Koreckis Daņils

Rokenrols Kremļa dzīlēs Pirmā grāmata

DANILS KORECKIS

ROKENROLS KREMĻA DZĪLĒS

Pirmā grāmata

.

Pirmā nodaļa

SEN AIZGĀJUŠU DIENU NOTIKUMI

1972. gada jūlijs, Maskava

Viegls vējiņš kustina milzīgo audekla plakātu pie viesnīcas «Maskava» fasādes - biedrs Leonīds Iļjičs Brežņevs aicinoši pastiepis uz priekšu roku un atzinīgi saka: «Jūs ejat pareizo ceļu, biedri!» Nejau nu tieši saka - tas ar lieliem burtiem rakstīts apakšā, taču pat muļķim ir skaidrs - ja šos vārdus būtu sacījis V. I. Ļeņins vai kāds cits, tad zem biedra Brežneva tos nerakstītu! Tātad katrs redz, ka pats partijas un valsts vadītājs atzīst par pareizu ceļu, ko izraudzījušies lejā ņirbošie cilvēki.

Lai gan ceļš katram ir savs, daudzie iebraucēji ar somām, maisiņiem un saiņiem šaudās starp «Jeļisejeva veikalu», «Gumu», «Cumu» un «Bērnu pasauli»; neskaitāmo kantoru darbinieki nesteidzīgi pastaigājas pusdienlaikā; pie kafejnīcas «Kosmoss», mīņādamies no vienas kājas uz otru, ļautiņi nīkst rindā, kurai garām zelta jaunatnes pārstāvji netraucēti ienirst pa stikla durvīm, ja par traucēkli neuzskata pūļa neapmierināto ņurdoņu, taču pūlis neko neizšķir, jo te visu nosaka šveicars ar resno mūli - tēvocis Vaņa, atvaļināts bijušais armijnieks… Laukumiņā starp «Nacionāli» un «Intūristu» jautri drūzmējas simpātiskas, svētdienīgi saposušās meitenes, mazliet tālāk, pa paradumam apkārt lūkodamies, lietišķi sarunājas uzpircēji un spekulanti - pirmie padomju laikmeta biznesmeņi.

Slavenās staļinlaika celtnes Gorkija ielā 6 aklo sienu grezno vēl viens milzīgs plakāts: «īstenosim dzīvē PSKP XXIV kongresa lēmumus!» Patiesību sakot, Maskava, tāpat kā ikviena padomju pilsēta, ir pilna šādiem plakātiem, kas ar sevišķu daudzveidību nevar lepoties, - V. I. Ļeņina un L. I. Brežņeva portreti, aicinājumi pildīt kārtējā kongresa lēmumus, apgalvojumi līdzīgi šim: «Tauta un partija ir viens vesels»… Tā ir ideoloģiska abstrakcija, tikpat nekonkrēta, cik obligāta, - nesatricināmā komunisma laikmeta fetiši.

Vieglais vējiņš laiski slauka ne pārāk piegružotos trotuārus, kliedē virs ielas vēl nedaudzo automašīnu izplūdes gāzu zilgano migliņu. Pārsvarā tie ir žiguļi, moskviči un volgas, palaikam uz Kremli vai Sarkano laukumu aiz- traucas olimpā mītošo čaikas, tikpat reti manāmi ārzemju automobiļi ar vēstniecību karodziņiem un diplomātu numuru zīmēm - garāmgājēji ziņkārīgi noskatās tiem pakaļ, pulcējas pie «Intūrista», lai aplūkotu mersedesu ar vācu numuriem vai mazdu - ar franču.

Ārzemnieki Krievijā izsenis baudījuši priekšrocības, un Padomju Savienībā nekas nav mainījies - viņi brīvi iekārtojas labākajās viesnīcās, pērk «Berjozkā» viskiju, dūm- desu, melnos ikrus, smailpapēžu kurpes un visādu citādu deficītu, viņi apmeklē sensacionālas izrādes un koncertus, uz kuriem parastajam mirstīgajam ceļš ir slēgts. Viņi Maskavā jūtas brīvāk un ērtāk nekā paši maskavieši, nemaz nerunājot par iebraucējiem no Vjatkas, Saratovas vai kādas citas PSRS perifērijas pilsētas. Taču viss šajā pasaulē nebūt nav tik vienkārši - šķietamā brīvība un ērtības tiek kompensētas ar katra ārzemnieka neredzamu, toties stingru uzraudzību, lai tas nespiegotu, nemaitātu padomju pilsoņus, negrautu komunistisko ideoloģiju vai, nolādētais kapitālists, kā citādi nekaitētu gaišajai sociālisma pasaulei.

Ap stūri neveikli iegriezās milzīgs «intūristu» autobuss ar kārtējo ekskursantu grupu.

- Jau XIV gadsimtā ceļu, kas veda no Kremļa uz ziemeļiem, sauca par Tveras ceļu. Mūsdienu izpratnei par ceļu tas, protams, neatbilda - parastas iebraukātas dangas, vietumis pārklātas ar dēļiem vai žagariem. Taču gāja gadi un gadu simti, pilsēta pakāpeniski auga, izpletās aiz sākotnējiem mūriem, ceļa malās tika sabūvētas dzīvojamās mājas, un tas maz pamazām pārvērtās par ielu. 1703. gadā cars Pēteris nodibināja impērijas ziemeļu galvaspilsētu Sanktpēterburgu. Smaguma punkts ziemeļu pusē pārvietojās, un ielai gandrīz vai tika dots Sanktpēterburgas vārds, taču galu galā tai atstāja sākotnējo nosaukumu. XIX gadsimta sākumā Tveras iela kļuva par vienu no galvenajām Maskavas maģistrālēm…

Gidei pēc izskata var dot augstākais divdesmit divus gadus. Svešvalodnieku izlaiduma kurss, nobeiguma prakse un drudžaina tieksme izlauzties lielajā pasaulē, kur angļu valodas nekārtnie darbības vārdi mierīgi ganās starp Viktorijas laikmeta savrupmājām un zaļajos mauriņos tiek jūgti kopā tā vai citādi bez jebkādām redzamām pūlēm. Tā dēļ… Itin visu.

Ar tulkošanu vien šajā darbā nepietiek, vēl ir jāpalīdz tiem, kuri gādā par valsts drošību. Visi tulki to dara. Tāpēc ka ārzemnieki, īpaši tie no kapitālistiskajām valstīm un pavisam īpaši - no ļaunuma, agresijas un rasisma citadeles Amerikas, ir plēsīgi vilki, kurus nedrīkst atstāt bez uzraudzības lētticīgo un neaizsargāto PSRS pilsoņu vidū. Viņi visi, plēsoņas, tiek uzraudzīti un kontrolēti, turēti aiz neredzamām kakla siksnām un nemanāmās pavadās…

Un šobrīd situācija bija ārkārtēja - instruktāžā pateica: ir informācija, ka mierīga tūrista izskatā ieradīsies īsts spiegs! Visticamāk - kādā no vasaras grupām. Parastiem maskaviešiem tas šķistu nereāli, kā pasaka:

«Lielajam Tētim bņa trīs bērniņi. Vecākais - gudrs. Vidējais - viltīgs. Jaunākā - piemīlīga. Kājiņas, diben- tiņš, ģīmītis, zilas actiņas, viss kā dārgai lellei. Viņu tā arī iesauca - par Lellīti. Vidējā vārds bija Ivans. Bet vecākā - Viszinis. Taisnību sakot, Lielajam Tētim bērniņu bija daudz vairāk - cik lūkoja tos saskaitīt, tik nekas nesanāca. Gar pārējiem mums pagaidām nav daļas, runa būs tikai par šo trijotni. Tāpēc ka šajā apkaimē uzradās liels, pelēks Vilks. Skatās Lielais Tētis pa lodziņu un redz - zogas pelēcis, zobi - šitādi, nagi - šitādi, plecā - modīga soma ar uzrakstu «New York Travel». Acis zvēro, zobi atņirgti, tā vien tīko kādu neģēlību pastrādāt. Pasauca Tētis savus bērniņus un saka: notveriet pelēci un izprasiet, ko viņam vajag. Notvēra viņi pelēci. Sakūra uguni, pakāra virs tā lielu grāpi. Ņēmās vārīt Volkingu trejādos ūdeņos. Lellīte vārīja saldā sīrupā, Ivans - skābā ūdentiņā, Viszinis - rūgtā. Nekas no Volkinga neiznāca - ne ķīselis, ne alus, ne buljons. Bērniņi nevarēja vien nobrīnīties - kā tas ir iespējams? Sāka kasīt pakaušus, rakņāties rakstos, bet pelēcis pa to laiku ņēma un aizlaidās lapās. Meklēja viņi šo, meklēja, bet, kamēr meklēja, tikmēr pelēkais Vilks iekampa Lielajam Tētim īkšķī, tā ka Tētiņam nācās skriet uz klīniku un potēties pret trakumsērgu. Te nu pasaka varētu beigties un, kas klausījās, - mājup steigties. Bet kas to deva! Nekādu beigu nav. Tikai pats sākums.»

Jā, aptuveni tā izklausītos šis stāsts, adaptēts bērnudārza vecākajai grupiņai. Vai arī pieaugušiem cilvēkiem, kam nav nekāda sakara ar izlūkošanas un pretizlūkošanas pasākumiem. Simpātiskā gide ir tā pati Lellīte, bet pārējos - Lielā Tēta dēlus - viņa nepazīst. Lai gan to, ka tādi ir, nojauš.

Skuķēns raugās abām acīm un klausās ar visām vietām; skuķēns zina, ka bez viņas šīs grupas uzmana vesels bars viņai līdzīgo, taču vajag visus apsteigt! Viņai jābūt vislabākajai, tikai - kā? Septītā grupa, bet nekādu rezultātu.

Skuķēnam nav ne vainas. Pat tas, ka viņa uztraucas un dažkārt mokoši meklē vārdus, pat tas viņai piestāv. Bet Kērtiss sacīja, ka tas ir bezcerīgs numurs, - viņš divreiz lūkojis šai piebraukt un abas reizes ticis kategoriski atraidīts. Viņi gan tikai vakarrīt ielidoja un skuķi pirmoreiz ieraudzīja pirms četrdesmit minūtēm. Kā Kērtisam bija izdevies tik daudz paveikt - tas palika noslēpums. Kērtisam ir mati līdz pleciem, plats krūškurvis un dibens pingponga bumbiņas lielumā, tomēr viņam nekas ar šo skuķēnu - gidi - nesanāca, izgāzās pēc pilnas programmas, kā mēdz izteikties šejienes zelta jaunatne. Un par to viņš atklāti brīdināja Spaiku. Par ko Spaiks viņam pieklājīgi pateicās.

Spaiks, kaut gan dzimis amerikānis, jau vairs nepiederas amerikāņu grupai - ne šai, ne citai, ne piektai, ne desmitai. Tagad viņš tikai izskatās pēc vilka - ādas soma plecā, apaša stila krekliņš, mēreni padiluši džinsiņi. No sava bara sen jau atšķīries, ar suņu ēsmu iebarots, pieradināts pie pavadas un komandām, arī sirds viņam - suņa.

Spaiks nav Lielā Tēta īstais bērns, bet tā… Cilvēka draugs. Ar tādām pašām tiesībām un uzdevumiem kā visiem pārējiem suņu kūtī - skatīties, klausīties, izzināt. Un ierieties, ja ir vajadzība. Spaiks cenšas. Traucē niknais, karojošais maksimālisms un kucēnam raksturīgā sirsnīgā aizrautība atsevišķos gadījumos. Vienā rāvienā sajuta naidu pret amerikāni Kērtisu Vulfu un iemīlējās meitenē gidē. Kā derētu noguldīt viņu uz netīrās, šķirbainās dēļu grīdas…

- …Saviesīgais vakars pie deju skolotāja Jogeļa, kur dzejnieks iepazinās ar Natāliju Gončarovu, notika savrupmājā Tveras ielā…

Tumšas V veida brilles. Ar tādu izrunu viņa gluži labi būtu varējusi strādāt kādā dīleru firmā kaut kur Konek- tikutas nomalē. Taču visa grupa, un tie bija divpadsmit cilvēki (no viņiem tikai divas sievietes), klausījās viņas vervelēšanā ar lielu, kā tagad mēdz sacīt, pietāti. Tādi kā Kērtiss reizēm pat aplaudēja, lai paskatītos, kā viņa sarkst. Visi domāja, ka viņa ir kaut kam meita vai mīļākā, tāpēc viņai pamests treknais kumoss prestiža un tīra darbiņa veidā. Citi, vairāk pieredzējuši cilvēki, uzskatīja, ka meitene ir saistīta ar VDK.

Par Spaiku neviens tā nedomāja. Viņš viegli iekļaujas jebkurā sabiedrībā, visur ir savējais, it īpaši tautiešu vidū. Ne tā kā šie kranči - tinas apkārt mēli izkāruši, knosās, bailēs dreb, ka kāds pamanīs viņu tuvošanos ārzemniekiem, - par to galvu neglaudīs; atkonspirēšana - tā sauc šādas kļūmes. Krančeļi galvenokārt skraida spekulantu vidū - tur vieglāk saplūst ar fonu, nozust, vieglāk arī pie- tuvināties ārzemnieka miesai…

Kārtējā pietura, un klāt arī viņi - mantu uzpircēji, valūtas mainītāji, spekulanti - Maskavas ēnas puse, galvaspilsētas nelāgā, pretīgā toņa paudēji. Uzlūkojot viņus, ārzemnieki domā, ka padomju jaunatnei dižās sociālisma celtnes ir pie vienas vietas, galvenais viņiem ir lupatas, košļenes, zaļie… Ko lai dara - katram savs.

- Džinsi, Vranglers! - Ruds puisis garenu, piņņainu seju rausta Fainu aiz piedurknes. Viņam droši vien ir iesauka Deglis. Idiņš domā, ka uzģērbs džinsus un visi skuķi kritīs šā apkampienos. Taču Fainam džinsu nav, viņš piedāvā košļenes - veselu bloku. Deglis grābj ciet arī to.

Kāds provinces smukulītis šaudās, šaudās, čukst angliski ar briesmīgu Dienvidkrievijas akcentu: «Rock and roll, Elvis… Tape, disc, anything… Please!» Dūrīte ar tajā sažņaugtu naudu piespiesta pie krūtīm. Emlers parakņājas maisiņā, viņam ir plates. Un actiņas iemirdzas laimē, kad dūrīte atbrīvojas un tajā vietā padusē iegulst liela plate neredzēti spilgtā kartonā - īsts Elviss Preslijs, hitu kolekcija -, actiņas gail, nē, nevis actiņas, bet acis kā apakštasītes, no tālienes redzams, ka zilas… Pēc izskata, stājas un matiem - kareivītis, izskrējis brīvsolī, kā no ķēdes norāvies. Ziņot par viņu? Nē, nav vērts, tāds nieks vien ir. Bikses - padomju, ar šekumu līdz ceļiem, vaskadrānas sandales… Krekliņš laikam sašūts no bābiešu rei- tūžiem! Ceriņkrāsā. Pēkšņi Spaiks sajuta spēcīgu un niknu sava melnā maksimālisma dūrienu. Priecāties tā, kā šis zilacainais lauķis priecājās par stulbo plati, ko par trim dolāriem var nopirkt gan Moksvilā, gan Kalumbusā, viņš priecāties nevarēja. Laikam nekad nebija varējis. Un droši vien ari nevarēs.

Spaiks pievēra plakstiņus. Nospļauties. Viņa uzdevums ir skatīties. Klausīties. Re, kur vēl puišelis. Tīrais bērns. Vai viņam maz ir divpadsmit? Ķerts uz sitroeniem, lan- čijām, fordiem un tamlīdzīgiem. «Autoonanists». Slīd kā pelēka ēna un ķērc katram ausī: «Kā-a, kā-a!» Tātad - atklātnes, nozīmītes, apdriskāti bukleti, vienalga, kas, lai tikai būtu pazīstamās markas autiņa attēls. Uz krūtīm pie baltā padomju ražojuma krekla - vesela izstāde: divas vai trīs īstas nozīmītes, pārējās - izgrieztas no papīra, uzlīmētas uz kartona, rūpīgi pārklātas ar laku, iestiprinātas saspraudē. «Kā-a, kā-a!» Sīkais trusis. No katra nejauša garāmgājēja raustās kā no pitona. Pieiet klāt, vai, un pateikt, lai skatās vērīgāk uz pakaušiem? Gluds pakausis, augstu izskūti deniņi, īss griezums - tas simtprocentīgi būs drošībnieks vai milicis. Pārējie - atslēdznieks, maiznieks vai komjaunatnes rajona komitejas sekretārs - vairs ne, tiem jau ir pinkas vai kanādiešu griezums ar celiņu. Bet varbūt viņam taisnība? Jābaidās no visiem.

O! Žans! Vēlu gan. Tas ir nazis. Divi šaudīgi skatieni - un Kērtiss Vulfs ir pamanīts, piefiksēts. Lieliski strādā ar ģīmi. Ne brīdi neatlaižas. Neviens neizspruks. Arī Kērtiss ne, kamēr Žans - viņš ir ari Ivans, turklāt runā, ka Ivanovičs, - neizsūknēs no viņa visu, ko iecerējis. Ģēnijs. Četrdesmit vārdi angliski, četrdesmit vārdi franciski, ģīmis, mīmika kā Caplinam - un ārzemnieciņš ir gatavs, iesaiņots, numurs klāt. Tāds maigs vampīrs. Šausmīgi apburošs.

Vēl piecas minūtes - un visas šīs duļķes izzudīs. Laika viņiem vien tik, cik līdz autobusa atiešanai. Rau - gidī- te, lellīte, jau uztraususies uz kāpnītēm, lai mums visiem būtu ērtāk gar viņu acis pamielot.

-   Šeit, pašā Krievzemes sirdī, sākas varena artērija, pie kuras avota mēs atrodamies…

Šaurā plaukstiņa norāda uz Sarkano laukumu. Jādomā, tas būtu tā sirds. Spaika grupa tikko no turienes atgriezusies. Tagad pa artēriju - kā tāda trombu armija - viņi dodas uz perifēriem orgāniem.

Krievzemes sirdi viņi aplūkoja cita gida pavadībā - tā bija kalsna sieviete vidējos gados ar garu, skumīgu seju. Un ekskursija bija viņai gluži atbilstoša. Vasīlija Svētlaimīgā katedrāle ar tumšām, baisām ejām, kas atgādināja par sazvērestībām un slepkavībām; Pieres vieta, sodāmo pirmsnāves šausmu auras apņemta; mauzolejs ar pasaules proletariāta vadoņa bālo vaska mūmiju; nekropole Kremļa sienā - tas viss nekādu jautrību nerosināja.

Un tad viņus sagaidīja šī meitenīte, un aina acumirklī pārvērtās, iezaigojās visās varavīksnes krāsās.

…Uzpriekšu! Noviz sardzes stabi, Iet vaļā aizvars; uzgriežot Uz izbraukātās Tveras ielas…

«Jevgeņija Oņegina» četrpēdu jambam skanot, grupa novietojās autobusā. Pirms iekāpšanas Spaiks nokopēja atmiņā dažu dīkdieņu sejas, kuri drūzmējās pienācīgā atstatumā no grupas.

Izskatās, ka krieviski te saprot tikai divi - pats Spaiks un paveca sieviete no Voldastas Ņujorkas štatā. Viņas vectētiņam bija piederējusi ādu darbnīca Smoļenskas tuvumā, bet vecvecmāmiņa, dzimtļaužu zemniece, bija spēlējusi barona Goļceva tā sauktajā mājas teātrī.

Sakustējās, sāka braukt.

-    Trīsdesmit otrajā gadā Maskavas iedzīvotāji Baltkrievijas stacijā sagaidīja no Kapri ierodamies proletariāta rakstnieku Maksimu Gorkiju…

Spaiks nopūtās. Labi dzīvojuši tie proletariāta rakstnieki! Kapri arī tagad ir viens no dārgākajiem kūrortiem pasaulē. Pats viņš nevar atļauties atpūtu šajā sasodītajā salā!

-   Visgarām Tveras ielai, pa kuru brauca rakstnieks, abās pusēs drūzmējās sajūsminātā tauta. Tajā pašā gadā pēc darbaļaužu vēlēšanās Tveras ielai tika piešķirts Gor- kija vārds…

-   It kā par maz rūgtuma viņiem savā mūžā būtu nācies baudīt, - klusi noteica sieviete no Voldastas. Droši vien neviens cits grupā nesaprot šā vārda nozīmi. Gorkijs viņiem ir tikai Gorky. Neizteiksmīgs burtu savienojums bez jēgas. Starp citu - tāpat kā pašiem maskaviešiem. Maskavas jaunatne sauc šo ielu «Peškovstrīt».

Garām logam aizslīdēja «Intūrista» stikla un betona kaste. Saldās dzīves koncentrāts ar vieglu Rietumu civilizācijas aromātu. Lūk, kur no rūgtuma nav ne vēsts… Spaiks pieplaka stiklam un pavērās uz augšu. Viņu interesēja numurs astotajā stāvā, devītais logs no attālākā stūra. Vēl nesen aizkaru maliņa bija ielocīta, lai no ielas būtu saskatāms izteikts melns trīsstūris. Tagad aizkari ir cieši aizvērti.

-   Kāpēc viņš atgriezās? - skaļi iejautājās Kērtiss, ar zobu bakstāmo ķeksēdams no dzerokļiem laukā košļeni.

-   Kurš? - Gide nesaprata.

-   Tas jūsu… Makss Gorki. Iemīļoto kaklasaiti aizmirsa, vai?

Ļoti asprātīgi.

Šajā ielā valda tāda nepadomju kņada un cilvēki neizskatās īsti pēc padomju cilvēkiem. Tas ir… Nē, tā ne. Viņi ir padomju cilvēkiem neraksturīgi dažādi. Lūk, provin- cieši, tērpušies satīnā un vatelīnā, no nemelnzemes rajoniem, Sibīrijas, Kalmikijas un citas čuhņas, apstulbuši, apdulluši, dzīvojoši saskaņā ar gremošanas trakta darbību, - viņi pārvietojas no veikala uz veikalu lielos baros kā siļķes, lai iznārstotos un pret vakaru pazustu. Lūk, pašpārliecinātie Maskavas ierēdņi, kurus var pazīt pēc Rietumeiropā ražota apģērba, kādu valkāt šeit skaitās prestiži. Un tur - pie «Intūrista» virpuļdurvlm strādājošās prostitūtas, kas atgādina studentes teicamnieces, priekšzīmīgas namamātes, bakalaures un kursantes, tikai ne prostitūtas, kuras par četrdesmit, piecdesmit dolāriem gatavas zem jums nomirt. Bet tur klusi un mierīgi mīņājas pulciņš tā saukto farcovščiku. Angļu valodā šo vārdu ir tikpat grūti iztulkot kā skanīgos «Oņegina» pantus. Ziņojumos viņi tiek apzīmēti ar vārdu «fartzoīvschik». Vod- ka, sputņiks, matrjožka, farcovščiks. Un Gorkijs. Gorky. Rau, kur čupojas Eiropā izmirstošie hipiji un bitņiki, bet tur - maskaviešu bohēmas aprindās pazīstamās puslegālās «Prozaiķu komūnas» adepti. Rau, puišeļu bariņš, kas nākuši palūrēt uz viesnīcas priekšā novietotajām ārzemju mašīnām. Plebeji un patricieši, klošāri un rantjē, mor- loki un eloji. Normāla pilsēta. Normāla iela. Kā Brodveja Ņujorkā, kā Unter den Linden Berlīnē, kā Oksfordstrīta Londonā. Kā Conro Seulā vai Glastera Honkongā…

Nē, ne gluži normāla. Ne gluži. Te ir pārlieku daudz VDK aģentu. Pavecu un jaunu, boloņās un sportiskās žaketēs, nospeķotās vējjakās, apspīlētos svārkos un modī- gās laiviņkurpēs un tā tālāk, un tā joprojām. Un visur. Pat šeit, autobusā. Izšķīdināti visai nopietnā koncentrācijā. Piemēram, Kērtiss. Jā. Kērtiss. Pats mutīgākais, pats bramanīgākais jeņķis ar košļeni aiz vaiga, sabiedrības dvēsele. Spaiks nezin kāpēc nešaubījās, ka viņš ir ierakstīts VDK kartotēkā ar nejēdzīgu pseidonīmu kā, piemēram, Ērzelis. Tādus blāķiem noceļ no aizjūras alkoholu apreibinātām padomju nepilngadīgajām (arī aģentēm) un nostāda izvēles priekšā - vai nu, vai. Kērtisi aizvien izvēlas pareizo.

- …dzelzceļa līnija, kas savienoja Maskavu un Ļeņin- gradu, nesakrita ar Gorkija ielas līniju. Jau divdesmitajos gados galvenās ielas titulu apstrīdēja Mjasņicka - tirgoņu un nepmaņu iela…

Aizmugurējos sēdekļos iedziedājās «Kaļinku». Protams, Kērtiss un vēl divi puiši. Mākleris no Daitonbīčas un hiropraktiķis, šķiet, no Atlantas. Divi jauni, pašpārliecināti džeki. Viņi tikko iztukšojuši pa «Russkaja» suve- nīrblašķītei, un nu kārojas balalaikas un dvēseles svētku. Jauniņā gide dzelžainā balsī sauc viņus pie kārtības. Kērtiss draiski piepūš vaigus.

Bijušajā Tveras-Važoņu ielā - kārtējā īsā pietura. Atkal ir klāt spekulanti - daudzi, uzstājīgi un nekaunīgi. Viens no džekiem pārdeva «Ronson» šķiltavas, otrs, bailīgi apkārt skatīdamies, samainīja simt dolāru. Sieviete no Voldastas, kaut arī nebija domājusi to darīt, pārdeva «Marlboro» bloku - citādi nebūtu varējusi atkratīties. Arī Spaiku raustīja aiz rokām, bet viņš caur zobiem nošņācās: «Get out!» - un viņu atstāja mierā.

Spaiks ielūkojās pulkstenī un izvilka no džinsu aizmugurējās kabatas saņurcītas cigaretes.

Ekskursija ilgs vēl divas stundas. Cik lēni velkas laiks! Un kā viņam tas viss piegriezies. Katru reizi viens un tas pats. Sarkanais laukums, Gorkija iela, Puškina piemineklis, Dārzu loka laukumi, Bulvāru loka laukumi, Ļe- ņingradas prospekts… Un tad vēl Lielais teātris, un tad vēl… Viņam, protams, jāizrāda pirmatklājēja interese… Mamma mia!

Stulbs darbs.

Garām ejoša slaida auguma studente - bridža biksēs un sarkanā bezroku krekliņā - ziņkārīgi uzlūkoja ārzemnieku baru, kas drūzmējās līdzās sarkanajam daim- leram, - neparastas markas autobuss, dzīvi, īsti ārzemnieki livaisos un bruksos, kas murmulē savā īstajā angļu mēlē. Ikviens no viņiem - caurlaide uz īstu, skaistu dzīvi…

Pēkšņi viņa uztvēra sev pievērstu smagu, naidpilnu skatienu. Patukls vīrietis - acīmredzot arī ārzemnieks - stāvēja mazliet atstatu no grupas un mīcīja rokās cigareti. Tas bija viņš, kas raidīja skatienu. Viņš skatījās tā, it kā grasītos tūdaļ mesties virsū un nožņaugt kailām rokām.

«Kapitālistu psihs,» meitene nodomāja, pēkšņi ne pa jokam satrūkusies. «Vai narkomāns.» Viņa tūlīt pārgāja ielas otrā pusē un neatskatīdamās devās prom.

Spaiks pavadīja meiteni ar skatienu, līdz viņa bija nozudusi aiz stūra. Pēc tam aizsmēķēja. «Maskavas tīnei- džeres, kuces,» viņš nodomāja. «Nevaru ciest. Neieredzu.»

Ar Maskavas tīneidžerēm viņam bija seni rēķini.

Ko viņš ieraudzīja?

Kāpēc tā paskatījās?

Svēta Saroiko, Maskavas skaistule «plus-mīnus septiņpadsmit», aši soļoja pa ielu, ar garajām kājām skaisti sperdama soļus. No gurna.

-   Meitenei jāmet bumba no pleca, bet solis jāsper no gurna, - pastāvīgi atkārtoja viņas basketbola treneris Boriss Ivanovičs Rutkins, gara auguma izblīdis nenosakāma vecuma dzērājs, kas sazin par kādiem grēkiem bija nokļuvis viņas necilajā ogļraču ciematā.

Kad viņš paņēma rokās bumbu, viņa milzīgais aptu- kušais ķermenis acīm redzami pārvērtās - bumba itin kā pielipa plaukstām, acis mirdzēja, viņš virzījās uz grozu kā… Kā leopards, goda vārds. Viņš sākumā negribēja to uzņemt savā basketbola sekcijā.

-  Par sīku, nositīs zem groza, - viņš pateica un pagrieza muguru.

Viņa aizsvilās:

-   Ko nositīs?! Man ir metrs septiņdesmit pieci!

Vārds «nositīs» Gorņackā nevienu neizbrīnīja. Puiši no

piecpadsmit gadu vecuma nēsāja līdzi no vīlēm izslīpētus vai no atsperēm izkaltus dunčus un sāka doties prom nevis no astoņpadsmit gadiem armijā, bet no sešpadsmit - uz cietumu. Šā iemesla dēļ vietējās varas iestādes iepirka dēļus ar piestiprinātiem groziem, spīdīgas ādas bumbas, sporta tērpus un atvēra ciematā basketbola sekciju. Jaunajā kultūras namā tai atvēlēja veselu spārnu - zāli ar īsta parketa grīdu, ģērbtuves, dušas telpas, kur pirmdienās, trešdienās un sestdienās - kad darbojās ciemata pirts - bija karstais ūdens!

Protams, ja ciemata puiši tāpat vien nēsātu līdzi dunčus, nekā tāda nebūtu - ne bumbu, ne basketbola, ne dušu… Taču reiz pēc deju vakara izcēlās liels kautiņš - augšgorņackieši sitās ar lejasgorņackiešiem, it kā jau viss būtu kā parasti, bet nekā! Šajā reizē tika pārkāpti ierastie likumi un izzuda bezjēdzīgas puiciskas dūru vicināšanas pieļaujamības robeža - darbā tika laisti laternu blāvajā gaismā vizošie dunči… Savu tie paveica ne sliktāk par fabrikā ražotajiem - astoņi kaušļi palika guļam uz Gor- ņackas asinīm slacītās, no gaisā lidojošajiem ogļu putekļiem melnās zemes, viņu pulkā arī iecirkņa pilnvarotais Feduličs, kontroliere Zinas tante un vēl Stjopas Moroza tēvocis, kurš bija gribējis radagabalu aizvest mājās.

Rezonanse bija liela, turklāt otrā dienā viss ciemats neaizgāja darbā un naktī kāds nosvilināja vienīgo pārtikas veikalu, kur kopā ar visu citu pārdeva arī degvīnu. Tādējādi krimināllieta negaidīti ieguva politisku nokrāsu.

Padomju vara bija spēcīga, konsekventa un demagoģiska. Nomirušos apglabāja, izdzīvojušos izārstēja, veikalu atjaunoja, kautiņa izraisītājiem sarīkoja paraugtiesu un piesprieda nošaušanu vai piecpadsmit gadus. Bet, lai tādas nejēdzības turpmāk nenotiktu, uzcēla kultūras namu, atvēra tajā basketbola sekciju un izrakstīja treneri - bezmaz vai no pašas Maskavas un it kā pat sporta meistaru.

Iekļūt sekcijā vietējiem jauniešiem skaitījās prestiži, jo vairāk tāpēc, ka varēja mazgāties trīsreiz nedēļā, - tik bieži jau nemaz nevajadzētu, toties tas notika par velti un it kā starp citu. Tāpēc Svēta staigāja pakaļ Borisam Ivaničam, mēģināja viņu pierunāt, pat raudāja.

Un Rutkins padevās. Izvilka reiz no noliktavas garu kažoku bez rokām, izgrieza ar iekšpusi uz āru, uzstiepa viņai mugurā, sasēja ap vidu ar striķi un parādīja piecus punktus - vienu gandrīz laukuma vidū, divus - pa diagonāli no groza un divus - abās pusēs grozam. Nopūtās, ielika viņai rokās bumbu un teica:

- Turi ar abām rokām. Met - ar vienu. Izstrādā trajektoriju. Nekādu atsitienu pret dēli. Svecīte! Trajektorija!

Svēta pēkšņi saprata, ko viņai vajag, - tikai divdesmit soļu tālāk zibēja galantērijas veikala durvis. Spoguļdur- vis. Cilvēki staigāja iekšā ārā, un durvis pastāvīgi bija vaļā. Svēta nostājās līdzās un pētīja sevi garajā - līdz asfaltam - spogulī. Parasta meitene, slaida, simpātiska, kājas - taisnas, iedegušie ikri rēgojas laukā no šauro bikšu galiem - visnotaļ simetriskas formas. Tiesa, pēda liela - četrdesmitais izmērs, tas - auguma dēļ. Un nemaz nekrīt acīs. Vispār - meitene kā jau meitene. Ko viņš tādu saskatīja? No kurienes iznira baraka? Tā pati kleķa baraka, kurā viņa bija nodzīvojusi savus «plus-mīnus septiņpadsmit»? Kas viņam bija padomā, tam tuklajam ārzemniekam ar viņa naidīgo skatienu?

Viņa bezmaz vai ar ādu sajuta viņa vēlmi to nožņaugt. Ne apčamdīt, ne izvarot, bet - iznīcināt. Kā tur bija Če- hovam skolas programmā? «Katru dienu pa pilienam izspiest no sevis vergu.» Taču viņa nekad nebija bijusi verdzene. Kad Boriss Ivanovičs novilka viņai kažoku, kļuva ļoti viegli spēlēt, viņa apguva to lūša soli, bumba abās rokās, mest ar vienu, no pleca, kas par trajektoriju, nevienas kļūmes! Viņa saprata, ka visu tā vajag darīt. Viņa sāka mācīties uz apaļiem piecniekiem. Viņa pirmajā piegājienā iestājās MVU, viņa iekaroja galvaspilsētu!… Ko viņš bija apjautis, tas draņķa ārzemnieks?

Svēta atjēdzās, kad spoguļdurvis aizvērās. Pazuda attēls - slaida, skaista meitene ar ļoti nopietnu skatienu. Uz roktura durvju iekšpusē parādījās balta kartona plāksnīte «Pusdienlaiks». Svēta pasmīkņāja, pacēla augstāk zodu un devās pa ielu tālāk. Tu esi kļūdījies, tēvoci Cehov. Nevis vergu vajag no sevis izspiest, bet gan bailes. Bailes ko nepareizi pateikt, Nepareizi paskatīties. Mūžīgās bailes - kā izdzīvot ar stipendiju, lai meitenes - kopmītnes kaimiņienes - nepamanītu, ka viņa badojas.

Kā uzlikt sejai garlaikoti vienaldzīgu masku, kad kāda no viņām saņem no mājām paciņu, kurā ir smaržīga speķa gabals, ceturtdaļa šķiņķa un daži žāvēti brekši ar norautām galvām, lai tie ietilptu nelielajā sūtījumu kastītē? Būtu viņai tā norautā un atkritumos izmestā galva un klāt rieciens maizes, to taču var apskrubināt, ar nagiem izkasīt, ilgi, ilgi košļāt ar maizi… Svēta neviļus pasmaidīja - ir gan domas galvā Maskavas skaistulei, galvaspilsētas meičai «plus-mīnus septiņpadsmit». Ja kāds to zinātu!

Smaidīt negribējās, bet viņa saglabāja smaidu uz lūpām un lepni atmestu galvu turpināja savu ceļu. Protams, ja tā ņem, tad nekāda Maskavas skaistule viņa nav - piemīlīga meiča no Gorņackas, kas atbraukusi uz Maskavu īsā komandējumā. Taču neviens no apkārtējiem to nezina. Un arī neuzzinās! Un nožēlojamajā Gorņackā viņa, protams, nekad neatgriezīsies - iekodīsies Maskavā stipriem baltiem zobiem, ieķersies koptiem nadziņiem, it kā izskrubinot mīkstumu no žāvētās zivs galvas, bet noturēsies, paliks šeit uz visiem laikiem.

Slaida studente piegulošās bridža biksēs un apspīlētā sarkanā krekliņā droši soļoja pa piekarsušo Maskavu. Galu galā, ja nepiekasās sīkumiem, skaistule Maskavā arī ir Maskavas skaistule!

Kurp var doties Maskavas skaistule, vai varat uzminēt? Pareizi - pie sava iemīļotā. Maskavas, ja reiz tā, tad tā, skaistuļa. Alēns ir skaists, to nevar noliegt. Acis. Lie- lum lielas. Pleci. Un nodrošināta karjera, arī alga. Taču viņš nav ne maršala dēls, ne valdības locekļa mazdēls, viņš nav pat maskavietis, tāpat kā Svēta. Un viņa nedodas uz viņa dzimtas ligzdu krastjjļeiff ?Er?tt8 vienu no memoriālām plāksnēm apkartflafcajžHn .ģkām

Gorkijielā ar trīs metru aufii&fieni griestiem un dalītu sanitāro mezglu, nē, tikai uz dzīvokli pie viņa paziņas vai radinieka, pie kura Alēns dzīvo brīvajās dienās.

Nav maskavietis. Žēl. Bet vajadzīgs maskavietis. Lūk, tāds logs ir vajadzīgs - Svētas skatiens aizķeras pie plata, tīri mirdzoša loga otrajā stāvā. Vēdlodziņš ir vaļā, un vējiņš plivina krāšņus, baltus mežģīņu aizkarus. Tur aiz loga ir ozolkoka parketa grīda, nevis zeme, kā viņu barakā, tur sienas ir baltas vai klātas ar to skaisto modīgo papīru - kā viņi to sauc? Tapetes. Un sienas nav nokvēpušas…

Svētas tēvs aizgāja bojā šahtā pirms astoņiem gadiem. Metāna sprādziens. Kā tas varēja nesprāgt, ja ar metānu piesūcies viss ciemats, baraku sienas, spilveni, bērnu rotaļlietas. Kā māte toreiz apsēja melnu lakatu - tā viss. Kā dzīvs mironis staigāja pa instancēm, klapatodama Svētai norīkojumu mācīties, - viņiem ir tāds paredzēts «darba postenī bojāgājušo bērniem». Un savu panāca. Pavadīt Svētu uz autobusu gan negāja, it kā vienā brīdī spēki būtu galā. Tā arī stāvēja barakas sašķiebtajā durvju ailā - melns lakats, iekritušas acis, leļļveidīga vecišķa sejiņa, izplestas rokas, ieķērušās durvju stenderēs. Kā grasīda- mās nelaist savu meitiņu atpakaļ barakā. Neparko. Tāda viņai sanāca svētība ceļam.

Nabaga māte! Viņa steigšus jādabū prom no turienes. Lūk, tādā istabā ar aizkariem, viņa neko tik skaistu savu mūžu nav redzējusi.

Pēc stundas viņi ar Alēnu sēdēja uz šaura dīvāniņa, pārklāta ar spilgti rūtainu pledu, kas krasi atšķīrās no pelēkajām, neizteiksmīgajām tēvzemes ražojuma lietām kā, starp citu, viss šajā dzīvoklī. Tādus pledus veikalā nevarēja nopirkt, arī tādus atskaņotājus ar hromētiem regulēšanas slēdžiem un tādas plates… Un biļetes uz tiem koncertiem un izrādēm, uz kādām viņi gāja, - tas viss bija no kādas citas dzīves, neaizsniedzamas daudziem pat šeit, Maskavā, nemaz jau nerunājot par ogļu putekļiem klāto un metāna piesmirdušo Gorņacku. Un restorāni…

Un brauciens uz jūru… Iznāca tā, ka provinciālis, kam vecāki nebija nekādi lielie dūži, parādīja viņai vairāk nekā ģenerāļa dēliņš…

Viņi sēdēja, sastutējuši kopā kārnās muguras, ritmiskās mūzikas un Elvisa Preslija dziļā baritona elektrizēti. Sēdēja un klusēja, sarunādamies caur muguras smadzenēm, baidoties iztraucēt sinkopu vai izjaukt basa ritmu. Alēns pievēra acis, viņš patlaban pats bija Elviss… Elviss Āronovičs Preslijs, dzimis Memfisā, Tenesi Sociālistiskajā Republikā. Āronovičs? Kaut vai Āronovičs, nospļauties.

Svētī, Dievs, manu dvēseli,

Kas ar mani ir noticis?

Es drebu kā apses lapa,

Mani draugi domā - es esmu traks, bezcerīgi.

Bet es esmu iemīlējies…

Es esmu aizgrābts!

M-m… O, jā, jā, jā!

Uz puķainas taburetes, ko Alēns bija atnesis no virtuves, stāvēja pēdējais modes kliedziens - jauns atskaņotājs «Melodija», ko tēvocis Koļa pavisam nesen bija nopircis «kopējai lietošanai», kā viņš izteicās. Taču lietoja galvenokārt Alēns.

Tēvocis Koļa reti, pa augstiem svētkiem, iedzēris divas trīs glāzītes degvīna un uzkodis pikantas sālītās baravikas un mutē kūstošus pīrāgus ar kāpostiem un sēnēm, apķēris laulāto draudzeni Ņinu Stepanovnu, klausījās Va- dima Kozina, Izabellas Jurjevas vecās plates un vismīļākās - uz kāda ribu un nieru rentgena uzņēmumiem ierakstītās Pjotra Ļeščenko dziesmas par patvāri un Mašu, par sprogaino cekulu. Viņš uzgrieza visklusāko skaņu, klusējot norādīja Serjožam uz sienām un griestiem un lika pirkstu pie lūpām. Mācīja izturēties piesardzīgi.

Manas rokas dreb, Mani ceļi ļogās…

Neskatieties, ka esmu sešarpus pēdu garš, - Es sveros kā Pizas tornis! Kam man jāpateicas par šo apmātību ? O-o… Esmu iemīlējies! Es esmu aizgrābts! M-m… O, jā, jā, jā!

Tagad uz atskaņotāja nesteidzīgi griezās jauna, spīdīga, milzīga plate un skanēja neatkārtojamais, visdziļākās stīgas skarošais Elvisa rokenrols «All Shok Up»… Viņš pats sev neticēja - tas taču bija nesasniedzams sapnis, absolūti nereāls sociālistiskajā īstenībā. Bet viņš to bija dabūjis, piepildījis savu kristāltīro sapni, turklāt par kādu cenu - visu tika licis uz spēles, visu nākamo dzīvi, sirds bezmaz vai bija izlēkusi no krūtīm! Kā mīl izteikties tēvocis Koļa: «Kas neriskē, tas nedzer šampanieti!» Un viņš bija riskējis. Un saņēmis balvu. Un tūdaļ pat no automāta bija piezvanījis Svētai uz kopuškām.

Šitā noveikties! Ka dabūjis! Un tante Taņa, sardze, - Svēta saka, viņa uz vietas atšujot zvanītājus, turklāt ļoti rupji - nē, tante Taņa nekavējoties pateica: «Tūlīt!» - un Alēns dzirdēja, kā viņa uzsauc kādam: «Pasauc Svetlani- ņu no piecsimt trešās!»

Svetlaninu! Ne «Svētku», ne «to Šaraiko vai kā vinu tur…». Nē - Svetlaniņu. Kāpēc viņa tā apklust, viņš prāto, kāpēc ieraujas sevī, kad viņš iejautājas par viņas ģimeni? Kas tur sevišķs - pajautāt, kas pēc profesijas ir viņas māte un cik viņai gadu?

Trīsdesmit septiņi! - un mute ciet. Kāpēc? Trīsdesmit septiņi - tas sievietei ir brīnišķīgs vecums. Viņai jābūt vēl ļoti skaistai… Kāpēc nepastāstīt, kāda ir viņas profesija?

«Velns viņu zina, kā sauc viņas profesiju!» itin kā sadzirdējusi viņa prātojumus, nodomāja Svēta. Pat sirsnīgais un aizrautīgais Elviss nejaudāja piespiest viņu izskaidrot Alēnam, kā sauc to, ko dara māte un citas sievietes.

Slīd nodriskāta, caurumaina lente ar oglēm, un viņai ar platu, vai pudu smagu lāpstu ātri jāsašķiro lielie gabali vienā kastē, bet pabiras un sīkumi - otrā.

Lūdzu, nejautājiet, Ko es par visu to domāju. Jau tā esmu pārbijies līdz nāvei… Bet, kad man līdzās stāv šī meitene, Esmu laimīgākais cilvēks pasaulē! Manas sirds puksti uznes mani debesīs - O-o… Esmu iemīlējies! Es esmu aizgrābts! M-m… 0, jā, jā, jā!

«Es jau arī neesmu pārāk godīgs pret viņu,» grūtsirdīgi nodomāja Alēns. Un viņa to jūt. Tāpēc ka viņa ir ne tikai neticami skaista, bet arī gudra meitene. Vairāk tādu meiteņu nav pasaulē. Cik reižu viņiem bija aizsākusies saruna par tēvoci Koļu? Kas viņš ir, kāpēc uzaicināja Alēnu pie sevis mājās, kāpēc baro, izklaidē, dod naudu sīkiem tēriņiem? No viņas taujāšanas sirdī rodas tāds kā nemiers, kā nepatika, un Alēns gribētu pastāstīt… Taču viņš pats nezina! Viņš nezina atbildi!

Tēvocis Koļa noskatīja viņu jau otrajā kursā. Prātā palicis, ka viņi ar puišiem uzrok zālienu skvērā iepretim skolai, bet alejā nesteidzīgi defilē cienīga izskata vīrs ar mākslinieka ārieni un militāru stāju. Pastaigājās, ar saimnieka skatienu vēroja darbu, Alēns pat nodomāja, ka tas ir kāds no atvaļinātajiem, kam jākontrolē, kā viņi rok. Atvaļinātais skatījās uz apkārtni kā kungs, no augšas, lai gan ar necik raženu augumu nevarēja lepoties. Negaidot uzsauca dunošā basiņā:

- Ei! Teicamniek!

Alēns ieinteresēts pagriezās, viņš vienīgais kursā bija apaļš teicamnieks. Tā vārds pa vārdam aizsākās un ritēja uz priekšu saruna, sak, pārlieku Alēns atgādinot viņam jaunāko radubērnu, un vīrs sērīgi nogrozīja savu dižciltīgo, sirmo galvu. Alēns tā arī nesaprata, kas bija atgadījies ar viņa jaunāko radubērnu. Taču ciemos devās ar prieku, jo iebraucējiem brīvdienās nebija kur dēties - aiziet uz ķi- nīti, pamieloties ar saldējumu, un viss. Ēdnīcu bija maz, pie kafejnīcām stāvēja rindas, arī naudas kabatā pamaz. Atliek bezmērķīgi klīst pa milzīgo svešo pilsētu ar tukšu vēderu un kādu saldumu mutē, vairīties no patruļām un gaidīt, kad brīvdiena beigsies.

Toties tur viņu gaidīja gardas pusdienas; pāris glāzīšu pašdarināta uzlējuma izdzēris, viņš apskurba. Ģimeniska gaisotne, tēvocis Koļa ar sievu - viņam gluži kā radi, dvēsele atvilga… Vēlāk atceroties sametās kauns, bet tēvocis Koļa pats atnāca uz skolu, pasauca uz caurlaidi, atnesa žāvētu desu un brīvdienās uzaicināja uz vasarnīcu. Tā pamazām viņš iegāja šajā ģimenē, un gaidāmās brīvdienas ar savu tukšumu vairs nebiedēja.

Tēvocis Koļa pat piedāvāja pārcelties pie viņa, apmesties, kurā istabā vēlas, un Alēns līdz pat šim brīdim atceras baiļu un neizpratnes dūrienu - kāpēc svešam cilvēkam tas vajadzīgs? Kāpēc?! Taču pajautāt nevarēja saņemties, izvēlējās šo te šauro istabiņu ar vertikāli pastiepto lodziņu, kas atgādināja senatnīgu šaujamlūku, - nedzīvoja, nē, te viņš pārģērbās, atpūtās brīvajā laikā, reizēm nakšņoja. Tēvocis Koļa vēl stāstīja, ka māja ir veca, agrāk te esot bijusi kalpones istabiņa. Sātīgas pusdienas. Pīrāgi ar gaļu, saldie rauši. Alēns godīgi piedāvājās maksāt, bet tēvocis Koļa un Ņina Stepanovna tikai aizvainoti atvē- cinājās. īsti svētie, dzīvē tādi nemēdz gadīties. Pastāstīt to Svētai? Taču tas nav viss. Visu nevar izstāstīt, mēle neklausa.

Visā šajā labvēlībā bija Šādas tādas dīvainības. Tēvocis Koļa nebija sentimentāls - valdonīgs, ciets, lietišķs. Taču ar viņu - tēvs kas tēvs! Arī ar Ņinu Stepanovnu viņiem nemaz tik liela mīlestība nebija, cik uzskatāmi demonstrēja; nemaz nedzīvoja abi tādā saskaņā, kādu vēlējās parādīt. Reiz agrā rītā, izgēgis no vannas istabas, jaunais cilvēks izdzirda, ka Ņina Stepanovna strīdas ar tēvoci Kolu un sauc viņu nezin kāpēc vai nu par Iļjašu, vai Ļjašu, vai Jāšu… Bet, kolīdz Alēns ienāca virtuvē un sveicināja, tūdaļ atskanēja dūdojošais:

-   Paņem biezpiena plācenīšus, Koļeņka, uzlej krējumu…

Un meita Marina - melnīgsnēja meitene, ar kuru Alēns reiz Gorkija parkā satika tēvoci Koļu? Tēvocis Koļa viņus iepazīstināja, bet vēlāk pasauca puisi sānis un klusītēm paskaidroja, ka tā ir viņa meita… nu, vispār no pirmās laulības, tā ka nepļāpā, saproti? Saprotu, dzīvē visādi mēdz gadīties. Tikai kāpēc viņa nāca, kolīdz Ņina Stepanovna kaut kur bija aizbraukusi? Kāpēc, kad Alēns palūdza atļauju uzaicināt Marinu uz kino, vēlīgais tēvocis Koļa sadrūvējās un asi atteica, kā ar cirvi nocirta? Rupji, nedraudzīgi - ne pirms, ne pēc tam nekas tāds nebija atgadījies. Tiesa, pēcāk atvainojās, stāstīdams kaut ko par bijušo sievu - raganu.

Vai kā reiz pēc divām glāzītēm tēvocis Koļa kļuva runātīgs, izņēma no skapja vecu kartona kārbu, rādīja fotogrāfijas, satumsnējušas, apbružātas - tēvocis Koļa pavisam jauniņš, uniformā, zīmotnes nevarēja saskatīt. Pačukstēja sazvērnieciski:

-   VDM, redzi? Līdz kapteinim biju uzkalpojies - un nācās aiziet pensijā. Nācās, draudziņ, dzīvē daudz netaisnību notiek. Taču sakari ir palikuši. Varu, ko vien vēlos. Ne jau nu Mēnesi no debesīm, tomēr daudz ko…

«Un ko tu pats man esi stāstījis par saviem vecākiem, Alēniņ?» tajā pašā laikā domāja Svēta. «Skolotāji? Un viss? Bet kas par cilvēkiem, kā dzīvo? Varu derēt, ka viņš neilgojas pēc savām mājām! Un skolotāji taču nedzīvo barakā? Kas tur būtu ko kautrēties, kāpēc nepastāstīt? Rau, Igoruņa Maksimovs, ģenerāļa dēliņš, - tas nemaz nekautrējas!»

Svetlana iesmējās, tas viņu nedaudz samulsināja. Viņš pagriezās pret meiteni, noteica: «Ts-s-s.» Apņēma ap pleciem, piespieda sev klāt, roka slīdēja pār mazajām krūtīm.

«Es viņu zaudēšu,» pēkšņi iešāvās prātā. «Man teju būs sadale, un viņa ne uz kādu čuhņu nebrauks. Es sajuk- šu prātā. Viņa apprecēsies ar to ģenerāla dēliņu…» Alēns iedomājās Maksimova tuklo, labi kopto fizionomiju, to ģe- nerālēnu lutināja gan liktenis, gan vecāki. Un iedomājās sevi… Nē, drīzāk tas bija Elviss. Smīnīgas acis, melnas baķenes, nevērīgi piešķiebta galva…

Svēta bez skaņas smējās, paslēpusi seju viņam pie krūtīm.

Tā bija viņa, kas izgudroja Maksimovam jaunu vārdu - Igoruņa! Viņai vispār patika piešķirt iesaukas. Savam smukulītim arī izdomāja - Alēns Delons! Tā arī iegājās. Viņš tiešām līdzinājās francūzim. Arī ģenerāļa dēliņam iesauka pielipa. Viņš īstenībā arī ir tāds Igoruņa - patīk uzdzīvot, skuķiem jokojot pieķert. Pie dibena, pie krūtīm vai pašā šekumiņā - it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Gorņackā tādus saukā par ērzeļiem. Tālu tiks. Būs dienās ģenerālis, kā tētiņš. Apaugs noderīgiem sakariem, sagrābstīsies smalkas manieres, temps pie pusdienām konjaku septiņdesmit kvadrātmetru pilī Arbatā…

Svēta atcerējās, kā Igoruņa reiz uzaicināja viņu svētdienas pusdienās mājās. Pieklājīgi, nopietni, bez mājieniem uz jelkādu frivolitāti. Jau atrazdamās tur, Svēta uzzināja, ka viņiem ģimenē ir tradīcija - reizi mēnesī, svētdienā, pusdienot kopā ar nabaga radiniekiem (tiešā, materiālā nozīmē) un citiem noderīgiem, lai gan maz pazīstamiem ļautiņiem, «melnajiem» - šuvējām, santehniķiem, mājkalpotājām… Sava veida «saplūšana ar tautu», labdarība, reveranss liktenim par pārticīgo, bezrūpīgo dzīvi. Kā nu ne - ģenerāļa ģimene, dzīvoklis Maskavas centrā, šoferis, adjutants - tas nav nekāds joks! Vai nav īsta muižnieku dzimta? Toties pret saimi un vienkāršajiem ļaudīm izturas tēvišķīgi - rau, pat pie galda sēdina, dzīvot māca…

Kad Igoruņa viņu stādīja priekšā vecākiem, Svēta pilnā mērā sajutās kā meitene no Gorņackas.

Tētiņš ģenerālis - plecīgs, lielu vēderu, zemniecisku, varas nedaudz apgarotu seju, palūkojās viņā caururbjoši, neievērodams atestātu ar piecniekiem un teicamo atzīmju grāmatiņu, uzreiz saskatīja baraku ar zemi grīdas vietā un tēva trūkumu, sadrūma, tad novērtēja augumiņu - tas uzlaboja iespaidu - un tikko manāmi uzsmaidīja dēlam, sak, būs labi, Igoruņa, nemulsti!

Māmiņa ģenerāliene - plaukstas tiesu garāka par vīru, no galvas līdz kājām krāsota - balti mati, mazās, blāvās ačeles apvilktas ar zilu zīmuli, skropstas biezi ar tušu pieķepētas, spilgti zaļi nagi gan rokām, gan kājām, sandales bez purngala, lai redzams viss krāšņums… Viņa acumirklī nemaldīgi novērtēja zīmītes pie vienkāršās blūzītes un pašdarinātajiem džinsa svārkiem, līdzjūtīgi smaidīdama noteica:

-   Sandales, mīļā, jāpērk par izmēru lielākas, citādi sabeigsit kājas…

Un kā snaiperis trāpīja pašā vārīgākajā vietā - tas Svētai bija vājais punkts - lielās kājas komplekss; viņa pat sabozās un savilka pirkstus. Bet saimniece tajā pašā draudzīgajā tonī turpināja:

-   Rekomendēšu jūs savai pedikīrei Vaļečkai - viņa arī šodien būs -, lai izgriež varžacis un saved kārtībā nagus.

Iznīcināta Svēta sakoda zobus. Viņai varžaču it kā nav, un šķita, ka arī nagus kopt ir iemanījusies. Būtu to zinājusi, neparko nebūtu šurp nākusi - lai iet ratā ar visiem saviem reveransiem… Un ja šie patiešām būtu no muižniekiem, maskavieši entajā paaudzē, bet nē - tēvs no Ļipec- kas, māte no Borskas - Svēta tūdaļ no Igoruņas visu izdibināja. Un, kad uzzināja, tūdaļ kļuva vieglāk - izrādās, ka tomēr var no gana izrauties par panu un Gorņacka ne par matu nav sliktāka par Borsku, tur vismaz valstij iegūst ogles! Turklāt Gorņackā pats Hruščovs tika viesojies, bet, vai viņš ir bijis Borskā, tas vēl ir jautājums!

Pēc pusdienām viņi gāja mazgāt rokas, un Igoruņa iespruka līdzi vannas istabā, aizcirta durvis un ar abām rokām grāba zem svārkiem. Te nu viņa iegāza šim pa purnu, turklāt ne vienu reizi vien, bet trīs vai četras - par visu ģimenīti. Viņš pēcāk līdz metro skrēja viņai pakaļ atvainodamies.

Viņa pieskārās manai rokai - Un mani ķēra tūkstoš voltu strāva. Viņa mani noskūpstīja - Un es pārvērtos trakojošā vulkānā! Draugi smejas,

Kad es maigi saucu viņu: mans ziediņš… Es esmu iemīlējies! Esmu aizgrābts! M-m… O, jā, jā, jā!

Tā bija aizliegta mūzika, par tās klausīšanos viens divi varēja izlidot no komjaunatnes un arī no skolas… Bet kas tajā bija tik slikts? Vai vispār slikts?

Elviss apklusa. Alēns, neatraudamies no Svētas pleca, ar labo roku pasniedzās līdz atskaņotājam, uzlika platei otru pusi. Skaņu pagrieza skaļāk - lai apslāpētu satrauktās, nepatīkamās domas.

- Kādas tev acis, - Svēta nočukstēja, atkal uzgriezdama viņam muguru.

Viņi no jauna apsēdās - muguras smadzenes pret muguras smadzenēm. Viņu biolauki saplūda. Abi smaidīja. Elviss tagad auroja, it kā arī pār viņu būtu nākusi kāda apskaidrība.

Nodedzini manu māju, Nozodz manu vāģi,

Izdzer manu viskiju un sasit manu mīļāko glāzi… Tu vari darīt, ko gribi, - Tikai, mīļā, neuzmin uz manām gaišzilajām zamša kurpēm!!!

Nedzirdami atvērās istabas durvis. Tēvocis Koļa, impozants, džinsos, krosenēs, zilā džinsu jaciņā, sarkanu lakatiņu ap kaklu, ziņkārībā degošām acīm, ieskatījās istabā, ieraudzīja, pareizāk, vienā mirklī aptvēra skatienam atklājušos bildi:

-    Johaidī! Es domāju - jums te ir mazītiņš bordel- jēro… Autiņš rūc, «Arhangeļskā» pusdienas dziest. Braucam žigli!

* * *

-   Septītā grupa bija Amerikānim…

Jauns cilvēks neburzīga auduma uzvalkā izņēma no mapītes kārtējo ziņojumu, novietoja jau izskatīto kaudzītes augšpusē un ieturēja nelielu pauzi.

-    Amerikānis. - Apakšpulkvedis Šahovs, raudzīdamies sānis, padauzīja ar pildspalvu pa galdu. - Jā, tas ir mūsu lepnums! Iegūt tik dabisku aģentu - tas ir retums, viņš saplūst ar apstrādājamo vidi, viņu neviens neturēs aizdomās!

Šahovs izturēja daudznozīmīgu pauzi. Amerikāni par aģentu bija padarījis tieši viņš, vēl būdams vecākā operatīvā pilnvarotā, nevis nodaļas priekšnieka vietnieka amatā. Šī savervēšana bija veicinājusi viņa karjeras izaugsmi.

-   Ko labu Amerikānis mums pavēstīja?

-   Divpadsmit cilvēki, - teica majors. - Vašingtona, Ņujorka, Voldasta, Atlanta, Deitonbīča, Maiamibīča. Divi tirdzniecības starpnieki, žurnālists, licencēts kosmetologs…

Šahovs pamāja ar roku - tuvāk pie lietas. Par spīti «dzelzs priekškaram», Maskavā ik dienas ieradās ap simt cilvēku no rietumu puslodes. Viņi visi bija Ārzemnieku nodaļas darbalauks, kura tos šķiroja un klasificēja, preparēja katru eksemplāru uz stikliņa, noteica katra būtību un apgādāja ar īpašu birku - par tādu filtrāciju pat visaizdomīgākajiem ārzemniekiem, protams, nebija ne jausmas. Sahovam, otrajam cilvēkam nodaļā, neinteresēja vispārējas ziņas, viņš deva priekšroku darbam ar jau izvētīto, no pelavām attīrīto informāciju. Taču patlaban nācās darboties pastiprinātā variantā - kolēģi no PGP bija pačukstējuši: iespējams, jūnijā - augustā nezināmā misijā Savienībā ieradīsies CIP kadru darbinieks.

-  Edvards Fains, - jaunais darbinieks turpināja. - 66. gadā tiesāts par cietsirdīgu izturēšanos pret ģimeni. Ticis cauri ar sodanaudu. 69. gadā ar advokātu palīdzību panācis pilnīgu savas kriminālās pagātnes dzēšanu. Attāls radinieks Oto Milczaueram, vienam no mediju korporācijas «Globe» līdzautoriem, kurš pazīstams ar saviem pretpa- domju uzskatiem. Lidostā sarīkojis skandālu bagāžas savlaicīgas nepiegādāšanas dēļ. Ekskursijas laikā pa Sarkano laukumu faktiski nav klausījies gidē, sarunājies ar laikraksta «Maiami Herold Tribune» līdzstrādnieku Kēr- tisu Vulfu. Sarunas temats - neķītri stāstiņi par sievietēm un dažiem mūsu valsts politiskajiem darbiniekiem…

Edvards Fains Sahovu neieinteresēja. -Tālāk.

-   Anastasija Vilāra, dzimusi Kazanceva. Meita Stepa- nam Kazancevam, kurš tika nošauts 1920. gada martā par sadarbošanos ar kontrrevolucionāriem. Patlaban dzīvo Voldastā, Ņujorkas štatā, antikvāru priekšmetu veikala īpašniece. Grupā atkārtoti izteikusi kritiskas piezīmes par PSRS vadību un radošo inteliģenci.

-   Tālāk.

Cilvēks neburzīgajā uzvalkā aši pārskrēja acīm ziņojuma atlikušo daļu. Uzvalks bija šūts no supermoderna auduma - atklātā pārdošanā tādu ar uguni nevarētu sameklēt. Simtprocentīga sintētika, kas nelaiž cauri gaisu, - neviens saprātīgs amerikānis tādu nevilktu mugurā, pat ja viņam piemaksātu, - kaitīgi veselībai.

PSRS VDK Pirmā galvenā pārvalde - izlūkošana. Aut. piez.)

-   Par citiem grupas dalībniekiem Amerikānim īpašu piezīmju nav.

-   Un tas žurnālists… Kērtiss Vulfs. Ar kuru Fains pļāpāja Sarkanajā laukumā. Vai «Maiami Herold Tribune» gadījumā neietilpst Milczauera impērijā?

-   Par to ziņu nav, - jaunais cilvēks pēc īsas vilcināšanās atbildēja.

-   Slikti, - Šahovs sapīka. - Un pats Vulfs? Kas tas ir par putnu?

-   Narcisa tips. Alkohols, sievietes. Patīk būt ievērotam. Tēvs - vācietis, māte - francūziete, dzīvojuši Frankfurtē, aizbraukuši no Vācijas uzreiz pēc «alus puča». Dzimis, uzaudzis un mācījies Maiami. Visā visumā - nekā sevišķa…

Jaunā cilvēka acis turpināja skriet pa ziņojuma rindi- nām.

-  Lai gan… Acumirkli. Te būs: «Izspļāvis muļķīgu joku par Maksima Gorkija atgriešanos PSRS…»

-Jā…

Apakšpulkvedis Šahovs piecēlās un piegāja pie loga. Jaunais cilvēks akurāti salika papīra lapas mapītē. Ziņojums bija pabeigts. Viņš sastinga nogaidošā pozā.

-   Kādi būs rīkojumi attiecībā uz septīto grupu, biedri apakšpulkvedi?

-   Turpiniet strādāt. - Šahovs pameta ar roku, nemitēdamies kaut ko vērot pa logu. - Piegrieziet vērību aizdomīgai uzvedībai - mēģinājumiem izvairīties no novērošanas, nesankcionētiem kontaktiem un tā tālāk… Veiciet pāris pārbaužu izlases kārtībā. Vārdu sakot - viss jādara

kā parasti, tikai rūpīgāk. Un - vairāk modrības!

Viesnīca «Intūrists» - tās, protams, nav ārzemes un pat ne brīvā zona aiz pases kontroles līnijas Šeremetjevā 2. Taču gluži Maskava tā arī nav, pat ne gluži PSRS.

Plašs vestibils, kristāla lustras, tīra marmora grīda, jauni paklāju celiņi, dziļi ādas krēsli, bet galvenais - īpaša respektabluma un labklājības gaisotne, ar kādu diemžēl nevar lepoties parasta padomju teritorija. Šeit nav steidzīgo komandējumnieku un visur esošo Kaukāza republiku pārstāvju, šeit brīnuma gaidās nestāv apnicīga rinda pie administratora, kas vienaldzīgi lasa laikrakstu viņpus monumentālai plāksnītei «Vietu nav». Un arī pašas plāksnītes - katras padomju viesnīcas neatņemamas sastāvdaļas - te nav. Toties te netrūkst vēlīguma un uzmanības, kā deficīts jūtams pārējā teritorijā, kā arī visa cita - garšīga ēdiena, skaistu apģērbu, cieņas pret pilsoņiem…

Taču izmantot īpašās teritorijas priekšrocības var nebūt ne visi, bet tikai tie, kuriem «pienākas». Spēcīgi šveicari ar buldogu ģīmjiem nekļūdīgi īsteno to, ko pēc daudziem gadiem nodēvēs par feiskontroli, un atstāj visus pārējos pilsoņus viņpus pulētajām stikla durvīm.

Amerikāņu tūristiem «pienākas» viss. Tāpēc septītā grupa, cienīgi iekārtojusies valūtas bāra mīkstajos dīvānos, sūc pēcpusdienas drinku un dalās pirmajos iespaidos par Krievijas galvaspilsētu. Amerikāņi ir tikko pārradu- šies no «Slāvu bazāra», kur degustēja īstas krievu pusdienas, tāpēc tās šajos iespaidos aizņem vislielāko daļu.

-   Kā sauc tos mazos pīrādziņus ar gaļu? - apjautājās Roberts Kiksella, ostīdams glāzi ar «Remi Martin».

-   Liekas - rasštedžai… Nē, rasterai… Nē… - Kērtiss Vulfs prasmīgi smēķēja cigāru. - Nevaru atkārtot krieviski, baidos izmežģīt mēli. Taču tie bija gardi.

Anastasija Vilāra dzēra kolu ar ledu.

-   Kremlis atstāj apburošu iespaidu! Vai nav tiesa, kungi?

-  Nav divu domu! - Kiksella iedzēra malciņu, izgaršoja un beidzot apmierināti pamāja. - Lielisks konjaks!

-   Toties krievu šņabis labi garšo pie stores ar mārrutkiem! - piebalsoja Kērtiss.

-   Man garšoja kvass ar mārrutkiem, ļoti pikanti, - ierunājās glītiņais Džonijs, un viņa biedrs Billijs piekrītoši pamāja. Viņi abi bija atbraukuši kopā un nešķīrās. Billijs teicās masējam Džonijam mugurkaulu, lai gan neviens viņiem paskaidrojumus neprasīja.

«Vai tikai šie nav homiķi?» Kērtiss nodomāja. «Varbūt šis viņam ne tikai mugurkaulu masē?»

Amerikānis pēc pases un korejietis, spriežot pēc platās sejas un šaurajām, it kā samiegtajām acīm, pasmaidīja. Viņš patriotiski dzēra burbonu «Zelta fazāns».

-   Krievu virtuve nav sevišķi bagāta. Taču salīdzinājumā ar amerikāņu - īsta karaliene!

Spaiks Emlers apvainojās.

-   Kāpēc tad tā, mister?

Neviens grupā neatcerējās, kāds korejietim bija vārds.

-    Tāpēc, ka, atskaitot fāstfudu, amerikāņi ir izgudrojuši vienu vienīgu ēdienu - uz oglēm ceptu steiku. Un tas pats ir Rietumu štatu kovboju ēdiens. Bet citviet rij hamburgerus ar kokakolu! Vai apmierinās ar citu tautu nacionālajiem ēdieniem - itāliešu, ķīniešu, korejiešu…

-   Tā runā slikts amerikānis! - Spaiks sapūtās. - Nevis patriots.

Divas meičas īsos svārciņos ietrausās sēdekļos pie bāra, un uzmanība pārslēdzās uz viņām, tāpēc patriotisma tēma aprāvās.

-  Interesanti, kā viņas tikušas iekšā? - klusi ievaicājās Edvards Fains. - Te nevienu no malas neielaiž.

-   Droši vien viņas ir no VDK, - Roberts Kiksella pazemināja balsi.

Kērtiss Vulfs sāka smieties. Meičas pagriezās, pavedinoši smaidīdamas. Kērtiss viņām piemiedza ar aci. Edvards Fains pieliecās un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Vulfs papurināja galvu.

-   Te visur ir VDK, - pametis skatienu apkārt, Roberts turpināja. - Restorānā tas bija tulks. Un viens no oficiantiem - rudmatis, viņš neatkāpās no mūsu galdiņa un klausījās visu, ko mēs runājām.

Vulfs atkal iesmējās.

-   Un kur tagad ir jūsu VDK? - viņš jautāja. - Tagad te esam tikai mēs, neviena sveša nav…

«Tu, tu esi tas slepenpolicijas aģents!» domāja Spaiks Emlers, dedzinādams Kērtisu ar naidpilnu skatienu.

-   Tagad viņi ir atstājuši mūs mierā, - Roberts sacīja.

-   Bet ne uz ilgu laiku. Vakarā mēs iesim uz teātri, un aģents būs mūsu gids.

-   Mēs vēl baudām brīvību, - noteica Edvards Fains.

-   Katrs dara, ko vēlas, tikai ekskursijās salasāmies kopā. Toties krieviem, kad viņi brauc ekskursijā uz ārzemēm, obligāti jāturas kopā ar grupu. Arī pastaigāties drīkst tikai pa pieciem kopā vecākā vadībā.

Anastasija izdzēra savu kolu un saviebās.

-  Ak, kungs, cik garlaicīgi! Parunāsim labāk par Maskavu!

-   Es sapratu, kā vajag dzert vodku, - viņas priekšlikumam atsaucās Edvards Fains. - Galvenais ir uzkoda. Skābēti gurķi un kāposti uzlabo degvīna garšu.

-  Agrāk «Slāvu bazārā» pasniedza gal-l-ertu. Gal-l-erts vēl vairāk izceļ degvīna garšu. - Spaiks sadabūja rūtainu kabatlakatu un izšņauca degunu.

Kērtiss pārstāja smieties, taču turpināja smaidīt.

-   Kad jūs atlidojāt, Spaik?

-   Aizvakar, tāpat kā visi. Kas ir?

-   Nekas nav. Es tikai neredzēju jūs lidmašīnā.

-   Kas par to? Jūs lidojāt no Ņujorkas, bet es - no Vašingtonas.

-   Mēs arī lidojām no Vašingtonas, tomēr jūs nemanījām, - Kērtisu atbalstīja Džonijs, un Billijs nekavējoties piekrita.

-   Neredzējām. Gluži pareizi. Dīvaini gan…

Spaiks nervozi atmeta ar roku.

-   Kas tur dīvains?! Lidmašīnā ir simt piecdesmit vietu. Kurā salonā jūs lidojāt? Pirmajā? Bet es sēdēju pašā astē, labajā pusē, pie loga. Nesaprotu', kāpēc mēs par to runājam. Kājām taču uz Maskavu neatnācu? Un arī zemūdenē neatpeldēju!

-   Zemūdenē jau nu noteikti ne. - Kērtiss vēl aizvien smaidīja. - Tikai - kā jūs zināt, kādu galertu agrāk deva «Slāvu bazārā»?

-   Man oficiants stāstīja! Tas pats, rudmatainais. Iespējams, tā ir VDK provokācija. Kas gan viņiem daļas gar galertu? Visticamāk, tas patiešām ļoti labi garšo kopā ar vodku.

-   Derētu pagaršot, - Kērtiss Vulfs, vilkdams cigāra dūmu, ierosināja. - Vai neiebilstat, Spaik?

-    Nepavisam. Pēc teātra varam aiziet uz restorānu, tur to noteikti var dabūt.

Kērtiss izpūta dūmu gredzenus un nolūkojās, kā tie cenšas cits citu panākt.

-   Es diemžēl neiešu uz teātri. Man jāstrādā.

* * *

Astoņpadsmitos trīsdesmit Kērtiss Vulfs stāvēja Ber- seņeva krastmalā iepretim celtniecības sastatņu ieskautajai Nikolas baznīcai. Viņam kaklā - «Pentax» ar spēcīgu objektīvu, rokā - fotoeksponometra plakanā kastīte. Kērtiss pārmaiņus skatījās te eksponometrā, te debesīs un, koncentrēdamies kustinot varenos žokļus, regulēja fotoaparātu. Noregulējis viņš izdarīja dažus uzņēmumus no galvenās ieejas un apsīdas puses. Nebūdams pilnīgi apmierināts ar rezultātu, viņš piegāja pavisam klāt ziemeļpuses sienai, ko neaizsedza sastatnes, attaisīja somu ar uzrakstu «NY Travel», izvilka avīzi «Maiami Herold Tribune» un, izklājis to uz asfalta, nogūlās uz muguras. Objektīvs kā startam gatava raķete paslējās augšup, mērķēdams uz baznīcas kupoliem, klikšķis noskanēja vairākas reizes. Tad amerikānis piecēlās un paslēpa avīzi atpakaļ somā.

-   Re, kā tas laiž! Vārtās pa zemi kā cūka! Pietempies krievu šņabi!

Netālu uz soliņa, uzsvempušies ar kājām uz sēdekļa, kluknēja grupiņa pusaudžu. Ruds, kā slieka tievs puišelis smējās un rādīja ar pirkstu:

-   Ei tu, pillā esi vai ķerts?

-   O-kei! - Kērtiss dzīvespriecīgi atsaucās, protams, nenieka nesaprazdams, un pavērsa uz augšu īkšķi. - Veri gud!

Pusaudži laida vaļā zviedzienu. Kērtiss par atbildi veltīja viņiem platu smaidu.

-   Pioni-er! Kom-sou-mol! Drjuš-ba!

Tomēr drošs paliek drošs paslēpa somā savu lepno fotoaparātu un, vēl aizvien smaidīdams un sliedams augšup īkšķi, viņš virzījās projām.

Vēl kādu pusstundu Kērtiss Vulfs klaiņāja pa gleznām, krēslainām ieliņām - klaiņāja, kā, no malas raugoties, varētu šķist, bezmērķīgi, uz labu laimi, un viņa sejā bija redzama tāda izteiksme, ko nejaušs garāmgājējs visnotaļ varēja noturēt par apjukumu un nodomāt, ka ārzemnieks (skaidra lieta, ka ārzemnieks, skaidra lieta, ka buržujs!) apmaldījies. Tomēr, savu klejojumu beidzot, Vulfs ļoti veiksmīgi iznira no kādas ieliņas pāris soļu attālumā no «Intūrista». Pie ieejas viesnīcā stāvēja vienīgi tikko pēdējo ārzemju tūristu grupu izlaidušais autobuss. Kērtiss nezin kāpēc ieinteresējās par autobusu un pat mēģināja ielūkoties tukšajā salonā.

-  Vai jūs kaut ko aizmirsāt? - apjautājās pazīstama sievietes balss.

Kērtiss apstājās. Uz ietves stāvēja stingrā meitene gi- de melnajās V veida brillēs. Violetais boloņas lietusmēte- lītis, kas bija viņai mugurā, vadot grupu, tagad karājās pārmests pār roku, un Kērtiss lieku reizi varēja pārliecināties, ka meitenei ir neiedomājami šmaugs viduklis, neticami slaidas kājas (mini mode jau bija paguvusi izspraukties cauri «dzelzs priekškaram») un velnišķīgi pie-

34 i

mīlīgs ģīmltis. Un stingrā, nepieejamā izteiksme tajā, ko vēl vairāk uzsvēra melnās brilles, padarot to līdzīgu simpātiskajai plēsoņai lapsenei no bērnu multenītes.

-   Vai jūs pamētāt savu bagāžu autobusā? - meitene atkārtoja jautājumu. Angļu frāzes, kuras neietilpa ekskursijas monologos, viņa veidoja mazliet neveikli.

-   Nē, nē! - Vulfs atplauka smaidā. Un ticamības dēļ piebilda: - Visu, kas mans, nesu sev līdzi!

-   Jā, - meitene neizteiksmīgi noteica. - Tas ir labi.

Sekundi vilcinājusies, viņa pagriezās un sāka soļot

virzienā projām no viesnīcas.

Nebijis šīs vilcināšanās, Kērtiss Vulfs, iespējams, būtu vienīgi pavadījis viņu ar acīm un devies uz «intūristu» bāru dzert īstu «Stoļičnaju» un blenzt uz meitenēm īsos bruncīšos, kaļot attiecībā uz viņām dažādus neķītrus plānus. Taču vilcināšanās acumirklis viesa viņā cerību.

-   Jums, cik saprotu, darbadiena ir beigusies? - Vulfs jautāja, panācis meiteni.

Viņš runāja ar tādu pašu vientiesīgu nekaunību, kā mēdza izturēties visi tie puiši garajām pinkām un dibeniem pingponga bumbiņas lielumā. Taču nekaunība bija tāda kā… aizgūta. Uzspēlēta.

-    Varu galvot, - meitene ar atbildi nošāva maķenīt greizi. Viņa mazliet palēnināja soli. - Tikko beidzās pēdējā grupa.

Kamēr amerikānis ievilka elpu, lai uzdotu nākamo jautājumu, viņa nezin kāpēc precizēja:

-   Dokeri. No Glāzgovas.

-   Dokeri! - Vulfs vēl vairāk sapriecājās, izplūzdams ki- nogēniskā smaidā. - Spici puiši. Un kurp jūs tagad dodaties?

-   Mājās.

-   Vai tālu?

-   Ne pārāk.

-  Vai neiebildīsit, ja jauns amerikāņu kovbojs piedāvāsies jūs pavadīt? Vai varbūt iegriezīsimies kādā restorā- niņā? •

Meitene apstājās un pagriezās pret Vulfu. Varbūt viņa tīksminājās par viņa pašapmierināto fizionomiju, kas kaut kādā ziņā patiešām atgādināja Klintu īstvudu, bet varbūt skaitīja vārnas Maskavas debesīs - melnās brilles neļāva to pilnīgi droši noteikt. Taču, kad visas vārnas bija saskaitītas un Vulfa simpātiskās krunciņas izpētītas un inventarizētas, ekskursiju vadītāja izdarīja pozitīvu secinājumu un pasmaidīja.

-   Nu ko, varbūt. Ieiesim «Strautiņā», tas ir tepat līdzās, - viņa sacīja.

«Strautiņš» nebija izraudzīts nejauši. Kafejnīca - otrās uzcenojumu kategorijas ēstuve - atradās nomaļus no tūristu maršrutiem, šejienes pastāvīgie apmeklētāji deva priekšroku treknām ķilavām pie alus un degvīna, bet šeit valdošā gaisotne pauda sautētu kāpostu Maskavas gaumē (dežūrēdiens) fluīdu un tabakas dvingas sajaukumu. Vēl šeit oda pēc tautiskuma un demokrātisma. Reizēm šajā iestādē ielūkojās tautas patruļas, toties VDK darbinieki - nekad.

-   Par iepazīšanos! - misters Vulfs uzsauca pirmo tostu.

Viņi tikko bija savstarpēji stādījušies priekšā: Kērtiss - Lilija. Ļoti patīkami. Cik neparasts vārds! Li-li-ija. Vai tas kaut ko nozīmē? Puķes nosaukums? O-o! «Herold Tribu- ne» rakstīja, ka krievi saviem bērniem liekot vārdā vienīgi «Marja» un «Ivans» un vēl tos, kā viņus… «Sputņiks Ivanovičs» un tamlīdzīgi.

Pēc tam pļāpāja par krievu virtuvi, un tam par godu Kērtiss pasūtīja sev simt piecdesmit gramu degvīna.

Pēc tam - par rokenrolu. Izrādījās, ka Kērtiss divreiz ir bijis Elvisa Preslija koncertos. Jā, tagad Elviss ir izšāvies, bet tolaik viņš rādīja īstu šovu - tā ka visiem tīri vai zosāda metās. Vai pie jums PSRS kāds rāda šovu? Ed-' vārds… kā viņu - Gills? Hills? Hils? Skaidrs. Un, protams, Gagarins. Jā. No Gagarina ari tīri vai zosāda metas.

Iedzēra par Gagarinu.

Tad Kērtiss palūdza viņu noņemt brilles. Viņa teica - nē. Viņš uzstāja, ka tā viņa izskatās pēc VDK spiedzes. Viņa atbildēja, ka atrodas savā dzimtajā zemē, un, ja kāds no viņiem ir spiegs, tad tas ir…

Kērtiss sāka smieties. Runājot par spiegiem. Viens paziņa no grupas, viņa vārds ir Fains, zina daudz jautru stāstiņu par spiegiem un spiedzēm. Kā pie jums to sauc?… A-nek-dot. Anekdote. Skaidrs. Iet amerikānis pa Sarkano laukumu, pretī nāk pioniere…

Lilija pat nepasmaidīja. Taču arī nenosarka. Varbūt viņa tomēr noņems brilles?

Viņa jautāja, vai viņš zina, kas ir «dziļumbumba»? Viņš teica, ka nezinot. Lilija paskaidroja. Kērtiss pasūtīja vēl simt piecdesmit un kausu «Žiguļu». Viņš teica, ka te trūkstot vienīgi beigtas mušas, tad būtu gluži kā pie meksikāņiem. Viņa sacīja, ka beigtu mušu viņš te nedabūs, toties varot pasūtīt sautētus kāpostus ar gaļu. Viņš apjautājās - kur te pie jums ir skābēts gurķis? «Herold Tribune» bijis rakstīts, ka pie krieviem uz katra galda stāvot šķīvis, un šķīvī - skābēts gurķis. Pēc divdesmit minūtēm atnāca oficiante un atnesa uz šķīvīša skābētu gurķi. Tā bija cita lieta. Taču gurķis izrādījās mīksts, skāņš un negaršīgs.

-   Kāda Amerikā ir attieksme pret mūsu zemi? - Lilija iejautājās, un viņas briļļu melnie stikli nozibsnīja ledainā

ziņkārē. »

-    Kā nu kuram… - Kērtiss paraustīja platos plecus. - Mani Krievija ļoti interesē. Gribu izveidot lielu, krāsainu fotoalbumu. Tas būs labs bizness… Bet kāpēc gurķis ir negaršīgs? Vai tādi ir visi?

-   Kā pagatavo. - Stikli turpināja zibsnīt - noslēpumaini un daudznozīmīgi. - Tas atkarīgs no saimnieces.

Starp citu, ievaicājās Kērtiss, kāpēc jūs nedzerat vīnu? Lilija atbildēja, ka viņa dzerot. Tas nav godīgi, Kērtiss ieminējās. Re, kur ir glāze, tā ir gandrīz pilna, jūs neko neesat iedzērusi. Tā ir jūsu glāze, iebilda Lilija. Vai tiešām? Nu ko… Kērtiss ierosināja iedzert par visām padomju sievietēm. Viņš pastāstīja, ka viņa senči pametuši Vāciju, kad tur sācis mudžēt no «brūnajiem». Tas bijis pareizi. Tēvs zinājis, ka būs karš un vispārējā mobilizācija, taču viņš karu nav gribējis, jo nav vēlējies nevienu nogalināt. Citādi viņš būtu nokļuvis Austrumu frontē, un, kas zina, varbūt viņa tētim būtu nācies šaut uz viņas tēti. Un tas nebūtu pareizi. Tad viņi nebūtu varējuši satikties šajā brīnišķīgajā kafejnīcā un būtu tikai viens no viņiem, piemēram, jūs, Lilija. Jūs sēdētu te viena pati un skumtu. Vai arī es sēdētu viens, skumtu un domātu, ka man kaut kā pietrūkst…

-  Varbūt, - Kērtiss ieteicās, - jūs tomēr noņemsit brilles?

-   Labi, - atteica Lilija, - tikai ne šeit.

Kaut kas bija mainījies. Viņa vairs neatgādināja bērnu multfilmas personāžu. Tagad tā bija gluži cita lapsene. Ciniska un nekaunīgi atklāta.

-   O-kei, - Kērtiss noteica.

-   Tas maksās naudu, - brīdināja jaunā Lilija. - Dolārus.

Amerikānis izdzēra degvīnu un jautāja:

-   Cik dolāru?

-  Astoņdesmit, - atbildēja nekaunīgā lapsene. - Astoņdesmit stundā. Man ir maza alga.

-   Noapaļosim līdz simtam, - Kērtiss piedāvāja. - Simt dolāru stundā. O-kei?

-   Norunāts!

Viņi iekāpa taksī, un Kērtiss ieminējās, ka mašīna ir maza, - kā jūs te vispār dzīvojat? Lilija atteica, ka krievi mašīnās nedzīvo, tā neesot pieņemts, un, ja viņš domājot seksu, tad arī. Aizvāciet no turienes roku, mister. Mazliet pacietības. Vēl mazliet…

Nākamajā dienā Kērtiss Vulfs strādāja ķīniešu kvartālā. Ap vieniem viņš izņēma no sava «Pentaksa» pilno filmiņu ar restaurējamās baznīcas Varvarkā attēliem, kas kontrastam bija iemūžināta līdzās viesnīcai «Rossija». Tad ielika jaunu filmiņu, izvilka no somas pudeli gāzētā ūdens un kāri izdzēra gandrīz pusi. Fotografēt viņš neatsāka un nesteidzīgā solī atgriezās viesnīcā, pagūdams tieši uz pusdienām.

Pēc pusdienām viņš no numura pasūtīja tālsarunu ar Maiami un kādas piecpadsmit minūtes tērzēja ar sievu, kas tobrīd atradās būvniecības sabiedrības birojā Saniail- zā. Vulfs informēja, ka viņam klājas labi, laiks ir normāls, ēdināšana - tīri ciešama, vienīgi numurs pašaurs, lai gan skaitās viens no labākajiem «Intūristā», bet kopumā viss ir lieliski, neko lieku viņš neatļaujas, ilgojas un tā tālāk.

Beidzis sarunu, Vulfs apģērbās un nokāpa lejā bārā, kur pasūtīja glāzīti atdzesēta degvīna un tomātu sulu ar pipariem. Pie letes viņam līdzās gadījās simpātisks jauns cilvēks, zināmās aprindās pazīstams kā Žans Livaiss.

-    Tremor? - jauneklis labā angļu valodā painteresējās, pamanījis tikko jaušamas trīsas ārzemnieka augšējās ekstremitātēs.

-   Zināmā mērā, - Vulfs atbildēja.

-   Labāk aliņu, - Žans ieteica.

-   Paldies, nevajag, - amerikānis sarāvās.

-   Tad sālījumu. Un virsū - vodku.

-   Souli-ijums? Kas tas tāds?

Un jaunais cilvēks pastāstīja viņam recepti krievu tautas līdzeklim pret paģirām. Bārmenis izrādījās Žanam labs paziņa un ātri sabrūvēja norasojušu glāzi ar tomātu sālījumu, kurā peldēja piparu graudiņi un lauru lapu gabaliņi. Klāt tika pasniegts mēriņš un tase pikanta un bieza liellopu buljona. Vulfs manāmi atdzīvojās. Viņš apvaicājās, vai Krievija eksportē uz Savienotajām Valstīm brīnišķīgo dzērienu, kā viņu… Soul… O, sālījums! O, protams. Pareizi.

- Nē, - Žans atbildēja. - Tā ir stratēģiska produkcija.

Žans no savas puses painteresējās, kā paģiras ārstē Amerikā. Vulfs atbildēja - aspirīns. Tad Žans, nestiepdams garumā, pastāstīja amerikānim, ka pastāv atšķirība starp sālījumu un aspirīnu, tāpat kā pastāv atšķirība starp oficiālo un neoficiālo dolāra maiņas kursu pret padomju rubļiem. Jā, un šī atšķirība ir identiska. Saprotat? Rupji runājot, pēc oficiālā kursa jūs par mēriņu maksājat divus dolārus, bet pēc neoficiālā - piecpadsmit centu. Kas jūs vispār interesē? Keramika? Ikonas? Ā, vēlīno viduslaiku krievu arhitektūra. Lieliski. Katalogs «Zamoskvo- rečjes baznīcas» angļu valodā pēc oficiālā kursa jums izmaksās simt septiņdesmit dolāru. Taču pēc neoficiālā tas var jums izmaksāt četrdesmit piecus vai, vēršoties pie noderīgiem cilvēkiem, ār kuriem Žans ir pazīstams, vispār smieklīgu summu - nieka trīsdesmit dolāru. Jūtat starpību? Cik daudz valūtas jums ir līdzi? Nē, nē, tas nav nekas krimināls, jo jums ir darīšana ar Žanu, un te jums ikviens pateiks, ka uz Žanu var paļauties, jo viņš ir profesionālis un augstākā mērā kārtīgs cilvēks. Tātad - cik?

Divas stundas vēlāk Kērtiss tika manīts dzīvoklī Bron- najā, kas noteiktai maskaviešu daļai asociējas ar savām sienām, kas aplīmētas 1911. gada «Maskavas ziņām». Kērtisa priekšā stāvēja galds, uz galda - acumirklī iztukšota «Baltā zirga» pudele, vēl viena ar pa pusei noplēstu etiķeti, daži tukši šķīvji un nemizots sīpols ar koduma pēdām. Vulfs sēdēja uz ķeblīša, Žanu vairs nemanīja, bet viņam līdzās sēdēja solīds mens, vārdā Profesors, un vēl kādi divdesmit dažādu tautību cilvēki, daudzi - tieši uz grīdas. Bija ļoti stipri piesmēķēts.

Galda otrā pusē profilā pret Vulfu sēdēja jauns neliela auguma cilvēks ar ģitāru. Viņš dziedāja Luija Ārmstron- ga balsī, tikai kvartu augstāk, un savdabīgi izkliedza vārdus kā Džons Lenons, bet Profesors pusbalsī tulkoja

Vulfam, par ko viņš dzied. Kaut ko par zirgiem, kas ir ļoti prasīgi. Vai niķīgi? Nebija īstas skaidrības. Iespējams, Profesors nepareizi pārtulkoja, jo visiem pārējiem ļoti patika. Kad dziesma beidzās, Vulfs izgāja otrā istabā, kur biia atvērtas balkona durvis. Viņš stāvēja uz balkona, pārkāries pār malu, bet līdzās joprojām atradās Profesors un turpināja tulkot. Tad viņš apklusa un vērīgi palūkojās uz Vulfu. Vulfs pamazām aptvēra, ka tas vairs nebija tulkojums, bet gan jautājums saistībā ar neseno demonstrāciju Kauņā, kur iedzīvotāji prasīja Lietuvas izstāšanos no Padomju Savienības.

-   Es nezinu, - Vulfs klusi sacīja. - Slikti saprotu.

-   Tieši tā, - noteica Profesors. Viņam uz zoda bija kārpa, uz kuras auga mati. Taču viņš tos aizvien apgrieza.

-    Normālam cilvēkam, kurš dzīvo normālā valstī, to nevar izskaidrot. Septiņus pielika pie sienas, divpadsmit ietupināja uz desmit gadiem ar konfiskāciju, vairāk par simtu sabāza pa kolonijām uz dažādiem termiņiem un sekojošiem tiesību ierobežojumiem… Un par ko? Par ko - es jautāju!

Vulfs atzinās, ka nezina, ko nozīmē slenga izteicieni «pielikt pie sienas» un «ietupināt», taču visumā jēga viņam bija skaidra. Viņš atcerējās, ka nesen Vašingtonā pēdējās pretkara demonstrācijas laikā tika apcietināti tūkstoš cilvēki. Steki, gāze, ūdensmetēji un tamlīdzīgi prieki. Jā, bija arī gumijas lodes!

-   Tās visas ir muļķības, propaganda. - Profesors aizdomīgi pavērās viņā. - Komunists esat, vai?

Nē, Vulfs atteica, es neesmu komunists, es tikai gribētu uzzināt, kur šeit ir klozets. Dabl-jū-sī. Tualetes istaba, m-m? Profesors nospļāvās uz ietves un pameta ar roku. Vulfs pateicās un devās norādītegā virzienā. Tur bija vairākas durvis, ar eļļas krāsām apgleznotas avangarda stilā, taču tās visas izrādījās aizslēgtas. Aiz vienām kāds vēma, aiz otrām smagi elsa - tur vai nu kādu žņaudza, vai nodarbojās ar seksu. No virtuves plūda dūmu mākoņi un jaunā cilvēka aizsmakusi balss, viņš dziedāja jau citu dziesmu, pārējie dziedāja līdzi.

Vulfs izgāja kāpņu laukumiņā, nokāpa pagalmā un

ašiem soļiem devās uz taksometra pieturu.

* * *

-   Kāpēc izlases kontrolei tika izraudzīts tieši Kērtiss? - jautāja nodaļas darbam ar ārzemniekiem priekšnieks, bez īpašām simpātijām raudzīdamies savā vietniekā.

Ikviens priekšnieks domā, ka vietnieks par to vien sapņo kā ieņemt viņa vietu. Bieži tas atbilst īstenībai. Vai aizdomām bija iemesls šajā konkrētajā gadījumā - par to vēsture klusē, taču pulkveža Jerjomenko un apakšpulkveža Sahova attiecības nebūt nebija labas un šaubu ēnas neaptumšotas.

Šahovs aizcirta mapi, kurā bija ziņojums, un, piespiedis to pie labā sāna, braši ķērās pie jautājuma atbildēšanas:

-  Viņš grupā turas savrup - tas ir pirmām kārtām. Izvairās no kopējiem pasākumiem. Noslēgts. Tas ir otrām kārtām. Vienatnē pārvietojas pa pilsētu ar ieganstu fotografēt senās arhitektūras pieminekļus, konkrēti - baznīcas… Tāpēc mēs veicām izlases kontroli ar trim aģentiem.

-   Tātad - trīs pret nulli jums par sliktu. Tas jau ir gatavais krams, ne cilvēks. Noturējās pat pret Lellītes jaukumiem, - pulkvedis Jerjomenko pasmīkņāja. - To es nebiju gaidījis.

Viņam priekšā uz galda līdzās pāršķiramajam kalendāram abstrakta izskata atlēts griezās «saulītē» ap spīdīgu stieni. Nezinot par bateriju pamatnē, varēja padomāt, ka krievi jau atklājuši mūžīgo dzinēju. Tas būtu vērtīgs mīts. Līdzīgu mītu izplatīšana ietilpa VDK uzdevumos.

-   Tieši tā, noturējās, - apakšpulkvedis Šahovs apstiprināja.

-    Kā tad tas notika? - Jerjomenko izskatījās pat uzjautrināts par pieredzējušās bezdelīgas izgāšanos.' - Es sapratu, ka amerikānis pietempās kā cūka un palīda viņai zem brunčiem jau mašīnā.

Tādu precizitāti nodaļas priekšnieks izrādīja, vienīgi analizējot īpaši svarīgas operācijas.

-   Palīda, - Šahovs apstiprināja. - Bet pēc desmit minūtēm, kad viņi bija nokļuvuši galā, vienkārši ņēma un atslēdzās. Lellīte kopā ar šoferi lūkoja viņu pamodināt, pielietoja pat «ūdenslīdēja» metodi, taču viņš tā arī ne- atžilba. Viņi nobijās un steigšus nogādāja viņu atpakaļ viesnīcā. Tur viņš drīz vien atguvās.

-   Un tālāk? Vairs tikšanos ar Lellīti nemeklēja?

-   Nekādu, - Šahovs atbildēja. - Deviņos no rīta, kā parasti, piecēlās un devās fotografēt savas baznīcas.

-   M-jā, - pulkvedis nenoteikti novilka. - Izsauc Lellīti rīt pie manis. Es pats viņu sīki iztaujāšu.

-   Būs darīts, - Šahovs pamāja un pat sasita papēžus. Tiesa, vieglītēm.

Jerjomenko labvēlīgi pamāja ar galvu.

-   Un kādu iespaidu viņš atstāja uz Žanu?

-   Žans arī palika tādā pārliecībā, ka amerikānis ir gatavais burunduks. Teicās - gribot Maskavā notriekt seš- arpus tūkstošus. Žanam šķitis, ka viņš turpat pie bāra letes vilks no kabatām laukā naudu. Aizbraukuši uz dzīvokli pie Profesora. Pie Profesora - parastā bohēma, šņabis plūst straumēm, dūmi griežas. Kad Žans pēc stundas ceturkšņa atgādinājis par darījumu, Vulfs jau bijis pārāk piedzēries. Visādā ziņā viņš nav sapratis, par ko ir runa.

-   Hm. Bet pēc izskata - samērā spēcīgs, - ieminējās Jerjomenko, aplūkodams slepenā novērošanā iegūtos fotouzņēmumus.

Viņš ar pirkstu apstādināja «mūžīgo dzinēju», tomēr stūrainais atlēts noraustījies turpināja vingrojumu. Saraucis pieri, pulkvedis nospieda izslēgšanas pogu. Vingrotājs sastinga ar galvu uz leju.

Par bezdelīgām dēvē sievietes, kuras pretizlūkošana norīko objekta pārbaudei. (Aut. piez.)

-    Vai Profesors ar viņu strādāja? - pulkvedis iejautājās.

-   Tieši tā. Strādāja. Bez rezultātiem. Ļoti piesardzīgas reakcijas.

-    Piesardzīgas reakcijas pirmām kārtām ir pārdomātas reakcijas. Iespējams, amerikānis ir daudz cietāks rieksts, nekā mums šķiet.

Šahovs neko neteica, jo nebija radis strīdēties ar priekšniekiem, taču atkārtot kā papagailim neļāva piesardzība. Bet Jerjomenko turpināja ar interesi aplūkot savu nekustīgo rotaļlietu. Kolīdz viņš nospieda pogu, atlēts no jauna sāka riņķot ap spīdīgo stieni.

-   Interesanta lietiņa, - pulkvedis ierunājās tādā tonī, itin kā grasītos nolasīt lekciju par gravitācijas un atomie- darbības likumiem.

-   Jā, amizanta, - Šahovs pamāja.

Nodaļas priekšnieks pameta uz viņu stingru skatienu.

-   Kas te amizants? Itin nekas!

Šahovs neviļus saspringa. Izrādās, priekšnieks bija domājis nevis spīdīgo mantiņu, bet gan izveidojušos situāciju.

-   Interesantajā…

Pulkvedis, domās nogrimis, te apstādināja vingrotāju ar pirkstu, te iedarbināja. Viņa balss bija pārvērtusies, tājā ieskanējās domīga intonācija:

-   Amerikānis kā jau amerikānis. Izskatās visnotaļ lojāls. Saglabā morālo seju, ir uzticīgs sievai, nepadodas provokācijām… Tas taču ir labi?

-   Tieši tā, - vietnieks piekrita.

-    Pārāk labi arī nav labi! Kāpēc viņš ir tik ļoti pareizs?

-   Tas ir jautājums… - Šahovs diplomātiski atsaucās.

-  Parasts puisis, provinces žurnālists, mīl iedzert, brunču mednieks, neatteiksies, kā to saka, pavizināties svešās kamanās, tas nozīmē - padzīvot uz cita rēķina, ja ir iespēja…

Šahovs vārgi mēģināja atbalstīt šefa monologu, taču Jerjomenko jau turpināja:

-   Un pēkšņi atsakās no sievišķa, kurš pats guļas rokās. Tēlo antiņu, bet Lellīti atšuva, Žanu paķircināja, Profesoru vienkārši iznesa cauri… Kāpēc tā? Kā tu domā, Šahov?

Apakšpulkvedis domāja, ka saruna ir acīm redzami ievilkusies un kaut tā drīzāk beigtos ar iespējami maziem zaudējumiem viņam, Šahovam.

-   Puisis taču piedzērās, biedri pulkvedi, - viņš atbildēja. - Cilvēks skaidrā prātā ir viena lieta, bet piedzēries - gluži cita.

Pulkvedis nepieceldamies mazliet atbīdīja krēslu no galda un, spriežot pēc ķermeņa kustībām, ērti sakrustoja kājas pagaldē.

-   Par piedzērušajiem mums viss ir skaidrs, tādus mēs pazīstam… Tikai arī š^jā ziņā te viss ir pamatīgi pārdomāts. Ja viņš no Lellītes būtu aizlaidies, no Žana izvairījies, pie Profesora atsacījies braukt, mums katrā ziņā būtu radušās aizdomas - tā uzvedas profesionāli izlūki, kuri nevēlas iekrist sīkumu dēļ. Taču viņam viss izskatījās gluži dabiski - no vienas puses, ne no kā neatteicās, bet no otras - neko neizdarīja. Ko tas nozīmē?

Šahovs smagi nopūtās. Priekšnieks vilka uz to, ka Kērtiss Vulfs ir augstas klases izlūks un ar viņu jāstrādā pastiprināti. Bet tās ir liekas klapatas, jo cilvēku jau tā nepietiek, un organizēt nemitīgu ārzemnieka izsekošanu tikai tāpēc vien, ka viņš neizdrāza Lelli un nepārdeva Ža- nam valūtu, ir stulbuma kalngals. Taču, ja viņš paudīs šādu savu attieksmi pret šefa versiju, tad šefs obligāti pavēlēs tieši to īstenot. Bet ja piekristu…

-   Tas nozīmē, ka Vulfs izraisa īpašu operatīvo interesi, biedri pulkvedi! - Šahovs noskaldīja.

-   Neko tādu tas nenozīmē! - Jerjomenko atmeta ar roku. - Ja viņš neko pretlikumīgu vai amorālu nav izdarījis, kāpēc lai izraisītu īpašu interesi? Izdomāt var visu ko! To mēs piedzīvojām jau trīsdesmitajos gados. Un esam izdarījuši pareizus secinājumus. Lieks aizdomīgums nedrīkstētu būt!

Vietnieks nemanāmi uzelpoja. Viņš bija izraudzījies pareizu pozīciju. Taču zem priekšnieka ciešā skatiena uzskatīja par vajadzīgu kautrīgi nodurt acis. Pulkvedis bija gaužām apmierināts ar šādu padevību.

-   Labi. Tad nu tā. īpaši nepūlēsimies, - viņš pārliecināti rezumēja. - Šodien pulksten deviņpadsmitos ar speciālo reisu no Londonas ierodas Lielbritānijas rūpnieciskās attīstības ministrs un kopā ar viņu - piecpadsmit cilvēku grupa. Kalpotāji, palīgi, biznesmeņi un tamlīdzīgi. No mūsu vēstniecības Londonā ir pienākusi informācija, ka viens no viņiem ir MI-6 darbinieks. Tāpēc pārslēgsimies uz šīs grupas novērošanu. Uzskatīsim, ka Vulfs nekādus draudus valsts drošībai nerada. Lai fotografē savas baznīcas… Nu, izdrāž kādu sievišķi, pārdod pārsimt dolāru… Piķis viņu rāvis! Bet!

Jerjomenko pacēla pirkstu, un atslābināties paguvu- šais Šahovs saslējās. Bezrūpība un pašapmierinātība nenāk par labu pretizlūkošanas darbinieka karjerai.

-   Bet mums tas ir jāzina! - pulkvedis nodārdināja un uzsita ar plaukstu pa galdu. - Tāpēc lai kāds no «ārējiem» paskatās viņam pakaļ. Kaut vai viens cilvēks. Jums ir skaidrs?!

-   Tieši tā, biedri pulkvedi, - Šahovs ierasti atkārtoja padevības formulu.

* * *

Paciņas pēdējo cigareti Aleksejs Semjonovs bija izsmēķējis vairāk nekā pirms divām stundām, cerēdams ieskriet «Sojuzpečatj» kioskā vai veikalā. Taču ieskriet neizdevās, jo pinkainais bija stingri nolēmis noknipsēt par piemiņu katru noplukušās baznīciņas kvadrātcentimetru. Un pat lietus pinkainim nešķita traucēklis. Rau, jau ceturto kaseti nomainīja un tik ložņā un ložņā… Trakākais tas, ka pats kūpina kā lokomotīve. Droši vien «Marl- boro». Vai «Vinston».

Šajā Zvirbuļu kalnu nostūri nebija vairs nevienas dzīvas dvēseles. Pat visneatlaidīgākie pārīši, kas glābās no lietus zem papelēm, bija spiesti pamest savu patvērumu un skriet uz trolejbusa pieturu. Ārējās novērošanas dienesta darbinieks Semjonovs arī būtu skrējis uz pieturu - kaut vai tāpēc, ka tur bija kiosks, cigaretes, dzīvība. Neko vairāk viņš neprasīja. Taču arī tas mazumiņš viņam bija liegts. Caurcaurēm izmircis, viņš slēpās aiz vecas liepas, nevarēdams atvērt pat lietussargu. Nav pūļa, kurā varētu iejukt, nav kustības, bet sausā, siltā mašīna bija palikusi uz ceļa, līdz kuram vēl labs gabals jāsoļo. Un viņš ir spiests slapstīties kā okšķeris vodeviļā. Tfu!

Alejā parādījās klaiņojošs suns, afgāņu kurta sajaukums ar sazin ko, - slapjš un nožēlojams, viņš apošņāja urnu līdzās parka soliņam un, pamanījis novērotāju, nesteidzīgā riksi devās viņam klāt.

«Man nekā nav,» Semjonovs telepātiski viņam ziņoja, šķielēdams uz sarkano plankumu aiz kokiem. «Ne desas, ne maizes. Pat cigarešu nav. Ja pienāksi tuvāk par trim metriem - nositīšu.» Suns, acīmredzot saņēmis ziņu, pēkšņi apstājās un ierējās.

- Pazūdi! - Semjonovs tam pusbalsī uzšņāca.

Viņš pēkšņi skaidri stādījās priekšā cigaretes galu, kas atradās viņa žiguļa pelnu traukā. Tas bija divu rādītājpirksta falangu garumā. Viņš to tur bija nolicis aizvakar, iebraukdams benzīntankā. Šķiet, ka tā bija. No- deguļa gals bija sacietējis no karstās tabakas un noliekts sānis - to bija izdarījis Semjonovs, nospiezdams izsmēķi pelnu traukā. Un droši vien mitrs. Un droši vien smird. Taču tas visnotaļ vēl derēja, lai pēc labākās sirdsapziņas kalpotu dzimtenei un valsts drošībai.

Kad Semjonovs to iedomājās, viņam kļuva maķenīt vieglāk. Arī suns kaut kur aizskrēja, itin kā kāds neredzamais būtu tam iespēris. Lai gan, visticamāk, tas bija izdzirdējis tuvojošos soļus. Tur objekts atgriezās no baznīcas. Viņš turēja virs galvas milzīgu melnu lietussargu, plecā viņam kuļājās futrālī paslēpts «Pentax», bet lūpās kūpēja tikko aizsmēķētā cigarete «Vinston». Vai «Marlbo- ro», kas bija vienalga.

Semjonovs pavirzījās aiz stumbra, lai viņu no alejas puses nevarētu redzēt. Pagaidījis, līdz objekts ir trīsdesmit soļu attālumā, viņš šķērsoja aleju un sasniedza ielu pa īsāko ceļu cauri parkam. Pēc trim minūtēm viņš jau sēdēja mašīnā un ķeksēja laukā no pelnu trauka kāroto cigaretes galu. Izpūtis griestos pirmo dūmu, Semjonovs iedarbināja motoru un ieslēdza sildītāju. Logu tīrītāji notrauca no priekšējā stikla tur bagātīgi sakrājušos slapjumu. Šeit, no mašīnas, lieliski bija pārskatāma parka izeja, kur drīz vien vajadzēja parādīties objektam.

«Un ja nu viņš neparādās?» skaudri iedūrās pēkšņas aizdomas. «Varbūt viņš pamanīja mani un pagriezies mierīgi devās savās tumšajās gaitās?»

Viņš tik tikko neizlēca no mašīnas, taču tūdaļ pat pavēlēja sev palikt sēžam un netrakot. Priekšējais stikls bija aizsvīdis, un Semjonovs ar žaketes piedurkni to noslaucīja. Tīrajā laukumiņā viņš ieraudzīja pinkaini mierīgi soļojam ar savām garajām kājām pa ielu tieši pretī žigulim.

- Tas ir prātīgi, - Semjonovs klusi noteica, slaucīdams nosvīdušo pieri.

Viņš paslēpa cigaretes galu saujā. Objekts sasniedza telefona būdu, savāza lietussargu un iegāja iekšā. Noņēmis klausuli, viņš pagrieza Semjonovam muguru un atspiedās pret stiklu. Semjonovs apsvilinādamies izsmēķēja savas «Prīmas» pēdējos milimetrus, pētīdams viņa spilgto vējjaku no neredzētas amerikāņu boloņas un dubulto W uz džinsu aizmugurējām kabatām. Saruna bija pavisam īsa.

Viss, kas notika pēc tam, kad pinkainis bija pakāris klausuli, iespiedās Semjonova smadzenēs kā šausmu filmas kadri. Kādreiz viņš bija skatījies vienu no Alfrēda Hičkoka šausmu filmām slēgtā Maskavas Pārvaldes darbinieku seansā - lai iepazītos ar ienaidnieka ideoloģiju. Melnbalta lente, sveša, nesaprotama valoda… un no šis nesaprotamlbas šķietami dīvaina un neparedzama varoņu rīcība, bet pāri visam - lietū izšķīdusi murgaina priekšnojauta, kas solīja lielas nepatikšanas…

Vienlaikus norisinājās divas darbības: Semjonovs ieraudzīja no aizmugures tuvojošos taksometru - viens, objekts iznāca no būdiņas, neatvēris savu lietussargu, - divi. Ārzemnieks viegli pamāja ar roku, taksometrs apstājās. Pinkainis iekāpa mašīnā. Semjonovs ieslēdza ātrumu un lēnītēm virzījās nopakaļ, skaidri juzdams, ka kaut kas nav kārtībā. Šaurajā ieliņā nebija nekādas kustības, un par to, ka te nejauši laimētos noķert taksi, nevarēja būt ne runas!

Pinkainis jau iepriekš izsaucis uz šejieni mašīnu, tas ir skaidrs kā divreiz divi ir četri. Iespējams, pat no rīta. Un, ja tā, tad viņš nav nekāds nekaitīgais tūrists, kā vēsta viņam piekārtā birka. Labākajā gadījumā - veikls zellis, kas sadomājis tikties ar kādu savu Komitejai svešu krievu paziņu vai pārdot spekulantiem viskiju, dolārus, bet varbūt džinsus… Bet sliktākajā… Par to negribējās pat domāt!

Taksometrs nogriezās pa Vernadska prospektu, kuru no pretējās braukšanas joslas šķīra zāliens ar zemu metāla sētiņu, nobrauca bruņurupuča ātrumā ne vairāk kā simt metrus un apstājās. Objekts izlēca no mašīnas un, ašā gaitā šķērsojis ielu neatļautā vietā, viegli pārlēca sētiņai. Semjonovs izlamājies iebrauca trešajā rindā, nogriezdams ceļu ar smiltīm pielādētam zilam, kas iekaukdamies uzgūla priekšējai šasijai. Atdalošais zāliens kā Ķīnas mūris šķīra Semjonovu no pinkaina, un tas stiepās līdz pat luksoforam, kas mirkšķināja kaut kur tālumā.

Vēl uz kaut ko cerēdams, Semjonovs trenca savu žiguli uz priekšu, bet kreisās puses spogulītī viņš ieraudzīja pretējā pusē stāvošu taksometru un pinkaini, kurš kāpa tajā iekšā savā spilgtajā vējjakā no neredzētas amerikāņu bo- loņas. «Draņķis. Atkal taksis. Atkal iepriekš parūpējies,» saraustīti izšāvās cauri Semjonova galvai.

Viņš ieslēdza avārijas signālu, apstādināja mašīnu un izkāpa, lai saskatītu taksometra numuru. Pa otro rindu, aizsedzot viņa skatienam mašīnu, virzījās autobuss. Kad tas pabrauca uz priekšu, taksometra tur vairs nebija. «Putniņš aizlidojis - ligzdiņa nosvilusi,» viņš atcerējās bērnu dienu skaitāmo. Tas tik ir numurs!

Semjonovs pacēla žaketes apkakli. Nepatikšanas sīku aukstu pilienu veidā sijājās no debesīm. Viņš pastāvēja zālienā, raudzīdamies zemē, tad, kaut ko atcerējies, iekāpa mašīnā un aizbrauca līdz pirmajam avīžu kioskam, kur ierastās «Prīmas» vietā nopirka dārgo un pēc kosmētikas smaržojošo «Zolotoje runo».

Un tikai pēc tam teciņus devās uz telefona būdu, lai ziņotu par ārkārtējo notikumu.

Satraucošā informācija tika nodota dežurantam, tālāk - par septīto grupu atbildīgajam operatīvajam darbiniekam, tad - apakšpulkvedim Sahovam, un tikai pēc tam tā sasniedza pulkvedi Jerjomenko. Priekšnieks aiz- svilās dusmās.

-   Jūsu vaina, slaisti tādi! - viņš ierēcās tā, ka Šahovs atvirzīja klausuli tālāk no auss. - Pasludinu nodaļā trauksmi! Nekavējoties sadabūt visus materiālus par Vulfu! Pārbaudīt mikroskopā viņa dokumentus - pasi, biļetes, vīzu, robežpunkta caurlaides zīmogus! Apjautāties mūsu rezidentūrā Maiami, iztaujāt grupas dalībniekus, sekot katram viņa solim, katru sīkumu vērot kā rentgenā! Es taču teicu, ka viņš ir slīpēts un pieredzējis ienaidnieks!

-   Tieši tā… - padevies liktenim, atbildēja Šahovs.

Izmantodams minimālu vārdu krājumu, Vulfs palūdza šoferi pieturēt pie pasta nodaļas un samaksāja. Iegājis iekšā, viņš novilka vējjaku, nopurināja un, pārmetis to pār roku, nostājās garās rindas galā, kas bija izveidojusies pie otrā lodziņa. Dažas minūtes pagaidījis, viņš skaidrā krievu valodā palūdza aiz muguras stāvošo sievieti pasargāt viņa vietu, kamēr viņš aizskries uz maizes veikalu pēc kukulīša. Vārdu buločnaja viņš izrunāja bulošnaja, kā to dara maskavieši. Pie izejas viņš atkal uzvilka vējjaku, tikai šoreiz ar neuzkrītošo tumši zilo pusi uz āru. Izgājis laukā, viņš nosoļoja kvartālu, pārgāja otrā ielas pusē, nopirka kioskā avīzi un atgriezās pie pasta nodaļas. Iekšā negāja, nostājās zem jumtiņa autobusu pieturā, atvēra vakardienas «Komsomolku» un iegrima lasīšanā. Palaidis garām pirmo un otro autobusu, viņš iekāpa trešajā, vispilnākajā. Pakarājās uz kāpnēm, traucēdams vadītājam aizvērt durvis, lietišķi klaigādams: «Paejiet taču vidiņā uz priekšu!»

Nolēca zemē un atgriezās nojumītē. Aizbrauca ar nākamo autobusu. Pēc divām pieturām viņš izkāpa, nogriezās uz pagalmiem, aizgāja līdz skolas ēkai, nožogotai ar augstu drāšu režģi. Ziemeļpusē, kas bija pavērsta pret trīsdesmit devītā autobusa galapunktu, žoga sekcija bija izlauzta un vienkārši atslieta pret balstu. Vulfs izlīda cauri un attapās ceriņiem aizaugušā skolas iekšējā pagalma daļā, kas skolēniem kalpoja par sava veida smēķē- tavu un vīru klubiņu. Izskatījās, ka Vulfs labi pazīst šo vietu, jo, izlauzies cauri krūmiem, viņš nemaldīgi nonāca pie apslēpta soliņa, kas bija nažu graizījumu un cigarešu dzēšanas pēdu izraibināts.

Viņš atvēra somu un izvilka no tās ierīci, kas pēc izskata atgādināja sīciņu tranzistora radioaparātu. Taču tas nebija vis radioaparāts, bet mikrodiktofons, kādu tolaik nebija pat veiklajiem «Reuter» un «Associated Press» reportieriem, kuri septiņdesmito gadu sākumā strādāja ar masīviem magiem. Vulfs aizsedza diktofonu no lietus ar savas vējjakas stūri un ar pirkstu nospieda slepenu pogu. Ierīces panelī atvērās kvadrātveida vāciņš, zem tā atradās magnetofona kasete, mazāka par sērkociņu kastīti. Vulfs uzmanīgi to apskatīja, ielika atpakaļ un nospieda balss ieraksta pogu. Diktofonu viņš ielika kabatā un klusā balsī nodeklamēja:

Kad, vienreiz atmodies no miega, pats beidzot atkal būšu es… Tas indiāņu zēns, kas snaudā Pie strauta sēžot, ieslīdzis…

Viņš izvilka diktofonu no kabatas, paklausījās ierakstu. Pirmais vārds bija ierakstījies no vidus, nebalsīgie līdzskaņi mazliet «peldēja», taču visumā dzirdamība bija laba. Vulfs atkal paslēpa diktofonu un apsēdās uz soliņa. Apsēdās un sastinga kā ķirzaka uz mitra un slidena laukakmens. Mitrums sūcās līdz kauliem, taču viņš prata paciesties, it īpaši gaidot.

Lietus klusi čabēja lapās. Braukdamas pa prospektu, dūca mašīnas, un ritmisko dūkoņu varēja noturēt par asins pulsāciju deniņos. No dzīvojamā masīva puses šurp atplūda balsis, taču tās bija tālas un neskaidras kā radiopārraide no Luksemburgas.

Pēc desmit minūtēm atskanēja soļi un lapu čaboņa. Soliņam tuvojās jauns cilvēks vieglā boloņas jakā.

-   Labs vakars! Tēvocis Koļa lika jūs sveicināt, - jaunais cilvēks teica.

Viņa seju slēpa kapuce, balss skanēja dobji un mazliet neskaidri. Iespējams, viņš vienkārši bija uztraucies. Viņam arī pieklājās uztraukties. Kērtisam Vulfam līdzīgu situāciju bijis daudz, turpretī jauneklim šī bija pirmā.

-   Labs, - Vulfs atsaucās krieviski un piecēlās no sola. - No laba cilvēka dzirdēt labas vēstis aizvien ir patīkami.

Viņi paspieda viens otram roku.

-   Mans vārds ir Kurts, - Vulfs sacīja. - Krievu mēlei un ausij tas ir ierasts vārds. Varat uzrunāt mani par tēvoci Kurtu.

-   Ļoti patīkami.

-   Sēdieties. Kā klājas tēvocim Kolam?

-   Tā nekas… Normāli.

-   Vai savai volgai karburatoru sataisījis?

-   Droši vien. Brauc.

-   Vai vasarnīcu vēl nav pārdevis?

-   It kā nē…

-   Vai Marinīte iestājās MVU?

-  Nezinu. Eksāmenus laikam ir nolikusi. Tagad ir konkurss…

-   Kā Ņinai Stepanovnai ar asinsspiedienu?

-   Pašlaik laikam normāli, nesūdzas.

-   Vai tu zīmotnes jau apslacīji?

-   Zināms. Izlaidumu nosvinējām…

-   Kur dienēsi?

-   Sākumā kaut kādā čuhņā. Vēlāk - tad jau redzēs.

-   Poligonā?

-   Jūs gan visu zināt!

Kērtiss Vulfs paraustīja platos plecus un izlikās repliku nemanām.

-   Jā, tālu gan esi aizsūtīts. Bez palīdzības no turienes grūti tikt laukā.

Tēvocis Kurts līdzjūtīgi pašūpoja galvu. Jaunais cilvēks izmantoja iestājušos pauzi un, atmetis smalko tērzēšanu, ķērās vērsim pie ragiem:

-   Tēvocis Koļa teica - jūs varot man izlīdzēt ar naudu…

-   Jā, tā ir. Tēvocis Koļa aizvien runā patiesību.

Vulfs cieši palūkojās sarunas biedrā. Tad pacēla roku

un ar drošu saimnieka kustību pavilka viņam kapuci nost no pieres. Puisis neviļus parāvās nost. Viņš bija ļoti jauns un samērā izskatīgs - smalks, taisns deguns, vīrišķīgs zods, plaši ieplestas zilas acis, izteikta lūpu līnija. Skatu nedaudz bojāja vertikālā rēta virs augšlūpas, iegūta kādā ļoti senā kautiņā, un kroņa stila īpašais matu griezums, kas liecināja par valkātāja piederību Bruņotajiem spēkiem vai nopietnam sporta klubam. Puisis bija sagatavots tam, kam tagad vajadzēja notikt. Nelegālā tīkla rezidentam Maskavā bija pseidonīms Zirneklis, jo viņš prata aust smalku, lipīgu tīklu. Ļoti izturīgu tīklu.

-   Kaut kā ļoti negaidīti… Kāpēc pēkšņi tāda steiga…

To viņš sacīja sev. Ne īsti mierinot sevi, ne īsti attaisnojoties savā priekšā.

-   Kas tur sevišķs? Tēvocim Koļam steidzami ievajadzējies naudas. Parasta lieta.

-   Nē, ļoti dīvaini…

Jaunais cilvēks acīm redzami paskaidroja tuvojošos kapitulāciju. Tā teikt - viņam nebija citas iespējas. Tā apstākļi bija iegrozījušies. Tātad - vainīgi bija apstākļi.

«Nē, brālīt, ne jau apstākļi! Tu pats pie visa esi vainīgs. Vai aizmirsi, ko tev mācīja komandieri? Aizmirsi zvērestu? Nevajag dot apkārtējiem ne mazāko cerību, vēl vairāk - iemeslu vervēšanai! Bet tu pats uzķēries uz āķa, turklāt tā, ka iešķeltā mēle rēgojas laukā no mutes!»

Taču teikt aģentam rūgtu patiesību nedrīkst, gluži otrādi - tā nemitīgi jāsaldina. Un jāuztur pārliecība, ka - jā, patiešām vainīgi ir apstākļi.

Kērtiss Vulfs uzplikšķināja zēnam pa plecu.

-   Velti tu apvainojies uz tēvoci Koļu. Es šo to par tevi zinu. Tēvocis Koļa ir tavs vecākais biedrs, skolotājs, draugs un labdaris. Tas ir novecojis vārds, tu, protams, būsi to sastapis, lasot Dikensu. Taču ļoti precīzs. Tas bija viņš, kas tev deva pajumti un siltumu, izloloja šajā lielajā, svešajā un ne sevišķi labvēlīgajā pilsētā. Iebraucējs no perifērijas, it īpaši jauns cilvēks, te bez atbalsta nevar iztikt.

Vulfs izvilka no iekškabatas mazu blašķīti ar viskiju, atgrieza vāciņu un pasniedza sarunas biedram. Saņēmis mēmu atteikumu, iedzēra taisni no pudeles.

-   Tēvocis Koļa pacietīgi skaidroja tev, zaļknābim, kas, kā un cik šajā dzīvē maksā. Tu ēdi un nakšņoji pie viņa brīvajās dienās, turpretī pārējiem iebraucējiem no citām pilsētām nebija kur likties un viņi visas brīvdienas nonīka kopmītnēs. Viņš tevi kopā ar draugiem aicināja uz vasarnīcu, rīkoja mājās ballītes, kad uz vasarnīcu aizbrauca Ņina Stepanovna. Pateicoties tam, tu kursā biji iemantojis autoritāti, tāpat kā pulkvežu un ģenerāļu bērni. Viņš pat aizlika par tevi vārdu fakultātes vadītājam, kad tevi gribēja atskaitīt par kautiņu kafejnīcā.

Puisis pacēla uz viņu izbrīnītas acis.

-   Es tikai aizstāvēju meiteni, - viņš lēni noteica. - Bet kā jūs to…

-   Runājot par meiteni… Varjeņka? Mašeņka? Svetočka? Nadjeņka?… - Vulfs tā nelāgi, pat nicīgi iesmējās. - Kāda starpība! Galvenais, ka tev nebija nekādu izredžu viņu iegūt. Itin nekādu. Neapvainojies, tas ir objektīvs vērtējums. Provinciālis, Maskavā viens kā pirksts, vecāki - gluži necili ļautiņi un, kā visi godīgi darbarūķi, pliki un nabagi. Tā ir? Meitene - skaistule, slaida figūra, ass prāts, mērķtiecība un droša pārliecība, ka dzīvē jāgūst panākumi. Viņa grib palikt Maskavā un dzīvot bagāti un skaisti. Vai viņa par to būtu pelnījusi nosodījumu? Viņu aplidoja arī kursabiedri - nodrošināti puiši, maskavieši, pārtikušu vecāku bērni, gan sportisti, gan ievērojamu provinces priekšnieku atvases… Vai gan tu spēji ar viņiem sacensties?

«Tēvocis Kurts» apklusa. Prasme ieturēt pauzi - tā ir liela māksla aktieriem un arī vervētājiem. Pārtraukts monologs saasina tā saturu, dara pierādījumus uzskatāmākus, apjomīgākus un taustāmākus. Patiešām - kur lai ved skaistu meiteni svešā pilsētā, ja pats neko nezina un kabatā ir divi rubļi…

-   Taču tev bija tēvocis Koļa! Jebkuras biļetes - bardu dziesmas, amerikāņu balets, Kannu festivāla filmas! Tu aicināji viņu uz labu dzīvokli, kur tev bija pašam sava istaba, bet tas bija tēvoča Koļas dzīvoklis! Un Ņinas Ste- panovnas gardās pusdienas, un solīdā Maskavas ģimenes atmosfēra - tas viss tev palīdzēja. Vai tad tā nav? Ja es runāju nepatiesību - iebilsti!

Kērtiss Vulfs ieturēja vēl vienu pauzi, taču iebildumi nesekoja.

-    Viņa draudzējās ar puisi, vārdā Maksims, ģenerāļa dēlu, viesojās viņa ģimenē, viņai klājās labi, un viss varēja beigties ar kāzām. Taču, kad Maskavā ieradās Severins Krajevskis ar «Sarkanajām ģitārām», uz viņu koncertu pat aviācijas ģenerālim, visu cienītam cilvēkam, nebija pa spēkam dabūt biļetes. Bet daiļava tik ļoti cerēja… «Neesi lepns, dziedi kopā ar mums…» Lieliska dziesma, lieliska. Tad iejaucas tēvocis Koļa - un neiespējamais kļūst iespējams. Ģenerāļa dēls klausās Krajevska koncertu pa radio, bet tu kopā ar laimīgo meiteni sēdi septītajā rindā parte- rā… Labākās vietas, nauda bufetes apmeklējumam…

-   Es negribēju ņemt to naudu!

-   Bet viņš uzstāja. Un tu piekāpies. Paņēmi.

Vulfs vēlreiz iedzēra no blašķītes, nošmakstināja lūpas, aizgrieza vāciņu un noslēpa blašķīti atpakaļ kabatā.

-   Un tad nāca pa pusei aizliegtais, kā jūs te sakāt, Ver- tinska piemiņas koncerts. Un Visocka koncerti. Tēvocis Koļa vizināja jūs savā volgā, vadāja uz lepnākajiem restorāniem - «Prāgu», «Aragvi», Rakstnieku namu… Dabūja abonementu uz Kannu festivāla filmām. Un šķiet, ka tieši Korbēra «Sirds ugunīs» tu viņai atzinies, saņemdams visai cerīgu atbildi. Un kā gan ne? Skaista dzīve meitenēm patīk, turklāt tu atšķirībā no Maksima zināji, ko nozīmē tādi vārdi kā «someljē» un «metrdotels». Un kas tev to iemācīja? Tēvocis Koļa, tēvocis Koļa. Un kurš deva naudu? Kurš apmaksāja brīnišķīgo atpūtu kopā ar Varjeņku Sočos? Arī tēvocis Koļa! Viņš nekad to nav pieminējis, bet parādus pieklājas atdot!

Vulfs atkal izņēma blašķīti un iedzēra, šajā reizē vairs nepiedāvādams sarunas biedram. Jaunais cilvēks klausījās viņā, stingām acīm raudzīdamies krēslā, kas aizvien vairāk sabiezēja.

-   Es saprotu… Tikai nebiju domājis, ka to vajadzēs darīt tik pēkšņi un steidzami…

«Tu domāji, ka naudu vispār nevajadzēs atdot, draudziņ! Tu domāji, ka tev uzsmaidījusi parasta veiksme, kuru mīl visā pasaulē, taču nekur, atskaitot PSRS, uz to necer! Tev tas ir piedodams tavas jaunības dēļ, tu nezināji, ka siers par velti ir tikai peļu slazdā. Nu tu esi to sapratis!» Vulfs nodomāja.

Viņš dievināja vervēšanas mirkļus, kad cilvēks pēc prasmīga, bet delikāta spiediena pārkāpj visus savus principus, pārvar bailes, pārkāpj aizliegumus un dara visu, ko no viņa prasa. Tiesa, šajā reizē visus sagatavošanas darbus ir paveicis cits. Labais tēvocis Koļa ir sagatavojis objektu kā pikadori un banderiljero - vērsi matadoram.

Cilvēkam, kurš patlaban tika dēvēts par Kērtisu Vul- fu, nepatika korrida. Ar godīgu cīņu tai nav nekāda sakara - tā ir nelietīga un aprēķināta slepkavība, turklāt ar iepriekšēju nodomu, kuru veic organizēta noziedznieku grupa. Pēc Floridas štata likumiem tā ir augstākās pakāpes felonija, kas tiek sodīta ar nāvi. Nelaimīgo dzīvnieku dzenā pa arēnu, baksta ar pīķi, dur mugurā asus durkļus ar raibām lentēm, nogurdina un noved līdz afekta stāvoklim, un tad līdzīgi nerram tērpies torero publikas aplausu un gaviļu pavadībā ietriec šķēpu tam skaustā. Tad ta godīga cīņa! Tas ir tas pats, kā kad ringā izgājušu bokseri četri tēviņi ņemtos dauzīt ar kastetēm un nūjām, bet pēc tam smaidošs čempions notriektu viņu nokautā.

Cilvēkam, kurš patlaban tika dēvēts par Kērtisu Vul- fu, nepatika korrida. Toties vervēšana viņam patika. Tāpēc viņš bija kļuvis nevis par toreadoru, bet gan par to, kas viņš bija. Un tagad viņš, līdzjūtīgi nopūzdamies, sacīja:

-   Tēvocis Koļa jūtas satriekts, ka nostādījis tevi neveiklā situācijā. Bet saproti - viņam nav citas iespējas!

Brālis ir izšķiries ar sievu, viņam nav kur dzīvot, un viņš pieprasa pārdot vasarnīcu, ko abi ir mantojuši no vecākiem. Formāli viņam ir taisnība. Tēvocis Koļa grib paturēt vasarnīcu Marinītei un atdot brālim viņa daļu naudā. Tāpēc viņš vāc kopā naudu, kur vien var!

Puisis nervozi norija siekalas.

-   Tā nauda, kas man nozīmē veselu bagātību, viņam neko neizšķir…

-   Viss ir relatīvs, - Vulfs mīklaini noteica. - Nevajag domāt tikai par naudu. Tā ir svarīga dzīves sastāvdaļa, bet ne galvenā. Galvenais ir - draudzība, cilvēku attiecības un savstarpējs atbalsts!

Jaunais cilvēks pagrieza galvu un cieši paraudzījās Vulfā.

-   Kas jūs esat? Ārzemnieks?

Viņš jutās neērti, uzdodot svešam pieaugušam cilvēkam tik tiešus jautājumus, balss satraukumā drebēja.

-   Protams. Kur tu esi redzējis krievu, vārdā Kurts?

-   Un… Ar ko jūs nodarbojaties?

-   Es strādāju lielā starptautiskā korporācijā, kas apkalpo kosmosa biznesu. Komercpavadoņu palaišana un tamlīdzīgi… Mēs ar tevi zināmā mērā esam kolēģi, tāpēc arī ieinteresējos par tavu likteni. Domāju, ka es visnotaļ varēšu tev dzīvē palīdzēt.

-   Un man būs jāpalīdz jums? Sniedzot tehnisko informāciju par raķetēm?

-   Pilnīgi pareizi.

-   Un šī slepenā tikšanās, nomaļā vieta, jūsu izsmeļošās zināšanas par mani, ieskaitot sadali, - vai ar to visu nodarbojas kosmiskā korporācija? Neuzskatiet mani par idiotu!

Jaunajam cilvēkam aizrāvās balss.

-   Tas vairāk atgādina…

-   Nevajag! - Kērtiss valdonīgi pārtrauca. - Ir vārdi, kurus neklājas skaļi izrunāt. Var domāt, minēt, bet tikai pie sevis. Tā būs labāk.

-   Labāk kam?

-  Pirmām kārtām tev, jaunam raķešu karaspēka virsniekam.

-   Kāpēc tad tā?

Vulfs klusēja.

-   Nē, jūs pasakiet! - jaunais cilvēks aizsvilies pieprasīja. - Kāpēc tā man ir labāk? Es vēl neko sliktu neesmu izdarījis!

«Izdarīsi!» vienaldzīgi, bez jelkāda ļauna prieka nodomāja Kērtiss Vulfs - viņš vienkārši konstatēja faktu. «Daudz slikta tu izdarīsi savai dzimtenei. Toties daudz laba man. Tāpēc, ka nevar būt labs visiem…»

-   Tāpēc, ka domas ir viens, bet izteikts vārds - gluži kas cits. Tas pārvērš īstenību, izmaina cilvēku likteņus, politiku, starptautiskās attiecības…

-    Kāds tam sakars ar starptautiskajām attiecībām?! Vai domājat - es nesaprotu, kas jūs esat un kas šeit notiek?! Es to ļoti labi saprotu!

Kērtiss kārtējo reizi salūkoja pudeli, saskalinājis ar nožēlu konstatēja, ka viskija bija atlicis mazāk par pusi.

-   Šodien ir draņķīga diena. Un ļoti mitrs. Bet to, ko tu esi sapratis, labāk paturi pie sevis un nepaud šo atklāsmi uz āru.

-   Es taču varu… Es varu…

Vulfs mierīgi iemalkoja aromātisko, dedzinošo šķidrumu.

-   Pieņemsim, ka tu vērsīsies pie varas iestādēm. Tu, protams, nekad to neizdarīsi, taču tev par mierinājumu iedomāsimies, ka tu esi ziņojis par mūsu sarunu un izstāstījis par savām aizdomām.

Jaunais cilvēks iezīdās viņā ar skatienu un pat paliecās uz priekšu. Viņš bija pati uzmanība. Sākās galvenā vervēšanas sarunas daļa - objektam jāsaprot, ka viņš nekur nespruks, neizgrozīsies, ka citas iespējas nav…

-   Pieņemsim, ka es tikšu pratināts. Es, protams, visu noliegšu. Ceru, ka tu mūsu sarunu neierakstīji? Redzi nu!

Es esmu ārzemju pilsonis, man nav ne ilkņu, ne ragu, ne pakava, nedz to iestāžu apliecības, par piederību kurām tu mani turi aizdomās. Kādu noziegumu man var inkriminēt? Nekādu! Visļaunākajā gadījumā mani izsūtīs no valsts…

Kērtiss ieņēma vēl vienu malciņu - pavisam niecīgu, lai paildzinātu baudu.

-    Pēc tam ķersies klāt tēvocim Kolam. Tas taču bija viņš, kurš sūtīja tevi pie manis. Ar viņu būs vieglāk - viņš ir PSRS pilsonis.

Vēl viens malciņš, pavisam mazs.

-   Un tā naktī ierodas pie tēvoča Koļas, - Vulfs turpināja. - Kratīšana, pieaicinātie, apkaunojums kaimiņu acīs. Nonāks arī līdz Marinai, lai gan viņa dzīvo atsevišķi. Tālāk visu ģimeni ved uz Lubjankas cietumu. Ņinai Stepa- novnai uzskrien asinsspiediens, Marinai sākas histērija. Un no rīta jūs nostāda aci pret aci. Tu atmaskosi nabaga tēvoci Kolu, nāksies skatīties viņam acīs… Arī Ņinai Ste- panovnai un Marinai. Tu būsi galvenais, kurš apsūdz un vajā šos cilvēkus, kas tev darījuši tikai labu. Vai esi tam gatavs?

-   Muļķības, - klusi nočukstēja jaunais cilvēks. - Kaut kādi murgi…

-    Jā, muļķības. Jā, murgi. Pēc neilga laiciņa viņus, protams, palaidīs vaļā. Bet… Viņi līdz mūža galam būs aptraipīti. Viņus izsūtīs no Maskavas uz kaut kādu nostūri, Marinai nāksies aizmirst ne tikai MVU, bet pat jelkādu institūtu. Būs audēja, pavāre, bet Ņina Stepa- novna - kopmītņu komandante. Vari iedomāties? Un kas būs tēvocis Koļa - nemaz nezinu… Sabiedrības lauva, bohēmas cienītājs - kas viņš būs Urjupinskā vai Jeņisej- skā?

Lai kā viņš stiepa garumā, viskys tomēr beidzās. Pēdējās lāses viegli svilināja rīkli.

-   Un kas notiks ar tevi, draudziņ? Dabūsi medaļu par modrību un dosies uz savu poligonu?

Jaunais cilvēks nodūra galvu un nervozi sažņaudza rokas. Taču pirksti visviens manāmi drebēja.

-   Tu klusē? Tāpēc ka zini, kas notiks tālāk. Lieta nav tīra, uzpeldēs visa tava skaistā dzīve - restorāni, zirgu sacīkstes, ballītes ar meitenēm tēvoča Koļas dzīvoklī, arī kautiņš katrā ziņā nāks gaismā… Vai zini, kā to sauc? Morālā degradācija - tā, lūk! Tu nekļūsi par raķešu karaspēka virsnieku. Nekad. Tevi pat lielgabala šāviena attālumā nelaidīs klāt nevienam stratēģiskam objektam. Tāpēc ka tu esi morāls deģenerāts, kam ir sakari ar šaubīgiem ārzemniekiem…

-  Kādi sakari? Man nav nekādu sakaru! - Jaunā cilvēka balss skanēja spalgi.

-    Kurš lauzīs galvu par sīkumiem? Zini taču, kā pie jums mēdz teikt: «Vai nu viņam nozaga mēteli, vai viņš nozaga… īsi sakot - iejaukts zādzībā!»

-   Noskaidros, - puisis noburkšķēja bez sevišķas pārliecības.

-    Noskaidros gan, - Vulfs pamāja. - Kāpēc tieši pie tevis vērsās aizdomīgais ārzemnieks? Nevis pie Ivanova, Petrova vai Sidorova, bet gan pie tevis? Tāpēc, ka tu esi morāls deģenerāts, kas apkaunojis padomju cilvēka vārdu! Tu jau esi iezīmēts. Es ar tevi patlaban sarunājos citu skatieniem apslēptā vietā - un ko tas nozīmē? Tu taču pats atnāci šurp, neviens tevi nespieda to darīt! Tātad mums bija noruna, bija sakars! Pēcāk tu noraustījies un aizgāji atzīties. Bet ko tas maina?

Vārdu «maina» Vulfs izrunāja stiepti, gandrīz vai izdziedāja.

-   Tev atņems diplomu, un, ja arī neatņems, to likt lietā tu tik un tā nevarēsi. Varēsi sēdēt govij pie astes kādā nomaļā sādžā. Un palēnām nodzerties. Un tavi vecāki nesagaidīs palīdzību no dēliņa, kuru ar tādām pūlēm uzaudzinājuši un izskolojuši. Turpinās lāpīt savu laiku nokalpojušos krēslus, bet īpaši nodeldētajām vietām tava māte šūs virsū jaunus ielāpus no vecām katūna rītakleitām.

-   Kā jūs zināt… par ielāpiem? - Puisis gluži vai pamira. - Jūs esat bijis manās mājās?! Kādā sakarā?

-   Es ne. Kāds cits. Jums taču ir pieņemts laist dzīvoklī svešus cilvēkus. Un iemeslu tam atrodas simtiem. Te tautas skaitīšana, te vēlēšanas, te sabiedriskās aptaujas… Lai nu paliek ielāpi, draudziņ. Bet kā tavi vecāki ēd? Viņu niecīgās algas un cenas tirgū šķir milzīgs attālums. Taču veikalos nav ne gaļas, ne sviesta, ne piena - nav vispār itin nekā! Jūs pie tā esat pieraduši un pat nosaukumu izdomājuši - deficīts. Pretīgs vārds - kā slimības nosaukums. Difterija, sifiliss, deficīts… Saki man, draudziņ, - kā deficīts var būt visvienkāršākā pārtika vai parastas zāles?

-  Tā ir pretpadomju propaganda, - jaunais cilvēks drūmi novilka caur zobiem.

-    No dieva puses - ja tavai mammītei un tavam tētiņam nepietiek naudas līdz algai un viņi to ir pastāstījuši jaukam, inteliģentam cilvēkam, kurš veic iedzīvotāju dzīves līmeņa socioloģiskos pētījumus, tad kurš te nodarbojas ar pretpadomju propagandu?

-   Lieciet mierā manus vecākus! - Puisis sakustējās, taču spēcīga roka noturēja viņu uz vietas.

-   Ko tu satraucies, draudziņ! Inteliģentais cilvēks iedeva viņiem simt rubļu - it kā no socioloģiskā fonda līdzekļiem - un no savas puses uzdāvināja patīkamu sīkumu - burciņu medus, kilogramu sviesta, stangu cieti žāvētas desas un vēl kaut ko… Prasīja milzums pūļu pierunāt viņus dāvanas pieņemt. Mamma teica - tas viņiem būšot liels atspaids. Un šāds atspaids tiks piegādāts regulāri. Reizi divos trijos mēnešos simpātisks jauneklis vai jauka meitene atvedīs paciņu no dēla. Dēls dien raķešu karaspēkā, dzīvo poligonā un ir laimīgs par katru iespēju sagādāt prieku vecākiem. Palīdzēt viņiem. Mēs savus cilvēkus nepametam likteņa varā. Mēs nesūtām karagūstekņus taisnā ceļā uz katorgu. Tie bijāt jūs, kam ešeloni no Vācijas brauca līdz pat Magadanai. Un pie jums mazāko aizdomu dēļ cilvēkam sagandē karjeru. Un personisko dzīvi.

Lietus bija mitējies, it kā būtu beidzies vesels lietus periods. Uz soliņa sev līdzās jaunais cilvēks pamanīja ar nazi iegrieztu lamuvārdu. Tas viņam tagad šķita tīrāks nekā viņš pats. Krievu vārds. Padomju. Savējais.

-   Es tev piedāvāju interesantu, gudru un perspektīvu darbu, - līdzās atskanēja Vulfa pusčukstus teiktais. - Atbalstu. Prāvu naudu. Un visu pasauli piedevām. Varječka taču negrib braukt uz taigu vai tundru. Viņa ir izsmalcinātas dabas, viņai vajag izstādes, koncertus, veikalus, ar vienu vārdu sakot - komfortablu un pārtikušu dzīvi. Bez manas palīdzības tu nevarēsi viņai tādu dzīvi nodrošināt.

-   Es iešu projām, - jaunais cilvēks sacīja, atvirzoties no viņa. - Es netaisos nevienam ziņot. Un arī jūs aiziesit. Mēs vienkārši izšķirsimies. Bet naudu es tik un tā atdošu. Gan sadabūšu…

Beidzamos vārdus viņš izteica bez pārliecības. Tāpat kā pirmos.

-   Nē, - Vulfs viņu asi aprāva. - No šā brīža mēs vai nu strādājam, vai… Dārgumiņ, es taču pats varu par tevi paziņot. Vai kāds cits. Kondīcijai neatbilstošu munīciju nemēdz glabāt. To iznīcina. Tu to zini.

-   Zinu, - vervējamais objekts noteica un iztaisnoja muguru, pirmo reizi šo minūšu laikā.

Viņi klusēja, raudzīdamies katrs uz savu pusi.

-   Iedodiet man cigareti!

-   Nedošu, - Vulfs atteica. - Es nebraucu šurp no otra pasaules gala, lai bendētu sportiska, jauna cilvēka veselību. Tas nav pedagoģiski.

Jaunais cilvēks uzmeta kūkumu, sabāzdams rokas pēc iespējas dziļāk vējjakas kabatās. Amerikānis apgājās ar viņu kā ar dresētu pērtiķi. Vēl sliktāk - kā ar izmēģinājumu žurku.

Un vervējamais objekts ar rūgtumu to saprata. Taču pretoties nebija spēka, viņš bija salauzts un iznīcināts. Tikt projām no šā nelaimīgā skolas pagalma, atkratīties no baisā ārzemnieka sabiedrības, palikt vienatnē ar sevi, labi visu pārdomāt un rast sev attaisnojumu, kaut kādus vainu mīkstinošus apstākļus - neko vairāk viņš negribēja. Lai tikai viņam ātrāk ļauj atstāt šo vietu…

-   Smēķēt un pārdzīvot varēsi mājās, kopuškā, - mazliet mīkstākā tonī Vulfs piemetināja. - Vari pat iešaut kādu glāzīti konjaka vai viskija, ļoti iesaku. Starp citu…

Viņš attaisīja savu somu ar uzrakstu «NY Travel» un izvilka pudeli ar melnu etiķeti.

-    «Johnnie Walker», turklāt ne jau vienkāršs… Tas ir ar sarkanu etiķeti, bet šis ir izturēts - septiņus gadus. Ir vēl zelta, zaļš un zils, bet tās ir ļoti dārgas šķirnes. Gribēju pacienāt vienu skuķēnu, bet nekas. Ņem, tas ir tev.

-   Nevajag, - jaunais cilvēks aizsmacis izmocīja.

-   Ņem, - Vulfs atkārtoja tādā tonī, ka viņš vairs nepretojās un paņēma pudeli. Tonis uzreiz pārvērtās.

-   Ja klausīsi mani, uzzināsi arī, kā garšo zilā marka. Tā ir pati dārgākā un nevis zelta, kā varētu likties, ja ir šabloniska domāšana. Ielāgo - mūsu darbā, jā, jā, mūsu darbā, nedrīkst domāt stereotipos.

Puisis klusēja. Varētu domāt, ka viņš aplūko etiķeti, taču tukšais skatiens noliedza tādu varbūtību.

-   Lai nerastos nekādi jautājumi, paslēp to šeit. - Vulfs izvilka no tās pašas somas parastu satina maisiņu, kādus pārdod Maskavas saimniecības preču veikalos. - Tikai nepietempies kā cūka. No šā brīža tu esi visai cienījama darba kolektīva pārstāvis. Saprati?

-   Jā jau… Es sen visu sapratu… Bet tagad pārliecinājos.

-   Un šo bāz kabatā, tikai nepazaudē. - Vulfs pastiepa cieši piebāztu aploksni. - Te ir pieci tūkstoši dolāru. Tēvocis Koļa samainīs tos rubļos pēc izdevīga kursa - pietiks gan lai ar viņu norēķinātos, gan lai aizvestu Varjeņku uz Jūrmalu vai Picundu - tas taču ir viņas sapnis? Nopirksi viņai dāvanas, modernas drēbes, lai garnizonā viņa izskatītos skaista un nodrošināta, tur tas ir ļoti svarīgi…

-   Jā, jūs zināt visus noslēpumus, kurus es uzticēju tēvocim Kolam, - rūgti noteica jaunais cilvēks, paslēpdams naudu jakas iekšējā kabatā. - Kad būšu izdarījis to, ko jūs gribat, - vai jūs atstāsit mani mierā?

-   Nu protams! - Kērtiss Vulfs apņēma viņu ap pleciem. - Ja vien tu pats negribēsi turpināt sadarbību. Un tu gribēsi, tici man!

Savervētais aģents pavirzījās nostāk.

-    Nekā nebija! Tikai vienu reizi! Sakiet, ko jums vajag-

Vulfs samiedza acis, palūkojās uz tālu, bālganu zvaigznīti, kura pirmā bija uzdrošinājusies parādīties nu jau skaidrajās vakara debesīs.

-   Tā vajadzība ir gluži niecīga, - Vulfs sacīja. - Klausies manī uzmanīgi…

# * *

Kad jaunais aģents aizgāja, Vulfs vēl kādu laiku turpināja sēdēt iepriekšējā pozā - atgāzies uz sola, ar vienu roku aptvēris koka atzveltni. Nē, viņa krūtīs nerēgojās dunča spals kā vienam no filmas «Tikšanās vietu mainīt nedrīkst» varoņiem, kura tiks uzņemta pēc nedaudz mazāk kā desmit gadiem, - un vispār, atklāti runājot, Vulfs jutās lieliski. Līdzās pirmajai zvaigznītei uzmirdzēja otra, trešā un divdesmit astotā. Iestājās vakars. Vulfs ieklausījās, taču nedzirdēja neko, izņemot parastus pilsētas trokšņus. Tad viņš izvilka no kabatas diktofonu, nedaudz patina lenti atpakaļ un izdzirdēja padobjo jaunā cilvēka balsi: «Labi. Es visu sapratu. Zem kāpnēm. Izdarīšu…» Ieraksts bija izdevies. Lieta darīta. Var atgriezties mājās. Taču, iekams piecelties no sola, Vulfs vēlreiz izvilka slepeno blašķīti.

-   Labs darbs.

Viņš salutēja zvaigznēm un iekratīja rīklē vēl dažas lāses.

Spaiks gulēja nomodā uz palaga, kājas iepletis. Viņš spaidīja ar pirkstiem acu ābolus, priecādamies par melni zaļajiem riņķiem. Viņš caur zobiem svilpoja meldiju no «Porgija un Besas». Viņš atvilka palagu miegainajam sievietes ķermenim, kas viņam kā tāds kumosiņš bija piespēlēts, un skaitīja šaurās muguras skriemeļus. Viņš izsmēķēja pus paciņas cigarešu un piecdesmit reižu pie- tupās. Viņš paguva nomainīt trīsdesmit trīs pozas un at- gulēt visus sānus, taču miegs tik un tā nenāca. Izdrāzt vēlreiz to sīkaļu? Jautājums bija retorisks - ne vēlēšanos, ne iespēju to piepildīt viņš nejuta.

Vainīgi bija nervi. Vai arī netīra sirdsapziņa. Viņš visu laiku staigā pa bezdibeņa malu. Tas sasodītais Kērtiss Vulfs kaut ko ir nojautis. Itin kā Spaiks zinātu ko tādu, ko viņam neklātos zināt… Nav skaidrs, ar kādu reisu viņš ieradies… Ienāca pat numurā un uzprasīja aspirīnu, bet aspirīna nebija! Un arī solīdas bagāžas nebija. Amerikānis bez aspirīna un milzīga čemodāna - tas ir tāpat kā krievs smokingā un bez šņabja pudeles. Tas ir ļoti, ļoti aizdomīgi. Amerikānis šādā situācijā var nokļūt vienīgi tad, ja viņš ir VDK aģents ar iesauku Amerikānis. Kad viņš jau trīs gadus dzīvo Maskavā un divus no tiem atrodas uz VDK āķa. Un kad viņš pēc pēkšņas pavēles pamet savu dzīvokli Dienvidrietumos - tas ir arī žurnāla «Times» korespondentpunkts - un, tēlodams tikko ieradušos tūristu, izspiego savus tautiešus. Labi tas nebeigsies. Jāparunā ar šo Sšaghovu, lai viņu nerausta tik pēkšņi. Un vispār viņš jau savus grēkus ir izpircis!

Pustrijos, kad viņš jau visā nopietnībā apsvēra, vai nesākt dauzīt galvu pret sienu, lai kaut uz pāris stundām iegrimtu nebūtībā, - gaitenī pēkšņi atskanēja soļi. Spaiks sastinga. Soļi bija enerģiski, droši un skaļi. Vīrieša soļi. Droši vien ne jau nu istabene vai aizsvinējies intūrists. Turklāt gājēji bija vismaz trīs. Ļoti nepatīkamas atmiņas izķēmoja Spaika sejas vaibstus un piespieda izlēkt no gultas, tālāk no kriminālās pusaudzes ar viņas muguras skriemeļiem, tievajām, garajām kājām, mazajām krūtīm un citiem jaukumiem, ko apņēma blīvs padomju šampanieša dvingas mākonis. Viņš attapās priekštelpā, ievīstī- jies palagā un drebēdams kā smagās paģirās. «Kas tad man,» viņš tikko dzirdami angliski murmināja, «man ar to nav nekāda sakara, es esmu Savienoto Valstu pilsonis…»

Taču soļi aizklaudzēja tālāk. Turklāt tagad viņam nebija ko baidīties! Spaiks saņēmās, izvilka no paciņas ciga- retf, iebāza mutē un ņēmās drudžaini košļāt filtru - smēķēt viņš vairs nespēja.

Tālāk pa gaiteni uz priekšu atradās 87., 88., 89. un 90. istaba. Roberts Kiksella, Edvards Fains, Kērtiss Vulfs un kāds naturalizējies korejietis, kura uzvārdu Spaiks tā arī nebija varējis iegaumēt.

Apstājās. Spaiks, pacēlis durvis, lai nečīkst, maķenīt tās pavēra. Burtiski pus centimetru. Trīs vīrieši civilap- ģērbā stāvēja pretī 89. numuram, trīs platas muguras, apvilktas ar raupju, svītrainu vilnas audumu. Tātad Vulfs. Savādi. No šīs četrotnes Vulfs viņam šķita, kā lai to pasaka - vislojālākais, vai? Pat spekulantiem neko nepārdeva. Ko viņš būtu nogrēkojies?

Bija dzirdams", kā pie durvīm pieklauvē.

-   Milicija! Atveriet!

Viņi pagaidīja un pieklauvēja vēlreiz.

Spriežot pēc visa, Vulfs neatbildēja. Cilvēki civilapģēr- bā apmainījās dažām īsām frāzēm, un Spaiks izdzirdēja, kā viens no viņiem krieviski pateica:

-   Laužam!

Tas jau kļuva interesanti. Spaiks sajuta neparastu uzbudinājumu. Un kā gan ne? Viņš zināja, kā jūtas lapsa savā alā, kad nikni, aszobaini terjeri ar ķepām kašņā zemi, paplašinot ieeju. Spaiks patlaban it kā skatījās trilleri pats par sevi, tikai viņa lomu tēloja kāds cits, konkrēti - Kērtiss Vulfs, žurnālists no Maiami. Cao, bamblno! Spaiks

Emlers šodien bija tikai skatītājs.

* [1] *

Tikko pie durvīm bija atskanējis klauvējiens, Vulfs jau bija augšā. Pielēca kājās kā atspere. Tā nebija nekāda milicija, tas bija pretinieka izlūkdienests! Iekritis! Nu ko, arī šāds notikumu pavērsiens tika aplūkots kā visnotaļ iespējams. Vai tiešām tas puišelis? Varbūt liktenīga nejaušība? Vai arī nodevība Lenglijā?

Viņš netērēja laiku pārdomām un nožēlai. Bija tikai dažas sekundes laika. Vulfs norāva no krēsla atzveltnes tur pēc vakardienas lietus žūstošo vējjaku un izņēma no kabatas diktofonu. Izkratīja kaseti saujā.

- Nekavējoties atveriet! Citādi uzlauzīsim durvis! - atskanēja no gaiteņa.

Vulfs pārlaida acis istabai. Pirms braukšanas viņa šefs bija izteicies, ka mikrokasetes tiek izgatavotas ar aprēķinu, ka nepieciešamības gadījumā tās var paslēpt ķermeņa dabiskajās atverēs. Uz kādām atverēm šefs tēmēja, to Vulfs nezināja, - varbūt uz savu resno pakaļu? Taču darīt sev pāri Vulfs negrasījās.

Viņš pagrāba no galda spalvu nazi un aizķēra grīdas līsti kaktā. Viegls krakšķis - un koka līste padevās, izraudama no grīdas asas naglas. Kasete iekrita pavērtajā melnajā spraugā kā metāla dolārs krājkasītē. Ar dažiem dūres sitieniem grīdlīste bija atpakaļ savā vietā - tā, itin kā neviens to nebūtu izkustinājis. Tagad vajadzēja nazi iemest čemodānā, lai neiedotu rokā pavedienu…

Vulfs apstājās istabas vidū, drudžaini domādams, vai nav palikušas vēl kādas pēdas.

Diktofons. Viņi uzies diktofonu, bet, neatraduši kaseti, sāks to meklēt. Izmest to pa logu? Nedrīkst. Logu droši vien novēro. Lai gan - stop! Viņam bija atlikušas vēl divas kasetes - viena tukša, otra ar ierakstu. «Priekšējā fasādes daļa rotāta ar zeltu un indigo, kalti vārti ar zemām, aptuveni septiņdesmit collu augstām durtiņām…» Te tā ir! Jāieliek. Jāaizspiež vāciņš. Viss.

Kad civilā tērptie vīri uzlauza durvis un ienāca istabā numur 89, viņi Kērtisu Vulfu sastapa gultā - miegainu un nesaprotošu, kas šeit notiek.

-   Hū ā jū? - viņš taujāja. - Kas jū-ūs esat?

-   Tūdaļ tev būs gan «hū ā», gan «hū jū», - viens no civilajiem drūmi pajokoja, pasviezdams viņam saburzītos džinsus. - Ģērbies, braucam!

Spaiks pagaidīja, kamēr no 89.istabas iznāca Vulfs ciešā pavadoņu ielenkumā. Un gandrīz atklāti aizvēra savas durvis - kad četri cilvēki ejot klaudzina kājām un lamājas divās valodās uzreiz, var kaut vai šaut - neviens no viņiem neko neizdzirdēs.

Tad, piegājis pie gultas, pakustināja aiz pleca ļoti jauno un ļoti miegaino radījumu:

-   Get out, darling!"

-   Ko? - Viņa uztrūkās, blisinādama samiegojušās un izbiedētās acis. Šādos gadījumos nekad nevar droši zināt, ar ko viss beigsies, - dabūsi dolārus vai pa purnu. Var arī pa gabaliņam vien nolaist kanalizācijā - arī tas bija dzirdēts.

-   Drāz projām! - Spaiks pārtulkoja, turklāt tulkojums nāca pats no sevis, zemapziņas līmenī, liecinādams par smalku orientēšanos krievu valodā un nenormētās leksikas noslēpumos. Tik smalku, kāda sastopama vienīgi tiem, kuriem diženā un varenā bija dzimtā valoda. Dažkārt Spaiks patiešām jutās kā krievs, un reizēm viņam tas patika.

Skuķēns pielēca kājās kā zaldāts, izdzirdot trauksmes signālu, ar ierastu kustību paķēra drēbes un sāka aši ģērbties.

-   Re, kā tu mani esi saknaibījis! - Viņa izlika uz priekšu tievu kāju ar sarkaniem plankumiem uz gurna, tad pastiepa elkoni. - Nu mēnesi būs zilumi. Par to pienākas papildu samaksa.

-   Uzraksti iesniegumu arodbiedrībai, - Spaiks melanholiski atteica. Pašlaik stūrainā pusaudze ar izspiedušos mugurkaulu un asajiem bļodas kauliem viņu itin nemaz nesatrauca.

-   Dod šurp naudu! Piecdesmit zaļo! - Skuķēns noliecās pēc kurpēm, īsie bruncīši atklāja bālu sēžamvietu.

Spaiks sulīgi uzšāva pa to ar plaukstu. Atskanēja skaļš plīkšķis.

-   Money or love…'

Skuķēns iespiedzās.

-   Ko tu āksties?! Maksā, kad es saku! Tu savu dabūji? Tagad es gribu dabūt, kas man pienākas!

Spaiks nopurināja un nogludināja saņurcīto gultu.

-   Tu visu jau dabūji, bērniņ. Gan mīlu, gan baudu! - Viņš norāva sev palagu, nometa uz gultas un gluži pa krievu modei iesprauda rokas sānos.

-   Ko tu man rādi to savu struņķīti? - skuķis sašuta, drošības dēļ pārvietojoties tuvāk durvīm. - Esmu nepilngadīga! Tūlīt iešu un pateikšu, ka tu mani izvaroji!

-   Ej un saki!

Spaiks pasmīkņāja. Viņš jutās liels, spēcīgs un neievainojams. Tā bija patīkama sajūta.

-   Re, kāds tas tev ir! - Bezspēcīgā niknumā meitēns parādīja mazā pirkstiņa falangu. - Un stāv arī slikti!

Viņa kā zutis izslīdēja pa durvīm.

Spaiks, vēl aizvien smīkņādams, apskatīja sevi. Tiešām nebija ar ko lepoties. Mauķelei bija taisnība. Taču ne jau tas dzīvē ir galvenais… Viņš iesmējās un, piegājis pie durvīm, cieši tās aizslēdza, divreiz pagriezdams atslēgu slēdzenē.

- Manam mūžam tādu saldu netiklīšu pietiks…

Viņš ielēca gultā, ērti atgūlās uz muguras izplestām rokām un kājām.

Pēc brīža viņš jau saldi gulēja.

Otrā nodaļa

PIERĀDĪJUMS NO PAGĀTNES

2002. gada jūlijs, Maskava

Pa Tveras ielu ritēja blīva automašīnu straume. Precīzāk - nevis ritēja, bet ar pūlēm vilkās, raustīdamās lēni un nedroši virzījās uz Manēžas laukumu, - tā padzīvojis astmatiķis ar grūtībām tuvojas dzimumakta nobeigumam.

Fordi, opeļi, nisani, mitsubiši un toijotas, mersedesi, folksvāgeni un audi, hjundai un kia - simtiem šo pazīstamo automobiļu firmu radniecīgo atvašu izturējās kā saimnieki un droši centās izspiest volgas, žiguļus un moskvičus. Mehāniskie braucamrīki bezmaz vai saskārās sāniem - kā zvēri pie ūdenstilpes. Taču nedz vēsumu, nedz valgmi tie neguva - pieturējās nikna jūlija svelme.

Ārzemēs izgatavotās automašīnas atvēsināja savus salonus ar gaisa kondicionētājiem un indīgās izplūdes gāzes neitralizēja ar ogļu putekļiem un katalizatoru sudraba diegiem. Vietējās autorūpniecības ražojumi marinēja savus pasažierus sviedrainā speltē un nežēlīgi indēja gājējus ar ogļskābo gāzi. Zilpelēka dūmaka vērpās karstajā jūlija gaisā, benzīna tvaiki ārdīja gludo, melno asfaltu. Masīvie autobusi plūdināja atmosfērā melnus dīzeļdegvielas izmešus, itin kā pavelkot svītru zem modē esošajām retoriskajām runām par apkārtējās vides aizsardzības svarīgumu.

Automašīnu straume plūda garām bagātīgajiem veikalu skatlogiem ar viskiju, kūpinātu desu, melnajiem ikriem,

augstpapēžu sandalēm, džinsiem un citām kādreiz deficīta mantām. Maskavas pamatiedzīvotāji šeit neiepirkās, zinādami, ka telpu noma pašā galvaspilsētas centrā sasaucas ar nereālajām cenām.

Ideoloģisko plakātu vairs nebija, toties pa labi un pa kreisi, augstu virs māju jumtiem un pāri ceļiem, pie laternu stabiem un speciāli izgatavotiem balstiem karājās spilgti reklāmas paneļi, audekli, banneri un televizoru ekrāni ar ārzemju zīmoliem, kurus Maskavas varas iestādes ne reizi vien bija draudējušas aizliegt, bet nezin kāpēc tā arī netika aizliegušas, - «Samsung», «Panasonic», «Renault»… Reklāma aicināja pirkt, pirkt un vēlreiz pirkt - visu pēc kārtas un bez apstājas. Par to, kur ņemt naudu nemitīgajiem pirkumiem, nekas netika teikts, acīmredzot domājot, ka to Krievijas pilsoņi paši labi zina. Un, tā kā pirkšana un pārdošana ir divpusējs process, reklāmu varēja iztulkot arī kā aicinājumu pārdot - itin visu, ko vien var pārdot.

Pēc benzīna smirdošā mehāniskā upe plūda garām grandhotelim «Mariot», naktsklubam «Night Flight», veikalam «Nataša», bijušajam «Izvestija» kompleksam, kas bija sadalīts daudzos strazdu būrīšos, iznomātos dažādiem birojiem, garām «Makdonaldam», pie kura jau vairs nestāvēja kilometriem garas rindas, garām izsmalcinātajam restorānam «Saint Michael» un Jermolovas teātrim, garām reiz spīdoši modernajai «Intūrista» viesnīcas ēkai, ar kuru aukstā kara gados saistījās pūstošās kapitālisma pasaules saldās smaržas… Taču šis apkārtējai arhitektūrai svešais stikla un betona zobs labākos laikus jau bija nodzīvojis un patlaban vilka savas eksistences pēdējās dienas - to gatavojās amputēt no Tveras ielas žokļa. Turklāt bez sevišķas praktiskas nepieciešamības. Tā turību sasniedzis un uz pilsētu pārcēlies laucinieks pēc kaimiņa parauga nomaina mūžīgo, taču, kā izrādās, vulgāro metāla kronīti pret atbilstošāku keramisko.

Visapkārt bija uzsliets gofrēta metāla žogs, augšējie stāvi raudzījās ar melniem logu caurumiem un pakāpeniski cits aiz cita pazuda. No lejas neredzamas skudras grauza gabaliņos betonu, plēsa nost un skaldīja sienu pildījumu, bēra gruvešus spilgtās plastmasas caurulēs, bet desmitiem kravas automašīnu kā precīzs konveijers izveda būvgružus.

Amputēšanas operāciju bija izdomājuši mērijas zobārsti, un to dzīvē īstenoja nevienam nepazīstami būvstrādnieki, Maskavā ieradušies peļņā no Krievijas nabadzīgās provinces vai tuvīnām ārvalstīm, kas tika atdalījušās, taču nebija kļuvušas laimīgas un bagātas. Pašlaik viena no tādām brigādēm jauca nost astoto stāvu.

Brigadieris, kuru visi uzrunāja vārdā - par Toļiku -, varēja pārējiem būt tēvs. Viņš sēdēja uz vēl veselās palodzes un ar aktierisku meistarību lasīja priekšā nodriskātu grāmateli, kuru pats bija atradis stāva dežurantes darba galdā.

lelenlte, saukta Spāre,

Vasariņu uzdzīvoja, atčohnīties nepaspēja -

Piķis cauri, ziema klāt.

Sāka melnie virsū nākt.

Aizjoņojis laiks kā diena.

Devusi tā bij ikvienam -

Krūmos, sienā un aiz pakša,

Gan par pengu, gan bez maksas…

Brigāde locījās smieklos. Demids pārstāja klausīties savu «Cerņiku» un noņēma austiņas, Plikais nometa naglu raujamās knaibles un gandrīz sašķaidīja kājas pirkstu, Runājošais Papagailis pabāza galvu no vannas istabas viss vienos cementa putekļos, tikai zobi spīdēja…

Toļiks kā īstens aktieris pastiepa uz priekšu roku un it kā rādīja ritmu, kā diriģēja.

Spāre čohnī - nu būs vāks.

Iet pie Skudras, blatot sāk.

«Kaimiņ, palīgos man nāc!

Mauka es, ne bosiks kāds.

Tāpēc mani - vai kāds naids? -

Nedirsies un iekšā laid…»

Brigāde smējās vēderu turēdama, pat aizvien drūmajā Pivņaka sejā parādījās kaut kas līdzīgs smaidam.

Toļikam varēja būt arī cits vārds - piemēram, Ibra- hims vai Rūdolfs -, varēja nebūt nekāds, tik nenozīmīga figūra viņš bija. Bet lai jau - ja Toļiks, tad Toļiks. Viņš sēdēja un lasīja, pārējie klausījās un uzjautrinājās. Kādreiz visi bija mācījušies skolā, dzejolis «Sisenis un skudra» bija ietilpis obligātajā literatūrā, taču klasiskais variants nebija aizķēries atmiņā, toties pārlikumu noziedznieku žargonā visi klausījās ar interesi un pūlējās atcerēties. Vēl jo vairāk tādēļ, ka tā pamācošā būtība bija saglabājusies arī šajā variantā.

«Nu tu nāc…» - «Es mīļuprāt

Arī tevi padrātētu…»

«Ak tad tā gan! Ticēs kāds!

Še tev verķis - rukāt sāc!»

Suržiks vārtījās pa atlikušo parketu, rukšķēja un tirināja kājas. Pat Runājošais Papagailis neredzēti atdzīvojās un izrunāja vairāk par trim vārdiem pēc kārtas.

-   Kaifs! Derētu iemācīties.

-   Iedod palasīt, Toļik! - palūdza Demids.

-   Viss, - Toļiks paziņoja, asi nolaizdams roku. - Pie darba!

Demids nopūtās, no jauna uzlika pleijera austiņas un ņēmās skrūvēt nost radiatoru.

Plikais, kurš lauza parketu, arī ķērās pie instrumenta, taču saspringa un izspļāva daudzmaz noturīgu frazeoloģisko izteicienu, piespiedu kārtā sarīmējot necenzētu lamuvārdu ar cēlo vārdu «darbs». Pliko tā sauca tāpēc, ka viņš nesen bija atgriezies no armijas un viņam nebija paguvuši ataugt mati, turklāt viņš, tāpat kā visi pārējie šeit, arī bija visai nenozīmīga figūra, lai gan blakus numurā zem grīdas tika atradis sudraba dolāru.

Par atbildi uz Plikā demaršu Toļiks demonstratīvi aizsmēķēja «Cesterfīldu», tādējādi likdams noprast, ka Plikais ir štruntīgs dzejnieks un vispār nevienā jomā nevar mēroties ar brigadieri, kurš nav vis šāds tāds prasts iznirelis, bet iespaidīgs putns. Taču tā, un visi to zināja, bija absolūta fikcija.

Toļiks izpūta dūmus pa logu un vienaldzīgi pašķirstīja grāmatiņu. Bija interesanti, taču viņš nebija radis lasīt. Un tāpēc smēķēja, kas sagādāja viņam baudu bez jelkā- das piepūles.

Visa brigāde - tās bija darba skudras. Suržiks, Demids… Pivņaks, Runājošais Papagailis, vēl pāris strādnieku, par kuriem nebija pat lāgā ko pateikt.

Neviens par viņiem arī neko netaisījās teikt. Kad rezumēs Maskavas rekonstrukciju, katrā ziņā uzslavēs arhitektu, Maskavas vadības ierēdņus un, protams, pašu pilsētas saimnieku, kurš visur paguva būt klāt savā pa* rastajā naģenītē. Brigādes locekļus, visnotaļ neievērojamas, mikroskopiska mēroga figūras, neviens pat neatminēsies.

Tajā pašā laikā tieši viņi pēdējās četrdesmit minūtēs bija noplēsuši aptuveni četrus metrus parketa, izjaukuši dienvidu sienā iebūvēto antresolu, izlauzuši vienu palodzi, izņēmuši logam stiklu, atskrūvējuši smagos radiatorus un noņēmuši fajansa izlietni vannas istabā.

Visā visumā darbs ritēja samērā gausi. Demontāžai bija zemi izcenojumi, tā ka sevišķi izvērsties nevarēja. Un tas, ka netika demontēts ne parasts daudzdzīvokļu nams, ne rūpnīca un arī ne pirts, bet gan individuāla projekta ēka «Intūrists», vēl nesenā pagātnē lepnākais iestādījums, tas tarifu nekādi neiespaidoja. Un kur tad karstums, bezgaiss, turklāt vēl pilsētas centrā, elpu nav kur ievilkt. Padomju laikos sen kāds būtu aizsūtīts pēc aliņa, kaut vai tas pats Suržiks, bet tagad nedrīkst, jo ir kapitālisms. Kadru mainība, konkurence… Ļoti veselīga parādība. Pirms gadiem desmit - atcerieties - cik bija runu par to, ka iestāsies kapitālisms un visi uzreiz sāks strādāt labi, kvalitatīvi un pelnīs pa pieciem tūkstošiem dolāru mēnesī. Bet - kas tev deva! Toļiks no palodzes lūkojās savos brigādes biedros un saprata, ka ar kapitālismu vien nekas nav līdzēts. Skaidrs kā diena, ka trūkst vēl kaut kā.

Un skatīties uz viņiem bija pagalam neinteresanti. Toļiks labāk pievērsās ielai. No astotā stāva loga viņa skatienam visā savā krāšņumā pavērās raibām mašīnām pieblīvētā Tveras iela, kuru vecie maskavieši (un Toļiks pieskaitīja sevi šai kategorijai) stūrgalvīgi turpināja saukt par Gorkija ielu. Tas bija tāpat kā vērot upi. Volgu. Misisipi. Nē, drīzāk Gangu, jo kādā televīzijas pārraidē Toļiks bija dzirdējis, ka Ganga esot briesmīgi netīra, īsts slimību, epidēmiju un visādu draņķību perēklis. Perēklis gan, tas bija tiesa.

Kaut vai šie raibie kukaiņi - viens, divi, trīs, četri… Rau, kur vēl divi… Nepietiek pirkstu, lai tos saskaitītu. Stāv, mīņādamās no vienas kājas uz otru, pastaigājas, pakaļas gorīdamas. Spārītes, ka tavu māti… Vai, visdrīzāk, lapsenes. Spilgtas, indīgas. Dzēliens ir sāpīgs, un, lai arī nāves gadījumus Toļika atmiņa nebija fiksējusi, tomēr pakaļa no injekcijām būs piepampusi. Toļiks ir izmēģinājis, viņš zina. Agrāk šie kukainīši bija sēdējuši «Intūrista» bārā un foajē un, kā runā, atsaukušies tikai uz parolēm. Un paroles zinājuši vienīgi taksisti. Ierodas galvaspilsētā kāds rumānis vai kubietis, un pa ceļam no Seremetjevas taksists viņam pačukst vajadzīgo vārdu. Iestrādāta shēma. Tagad taksisti nav vajadzīgi. Un arī paroles nav vajadzīgas. Prostitūtu te ir ka biezs. Lēveņiem. Starp citu, stāsta, ka tagad arī sāpīgās injekcijas neesot vajadzīgas, - iedzer tabletīti, un lieta darīta! Un interesanti, ka ārējās tirdzniecības čeku afēristi, kuru vidū Toļiks jaunībā apgrozījās, bija izgaisuši nebūtībā, spekulanti un uzpircēji - izmiruši kā mamuti, bet viņš arī ar tiem bija uzturējis sakarus; valūtas blēži - pazuduši no ielām - lūk, valūtas maiņas punkti rēgojas uz katra soļa. Bet spārītes neizzūd un laikam neizzudīs nekad. Aiz ko šīs ir tik dzīvelīgas?!

Viņš vēlreiz pameta skatienu uz Tveras ielu - Gorkija ielu - Gangu. Patiesi, kā netīra upe, no vienas vietas nosēta daudzkrāsainām automašīnu jumtu lapām. Gadās, ka iekāp upē, lai, teiksim, nokļūtu otrā krastā, - bac! - krokodils nokož pusi kājas. Draudziņš Davidovs, atbraucis no kaut kādām Ukrainas stepēm, tepat iepretim dāvanu veikalam pakļuva zem kreislera. Tā, kurš ir MX-300. Milzīgs un plēsonīgs kā īsts krokodils. Un pats smieklīgākais - uz gājēju pārejas. Uz pašas zebras. Gribēja sapelnīt mazgabarītniekam Hersonā, domāja, ka atgriezīsies pieredzējis un gudrs - Maskava paliek Maskava! - īsts dendijs… Bet aizbrauca kopējā vagonā ar divsimt dolāriem atvaļinājuma naudas un greizu kāju.

Nē, arī padomju laikos te risinājās karš - šoferi pret gājējiem. Taču nejau tādā apjomā. Tas nu ir skaidrs. Kārtības bija vairāk, bet mašīnu - mazāk, tas ir viens. Un vairāk par simt piecdesmit «zirgiem» zem motora pārsega nevienam nebija. Tas ir otrs. Pirms gadiem trīsdesmit, lai redzētu sitroenu vai «BMW», Toļiks, mazs puika būdams, katru vakaru ganījās tepat «Intūrista» automašīnu stāvlaukumā. Te viņu salasījās vesels pulciņš - «autoonānis- tu». Viņš atceras, kā viena francūziete vai varbūt itāliete strīdējās ar savu puisi - tepat stāvlaukumā, tieši viņu, puišeļu, deguna priekšā, acīmredzot šis viņu bija pamatīgi nokaitinājis -, tad iesvieda šim ģīmī kosmētikas maciņu, iekāpa savā sitroenā, aizcirta durtiņas un aizdrāza tā, ka asfalts nokūpēja vien. Ar žiguli tāds numurs neietu cauri. Arī ar volgu ne. Taču tagad pa Tveras ielu tādi monstri šaudās… porši, lambi, arī ar burtiem GT ir ne mazums mašīnu, jo krieviem patīk ātri braukt - kas nu ir, tas ir. Bet tajās - kolīdz mazliet uzspiež pedāli, tā pārvēršas par punktiņu. Vai uztriecas izklaidīgam gājējam kā tam tur draudziņam. Un tādas dauza. Un sitas nost. Un…

-   Ir! - Toļiks ziņoja. - Karambols…

Viņš mazlietiņ spēlēja biljardu, tēvocis Paša bija mācījis. Ja skolotājs nebūtu iesēdināts, tad būtu arī iemācījies… Taču šajā reizē atmiņā iegūlušais vārds netika attiecināts uz biljardu. Pie luksofora bija sadūrušās divas volgas. Kas to būtu domājis, atradušas viena otru! Tas nebija nekas sevišķs - sarkanā gaisma, distanci neviens neievēro, tāpēc iebrauc ar purnu pakaļā. Lukturu šķembas uz asfalta, peļķe zem radiatora, šoferi žestikulē, lamājas viens uz otru rupjiem vārdiem, garāmbraucošās mašīnas signalizē - «stul-be-e-ņi!».

-   Toļik, nāc palīgā - iznesīsim vannu! - nezin no kurienes sauc Runājošais Papagailis. Viņu tā iesaukuši par godu lielajam degunam un padumjajam izskatam. Arī runā viņš maz un ķēmīgi, kā papagailis. Būtu bijis gudrs - neraustītu brigadieri sīkumu dēļ, atcerētos - kurš te ir īsts maskavietis! Viņa uzdevums - aprunāties ar darbu vadītāju, kad tiek noslēgti darbuzdevumu papīri, bet tagad viņam ir tiesības atpūsties, kamēr visi tie atbraucēji no Hersonas un sazin kurienes tuvina attīstītā kapitālisma ēru. Tādas tās lietas. Nē, Toļiks izturas normāli pret viņiem, tiem nelaimīgajiem hersoniešiem. Lūpu neuzmet un vajadzības gadījumā allaž izlīdz ar rubli. Vai pat diviem. Viņi ir pārlieku mikroskopiskas figūras šajā pilsētā. Pat ne baktērijas, bet nūjiņas, atomi, putekļi. Uz viņu fona Toļiks pats sev šķiet… Vesela amēba, tā, redz! Gudrs. Pieredzējis. «Maskava - kas tad ir Maskava?» Nospļauties un izberzēt.

Un Toļiks nospļāvās no astotā stāva uz lejā plūstošo sārņu straumi. Tajā brīdī kāds no hersoniešiem viņam aiz muguras izbrīnīti izsaucās:

-   Va vellos! Kas tas par sūdu?

Plikais, lauzdams parketu, bija sasniedzis sienu un ar lauzni aizķēris grīdas līsti. Zem tās gulēja plakana plastikas kastīte. Kādreiz, padomju laikos, tādās mēdza ievest poļu sērkociņus ar skuķiem bez krūšturiem etiķešu stereobildītēs. Bildes uz kastītes nebija. Plikais pietupās un pastiepa roku, bet tūdaļ pat to atrāva - kastītē vīdēja divi caurumiņi, pilni ar prusaku hitīna čaulām. Viss bija nosēts melniem punktiem. Br-r-r!

-   Tur kaut kas rakstīts svešā mēlē, - ieminējās acīgais Suržiks.

-   Kur? - Plikais neticīgi pagrieza galvu.

Pirms gadiem divdesmit, ja uz kastītes ieraudzītu noplukušu etiķetes skrandu, kastīte kā nezin kāds dārgums kailām rokām tiktu izrauta kaut vai no mēslu čupas. Taču Plikais to nav pieredzējis - cita paaudze, citas vērtības.

-   Padod šurp!

Toļiks noplēsa tapešu gabalu un, pabāzis zem kastītes, pacēla to no zemes. Un tūdaļ viss kļuva skaidrs.

-   Ultramaikro, - viņš izlasīja. - Meid in jū es ā…

-    Dzi, kā dod vaļā angliski! - Demids sajūsminājās. - Kur tu tā samācījies?

Šīs gudrības Toļiks bija sagrābstījis, grozoties valūtas čeku spekulantu vidū, taču, nevēlēdamies šo tematu cilāt, viņš tikai atmeta ar roku un, manāmi sasprindzinā- jies, lasīja tālāk:

-   Taip «B»… Lau nois…

Viņa sarauktā piere pārklājās sviedru lāsītēm.

-   Un ko tas viss nozīmē? - painteresējās Suržiks. Viņš neviltoti priecājās par pārtraukumu darbā.

-   Tas nozīmē, ka tas ir magnētiskais informācijas nesējs, - paskaidroja pieredzējušais Toļiks. Viņš acīm redzami lepojās ar sevi. - Mūsu valodā - kasete. Mūzika.

-   Mūzika taču ir diskos, - Suržiks iebilda.

-   Muļķi, tagad tā ir diskos. Bet nejau vienmēr tā bijis.

- Tad jau tur būs kāds Šaļapins.

Brigāde draudzīgi laida vaļā smieklu. Šaļapins - tas bija jancīgi. Visiem sagribējās paklausīties Šaļapinu (sevišķu aktivitāti šajā ziņā izrādīja Suržiks). Demida plei- jers atkrita, jo diemžēl, kā pieklājas mūsdienīgai tehnikai, atskaņoja DVD diskus. Kāds aizskrēja pie kaimiņu brigādes, kur večiem bija senlaiku kasešu magnetofons. Pamēģinot izrādījās - kasete ir tam pārāk sīka. Toļiks, kura intelektuālais pārākums tagad bija kļuvis neapstrīdams, atcerējās telefona automātisko atbildētāju - tajā darbojas tikpat sīciņas mikrokasetes. Apakšējos stāvos, kur vēl nebija pagūts demontēt telefonus, viņš uzgāja sabojājušos «Panasonic» - deviņdesmito gadu vidū tādus aparātus lepni dēvēja par «mini ATC». Toļiks uz godavārda paņēma to no elektriķiem un atgriezās pie savējiem.

Brigāde aizsmēķēja un brīvi sasēdās turpat uz grīdas, gaidot, kad no skaļruņiem atskanēs lielā māksla. Taču Šaļapins klusēja. Pusminūti viņi saklausīja vienīgi skaļus krakšķus un šalkoņu. Toļiks nosprieda, ka ielicis kaseti nepareizi, un piecēlās, lai pārbaudītu, taču tajā brīdī istabā atskanēja pliekana, klusināta balss:

Kad, vienreiz atmodies no miega, pats beidzot atkal būšu es… Tas indiāņu zēns, kas snaudā Pie strauta…

Pantiņa beigas apslāpēja jauna vispārēju smieklu šalts.

Kāpēc indiānis iesnaudies un kāds bija viņa melanholijas iemesls, to neviens tā arī neuzzināja. Kad rēciens norima, Suržiks ieminējās, ka tas ir vēl jancīgāk par Šaļapinu. «Tūlīt atkal būs par Spāri,» Pivņaks noteica. «Vai kaut kas tamlīdzīgs…» Demids izteica minējumu, ka tas ir Puškins. Plikais viņam atbildēja ar samocīti piemeklētu necenzētu rīmi vārdam «Puškins». Bet varbūt Ļermon- tovs, Suržiks iebilda. Plikais atvēra muti, lai noskandētu necenzētu rimi vārdam «Ļermontovs», taču Toļiks viņu pārtrauca:

-   Klusu!

Visi apklusa. Kasete turpināja izdot skaļu šņākoņu, kurai cauri beidzot sāka izlauzties balsis:

-   Labs vakars! Tēvocis Koļa lika jūs sveicināt…

-    Labs. No laba cilvēka dzirdēt labas vēstis aizvien ir patīkami.

Pivņaks saviebās. Tas nebija interesanti.

-  Mans vārds ir Kurts, - Vulfs sacīja. - Krievu mēlei un ausij tas ir ierasts vārds. Varat uzrunāt mani par tēvoci Kurtu… Kā klājas tēvocim Koļam?

-   Kas tā par murmulēšanu? - Demids aizvainoti jautāja. - Kur tad mūzika? Patin maķenīt uz priekšu…

Toļiks noklikšķināja taustiņu.

-   Kā Ņinai Stepanovnai ar asinsspiedienu?

-   Pašlaik laikam normāli, nesūdzas.

-   Kaut kādi murgi. - Demids piecēlās, ar ierastu kustību uzlika austiņas un sāka lauzt atlikušo palodzi.

Toļiks patina vēl uz priekšu.

-    Skaista dzīve meitenēm patīk… Un kas tev to iemācīja? Tēvocis Koļa, tēvocis Koļa. Un kurš deva naudu? Kurš apmaksāja brīnišķīgo atpūtu kopā ar Var jeņķu Sočos? Arī tēvocis Koļa!

Suržiks saausījās. Ja jau runa sāka grozīties ap meitenēm, tad drīz vien varēja pāriet pie atklātas pornogrāfijas. Taču nekas tamlīdzīgs nesekoja.

-   Nevajag domāt tikai par naudu. Tā ir svarīga dzīves sastāvdaļa, bet ne galvenā. Galvenais ir - draudzība, cilvēku attiecības un savstarpējs atbalsts…

-   Šitā muldēšana mums ir pazīstama! - Suržiks noburkšķēja. - Kas tur ir tālāk?

Toļiks tina kaseti uz priekšu. Tur risinājās ģimenes kašķi piķa dēļ. Brālim vajadzīgs skanošais, tēvocim tā nav, jāpārdod vasarnīca, tiesa, kādam vajadzētu atdot viņam parādu, taču tas arī ir tukšā. Vārdu sakot - pazīstama aina, kas nevienu neinteresē.

-   Būs kāda raidluga, - Plikais konstatēja. - Kā «Ķiršu dārzs»…

-   Kāpēc «Ķiršu dārzs»? - Demids ievaicājās.

Plikais paraustīja plecus un ķērās pie sava naglu velkamā.

-   Reiz norīkojumā stāvēju un dzirdēju pa radio… Bezmaz vai nomiru aiz garlaicības, bet tur visviens nebija ko darīt…

-   Apklustiet!

Viņš nospieda «stop» un izvilka kaseti. Aizķēra ar naglu lenti, izvilka laukā brūno celuloīda skrulli, apskatīja pret gaismu.

-   Pulveris nobiris, - viņš sacīja. - Gluži spīdīga. Nez cik ilgi tā te nogulējusi?

-    Met laukā to… - dusmās izsaucās Plikais, pieceldamies kājās. Viņam tūdaļ uzšņāca Suržiks, kuram bija slinkums celt kapitālismu tādā karstumā. Tomēr Plikais atgriezās pie savas nodarbes un ņēmās nikni plēst nost atlikušo parketu. Vismaz varēja kaut ko atrast…

Toļiks turpināja ņemties ar lenti, taču brigāde, pilnīgi un galīgi zaudējusi interesi par ierakstu, aiz gara laika atkal ķērās pie darba. Vienīgi Suržiks vēl turējās, izlikdamies, ka klausās, un kūpināja vienu cigareti pēc otras, taču tad Plikais viņam uzbrēca kaut ko tādu kā - visi strādā, bet tu te slaisties. Un Suržiks, kārtības labad atcirtis, aizgāja strādāt tāpat kā citi.

Toļiks pārlika kasetei B pusi, patina uz priekšu.

-   …katlumāja… slēdz ciet, skaties… zem kāpnēm… tā izskatās… soma.

Lente, protams, bija saglabājusies slikti. Toļiks pat uzreiz nesaprata, ka nesarunājas divi vīrieši. Zemā, spēcīgā balss reizēm pārgāja tenoriņā, bezmaz vai aizraudamās falsetā, turklāt tas notika vietās, kur intonatīvi tas nekādi neattaisnojās. It kā pieaudzis vīrs pēkšņi sāktu ķēmoties pie mikrofona. Tikai tagad Toļiks apjēdza, ka vīrietis bija viens, taču viņš sarunājās ar sievieti, bet, visticamāk, ar zaļu puišeli, tādu kā Suržiks.

Katlumāja. Kāpnes. Zem kāpnēm - soma. Soma laikam izskatās neparasta. Vai arī gluži otrādi - pavisam parasta. Un kādam, visdrīzāk, tenoriņam īpašniekam, tā jāpaņem. Jāatrod un jāpaņem.

Kādreizējā viesnīcas numurā klaudzēja, dārdēja un brakšķēja, taču Toļiks turpināja klausīties. Viņš ar savu piekto punktu, kas bija notirpis no ilgās sēdēšanas uz grīdas, juta, ka tā nav raidluga, tāpat kā nevar būt perfekts kailas arodskolnieces attēls no privātā pornosaita. Un tā nebija nešana cauri, kāda joks. Kāpēc viņam tā likās, viņš pats nezināja. Droši vien tāpēc, ka kasete te bija gulējusi ļoti, ļoti ilgi. Kopš tiem laikiem, kad ārzemnieku viesnīcās nekādi joki nenotika. Toļikam kambarī bija saglabājušies daži ieraksti lenšu magnetofonam - «Cingishāns», «Kiss», vēl kādas ģeķības no skolas laikiem, kad viņš bija mācījies astotajā - desmitajā klasē. Ieraksti bija izdarīti uz pašas lētākās velns viņu zina kādas Hersonas fabrikas lentes, taču tie bija saglabājušies krietni labāk nekā šis ieraksts.

Un galvenais - nekā sevišķi interesanta te nebija. Kaut kāds institūts, kaut kādi koncerti, kaut kādi sadzīves apstākļi… Taču cauri visām tām muļķībām jautās kas nelāgs. Ieraksta beigās Toļikam kļuva skaidrs - kāds vīrs cenšas pielauzt savu sarunas biedru izdarīt nekrietnību. Nav skaidrs, tieši kādu. Tāpat kā nav skaidrs, kas ir šis vīrs. Nekādus uzvārdus, nekādus vārdus nevarēja saklausīt… Atskaitot divus - tēvocis Koļa un tēvocis Kurts. Par tēvoci Koļu vīrietis runā kā par kaut ko attālāku, sarunā klāt neesošu. Toties izskatās, ka tēvocis Kurts - tas ir viņš pats. Tēvocis Kurts, Kurts, karakurts. Ārzemnieks - pats atzīstas, maita!

Toļiks palaida ierakstu no sākuma un piebāza ausi pie skaļruņa.

-    Un šī slepenā tikšanās, nomaļā vieta, jūsu izsmeļošās zināšanas par mani, ieskaitot sadali, - vai ar to visu nodarbojas kosmiskā korporācija? Neuzskatiet mani par idiotu!

Jaunais zaļknābis ir varen pārbijies, viņš gandrīz vai raud. Bet nelietīgais ārzemnieks brauc šim virsū, spiež pie sienas!

-    Un tā naktī ierodas pie tēvoča Koļas, - Vulfs turpināja. - Kratīšana, pieaicinātie, apkaunojums kaimiņu acīs…

Āre, biedē, draņķis!

-   Tālāk visu ģimeni ved uz Lubjankas cietumu. Ņinai Stepanovnai uzskrien asinsspiediens, Marinai sākas histērija. Un no rīta jūs nostāda aci pret aci. Tu atmaskosi nabaga tēvoci Koļu, nāksies skatīties viņam acīs… Arī Ņinai Stepanovnai un Marinai. Tu būsi galvenais, kurš apsūdz un vajā šos cilvēkus, kas tev darījuši tikai labu. Vai esi tam gatavs?

Par kratīšanām un pieaicinātajiem Toļiks labi bija informēts kopš bērnības. Ko tas mērglis grib no puikas? Ar zelta sijātāja azartu Toļiks dzenā lenti uz priekšu un atpakaļ, mērķtiecīgi atlasīdams to, kas, viņaprāt, liecināja par sarunas slidenumu.

-   Un man būs jāpalīdz jums ? Sniedzot tehnisko informāciju par raķetēm'?

-   Pilnīgi pareizi.

Jā, ne velti Toļikam nepatika ierakstītā saruna. Izklausās, ka Kurts vervē puiku kļūt par spiegu…

Toļiks atcerējās «Septiņpadsmit pavasara mirkļus».

«Bet varbūt kasete guļ te jau kopš kara?» pēkšņi iešāvās prātā doma, taču viņš tūdaļ pat to noraidīja: «No kāda kara? Kara laikā taču no «Intūrista» nebija ne minas…» >

Nē, ar kino un karu te nav nekāda sakara. Kasete nāk no parastas, reālas dzīves. Bet kāpēc tā gulēja zem grīdlīstes? Aizkritusi jau nu tā tur nebija. Tātad to tur kāds bija paslēpis. No kā? Un kāpēc?

Tuvāk beigu galam lentē atkal iestājās pauze ar dobju šalkoņu un krakšķiem. Tad atskanēja klikšķis - un viss. Toļiks neviļus nodrebinājās. Piecēlās. Izslēdza automātisko atbildētāju un, attaisījis vāciņu, izņēma kaseti. Apskatīja no visām pusēm cerībā atrast gadskaitli. Neatrada.

Tas viss šķita kaut kā nelāgi. Te oda pēc nekrietnības. Kurš varētu paskaidrot, kas un kā?…

Kad viņš, atdevis telefonu elektriķiem, atgriezās, Plikais jau bija izplēsis gandrīz visu parketu un sasniedzis rietumpuses sienu. Suržiks bija izlauzis iebūvētos skapjus ar antresoliem un, uztrausies uz trepēm, ņēma nost atlikušo piekārto griestu daļu. Demids varonīgi cīnījās ar pēdējo apkures cauruļu sekciju. Pivņaks ar Runājošo Papagaili lauza laukā sanitārā mezgla flīzes. Tāds, lūk, ir tas kapitālisms, Toļiks nodomāja. Kaut kas beidzot bija noticis ar Hersonas puišiem.

Kaseti Toļiks automātiski grozīja rokās. Pivņaks to pamanīja un pastiepa piebāztu atkritumu maisu.

-   Met iekšā!

Toļiks saminstinājās.

-   Gaužām nejēdzīga saruna…

-   Kam tev tas sūds vajadzīgs? Vai tev gar to ir kāda darīšana?

Brigadieris iegrima domās. Nekāds īstais maskavietis jau viņš nebija un arī nekāds svarīgais putns. Tēvu ar trim sodāmībām galvaspilsētā nepierakstīja, pūdēja izdedžu bloku barakā simt pirmajā kilometrā, bet viņš pats, kad paaugās, pārcēlās pie tēva brāļa - tēvoča Pašas - nožēlojamā mājelē Cīrulīšos. Autobusā kratījās uz Maskavu, pinās ar kriminālajiem, sagājās ar pašpuikām, pašu no cietuma paglāba tikai nejaušība, daudzi drauģeļi nonāca aiz restēm… Un tagad viņš bija tāds pats melnais kā Pivņaks, Plikais vai Runājošais Papagailis, tikai ar Maskavas pierakstu. Kam viņam vajadzīga šī kasete? Lai gan ar kriminālo pasauli viņš sen sakarus bija zaudējis, palīdzēt varas iestādēm nekad nebija bijis nekādas patikas, jo ari varas iestādes viņam nekādi nebija palīdzējušas. Bet, ja lentē tiešām bija dzirdama spiegošana, tad tas bija īpašs pants! Kārtot rēķinus pašu starpā - kauties līdz asinīm, likt lietā nažus, ķieģeļus - tas bija viens, toties, ja kāds svešs lien tavā mājā, - pavisam kas cits.

Tēvs, kandžu pietempies, virināja salāpītas ermoņikas un aurēja cietumnieku dziesmas. Vienā tādā ir stāstīts par aizdomīgu tipinu, kurš par glāzi pērļu un franču frankiem gribējis no godīga bandīta nopirkt padomju rūpnīcas plānu. Toļiks netika gudrs, kur bandītam varēja gadīties slepens plāns, kāpēc franču spiegs vērsās tieši pie viņa un kāpēc viņš jau iepriekš nebija frankus apmainījis pret rubļiem… Taču šie sīkumi atvirzījās otrā plānā - prātā bija palicis galvenais secinājums: «Mēs, padomjzemes bandīti, tad savā sanāksmē it visi kā viens nospriedām teikt ienaidniekam - nē! NKVD to tipiņu mēs nodevām uzreiz, un kopš tā brīža cietumos tas manīts nav ne reiz'…»

Toļiks papurināja galvu.

-   Nes vien laukā. Ja vajadzēs - pats izmetīšu…

-   Kā redzi. - Pivņaks aizstiepa maisu uz ārdurvīm.

Numura demontāža turpinājās. Atplēsis beidzamo grīdlīstes gabalu, Plikais pēkšņi iebļāvās:

-   O! Zelta pulkstenis!

Kad visi metās skatīties, viņš apmierināti ierēcās. Joks bija izdevies.

* * *

Kad pa iekšējo telefonu piezvanīja operatīvais dežurants, kapteinis Kastinskis saskatījās ar majoru Remņe- vu un dziedošā balsī apjautājās:

-  Kurš mums, Viktor Vasiļjevič, šodien nodaļā dežurē? Pieņemšanas telpā sēž apmeklētājs ar iesniegumu…

Majors, pacēlis acis no papīriem, pakasīja pakausi kā apdomādams, lai gan tur nebija ko domāt - rau, kur grafiks, pielīmēts ar līmlenti pie seifa.

-   Manuprāt, cilvēks, lai arī jauns, tomēr gudrs, - viņš pilnā nopietnībā atbildēja. - Pamatīgi visā orientējas, aiz- raksies līdz būtībai.

-    Lai nu paliek, kas es par gudro. - Leitnants Jevse- jevs, piecēlies no galda, palūkojās nelielā spogulī, nostiprinādams dzelžaino - komitejisko - sejas izteiksmi.

-    Gudrs, gudrs, - Kastinskis apstiprināja. - Mēs pēc parastu institūtu beigšanas izgājām gadu ilgas speciālas mācības, bet tu esi beidzis akadēmiju, turklāt ar izcilību. Kur tad vēl gudrāks! Mēs vēl visi dabūsim pastrādāt tavā pakļautībā…

Neatbildējis, lai nesabojātu sejas izteiksmi, Jevsejevs devās uz durvīm. Kolēģu zobgalības jau bija paguvušas apnikt. Cik tad var? Kad jāatklāj vērienīga lieta, jānotver īsts spiegs, tad atzīst.

-   Labi, neapvainojies, - viņam nopakaļ noteica Rem- ņevs. - Tiec tur ātri galā, un dzersim tēju.

Jevsejevs aši nokāpa lejā pieņemšanas telpā, kur uz pašas krēsla maliņas saspringti sēdēja gadus četrdesmit piecus vecs gluži parasta izskata vīrietis apaļu seju, apnēsātās drēbēs, spēcīgām, saskrambātām rokām.

«Mūrnieks vai palīgstrādnieks būvdarbos,» leitnants nodomāja.

Pirms gada viņš tika beidzis akadēmiju, viņam bija viegli sārta bērnišķīga seja ar maigu ādu un gaiši zilas acis. Neviens nevarētu noturēt viņu par tik nopietna dienesta darbinieku, kāds bija FDD.

Apmeklētājs lasīja mazu, apdriskātu grāmateli, tādējādi atšķirdamies no prastiem darbarūķiem, kādus Jevse- jevam bija gadījies redzēt. Tiesa, varbūt viņš tikai izlikās lasām un tieši tāpēc, lai radītu iespaidu par šādu atšķirību. Pamanījis leitnantu, apmeklētājs, viņu sagaidot, pielēca kājās. Pārvaldes atmosfēra veicināja to, ka arī pret jauniem darbiniekiem šeit izturējās nopietni.

-    Labdien, mans vārds ir Ivans Ivanovičs. - Laipni smaidīdams, leitnants pastiepa roku un draudzīgi pakratīja smago, tulznaino plaukstu.

Pretizlūkošanas darbinieka pirmais bauslis - izraisīt simpātijas cilvēkā, ar kuru sarunājies. Šāds bauslis jāievēro arī visiem pārējiem tiesībsargājošās sistēmas darbiniekiem - miličiem, prokuroriem, tiesnešiem -, taču viņi to ir absolūti aizmirsuši. Toties pretizlūkošanas darbinieki atceras. Varbūt tāpēc, ka gada laikā Maskavā atmasko labi ja vienu spiegu, savukārt parasti noziedznieki gadās desmitiem tūkstošu.

-   Un kāds ir jūsu vārds?

-   Toļiks… Tas ir, Kutjkovs, Anatolijs Vasiļjevičs…

Jevsejevs pasmaidīja vēl platāk.

-    Ļoti patīkami, Anatolij Vasiļjevič. Jūs esat līdzīgs manam brālim, nu gluži kā izspļauts. Viņš strādā būvniecībā…

Patiesībā Jevsejevu nesauca Ivans Ivanovičs, tas bija pseidonīms saskarsmei ar nejaušiem cilvēkiem. Un nekāda brāļa viņam nebija. Taču Toļiks sajutās brīvāk un pasmaidīja pretī, tātad operatīvās taktikas mērķis bija sasniegts.

-  Es arī strādāju būvē. Jaucam nost «Intūristu». Tāpēc arī esmu atnācis. Re, ko es atradu zem grīdlīstes…

Apmeklētājs pastiepa savu strādnieka roku. Plaukstā gulēja apbružāta mikrokasete.

-   Ļoti interesanti…

Iesniegumu skaits FDD pieaug pavasaros un rudeņos, hronisku kaišu saasinājuma periodos. Jo gandrīz puse ziņojumu iesniedzēju ir garīgi slimi cilvēki. Viņi satiek citplanētiešus, dzird, kā kaimiņi vada spiegojošas radiopārraides, tiek pakļauti to pašu kaimiņu kaitniecīgai ietekmei un beidzamajos gados uziet spridzekļus vai uzzina par teroristu slepeniem tīkojumiem. Taču Kutjkovs pēc psiha neizskatījās.

-   Kāpēc jūs nolēmāt atnest to mums?

Kutjkovs nenoteikti paraustīja plecus.

-   Es paklausījos, tur ir ierakstīta diezgan dīvaina saruna. Netieku gudrs. Spiegi, vai… - Viņš vēl aizvien turēja kaseti pastieptajā rokā, tad pēkšņi samulsa un nolaida roku. - Varbūt esmu kaut ko sajaucis, nezinu… Puiši ieteica mest laukā, bet es nolēmu - lai zinoši cilvēki pārbauda. Vispirms gribēju sūtīt pa pastu, tad nodomāju, ka jūs noturēsit to par bumbu vai kaut ko tamlīdzīgu, un atnācu pats. - Aiz nedrošības un mulsuma apmeklētājs bija gluži piesarcis. - Un te nu es esmu… Nezinu, vai darīju pareizi vai ne…

-   Protams, pareizi, Anatolij Vasiļjevič, - leitnants uzmundrināja ziņotāju.

No rīta pārvaldē bija ieradusies večiņa, kura apgalvoja, ka viņas znots esot čečenu kaujinieks un glabājot vasarnīcā veselu ieroču arsenālu.

Znota uzvārds bija Osipovs, taču signālu nācās nosūtīt milicijai, bet večiņai izteikt pateicību. Tāds ir darbs ar cilvēkiem.

-   Jūs sakāt - «Intūrists»?

Ziņojuma iesniedzējs pamāja.

-   Tieši tā.

«Intūrists» pēc tradīcijas bija VDK režīma objekts. Tas nozīmē, ka pārbaudīt ziņojumu nāksies tam, kurš to pieņēmies, milicijai nevarēs nogrūst.

-   Apsēdieties, Anatolij Vasiļjevič. - Leitnants apsēdās pie galda un izvilka no atvilktnes speciāli šādiem gadījumiem sagatavotu papīra lapu.

-   Kur jūs dzīvojat?

Kutjkovs nedaudz samulsa.

-   Gāzesvada mājās. Četrpadsmitajā numurā, dzīvoklis sešpadsmit. Tikai pierakstīts esmu citur - azbesta rūpnīcas kopmītnēs. Lūk, skatieties…

Ziņojuma iesniedzējs izvilka no saņurcīto bikšu kabatas pasi nospeķotos vāciņos. Leitnants to pārlapoja un atdeva. Uzelpoja. Spiegi… Kāda velna pēc spiegam vajadzētu ierakstīt lentē viņu kompromitējošu informāciju, kas varētu kļūt par iekrišanas iemeslu? Vienīgi - ja viņš ir nevis spiegs, bet klīnisks šiziķis.

Jevsejevs no jauna ar skatienu ieurbās apmeklētāja sejā. Pēc šiziķa it kā neizskatītos. Labi, tad jau redzēs.

-   Anatolij Vasiļjevič, - viņš oficiālā tonī sacīja. - Tūlīt mēs dokumentāli noformēsim jūsu ziņojumu un lietiskā pierādījuma nodošanas aktu FDD institūcijām. Jums vajadzēs dot sīku liecību par tā atrašanas apstākļiem, pēc tam, ja būs nepieciešams, mēs uzaicināsim jūs vēlreiz. Vai jums ir laiks?

-   Zināms, tādai lietai… Valsts drošība ir svarīgāka par visu, vai ne? - Kutjkovs pajautāja. Viņam acīm redzami patika neierastā apzinīga, likumam paklausīga pilsoņa, kurš palīdz drošības institūcijām, loma. - Es tur atradu

arī grāmatiņu, paskatieties, varbūt noderēs…

* * *

Atdodams Jevsejevam kaseti, Toļiks pat nenojauta, kādā jezgā bija ievilcis sevi un savus puišus - hersoniešus.

Jau nākamajā nedēļā visa brigāde, gan acīs, gan aizmuguriski lādēdama savu ķerto brigadieri, rakstīja paskaidrojumus. Ja tos visus apkopotu vienā sējumā, iznāktu vesels romāns ar nosaukumu «Kā es pavadīju 2002. gada 16. jūliju». Regulāri apmeklējot pārvaldi un runājoties ar darbiniekiem, puiši - hersonieši uzzināja daudz jauna par sevi un saviem radiem. Pirmkārt, ka viņi pārstāv «pelēkā tirgus» darbaspēku un 24 stundu laikā var tikt deportēti un dzimteni. Suržiks piedevām atklāja, ka viņa Tiraspo- les radinieks tēvocis Vova astoņdesmito gadu beigās pusotra gada sabijis kolonijā par malumedniecību, bet viņa vecvectēvs Pilsoņu kara laikā karojis balto pusē.

Toļiks bija bezgala pārsteigts, uzzinot, ka viņa vārds figurējis kādas Matruhinas, Ņinas Stepanovnas, slepkavības lietā, kura Tveras ielā vairāk bija pazīstama kā Ošņa vai Snīpītis. Fotogrāfijā viņš pazina prostitūtu, kuras pakalpojumus tika izmantojis divas vai trīs reizes. Viņas līķis tika atrasts mežā Zeļinogradas tuvumā 89. gada rudeni. Izmeklēšanas uzmanības lokā bija visi Ošņas pastāvīgie klienti, un, ja slepkava 90. gada sākumā nebūtu iekritis un ticis notverts, Toļiks jau toreiz būtu ievingrinājis roku memuāru žanrā, atrodoties zonā. Tas būtu labākajā gadījumā - tolaik ar slepkavām neauklējās. Un ar tiem, kurus par slepkavām noturēja, - arī…

Kopumā ņemot, kasete bija detonējusi. Viss sākās ar to, ka Jevsejevs to uzmanīgi noklausījās un izrakstīja atslēgvārdus: uzpleči, poligons, pulkvežu un ģenerāļu bērni, ārzemnieks, kosmiskais bizness, tehniskā informācija par raķetēm, parole, atbilde, rakešu karaspēks, piectūkstoš dolāru, garnizons un tā tālāk…

Tas nozīmē, ka profesionāli sagatavots FDD operatīvais darbinieks izdarīja to pašu, ko nekādās gudrībās nemācītais strādnieks Toļiks, tikai vārdi, kurus viņi lietoja, bija dažādi. Jevsejevs nāca pie secinājuma, ka parastai sadzīves sarunai izmantots pārāk daudz specifisku spiegu terminu, bet Toļiks sauca to par slidenumu…

Lai gan lentes defekti neļāva restaurēt sarunu visā pilnībā, skaidrs bija viens - te kaut kas nav tīrs. Izklausās pēc šantāžas, lai panāktu piekrišanu spiegot. Leitnants uzrakstīja savu slēdzienu, un kasete sāka ceļot no lejas uz augšu pa visiem pārvaldes līmeņiem.

Vispirms, kā jau pieklājas, leitnants lietas būtību izklāstīja savam tiešajam priekšniekam - nodaļas priekšnieka vietniekam majoram Vaļejevam. Tas pakasīja pakausi.

-   Kad, tu saki, tas noticis? Ak nav zināms… Izklausās pēc iestudējuma… Viss norisinās pārāk demonstratīvi, dzīvē tā nenotiek.

-   Ko tad mēs darīsim? - Jevsejevs jautāja. - Norakstīsim arhīvā?

Majors Vaļejevs iegrima domās, šaurās acis vēl vairāk samiedzās. Šādos gadījumos galvenais bija - nenokļūt ķezā. Kā mēdz teikt - labāk desmitreiz nomērīt…

-    Norakstīt arhīvā ir vieglāk par vieglu! - viņš pamācoši sacīja. - Bet ja nu mēs kļūdāmies? Ja runa ir par valsts drošību, tad kļūdīties nedrīkst. Pajautāsim labāk priekšniekam.

Nodaļas priekšnieks pulkvedis Kormuhins noklausījās uzmanīgi un ilgi domāja.

-  Vai kāds netiek nests cauri? Varbūt tā ir parasta pļāpāšana, spiegu sarunas imitācija? Prikols, kā mēdz teikt mans jaunākais. Ko jūs pats, leitnant, domājat?

-   Ja tā būtu izjokošana, visa saruna grozītos ap spiegošanu, - Jevsejevs uzmanīgi iebilda. - Taču te ir gluži otrādi - būtība izšķīdināta veselā sadzīvisku sīkumu gūzmā. Dzīvē tieši tā notiek…

-   Vai jūs tik labi pazīstat spiegošanu un dzīvi? - pulkvedis indīgi apjautājās.

Jevsejevs samulsa. Pieredzes trūkums bija viņa vājais punkts.

-   Nebūt ne, biedri pulkvedi! Ziņoju, lai jūs varētu izlemt.

Patiešā.m, kas viņam ko uztraukties, - paziņo, un smagums no pleciem nost! Lai priekšnieki lauza galvu. Gan pārnestā nozīmē, gan tiešā. Tas nozīmē - lai domā, pieņem lēmumu un par to arī atbild. Viņam, Jevsejevam, būtībā ir vienalga, ko viņi tur nolems.

Nodaļas priekšnieks nokremšļojās, padomāja, apsvēra no visām pusēm - lieta, protams, bezcerīga un neperspek- tīva, cik gadu jau kasete sazin kur mētājas - velns rāvis to veco mēslu! Tam īstā vieta būtu izgāztuvē vai atkritumu grozā! Bet viena lieta ir, kad vecs mēsls mētājas sazin kur, bet pavisam cita, kad tas kopā ar pavadošu materiālu guļ uz viņa galda… Vai lai viņš ar savām rokām noraksta to arhīvā, ar savu parakstu nosūta uz izgāztuvi? Nē, tas nav tik vienkārši!

Vecais čekists atcerējās modrību un personisko atbildību, pat partijas biedra karti, ko agrākajos laikos atņēma vadītājiem, kas bija nogrēkojušies. Tas nozīmēja nāvi karjerai - ne vairāk, ne mazāk! Un, kaut arī partijas biedra karte tagad bez kādas nozīmes mētājās skapī, atmiņas par to vairoja atbildības sajūtu. Princips «labāk desmitreiz nomērīt…» vēl nevienam nebija kaitējis…

Rezultātā Kormuhins ar materiālu iepazīstināja pārvaldes priekšnieku ģenerāli Jefimovu. Vaļejevs un Jevsejevs pa to laiku gaidīja priekštelpā.

Ģenerālis hipotēzes neizvirzīja un par Kormuhina jaunākā dēla viedokli neinteresējās, bet ar plašu vērienu uz ziņojuma uzrakstīja: «b. Kormuhinam. Rūpīgi pārbaudīt. Apstiprināt vai noliegt faktu, ka ārzemnieks vervējis nezināmu virsnieku.»

Kormuhins kopā ar Vaļejevu atgriezās savā kabinetā, bet Jevsejevs palika gaidot priekštelpā, kas bija daudz pieticīgāka nekā pārvaldes priekšniekam. Pēc dažām minūtēm Vaļejevs iznāca ar ziņojumu, uz kura zem ģenerāļa rezolūcijas bija uzšņāpts nodaļas priekšnieka rīkojums: «b. Vaļejevam. Oganizēt izpildi un ziņot.»

Vēl pēc dažām minūtēm mape ar materiāliem atradās pie Jevsejeva. Zinošam cilvēkam ir skaidrs, ka uz tās bija nākusi klāt Vaļejeva rezolūcija: «b. Jevsejevam. Pārbaudīt ieraksta patiesumu. Identificēt sarunas dalībniekus.»

Lai gan ikviena darbinieka darba saturam ir jābūt noslēpumam kolēģiem, panākt ko tādu izdodas tikai tad, ja runa ir par sevišķi svarīgām lietām, tāpēc Kastinskis un Remņevs bija informēti.

-   Tās ir blēņas, absolūtas muļķības! - kapteinis paziņoja verdiktu. - Kāds gribējis izkalpoties, un mūsu gud- rītis izpūtis no mušas ziloni. Nevajadzēja neko reģistrēt, bet sūtīt ziņotāju ar visu kaseti uz miliciju, tur ātri būtu tikuši galā.

-   Trīs minūtēs, - Remņevs pamāja ar galvu. - Būtu iemetuši papīrgrozā, un beigta balle.

Viņš atlaidās pret atzveltni un lēnām pašūpojās uz krēsla aizmugurējām kājām.

-   Vai mazums neskaidru kasešu un fotouzņēmumu? Vai tāpēc par katru no tām jāveic izmeklēšana? Pārlieka modrība ne vienmēr nāk par labu - pats iebāzi galvu cilpā. Un izredzes līdzinās nullei. Kāpēc pašam sev zāģēt?

Jevsejevs klausījās kolēģos noliektu galvu un uz priekšu pastieptu apakšžokli. Tādu izteiksmi viņš dažkārt tika redzējis tēva sejā. Par laimi - ne pārāk bieži.

-   Paldies par padomiem! - viņš asi rezumēja diskusiju. - Taču es atšķetināšu lietu un novedīšu to līdz galam!

-   O-o-o! A-a-a! - kolēģi nosmaidīja, taču pārtrauca pamācīt -jaunais leitnants bija visai kareivīgi noskaņots.

Kopš šā brīža versijas par izjokošanu vai inscenējumu pašas no sevis atkrita. Bet Jurijs Jevsejevs tika iejūgts piņķerīgā un, spriežot pēc visa, bezcerīgā lietā. Pats viņš pagaidām vēl neticēja, ka spiegi atstāj viesnīcu numuros diktofona ierakstus, tāpat kā neticēja, ka citplanētieši pamet uz Zemes savus lidojošos šķīvīšus.

Viņa šaubas gan nevienu neinteresēja. Kad lieta tiek oficiāli ierosināta, ieslēdzas tādas sviras un mehānismi, kas spēj apgāzt ikvienu lidojošo šķīvīti.

Tehniskās ekspertīzes daļā tika konstatēts, ka kasete izgatavota Savienotajās Valstīs laika posmā no 1968. līdz 1978. gadam - pēc feromagnētiskās kārtiņas tipa un ap- putekļojuma pakāpes, kā arī pēc celuloīda pamatnes tipa un plastikas futrāļa. Starp citu, pašam futrālim bija uzspiesta izgatavotāja emblēma «Collision Corp., USA», taču eksperti tāpat vien nekam netic.

«Collision Corp., USA» bija viena no pirmajām firmām, kas izgatavoja superkompaktus magnētiskos informācijas nesējus - tā sauktās mikrokasetes - un līdztekus aktīvai darbībai patēriņa preču tirgū izpildīja arī ASV militārā resora pasūtījumus. Tā pat bija iekļuvusi Amerikas an- timilitārās organizācijas dalībnieku sastādītā to ražotāju «melnajā sarakstā», kuru produkciju patērētājiem tika ierosināts boikotēt.

Izpētījuši ierakstošās un atskaņojošās galviņas atstātās švīkas lentē, eksperti konstatēja, ka tā izmantota 60.- 70. gados izgatavotos aparātos; feromagnētiskās kārtiņas bojājumi bija radušies dabiska ceļā un izslēdza iespēju, ka lente falsifikācijas nolūkā būtu tikusi mākslīgi novecinā- ta.

Tādējādi kasetes īstums bija konstatēts, un tā turpināja savu ceļu pārvaldē - nu jau vairs ne vertikālā, bet gan horizontālā plaknē. Ierakstam piešķīra numuru, bojātās vietas, cik iespējams, restaurēja un izgatavoja desmitiem dublikātu lāzera diskos. Vairākas nedēļas ap vienu no dublikātiem būrās vecs zinātniskais līdzstrādnieks no Krievijas akadēmijas Lingvistikas institūta, sintakses konstrukciju speciālists profesors Voronovs, - viņš uzskaitīja variantus, kā varētu būt aizpildītas latūnas, kuras nebija izdevies atjaunot.

Pilnībā restaurēts ieraksts komplektā ar uz biroja papīra nodrukātu sarunas atšifrējumu un ekspertu slēdzieniem gulēja uz leitnanta Jevsejeva galda 2002. gada 4. augustā.

-   …Un tā - klausies mani uzmanīgi. Pirmais etaps. Tēvoča Koļas adresi tu zini. Pa kreisi no viņa ārdurvīm atrodas katlumāja. Tā ir aizslēgta. Atslēga atrodas ūdens notekas caurulē, kas iznāk no sienas pa labi no ārdurvīm. Vai viss ir skaidrs?

-   Jā.

-    Tu ierodies parīt pēc divpadsmitiem. Atslēdz katlumāju. Tur būs kāpnes. Astoņi pakāpieni uz leju. Zem kāpnēm mētājas dēļi un grozs no veciem bērnu ratiņiem. Grozā atradīsi paku… Nē, kā to pie jums sauc - sainis? Pieņemsim, ka sainis. Audekla maisiņš ar rokturiem. Tas nepievērš uzmanību, tagad visi ar tādiem staigā. Tu to paņem. Aizslēdz katlumāju. Dodies uz pieturu. Pa ceļam, kad iesi cauri skvēram, iemetīsi atslēgu kolektora bedrē. Dienu iepriekš nopirksi čemodānu, tas tev visviens noderēs. Tev taču nav čemodāna? Redzi nu. Čemodānā salik- si savas mantas, aizvedīsi uz stacijas bagāžas glabātavu. Saini ieliksi čemodānā, ievietosi automātiskajā seifā. Nākamajā dienā paņemsi, iekāpsi vilcienā un - laimīgu ceļu!

-   Kas ir tajā sainī?

-   Elektronisks aparāts. Aptuveni tāda izmēra. Kā neliela melone. Tas arī ir nomaskēts par meloni - dzeltens apvalciņš, no pusmetra attāluma nevar atšķirt. Apmēram trīs kilogramu smags. Tas jāsargā no mehāniskas iedarbības un svešām acīm. Vai precīzu dienesta vietu zini?

-   Visdrīzāk, kādi Pļeseckas kalni… To tur ir daudz…

-   Kalni? Hm… Lai nu kā - kad brauksi uz tiem saviem kalniem, «meloni» iepako kopā ar pārtiku - vistiņu, desu, ko jūs parasti ņemat līdzi vilcienā. Pārtiku, ja arī pārbauda, tad tikai, vai nav degvīns. Bet ēdamā nāksies ņemt daudz - tev būs ilgi jābrauc. Tā ka sainis nedrīkst izraisīt aizdomas. Jā, par degvīnu. Šovakar tu drīksti iedzert alkoholu. Taču, sākot no rītdienas, iesaku neaizrauties. Katram gadījumam.

-   Es arī tā neaizraujos. Un jūsu viskijs man…

-   Tā ir tava personiskā darīšana.

-   Un kas tālāk?

-  Nepārtrauc. Kolīdz ieradīsies daļā, pameklē vietu, kur novietot objektu. Vietai jābūt saulainai un jāatrodas tiešā raidītāja darbības zonā no daļas štāba un starta laukuma. Un, protams, tur nebūtu jāložņā katru mēnesi. Vislabāk to piestiprināt kokā, tā augstāk, lai «melones» kātiņš būtu pavērsts pret sauli. Vai arī izvēlies ko citu - uz vietas ir labāk redzams. Pārlieku nesteidzies, paskaties, bet garumā arī nevelc - pirmais lēmums ir tas pareizākais. Ja mēneša laikā no tavas ierašanās dienas ierīce nebūs novietota, es to uztveršu kā tavu atteikšanos sadarboties un attiecīgi rīkošos.

-   Un ja nu mani atklāj?

-   Neviens tevi neatklās.

-   Kāpēc?

-   Neuzdod liekus jautājumus. Līdz novietošanai objektam jāglabājas ārpus kazarmām. Ir ziņkārīgi, ir negodīgi cilvēki, ir kleptomāni, notiek personiskās pārbaudes ar un bez iemesla… Ei! Kas notiek?

-   Nekas.

-  Pietiek puņkoties. Tu neesi puišelis. Un es neesmu labā feja. Saņem sevi rokās. Patlaban tu sper pirmo patstāvīgo soli savā mūžā.

-   Kur nu vēl nopietnāku…

-   Vai esi kaut ko dzirdējis par Višī režīmu Francijā un Pretošanās kustību? Protams, visvienkāršāk ir strādāt kā višistiem fašistiskā režīma labā, saņemt algu un nebaidīties, ka nakti pie durvīm var pieklauvēt. Tieši tāpēc - to es tev saku skaidri un gaiši - Pretošanās kustības dalībnieki ari šaubījās, tāpat kā tu tagad, un ari raudāja. Tomēr viņi pretojās.

-   Salīdzinājāt gan… Viņi taču bija pret fašistiem…

-   Un pret ko esi tu? Paklausies, šajās dienās Klaipēdā notika mierīga demonstrācija. Tā tika apšaudīta, daudzi iemesti cietumos… Pacenties izprast visa tā jēgu. Padomes nav mūžīgas, ar tām notiks tas pats, kas ar hitlerisko Vāciju. Padomā par to brīvā bridi. Vai tu visu saprati? Tēvocis Koļa tev paskaidros, kā rīkoties tālāk.

Ilga pauze.

-   Jā. Labi. Es visu sapratu. Zem kāpnēm… Izdarīšu…

Trešā nodaļa

JURA JEVSEJEVS DARBĀ UN MĀJĀS

Leitnanta Jevsejeva dzīvē bija noticis svarīgs notikums - viņam bija pašūts pirmais formas tērps. Protams, pats Jurijs bija cerējis, ka formas tērpu kopā ar pistoli un divām trim apliecībām piedevām viņam izsniegs jau pirms gada, kad viņš no akadēmijas bija ieradies Maskavas pārvaldē. Taču… Pieredze ir smagu kļūdu auglis. Triju apliecību (vienas īstas un divu maskēšanās nolūkam - kriminālmeklēšanas darbinieka un armijas virsnieka) vietā izsniedza tikai vienu, sak, tagad ir citi laiki, demokrātiski, nav pret ko maskēties; ja vajadzēs konkrētai operācijai, tad dabūsi… Un arī pistoli - lai gan skaitās, ka izsniedza, bet pareizāk būtu teikt - parādīja, viņš to iztīrīja un nodeva dežūrdaļā, vietā saņemot aizvietotājkartī- ti, sak, ja vajadzēs, uzrakstīsi iesniegumu, dabūsi priekšniecības vīzu un tad arī apmainīsi kartīti pret ieroci. Bet ar formu vispār sanāca piņķerīga padarīšana - te nebija viņa izmēra, te nodega mantu noliktavas, te auduma nav, te furnitūras… Tāpēc Čekistu dienā nācās ierasties civilā uzvalkā, turpretī visi kolēģi dižojās jaunos mundieros.

-   Nav nekāds brīnums, - tēvs Juru filozofiski mierināja. - Bardaks.

-   Vai tad tādā organizācijā drīkst būt bardaks? - Jura neizpratnē jautāja. - Kā gan var nodegt mūsu noliktavas?

Taču tēvs tikai uzplikšķināja dēlam pa stingro plecu.

-   Ļoti vienkārši! Bardaks nav lokāla parādība, bet vispārēja. Vai nu tā nav nemaz, vai arī tas ir. Noliktavas principā vai nu deg, vai nedeg. Un, ja deg, tad deg visur!

Beigu beigās par inventāru atbildīgā dienesta inspektore paziņoja, ka gatava viņa izmēra formas tērpa pārredzamā nākotnē nebūs, toties audums un furnitūra ir, tāpēc, ja leitnants Jevsejevs gribot, viņš varot to pašūt. Lai gan šai iespējai bija viena nianse - šūt uz valsts rēķina bija paredzēts, sākot no majora pakāpes, leitnantam par šūšanu nāktos maksāt no savas kabatas. Jurijs bija ar mieru un pēc trim nedēļām pielaikoja jaunu, nupat pašūdinātu mundieri. Kļūdas pēc drēbnieks tam bija uz- šuvis majora zīmotnes, un, kad Jevsejevs no pielaikoša- nas kabīnes iznāca pie lielā spoguļa, pārējie apmeklētāji durstīja viņu asiem skatieniem - tik jaunu majoru miera laikā nemēdz būt!

-    Nekas, puis, tā ir laba zīme! - smaidīja drēbnieks. - Tas nozīmē, ka drīz vien uzkalposies līdz lielām zvaigznēm. Zīmotnes es tūlīt pat uz kādu laiciņu pāršūšu.

Kā spārnos Jurijs pārnāca mājās, uzvilka jaunās drēbes un ņēmās grozīties spoguļa priekšā. Te savilka stingri oficiālu komitejas seju, te lūkoja aši atpogāt svārkus, imitēdams iedomātas pistoles izvilkšanu, te pārlieku vērīgi aplūkoja šķietamās krunkas starp pogām. Cēzarš grozījās turpat līdzās, ar purnu badīja neievalkāto audumu un padevīgi smilkstēja.

-   Glīti, dēliņ, glīti! - Istabā ielūkojās smaidošais Pjotrs Daņilovičs. Viņš piegāja Juram pavisam tuvu, apņēma ap pleciem, piekļāva sev klāt un kopā ar viņu ielūkojās spogulī. Padzīvojušā vīra akmenscietā fizionomija un puiša jauneklīgā seja neapšaubāmi bija līdzīgas. Jevsejeva vecākā bargā sirds nodrebēja.

-    Māt, nāc paraugies mantiniekā! Mundieris viņam der kā uzliets!

Klaudija Ivanovna parādījās durvīs un uzreiz atplauka smaidā.

-   Tiešām ļoti piestāv! - Viņa savēcināja rokas un pa laucinieku modei sakrustoja uz krūtīm. - Vēl pavisam nesen bija mazs puisēns, un nu - jau virsnieks! Pa kuru laiku…

Jurijs saraustīja uz leju žaketi un arī pasmaidīja. Tagad smaidīja visa ģimene - tikai dažādu iemeslu dēļ. Vecāki tāpēc, ka Jurijs bija pieaudzis, bet Jurijs tāpēc, ka vecāki šo faktu beidzot bija atzinuši.

-   Vai zini ko, Kļava? Nofotografē mūs kopā ar dēlu! - Pjotrs Daņilovičs satraukti priecīgā uzbudinājumā saberzēja rokas. - Es tūdaļ arī uzģērbšu formu, mēs nostāsimies līdzās, un tu mūs noknipsēsi!

Nākamajā pusstundā Jevsejevu trīsdesmit deviņu kvadrātmetru trīsistabu dzīvoklītis pārvērtās fotostudijā. Pjotrs Daņilovičs apvilka savu daudz pieredzējušo apakšpulkveža mundieri ar trīs rindu ordeņa lentītēm un smago nozīmīti VDK goda darbinieks, nostājās līdzās dēlam, izslējās, Klaudija Ivanovna notēmēja ar lētu digitālo fotoaparātu. Klikš! Tēvs un dēls apkampušies smaida fotoobjektīvā. Klikš! Apakšpulkvedis apsēdies uz krēsla, leitnants nostājies viņam aiz muguras. Klikš! Dēls apskauj Klaudiju Ivanovnu. Klikš! Vecāki sēž abās pusēs, dēls - vidū. Aparāts nostatīts uz bufetes, un ieslēgts automātiskais režīms. Klikš! Vecāki apkampj dēlu. Klikš! Dēls apkampj vecākus. Klikš! Vienā reizē pat milzīgais ņūfaund- lendietis pabāzis kadrā savu pinkaino purnu.

Beidzot fotosesija bija galā.

-    Būs jāiekārto albums, - apmierināti nosaka Pjotrs Daņilovičs. Viņš pieiet pie spoguļa, sarausta žaketi, lūpu atšiepis, stingri aplūko savu attēlu un novēršas. Kaut kas viņam nepatīk, visdrīzāk - pārāk ātri paskrējušie gadi. - Šis man ir piektais mundieris ceturtdaļgadsimta dienesta laikā, - viņš domīgi novelk. - Kaut arī vilcis to esmu tikai pāris reižu gadā - svinīgās sanāksmēs, svētkos, bērēs… Audums visviens noveco, izbalo, arī izmēri mainās.

Bet tev šis ir pirmais… Tas ir liels notikums, to vajag nosvinēt. Kā tu domā, māt?

-   Zināms. - Klaudija Ivanovna pamāj. - Tūlīt saklāšu galdu…

Ja divdesmit pirmā gadsimta sākumā kādam no televīzijas magnātiem būtu ienācis prātā atjaunot padomju laiku šovu «Tētis, mamma, es - sportistu dinastija» vai programmu «Krievijas strādnieku dinastijas», tad Jevse- jevu ģimene noteikti uzvarētu abās.

Pjotrs Daņilovičs, atvaļinātais VDK apakšpulkvedis, ir veselīga dzīvesveida fans - divdesmit kilometru skrējiens ik ritu, divdesmit pietupienu rītos un vakaros, iespējami maz gaļas, iespējami daudz zivju un dārzeņu uzturā, alkohols - tikai izņēmuma gadījumos, televīzijā - tikai ziņas un pasaules kino klasika, dators - kam tas vajadzīgs, ja galva strādā ne sliktāk par kuru katru «Pentiumu»?

Klaudija Ivanovna pēc profesijas ir bibliotekāre. Gandrīz pirms trīsdesmit gadiem viņai bija trīs pārrunas ar visai stingriem un nelokāmiem līgavaiņa priekšniekiem, iekams tika dota «svētība» laulībām, un instruktāža viņai iespiedusies atmiņā uz visu mūžu. Viņa ir īsta komitej- nieka sieva - neaizmirst konspirāciju, izturas piesardzīgi ar jauniem paziņām, arī ar veciem nezaudē modrību, lieki nepļāpā un arī citādi nepļāpā, nekad neko nestāsta kaimiņiem. Kaut ko no viņas uzzināt par vīru vai dēlu - kad aizgāja, kad būs atpakaļ, vai ir pilsētā vai izbraukuši, vai būs mājās pa brīvdienām, vai var piezvanīt vakarā - nav iespējams. Veselīgam uzturam arī viņa sekoja, tiesa, skriet neskrēja, taču pietupienus jaunībā veica. Arī Jura jau no bērna kājas gan skrēja, gan tupās - tā bija viena no ģimenes veselīgajām tradīcijām.

-   Mūsu formas tērps ir labs, elitārs! - Pjotrs Daņilovičs attīstīja savu domu. - Kad tā skatās - itin kā parasts, militārs, bet, paraug vien - rudzpuķzili pogcaurumi, uzplečiem arī ir zilas svītras, biksēm uzšuves… Tam, kurš saprot, uzreiz ir skaidrs - nē, tā nav armija, tēmē augstāk - Valsts drošības komiteja!

Māte veikli klāja galdu - sagrieza desu, atvēra lečo burku, uzlika čurkstošu pannu ar taukos ceptiem kartupeļiem, pat izvilka no ledusskapja aizsāktu pudeli «Rus- skij standart», kuru turēja kompresēm.

-   Klīst runas, ka gribot ieviest jaunu formu, melnu, - tēvs turpināja. - Es gan to nedarītu. Gestapoviešiem bija melnas, esesiešiem, mums viņus neklātos ņemt par paraugu. Lai gan, no otras puses - skaisti, iztālēm var redzēt.

Kaut arī bija ieslēgta gaisa kondicionēšanas sistēma, istabā nebija sevišķi vēss, tomēr vīrieši apsēdās pie galda mundieros.

-   Nu tad, dēliņ, - par tavu jauno formas tērpu! - Tēvs pacēla šķautņaino glāzi. - Valkā to godam. Apkārt neskaties - vilinājumu ir daudz, tie vairo nodevējus, tāpēc arī prasības vairs nav tik augstas, taču atceries - aiz mums stāv valsts, mēs nedrīkstam griezties atpakaļ, arī degunu raukt ne! Citādi - viss, beigas!

Jevsejevi saskandināja, taču Klaudija Ivanovna tikai pielika glāzi pie lūpām, arī Jurijs viebdamies izdzēra pusīti, viņam šī padarīšana nepatika - rūgts un pēc tam galva iet riņķī… Un piedevām vēl karsts.

Vienīgi atvaļinātais apakšpulkvedis izdzēra visu līdz dibenam.

-   Ek, dēliņ, dēliņ! - viņš nopūtās. - Es tevi apskaužu, labā nozīmē. Visa dzīve priekšā. Šķiet, pavisam nesen arī es tā sāku… Vai atceries, māt, Voločkovu?

Klaudija Ivanovna pamāja un izslaucīja miklās acis. Tikai vienu vienīgu reizi viņa bija pārkāpusi čekista sievas kodeksu, taču neviens to neuzzināja. Un tas bija noticis tieši Voločkovā.

Jura bija ilgi gaidīts bērns. Viņš piedzima pēc pieciem mokošu gaidu pilniem gadiem. Pjotrs Daņilovičs tolaik dienēja nomaļā pilsētiņā Voločkovā, kam ar mūsdienās pazīstamo balerīnu bija tikpat daudz sakara kā viņai ar to, tas ir - nekāda. Lauku dzīves rimtais plūdums, zosis un pīles uz ielām, lopiņi pagalmos…

Toties, kas attiecās uz ideoloģiju, viss bija ļoti nopietni. Pjotrs Daņilovičs kūrēja reliģiskās organizācijas, lai gan oficiāli rajonā bija tikai viena pareizticīgo baznīca, viena reģistrēta septītās dienas adventistu kopa un baptisti evaņģēlisti. Kurators pastāvīgi kontrolēja to darbību, viņa uzdevumos ietilpa turēt baznīcas kalpus likuma robežās, nepieļaut reliģijas opija iekļūšanu skolās un jaunatnes vidē un nodrošināt likumdošanu par baznīcas atšķirtību no valsts. Tā bija tikai viena viņa darba joma.

Eksistēja arī neoficiālas reliģiskās kopas un pat aizliegtas pagrīdes sektas. Nelielā tatāru un baškīru diaspora jau vairākus gadus visās instancēs centās panākt, lai tiktu uzcelta mošeja, attālos lauku nostūros perinājās piecdesmitnieku un hlistu sektas, pienāca informācija, ka pēc ilga pārtraukuma atdzīvojusies skopcu sekta. Šajā jomā Pjotra Daņiloviča uzdevums bija profilakse, kā arī reliģisko fanātiķu perināto un gatavoto noziegumu novēršana. Viņš iejutās apstākļos, pacietīgi pina aģentu tīklu, meklēja piekļuvi stingri konspirētām tikšanos un saietu vietām…

Visā visumā darbs viņam ritēja gludi, taču ar reproduktīvo funkciju ģimenē kaut kas negribēja izdoties. Reizēm viņš ar nožēlu domāja - ja izdotos izgādāt Klaudijai ceļazīmi uz labu Krimas sanatoriju… PSRS VDK dziednīcas bija izslavētas ar saviem ārstiem, turklāt vēl jūra, siltais klimats, vannas un dubļu kūres - tas viss varētu nākt par labu. Drēgnais klimats, kurā viņam nācās dienēt, bet Kļavai - dzīvot, neveicināja jaunas dzīvības ieņemšanu. Taču jau doma vien, ka vajadzēs kaut ko gudrot, kaut kā izskaidrot viņa sievas - visumā pilnīgi veselas sievietes - vēlmi nokļūt tādā sanatorijā… Jau šāda doma vien lika Pjotram Daņilovičam mulst.

Un tomēr Jura tika ieņemts saltā 1970. gada decembra naktī un ieradās viņu ģimenē kā dārgs un gaidīts ciemiņš. Šīs ieņemšanas vēsture savā ziņā atgādināja krievu tautas pasaku - it kā par Rausīti, it kā par Ripozirnīti, tikai ar to atšķirību, ka to neviens nekad nevienam nestāstīja, un dažs labs pat neapjauta, cik šī paralēle ir acīm redzama un… teiksim tā - neticama. Lai gan kā Pjotrs Daņilovičs, tā Klaudija Ivanovna labi atcerējās dienu (pareizāk - nakti), kad tas notika. Katrs sava iemesla dēļ.

Piemēram, Pjotrs Daņilovičs atcerējās pankūkas ar dillēm vakariņās - nekad agrāk Kļava tik gardas pankūkas nebija cepusi, nu trakoti garšīgas. Vecākais leitnants Jevsejevs atgriezās mājās vēlu, izsalcis kā vilks, noguris, tomēr pacilāts - viņa darbs skopcu jomā bija vainagojies panākumiem, lieta nonāca atklātā, kā toreiz teica - pa- raugprocesā, turklāt viņam tika piedāvāts pāriet citā sfērā - valsts noziedznieku meklēšanā - ar dienesta pakāpes paaugstinājumu par majoru, vecāko operatīvo darbinieku, un viņš, skaidra lieta, bija piekritis.

Jevsejevs zināja, ka Kļavai bibliotēkā pirms Jaungada notiek inventarizācija, turklāt pēc nedēļas gaidāmi lieli svētki - Čekistu diena - un viņa bija apsolījusi palīdzēt noformēt rajona nodaļas sienas avīzi. Tā ka viņš zināja - Kļava arī ir tikko pārnākusi no darba, ēdiena gatavošanai ne spēka, ne laika nav bijis, vakariņās atkal būs zivju konservu zupiņa, bet pēc tam abi pārguruši iegāzīsies gultā kā divi baļķēni un tayā pašā acumirklī aizmigs. Un šī rūgtā pārliecība izvērtās nepiepildāmā vēlmē - viņam pēkšņi sakārojās pankūciņu, zeltainu, čaganu, eh!… Pjotrs Daņilovičs pat izbrīnījās - kas viņam pēkšņi bija uznācis? Varbūt sagribēsies vēl melno ikru ar glāzīti «Stoļičnajas»?

Atbilde bija - nē, ikru negribas. Kārojas pankūciņu. Kārojas…

Mājās, tikko atvēris durvis, viņš palika stāvam kā ie- miets. Viņu sīciņā virtuvīte bija karstas dūmakas un svētku smaržas pilna, itin kā Jaungads jau būtu klāt, pat četrdesmit vatu griestu lampiņas gaisma šķita kā svētku iluminācija. Izdzirdusi noklaudzam durvis, Kļava iznāca priekšnamā - sasārtusi no plīts karstuma, smaidīga, skaista, ap lapsenes vidukli - priekšauts ar margrietiņām, ar delnas virspusi atglauž acīs krītošu matu šķipsnu, jo rokas ar miltiem…

Pienāca viņam klāt. Noskūpstīja. Izturējās mazliet saspringti, pat apvaicājās: «Kā gāja darbā?» - lai gan parasti šādus jautājumus neuzdeva.

-   Labi gāja, Kļava! - Viņš pasmaidīja. - Pat vairāk nekā labi!

Sievas saspringums atslāba, viņa pasmaidīja.

-    Tas ir jauki. Tad mazgā rokas un - pie galda! Man jau gandrīz viss ir gatavs. Tā ka taisies ātri…

-   Vai mums ir ciemiņi? - aizdomīgi apjautājās Pjotrs Daņilovičs, vilkdams nost plikādas kažoku.

-   Ciemiņi? - Viņa jau atkal ir virtuvē, pie plīts, pašu neredz, toties uz pannas kaut kas čurkst, un smarža tāda, ka izsalkušajam Pjotram Daņilovičam kuņģis iesmeldzās. - Nekādu ciemiņu nav, kāpēc tā domā?

-   Nezinu, - Pjotrs Daņilovičs atteica. - Man izlikās.

Viņš nomazgāja rokas un klusi, gandrīz zagšus iegāja virtuvē, jau sapratis, ka tur viņu gaida pārsteigums. Uz galda malas, rūpīgi ievīstīta dvielī, stāvēja kanniņa, kurā mēdz uzliet tēju. Līdzās gulēja sarkani zeltīta, šajā nostūrī neticama, tomēr gluži acīm redzama īstas Ceilo- nas tējas paciņa. Pjotrs Daņilovičs jau grasījās jautāt, no kurienes tā te gadījusies, taču nepajautāja. Jo ieraudzīja bļodu ar pankūkām. Ak tu pasaulīt!… Ēdamgalda vidū lepni slējās zeltains karstu plācenīšu kalna masīvs, īsta Komunisma smaile (piedod, mīļotā partija, par šādu salīdzinājumu!), īsta Džomolungma, augšpusē pārklāta ar sniegbaltu salvetes cepurīti. Pjotrs Daņilovičs apstulba. Tad norija siekalas un apsēdās pie galda…

-   Telepātija, - viņš sacīja vēlāk, kad no Komunisma smailes vairs nieks vien bija palicis pāri. - Viltus… Kā to sauc? Viltus zinātne? Viltus mācība? Kā pareizi jāsaka?

-   Antizinātnisks jēdziens, - Klaudija pateica priekšā.

-  Jā, antizinātnisks. Precīzi. Es tikai gribētu zināt… - Pjotrs Daņilovičs iebāza mutē pēdējo pankūku, kas dīvainā kārtā izrādījās tikpat garšīga kā pirmā. - Paklau, kā tu nojauti par tām pankūkām? Mājup nākdams, es domāju, es sapņoju vaļējām acīm… Man acu priekšā rēgojās pankūkas. Pārnāku mājās - še tev! - vesela bļoda priekšā. Nezinātniski sanāk, ko?

Klaudija nezin kāpēc samulsa.

-    Nezinu. Man arī sagribējās… Pusdienlaikā mūsu ēdnīcā sakarā ar svētkiem bija izmesta Ceilonas tēja, un es iedomājos, kā mēs vakarā to dzersim… Bet ko ēdīsim klāt? Māja taču ir tukša kā izslaucīta. Tā nu es nolēmu atnākt agrāk un kaut ko sagrabināt, tā sakot, uzcept pan-

kūcinas. >

-   Iznāk, ka nekādas telepātijas nav, - Pjotrs Daņilovičs nobeidza, cieši raudzīdamies acīs savai jaunajai, skaistajai sieviņai.

-   Tā iznāk, - Klaudija atteica.

-   Tātad - dialektika. Materiālisms, bāze un virsbūve. Tātad refleksi.

-Tā ja.

-   Es tūdaļ veikšu zinātnisku eksperimentu, - Pjotrs Daņilovičs negaidīti ierosināja, turpinādams cieši raudzīties Klaudijā. - Aizsūtīšu tev kādu domu. Te-le-pa-tē-šu, zinātniski izsakoties. Un paskatīšos, kas sanāks. Ja nu telepātija tomēr ir, ko? Vai vari iedomāties, kāds no tās būs labums tautsaimniecībai?

Eksperiments izdevās. Viņš aizsūtīja tai savu domu. Klaudija šo domu uztvēra, un abi kopā devās uz guļamistabu, pamezdami galdu nenovāktu un tēju neizdzertu. Atstājot aiz iekavām nevajadzīgus sīkumus, var teikt, ka tonakt viņiem viss izdevās, - tā, kā vēl nekad līdz šim nebija izdevies. Un, kad viņi pēc vieniem naktī norima un laidās miegā, Jura Jevsejevs, nākamais priekšzīmīgais dēls un mācību teicamnieks, nākamais tautsaimniecības balsts un vispār puisis uz goda, jau bija sācis savu eksistenci, kaut arī pagaidām tikai šūnu līmenī…

…Runājot par Klaudiju Ivanovnu, - viņas atmiņā šī diena bija saglabājusies cita iemesla dēļ, par kuru tā nevienam netika stāstījusi, pat vīram ne. No mūsdienu viedokļa raugoties, iemesls bija sīks un nenozīmīgs, toties pēc to laiku mērauklas - bezmaz vai noziegums.

Viņai vajadzēja ieskriet kultūras nodaļā, paņemt kādas tur kvītis revidentiem. Ceļš bija tāls - var teikt, jāiz- soļo cauri visai pilsētiņai, kalnā augšā, no kalna lejā un vēl atpakaļ… Sieviete bija gluži aizelsusies. Viņa apstājās skvēriņā pakalna galā, uz kādiem bija izvietojusies pilsētiņa. Apstājās, atvilka elpu. Līdzās ieejai skvērā bija bērnudārzs, zema ķieģeļu kastīte ar augstu lieveni, bet tālāk - baznīciņa, tā pati vienīgā, kas tolaik rajonā darbojās. No šejienes, no šīs vietas skatoties, tās kupols ar krustu galā atradās tieši virs bērnudārza jumta, plūstoši pāriedams resnā ventilācijas caurulē. Neparasta difūzija. Bet skvērā rotaļājas bērni - sārtiem vaidziņiem, zilos, zaļos un pelēkos mētelīšos, zem cepurēm apsietiem lakatiņiem. Klaigā, trokšņo. Lielākie veļ sniegavīru, mazākie taisa sniega klaipiņus, pa jokam liek cepties.

Klaudija skatījās viņos un raudāja.

Nē, viņa nebija sentimentāla jaunkundzīte, un arī eksaltēta viņa nebija. Viņa bija čekista sieva, uzticama cīņu biedrene, nelokāma materiāliste, marksiste un tā tālāk, savu diplomdarbu viņa bija rakstījusi par tematu ««Anti- dīrings» - šķiru naida manifests»… Taču viņa ilgojās pēc bērna. Viņa bija gaidījusi to piecus gadus un baidījās, ka nesagaidīs nekad.

«Čekista sieva,» viņa sev teica, «pārvari sevi.»

Taču sevi pārvarēt neizdevās.

Viņa pastāvēja skvēriņā vēl minūtes piecas, nenolaizdama acu no kupola ar krustu, kas izstaroja neiespējamu, taču viņai skaidri saredzamu gaismu, kas līdzinājās ziemeļblāzmai.

Kaut arī bibliotekāre, nevis vēsturniece, Klaudija pilsētas vēsturi zināja uz pieci ar plusu, zināja, ka šī baznī- ciņa celta deviņpadsmitā gadsimta pirmajā kvartālā, ka sākumā tajā vietā bija stāvējusi koka baznīca, kura nodegusi kazaku dumpja laikā 1821. gadā… Taču, kā vārdā tā nosaukta, bija aizmirsusi. Svētā Borisa un Gļeba? Nē. Šķiet, ka tas bija sievietes vārds…

Klaudija stāvēja, raudzījās uz bērnudārzu, uz baznīcu un bez skaņas čukstēja kaut kādus vārdus. Un pēc tam izstrādāja ko tādu, kas vienā rāvienā varēja pārvilkt svītru visam viņas liktenim - vīra dienesta karjerai, ģimenes dzīvei, bibliotekāres darbam, kam bija vistiešākais sakars ar ideoloģiju… Viņa pastrādāja ideoloģisku diversiju!

Zaglīgi pametusi skatienu visapkārt un pārvilkusi acīm lakatu, lai drošāk nomaskētu seju, Klaudija metās gluži kā āliņģī. Slidinādamās pa šauru taciņu apgāja riņķī bērnudārzam un atradās pie baznīcas ārdurvīm. Laiks apstājās, ausīs džinkstēja, viņa tikpat kā neapjauta, ko dara, taču atvēra smagās durvis un iegāja dobji atbalsojošā krēslainā telpā. Iekšā bija samērā vēss, smaržoja pēc vīraka un vaska, spīguļoja sveču gaismiņas, resna sieva vatenī un lakatā sēdēja aiz koka letes un ziņkārīgi vērās ienācējā. Nostiepusi lakatu bezmaz vai līdz degunam, viņa nopirka sveci, nemākulīgi aizdedzināja, nolika pie altāra un pie krūtīm saliktām rokām dažas minūtes klusi stāvēja, kustinādama lūpas.

Tad viņa atgriezās savā bibliotēkā, taču strādāt vairs nespēja. Atprasījās, teikdama, ka slikti jūtas. Pārnāca mājās, no sirds izraudājās, tad staigāja pa dzīvokli kā dieva nepieņemta. Pēkšņi iedomājās par Petju, savu vīru, - kā tad tā, es te staigāju, sevi žēloju, ciešu, bet vai tad viņam ir vieglāk? Viņš taču arī gaida, ilgojas pēc bērna, tikai neko nesaka, klusē, baidās nejauši viņu aizvainot… Un ja nu priekšnieki uzzina, ka galvenā cīnītāja sieva ļāvusies ideoloģiskiem māņiem, tad viņu padzīs no darba tā, ka troksnis būs pa visu apkaimi!

Un viņai sagribējās izdarīt viņam ko patīkamu, pārsteigt, uzpurināt, sak, re, cik skaists vakars, kādas zvaigznes, viss mums izdosies!…

Atcerējās, kā bērni skvēriņā bija cepuši sniega plāce- nīšus. Atcerējās un sāka gatavot mīklu…

Visā visumā - patiešām izdevās. Par spīti, tā teikt, an- tizinātniskajai priekšvēsturei, Jura Jevsejevs piedzima spēcīgs - gandrīz četri kilogrami! Klaudija pēc tam ne reizi vien ar kalendāriņu rokā skaitīja un pārskaitīja, un arī sieviešu konsultācijā tika veikti savi aprēķini - viss liecināja par to, ka dēlu viņa ieņēmusi tieši tajā -1979. gada 14. decembra vakarā.

* * *

-   Trīsdesmit gadi, zināms, ir ilgs laiks. Tikai nezaudē cerības! Es gandrīz divdesmit gadu esmu nostrādājis izmeklēšanas nodaļā, «soģu» jomā. Vari iedomāties, ko tas nozīmē?

Mājās runāt par darbu, protams, ir aizliegts, pat ar miesīgu tēvu. Pat ar goda čekistu, atvaļinātu apakšpulkvedi. Taču pavēles un instrukcijas ir viens, bet dzīve un tēva un dēla attiecības - gluži kas cits. Kolīdz aizsākās saruna par darbu, Klaudija Ivanovna bez atgādinājuma piecēlās un aizgāja uz virtuvi. Ja būtu palikusi, saruna nebūtu notikusi, jo tuva radniecība un dienesta informētība ir pavisam dažādas lietas. Neinformēto klātbūtnē sevi cienoši informētie nekad nepļāpā…

-   Nodevēji, policisti, ziņotāji, bendes un tamlīdzīgi nelieši ir izklīduši pa valsti, paslēpušies lāču migās, visādos kaktos un pažobelēs, sadabūjuši svešus dokumentus un dzīvo cepuri kuldami, ar savu smirdīgo elpu gaisu gandēdami… Žoklis tēvam ierasti izvirzījās uz priekšu, acis sa- miedzās… - Elpo klusītēm, vairās pievērst jebkādu uzmanību… Desmit gadus, divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit… Tomēr mēs šos no visām spraugām izkašājām - citu pēc cita! - Pjotrs Daņilovičs uzsita ar plaukstu pa galdu, šķīvji nošķindēja. - Pat pēc piecdesmit gadiem dabūjām rokā vienu bandītu - deviņdesmit ceturtajā! Viņam bija jau septiņdesmit pieci - kusls, pa pusei akls, knapi kājas velk, rokas trīc - pretīgi skatīties… - Viņš vēlreiz uzsita ar plaukstu, nu jau klusāk. - Tā ka arī pēc trīsdesmit gadiem odzi var notvert, tā vienmēr atstās pēdas, tikai nemanāmākas, - tās vēl jāatrod. Taču mēs gandrīz vienmēr esam atraduši. Mums bija biezum biezi albumi ar uzrakstu «Valsts noziedznieki» - ar fotogrāfijām, pazīmēm, zināmajiem datiem… Kad es atstāju darbu, gandrīz pie visiem vārdiem stāvēja sarkana atzīme «atrasts»…

Cēzars sēdēja līdzās galdam un klausījās ar ne mazāku uzmanību kā Jura. Viņš tikai neprata uzdot jautājumus.

-   Ko ar viņiem darīja pēc tik daudziem gadiem? - Jura iejautājās.

Tēvs paraustīja plecus.

-   Tiesāja kā pienākas, pēc visas likuma bardzības. Pēc kara tika dots rīkojums, ka fašistu rokaspuiši sodāmi pakarot. Vēlāk kāršanas vietā sāka šaut…

-   Bezpalīdzīgus večukus? Invalīdus? Vai tad tas ir pareizi?

-    Nu zināms! - Pjotrs Daņilovičs noskaldīja ar roku gaisā. - Viņiem rokas līdz elkoņiem mirkst asinīs, tāpēc ir jāatbild! Vai tu tā nedomā?

Jurijs paraustīja plecus.

-   Nezinu… No vienas puses, itin kā būtu pareizi, bet no otras - ne visai…

-   Pēcāk vairs pat nešāva, - tēvs teica. - Jo vairāk gadu paiet, jo asumi nogludinās, un vēl tas humānisms… Pēdējam iedeva tikai desmit gadu…

-   Tev gan ir bijis darbiņš, tēt! - Jura nogrozīja galvu.

-    Nekāds dižais jau nebija, tas tiesa… Rakņājāmies mēslos, meklējām tos mūdžus un vilkām gaismā kopā ar visu to smirdoņu… Tas arī viss. Nav sevišķi ar ko lepoties.

Jura piekrītoši pamāja. Viņš saprata, par ko bija runa. Bērnībā viņš bija prasījis, lai tētis parāda apbalvojumus, pārcilāja, rotaļājās ar tiem, domādams, ka aiz katra no tiem ir tēva varoņdarbs, par kuru vēl nav pienācis laiks stāstīt. Jau daudz vēlāk saprata - visas godazīmes un medaļas piešķirtas par izdienas gadiem, jubilejās vai svētkos. Un tikai. Nevienas skaļas vai riskantas lietas, neviena liela mēroga spiega, nevienas novērstas diversijas, nevienas operācijas, kura kādam būtu izglābusi dzīvību. Piņķerīgs, rutīnas pilns, godīgi pildīts ikdienas darbs. Taču tas nebūt nav maz.

-   Tā ka meklē, dēliņ, to nodevēju, - sarunu nobeidza atvaļinātais meklētājs. - Ja būsi neatlaidīgs un veikls - nekur viņš nespruks! Tikai ar priekšniekiem esi elastīgs. Nekad nesaki - es to izdarīšu, es to spēšu… Ja kaut kas neizdosies, no tevis tomēr prasīs pēc pilnas programmas. Labāk līdz zināmam laikam izturēties pieticīgi, bet, kad visus trumpjus būsi savācis, - tad liec tos galdā!

-   Es sapratu, - Jura domīgi noteica.

* # #

-   Kādas būtu jūsu domas?

Pulkvedis Kormuhins pacēla disketi ar atšifrējumu, pasvārstīja rokā un nolika atpakaļ.

-Ja pieņem, ka saruna nav inscenēta, tad ierakstītais materiāls ir vervēšana, - Jevsejevs ātri atbildēja.

-   Ja pieņem? - Kormuhins pacēla uzacis.

-   Ja pieņem, biedri pulkvedi. Iekams konkrēti nav identificētas runātāju personības, pilnīgas pārliecības nav.

-   Nu ko, loģiski. Kas noskaidrots identifikācijas jomā?

Pulkvedis Kormuhins kaut kādā ziņā atgādināja ģene-

ralisimusu Staļinu, kādu viņu attēloja padomju filmās, - nesteidzīga runas maniere, episkas intonācijas, lēnīga kā artrīta slimniekiem žestikulācija, kad kopā ar galvu pagriežas viss ķermenis. Trūka tikai pīpes un ūsu.

-   Runātāji ir divi - tēvocis Kurts un nezināmais. Nav teikts, ka vārds ir īsts. Pēc filoloģiskās analīzes izriet, ka tēvocis Kurts ir Savienotajās Valstīs naturalizējies vācietis. Vecums - 25-35 gadi. Iespējams, emigrantu pēctecis, kas dzimis ASV teritorijā. Krieviski runā gandrīz bez akcenta, lieto padomju laiku neoloģismus, raksturīgs ne sevišķi izplatīts maskaviešu runasveids - tā runāja vēl pirms kara. Visdrīzāk, valodas lietotāju vidē uzturas reti. Viņa sarunbiedrs - jauns cilvēks, ne vecāks par divdesmit diviem gadiem, dzimis Dienvidkrievijā vai Dienvidaustrum- ukrainā, Augstākās stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlniecības skolas pēdējā kursa kursants.

-   Kāpēc tieši šīs skolas? - Kormuhins pavērās viņā pāri brillēm tievu stieplīšu ietvarā. Brilles atgādināja pensneju. Pulkvedis gribēja izskatīties pēc Berijas. Viņš Lav- rentiju Pavloviču uzskatīja par nacionālo varoni, kas kritis par upuri vēstures kataklizmai. - Kāpēc tieši šīs? - nodaļas priekšnieks atkārtoja.

No malas varēja likties, ka pulkvedis vispār nav klausījies lenti un nav lasījis atšifrējumu, lai gan Jevsejevs zināja, ka tā nav. Vienkārši nodaļas priekšniekam bija savdabīgs veids, kā sarunāties ar padotajiem. Viņš ikreiz tos it kā no jauna pārbaudīja.

-   Pirmais objekts sarunā tiešos vārdos nosauc savu sa- runbiedru par nākamo raķešu karaspēka virsnieku.

-   Ir vēl arī PVO karaskola, ir kosmiskā karaspēka inženiertehniskā skola…

-   Protams, ir iespējami ari citi varianti, biedri pulkvedi, un ari tie ir jāpēta. Es vadījos pēc terminoloģijas analīzes. Nezināmais jaunais cilvēks min objektu «Pļesec- kas kalni». Raķešnieku slengā tā dēvē ballistisko raķešu starta staciju «Angāra», kas pirmo reizi tika samontēta Pļeseckā. Runātājs neteica «Angāra», viņš lietoja korporatīvo slengu - «Pļeseckas kalni». Tagad tā dēvē visus poligonus.

-   Kā tu zināji šo terminoloģiju? - Pulkvedis ar interesi raudzījās gados jaunajā darbiniekā.

-  Atradu speciālistus, konsultējos. Viņi pateica - tā runā stratēģiskas nozīmes karaspēka raķešnieki.

-   Redz, kā! - pulkvedis nobrīnījās. Pareizāk - attēloja izbrīnu ar vienu no saviem artrīta slimnieka žestiem. - Ak tikai raķešnieki. Man gan likās, ka es par kaut kādiem kalniem esmu dzirdējis no Visocka. Skarba ikdiena, zvaigznes, auti… Un, protams, kalni.

Arī tas ietilpa nodaļas priekšnieka manierē - pārāk neslavēt padotos. Un ja arī pasniedza karotīti medus, tad tūlīt līdzsvaroja to ar pilienu darvas.

-   To es nevaru zināt, biedri pulkvedi.

-   Ja nevarat, lai tā būtu, - Kormuhins tēvišķīgā tonī noteica. - Gribētos dzirdēt, ko jūs, Jevsejev, domājat par pašu sarunu, tās būtību. Ja tā ir vervēšana, tad kādas ir tās sekas?

«Kādas gan var būt sekas,» Jevsejevs nodomāja. «Tas notika pirms trīsdesmit gadiem, viss aizgājis nebūtībā, turklāt notikums risinājās pilnīgi citā valstī…»

Leitnantam bija divdesmit četri gadi, un viņš uzskatīja, ka diez vai kāds no sarunbiedriem ir nodzīvojis līdz mūsdienām, - trīsdesmit gadi, vesela mūžība! Un, ja kāds arī ir izdzīvojis, tad sen jau aizmirsis - ko, kāpēc un kādam nolūkam. Taču augšā domā citādi, viņš to zināja. Arī pulkvedis to zināja. Un Kormuhins aizvien sekoja ģenerālajai vai ģenerāļu līnijai, kas galu galā bija viens un tas pats. Tāpēc viņš bija priekšnieks.

-   Ir daži apsvērumi, biedri pulkvedi, - Jevsejevs sacīja. - Objekts, par kuru ir runa, - radioviļņu skaneris ar raidītāju un autonomu saules baterijas uzlādēšanos. Tam vajadzēja noraidīt informāciju uz mākslīgo zemes pavadoni. Taču… - Jevsejevs saminstinājās. - Patiesībā, biedri pulkvedi, es domāju, ka slēpnis tā arī netika izveidots. Tik ilgā laikā tas būtu ticis atklāts, būtu izcēlusies milzīga jezga ar skaļu tiesas procesu un tā tālāk…

-   Tiešām? - Kormuhins piešķieba galvu sānis un tikko manāmi pasmaidīja. Šajā reizē gan - bez sarkasma. Jevsejevs piederēja jaunajai paaudzei, tai pašai, kur Kor- muhina paša jaunākais dēls. Un viņi absolūti nestādījās priekšā pagājušās dzīves skaudro realitāti. - Turpiniet, leitnanti

-   Visticamāk, nezināmais virsnieks pēc iespējas drīzāk atbrīvojās no objekta. Izmeta smilšu karjerā, purvā, varbūt Maskavas upē vai arī apraka kaut kur mežā, bet pats aizbrauca uz savu karaspēka daļu un nekad nevienam par šo tikšanos nestāstīja. Un tēvocis Kurts, zināms, neīstenoja savus draudus - kam profesionālam spiegam vajadzīgs skandāls? Šī versija man šķiet visticamākā.

-   Kāpēc jūs domājat, ka slēpņa atklāšana būtu izraisījusi jezgu un skaļu tiesas procesu? - pulkvedis iejautājās. - Senāk šāda informācija vispār neiekļuva laikrakstos un tiesas procesi ar retiem izņēmumiem notika aiz slēgtām durvīm un plašai sabiedrībai palika nezināmi.

Jevsejevs samulsis klusēja.

-   Un kā jūs vispār meklējāt ziņas par skandāliem? - Kormuhina balsī ieskanējās pārmetošas notis. - Pētījāt PSRS VDK operatīvos ziņojumus trīsdesmit gadu laikā? Iztaujājāt darbiniekus, kuri tolaik kūrēja raķešu karaspēku? Vai varbūt lasījāt poligonu īpašo nodaļu arhīvus?

-   Protams, nē, biedri pulkvedi, - kā gan es būtu paguvis, tas tomēr ir… ,

-   Bīstieties no nepamatotiem paziņojumiem, Jurij Pet- rovič! Vispirms jāpārliecinās un tikai pēc tam jāizdara secinājumi!

-   Tieši tā, biedri pulkvedi!

Jevsejevs jau bija sagatavojies brāzienam, tāpēc izbrīnījās par priekšnieka tēvišķo toni un uzrunu vārdā un tēvvārdā. Šodien nu gan Kormuhins ar medu bija šāvis pār strīpu!

-   Izsūtiet pieprasījumus visu poligonu militārās pretizlūkošanas daļām, lai ziņo par katru īpašu notikumu, kas saistīts ar spiegošanas ierīcēm. Pats pievērsieties tēvocim Kurtam un tēvocim Kolam. Izanalizējiet par viņiem abiem lentē esošo informāciju, lai būtu, no kā atsperties. Un meklējiet. Lai veicas!

* * *

Mazā, nobružātā kasete laika vilcienā bija atbraukusi no pagātnes. No kuras stacijas? Laiku, kurā bija norisinājies vervēšanas dialogs, vajadzēja lokalizēt maksimāli precīzi. Tas ievērojami sašaurinātu meklēšanas lauku.

Jurijs Jevsejevs uz baltas papīra lapas uzvilka taisnu līniju. Atzīmēja divus treknus punktus: 1968-1978. Šajā periodā «Collision Corp.» izlaida šādas mikrokasetes. Taču plastmasas izotopu analīze rādīja, ka konkrētais eksemplārs izgatavots ne vēlāk par 1970. gadu. 1976. gadā raķešu komplekss «Angāra» tika izņemts no bruņojuma un termins «Pļeseckas kalni» vairs netika lietots. Tas nozīmē, ka saruna varēja būt notikusi laikposmā starp 1968. un 1976. gadu.

Jevsejevs iezīmēja vēl vienu treknu punktu un pierakstīja klāt ciparus «1976». Iespējamais laiks mazliet saīsinājās, lai gan pavisam nedaudz. Taču tālākās saīsināšanas rezerves vēl nebija izsmeltas. Minētais Vertinska piemiņas koncerts izskanēja 1970. gada pavasarī, bet Kannu kinofestivāla filmu slēgtā skate notika 1971. gada oktobrī!

Jurijs iezīmēja vēl divus punktus - tagad iespējamais laika intervāls bija saīsinājies no 1971. gada oktobra līdz 1976. gadam. Pieci gadi - arī pietiekami plašs diapazons.

Bet! Nevienu nozīmīgu notikumu, kas būtu noticis 1972., 73., 74., 75. gadā, sarunbiedri nepieminēja. Slēgtā skate bija atmiņu robeža.

Tātad ar ļoti lielu ticamības procentu varēja domāt, ka vervēšanas saruna notikusi 1972. gada jūlijā pēc kārtējā karaskolu izlaiduma. Šādu secinājumu apstiprina fona trokšņu un skaņu analīze - sarunas laikā lija lietus. Tieši 1972. gada vasara bija patrāpījusies varen lietaina - visu jūliju lija gandrīz katru dienu. Tiesa, arī 1974. gads bija lietains…

Kamēr leitnanta smadzenes izsvēra visus faktus, pildspalva viņa rokā jau ar treknu svītru apvilka skaitli «1972». Visticamāk, tieši no šīs stacijas mūsdienās bija ieradusies spiega kasete!

Jurijs sajuta mednieka azarta pieplūdumu, labi pazīstamu katram operatīvajam darbiniekam, kas nokļuvis uz īstajām pēdām.

Tagad vēl viens svarīgs jautājums - kāpēc tā bija zem grīdas? Kāpēc neaizceļoja uz Lengliju kā atskaite un veiktās vervēšanas nodrošinājums? Diezin vai spiegs to vispirms paslēpa, bet prom braucot aizmirsa tik svarīgu savu panākumu apliecinājumu… Taču, ja viņš tika apcietināts, iepriekš pagūstot tikt vaļā no atmaskojošā pierādījuma,

tad viss nostājās savā vietā!

* * *

- Varbūt esat dzirdējis kaut ko par ārzemnieka apcietināšanu 89. numurā? 70. gadu sākumā vai vidū. Visticamāk, septiņdesmit otrajā gadā.

Demontējamā «Intūrista» vestibils atgādināja baltgvardu armijas štābu, divas stundas pirms pilsētu ieņēma Budjonnija jātnieku vienība. Vai arī sarkano štābu pirms Brīvprātīgo armijas uzbrukuma. Apgāztas mēbeles, kailas sienas ar skaidri redzamām skapju un gleznu kādreizējām atrašanās vietām, pārsietas žurnālu ķīpas, kantora grāmatas, putekļainas mapes. No sētas puses skanēja troksnis - tur no augšējiem stāviem pa plastmasas cauruli bēra lejā būvgružus, taisni iekšā milzīgos pašizkrāvējos. Vestibilā šaudījās nelielais personāls. Galvenā šeit bija pilnīga dāma, kas sēdēja aiz administratora letes un kaut ko drukāja datorā.

Izdzirdējusi jautājumu, viņa pagrieza galvu uz Jevse- jeva pusi, kurš šķirstīja senas iedzīvotāju uzskaites grāmatas. Viņai bija ar zilu spilgti ietonētas acis.

-  Par tiem gadiem nepateikšu, - dāma piesmakušā balsī sacīja. - Bet vispār ir gadījies, ka apcietina. Kā nekā «Intūrists», jauno cilvēk…

Uzsvērdama pēdējo vārdu, viņa piešķīra tam nozīmi, kas Jevsejevam nebija gluži skaidra.

-   Padomju laikos te tāda dzīve gāja vaļā… Spekulanti, valūtnieki, prostitūtas… Numuros tika rīkotas gan orģijas, gan kautiņi. Mums bija pat savs milicijas postenis. Es jau gan atnācu tikai astoņdesmit piektajā…

-   Varbūt klīda kādas baumas, vecie strādnieki varēja būt stāstījuši, kā tika apcietināts spiegs? - leitnants jautāja. - Vai pa valsts drošības līniju kāds tika apcietināts?

-   Ak tā… Spiegi? - Dāmas seja izstiepās. - Nē, spiegus neatceros. Tolaik par to nemēdza runāt. Mums visiem bija jāparakstās. Ja bilstu kaut pušplēstu vārdu - klātos plāni.

Viņa no jauna pievērsās datoram.

Diemžēl visvecākā «Intūrista» iemītnieku uzskaites grāmata bija datēta ar 92. gadu. Jevsejevs turpināja pavirši šķirstīt nodzeltējušās lapas. Kāpēc nelaimīgā tikšanās nebija notikusi 92. gadā? Toreiz viss bija daudz vienkāršāk…

-   Jūs esat nedaudz nokavējis, jauno cilvēk. Burtiski pirms mēneša mēs iznīcinājām iepriekšējās desmitgades grāmatas, tāpat visus rēķinus, pavadzīmes… Oficiālais glabāšanas laiks ir desmit gadi, bet papīri tā arī bija nogulējuši pagrabā. Tuvojās demontāža, pārcelšanās, tāpēc visu sadedzinājām.

Dāma runāja, neatraudama skatienu no datora monitora un sparīgi klabināja taustiņus.

-   Vai jums nav saglabājušās to istabeņu adreses un telefona numuri, kuras strādāja sešdesmitajos-septiņdes- mitajos gados? - Jevsejevs ievaicājās.

Viņa paraustīja plecus.

-   Diez vai… Lai gan… Semjonova! - viņa pēkšņi raidīja skaļu saucienu plašajā telpā.

Aiz plastikas nožogojumiem, kas atdalīja administrācijas pagaidu patvērumu, atskanēja:

-   Kas ir?

-   Vai tu Kolmogorovu atceries? Divtūkstošajā aizvadījām pensijā…

-Nu.

-   Kopš kura gada viņa strādāja? Sešdesmit sestā?

-   No sešdesmit devītā. Kas par viņu interesējas?

-   Nav svarīgi. Atrodi man viņas personas lietu.

-   Kur lai es to tagad atrodu?!

-  Meklē, meklē, lieta ir nopietna. Atnācis cilvēks no mūsu kuratoriem. Paskaties zilajā maisā pie ārdurvīm!

Vienā no uzskaites grāmatas lappusēm Jevsejevs pamanīja slavena franču aktiera uzvārdu, kurš četras dienas bija dzīvojis tajā pašā 89. numurā, kur tika atrasta kasete.

Pēc desmit minūtēm virs nožogojuma parādījās tukla roka sarkaniem plankumiem, kas turēja ar auklu pārsietu mapi.

-   Te būs Kolmogorova, ņem!

Dāma paņēma mapi un atvēra. Pirmajā lapā Jevsejevs ieraudzīja fotoattēlu, no kura lūkojās simpātiska meitene bedrītēm vaigos.

…Pēc divām stundām, atstādams ar kaķu smaku pievilkušos dzīvoklīti Malaja Gņezdņikovskajā, Jevsejevs ieklīda pirmajā alus paviljonā, kas pagadījās ceļā, un palūdza pudeli minerālā no ledusskapja. Vienā rāvienā iztukšoja divas glāzes. Sešdesmit devītā gada simpātiskā meitene, dzīvespriecīgā smējēja, laimīgā blata darba īpašniece vislielāko blatu viesnīcā visā valstī 2002. gadā bija pārvērtusies vientuļā, podagras mocītā fūrijā, pustrakā kaķu mīļotājā. Viņa atcerējās vienīgi to, ka Klaudijai Kar- dinālei bija trīs siāmieši, ka Laiza Minelli nevienās viesizrādēs nedevās bez sava sibīrieša, vārdā Hosē, ka Karels Gots, gluži pretēji, necieta nekādu dzīvo radību… Un tas bija viss. Nekādus arestus viņa neatcerējās un 89. numura iemītniekus - ne tik.

Ivans Iļjičs Speranskis strādāja savā kabinetā, uz ātru roku pārlasīdams pēdējās nodaļas melnrakstu. Tajā laikā, kad Maskava kusa vai ārā augusta saulē, viņa apdzīvojamā platībā - staļinlaika mājas četrās istabās ar augstiem griestiem - valdīja komfortabla 20 grādu temperatūra. Ar sarkano tinti pildītā Pārķēra pildspalva gandrīz neskāra manuskriptu - iepriekšējā vakarā pabeigtais un pa nakti jau gandrīz aizmirstais teksts izrādījās esam apbrīnojami tīrs un dzīvs. Tā jau laikam arī vajadzēja būt… Ne jau, teiksim, Tolstojs un pat ne Simonovs, tomēr kā nekā viens no pašlaik visvairāk lasītajiem rakstniekiem.

«Atmaskotājs», «Es - VDK aģents», «Novērošanā konstatēts…». Grāmatas ar Speranska uzvārdu simt tūkstošu tirāžā tiek izpirktas ne tikai šokējošo faktu dēļ no visvarenākā padomju laika resora dzīves. Patlaban letes vai lūst no dažādu sīku skribentu tā sauktās atmaskojošās prozas. Taču šie skribenti savus sacerējumus izzīž no pirksta, turpretī Ivans Iļjičs zina, labi zina, par ko raksta. Turklāt - un to viņš ir uzsvēris visās preses konferencēs - parasta ķengāšanās ir viens, bet patiesa literārā meistarība - pavisam kas cits!

Ivar s Iļjičs palaboja neprecīzu salīdzinājumu, paspilgtināja frāzi, nomainīja kautrīgu eifēmismu ar trāpīgi šaustošu vārdiņu - lielisks teksts, nav kur piesieties! Jūtu pārpilnībā iecienītais rakstnieks, kurš darba laikā uzticējās vienīgi klusumam un cieši aizvilktiem aizkariem, pēkšņi skaļi sāka svilpot bravūrīgu maršu.

«Kafija,» viņš pēkšņi atcerējās.

No ārsta atļautajām divām dienišķajām espreso tasītēm viņš šodien vēl nebija izdzēris nevienu. Ho-ho! Diena rādās būt lieliska. Rādītājpirksts ar manikirētu nagu nospieda sīku podziņu suvenīrā, kas atradās uz galda, un abstrakta izskata vingrotājs sāka griezt ap stieni savu nebeidzamo «saulīti».

Tādus nieciņus, ko savulaik ražoja Maskavas «Metāl- spiede», vairs nekur nevar atrast, pat antikvariātos ne. Suvenīrs bija zaudējis sākotnējo spīdumu un vietumis apbružājies, turklāt to trīs reizes bija nācies nest labot, tomēr Ivans Iļjičs skrupulozi uzturēja rotaļlietiņu darba kārtībā. Tai nebija nekādas materiālas vērtības, tāpēc diez vai kāds tādu būtu glabājis savā kolekcijā. Taču vērtības mēdz būt ne tikai materiālas! Kādreiz šī ierīce bija stāvējusi uz kāda cita - kroņa - galda, un Ivans Iļjičs ar pitona hipnotizēta trusīša šausmām tika noraudzījies riņķojošajā figūriņā, bet tagad muļķīgais atlēts rotā viņa paša darba galdu un pakļaujas viņa paša pirksta kustībai. Kāda nauda spētu atsvērt šādu transformāciju?

Vingrotājs kārtīgi meta riņķus, Ivans Iļjičs svinīgi smaidīja. Vingrotāja iepriekšējie īpašnieki bija uzskatījuši sevi par dzīves saimniekiem, viņi domāja, ka arī Ivans Iļjičs pieder viņiem un ir tāda pati mehāniska bezgribas figūriņa… Kur viņi ir tagad? Bet viņš - lūk, kur!

Speranskis apturēja vingrotāju, atzīmēja izlasīto rindkopu ar sīku sarkanu punktiņu, piecēlās no galda un, turpinādams svilpot, devās uz virtuvi. Bērdams kafijas vārāmajā grauzdētās pupiņas, ierastajā sausajā graboņā viņš saklausīja kaut kādu blakus skaņu. īsus pīkstienus.

«Tūlīt kāds piezvanīs pa mājas selektoru,» viņš nodomāja.

Zeņečka. Vai Aliņa. Vai kāda no viņu nekaunīgajām draudzenītēm. Meitenēm vajadzīga naudiņa, bez tās viņas nespēj dzīvot, tāpēc pašas nāk šurp un dara trakas lietas. Rokas turpināja ierasti darboties ar kafijas kannu, bet galvā jau drūzmējās vīzijas, kas izjauca vienmērīgo elpu un lika nosvīst Ivana Iļjiča apaļajai pierei. Ir iestājies labs laiks - laiks, kad viss ir atļauts un visu drīkst… Un kad nevajag baidīties - ne no viena un ne no kā. Kaut tikai ķermenis spētu turēt.

«Esmu formā,» Speranskis ne bez lepnuma nodomāja. «Teju jau sešdesmit gadu, bet es aizvien vēl uzbudinos kā…»

Precizēt, kā tieši viņš uzbudinās, Ivans Iļjičs nepaguva. No selektora patiesi atskanēja pīkstieni. Speranskis ieslēdza kafijas kannu, piegāja pie durvīm un nospieda pogu ar skaļruņa attēlu.

-   Klausos.

-   Mans uzvārds ir Jevsejevs, - cilvēks lejā pie ārdurvīm stādījās priekšā. - FDD leitnants Jevsejevs. Atnācu pie jums darīšanās, Ivan Iļjič. Sameklēju jūsu datus arhīvā un… Vispār gribēju jums kaut ko pajautāt.

Ivans Iļjičs neslēpa vilšanos.

-   Netiku nozīmējis jums tikšanos, - viņš sausi atsaucās. - Tādos gadījumos pieņemts iepriekš piezvanīt pa telefonu. Vai arī uzrādīt orderi.

-   Nu kādu orderi, Ivan Iļjič! Esam taču draugi, nevis ienaidnieki. Es jums zvanīju, bet aizvien bija vai nu aizņemts, vai neviena nav. Droši vien izmantojat bezparoles internetu?

Izdzirdis pieminam internetu, Speranskis nokremšļo- jās. Viņam visnotaļ pietika līdzekļu, lai lietotu piešķirto līniju ar tās neprātīgajiem ātrumiem, taču mūsu laikmetā, kad pasaule cīnās ar pedofiliju, izmantot parasto bez- paroles sistēmu viņam šķita drošāk. Un viņi tik un tā visu zina. Jā-ā-ā, ar Kantori labāk nestrīdēties, lai kā tas sauktos…

-   Lai notiek, ienāciet. «Orgāniem» es, protams, izdarīšu izņēmumu. Aiz cieņas.

Speranskis nospieda citu podziņu, uz kuras bija attēlota atslēdziņa, pavēra ārdurvis, ciešāk savilka zīda rīta- svārkus ar ķīniešu pūķiem un, sakrustojis rokas uz krūtīm, sāka gaidīt. Pēc brīža kāpņu laukumiņā parādījās jauns gaišmatains cilvēks zilos džinsos un tiem pāri pārlaistu kreklu.

-   Sveicināti, Ivan Iļjič!

Neko teikt! Agrākajos laikos Komitejas darbinieki šādā izskatā apkārt nestaigāja. Uzvalks, pletkrekls, kaklasaite - stingri oficiāls veidols. Šādus džinsus un krekliņus valkāja tie, kurus viņi medīja, - lupatu tirgoņi, valūtas spekulanti un disidenti…

Klusējot pamājis ar galvu, Speranskis atkāpās no durvīm. Un, lai nebūtu atbildei jāsniedz roka, steigšus pazuda virtuvē, no kurienes atskanēja kafijkannas šķindoņa un gandrīz tūlīt pat - namatēva balss:

-   Kafiju?

-   Nē, paldies. Aukstu ūdentiņu, ja atļausit.

-   Atļaušu. Nāciet taču šurp, nestāviet kā nabaga radinieks!

-   Nestāvēšu…

Jevsejevs apsēdās pie apjomīgā virtuves galda - tīši raupja, kantrī stilā darināta. Speranskis atzvēlās iepretī, novietojis sev priekšā uz apakštases kūpošu tasīti. Izskatījās, ka ūdeni viņš bija piemirsis.

-   Un tā - es jūs klausos.

-   Ivan Iļjič, jūs sadarbojāties ar VDK Maskavas pārvaldes nodaļu darbam ar ārzemniekiem, - Jevsejevs iesāka.

Parasti pēc šāda ievada pārvēršas sarunbiedra sejas izteiksme, viņš sāk māt ar rokām un kliedz: «Jūs neesat pie pilna prāta!» vai «Tā ir provokācija!» Taču tagad nekas tamlīdzīgs nenotika.

Ivans Iļjičs cienīgi pamāja.

-   To zina bezmaz vai pus miljons manu lasītāju.

-    Zina, bet diezin vai tam tic, - Jevsejevs turpināja. - Tāpēc ka tagad katra raudina uzdodas par līdaku. Visi domā, ka tas ir parasts literārs paņēmiens. Taču jūs neko nepārspīlējat, vismaz galveno. Jums patiesi bija saistība ar aģentiem un operatīvais pseidonīms Amerikānis. Bet jūsu īstais vārds ir Spaiks. Spaiks Emlers…

-   Grāmatās esmu to mainījis, lai izvairītos no apvainojumiem valsts noslēpumu atklāšanā. - Ivans Iļjičs sa- miedza acis.

-   Paldies! - pretizlūkošanas darbinieks palocījās, pie sevis nolamādamies.

Mūsdienās daudzi no tiem, kuriem bija piekļuve kaut jel kādiem noslēpumiem, pat visniecīgākajiem, par trim kapeikām labprāt plāj vaļā visu, kas viņiem zināms. Tajā pašā laikā tēlodami nevainīgus jērus. Un šis izvirtulis tāpat! Derētu ietriekt dūri neķītrajā, labi koptajā ģīmī! Taču nedrīkst… Jo vairāk šobrīd Spaiku vajadzēja glaudīt pa spalvai.

Leitnants starojoši uzsmaidīja.

-    Pašlaik jūs Maskavā esat atlicis vienīgais cilvēks, kam septiņdesmitajos gados bijusi tieša saikne ar nodaļu. Februārī ar insultu nomira pulkvedis Šahovs…

-   Es zinu, - Ivans Iļjičs pamāja.

Kad Šahovs nokļuva priekšnieka amatā, viņš izmeta no kabineta visu, kas bija atlicis no priekšgājēja. Tieši tad Spaiks izvilka no atkritumu maisa vingrotāju.

-   Tāpēc es vēršos pie jums pēc palīdzības. Es meklēju kāda cilvēka pēdas, ārzemnieka… Visdrīzāk, tūrista no Savienotajām Valstīm, kurš kādā lietainā vasarā 70. gadu sākumā dzīvoja viesnīcas «Intūrists» astoņdesmit devītajā numurā. Visticamāk, tas varēja būt septiņdesmit otrais vai septiņdesmit ceturtais gads. Iespējams, viņa vārds ir Kurts. Lieliski runā krieviski. Iespējams, viņš tika apcietināts viesnīcā.

-   Jūs sakāt - 89. numurā? -Jā.

Speranskis iemalkoja kafiju un pievēra acis. Viņš no jauna sajuta zem savām kājām viesnīcas auksto grīdu un kailajam ķermenim apņemto palagu, un bezmiegu, un savu sajūsmu - nu tu dabūsi to, ko reiz biju dabūjis es!

-   Kāpēc jums viņa pēkšņi ievajadzējies? - viņš apjautājās.

-   Radušies jautājumi senas lietas sakarā, - Jevsejevs atturīgi atbildēja.

-   Kurts, - Ivans Iļjičs pasmīkņāja. - Tad ta gan! Viņš ir tāds pats Kurts, kāds es Speranskis. Vilks jēra ādā. Vai zināt, kā vāciski ir «vilks»? Volf. Skaņu atdarinājums, veidojot vārdu. Vulf, vulf…

Speranskis piepūta vaigus, cītīgi atdarinot rējienus. Pēc tam, vienā malkā izdzēris kafiju, atbīdīja tasīti.

-  Viņa vārds bija Kērtiss Vulfs. Jā, viņš dzīvoja 89. numurā. Septiņdesmit otrais gads… Un, protams, viņš tika apcietināts, turklāt visnotaļ pelnīti!

Ceturtā nodaļa

TUMSAS RĒGI

«Nemodiniet aizmigušu velnu» - tā skan tautas gudrība. Tomēr trijos piecpadsmit naktī atskanēja zvans, kas varēja nozīmēt, ka vienam otram ir nospļauties gan par gudrību, gan tautu, gan par elementārām pieklājības normām.

Mežainis pamodās uzreiz, bet kādu brīdi vēl gulēja aizvērtām acīm, cerēdams, ka zvanītājs apdomāsies. Nozvanīja septiņas reizes. Parasti pat visvairāk piedzērušie naksnīgo piedzīvojumu meklētāji apdomājās pie piektās. Kāpēc tieši pie piektās, Mežainis nezināja. Viņš piecēlās un aizgāja uz tualeti. Tad nesteidzoties nomazgāja rokas. Kad viņš iznāca, telefons turpināja zvanīt. Tātad tas nebija piedzērušais. Ķibele. Varbūt Sesks apbērts, Mežainis gurdi nodomāja. Viņš apstājās līdzās ar dībeļiem pie sienas piestiprinātam tālruņa aparātam. Šo aparātu viņš bija atradis pamestā bumbu patvertnē zem Maroseikas. Trīsdesmit devītā gada izlaidums, apmēram trīs kilogramu smags. Lai gan - ja Sesks būtu apbērts, kā viņš būtu varējis piezvanīt?

Stāvēdams iepretī aparātam, Mežainis salīgi berzēja krūtis. Viņš gandrīz nekad neatteicās palīdzēt, kad viņu lūdza. Gandrīz. Tāpēc ka - ja Mežaini lūdz palīdzēt, tad runa nav par pāris tūkstošiem rubļu vai mēbelēm, kas jāpārved uz vasarnīcu. Mežaini lūdz, kad runa ir par kaut ko nopietnāku. Tāpēc viņam nepatika klausīties šādos lūgumos. Viņš nebija nekāds varonis, un viss. Pat ja Sesks būtu apbērts… Vai viņš kāds zīdainis, ka pats netiks laukā?

Drīz vien pagalmā bija dzirdams piebraucošas automašīnas troksnis. Nobružātajām sienām sinhroni pārslīdēja zilas ēnas. īsi noskanēja uzstājīgs signāls.

Mežainis vairs nešaubījās, ka atbraukuši viņam pakaļ. Turklāt ne jau sudraba monētu poda dēļ no Suharevska laukuma apakšas, ne poļu zobena dēļ zem Varvarkas un arī ne simtiem lielāku vai mazāku grēciņu dēļ, bet, tā sakot, draudzības vārdā. Un, lai šo «draudzību» uzturētu, bija jāatbild uz tālruņa zvaniem naktīs un jādara tas, kas tiem aizvien sekoja.

Viņš nopūtās un paņēma klausuli.

-   Ko tu tur dari, vecīt, - skuķi drāz? - neapmierināti ierunājās cilvēks vada viņā galā, it kā tas būtu bezkaunīgais Mežainis, kas viņu spēji uzmodinājis. - Pohains esi, vai? Nu, būsi atjēdzies?

-   Jā, - Mežainis atsaucās.

-   Vai lūku Akadēmiķa Hohlova un Vernadska ielas krustojumā zini?

-Jā.

-    Tur vienam no jūsējiem uzbrauca smagā mašīna. Viņš teica - lejā esot vēl kādi pieci cilvēki, jau otro dienu…

-   Kas tas «viņš» tāds ir? Kā vārdā? - Mežainis pārtrauca.

-  Kā vārdā, kā vārdā… Tūlīt… - Balss pieklusa, attālinājās no klausules, iečaukstējās papīri.

«Neatradīs,» nodomāja pieredzējušais Mežainis.

-   Galu galā - kāda tev starpība? - Balss atgriezās un pieņēmās spēkā. - Paklau, Sincov, mašīna jau ir pie tevis. Ja gribi izķeksēt savas mēslu vaboles, tad rāpies aši iekšā un gari nespriedelē. Uzvārdus pēc tam noskaidrosim. Mūsu uzdevums, pats zini, ir niecīgs…

«Toties mans - pats pirmais!» Mežainis sarkastiski nodomāja. «Itin kā es būtu vara, bet viņi - privātpersonas!»

Skaļi viņš, gluži dabiski, neko neteica - ja ir tāda nodarbošanās kā viņam, ar miliciju labāk neecēties.

Pēc piecām minūtēm Mežainis sēdēja aizmugures sēdekli nobraukātam dzeltenam uaziņam, kurš, izplatot ap sevi pulsējošus, spokaini zilus gaismas apļus, rāva viņu cauri naksnīgajai Maskavai. Šoferis nervozi klusēja, pat nesasveicinājās. Viņa pakausī vīdēja tik tikko ar matiem piesegts kails laukumiņš. Mežainim iešāvās prātā, ka viņš droši vien guļ sēdus stāvoklī, atbalstot pakausi pret cieto atzveltni. Kad starmešu gaismā uz ceļa pēkšņi parādījās traka nakts riteņbraucēja siluets, šoferis izspieda caur zobiem: «Re, vēl vienam dzīvot apnicis,» - un sparīgi uzspieda signālu.

Ielas tukšas. Tikai vieglie automobiļi šaudās dažādos virzienos un paretam nozib pa kājāmgājēja ēnai, kas steidzas mājās. Vēlīnajiem ļautiņiem ir visai aprobežots priekšstats par apkārtējo pasauli - viņi domā, ka zem viņu zolēm vai riepām Maskava beidzas. Nekā nebija! Tur lejā, zem asfalta, zemes, māla vai smilts slāņa, atrodas krustu šķērsu izstaigāta daudzstāvu pilsēta, par kuras patiesajiem apmēriem virszemieši pat nenojauš.

Kanalizācijas kolektori, kabeļu un ventilācijas tuneļi, siltumtrases un ūdensvadu līnijas, sakaru kanāli, metropolitēna maģistrāles, bumbu patvertnes, pamesti pagrabi un ēku cokolu stāvi, atliekas no neskaitāmajiem strāvojumiem, veikalu noliktavas, Suharevkas un Hitrovkas pirmsrevolūcijas laiku uzdzīves vietu slepenās ieejas un izejas, sen nojauktu traktieru slepenās ejas, tekošu un sen izžuvušu upju gultnes, alas un karsta joslas, senu akmeņlauztuvju štreki… Visus šos mākslīgos un dabiskos tukšumus savieno iegruvumi un noslīdeņi, veidojot plaši sazarotas un sarežģītas katakombas, - pilsētu zem pilsētas. Mežainis bija dzirdējis nostāstus, ka Dārzu loka robežās no ikviena brīvi izvēlēta nama var pāriet uz jebkuru citu, neizkāpjot virszemē. Tie, protams, bija meli, taču tas, ka zinātājs gandrīz bez šķēršļiem var zem Maskavas pārvietoties visos virzienos, - ir fakts. Jāzina tikai - kur iet un kur ne… Ir īpašas, speciāli izveidotas pazemes telpas - metro-2, visdažādākie komandpunkti, pazemes štābi, slepenie bunkuri kara gadījumam, virspavēlniecības evakuācijas maģistrāles, betona caurules valdības sakariem un speciāli tuneļi. No tiem labāk turēties pa gabalu…

Vernadska un Akadēmiķa Hohlova ielas krustojumā divas satiksmes joslas bija nosprostotas gaismu atstarojošām barjerām. Aiz tām stāvēja vecs ātrās palīdzības mik- riņš un jauns milicijas opelis. Lūka bija vaļā, tai līdzās gudriem ģīmjiem sēdēja divi seržanti, spīdināja iekšā ar lukturīšiem, itin kā kaut ko lietas labā darītu.

-   Tad tu būtu tas, kā viņu… Mežainis? - viens no viņiem vaicāja.

Mežainis piegāja pie ātrās palīdzības. No lūkas izvilktais puisis sēdēja uz nestuvēm, kājas pār malu pārkāris, un trīcēja. Abas rokas plaukstu locītavās bija apsaitētas un pakārtas kaklā. Seja viņam bija zaļa, drēbes tā notraipītas, ka nevarēja pat lāgā saskatīt, kas viņam mugurā - žakete, svīteris vai ūdenslīdēja tērps. Viņš nebija digers. Vismaz Mežainis viņu redzēja pirmo reizi mūžā.

-   Kā tevi sauc?

Puisis pacēla acis.

-   K-k… Krī-īgers, - viņš žagodamies nomurmināja. - Un tu esi Mežainis? Tas ir - jūs…

Mežainis bezmaz vai sāka smieties, taču laikus savaldījās. Tad pateica puisim, kāda iesauka tam, pēc viņa domām, pienāktos. Puisis nestrīdējās pretī. Dabūt iesauku, kaut arī nožēlojamu, no paša Mežaina - tāds gods ne katram tiek dots.

-   Labs ir. Stāsti, kas jums tur atgadījās.

Mežainis pēc izskata bija neizteiksmīgs un neievērojams, kas patiesībā neatbilda viņa iekšējam saturam.

Vidēja auguma, vidējas miesas būves, flegmātisks un nerunīgs - it kā gluži parasts nodzīts darbarūķis, kas par baltu velti raujas no rīta līdz vakaram. Tikai nopietnā seja un daudz pieredzējuša cilvēka acis atspēkoja šādu iespaidu. Tam, kurš pazīst dzīvi, uzreiz bija skaidrs - šis puisis nelaimē nepametīs. Ja vien kājas būs veselas… Viņam bija nācies pa apakšzemi noiet astoņus kilometrus dienā un nolaisties gandrīz simt metru dziļumā. Pats viņš to nekad nestāstīja, taču nereti kāds «rekordists», nokļuvis grūti sasniedzamā līmenī, vīlies atdūrās pret viņa pieticīgo zīmīti… Un galva viņam strādāja ātri, tagad pat - kolīdz Krīgers bija sācis stāstīt, Mežainis jau zināja, ko izdzirdēs.

MVU Juridiskās fakultātes studenti - pirmkursnieki - bija svinējuši kursa vecākā dzimšanas dienu. Vakar vai aizvakar. Kāds šodien datums? Sestais? Tātad aizvakar. Iznākuši no kopuškām ap vienpadsmitiem. Sila ierosinājis nokāpt Ņegļinkā. Viņš tur bija bijis kopā ar kādu paziņu. Teica - esot baigi forši. Tā nu gājuši. Cik cilvēku? Astoņi. Iekšā līduši kaut kur Miera prospektā, tur vēl bijis dīķis. Ielīduši. Pa ķieģeļu cauruli aizgājuši līdz kādam sazarojumam. Tur mazliet pakavējušies un iedzēruši. Kad grasījušies iet tālāk, divu trūcis. Sila devies meklēt pa kreisi, pārējie - pa labi. Atraduši tos divus, mēģinājuši sazvanīt Silu, bet telefoni nav darbojušies. Gājuši meklēt Silu. Sazarojums bija pazudis. īsi sakot - apmaldījušies. Klīduši, klīduši. Klīduši. Ieraudzījuši augšā šahtu. Kāds teicis, ka tur jābūt lūkai. Sācis rāpties augšup, bet nogāzies, jo skavas sienā bijušas sarūsējušas un izjukušas. Uzplēsis roku, asinis pašķīdušas. Tur vairs nav līduši, gājuši meklēt citu šahtu. Iegāzušies ūdenī, samirkuši. Taču tas nekas, jo līdz tam visi bijuši līdz ausīm nojaukušies ar mēsliem. Izrādās, ka Ņegļinkā ir milzum daudz mēslu. Uzgājuši vēl vienu lūku, taču to nav spējuši pacelt. Lukturītī beigusies baterija, un kādam uznākuši melnie. Tad vēl vienam. Krīgers centies viņus nomierināt, bet dabūjis ar ķieģeli pa ausi. Viņš paķēris līdzi Vaļiku un pa kluso aiztinies no šiem, tāpēc ka Vaļikam ir «Zippo» šķiltavas. Staigājuši ļoti ilgi. Staigājuši un staigājuši. Līdz beidzot uzklīduši virsū Silam. Šis raudājis. Iegājis kaut kādā istabā un ieraudzījis spoku. Tas viņam iekodis. Šila parādījis augšdelmu, kas bijis zils un asinīs. Tad atraduši šo te lūku un dzirdējuši, ka augšā brauc mašīna. Krīgers spējis aizķert lūku un nobīdīt to sāņus, tad - bac! - kaut kas pa to uzsitis, tā atkritusi savā vietā un iespiedusi viņam pirkstus. Un piedevām vēl trāpījusi pa galvu. Sāp, lūk, šeit, un džinkst. Viņš laikam bija zaudējis samaņu, jo attapies guļam uz asfalta un visriņķī - kruķi… Ai, piedodiet, - miliči. Vaļiks un Šila, visticamāk, nobijušies un aizmukuši…

Mežainis uzspieda Seska numuru. Sesks tikko bija atgriezies no nakts nolaišanās pazemē, mājā dārdēja mūzika, un sievietes balss lamājās mātes vārdiem.

-   Ņegļinkas rajonā apmaldījušies pusaudži, - Mežainis pavēstīja. - Tu dzirdi mani? Otro diennakti. Vienu izķeksēja Akadēmiķa Hohlova ielā. Atlikuši vēl pieci.

-   Kurš izķeksēja? - Sesks vaicāja.

-   Pats zini, kurš.

Brītiņu klusējis, Sesks sacīja:

-   Pagaidi. Tūlīt.

Viņš aizklāja klausuli ar plaukstu un pārmija ar kādu dažus vārdus. Mežainis pacietīgi gaidīja.

-   Un tātad, - Sesks turpināja pēc minūtēm trim. - No kurienes ir tie pusaudži? No juristiem?

-   Jā, - Mežainis atbildēja.

-   Kā sauc?

-  Saki, kā tos tavējos sauc! - Mežainis piebāza klausuli Krīgeram.

-   Brūss, Lusiks… Drakons, Šila, Vaļiks…

-   Skaidrs, - Sesks noskaldīja. - Tūdaļ piezvanīšu.

-   Kas ir skaidrs? - Krīgers nesaprata.

Seržanti jau bija izslēguši lukturīšus, smēķēja un klusi sarunājās ar ārstiem no ātrās. Laiku pa laikam viņi pameta ar galvu uz Mežaina pusi. Mežainis zināja, par ko viņi runā. Ne jau nu burtiski, protams, bet jēga bija aptuveni tāda:

Gatavais ķēms, nestrādā, nedien, ģimenes nav, tik vien zina kā ložņāt pa zemes apakšu un tīšu prātu meklēt dēkas. Skatoties uz šo, citi kropļi arī lien pazemē un iekuļas īstās nepatikšanās. Lien nu pēcāk viņu dēļ kanalizācijā, bradā līdz ceļiem sūdos un meklē adatu siena kaudzē. Nekā nebija, lai lien pats, ja reiz šim tā patīk…

-   Kas vainas? - Mežainis apvaicājās, rādīdams uz Krī- gera rokām. Cauri apsaitējumiem sūcās asinis.

-   Uz pusēm gan, - Krīgers paskaidroja.

-   Kāpēc tevi neved uz slimnīcu?

-   Droši vien cer, ka tu viņiem tūlīt vēl kādu izvilksi. Lai lieku reizi nevajadzētu braukāt. Nezinu.

Piezvanīja Sesks.

-   Tad nu tā. Divi - Drakons un Brūss - sēž pie manis. Sūc alu. Es šos naktī savācu kolektorā zem Volkonskas šķērsielām. Bija pavisam švaki, bet tagad tīri nekas. Kur pārējie - nezina. Kruķiem par šiem neko nesaki, no rīta paši kulsies mājās.

-   Skaidrs, - Mežainis noteica. - Nāksies līst, Sesk.

-   Uz mums visa valsts gaida, vai?

-   Tā sanāk.

-  Tu zini - es tikko no turienes. Vēl dušā neesmu bijis. - Sesks pazemināja balsi. - Rita gaužas, solās pamest… Vai mums jālāpa pasaule? Ir glābēji, milicija… Tikai šie ir pagalam izlaidušies, sūdos baidās iekāpt…

-Ar vilkiem dzīvojot… ne tā vien sāksi kaukt, - Mežainis atbildēja. - Laidies iekšā Manēžas laukumā un ej pa veco gultni. Es no šejienes iešu tev pretī. Vari piezvanīt Vano, viņam jābūt Maskavā. Jo vairāk cilvēku, jo labāk. Saproti?

Sesks aizvainoti noelsās klausulē un atvienojās.

Debesis austrumos kļuva gaišākas. Mežainis noņēma no pleca somu, salūkoja tajā vieglu «lienamo» kombinezonu un sāka stiept to mugurā pa virsu parastajam apģērbam. Apāva garus - lidz celim - zābakus, galvā uzmauca miclti un gumiju ar «Philips» lukturīti. Tad piegāja pie ārsta un miličiem.

-   Ja kādu uziešu, izrāpšos caur tuvāko šahtu un zvanīšu pa mobilo. Man vajadzīgs tiešais numurs, lai nevajadzētu skaidrot, vai esmu pilnā vai skaidrā.

-   Zvani atbildīgajam - majoram Krušinskim, - sacīja viens seržants un nosauca numuru. - Viņš ir informēts, uzreiz sūtīs mašīnu.

-  Vai tev nav vēl viens pāris tādu stulmeņu? - Otrs milicis pamāja uz Mežaina apaviem.

Spaidīdams telefona taustiņus, Mežainis ievadīja atmiņā majora numuru.

-   Nē, - viņš atbildēja, acu nepaceldams. - Es ekskursijas nevadu.

Ārsts noklepojās un, nometis izsmēķi uz asfalta, ietrausās mašīnā. Sanitārs kaut ko klusi pateica Krīgeram. Tas savilka kājas un apsēdās nestuvēs pa turku modei. Durtiņas aizcirtās. Ātrā palīdzība klusi sāka kustēties un izzuda miglā.

* * *

Drenāžas tuneļa betona sienu greznoja pa pusei nodzisis uzraksts: «Ārstnieciskie dubļi». Un nedaudz zemāk: «Bet mēs esam šite». Seržants pieskārās Mežaina piedurknei.

-   Pagaidi!

Viņš pacēla savu lukturi.

-   Rakstījuši ar izsmēķi, - viņš sacīja. - Varbūt viņi?

Mežainis pagriezās pret viņu. Pieres lukturīša gaisma

trāpīja milicim acīs un lika tās samiegt.

-  Kāpēc viņiem būtu jāraksta visādas muļķības? - Mežainis bilda.

-   Tāpat vien… Lai orientētos.

-   Viņiem nav gaismas. Viņi nevar orientēties pēc uzrakstiem.

-A-a…

Milicis paspīdināja ar lukturīti visapkārt, it kā lietiskajiem pierādījumiem - gan tiešiem, gan netiešiem - un kādām ceļa zīmēm vajadzētu atrasties tieši šeit, gluži līdzās. Neko neatradis, viņš izbrīnīts nogrozīja galvu un nokomandēja:

-   Labs ir, ejam!

Uz lūkas, no kuras tika izvilkts Krīgers, bija uzraksts «PK» - pilsētas kanalizācija. Studenti no Ņegļinkas tur varēja nokļūt caur avārijas nozaru vai drenāžas sistēmu. Visumā pārmeklējamais sektors bija visai apjomīgs. Vienatnē Mežainis būtu varējis pārvietoties krietni vien ātrāk, par ko viņš milicim tika ieminējies jau augšpusē. Bet nebija pārliecinājis - puisis izrādījās neatlaidīgs un alka asu pārdzīvojumu. Turklāt viņš pastāstīja, ka glābējdie- nestam kuru katru brīdi jāiegriežas Teātra laukuma rajonā - ar viņiem jāuztur sakari.

-   Kā tad ir, - Mežainis apjautājās, - vai jūsu rācijas pazemē darbojas?

-   Kā citādi? - skanēja atbilde. - Bez pūlēm.

Tiesa, viņi bija nogājuši jau vairāk nekā četrus kilometrus, taču rācija tā arī nebija rādījusi kādas dzīvības zīmes. Toties pēc mēsliem smirdēja - turi kaut degunu ciet! Lai gan pēc minūtēm četrdesmit aprod un kļūst vieglāk.

Tunelis virzījās slīpi uz leju, turklāt cauruļu gali nebija precīzi savienoti - nezin kāpēc tie bija novietoti tā, ka ik pēc trīsdesmit metriem veidojās pakāpiens ar burbuļojošu ūdenskritumiņu, un vajadzēja uzmanīties, lai neiegāztos ar seju kanalizācijā vai, vēl ļaunāk - nesalauztu kāju. Tas nogurdināja. Bez tam ik uz soļa kāja mīksti iegrima tādā kā zampā un tad ar šļurkstoņu no tās atbrīvojās. Mežainis zināja, kas tā par zampu, kur grima kājas, taču tas viņu nesatrauca. Vēl viņš zināja, ka pazemē ik metrs līdzinās trim virspusē. Varbūt pat četriem - kā kuram. Iesācējam vienu var pielīdzināt pat pieciem - un nekļūdīties.

Aizmugurē neatpalikdams neatlaidīgi slāja milicis.

-   Paklau, bračiņ, kāpēc tu līdi? - Mežainis neizturēja. - Lai izrādītu varonību?

-   Varonību jau esmu izrādījis, - uzrunātais, smagi elsdams, atsaucās. - Man bijuši pieci komandējumi Cečeni- jā, četrpadsmit militāru sadursmju… Trīs medaļas un ordenis…

Mežainis teikto novērtēja un ieturēja cieņas pilnu pauzi.

-   Kāpēc tad?

-   Kāpēc, kāpēc… Esmu gan karojis, gan ar izpletni lēcis, gan no helikoptera pa trosi laidies… Bet pazemē vēl neesmu ložņājis… Jāredz taču tā elle!

Mežainis pasmīkņāja. Kas nu šī par elli! Būtu nolaidies trešajā līmenī vai palūkojies uz «Pekles spraugu», tad varētu runāt…

Ap septiņiem viņi sasniedza drenāžas tuneli un sarīkoja klusuma minūti. Taču ar stāvēšanu un klusēšanu bija par maz - visapkārt bija ūdens, tas šļakstēja priekšā un aizmugurē, tuvu un tālumā, atbalsodamies akmens velvēs. No tievas caurules, kas labajā pusē rēgojās sienā, seržantam pēkšņi burbuļodams uzšļācās kaut kāds šķidrums. Viņš atsprāga sānis, klīrīgi skurināja slapjo plecu un ostīja roku.

-   Sasodīts! Kas tas bija? Sūdi?

-   Ko tu runā! - Mežainis sašuta. - Tīrs avota ūdentiņš! Tikai neklaigā. Vai dzirdi?

-Jā, dzirdu, - seržants nočukstēja. - Dzirdu. Divas balsis. Vai trīs.

Gumijas zābaki, kurus viņš bija atradis opeļa bagāžniekā, izrādījās cauri un ejot skaļi žļerkstēja. Melnais sa- tīna kombinezons, kādos parasti pārvieto līķus, uzvilkts pāri miliča formai, nepasargāja no mitrā, netīrā smārda. Labi, ka viņiem nenācās līst cauri ejai, pa kuru varēja pārvietoties vienīgi rāpus, tad formas tērpu droši varētu izmest laukā. Bet puisis bija brašs, ar krampi…

Viņi bija pavirzījušies pārdesmit metru, kad tuneļa siena labajā pusē pazuda tumsā. Tur bija mūrējums, kas nesen ticis izlauzts. Pavisam nesen. Visticamāk, Seska nakts gājiena rezultāts.

-   Āre, - seržants noteica.

Viņš apstājās un apgaismoja caurumu, aiz kura biezēja necaurredzama tumsa. Viņa kakls pastiepās, nāsis ietrīsējās.

-   Tie nav viņi, - Mežainis konstatēja. - Te strādāts ar nopietnu instrumentu. Bet viņiem, atskaitot tukšas šķiltavas, nekā nav. Iesim prom no šejienes.

Taču milicis nesteidzās. Viņš iebāza šaurajā spraugā galvu un roku ar lukturi un kādu mirkli sastinga šādā stāvoklī. Mežainis raudzījās uz viņa bezgalvaino stāvu un pēkšņi saprata, ka nekāda mūra šajā vietā savu mūžu nebija bijis. Simt procentu nebija bijis. Pa šo tuneli viņš bija gājis ne vienu un arī ne divas reizes vien, kad tika meklējis Gireviču ģimenes slēptuvi. Un ne tikai gājis - viņš bija meklējis īpaši senus mūrējumus, aiz kuriem varētu slēpties pagrabi. Viņš bija pētījis, izklaudzinājis sienas, salīdzinājis tagadējos plānus ar senajām pirmskara komunikāciju shēmām. Mūra nebija bijis. No kurienes tas tagad bija varējis rasties?

-   Tur tālāk ir vēl viena siena, - no viņas puses atskanēja miliča vīlusies balss.

-   Ko tad tu gaidīji? - Mežainis noburkšķēja, cenzdamies slēpt atvieglojumu. - Ķēniņa Zālamana raktuves?

Seržants ar pūlēm izvilka galvu atpakaļ un ņēmās purināt no matiem cementa putekļus.

-  Kāpēc tieši Zālamana? Vai mazums… Par Ivana Bargā bibliotēku ir nācis ausīs?

-   Pirmo reizi dzirdu, - Mežainis attrauca.

Viņš sakārtoja uz galvas lukturi un devās tālāk.

-   Neāksties nu! - milicis viņam aizmugurē iesmējās. Pēc žļerkstošā zābaku trokšņa Mežainis noprata, ka viņš beidzot ir atrāvies no mūra un virzās nopakaļ.

-   Par bibliotēku zina visi. Cik nav rakstīts! Televīzijas pārraides bijušas… Tas jūsu galvenais digers Lozovskis… Arī viņš to meklē. Visi meklē.

-   Blēņas. Nekādas bibliotēkas nav, - Mežainis noteica.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka nekad nav bijis.

-   Nu gan tu pateici! Tā cariene Sofija no, kā viņus… Paleonto…

-   Paleologiem, - Mežainis izlaboja. Viņš pamatīgi pie sevis nobrīnījās, sak, gudri gan mūsdienās tie seržanti. Pat aizdomīgi!

-    Pareizi. Tā, kura apprecējās ar Bargo… Viņa taču patiesībā bija? Bija. Bibliotēku viņai pūrā iedeva? Iedeva. Tātad kaut kur tai bibliotēkai ir jābūt.

-   Viņa ar Bargo neapprecējās, viņa bija tam vecmamma. - Mežainis notupās uz pirkstgaliem nelielas pārgāzēs priekšā un nobrauca pa to, ar roku turēdamies pie glumās sienas.

-   Uz pakaļas gan nesēdies, stikli, sagriezīsies, - viņš brīdināja leitnantu. - Kas attiecas uz pūru, par to es nezinu, negribu melot. Par diviem dučiem pajūgu, kuri sekojuši Sofijai no Romas, - esmu dzirdējis. Ka viņa tajos vedusi Aleksandrijas bibliotēkas atliekas - arī esmu dzirdējis. Taču apraksti nav saglabājušies un pajūgos varēja sakraut visu ko, visādus krāmus, kāpēc tieši grāmatas? Viņa taču ieradusies Krievijā plika un nabaga, to raksta visi vēsturnieki. Izputējusi bārene. Bet grāmatas bijušas milzu vērtē, dārgākas par zeltu. Tajās mēdza ieguldīt kapitālu kā tagad investīciju fondos. Tā ka nezinu…

Seržants kādu brīdi klusēja, acīmredzot izbrīnīts par drūmā digera negaidīti garo monologu. Tad sacīja:

-   Tu gribi teikt, ka nekad bibliotēku neesi meklējis? Pat netiki mēģinājis?

-   Man laikam nav ko darīt, - Mežainis atcirta.

Viņš, protams, meloja. Bija laiks, kad viņš nebija spējis

domāt ne par ko citu kā vien par bibliotēku. Viņš ar nesapratni noraudzījās cilvēkos, kuri rītos steidzās uz saviem birojiem un cehiem, viņš nesaprata, kā varēja dzīvot no algas līdz algai, no amata līdz amatam, būt atkarīgiem no kādiem tur tarifu tīkliem, kontraktiem un līgumiem, priekšā neredzot tik vilinošu, jauku… tik visu atsverošu mērķi, kāds bija viņam. Bija bijis tāds laiks, jā gan. Ļoti sen, tomēr bija. Kādu laiku viņš bija cieši pārliecināts, ka atradīs bibliotēku. Visus astoņsimt sējumus, kas minēti Dabelova sarakstā.

Bija laiks, kad viņš pat zināja vietu, kur to atradīs, - līniju izraibināts izbalējis veca rakstāmpapīra kvadrātiņš, kas sabirza pirkstos, kura dēļ viņš savā jaunības neprātā bija iekritis lielos parādos… Taču tikai tad viņš bija spējis iedomāties, cik bieza mēslu kārta sedz šo noslēpumu un cik paaudžu mēslu ražotāju dzīvo no tā, ka atkal un atkal pārdod pasaciņas par šo nelaimīgo bibliotēku.

Tas viss bija palicis pagātnē. Ikviens, kurš rāpojis pazemē vairāk nekā trīssimt stundu, dzirdot pieminam bibliotēku, tikai pasmiesies. Un ja kāds zaļknābis gribēs tēlot zinātāju - arī pasmiesies. Prātā ikviens to katram gadījumam droši vien tur, tikai nedrīkst atzīties. Ir daudz reālāku prātam aptveramu lietu. To pašu Gireviču galda sudrabs, Burē zelta pulkstenis ar gravējumu un kaudzīte cara laika desmitnieku aizmūrētā pagrabā Maroseikā. Par tiem Mežainis bija uzzinājis no savas nu jau mirušās vecmāmiņas draudzenēm. Taču kas tāds notiek ārkārtīgi reti, tā ir veiksme. Eksistē nezināma cilvēka aprēķināta formula - vienam digeram pienākas atklāt vienu slepenu krātuvi. Ne vairāk. Mazāk gan var būt. Ņem vērā, puis, laimējas tikai vienu reizi… Ja vispār laimējas.

Taču ir vēl daudz krāmu, kurus var nodot pazīstamam antikvāram, - vecas vara tējkannas, estampi vītņu rāmīšos, grāmatas, fotoalbumi, atklātnītes… Tas viss guļ zem smiltīm un akmeņiem vairs neesošu māju vecos pagrabos, caur kuriem iet mūsdienu siltumtrases un kolektori. Lielāko daļu krāmu izved būvnieki, taču kaut kas aizvien paliek.

Reiz viņiem ar Sesku laimējās atrakt īstu vīna skapi, līdz augšai piebāztu pudelēm. Lielākoties, protams, sasistām. Uz etiķetēm - uzraksti franču valodā, tur bija dažas pudeles Masandras ar krievu pirmskara rakstības zīmēm un zīmodziņu «Jegora Anajeva pagrabi». 1889., 1902. un vēl sazin kādu neatminamu gadu raža. Sešas pudeles bya palikušas veselas, un, kaut arī vīns bija bezcerīgi saskābis (vienu pudeli, zināms, atvēra uz vietas - tīrais etiķis), antikvārs visai izdevīgi ierunāja to kādam jaunbagātniekam pat ar visu skapi… Mēdz būt arī apglabājumi, bieži vien tiešā nozīmē, kur atrodami Maskavas aizstāvēšanas laika ieroči, kas gan netrāpās tik bieži kā blašķes un atklātņu kolekcijas, bet tomēr gadās. Tiesa, tā gan ir gluži cita nauda, arī uzpircēji nav tik simpātiski kā pirmīt pieminētais antikvārs.

Visumā tas ir tas, kas nodrošina līdzekļus dienišķajai maizei. Un no tā var pārtikt. Pamazām, palēnām, bez ažiotāžas, bez fanfarām un bez īpaša šika. Dzīvot un turpināt izgājienus «lielajā tumsā», kā Mežainis jokojot dēvē pazemi. Bet ja to vien darītu kā domātu par Bargā bibliotēku… Visā visumā no bada atstiepsi kājas. Tāda tā dialektika.

-   Kur tu tās blēņas saklausījies? - Mežainis drūmi iejautājās. - Rajona nodaļas politinformācijā?

-   Es, starp citu, mācos juristos, - seržants caur zobiem novilka. - Un man patīk lasīt grāmatas…

Dīvains kruķis. Ne tāds kā visi citi. Tāds pareizāks, uzreiz redzams. Taču viņam šis gājiens ir tik vien kā epizode, kārtējā sevis pārbaudīšana. Un bibliotēka nav kristāltīrs, neaizsniedzams sapnis, bet gan sauss vēstures fakts. Turpretī viņam, Mežainim, - visa dzīve!

Tagad viņš, Mežainis, slāj caur drenāžas cauruli kaut kur zem Kutuzova prospekta, stampā kājām mēslus, atceras to Seska mūri (bet varbūt tas nemaz nav Seska?) un pakrūtē viņam kņud. Un galvā atkal rosās tas pats jautājums - un ja nu tur kaut kas ir? Ja nu tā tieši ir tā pati vienīgā digera izdevība (Gireviču slēptuvi neņemam vērā)?

Vajadzēs atgriezties. Vēlāk. Ja ir jautājumi - būs arī atbildes.

* * *

-   Un žurkas? Esmu lasījis - suņa lielumā…

-   Suņi mēdz būt dažādi, - Mežainis izvairīgi atbildēja.

Pirms kārtējā sazarojuma viņš novilka ar marķieri

gar sienu un nogriezās pa labi.

-   Nē, pekinieši un visādi tur čihua neskaitās, kāda jēga tad par to rakstīt? - milicis nelikās mierā.

Viņiem gan pieklājās būt piekasīgiem. Taču šis puisis raisīja Mežainī simpātijas. Lai gan viņš vairījās izrādīt jūtas svešiem cilvēkiem. Un pazīstamiem arī. Un vairījās dot svešiniekiem konkrētu informāciju.

-   Tas taču…

-   Es arī saku to pašu, - Mežainis piekrita. - Jēga.

Seržanta lukturis sāka drudžaini mirkšķināt, un viņš

uzsita pa to ar plaukstu.

-   Nebiju domājis, ka digeri ir tādi skeptiķi, - viņš pēc brīža noteica.

Mežainis klusēja.

-   Vai patiesi nekā tāda nav - ne žurku, ne zirnekļu, ne plaukstas lieluma tarakānu?

-   Arī plaukstas mēdz būt dažādas, - Mežainis sacīja. - Trīs mēnešu vecam mazulim, piemēram, ir sava plauksta. Man ir sava. Gan viena, gan otra ir plauksta.

Viņš apstājās un ar zīmi parādīja - klusu. Pastāvēja, paklausījās. Devās tālāk.

-    Es redzēju tarakānus izskalojumos zem Dmitrov- kas, - Mežainis sacīja. - Tādi glāžaini, visas iekšas redzamas. Sērkociņu kastītes lielumā. Tā varētu teikt. Var teikt arī - kā zīdaiņa plaukstiņa. Bet var teikt arī - plaukstas lielumā. Kaut kādam pundurim taču ir plauksta, nevis plaukstiņa, vai ne? Tas atkarīgs no stāstītāja.

Pie vārda «punduris» viņa smadzenēs iedegās kā lampiņa - vai nu nesenā sapņa atbalss, vai arī kas cits. Kaut kāda apjausma, līdzīga tai ar Seska mūri. Tiesa, uztvert tās būtību Mežainis nepaguva.

-   Tu taču neiebildīsi, ka te ir lērums visādu mūdžu, radiācija, gāzes, draņķīga ekoloģija… - seržants nepadevās. - Vai tiešām…

-   Klusu! Pie sienas! - Mežainis pēkšņi iekliedzās.

Priekšā atskanēja troksnis. Digera trenētā auss uzreiz

to uztvēra, viņš instinktīvi pieplaka sienai. Sveša skaņa tunelī nozīmēja briesmas. Seržants tik ātri nereaģēja, un no tumsas izlidojušais akmens trāpīja viņam pa plecu. Trieciens nebija pārāk spēcīgs. Tomēr milicis aiz pārsteiguma zaudēja līdzsvaru un nogāzās dubļos.

-   Kas, pie joda, te…

Mežaina luktura stars acumirkli izgaismoja pazemu iz- ļodzītu siluetu, kas tūlīt pat ienira ēnā. Mežainis paķēra no somas naglu velkamo. Seržants jau bija pielēcis kājās un, pusčukstus lamādamies, apčamdīja kombinezonu, pūlēdamies atrast vai nu pistoli, vai steku, vai roku dzelžus.

-   Aizveries, - Mežainis caur zobiem izgrūda.

Virszemē lija lietus. Ūdens šalkoņa zem kājām kļuva

skaļāka, tajā ieskanējās burzguļojošas notis. Mežainis uz mirkli aizvēra acis, cenzdamies koncentrēties un ieslēgt to, ko krieviski mēdz dēvēt par «pakaļas jušanu».

-   Kas tas bija? - seržants nočukstēja.

Mežainis sakārtoja galvassegu ar lukturi un klusēdams devās tālāk.

-   Es redzēju… Izdzimtenis! Kas tas bija par ķēmu? Pie joda! Tu arī redzēji?

Seržants jau gandrīz aizmetās pakaļ, bet tad pēkšņi apstājās un ar troksni ievilka plaušās gaisu.

-   Nē, paklau, tas taču bija zirneklis! Pareizi - zirneklis! Aptracis! Skrēja kā zirneklis - ātri, ātri! Ērms! Un ko mēs?

-   Neko… - Mežainis atteica. - Ja gribi - ej! Ja negribi, paliec tepat. Gaidi savus glābējus.

-   Nu nē, paldies! Man šeit diez ko nepatīk. Iesim tālāk.

Pēkšņi seržants atcerējās savu rāciju, iedams ņēmās

to kratīt un pūst mikrofonā. Taču no tādas pūšanas vēl neviens aparāts nav sācis darboties.

Priekšā tunelis novirzījās sānis par divdesmit grādiem. Te, paslēpies aiz stūra, viņus gaidīja nezināms labvēlis. Spīdinādams divus lukturus, Mežainis uzmanīgi apskatīja grīdu un sienas. Atkritumu vidū, ķepu raustīdama, gulēja mirstoša žurka. Parasta žurka, bez kādām anomālijām. Vienīgi galva tai bija norauta un mētājās līdzās, bolīdama tumsā stiklainās pērlīšu ačeles. Līdzās uz sienas izplūda nenoteiktas formas tumšs plankums.

Seržants nospļāvās, cenzdamies trāpīt žurkas galvai.

-   Ko teiksi?

-    Rādās, kāds norāvis žurkai galvu, - Mežainis sacīja. - Bet tad ieraudzīja mūs un meta ar akmeni. Manuprāt, loģiski. Nav ko lauzīt galvu. Mums vēl jāatrod tie zaļknābji.

-   Es taču redzēju, viņš bija tāds izļodzījies, ar ķepām… Divreiz mazāks par mums ar tevi. Kas tas bija?

-  Zirneklis, skaidra lieta, - Mežainis attrauca. - Aptracis zirneklis.

Viņš apgaismoja savu pulksteni un paātrināja soli. Seržants skaļi elsa mazliet iepakaļus, cenzdamies neatpalikt. Bija ap deviņiem, bet Mežainim šai dienai bija savi plāni.

-   Zirnekļi neprot mētāties akmeņiem, - viņš pēc kāda brītiņa ierunājās. - Un čurāt uz sienām arī neprot.

-  Varbūt kāds kroplis? - padomājis seržants lika priekšā citu versiju. - Līdzīgs pundurim.

Atkal punduris. Mazs, briesmīgs, bērna plaukstiņas, viegls kā spalviņa, izveicīgs… Tā, tā. Kaut kas tur bija.

-    Viņam taču nebija gaismas, - seržants pārtrauca viņa pārdomas. - Viņš gāja bez gaismas. Kā tad viņš redzēja?

* * *

Šila tā elsa, it kā grasītos izlaist garu. Viņš sēdēja, atspiedis galvu pret ceļiem, un kaut ko klusi un nesakarīgi purpināja. Ne izbrīna, ne prieka viņa balsī nebija. Viss bija dziļi vienaldzīgs.

To sauc par katakombu slimību - kad cilvēks ilgu laiku ir bez gaisa un gaismas, bet nogurums un krampji kājās noved līdz afekta stāvoklim.

-   Šilovs, es esmu Šilovs… Juristi, pirmais kurss, ceturtā grupa… - viņš nomurmināja, kad Mežainis ņēmās viņu purināt aiz pleca.

-   Šilovs, Genādijs Petrovičs. Dzimis astoņdesmit trešajā gadā. Viss ir labi. Man nekas nekaiš… Kājas sāp. Gribas dzert. Bet citādi viss ir štokos. Esmu Šilovs. Mans uzvārds ir Šilovs…

-   Kur ir pārējie?

-   Nezinu. Krīgers aizgāja. Viņam uzbrauca virsū. Krīgers nosprāga. Vaļiks aizmiga. Sūds ar viņu. Lai guļ.

-   Kur guļ?

-Tur.

Viņš nenoteikti novicināja roku. Mežainis pieliecās viņam tuvāk, un Šila, miegdams acis gaismā, pēkšņi tā savādi noraustījās un iesita viņam pa seju. Mežainis, lai gan vēlu aizlika priekšā roku, tomēr sitienu atvairīja.

-   Mieru, mieru. Sēdi.

Mežainis ar skatienu norādīja leitnantam uz blašķi, kas bija piestiprināta pie siksnas. Tas noņēma blašķi un, atskrūvējis korķīti, pielika kakliņu Silam pie lūpām. Šila kāri iedzēra pāris malku un asi sapurināja galvu. Viņam tūdaļ pat uznāca vēmiens.

-   Paliec pie viņa, iešu pameklēt Vaļiku, - Mežainis sacīja pieceldamies.

Vaļiks gulēja gabaliņu tālāk pie dienvidu sazarojuma ar seju smirdīgajā zampā. Mežainis viņu saķēra, uzmeta sev uz ceļa ar vēderu uz leju, pārlieca bezmaz uz pusēm un kratīja tik ilgi, līdz viņš sāka klepot un lamāties. Tad iepļaukāja un iedeva malku konjaka no blašķes.

-   Vai te ir vēl kāds? - viņš jautāja.

Lai izspiestu atbildi, bija nepieciešamas vēl pāris pļaukas un vēl viens malks konjaka.

-   Šila, - Vaļiks beidzot nosēcās. - Tikai viņš guļ…

-   Kur ir trešais? - Mežainis viņam uzkliedza. - Jūsu draugs Lusiks, kur viņš ir?

-   Lusiks aizgāja. Sen. Es nezinu.

-   Celies augšā, iesim!

-   Uz kurieni?

Mežainis kaut kā uzstutēja viņu uz kājām un sāka vilkt sev līdzi. Seržants tupēja uz pirkstgaliem līdzās Šilam un aplūkoja viņa labo roku - pāri augšdelmam sniedzās plēsta brūce. Šila kā iepriekš gulēja, savilcies čokurā.

-   Viņam ir vāks, - milicis noteica, rādīdams uz roku.

Mežainis nekomentēja šo piezīmi, parāva uz augšu Ši-

las galvu un ar varu ielēja mutē vēl vienu porciju konjaka. Viņš protestējoši sakustējās, cenzdamies izsist blašķi. Mežainis saķēra viņu aiz apkakles un pacēla.

-   Stāvēt! Mierā! - viņš uzkliedza.

>

Tad pagriezās pret seržantu.

-   Šahta ir divdesmit metru uz dienvidiem. Kad aiziesi līdz sazarojumam, uzreiz ieraudzīsi. Izkāp augšpusē un pasauc kādu - savu Krušinski vai glābējus. Un ātros arī. Es aizvilkšu šitos dārzeņus. Tad palīdzēsi uzvilkt augšā.

Seržants aizgāja, un Mežainis, palicis aci pret aci ar «dārzeņiem», teica:

- Nu ko, jupis jūs rāvis, sasodītie digeri! Tūdaļ jūs iesit turp, kur es teikšu. Paši savām kājām, es nevienu uz muguras nestiepšu. Ja negribēsit iet, sadošu pa mūli, ka zobi izlidos, bet es jūs piespiedīšu soļot. Te neviens nepaliks. Skaidrs? Ja vēl reizi manīšu jūs pazemē sadzērušos un nekur liekamus - nositīšu un izbarošu žurkām. Es nejokoju. Lūku Miera prospektā, pa kuru rāpāties iekšā, aizmirstiet. Tādiem sūdabrāļiem kā jums vieta ir diskotēkā ar ekstazī ribās. Otrreiz neatkārtošu. Uz priekšu, aiziet!

* * *

Pēdējo no pazudušajiem - Lusiku - uzgāja Novokuz- ņeckas stacijas rajonā. Un nejau pazemē, drenāžas kolektorā vai siltumtrases tuneļos, bet gan līdzās atkritumu tvertnei Pjatņicka ielas 26. nama pagalmā. Viņu neatrada vis Sesks ar Vano un arī ne glābēji, bet grupa jaunu puišu un meiteņu, kas palaikam tusējās pagalma lapenē, - precīzāk, viens no grupiņas puišiem, kurš bija atgājis sānis aiz atkritumu tvertņu betona nožogojuma, lai pačurātu. Atrada tajā pašā dienā ap pusnakti. Lusikam vēderā bija divas šautas brūces (lodes ar griežamu instrumentu kāds bija izņēmis), viņš bija ievietots 100 litru plastmasas maisā un absolūti miris jau sen, pirms kādām sešām stundām. Mežainis par šo atradumu uzzināja no tā paša seržanta. Uzzināja un domās pateicās viņam par neatlaidību, kuras dēļ viņi bija nokāpuši lejā divatā un tālab Mežainim bija simtprocentīgs alibi.

Piektā nodaļa

PA SPIEGA PĒDĀM

2002. gada 23. jūlijs, Maskava

Jevsejevs aizšķīra pēdējo lappusi un aizvēra plāno rupja brūna kartona mapi ar atzīmi «Slepeni». Lai gan neviens kodekss neparedzēja slepenu tiesvedību, tāda atzīme tika piešķirta visām lietām, kuras izmeklēja VDK institūcijas. Tās izskatīt drīkstēja vienīgi speciāli norīkots tiesnesis, kam bija tāda atļauja. Aizstāvību veica divi trīs advokāti arī ar īpaši noformētām atļaujām. Protams, advokatūras brīvdomātāji to skaitā neiekļuva, šim nolūkam izraudzījās pieradinātos - paklausīgos un pakļāvīgos, tā ka no nepatīkamiem pārsteigumiem un vēl, pasarg' dievs, attaisnojošiem spriedumiem nebija jābaidās. Taču, pārkāpjot vispārējo kārtību, komitejas lietas nenokļuva tiesu arhīvos, bet atgriezās institūcijā, kas bija tās izskatījusi, kur glabājās uz mūžīgiem laikiem.

Spriežot pēc maz nobružātā kartona, mapi bija aiztikušas ne visai daudzas rokas. Taisnību sakot, tā izskatījās kā jauna. Un tomēr uz pirkstiem palika plāni celulozes putekļi, viegli kā putekšņi uz kožu spārniem. Kapteinis neviļus noslaucīja rokas gar džinsiem un vēlreiz pāršķirstīja mapi.

Tā bija krimināllieta, kurā Kērtiss Vulfs tika apsūdzēts pēc KPFSR Kriminālkodeksa 83. panta, ierosināta 1972. gada 16. jūlijā, - spriedums ir izmeklēšanas lietas pirmajā lapā. Otrajā lapā - anketa un fotogrāfija jaunam

fotogēniskam vīrietim ar samērīgiem sejas pantiem un pārliecinošu skatienu, lai gan parasti pēc apcietināšanas procedūras un matu noskūšanas uz nullīti viss fotogēnis- kums pazūd un arī no pārliecības nekas nepaliek pāri.

Jā, tas bija nopietns izlūks. Vai arī, lietojot trīsdesmit gadu senu avīžu valodu, - rūdīts spiegs. Kurš turklāt vēl palicis neatmaskots…

Jevsejevs ilgi pētīja fotogrāfiju, un viņu pārņēma dīvaina sajūta - vēl pavisam nesen, pirms nedēļas, šī senā lieta gulēja visu aizmirsta un nevienam nevajadzīga. Nejauši atrasta kasete, strīdi ap to, dažādas versijas un viedokļi, to skaitā uzstājīgi ieteikumi izsviest veco krāmu atkritumu grozā… Turpretī tagad nebeidzama cēloņu un seku ķēdīte apvienoja 1972. un 2002. gadu, turklāt vienā punktā sastapās «Intūrista» viesnīcas 89. numurs, glumais amerikāņu tūrists Kērtiss Vulfs un vervēšanas sarunas ieraksts… Bet galvenais - «tēvocis Kurts» no visai nereālas abstrakcijas, bezpersoniskas balss vecā magnetofona lentē bija pārvērties konkrētā cilvēkā.

Starp citu - stop! Lai pārvērtība būtu pilnīga, Vulfs bija jāsavieno ar kaseti… Ar to grūtību nebūs - rau, kur biezs, apzīmogots sainis ar nopratināšanu magnetofona ierakstiem.

«Veikt fonogrāfisko ekspertīzi,» Jevsejevs ierakstīja savā bloknotā. Viņš izjuta īstu mednieka azartu, kas izmeklētājus spēcīgāk tur dienestā nekā algā saņemtās kapeikas. Medības ir azartiska nodarbe, bet cilvēka medības - * divkārt vai trīskārt…

Viņš atgriezās pie krimināllietas. Tur viss bija skaidri, precīzi un skrupulozi. Aizdomās turamā aizturēšanas protokols. Aizdomās turamā un liecinieku nopratināšanas protokoli, pārsvarā amerikāņu - kāds Edvards Fains, Anastasija Vilāra, Roberts Kiksella… Būtībā viņi itin neko nezina un apstiprina vienīgi Vulfa ierašanos un uzturēšanos PSRS. Protokols par Amerikas pases izņemšanu, dokumenta kopija superpalielinājumā… Tā ir galvenais

un vienīgais apsūdzības liecinieks. Ekspertīzes slēdziens. Lēmums par apcietināšanu. Atkal nopratināšanas - apsūdzētā, ekspertu, tulku, «Intūrista» darbinieku. Apsūdzības raksts. Tiesas sēdes protokols. Un visbeidzot - spriedums…

Jevsejevs neviļus pavīpsnāja. Vulfam bija varen laimējies. Viņu netiesāja par spiegošanu, kas draudēja ar piecpadsmit gadiem cietumā vai pat nošaušanu, bet gan par iebraukšanu PSRS ar viltotu pasi. Vēlāk pievienoja arī pantu par apzinātu viltota dokumenta lietošanu.

Vulfa pase izskatījās gluži dabiska, visi paraksti un zīmogi bija īsti. Tomēr kriminālās ekspertīzes slēdzienā bija norādīts uz fona sešstūru līniju biezuma neatbilstību amerikāņu standartam, kā arī uz novirzēm tipogrāfijas krāsas sastāvā vāciņiem, kur zilās komponentes izrādījās par 16% mazāk nekā standartam. Teksts drukāts kā pieklājas ar tintes printeri, taču krāsviela izgatavota uz eļļas emulsijas bāzes, lai gan pasēm izmanto ūdens bāzi, kas apgrūtina viltošanu, jo, dzēšot vai labojot, burti no- drūp. Arī papīra ķīmiskais sastāvs nedaudz atšķiras no standarta. Un vāciņu biezums. Un tā tālāk, un tā tālāk. Kopā astoņas neatbilstības.

Spriežot pēc nopratināšanas protokoliem, Vulf& sākumā kategoriski noliedzis viltošanas faktu, tad paudis neizpratni par tik stingru attieksmi pret tik nenozīmīgu pārkāpumu un pēcāk atcerējies, ka īsi pirms braukšanas uz ASV pasi nozaudējis, bet tad pēkšņi atradis. Un galu galā vaļsirdīgi atzinies, ka ir «Cosa nostra» Ņujorkas filiāles loceklis, ieradies PSRS, lai uzmeklētu krievu gangsteri, kura vecāki it kā nākuši no Maskavas, un pasi viņam izgatavojuši organizācijas speciālisti privātā tipogrāfijā Ņūdžersijā. Pēc tādas apsūdzības Vulfam vajadzēja tikt izraidītam no PSRS un nodotam amerikāņu justīcijas rokās kā amerikāņu noziedzniekam, uz ko Vulfs acīmredzot arī cerēja. Taču tas nenotika.

Viņš dabūja trīs gadus - maksimumu iespējamā, pilnībā izcieta sodu ārzemniekiem paredzētajā Mordovijas labošanas darbu kolonijā nr. 7 un pēc tam aizbrauca uz dzimteni. Pēdējā lapā pie vāka no iekšpuses bija pielīmēta aploksne, tajā atradās trīs fotogrāfijas, uzņemtas nepārtrauktajā režīmā. Kērtiss Vulfs kāpj augšup pa lidmašīnas trapu. Viens solis, otrs, trešais. Viņš tērpies mais- veidīgā gaišā nepārprotami padomju ražojuma uzvalkā, seja negaidīti pilnīga, apmierināta, galva plika - mati vēl nebija paguvuši ataugt.

Nekā cita lietā nebija. Ne raķešu skolas abiturienta, ne viņa vervēšanas fakta…

Jevsejevs atlika fotogrāfijas atpakaļ un aizvēra lietu. Par Vulfa spiegošanas darbību VDK darbinieki neko nebija uzzinājuši. Spriežot pēc operatīvās apstrādes biezās mapes, kolēģiem bija radušās kādas aizdomas - pie amerikāņa kamerā tika ievietoti aģenti, viņu cauru diennakti ierakstīja magnetofonā, centās kaut ko izvilkt pratināšanās, arī kolonijā nelika mierā. Taču tas tika darīts uz labu laimi, bez jelkāda pieturas punkta, tāpēc viss grozījās ap vienu jautājumu - kāpēc izvairījies no novērošanas? Uz ko jautātais mierīgi atbildēja, ka ne par kādu novērošanu nav zinājis un ne no viena nav izvairījies. Tā ka Jevsejeva priekšgājēju pūliņu rezultāts līdzinājās nullei. Tiesa, morālu gandarījumu viņi tomēr bija guvuši, izrēķinādamies ar amerikāni, - kā nekā trīs gadi no zvana līdz zvanam…

Taču savam nākamajam kolēģim bija palīdzējuši - tagad droši varēja izdarīt secinājumu, ka vervēšanas saruna notikusi tieši tad, kad Kērtiss Vulfs aizmucis no novērošanas: 1972. gada 15. jūlijā laikā starp pulksten 20 un 23!

Leitnants pacēla acis un sastapa paveca praporščika - arhīva dežuranta - skatienu. Viņš acīm redzami kaut kur steidzās. Ar rādītājpirksta kauliņu klaudzinot pa priekšzobiem un klusi svilpojot. Varbūt viņam sāp zobi, Jevsejevs nodomāja, viņš pierakstījies pie zobārsta un tagad kavē. Tad ieskatījās pulkstenī un pamanīja, ka ir jau pusseptiņi.

Jā, zobi te nebija pie vainas. Viņš steidzas mājās, jo darbā ir garlaicīgi, monotoni, vienmuļi un pelēcīgi. Un mājās? Spilgta dzīve, aizraujoši notikumi, adrenalīna uzplūdi? Nē jau, nekā tāda, protams, nav - tāda pati pelēcība, vienmuļība un garlaicība - pudele alus un televizors. Tāpēc ka ir pilnīgi skaidrs - praporščikam nav spilgtu piesitienu dzīvē un neviens viņu negaida Ieroču un Fadejeva ielas stūrī sarkanā kleitā un kuplu matu rotu, apņemtu ar atsperīgu stīpiņu. Viņam nav Suročkas, visskaistākās meitenes pasaulē.

Un Jura no visas sirds juta līdzi praporam.

…Pirms trim mēnešiem, kad tik tikko sāka rādīties pirmie pavasara vēstneši, tradicionālās sestdienas talkas datumā mērs izsludināja neplānotu, it kā šim gadījumam nepielāgotu galvaspilsētas uzkopšanu.

Interesanti - bez pēdām bija izzudusi bezmaksas izglītība un veselības aizsardzība, arodbiedrības ceļazīmes, tautas kārtības sargu vienības, simtiem reižu bija cēlusies īres maksa, taču no visiem sociālisma sasniegumiem pēcpadomju Krievijā bija izdzīvojusi vienīgi sestdienas talka, lai kā to sauktu, jo tā sevī ietvēra valdošajai šķirai raksturīgo darbaspēka bezmaksas ekspluatācijas ideju.

Arī viņu pārvaldē - valsts drošības citadelē, kuras sūtība bija atmaskot svešu ideoloģiju, labprāt atbalstīja šo verdzības un komunisma iekārtas pamatideju - atlika spiegu meklēšanu, darbu ar ekstrēmistu organizācijām, pretestību terorismam - un kopīgi bruņojās lupatām, spaiņiem, grābekļiem un lāpstām. Jau kopš neatminamiem laikiem tika uzskatīts, ka šis ārpuskārtas bezmaksas darbs ir daudz svarīgāks par īsto, atalgoto, jo tieši šeit parādās katra darbinieka ideoloģiskais kodols, viņa apzinīgums un uzticība partijai un valdībai… It īpaši tādēļ, ka bija gaidāma pilsētas vadības pārbaude, un Jurija priekšniekiem, tāpat kā visiem citiem, patika parādīties augstākajai priekšniecībai no vislabākās puses.

Jura ar sirdi un dvēseli ņēma dalību šajā visnotaļ svarīgajā pasākumā, bet, kad pārbaude bija notikusi, darbi ātri vien beidzās un ap vieniem dienā viņš jau dzēra tēju pie sava sena drauga Ļoņas, jo tas bija saķēris angīnu un ar temperatūru sēdēja mājās.

Ļoņa bija paguvis kļūt par mākslas zinātņu kandidātu, nodarbojās ar kino jautājumiem, šaudījās - ar lielāko prieku! - pa visiem iespējamiem kino festivāliem, sapņoja kļūt par producentu un uzņemt tādu filmu, kura savāktu visus Oskarus, kādi vien ir, un gūtu tādu peļņu, kādu neviens vēl nav guvis. Jura nevarēja pastāstīt draugam par savu sapni, jo pretizlūkošanas darbiniekam pat sapņi bija slepeni. Viņš tikai nodomāja, ka katram ir savs liktenis: vieniem - braukāt pa kino skatēm, otriem - tvarstīt spiegus.

No Ļoņčika Jura gāja kājām. Pareizi saka - nekas nenotiek nejauši! Cik tur trūka, ka viņš būtu nogriezies pa labi uz metro - kā parasti, kad nāca no sava drauga. Bet Jura aizskatījās tīrajās pavasara debesīs, veco koku briestošajos pumpuros un aizgāja kājām. Mazliet sūrstēja plaukstas, jo brezenta cimdu nepietika - visiem par brīnumu uz sestdienas talku bija ieradies viss augstākais komandējošais sastāvs. Jaunatne, protams, lāpstas un grābekļus atstāja sev, bet cimdus atdeva priekšniekiem - nedod dievs, ja ievilktu skabargu! Kā rīt skatītos acīs mīļotajam vadītājam?

Jura atcerējās savu priekšnieku, pulkvedi Kormuhinu, visai neveiklu biedru, kurš, briesmīgi piesarcis, lūkoja no sasalušās zemes izraut milzīgu satrupējušu dēli, bet Jura neizturēja, piegāja un izrāva dēli, tā sakot, ar vienu roku…

Pulkvedim rokās bija jauni brezenta cimdi, bet Jura, protams, bija kailām rokām. Pulkvedis nopriecājās, ka dēlis izrauts, uzvaroši nopurināja plaukstas un pamācoši sacīja:

-   Krāmi gadiem ilgi krājas, it kā tā vajadzētu… Bet mēs acumirklī ievedīsim kārtību. Nē-ē-ē, sestdienas talkas nav izdomātas velti!

Jura, to atceroties, pasmaidīja. Pārmeta uz otra pleca vieglo mugursomiņu, kurā nesa vecu sporta tērpu, ieskatījās liela universālveikala vitrīnā - jauns gara auguma cilvēks gaišpelēkā pavasara mētelī, tumša pūkaina šalle, tumšas bikses, kurpes ar biezu pavasara zoli… Saule, spirgts vējiņš… Ēka beidzās, un Jura ar izbrīnu konstatēja, ka nonācis nepazīstamā ieliņā. Viņš, dzimis maskavietis, kurš no galvas zina katru pavārti, katru caurstaigājamo pagalmu, katru soliņu no Mohovas līdz Presņas valnim!… Kaut kādas divu un triju stāvu staļinlaika mājas, tramvaja līnija… Vējiņš kļuva dzestrāks un savāca skaistos, baltos mākonīšus pelēkā, ātri tumstošā tūcē.

Dīvaina sajūta. It kā pēkšņi būtu nokļuvis citā telpā, tādā kā paralēlā Maskavā. Būdams skolnieks, Jura bija izlasījis daudz fantastikas grāmatiņu un sastapies ar līdzīgiem sižetiem - cilvēks pārnāk mājās no darba, bet viņa dzīvoklī dzīvo sveši ļaudis, zem loga trolejbusa vietā braukā tramvajs, bet pretējā veikala vietā pēkšņi atrodas kinoteātris…

Jura Jevsejevs sāka grozīt galvu, meklējot glābēju - burtu «M».

Nekā tamlīdzīga. Toties garām pabrauca karietei līdzīgi rati ar priekšā aizjūgtu bēru ķēvi, un važonis garā nenosakāmas krāsas paltrakā jestri uzsauca:

-   Tprū-ū-ū, palaidne! Redzi - cilvēki gaida…

Pie drazu kaudzes stāvēja jauni puiši darba drēbēs, viņi ņēmās cītīgi mest ratos sarūsējušus radiatorus, cauruļu gabalus, pussatrunējušus dēļus. Ķēve kustināja ausis un mīņājās.

-    Mierīgāk, brašuļi, nesalauziet ekipāžu! - dimdošā balsī iesaucās vedējs.

Dīvainā sajūta auga augumā. Apkārt tiešām bija kaut kāda cita Maskava! Jura papurināja galvu - viņš nebija dzēris ne piles, turklāt pēc savas audzināšanas bija materiālists līdz sirds dziļumiem.

Viņš gandrīz bija pienācis klāt «brašuļu» kompānijai, kad pamanīja maliņā stāvam dažas meitenes, vienu - nu tādu, tādu… Ja ieskatījās vērīgāk - gara, slaida, kupliem matiem, apņemtiem ar platu zīda šalli… noteikti zīda - aizmugurē viens šalles gals plīvoja gluži caurspīdīgs… Un seja - tā atgādināja senu sievietes portretu, šķiet, tā nosaukums bija «Nezināmā»…

Un tad nopilēja pirmās retās, taču ļoti prāvās lietus lāses. Vedējs savicināja grožus, un piekrautie rati aiztrau- cās. Kompānija vienā mutē iesmējās, dažs labs pat nosvieda uz asfalta lāpstu un slotu, un visi grūstīdamies metās pie zaļa mikroautobusiņa, kas parādījās no stūra.

-   Nobijāties? - iesaucās tā ar kuplajiem matiem un šalli. - Petja, Vaļa, baidāties salīt? Vai darbarīki man būs jāvāc?

-   Tūdaļ būs gāziens! - skrejošie attrauca. - Tu gribi izmirkt?

Meitene priecīgi iesmējās. Pacēla seju pretī krītošajām lāsēm.

-   Kas tad tas par lietu? - viņa iesaucās. - Tā jau šampanieša šalts…

Viņa paskatījās visapkārt, pamanīja Juru un pasmaidīja.

-   Jaunais cilvēk, vai nevēlaties padejot?

-   Ko?! - Viņš apstājās un, juzdams, ka izskatās pietiekami muļķīgi, saņēmās, un ar pūlēm piešķīra sejai parasto izteiksmi. Taču iznāca tāds komitejas mūraģīmis.

Meitene novērsās.

-   Tad es pati…

Viņa izslējās, asi pacēla labās rokas elkoni un piespieda pie vēdera kvadrātveidīgo brezenta plaukstu.

-   Tram-tam-tam-tam… Tra-ta-ta-ta-ta… tam…tam… - Izteiksmīgi atmetusi galvu un pagriezusi plecus, viņa apmeta vairākus lokus, it kā griezdamās dejā ar iedomātu partneri.

Tas bija kaut kā… pilnīgi neticami. Maskavā, tajā Maskavā, kuru Jura pazina no bērnības, tādu meiteņu vienkārši nebija. Tās meitenes bija pārāk parastas, viņas dzēra alu un «Izabellu», dažas pat zināja modīgo kokteili «Mohito», viņas dejoja modē nākušas dejas un baidījās no lietus, taču viņām nebija ne jausmas, ka tango varētu dejot lietū.

«Tas skuķis ir kā no pagājušā gadsimta,» Jura nodomāja. «Tīra un nesamaitāta…»

Skrejošie apstājās. Puiši uz mirkli sastinga vaļēju muti. Meitenes saviebās.

-   Trakā!

-   Sura, atkal tu ar saviem jociņiem!

Bet nokauninātie puiši atgriezās. Un metās vākt kopā darbarīkus.

Prāvās retās lāses pārvērtās parastā pavasara lietū. Visi acumirklī saspiedās mikroautobusā, un tas sāka kustēties. Jura Jevsejevs vispirms apstulba. Pēc tam skaidri saprata, ka nekad vairs neredzēs šo meiteni. Viņš ko kājas nes metās pakaļ mašīnai. Turklāt viņš skrēja nedaudz vairāk pa labi, lai šoferis sānu spogulī viņu ievērotu.

Šoferis viņu pamanīja, kad Juram jau šķita, ka pasaules rekords ātrskriešanā teju būs pārsniegts. Šoferis viņu bija noturējis par aizkavējušos un strauji nobremzēja. Bezmaz vai ar beidzamo elpas vilcienu Jura atrāva durvis.

-   Vai paķersit?

Šoferis pagrieza kaklu, gluži sarkans pauzdams izbrīnu:

-   Svešs, vai?

-   Savējais, savējais! - skanīgi metās talkā tā ar kuplajiem matiem.

Deviņos līkumos saliecies, Jura ielīda ejā starp sēdekļiem - tur, līdzās viņai, bija šaura, niecīga brīvas telpas vietiņa. Un viņš tajā iegrozījās.

-   Paldies. Kā tevi sauc?

-   Aleksandra. Un tevi?

Ja kāds Juram Jevsejevam kādreiz būtu pareģojis, ka dzīvē pienāks brīdis, kad viņš, pirmoreiz saticis meiteni, vienkārši un draudzīgi uzrunās viņu ar «tu», viņš ne tik vien nebūtu ticējis, bet būtu pat sašutis. Viņa ģimene, audzināšana, skola un akadēmija - ar izcilību, turklāt ne tikai speciālajos priekšmetos, bet arī obligātajā uzvedības ētikā: nažu daudzumam neatbilstošs dakšiņu skaits, dažādās glāzes un glāzītes - kā savi pieci pirksti, kad jāpieceļas un kad drīkst apsēsties, sievietei pirmajam roku nesniegt, iepazīšanās iniciatīvu bez dienesta nepieciešamības neizrādīt - gaidīt, kamēr tevi stāda priekšā…

Taču šī seja! Šīs dzīvās acis ar miljons jautājumu acu zīlītēs!… Ne grama kosmētikas… Jura pašķielēja sānis - Aleksandrai aiz muguras sēdēja meitene un arī cieši pētīja viņu, Juru. Taču viņas acis bija apvilktas ar tik biezu melnu līniju, ka šķita - tevī raugās divstobrene vai ap- grieznis, plūstoši pāriedams puskilogramīgā baltās, sārtās un sazin kādas vēl krāsas slānī, ko patiešām jābaidās saliedēt.

Kad šoferis apstājās, rādīdams labo pagriezienu, Jura pa logu ieraudzīja pazīstamo arku un viņam atausa gaisma, viņš pazina vietu, kur bija nokļuvis, - tā taču bija Hlinovka, Hlinovkas strupceļš! Un tagad viņi nogriežas uz Lielo Ņikitas ielu! Jura ienira šodienas Maskavā, paķerdams līdzi meiteni no pagātnes.

Padzīvojušais prapors jau sen bija pārstājis dauzīt ar pirkstu kauliņiem pie absolūti veselajiem zobiem. Pievēris plakstus - konspirācijai -, viņš ar interesi vēroja leitnantu, kurš bija pasācis apciemot arhīva nodaļu. Jevsejevs. Pjotra Daņiloviča dēls. Neatlaidīgs puisis. Katru veco mapi ar senām lietām lasa kā aizraujošu detektīvu. Kaut ko pieraksta. Domā. Nu jau pusstundu, ne mazāk, sēž un smaida. Mape sen aizvērta, rokas guļ uz vecajiem kartona vākiem. Un pats smaida.

Jevsejevs piecēlās, nolika mapi uz kantora letes un parakstījās jaunavīgi tīrajā lasītāju kartītē, kuru prapor- ščiks pielīmēja pie cietā vāka. Trīsdesmit gadu laikā Jevsejevs pirmais bija ieinteresējies par Kērtisa Vulfa lietu. Taču nebūt ne pēdējais…

-   Šo lietu tālu nenolieciet, mēs rīt to paņemsim.

Praporščiks paraustīja plecus.

-   Atnesiet pieprasījumu un ņemiet. Mums tām katrai ir sava vieta.

Jevsejevam pēkšņi iešāvās prātā, ka, ja uz praporšči- ka pleciem būtu citi uzpleči - ģenerāļa, ar zeltu izšūtām lielām zvaigznēm -, tad viņš izskatītos ļoti jauns. Viss ir relatīvs…

-   Uz redzēšanos! - leitnants sacīja.

Amizants puisis, viņam aizejot, prapors nodomāja. Ko visu tikai pa dienesta gadiem bija nācies piedzīvot! Taču tādi smaidi putekļainā un garlaicīgā arhīvā nebija redzēti.

Bet Jura Jevsejevs vieglā gaitā soļoja pa garo, pustumšo gaiteni un domāja par to, ka trīs mēnešu laikā, kopš viņš bija iepazinies ar Aleksandru, viņi bija tikušies tikai kādas desmit reizes. Un tas bija absolūti pretdabiski. Tāpēc ka viņš to vēlējās redzēt katru dienu. Katru stundu. Viņam meitenē patika viss - viņas atraisītība, viņas al- kainā interese par visu pasaulē, viņas apģērbs - ne bagāts, bet allaž elegants un savdabīgs, nevis izrauts jio modes žurnālu lappusēm.

Izrādījās, ka Aleksandra ir māksliniece, tikko beigusi kādreizējo Stroganova, tagad - Augstāko mākslas rūpnie-. čības skolu. Kad Jura toreiz mikroautobusā bija piedāvājis satikties rīt, svētdienā, Aleksandra uzreiz bez tielēšanās bija piekritusi un ierosinājusi aiziet uz franču gleznotāju izstādi. Un tūdaļ nedaudz samulsusi - protams, ja tevi tas interesē. Kā nu ne! Viņu viss interesēja!

Viņa ieradās gaišpelēkā žaketē līdz ceļiem, no kuras apakšas kā neparasts vēdeklis rēgojās laukā spilgti violeti svārki.

-   Normāli? - viņa draiski vaicāja, jau no tālienes ievērojusi viņa sajūsmināto skatienu.

-   Tas nav īstais vārds! - viņš atbildēja. Un pamāja uz vēdekli, kas viļņojās ap ceļiem. - Kolosāli!

-   Pati uzšuvu! - Aleksandra palielījās. - Tas ir vienkārši. Es pati izdomāju. Neatšuvu malu kā parasti, bet ar overloku, divas reizes.

-   Tev jāiet par modelētāju, - Jura teica. Ar visu savu erudīciju viņš diemžēl nezināja vārda «overloks» precīzo nozīmi.

-   Neparko! - viņa iebilda. - Lai visi staigātu ar tādām svārku malām?

-   Ieraudzīs un nošpikos! - Jura tikpat jautri atbildēja.

-   Vispirms lai tiek gudri, kā to izdarīt!

Viņi abi iesmējās, un iznāca tā, ka viņš to apskāva turpat uz ietves. Un sajuta neticamu maigumu. Pirmoreiz savā mūžā - nevis interesi kā «kas, kur, kad», bet - maigumu un pēkšņu asu dūrienu apziņā: ar ko kopā viņa bijusi pirms viņa? Ir bijusi? Vai nav?

Galerijā Aleksandra pēkšņi atņēma viņam lapiņu ar gleznu nosaukumiem un mākslinieku uzvārdiem, ko bija iedevušas iekšālaidējas.

-   Tests! - viņa sacīja.

Jura bez sevišķa entuziasma pasmaidīja. Tomēr piekrita. Lieta tā, ka pirmajā informācijas apmaiņā «kas kurš ir» viņš, dabiski, nebija teicis viņai visu patiesību. Pateica pirmo, kas iešāvās prātā, - strādā arhīvā. Tā pa pusei bija patiesība, jo arhīvā būt nācās bieži - jaunajam darbiniekam garlaicīgu darbu uzdeva katrs, kam nebija slinkums. Un Suročka nolēma, ka arhīva darbiniekam kaut nedaudz jāorientējas glezniecībā.

-  Nu-u… - viņa teica, raudzīdamās uz ainavām un klusajām dabām, - tas ir pārāk vienkārši… Un šis vispār…

Viņa pat nestaigāja kā visas citas. Viņa uz augstajiem papēžiem (vismaz desmit centimetru) bija gandrīz vienā augumā ar Jevsejevu, taču - nekādu ielīkušu ceļgalu, nekādu pūļu - gaita viegla kā čībiņās.

-   Ā, lūk! Uzmini - kas tas ir?

Viņa pieveda to pie gleznas. «Labi vēl, ka nejautā mākslinieka uzvārdu,» Jura nodomāja un iegrima apcerē.

Vienmērīgs gaiši zils fons. Uz tā svītriņas, koši melnas, kā ievilktas ar velci. Garas, īsākas, atkal garas. Jura ieskatījās - svītriņas piesaistīja, apbūra. Jo vairāk viņš skatījās uz to sastingušajām kustībām, jo lielāku trauksmi izjuta. Trauksmi. Pat bailes. Pat bezcerību.

-    Tfu, - viņš pikti noteica. - Tas… Kaut kas nepatīkams. Baiss. Kaut kas nenovēršams. Bezceris. Vai kāds ir nogalināts?

Jura pagriezās pret meiteni. Viņa, triumfējoši smaidīdama, pacēla viņam pie acīm lapiņu, ar pirkstu norādīdama vajadzīgo rindiņu.

-    «Katastrofa stacijā», - Jura izlasīja. Atkal uzlūkoja gleznu. - Iespaidu atstāj!

-    Tā arī ir - «iespaids», - Aleksandra sacīja. - «Im- pression». Tev galva strādā. Domāju - reiz tu no tā sava arhīva aizmuksi.

Jura devās viņai klāt, nostājās pavisam tuvu. Galerijā bija maz cilvēku. Tuksnesis. Un Jura lielā saviļņojumā teica:

-   Katastrofa būs, ja es tevi zaudēšu.

-   Pat tā? - Viņa valšķīgi iesmējās. - Tu gan esi* ātrs!

Vēlāk viņi sēdēja kafejnīcā - lētā: cīsiņi, pica, alus…

-   Vai tev ir daudz… pielūdzēju?

-   Pietiekami. Es patīku daudziem. Taisni šausmas!

Viņa smējās.

-   Jā, - Jura piekrita. - Šausmas!

Pie sevis viņš nosprieda, ka patiesībā panākumus pie vīriešiem Šuročka par šausmām neuzskata. Gluži otrādi - skumtu, ja tādu nebūtu.

-   Kā ir, aplido no visām pusēm? Konfektes, ziedu pušķi, teātri?

Šuročka atmeta ar tuklo rociņu.

-   Protams. Viss kā parasti. Nekas jauns nav izdomāts.

-   Un kas notiek pēc tam? - leitnants Jevsejevs tincināja, itin kā atrastos nopratināšanā.

Meitene pavērsa acis augšup un nopūtās.

-   Kas, kas… Nekas. Pāris reižu tiekamies un pašķiramies. Skūpsti aizmirstas, asaras nožūst… Un to jau nemaz nav bijis - asaru…

-   Vai kaut kas nopietns ar kādu ir bijis? - elpu aizturējis, Jura vaicāja.

-   Tu nu gan esi… - Aleksandra izbrīnīti paraudzījās. - Mēs taču tikko iepazināmies.

-  Manuprāt, mūs kopā saveda liktenis, - Jura uztraukti sacīja. - Un uz ilgu laiku. Tēvs iepazinās ar māti un uzreiz apprecējās.

-   Ak pat tā… Man bija viens pielūdzējs, pavisam nopietns, piedāvāja roku un sirdi…

Viņa nosarka, tad atkal iesmējās.

-  Ar viņu gandrīz nokļuvām līdz galvenajam… Bet tad piezvanīja mamma: «Vai vistu no saldētavas izņēmi? Un kartupeļus salātiem izvārīji?» Noskaņojums pazuda, un es aizsūtīju viņu projām. Līdz rītdienai. Bet vakarā atnāca mana draudzene Nataša un pastāstīja, ka viņš vai visai pasaulei roku un sirdi piedāvājis…

-   Labi, - Jura ar mokām izspieda. Viņš drebēja aiz uzbudinājuma un prieka.

Viņa ar to runāja pavisam atklāti, un iznāca, ka viņam nav sāncenša. Un, lai gan leitnants zināja, ka vārdi neko nenozīmē, patlaban viņā virsroku ņēma parastais cilvēks, arhīva darbinieks, - viņš noticēja meitenei uz vārda.

-   Es… Ar mani tā notiek pirmo reizi, ka es tik vienkārši runāju ar meiteni par tādām lietām… Un arī tu runā tik vienkārši… Un… Man tas patīk.

Viņš noliecās pie meitenes, apskāva viņas plecus, un viņa neiebilda. Iegremdējis seju viņas kuplajos matos, Jura nodomāja, ka šī arī ir tā laime, ka katastrofas nav un nevar būt, viņš nekādu katastrofu nepieļaus! Viņš to bildinās, iepazīstinās ar priekšniecību, viņai tiks sarīkotas pārrunas, Kormuhins dos sankciju laulībām, un viņš, nevis viņas mamma, būs tas, kurš atgādinās Aleksandrai, lai viņa izvelk vistu no saldētavas un izvāra salātiem kartupeļus! Ja salātos ir labi izvārīti kartupeļi, tie aizvien ir pirmšķirīgi salāti…

* * *

Kā jau bija sagaidāms, fonogrāfiskā ekspertīze nepārprotami identificēja «tēvoča Kurta» balsi ar kādreizējā apsūdzētā Kērtisa Vulfa balsi.

-   Malacis… tavs sencis! - Kormuhins aizplīvuroti uzslavēja Jevsejevu, atlaidies pret krēsla aizmuguri un itin kā labvēlīgi smaidīdams. Itin kā - tāpēc, ka smaidā savilktajās lūpās nebija ne jautrības, ne simpātiju, ne labvēlības. Tas bija tikai žests, grimase. Kopīgais darbs sestdienas talkā viņam jau sen bija aizmirsies.

-    Tātad čūska iekodusies savā astē… Loks ir noslēdzies.

Nodaļas priekšniekam bija paradums runāt mīklās un pusvārdos. Turklāt tagad viņam vajadzēja līdzsvarot uzslavu ar kādu nejaucību.

-   Tikai no tā nav nekādas jēgas. Kur mēs tagad atradīsim to tavu Vulfu?

Nupat vēl pacilātais Jevsejevs sabozās, it kā viņu būtu ķēris ar lingu sviests akmens.

-   To es nezinu, biedri pulkvedi…

-   Ak nezini? Redzi nu! Bet šo grāmateli tu pamatīgi esi izpētījis, pat nodaļā tiki citējis! Kādā nolūkā?

Kormuhins pacilāja mazo brošūriņu, kuru apzinīgais strādnieks Kutjkovs bija atstiepis no «Intūrista» kopā ar mikrokaseti. No brošūras rēgojās laukā vairākas ieliktas zīmītes.

-   Hm… Vienkārši likās interesanti…

-   Jā, patiešām interesanti, - zīmīgi novilka pulkvedis un, atvēris vienu no iezīmētajām vietām, nolasīja:

Ments, čābiskos lačpotus neņemdams galvā, Līdz ausīm smaidot, uz lepnajiem bokē. Kā lūpām vafeli aptvēris žmiedz Saujā ksivu ar britu lauvu…

Kabinetā iestājās draudīgs klusums.

-   Tā izkropļot klasiku - «Dzejolis par padomju pasi»! Vai jūs to atbalstāt?

-   Nekādā ziņā…

Jevsejevs atcerējās, ka Kormuhins bija sācis strādāt Piektajā - ideoloģijas pārvaldē. Cīnījies ar disidentiem, konfiscējis aizliegto literatūru. Un tagad droši vien domās bija atgriezies tajā laikā…

-   Un ir vēl spožākas pērles! - Pulkveža balss bija naida pilna, vaigi piesārtuši.

Pahans un šobla - kā divi brāļi. Kura labā tu muguru lieksi? Mēs sakām - šobla, domājam - pahans, Mēs sakām - pahans, domājam - šobla…

Grāmatiņa sulīgi kā nospēlēta kāršu kava nokrita uz galda virsas.

-  Vai jūs zināt, ka par šādiem pantiem deva piecus gadus? - Kormuhins draudīgi ievaicājās.

Jevsejevs pārnesa svaru no vienas kājas uz otru.

-   Esmu dzirdējis, biedri pulkvedi. Tikai es tos neesmu nedz rakstījis, nedz izdevis. Man grāmatiņu kopā ar kaseti atdeva ziņojuma iesniedzējs. Un es savukārt nodevu tālāk, lai jūs izspriežat, kā rīkoties.

Nodaļas priekšnieka seja atguva normālu krāsu. Viņš atgriezās realitātē un pamazām izlaida tvaiku.

-   Nodevāt, taču bez nosodījuma… Nu labi. Bet kāpēc esat tādā izskatā? Jūs, pretizlūkošanas virsnieks, darba laikā staigājat džinsos!

-   Esmu vainīgs. Pārģērbšos.

-   Un nekavējoties! Neaizraujies ar sīkumiem, ne jau par to mums maksā algu. Roc dziļāk! Meklē ienaidnieka sabiedroto tēvoci Kolu!

-   Tieši tā, biedri pulkvedi! Atļausit izpildīt?

-   Izpildiet!

Jevsejevs asi pagriezās un ierindas solī izgāja no kabineta.

* * *

1972. gadā Maskavas iedzīvotāju skaits bija aptuveni septiņi miljoni. No tiem 45% vīriešu - tas ir, trīs miljoni 350 tūkstoši cilvēku. Kādi pusotra vai divi miljoni, rēķinot aptuveni, bija vīrieši vecāki par 30 gadiem, dzimuši pirms kara vai kara gados. Vārds Nikolajs tolaik nebija vispopulārāko vidū, tas ieņēma tikai devīto vietu iecienītāko vidū (patriotiski noskaņotā padomju tauta mīlēja savus varoņus, un Ņevskis tomēr bija Aleksandrs, Don- skojs - Dmitrijs, bet Susaņins - Ivans), tāpēc loģiski, ka ne vairāk par divsimt tūkstošiem 30-50 gadu vecu maskaviešu nesa šo jauko vārdu.

Divdesmit procentu no viņiem bija neprecējušies - un Jevsejevs, juzdams milzīgu atvieglojumu, atmet 22 tūkstošus neskūtu paģirainu indivīdu. Paliek 178 tūkstoši - nav nemaz tik daudz… Taču, jo tuvāk mērķim, jo grūtāk soļot. Ar karburatoru aprīkota volga (citu volgu tolaik nemaz nebija) īpašumā bija tikai 9 tūkstoši 567 Nikolajiem. No tiem likumīgā laulībā dzimusi meita Marina abitūri- jas vecumā (17-20 gadu) - sešsimt divpadsmit cilvēkiem. No tiem ar Ņinām Stepanovnām precējušies bija tikai… Nulle cilvēku. Nulle komats nulle. Jevsejevs, pusotras nedēļas pa pilienam slaukdams šo jautro statistiku, sākumā pat nenoticēja. Viņš ņēmās pārbaudīt datus, kas viņa nodaļā bija tikuši iesniegti no visiem galvaspilsētas administratīvajiem iecirkņiem (jo apkopotas informācijas par to laika posmu nebija), veltīja vēl vienu dienu - un saņēma to pašu rezultātu. «Tēvocis Kola», laimīgais volgas īpašnieks, Marinas tētis, Ņinas Stepanovnas vīrs un CIP līdzdarbonis, kas teju jau bija gatavs materializēties kabineta piesmēķētajā telpā, gluži pretēji - pamazām izzuda Maskavas vīriešu kārtas iedzīvotāju pūlī.

Varbūt tēvocis Koļa bijis no citas pilsētas? Dzīvojis bez pieraksta? Vai arī nepareizi saklausīts teksts kasetē? Nevis Koļa, bet Toļa? Nevis Marina, bet Aliņa? Bet varbūt «tēvocis Koļa» ir tikai segvārds, kuram nav nekāda sakara ar īsto vārdu?

-   Kāpēc tu, Jevsejev, visu apšaubi? Burts «t» veido pavisam citu robiņu, - skaidroja simpātiskā un smaidīgā Iročka no fonogrāfiskās ekspertīzes nodaļas, rādīdama monitora ekrānā, kur stiepusies līdzeni, rāpusies stāvās virsotnēs un gāzusies ne mazāk stāvās aizās spilgti zaļā svītra. - «T» krievu valodā ir nebalsīgais līdzskanis, bet «k» - balsīgais. Re, kā uzskrēja augšā! Tas nozīmē - balsīgais līdzskanis. Tas arī Āfrikā būs balsīgais, to var sajaukt tikai ar citu balsīgo. Tā ka Koļa ir Koļa. Vari nešaubīties.

Kā 70. gadu bohēmas eksperts pārvaldes sarakstos figurēja kāds pensijā esošs indivīds ar pseidonīmu Profesors. Tas izrādījās večuks ar papīram līdzīgu ādu un matiem apaugušu kārpu uz zoda, kas atgādināja plānu sirmu astīti. Jevsejevs viņu atrada speciālajā sanatorijā Jerinā Maskavas tuvumā.

-   Severīns Krajevskis? - izbrīnīti pārjautāja Profesors. - Kāpēc jūs domājat, ka tas bija tik sarežģīti? Liecieties mierā, es pats biju uz šo koncertu septiņdesmit pirmajā gadā, ja nemaldos. Zāle pilna, tiesa. Taču nekādu sevišķu grūtību dabūt biļetes es neatceros.

-   Tiešām?

-   Jaunais cilvēk! - Profesors ar svarīgu izskatu paraustīja savu auss ļipiņu. - Atcerieties: nav jābūt nekādam gudrības iemiesojumam, lai tiktu pie divām vietām parterā. Sīka vienība. Man Oļežka Dāls atnesa biļeti, tieši mājās, atnāca un iedeva, sak, še tev biļete, atpūties, izvēdini galvu. Kāds no viņa kompānijas bija atteicies no pasākuma, kāds no filharmonistiem, šķiet, Zeņiks…

-   Kāds Zeņiks? - Jevsejevs apjautājās.

-   Martinovs. Jevgeņijs. Komponists. Dziedātājs. Vai tad jūs neesat dzirdējis?

-   Esmu dzirdējis, - Jevsejevs sameloja, lai nezaudētu sarunas pavedienu. - Protams, esmu dzirdējis.

-   Pēc koncerta Ježijs, «Sarkano ģitāru» direktors, rīkoja pusdienas «Rossijā». Viņi vadāja līdzi pavāru itāli. Tā, lūk!

Specsanatorijai, tāpat kā pašam Profesoram, labākais laiks sen bija aiz muguras. Viņi sarunājās gaitenī - noplukušas tapetes, dzelteni mitruma plankumi griestos, nodeldēti, izbalojuši paklāji, spēcīgs virtuves aromāts… Taču bez īpašiem nopelniem bohēmas eksperts pat te nebūtu nokļuvis. Eksperts izskatās daudz vecāks par saviem sešdesmit trīs gadiem, vētrainās jaunības nesātīgais dzīvesveids liek sevi manīt. Viņa izstaipītais sporta tērps droši vien bijis modē tieši septiņdesmit otrajā gadā. Izskatās, ka ķīmiskajā tīrītavā tas nav bijis ne reizes.

Profesors atlaidās apbružātajā ādas krēslā un sapņaini pasmaidīja.

-    Man grūti izskaidrot jums, kas piederat mūsdienu jaunatnei, kas tolaik bija par…

Viņš noņirbināja pirkstus, meklēdams īsto vārdu.

-   Šiku. Tas bija īsts šiks. Dmitrijs Paličs tovakar pirmo reizi parādījās atklātībā kopā ar Sofočku, bet Sofočka tolaik… M-m… Lai nu paliek.

Profesors ar nožēlu atgriezās uz zemes.

-   Tur gan patiešām bija grūti iekļūt. Ļoti grūti. Un kad Obodzinskis spēlēja Marku Bolanu Centrālās mūzikas skolas aktu zālē - tāpat. Un kad ieradās Aušra Pozņaka ar «Četriem kalpiem»… Bet tas viss… Krajevskis, dziesmas, dejas… Hm-m…

Viņš saviebās, likdams noprast, cik tas viss ir nenopietni.

-   Bet Vertinska piemiņas koncerts? - Jevsejevs iejautājās. - Un Kannu kinofestivāla filmu skate? Kā tur varēja iekļūt?

Profesors nokremšļojās un savienoja savā priekšā abu roku pirkstus kā īstens profesors, kurš gatavojas izklāstīt studentiem savas mācības galvenos postulātus.

-   Ja runā par Vertinski, jāsaka, ka es personiski rīkoju divus tādus koncertus, - viņš kautrīgi ieminējās.

-   Pēc formāta tie bija ja ne gluži dzīvokļnieki, tad kultūr- nieki gan, 200-300 cilvēkiem, rūpnīcu kultūras namos, un iekļūt tur varēja… Nu padomājiet pats - 300 cilvēku no septiņiem miljoniem maskaviešu! Tie bija izredzētie. Nejaušu cilvēku tur nebija. Ļenkoms, Taganka, Ščuka, MVU profesūra, «Pītera andergraunds», manu personisko paziņu loks, kā arī nepieciešamais brendu personību skaits… Vladi, Tarkovskis, Okudžava…

-   Bet kaut kādas biļetes taču bija? Kontramarkas? Ielūgumi?

-   Bija. Kā nu ne, - vecais vīrs nedroši atsaucās un tūdaļ atkārtoja jau drošāk un pat nedaudz aizvainotā tonī:

-   Bija. Protams, bija! Es pats tās tiku pasūtījis tsyā… Kur drukāja lielas tirāžas. «Sarkanajā Zvaigznē».

-    Kāds cilvēks tika iegādājies divas tādas biļetes uz Vertinskim veltīto koncertu, - Jevsejevs sacīja.

Kaut kas veča uzvedībā lika viņam runāt skaļāk nekā parasti. Šķita, ka ne gluži viss sasniedza Profesoru.

-   Viņu sauca par tēvoci Kolu. Spriežot pēc visa - jūsu aprindās pazīstama personība, sabiedrības lauva, bohēmas cienītājs. Tēvocis Koļa. Vai neesat par tādu dzirdējis?

Profesors iegrima domās.

-  Lauvu, visvisādu tīģeru un citu publikas mīluļu mums nekad nav trūcis. Bohēma katram ļauj uzskatīt sevi par ģēniju un sevišķu personību. Kur vien kāju sper, uzduries slavenam māksliniekam. Protama lieta - neatzītam. Man prātā Vaņoks Ivantejevs…

-   Koļa. Tēvocis Koļa. Viņam bija volga, vasarnīca Pie- maskavā…

-    Koļa, Nikolajs… Gubenko, Arhipovs. Pevzners. Rub- covs. Nē, Rubcova jau vairs nebija. Karačencovs… Arī nē, viņš tolaik bija vēl puišelis, kas nu par tēvoci. Cerkasovs. Kulakovs. Raismans… Bet kāpēc tieši «tēvocis»? - viņš pēkšņi pārjautāja. - Tēvocis, hm… Ikvienam bija sava iesauka, intuitīva, katrā ziņā pamazināmajā formā - Vo- viks, Pavļiks, Koļa. Tolaik vēl bija modē uzrunāt pēc pirmajiem burtiem, sava veida abreviatūra - Jurijs Vasiļ- jevičs - Jūvē, Genādijs Borisovičs - Gābē, Nikolajs Dem- janovičs - Endē. Ļoti skaisti izklausījās, poētiski… Par «tēvočiem» gan nevienu neuzrunāja, tas vilnis nāca pēc multfilmas par Skābpiena ciemu.

Profesors atlaida vaļā pirkstus un paslēpa rokas rīta- svārku kabatās.

-   Neatceros. Nekādu tēvoci Koļu-Nikolaju neatceros.

-   Iespējams, viņa vārds nebija Nikolajs. - Jevsejevs neatlaidās. - Tēvocis Koļa varēja būt iesauka. Pseidonīms. '

-   Ne no šā, ne no tā iesaukas nedod! - Profesors negaidīti sašuta. - Kāda velna pēc Pjotru Petroviču lai sāktu dēvēt, teiksim, par tēvoci Zaharu? Kur ir citāts? Citāta nav! Kālab lai kādam piekarinātu jūsu «tēvoci Koļu», sakiet, lūdzams? Tēvocis Stjopa, piemēram, būtu garš, kalsns cilvēks, tas visiem ir skaidrs. Tēvocis Vaņa arī vēl varētu būt… Mīksts, lētticīgs, vientiesīgs. Vai, piemēram: «Saki, tēvocīt»… Saki-tēvocītis. Hm. Normāla palama. Un galvenais - to visu var kaut kā izskaidrot, ir atsauce uz pazīstamu tēlu. Bet no kurienes lai būtu cēlies tēvocis Koļa - to es nezinu. Neesmu tādu dzirdējis. Lai gan…

Profesors brīdi padomāja.

-   Varbūt viņš strādājis par santehniķi? Santehniķis tēvocis Koļa - izklausās tīri labi, vai ne? Kā jums šķiet?

-    Diez vai, - Jevsejevs noteica. - Bet kas jums pirmajā brīdī nāk prātā? No tiem, kuri atradās jūsu Maskavas bohēmas centrā?

Eksperts-pensionārs pakodīja lūpas un izdarīja tādu kustību, itin kā mazgātu rokas.

-   To - lūdzu… Lai gan loks bija ļoti plašs…

-   Un tomēr…

Roku mazgāšana beidzās, tagad sausās plaukstiņas trinās viena gar otru, it kā censtos tik arhaiskā veidā iegūt uguni.

-    Nu, Ņinočka Arhipova no Ļenkoma, zvaigzne no «Trīs dienas Jaltā»…

Profesors salieca mazo pirkstiņu, dzeltenu kā pergaments.

-   Skaistule, un kas par figūru… Viņa bija visās ballītēs, ap viņu nepārtraukti grozījās pielūdzēji, turklāt nebūt ne parasti, es jums teikšu, nepavisam ne parasti…

Rievas un krunkas vecā vīra sejā maķenīt iztaisnojās, vienaldzīgās, bezkrāsainās acis uz mirkli kļuva zilas un dziļas, it kā būtu tikusi ieslēgta sen apdzisusi noputējusi lampiņa. Jevsejevs nobrīnījās. Vai tiešām patīkamas atmiņas spēj atjaunot?

-   Vai arī Barskis, Valerijs Petrovičs. - Otrs pirksts saliecās kāsī līdzās pirmajam.

-   Viņš stāvēja tālu no mākslinieku aprindām. Ievērojams vadītājs, Mosgortorga priekšnieka vietnieks, taču liels mūzu piekritējs. Mecenāts, jaunu aktrisīšu, balerīnu, dziedātāju aizgādnis… Rīkoja lepnas ballītes, klāja tādus galdus… Vēlāk bija iejaukts ar tirdzniecību saistītā lietā, taču viņam laimējās, palika maliņā…

Profesors aši palūkojās apkārt un pazemināja balsi.

-   Lai gan, starp mums runājot, es par viņu nodevu informāciju: milzu izšķērdība - restorāni, dārglietas, šampanieša vannas… No kurienes tādi līdzekļi? Tomēr viņu neaiztika. Varbūt nepierādīja, bet varbūt nolēma, ka liecinieka lomā viņš būs noderīgāks. Tolaik taču tika piespriesti divi nāvessodi…

Jevsejevs saskuma. Viņš bija noguris. Cik šādu tikšanos viņu vēl gaidīja? Ko varēs atcerēties cilvēki, kurus viņš uzmeklēs? Tēvs tika mācījis nekad nepadoties. Viņam kā aizvien ir taisnība. Nepadoties ir daudzkārt grūtāk nekā trīs mēnešu laikā iemācīties angļu valodu.

«Kas man nāk prātā?» viņš nodomāja. «Kāds tam sakars ar angļu valodu?»

Un tūdaļ pat saprata - garām viņiem abiem pa nodeldēto paklāju aizdefilēja divi padzīvojuši džentlmeņi rīta- svārkos, mundri sačivinādamies angliski. Jura pavadīja viņus ar skatienu.

-   Saņa un Paša, nelegāli, - Profesors paskaidroja. - Turas pa gabalu, uzskata sevi par dižciltīgiem. Kāds tur brīnums - visu mūžu nodzīvojuši kapitālistiskajās valstīs, plašos dzīvokļos, pārticībā, nodrošināti ar skaistām lupatām un labu pārtiku. Būtu pamēģinājuši šeit izgrozīties - tas jādabū, šitais jāizsit -, tad zinātu, ka tā nav nekāda joka lieta! Un, kad esi pensijā, tad vispār zobi jākar vadzī…

-   Vai zināt ko, - Jura atdzīvojās. - Es esmu pamatīgi izsalcis…

Profesors viņu pārprata.

-   Mums drīz būs pusdienas, es parunāšu ēdnīcā.

-   Nē jel, tā es nedomāju! Vai jums te tuvumā nav kāds restorāns?

-   Kā ne? Kur tad tā varza vakaros plosās? - Profesors uz jautājumu atbildēja ar jautājumu. Droši vien viņš ar to bija domājis Saņu un Pašu. - Stacijā, divu soļu attālumā. Viņi tur arī ar dāmām iepazīstas. Puišeļi - vienam piecdesmit septiņi, otram piecdesmit pieci…

-   Ar dāmām mēs neiepazīsimies, - negaidīti solīdi un ļoti nopietni teica Jevsejevs. - Es ielūdzu jūs pusdienās. Pasēdēsim. Iedzersim. Kas jums vislabāk garšo?

-   Konjaks! - Profesors izšāva, vēl nespēdams ticēt šādam pēkšņam pavērsienam.

-   Tas ir labi! - Jura piekrita. - Un jūs pastāstīsit man par tiem saviem tusiņiem. Es taču, atklāti runājot, nevienu no viņiem nepazīstu - ne Oļežku Dālu, ne Žeķu Mar- tinovu, ne…

-   Tad es skrienu pārģērbties. - Vecais aģents negaidīti veikli pielēca kājās.

Patiešām - no sanatorijas durvīm līdz divstāvu ēkai ar neona izkārtni «Kastanis» bija ne vairāk par piecsimt metriem.

Civilās krēmkrāsas biksēs un vieglā, baltā jaciņā Profesors bija gluži pārvērties - kļuvis jaunāks, atguvis seno dienu iznesību un pašpārliecinātās manieres. Apkalpošana «Kastanī» jau līdzinājās galvaspilsētas līmenim, sortiments un cenas arī, tāpēc zāle bija gandrīz tukša. Jevsejevs pasūtot neskopojās. Profesors jutās patiesi aizkustināts.

-   Es veselu mūžību neesmu ēdis stores galertu, - aģents sazvērnieciski atklāja. - Bet garneles vispār nekad neesmu baudījis. Septiņdesmitajos bieži gadījās būt restorānos - gan tiekoties ar kuratoru «Pekinā» vai Minskā», tāpat pildot uzdevumus - «Prāgā», «Aragvi»… Tolaik operatīvajiem izdevumiem atvēlēja trīs rubļus stundā uz cilvēku. Atnācu ar objektu, pasēdējām divas stundas, un drīkstēju iztērēt divpadsmit rubļu. Pietika salātiem, karstajam ēdienam, pudelītei degvīna un vēl kafijai ar kūkām. Varēja ierakstīt atskaitē, ka sēdējām trīs stundas, un norakstīt astoņpadsmit rublēnu - iznāca arī konja- ciņš, ikri un šampanietis… Tie tik bija laiki!

Profesors atmeta ar roku un pacēla glāzīti ar konjaku «Moskovskij».

-   Uz jūsu veselību! Jūs esat jauns cilvēks, jums viss izdosies!

Viņš izmeta vienā rāvienā.

-   Sen neesmu juties tik pacilāts. Es… Es vispār… Esmu jums pateicīgs. Paldies! Paldies…

-    Man prieks. Goda vārds, - Jura no sirds atbildēja. - Taču vajag atrisināt nopietnu jautājumu…

-   Kādu? - Profesors sarosījās, atbīdīdams tukšo šķīvi.

-   Ko pasūtīsim desertā?

Viņi abi vienlaikus sāka smieties.

Profesors ar salveti nosusināja aiz smiekliem izspiedušos sviedrus, nogrozīja galvu un teica:

-   Vai zināt, kad man no rīta piezvanīja no pārvaldes un paziņoja, ka jūs nāksit… Ziniet, es… Es tā…

Viņš no jauna pielika salveti pie acīm, taču tās bija jau citas asaras.

Jura apjuka.

Profesors ātri saņurcīja salveti un sažņaudza to saujā.

-    Es gribētu kaut ko ar putukrējumu, - viņš sacīja. - Un divus eklērus līdzi.

-    Piecus līdzi, - Jura piedāvāja. - Tos glīti iesaiņos kastītē.

-Varbūt arī piecus, - Profesors atbildēja. - Jo es, šķiet, esmu izdomājis, kā jums palīdzēt.

Viņa pergamenta sejā atgriezās jaunība, viņš draiski piemiedza Juram ar aci.

-  Vai domājat, ka es tāpat vien locīju iekšā delikateses - un viss? Es domāju!

Jura Jevsejevs nenoturējās, aiz sajūsmas neuzsitis ar plaukstu pa galdu. Tātad ar restorānu viņš bija trāpījis desmitniekā! Uztvēris dvēseles vibrācijas, sagādājis viņam prieku - un cilvēks bija atvēries! Viss bija noticis tā, kā mācīja operatīvā psiholoģija…

-   Jā, Jurij Petrovič! Kam jums mani tusiņi? Es draudzējos vienīgi ar aktieriem, māksliniekiem… Ļoti šaurs loks, var pat teikt - klans. Bet bija cilvēki, kuri apgrozījās visur kur - starp tiem un citiem. Viņus nemīlēja, - Profesors papurināja sirmo galvu. - No viņiem baidījās. Vienu vairs nav. Daudzi ir aizbraukuši, kad tas kļuva iespējams. Taču viens noteikti ir šeit. Genandrs!

Jura nesaprata.

-   Kas?!

-   Briesmīga iesauka, vai ne? Tā sastāv no pirmajām vārda un tēvvārda zilbēm, es jums jau tiku stāstījis, - Ge- nādijs Andrejevičs…

Pēc katra vārda Profesors ieturēja daudznozīmīgu pauzi gluži kā konferansjē bērnu Jaungada sarīkojumā, kad bērneļiem jāatmin pasaku tēls, kas sākas ar «sala» un beidzas ar «tētis».

-   Genādijs Andrejevičs… Polosuhins!

Profesors uzvaroši palūkojās uz Juru.

-    Polosuhins! Mākslinieks. Tolaik viņam bija… augstākais, divdesmit divi. Tāds… žigolo uz izķeršanu. Prostitūts.

Jura nogrozīja galvu.

-   Kā citādi lai viņu dēvē? - Profesors brīnījās. - Tieši tā - prostitūts. Izošņāja un zināja visus noslēpumus. Cik kuram ir pasu, cik mitekļu, kurš kuram bleķo, cik kuram ir un kur tas viss paslēpts. Genandrs, Jurij Petrovič. Lūk, kurš jums ir vajadzīgs.

-   Paldies, Ivan Semjonovič, jūs man ļoti palīdzējāt, - Jevsejevs, kā pieklājas pieredzējušam komitejniekam, nobeidza sarunu ar pateicības pilna draudzīguma maģisko formulu. - Te būs mana vizītkartīte, ja vēl kaut kas nāk atmiņā, esiet tik laipns un piezvaniet…

Ņemdams kartona taisnstūrīti, Profesors pēkšņi satvēra Jevsejevu aiz rokas un pieturēja. Dzeltenie izkaltušie pirksti izrādījās negaidīti karsti.

-   Es nebīstos darba, - kārtējo reizi paraudzīdamies apkārt, viņš čukstēja. - Un es visnotaļ varu turpināt konfidenciālu sadarbību. Protams, man nav agrāko iespēju, taču šai lietā noteicošā ir griba… Un pieredze! Piemēram, es varētu strādāt sanatorijās, kur atpūšas VIP personas, nodarboties ar cilvēkiem, kuriem pieejami valsts noslēpumi, varu turēt konspiratīvo dzīvokli… Pasakiet saviem priekšniekiem - es esmu gatavs pildīt jebkuru uzdevumu! Vai pateiksit? Apsoliet man!

Pretizlūkošanas darbinieks saudzīgi atbrīvoja roku.

-   Protams, pateikšu, Ivan Semjonovič. Katrā ziņā. Varat nešaubīties. Tikai…

Jevsejevs saminstinājās, un tas darīja sarunbiedru tramīgu.

-   Kas «tikai»? Kas?!

Bijušā aģenta vaibsti izlīdzinājās vēl vairāk nekā atceroties Ņinočkas Arhipovas jaukumus un acis iedegās spožāk, it kā no vecas lampiņas būtu noslaucīti putekļi.

-    Kam jums tas vajadzīgs? Jūsu mūžs ir bijis piepildīts, esat sasniedzis cienījamu vecumu, nu ir īstais laiks atslābt un atpūsties, vēl jo vairāk tāpēc, ka Kantoris par jums rūpējas.

Ivans Semjonovičs, kurš bija parakstījis tūkstošiem ziņojumu ar pseidonīmu Profesors, piespieda rokas pie krūtīm, it kā grasītos skaitīt lūgšanu.

-   Esmu pieradis, man nepieciešams azarts, adrenalīns asinīs! Un galu galā - bijušais darbinieks ir viena lieta, bet strādājošs - pavisam cita. Prēmijas - mēneša, kvartāla, gada - un tad vēl produkti, kas aizvien tika piegādāti. Arī restorānā ir iespēja nokļūt, kā tagad. Vai tad tas nāk par skādi?

-   Nē, protams, - Jevsejevs pamāja. - Es noteikti visu pateikšu nodaļas priekšniekam. Uz redzēšanos!

-   Uz drīzu redzēšanos, - ar cerībām balsī noteica Profesors.

Kolīdz Jura Jevsejevs ienāca priekšnamā, milzīgais melnais ņūfaundlends izlidoja pretī un ielēca krūtīs, tā ka viņš zaudēja līdzsvaru un dobji atsitās pret durvīm. Tūlīt aiz suņa gaitenī skatienu pametusī Klaudija Ivanovna tramīgi ievilka nāsīs gaisu un neapmierināti saknieba lūpas.

-   Tu esi piedzēries?!

Pret alkoholu Jevsejevu ģimenē izturējās noraidoši. Ne jau ka būtu gluži sausais likums, tomēr iedzeršana bez iemesla tika nosodīta kā drošs ceļš uz alkoholismu, degradāciju un karjeras krahu.

Jura sadrūma.

-    Nu kāpēc uzreiz «piedzēries»? Nācās nedaudz iedzert. To prasīja darbs.

-   Kas tas tāds par darbu? - Māte iesprauda rokas sānos. - Tēvs visu mūžu nostrādāja, uzdienējās līdz apakšpulkvedim, bet dzeršanu neviens no viņa netika prasījis. Ja nu vienīgi, kad saņēma apbalvojumu, paaugstinājumu vai svētkos! Bet, ja parastā darbdienā nāk mājās piedzēries, kur tas novedīs? Tu taču neturies kājās!

-   Mamm, izbeidz! Galu galā man taču nav sešpadsmit gadu!

-   Atceros gan, kā tu sešpadsmit gados sāki!

Klaudija Ivanovna sirdīgi atmeta ar roku un iegāja

virtuvē. Taču viņu nomainīja smagā artilērija - no dzīvokļa dziļumiem ar lielkalibra pašgājēja noteiktību parādījās līdz viduklim kails, mājas trenūzenēs tērpies Pjotrs Daņilovičs. Novērtējis situāciju, tēvs sabozies izvirzīja uz priekšu apakšžokli. Ar šādu sejas izteiksmi viņš droši vien tika apcietinājis bendes. Un, kad Jura pirmo un pēdējo reizi bija piedzēries, viņš arī raudzījās caur pieri kā patlaban.

-   Kas par jandāliņu? Kam par godu darba laikā esam

uzņēmuši uz krūti?

>

Jura pameta ašu skatienu, vai nedzird māte, un, pazeminājis balsi, paskaidroja:

-   Tikos ar aģentu. Lai raisītos saruna, nācās iedzert.

-  A-a-a… - Tēva seja pieņēma ierasto izskatu. - Tad ir cita lieta. Tas ir attaisnojošs iemesls… Māt, velta trauksme! - viņš skaļi uzsauca, pagriezis galvu. - Pilnīga reabilitācija!

Jura, jau novilcis kurpes un uzmaucis čībiņas, apskāva tēvu, sajuzdams vēl spēcīgu sportisku ķermeni, garāmejot uzpliķēja Cēzaram, lai nemaisās pa kājām.

-   Redzi, suņa gabals, tevis dēļ man jācieš! Māte vecos grēkus atgādināja…

Cēzars, saklausījis balsī pārmetumu, iemiedza asti un aizskrēja uz virtuvi. Vīrieši iegāja viesistabā un apsēdās uz padilušā dīvāna.

-   Paklau, pā, cik es drīkstu tērēt operatīvajiem izdevumiem?

Tēvs šķībi pavīpsnāja nezin kam.

-   Vai vismaz panākumi ir?

Jura paraustīja plecus.

-   Nezinu. Cilvēks sākumā vispār neko neatcerējās. Es ievēroju, ka viņam vajag mainīt apstākļus, sajust svētkus! Lai nevis piespiedu kārtā atcerētos, bet no sirds, kā māca operatīvā psiholoģija…

Pjotrs Daņilovičs vēlreiz pavīpsnāja.

-  Viņš iedzēra, atslābinājās un nosauca uzvārdu… Par ko tu smejies?

-   Nē, nekas… Tas, ko māca, protams, ir pareizi. Tikai…

-Kas?

-   Tikai ne vienmēr pareizi. Bieži vien zinātnieku pārgudrības nepavisam nesakrīt ar dzīvi. Arī šoreiz… Vai tas tavs uzvārds dod galīgo rezultātu? - Tēvs paliecās uz priekšu un pētījoši uzlūkoja Juru.

-   Nē. - Jurija pacilātība sāka noplakt. - Tas var palīdzēt atrast to, kuru es meklēju.

-   Bet var arī neatrast? - Pjotrs Daņilovičs raudzījās viņā kā tādā muļķītī.

-   Nu… jā… Var, protams, arī neatrast.

-   Un cik tu iztērēji, lai iegūtu tik lielisku rezultātu?

-   Divsimt dolāru…

-    Cik?! - Tēvs jau grasījās pasmaidīt, bet, izdzirdīs skaitli, salēcās kā dzelts.

-   Nu, mazliet mazāk… Varbūt simt astoņdesmit…

-   Tā, - Pjotrs Daņilovičs saņēmās un ierunājās mierīgi un nosvērti, it kā veiktu instruktāžu. - Aizmirsti dienesta izdevumus. Tie ir izdevumi personiskās muļķības dēļ. Vai arī lai gūtu baudu - paēdi, iedzēri, pasēdēji labā kompānijā…

-  Kāda bauda! Es apēdu salātus un piecas garneles. Nē, sešas! Toties dzert nācās vienādi, tas tiesa. Es to nedarīju sevis dēļ, bet lietas labā. Viņš bija… Viņš jau ļoti sen bija izsalcis, tas večuks. Viņš ilgojās pēc kaut kā spilgta, kas novērstu domas no pelēkās ikdienas. Viņam šodien bija īsti svētki!

-  Un kas tu esi? Salatētis? - tēvs stingri noprasīja. - Vai varbūt filantrops?

-   Kāpēc tieši filantrops?

-    Tāpēc, ka ikviens, kurš uzzinās par šo gadījumu, teiks: «Jevsejevs nevis strādā, bet noņemas ar blēņām, vadā visādus dīkdieņus pa restorāniem, pierijas, lok konjaku un uz tā visa rēķina noraksta pa divsimt dolāriem!» Un visapkārt sāksies smīkņāšana, visādas runas, zobgalīgi skatieni… Bet šī ir tava pirmā lieta, tev jāizpelnās reputācija, nevis jādod iemesls baumām! Starp citu, neviens tev izdevumus neatmaksās, jo gala rezultāts nav sasniegts.

Pjotrs Daņilovičs piecēlās un nervozi pagājās no dīvāna līdz logam un atpakaļ. Cēzars tūdaļ ieskrēja istabā un atsēdās uz paklāja, uzlūkodams pārmaiņus te tēvu, te dēlu.

-   Tāpēc atskaitē restorānu un izdevumu atmaksu labāk nepiemini. Nekādu pusdienu vispār nav bijis! Parasta operatīvā iztaujāšana.

-   Bet… tēt! Tā taču rīkojas tikai tad, ja līdzās ir… Ienaidnieki!

-  Kādi ienaidnieki, dēliņ! - tēvs pavīpsnāja. - Ienaidnieki var uzrasties, taču arī draugu visapkārt nav daudz… Ir darbabiedri. Un darbabiedri mēdz būt dažādi - kāds tevi neieredz, kāds saskata tevī konkurentu, kāds apskauž…

-   Kas tur ko apskaust? Esmu leitnants, skraidu apkārt kā tāds nabags, augu dienu uz kājām, pat mugura sākusi sāpēt! Restorānā tik tikko spēju nosēdēt!

Jura izstiepās uz dīvāna, apgriezās uz vēdera, pasita sev pa muguru.

-   Nāc šurp, Cēzar, paārstē. Padakterē!

Suns uzrāvās augšā kā liels, melns kalns, pieskrēja pie dīvāna un uzlika savu smago galvu saimniekam uz jostasvietas.

-   Par visu var apskaust. Skaudība ir visbriesmīgākais ļaunums zemes virsū. Apskauž tavas prasmes, tavu zināšanu, tava akadēmiskā diploma ar izcilību dēļ… Skauž veiksmi darbā, ja sasniegsi rezultātu, apbalvojumus, dienesta pakāpes… Tas tā - priekšdienām. Patlaban visi ar ziņkārību vēro, kā tu izlocīsies no šīs lietas. Protams, ir pārliecināti, ka tev nekas neiznāks, ar vecu bezceri galā netiksi, taču ir interesanti noskatīties, kā tu ķepurojies.

Jura klusēja. Tēvs runāja baisas lietas, taču, ja tās pieņem par patiesību, var izskaidrot darbabiedru pastāvīgās zobgalības. Un patiešām - visi skatās un gaida, kad viņš

iekulsies ķezā… j

-   Lai skatās, - Jura sacīja. - Es viņu, maitu, atradīšu. Kā tu atradi savējos.

-   Tas ir pareizi! - Tēvs pamāja. - Augsti sasniegumi ir vienīgā pārliecinošā atbilde visiem skauģiem. Labs ir, man laiks doties uz dežūru. Operatīvā situācija pilsētā ir sarežģīta, atkal noticis uzbrukums inkasentiem.

-  Jā, tēt. Esi piesardzīgs, - Jura, kā piespēli padodams, teica, taču tēvs tādas lietas neatzina.

-   Kas tad man… Sēžu aiz slēgtām durvīm pie pults, tiešais telefona vads ar miliciju; ja nostrādā signalizācija vai monitorā parādās kas aizdomīgs - tūdaļ zvanu. Tas ir viss darbs!

-   Nu, varoni, vai pusdienas ēdīsi? - Durvīs parādījās Klaudija Ivanovna. - Kāpēc Cēzars guļ tev uz muguras?

-   Man sāpēja jostasvieta. Nu jau pārgāja…

-   Jā, suņuks noņem vainas…

Jura ievēroja, kā vecāki saskatās. Visi trīs atcerējās vienu un to pašu.

Disciplīna ģimenē bija stingra, lai neteiktu - tirāniska. Vecāku vārds bija likums, pirmajā vietā mācības, tad jāpalīdz veikt mājas soli, pēdējā vietā - izpriecas. Visnevainīgākās - kino, slidotava, cirks, pastaigas ar draugiem… Un tā ka astoņos-deviņos-desmitos, vienpadsmitos būtu mājās! Kad Juram palika sešpadsmit un jau bija skaidrs, ka viņš droši virzās uz zelta medaļu, ka bez nekādiem pri- vātskolotājiem apgūtā angļu vācu un franču valoda paver plašas iespējas nākotnē… Tieši tad viņu priekšzīmīgajā ģimenē atgadījās… gluži neticams notikums.

Juram piezvanīja klasesbiedrs Ļoņa, uzaicināja ciemos, jo pie viņa tēva bija atbraucis draugs no Kijevas, savā mašīnā, līdzi atvedot sievu, sievasmāti un suni. Un Jura jau ļoti, ļoti sen sapņoja par suni. Viņš pauda vēlmi, lūdzās, ar trīcošu sirdi gaidīja katru dzimšanas dienu un katru Jaungadu, ka viņam tomēr uzdāvinās kucēnu. Taču vecāki, par spīti tam, ka ļoti mīlēja dēlu, palika nepielūdzami. Mammas jājamzirdziņš bija tīrība dzīvoklī, bet kas par tīrību tur, kur ir suns, - netīras pēdas un spalvas visās malās…

Jura aiztraucās līdz draugam Ļoņčikam mazāk nekā pusstundā, priecīgi konstatējot, ka daļu ceļa nākas braukt ātrajā «Annuškā». Viņš karājās grabošajā vagonā, kas traucās uz priekšu, un smaidīja - kad pirms diviem gadiem tētis iemācīja dēlu vadīt ģimenes stipri nobraukto žiguli, viņš pastāvīgi mēdza atkārtot: «Dēliņ! Tramvajam aizvien ir priekšroka!»

Suns, liels, pieaudzis vilks, gulēja uz gaiši bēšā goda dīvāna.

- Es nezinu, kā lai dabūju viņu no turienes lejā, - čukstēja Ļoņa.

Vecāki un viesi bija izgājuši pastaigāties pa Maskavu.

Jura, acis nemirkšķinādams, sajūsmā raudzījās uz suni. Un suns lūkojās uz viņu.

-  Ļoti vienkārši, - Jura sacīja. Un mazliet paceltā balsī vērsās pie suņa: - Pie manis!

Suns pastiepa kaklu un spēcīgi ievilka nāsīs gaisu, itin kā iesūkdams kādu informāciju par Juru.

Tad, lēni un cienīgi pieslējies kājās, nolēca no dīvāna. Jura kaut ko saskatīja viņa acīs. Vai tas bija smaids?… Bet suns nožāvājās, atplezdams platu, zobainu rīkli, piegāja pie Juras un apsēdās viņam pie kājām.

-   Skaidrs? - Jura vaicāja savam draugam Ļoņčikam. - Viņš sajuta biolauku. Es par to lasīju. Vai zini, cik daudz es esmu izlasījis par suņiem!

Viņš pieliecās un noglaudīja suņa galvu.

-   Gudrs suns, malacis! Vai gribi pastaigāties?

Suns saspicēja ausis un vienīgi neuzprasīja: «Vai tiešām?!»

-   Ko tu runā! - Ļoņa satraucās. - Viņi vēl nav izsaiņojuši čemodānu. Nav ne uzpurņa, ne pavadiņas! Tikai kakla siksna!

Jura apsēdās un veikli aplika sunim kakla siksnu - aizvirzījušās uz sāniem, pie tās karājās divas medaļas.

-   Es nedrīkstu suni mānīt, - viņš teica. - Gan mēs tiksim galā. Vai zini, kā jāapstādina tāds suns, ja tas sāk skriet? Nevis kliedzot «fu!», bet - «sēdēt!» Saprati? Ejam!

Un viņi gāja. Nevajadzēja pat kliegt ne «fu», ne «sēdēt».

Aiz bailēm gluži bālais Ļoņčiks uzreiz nepamanīja, ka Jura raud. Suns ar savām varenajām ķepām blietēja zālienu, spēlēdams kādu savu tikko izdomātu spēli… Bet Jura skatījās un raudāja.

-   Kas tev kaiš? - Draugs Ļoņa izbijās ne pa jokam.

-   Kāpēc man nav tāda suņa? - Jura sacīja klusi un bezmaz vai pa zilbēm. - Kā tam ir vārdā?

-   Nezinu. - Ļoņčiks apjuka. - Viņi nepateica.

Jura skaļi izšņauca degunu kabatlakatiņā, noslaucīja asaras un uzsauca:

-   Suņuk!

Suns nekavējoties pārtrauca dangāt zālienu un pacēla gudro, skaisto purnu.

-   Pie manis, - Jura nokomandēja. - Iesim mājās!

Gariem lēcieniem suns priecīgi metās viņam klāt.

Juram no jauna izsprāga asaras.

-   Ļoņa, vai tu saproti, kas tas ir - suns?

-   Neraudi, - Ļoņa palūdza draugu.

Kad viņi bija pārnākuši mājās, viņš nolika virtuvē uz galda skaistu pudeli.

-   Tas nomierina, - Ļoņa sacīja. - Importa vīns, tēvam uzdāvināja.

-   Sausais, zeltītais, stiprais, - Jura bez pūlēm izlasīja uz etiķetes. - Rums.

Vilku suns sēdēja viņam līdzās, cieši piespiedies kājai.

Pa to laiku Ļoņa pēc kārtas cilāja uz plīts stāvošo katlu vākus, ielūkojās iekšā, ieelpoja aromātiskās smaržas.

-   Par to - būs slikti, - viņš murmināja, rīdams siekalas. - Par to būs baigi slikti.

Viņš paņēma no skapīša maizes kasti.

-   Uzkodīsim maizi, labi? Kas mums notiks no vienas glāzes?

…No vienas glāzes notika tas, ka Jura, atslēdzis durvis ar savu atslēgu, ar ļoti drūmu seju iegāja dzimtajā priekšnamā, pilnīgi ignorēdams istabas čībiņu izstādi un neno- vilcis vējjaku, pēc skraidīšanas ar suni pa zālienu netīrās kurpēs taisnā ceļā iegāja viesistabā.

Mamma tieši tobrīd iznāca no virtuves - vienā rokā viegls, vecs soliņš, otrā - kausiņš ar ūdeni, lai aplaistītu puķi podiņā pie sienas. Viņa sastinga, it kā būtu ieraudzījusi spoku.

-   Ko tu dari? Kas tev kaiš?! Petja, viņš ir piedzēries!!

Pjotrs Daņilovičs sēdēja uz dīvāna un lasīja avīzi. Viņš

neticīgi pacēla galvu, ieskatījās, tad pielēca kājās, saniknots izvirzīja uz priekšu žokli un pastiepa dzīslāinās rokas, it kā grasītos grābt ciet Juru un uzlikt viņam roku dzelžus.

-   Es neesmu piedzēries, esmu nelaimīgs, - Jura aizlūs- tošā balsī sacīja. - Kam mums šī tīrība? Un kā suns tai varētu kaitēt? Jāuzkar tikai priekšnamā mitra lupatiņa, kā suns ienāk no ielas, tā noslauka tam ķepas - un nekādu traipu nebūtu! Toties mājās dzīvotu suns! Kā cilvēkiem! Daži pat brauc kopā ar suni ciemos uz citu pilsētu! Tā dara visi! Sēta ir pilna suņiem! Tikai man tā nav!

-   Tu esi jucis? - tēvs draudīgi vaicāja. - Kur tu piedzēries?!

-   Jā, esmu jucis! Es gan dzeršu, gan pīpēšu, arī skolu pametīšu! Varat darīt ar mani, ko gribat, - varat sist, kaut vai nosist pavisam!

Mammai sejā parādījās sarkani plankumi, viņa sacīja:

-   Vai redzi, Petja? Kaut kas ir jādara!

Taču tētis, Pjotrs Daņilovičs Jevsejevs, VDK atvaļinātais apakšpulkvedis, labi prata analizēt situāciju un izdarīt pārdomātus secinājumus. Viņš likvidēja kaujiniecisko izteiksmi, itin kā izpūzdams gaisu, bet bargi uz priekšu pastieptās rokas novilka dēlam vējjaku.

-   Tu nu gan rādi klasi, Jurij Petrovič, - viņš tik vien noteica, līdzēdams dēlam novilkt apavus. Taču šis process tika pārtraukts, jo Jura pēkšņi metās uz tualeti. Nelabums mocīja viņu visu vakaru, un nepatīkamās sajūtas uz ilgiem gadiem atņēma viņam tieksmi pēc alkohola.

Vecāki dzirdīja viņu ar stipru tēju, un puisis pamazām atguvās.

-   Ko tad jūs ar Ļoņu dzērāt? - tēvs apjautājās.

-   Rumu! - Jura izspieda caur elsām. Viņš paslēpa seju tēvam pie krūtīm, vienkārši ielīda azotē. - Sauso, zeltīto, stipro! Ļoņčiks teica - pāriešot asaras…

-   Re, kā ir sanācis. - Pjotrs Daņilovičs palūkojās uz sievu, apskāva dēla galvu, piespieda cieši klāt. - Rums ir pirātu dzēriens. To dzer jūrā, uz vaļēja klāja, kad ir pamatīga sānsvere un spirgts vējš… Bet jūs droši vien pat vēdlodziņu piemirsāt atvērt. Labāk liecies gulēt un aizmirsti muļķības!

Pēc dažām dienām, kad Jura tikko bija pārnācis no skolas un vēl nebija paguvis izbrīnīties, ka pusdienas viņam pasniedz tēvs, atskanēja zvans. Pjotrs Daņilovičs kaut kā pārāk veicīgi izskrēja priekšnamā atvērt. Jura izdzirda mātes balsi:

-   Atslēgas ir dziļi kabatā. Baidījos palaist vaļā…

Nometis karoti, Jura izgāja no virtuves un ieraudzīja

savu mammu, Klaudiju Ivanovnu, skaistā, uz sāniem nošķiebtā beretē, spiežam pie krūtīm mazu, melnu būtni ar lielu galvu un bailīgi ieplestām acīm.

-   Kas… tas ir? - viņš jautāja.

-   Ņū… fal… - Klaudija Ivanovna pūlējās atcerēties.

-   Ņūfaundlends, - Jura pateica priekšā.

-   Pareizi! Ņūfaundlends! - māte nopriecājās. - Ar karaliskiem radu rakstiem. Tikai sakodiens kaut kāds nepareizs… Man nepietika pavadiņai un nācās trolejbusā…

-   Tas taču ir ņufs! - Jura sajūsmināts noelsās. - Sunim jābūt lielam!

-  Man teica, ka viņš izaugšot. Tad viņš būs liels. - Māte nesaprata viņu un nemierīgi palūkojās tēvā.

-   Tieši tā! - Jura iekliedzās. - Viņš būs teļa lielumā! - Un tad pēkšņi klusām pateica: - Cēzars.

Pateica un, pastiepis roku, piespieda kucēnu sev pie krūtīm.

-   Pareizi! - māte priecīgi sarosījās. - Viņš ir aristokrāts. Līdz pat kaulu smadzenēm. Tikai sakodiens…

-   Tu visu ceļu viņu stiepi? - Pjotrs Daņilovičs painteresējās, palīdzēdams sievai novilkt lietusmēteli. - Un kā tad ar darīšanām? Tās viņš nav izdarījis?

Izrādījās, ka zem lietusmēteļa Klaudijai Ivanovnai ir mājas halāts, acīmredzot bija steigusies, lai pagūtu līdz Juras pārnākšanai no skolas.

Pjotrs Daņilovičs veikli izvilka halāta jostu, apsēja kucēnam ap kaklu, tas pamanījās izlocīties un paguva sulīgi nolaizīt Juram vaigu.

-   Tu esi mans, Cēzar! Mans! - Jura nopriecājās.

-   Mēs drīz būsim atpakaļ! - tēvs nosolījās, vilkdams mugurā žaketi. - Es te netālu redzēju zooveikalu! Gan darīšanas nokārtosim, gan nopirksim visu, kas vajadzīgs.

* * *

-  Ja tas būtu noticis mūsdienās, es katrā ziņā būtu dabūjusi «Oskaru». Vai sliktākajā gadījumā «Palmas zaru». Tāpēc ka man bija revolucionāra loma.

-   Revolucionāra?! - Jevsejevs neizpratnē palūkojās uz izbalējušo plakātu «Trīs dienas Jaltā». Pludmale, jūra, rietoša saule - tas bija fons, bet priekšplānā - iedegusi meitene visai pieticīgā, pēc tā laika mērauklas, bikini… Kuplas krūtis, tievs viduklis, izteikti gurni, apaļš dibentiņš, muskuļoti ikri… īsi sakot - nekā sevišķa. Šoreiz - pēc šā laika mērauklas. Septiņdesmito gadu sākumā visi Padomju Savienības vīrieši bija iemīlējušies šajā meitenē. Ņinā Arhipovā.

-   Nejau tādā ziņā, ka par revolūciju! - Pilnīga, diezgan nevīžīga izskata sieviete māj ar roku. Arī tā ir Ņina Arhipovā, tikai reālā, no tagadējā laika. Protams, viņai būtu bijis labāk, ja plakātu aizvāktu, tad kontrasts nebūtu tik nāvējošs. - Vienkārši parādījās jaunas paaudzes filma - bez plānošanas sapulcēm, ražošanas apspriedēm, marte- na krāsnīm. Dziesmas, dejas, mīlestība, skaista daba un visa centrā - es! Gandrīz vai kaila! Tagad ar to nevienu nevar pārsteigt, bet toreiz… Filmu nolika plauktā, režisoru tik tikko neizslēdza no partijas. Pēcāk viss nokārtojās un es kļuvu par simbolu jaunai attieksmei pret sievieti. Nevis darba pirmrindnieci vai mājdzīvnieku, bet vīriešu iekāres objektu!

Jevsejevs šo stāstu bija dzirdējis no tēva. «Viss nokārtojās» pēc tam, kad Ņina Arhipovā nevis uz ekrāna, bet dzīvē bya izpildījusi ievērojama valsts ierēdņa iekāres objekta lomu. Tik ievērojama, ka viņš piederēja neaizskaramo kastai, tāpēc komitejas savāktais kompromitējošais materiāls tā arī netika likts lietā. Toties «revolucionārās» daiļavas portrets izvietojās uz slavena Masandras portvīna etiķetes.

-   Vai varat atcerēties augstākās sabiedrības lauvu tēvoci Kolu? - Jevsejevs kārtējo reizi mēģināja novirzīt bijušo daiļavu uz vajadzīgo tematu.

Sieviete atkal atmeta ar roku.

-   Cik to sabiedrības lauvu bijis! Gan tēvoči koļas, gan tēvoči petjas, gan tēvoči volodjas… Un ikviens piesolīja zelta kalnus. Tikai - kur viņi visi ir? Un kur ir tie kalni?

Patiešām - šaurggā hruščovkas tipa vienistabas dzīvoklītī nepārprotami vēdīja nabadzības smaka. Nesaklā- ta, izgulēta tahta, apaļš galds, trīs krēsli un senlaicīgs šifonjers veidoja visu dzīvokļa iekārtojumu. Plakāts pie sienas kalpoja par vienīgo kādreizējās dzīves atgādinājumu. Tajā patiesi bija redzamas gan zelta rotas, gan briljanti, gan lepns dzīvoklis Ordinkā, taču tas viss bija izkūpējis gaisā. Pareizāk - visparastāko un lētāko portvīnu pudelēs, ar kurām bija piekrauts mazais balkoniņš un virtuve.

-   Tēvocis Koļa. Viņš braukāja volgā, apmeklēja prestižus koncertus, viņu pazina daudzi…

Ņina Arhipovā piecēlās un, manāmi pieklibodama, devās pie šifonjera, parakņājās tajā un nolika uz galda vecu fotoalbumu. Kad viņa pieliecās, Jevsejevs skaidri sajuta alkohola smaku.

-   Te būs, skatieties. Tie ir uzņēmumi no «Trīs dienu» filmēšanas, mēģinājumiem teātrī, šīs ir manas otrās kāzas… Es sešas reizes esmu bijusi precējusies, četras - ar reģistrāciju. Bet romānus un dēciņas nevar ne saskaitīt. Vispār es nesaprotu, kāpēc esat pie manis atnācis, ja jūs neinteresē mana dzīve? Jūs taču esat žurnālists?

Jevsejevs bija stādījies priekšā, kad piezvanīja pie durvīm, pēc tam vēl divas reizes sarunas gaitā. Bet ja jau ap- dzisusī zvaigzne vēlas viņā redzēt tikai žurnālistu… Viņš nenoteikti pamāja.

-   Kāpēc jūs neko nepierakstāt? Kur jums ir diktofons? Vai fotoaparāts? Starp citu, jūs varat no manis nopirkt jebkuru fotogrāfiju. Izvēlieties!

-   Paldies, nevajag…

-   Nu tad aizdodiet man naudu. Simt rubļu. Līdz pensijas dienai, man ir otrā grupa. Es vienmēr atdodu, varat pajautāt kaimiņienei.

Pretizlūkošanas darbinieks nopūtās. Ar naudu viņam pašam bija paknapi. Taču neko nevarēja darīt…

Parakņājies kabatās, viņš nolika uz galda dažas naudaszīmes. Sievietes uzblīdusi seja atdzīvojās.

-   Es uzreiz sapratu, ka esat džentlmenis! - viņa ceremoniāli noskandēja. - Uzreiz, kolīdz jūs ienācāt. Un, pat ja mēs izdzertu dažu labu pudeli, jūs neatļautos nekā lieka… Vai tā nav? Tikai jums nāksies aizskriet uz gastro- nomu - man pat nav ko uzkost.

-   Sakiet - kurš vēl septiņdesmitajos gados bija ievērojama figūra skatuves mākslinieku aprindās?

Ņina Arhipovā nicīgi atšiepa lūpu un papurināja galvu.

-   Neviens nebija! Kurš tur varēja būt ievērojama figūra?! Palapojiet tā laika avīzes, un jums kļūs skaidrs! Vai jūs iesit uz gastronomu?

Jevsejevs piecēlās.

-   Diemžēl man jāiet atpakaļ uz darbu. Atvainojiet!

-   Nekas, es palūgšu Ļenu. Galvenais - lai būtu nauda. Un te pietiks gan vīnam, gan cīsiņiem…

Ņina Arhipovā plakātā un Ņina Arhipovā reālajā dzīvē

smaidīja. Taču tie bija pavisam atšķirīgi smaidi.

* * *

Karstumā gluži nomocījies, Jevsejevs nopirka saldējumu un, piegājis pie vajadzīgajām parādes durvīm respektablā namā Mazajā Gruzīnu ielā, uzkavējās, lai to notiesātu. Skaista dzeltenu ķieģeļu fasāde, plaši logi, milzīgi balkoni, trlsstūrveida un pusapaļi erkeri - arī padomju laikā pratuši būvēt elitārus mājokļus. Tiesa, toreiz dzīvokļus nepārdeva visvisādiem jaunajiem krieviem un iznireļiem, bet gan bez maksas sadalīja nomenklatūras darbiniekiem. Tāds bija to laiku taisnīgums. Tēvs uzskatīja, ka šis taisnīgums ir pareizs.

-   No kurienes cilvēkam var rasties miljoni?! - viņš sašutis vaicāja. - Nu, Bils Geitss ražo datorprogrammas, par viņu viss būtu skaidrs, Fiļa Kirkorovs koncertē - arī skaidrs, bet par kādiem līdzekļiem deputāts Vasja Pup- kins nopircis māju Rubļovkā? Agrāk viss visiem bija skaidrs - zadzis vai ņēmis kukuļus! Tāpēc viņi paši - tie blēži - daudz nelielījās, savu netīro piķi nerādīja, gluži otrādi - slēpa, baidījās nopirkt sagrabējušu moskviču, par vasarnīcu nemaz nerunājot. Lai gan - kas tās par vasarnīcām - mājiņas uz vistas kājām. Toties tagad visi, it kā uzreiz būtu par muļķiem kļuvuši, izliekas nesaprotam. Bet mūsu pretiniekiem viss palicis pa vecam - ja gadā iztērē vairāk, nekā esi nopelnījis, tas nozīmē, ka esi pār- devies ārvalstu izlūkdienestiem! Starp citu, vairāki mūsu aģenti tā ir tikuši atmaskoti…

Padzīvojis cilvēks ar mazu sunīti saitītē iznāca pa tērauda durvīm, aizdomīgi nopētīja Jevsejevu un pārbaudīja, vai durvis kārtīgi aizcirtušās. Pretizlūkošanas darbinieks pabeidza ēst saldējumu, noslaucīja lakatiņā lipīgos pirkstus un piespieda mājas selektora pogu.

-   Kas tur ir? - skaļrunī noskaldīja priekšniecisks baritons.

-   Sveicināti, Valērij Petrovič! Es jums šodien zvanīju.

-   Nāciet iekšā. Trešais stāvs pa labi.

Mūzu pielūdzējs Valērijs Petrovičs Barskis bija labi saglabājies. Viņš bija gara auguma, spēcīgas miesas būves vīrietis ar pašapzinīgu sejas izteiksmi un pārliecinošām manierēm. Gatavodamies vizītei, viņš bija apvilcis uzvalku un svītrainu kreklu, vienīgi kaklasaite tā arī bija palikusi karājamies uz krēsla atzveltnes spoguļa priekšā.

Un vēl viena atkāpe no etiķetes - čības korekto kurpju vietā.

-    Ar ko vienkāršs pensionārs izraisījis Valsts drošības komitejas interesi? - namatēvs pieklājīgi apvaicājās, piedāvādams Jevsejevam ērtu krēslu. Viņš pats nostājās pie loga un nezin kāpēc palūkojās laukā. - Es visu mūžu esmu baidījies no OBHSS, taču ar VDK mani ceļi nekad nav krustojušies. - Barskis pasmaidīja. - Lai gan Jeļise- jeva veikala un «Mostorgorg» lietā arī jūsu kolēģi ņēma dalību - iznāca varen liela rezonanse. Es biju iesaistīts liecinieka statusā - viens no vairākiem simtiem. Jūs droši vien tās lietas sakarā arī esat ieradies?

-   Nē, mani interesē cits jautājums, - Jevsejevs nomierināja namatēvu. - Mani interesē Maskavas septiņdesmito gadu bohēma. Un precīzāk - kāds tēvocis Koļa, kurš šajās aprindās esot bijis labi pazīstams…

-   Es un bohēma? - Barskis pacēla uzaci. - Kāds man ar to sakars? Neesmu nedz aktieris, nedz dziedātājs…

-   Taču jūs ar viņiem draudzējāties un cieši sagājāties, jums bijis daudz paziņu un draugu… Mums pret jums nav itin nekādu pretenziju, tā ka varat justies pilnīgi mierīgs.

Pavīpsnājis namatēvs domīgi pagājās šurp un turp pa istabu. Paklājs mīksti apslāpēja smagos soļus. Pat divi paklāji - novietoti viens otram virsū. Vēl viens sarullēts bija iestatīts kaktā.

Jevsejevs nemanāmi vēroja apkārtni. Dzīvoklis bija piebāzts mantām, kuras tālajos septiņdesmitajos skaitījās greznuma priekšmeti. Mēbeles no pulēta riekstkoka un Karēlijas bērza. «Helga» ar porcelāna servīzēm, it visur kristāla vāzes, smaga kristāla lustra, ietilpīgs četrdurvju šifonjers, droši vien pilns līdz augšai. Kādreiz tas viss bija bijis veiksmīgas dzīves rādītājs, turpretī tagad atgādināja nelikvīdu noliktavu. Vai konfiscētu mantu novietni.

-   Jums ir precīza informācija, - Barskis beidzot sacīja. - Man aizvien bija aizdomas, ka ap mani grozās stukači.

Tādi, kuri uzdodas par draugiem, bet paši ziņo VDK un OBHSS. Bet es tā arī netiku nevienu atšifrējis. Varbūt Miša Sviridovs… Vai Gaļa Behtina… Varbūt…

Viņš asi pameta ar roku.

-   Lai gan - kāda jēga tagad minēt! Jā, es tiešām apgrozījos tajās aprindās. Ar Volodju Visocki dzēru šņabi, ar Ņinočku Arhipovu braucu uz Sočiem atpūsties, pulcēju ap sevi slavenus cilvēkus… Viņiem tas glaimoja - tolaik tirdzniecība tika celta godā, varēja dabūt deficītu… Vai jūs zināt, kas ir deficīts?

Jevsejevs pamāja.

-   Esmu dzirdējis, tēvs stāstīja…

Taču dižais tirdzniecības vadonis nepievērsa viņa vārdiem uzmanību.

-   Tagad visi ir izlaidušies - ja ko ievajagas, iet uz veikalu un nopērk, it kā vēl izdarītu pārdevējiem pakalpojumu. Nauda - prece, tā sakot. Turpretī mūsu laikos viss nebija tik vienkārši, precēm tika izstrādāta sarežģīta klasifikācija. Piemēram, «pietiekamā sortimenta preces» - tas, kas aizvien stāvēja plauktos: ķilavas tomātos, sāls, pašmāju ražojuma uzvalki, apavi… Tiesa, tos gan varēja vilkt mugurā vienīgi putnubiedēklim, taču tā jau ir cita saruna.

Barskis tikko manāmi pasmaidīja.

-   Tad nāca «preces, kuru īslaicīgi nav pārdošanā», piemēram, gaļa, olas, desas… Bet «paaugstināta pieprasījuma preces» - melnie ikri, plikādas kažoki, paklāji, ikviens imports - uz letes vispār neparādījās. Tāpēc pārdevēja un vēl jo vairāk veikala vadītāja loma bija gluži cita - tas bija viņš, kurš izdarīja pircējam pakalpojumu, «dabūja» to, kas veikalā netika pārdots.

-   Vai tad tauta nebija sašutusi? - Jevsejevs apvaicājās, lai uzturētu sarunu. - Tolaik taču eksistēja sūdzību grāmatas…

Barska smaids kļuva platāks.

-    Ņemsim Poļikarpiču. Viņš vadīja pārtikas veikalu Ostoženkā, spics vecis bija, viltīgs, izveicīgs… Nesen satiku, un viņš man stāsta: «Esmu savācis veselu bibliotēku no sūdzību grāmatām, tagad lasu un smejos. Cik muļķību tie antiņi tika sarakstījuši! Bet es šos čakarēju kā gribēju un vēl teijāteri spēlēju: «Nerakstiet, lūdzami, mani taču sodīs.» Ha-ha-ha…»

Jevsejevs nepacietīgi sakustējās krēslā.

-   Bet kā paliek ar tēvoci Kolu, Valērij Petrovič? Vai jūs tādu pazināt? Viņam bija volga…

-   E-e-e-e… - Mūzu pielūdzējs atmeta ar roku. - Bohēmas aprindās ar volgu nevienu nevarēja pārsteigt. Es pats tiku aktrisītes volgā vizinājis. Tiesa, dienesta, taču - kāda starpība! Labāk pastāstiet, ar ko tas jūsu tēvocis Koļa nodarbojās. Kādas bija viņa funkcijas tā laika pasaulē? Cilvēks paliek prātā pēc viņa funkcijām. Pajautājiet, kam gribat, par mani: «Kurš jums, draugi, piegādāja importa kankarus? Vācu kurpes, dienvidslāvu zābakus, pat itāliešu plikādas kažokus…» Mani ne ar vienu citu nesajauks!

Bijušais tirdzniecības boss neviļus sakrustoja rokas uz krūtīm un atmeta galvu, uz mirkli pārvērzdamies par pieminekli pats sev.

-   īpaši izteiktu funkciju viņam itin kā nebija, - Jevsejevs noteica. Viņš jau bija sapratis, ka arī šī vizīte būs veltīga. - Apgrozījās starp aktieriem, baudīja autoritāti, piegādāja pazīstamam jauneklim biļetes, vadāja viņu pa prestižiem restorāniem…

-   Tad viņš ir homiķis? - Barskis atdzīvojās. - Tas atvieglo situāciju. Tikai tā nav mana sfēra. Jums jājautā Resnajam Tomasam. Tas ir izdaudzināts pediņš, viņš visus pazīst.

Pretizlūkošanas darbinieks saviebās.

-   Nē, homiķis ne. Viņam bija ģimene - sieva, meita…

Valērijs Petrovičs noplātīja rokas.

-   Slikti. Tad jūs diez vai viņu atradīsit. Tādu kā viņš bija simtiem.

-   Slikti, ka viņš nav izvirtulis, bet normāls vīrietis un kārtīgs ģimenes cilvēks? - Jevsejevs, celdamies kājās, pasmaidīja. - Mainās laiki, mainās arī vērtības. Bet tajos laikos par pederastiju lika cietumā…

Barskis ieķiķinājās.

-   Jā, vērtības mainās. Agrāk - kristāls, paklāji, servīzes un zelts skaitījās cieta valūta uz mūžīgiem laikiem… No dolāriem un mārciņām visi vairījās, par to varēja pielikt pie sienas. Bet ko lai es tagad ar visu šo iesāku?

Viņš pameta ar roku visapkārt.

-   Šodien šie krāmi nevienam nav vajadzīgi. Izmantoju vecos sakarus un palēnām tirgoju nost par kapeikām… Toties pediņi dzīvo miera vējos un pat vairs neslēpjas. Pretīgi slēgt iekšā televizoru!

-    Esmu ar jums pilnīgi vienisprātis! - Jevsejevs no

sirds sacīja un devās uz durvīm.

* # *

Meklēt tēvoci Koļu nebija jēgas. Var, protams, sameklēt un iztaujāt cilvēkus, kuri tajos gados tika ieņēmuši direktoru amatus pilsētas filharmonijā un «Roskoncert» apvienībā, aptaujāt koncertu administratorus un rīkotājus… Zināms, ja viņi līdz šim brīdim vēl bija šajā saulē, nebija pārcēlušies uz dzīvi ārzemēs un viņiem bija saglabājusies atmiņa. Turklāt tas bija apnicīgs, milzīgs un neperspektīvs darbs. Jo tēvocis Koļa - vien starpposms, galvenā figūra bija kursants. Tomēr Kormuhins uzstāja, lai pirmais tiktu meklēts tieši tēvocis Koļa.

Jevsejevs paberzēja deniņus. Strīdēties ar priekšniekiem ir bezjēdzīgi, taču arī strādāt tukšgaitā nav jēgas. Iespējams, Vulfs stipri pārspīlēja, cenzdamies pārliecināt kursantu, ka viņa labvēlis tēvocis Koļa ir tik visvarens? Varbūt patiešām santehniķis kultūras namā? Vai nu tieši santehniķis, bet kāds saimniecības vadītājs - visnotaļ iespējams. Rau, ja Profesors nemelo, tikt uz «Sarkanajām ģitārām» nemaz nebija tik grūti. Visticamāk, tādu kā tēvocis Koļa bija simtiem. Pie tā arī jāturas. Galu galā pārvaldē ir nodaļa, kas kūrē kultūru, tas ir viņu lauciņš, lai pastrādā. Pretizlūkošanas darbinieks uzrakstīja ziņojumu ar sīku pamatojumu, Vaļejevs uzlika vīzu, Kormuhins pēc neilgām pārdomām arī piekrita - tieši viņa norādījumus neviens netika noraidījis.

• Jevsejevs atviegloti nopūtās un ķērās pie kursanta. Maskavas apgabalā par raķešnieku varēja izmācīties Augstākajā stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlniecības skolā Kubinkā, Piemaskavas kara apgabala militārajā skolā Mitiščos vai arī Kosmisko spēku inženiertehniskajā skolā dienvidrietumos. Dienesta laikā audzēkņi varēja tikt pārcelti no viena karaspēka veida citā, tā ka kosmiskā izlūkdienesta inženieris radioelek- troniķis pilnībā varēja kļūt par starpkontinentālo ballistisko raķešu dežūrmaiņas priekšnieku. Taču sadale bija stingri mērķtiecīga, tāpēc uz poligoniem tika sūtīti vienīgi Kubinkas absolventi. Katram likumam, protams, ir savi izņēmumi…

Kubinkas mācību iestāde 1972. gadā bija sagatavojusi 92 leitnantus. Personas lietas kā pieklājas glabājās arhīvā, lappuses bija cauršūtas un sanumurētas, kseroksi strādāja cītīgi, izspļaudami uz plastikas plauktiņa lappusi pēc lappuses. Deviņdesmit divas lietas, deviņdesmit divi foto, no kuriem Jevsejevā raudzījās jaunas sejas - tik dažādas un tomēr tik līdzīgas cita citai. Tajās bija kaut kas veselīgs un tīrs, kas šos jaunos cilvēkus atšķīra no mūsdienu pusaudžiem - «pepsi paaudzes». Vismaz Jevse- jevam tā šķita.

Grūti bija pat iedomāties, ka viens no viņiem ir spiegs, nodevējs. Prāts to neņēma pretī. Pionieru nometnes, pulciņa padomes, metāllūžņu vākšana. Jauni cilvēki no cita laikmeta, kad vēl neeksistēja tāds termins kā «organizētās noziedzības grupējums», kad Maskavas ielās nešķai- dīja cilvēkus, izmantojot trotilu un heksogenu, TV nerul- lēja reklāmu blokus un realitātes šovus ar kopošanos, nerīkoja geju parādes, ne…

Lai gan - nē. Šī seja diez kādu uzticību neiedveš. Izspiedušies pieres kauli, virs deguna kopā saaugušas uzacis, drūms skatiens. Drūms? Visumā - jā. Jautrs noteikti ne. Jevsejevs ielūkojās titullapā - Pāvels Konstantinovičs Drozdovs, Elektronikas un automātikas fakultāte. Kāpēc esi tā sapūties, Pāvel Konstantinovič? Neesi izgulējies pēc eksāmena? Izkriti mīļākajā priekšmetā? Sastrīdējies ar meiteni? Jevsejevs pāršķirstīja lietu. Vidējā atzīme - 4,6, par diplomprojektu - piecnieks, brīnišķīgs raksturojums, biedri pret viņu izturas ar cieņu, veselība - kaut kosmosā lido!

Tev, puis, viss ir kārtībā. Sadalē tiki nosūtīts uz Berku- tovu Orenburgas apgabalā, uz Dičkovas poligonu, - jādomā, veiksmīgi tiki nosūtīts. Un dzīvo valstī, kur uzvarējis sociālisms, kur uz simt tūkstošiem iedzīvotāju gadā tiek izdarītas tikai četras slepkavības - tās pašas sadzīviska rakstura - un atklātas tiek 99 procentos gadījumu. Un, ja arī sociālisms galu galā izčākstēja, - kas par to? Toties tev tagad droši vien ir pulkveža vai ģenerāļa uzpleči, lepna māja, kalpotāji, beidzamā izlaiduma lendkruīzers, dzīvē iekārtoti bērni… Bet izskats, visticamāk, tikpat neapmierināts, uzacis sarauktas un padotie tevis bijājas un paklusām neieredz. Bet varbūt tieši tu esi spiegs?…

Jevsejevs nopūtās, atzīmēja kaut ko savā grāmatiņā un atlika Drozdovu sānis. Nākamās lietas titullapā gozējās kalniešu puiša Igora Vjačeslavoviča Katranova portrets - romiešu deguns, kopā nesaaugušas uzacis, tiešs un atklāts skatiens. «Droši vien izrādīsies divnieku karalis,» kapteinis nodomāja.

Ārkārtēji notikumi padomju poligonos nebija nekāds retums, tāpat kā citās armijas daļās. Protams, kārtības valstī tālajos septiņdesmitajos gados bija nesalīdzināmi vairāk, turklāt atlasē režīma karaspēka daļām pastāvēja stingri filtri, taču kareivji bija un palika kareivji. Attāls nostūris, ilgas, modrības uzturēšanai politvietnieku pastāvīgi uzkurināta situācija, stresi, ierobežots kontaktēšanās loks, tehniskais spirts un antifrīzs, apbēdinošas vēstules no meitenēm - tas viss radīja augsni tumšu dziņu uzliesmojumiem. Te kautiņš - slāvi pret «čurkām» vai otrādi, te dzeršana dežūras laikā, te patvaļīga došanās uz tuvējo apdzīvoto vietu pēc paštecinātā, taukos ceptiem kartupeļiem vai sievietes glāstiem vai pat dezertēšanas gadījumi - reizēm ar ieročiem…

Nekādā ziņā ārkārtēji notikumi nesaistījās ar ārvalstu izlūkdienestiem. Lūk, piemērs:

«1975. gada 9. maijā Tockas poligonā dienošais kapteinis Ogurcovs iedzēra 300 gramu tehniskā spirta, pēc tam skrēja apkārt ēdnīcai un kliedza: «Neesmu es nekāds nerrs, bet gan padomj' oficier's!» - vienlaikus vicinot Ma- karova pistoli un raidot četrus šāvienus gaisā…»

Pat visdzīvākā fantāzija nespētu iedomāties, ka viņu piedzirdījusi CIP aģentūra, iemācījusi ķecerīgo, lai gan īstenībai atbilstošo pantiņu un vēl ielikusi rokā dienesta ieroci…

Tiesa, viens gadījums atgādināja diversiju:

«1974. gada 14. jūlijā, Romskas poligonā sagatavojot palaišanai nesējraķeti, izcēlās ugunsgrēks, kura rezultātā gāja bojā seši cilvēki un tika iznīcināts starta komplekss…»

No Jevsejeva beidzēju-raķešnieku saraksta astoņi bija nosūtīti uz Romsku, un leitnants pieprasīja izmeklēšanas materiālus. Izmeklēšanas komisijas secinājumi norādīja uz «cilvēcisko faktoru» - kļūme pirmsstarta sagatavošanās procesā, kas izraisīja traucējumus degvielas uzpildes sistēmā un starta atcelšanu, kā arī liktenīga seržanta - starta apkalpes komandiera - kļūme, kuras dēļ degvielas liešanas laikā dažas oksidētāja piles uzpilēja ar heptilu nolaistītajam betona laukumiņam…

Versija par apzinātu kaitniecību un diversiju tika noliegta, jo visi galvenie notikuma vaininieki ugunsgrēka laikā bija gājuši bojā. Pašnāvnieku laikmets tajos laimīgajos gados vēl nebija iestājies, un kāda gan CIP būtu bijusi jēga organizēt šo nejēdzīgo diversiju? Materiālais kaitējums, dažu kareivju un jaunāko komandieru bojāeja, īslaicīgi no ierindas izsists viens no trim starta laukumiem, poligona vadības atbrīvošana no amata - un kas tālāk?

Ārvalstu izlūkdienestiem nav vajadzīgi sprādzieni un ugunsgrēki, tiem ir vajadzīga informācija. Un tieši šādā nolūkā Vulfs tika vervējis kursantu…

1972. gada izlaidums izklīda pa visu valsti - no Kamčatkas līdz Astrahaņas apgabalam un Orenburgai. Toc- kas poligons, Kura, Dičkova, Dombrovska, Kapustina Ja- ra, Romska, Pļesecka, Baikonura… Daudzi tika nosūtīti uz starpkontinentālo ballistisko raķešu militārajiem punktiem ar nedēļām ilgām dežūrām pie tās pašas pogas…

Daži nekur nebrauca, palika aspirantūrā, noenkurojās štābos, dabūja nosūtījumu uz militāriem ZPI, dažs labs ar pieklājīgu iemeslu vispār kļuva par civilistu. Tie Jevsejevu nepavisam neinteresēja. Pirmām kārtām viņa uzmanība bija pievērsta poligoniem.

Viņš sāka ar to, ka pieprasīja Militārās pretizlūkošanas departamentam ziņas par informācijas noplūdi no poligoniem laika posmā no 1972. līdz 1992. gadam. Neviens šāds fakts nebija ticis reģistrēts.

Principā pēc tā pieredzējis čekists būtu mierīgu sirdi ierosinājis lietu izbeigt. Rūpīgi, bez sevišķas piepūles krāj noliedzošo informāciju lapiņu pie lapiņas un, kad to salasās pietiekami, lai nevarētu pārmest slinkumu, raksti slēdzienu ar secinājumu: «Tā kā savāktie dati neapstiprina faktu, ka ārzemju izlūkdienests būtu vervējis padomju raķešu karaspēka virsnieku, uzskatu lietas operatīvo pārbaudi par izbeidzamu…» Tad ziņo instancēs, priekšnieki lasa lapiņu pēc lapiņas - viss pareizi, neapstiprina… Var, protams, pajautāt:

-   Un kā tad lente? Ko šis ieraksts nozīmē?

Taču tas ir retorisks jautājums. Noplāti rokas ar itin kā netīši sažņaugto biezo mapi:

-   Nezinu, biedri major (vai apakšpulkvedi, vai pulkvedi), un pat ja ģenerālis - visviens, nezinu, un punkts!

Patiešām - es savu darbu paveicu, rau, cik cilvēku aptaujāju, cik arhīvu materiālu izrakņāju, objektīvi dati nav apstiprinājuši vervēšanas faktu. Un lente… To Vulfs, maita, pats varēja safabricēt saviem priekšniekiem!

Taču Juram Jevsejevam šādas pieredzes nebija. Akadēmijā viņam bija mācīts, ka spiegošana nav nedz zādzība, nedz slepkavība, tā redzamas pēdas neatstāj, tāpēc pierādījumi jāvāc pa kripatai, pa molekulai, tad neredzamais ļaunais gars materializēsies par konkrētu cilvēku ar miesu un asinīm, tik reālu, ka viņam varēs uzlikt roku dzelžus…

Tāpēc Jurijs Jevsejevs, kuram jau tuvojās laiks saņemt kārtējo dienesta pakāpi - «valsts drošības vecākais leitnants», neturēja vis rokas klēpī, bet izrādīja neatlaidību vārda pozitīvajā nozīmē.

Viņš uzrakstīja ziņojumu un ar Kormuhina palīdzību panāca audienci pie pulkveža Aņičkina no Militārās pretizlūkošanas pārvaldes, kurš kūrēja stratēģiskas nozīmes raķešu karaspēka objektus. Saruna izvērtās ne sevišķi sirsnīga.

-   Kas par informācijas noplūdēm, jaunais cilvēk? - sašuta korpulentais tēvocītis ar izspurušu sirmu matu ērkuli, saraustīdams mundieri ar melnām tanku karaspēka zīmotnēm. - Kas par slēpņiem? Jūs būsit saskatījies spiegu filmas! Reālajā dzīvē nekas tāds nenotiek. Poligonā pat muša nejauši neielidos. Tikai tā, kurai ir norīkojums un apstiprināta atļauja. Citādi «īpašajam» - tribunāls, komandierim - pa cepuri un arī man - ar celi pa sēžamvietu, izlidotu no Maskavas uz Urjupinsku, ķepurotos un varētu sacīt ardievas pensijai!

Jevsejevs pievērsa uzmanību Aņičkina tēlainajam domāšanas veidam. Viņam vajadzētu rakstīt grāmatas.

-   Vai tiešām viss rit tik gludi? - viņš tomēr riskēja pajautāt. - CIP taču nesnauž, tai slepenajos objektos jāiefiltrē savi «kurmji».

-  Kurmji! - pulkvedis nicīgi novīpsnāja. Viņam bija neapmierināta sejas izteiksme un tramīgs skatiens. Varbūt no dabas, varbūt dienesta izveidots, bet varbūt tāpēc, ka no Jevsejeva viņš sagaidīja nepatikšanas. - Visa mūža laikā es kurmjus esmu manījis vienīgi savā vasarnīcā! Bet pārējie manā nodaļā tos vispār nav redzējuši, jo ir jauni un viņiem vēl nav vasarnīcu!

-   Dīvaini. Ar ko tādā gadījumā nodarbojas īpašās nodaļas?

-   Ar «kāpuriem»! - Aņičkins atkal pasmīkņāja. - Ar pļāpām. Tie tipi gan ir visur. Ja ne tieši poligonā, tad tuvākajā apdzīvotajā vietā. Ja ne tieši tuvākajā apdzīvotajā vietā, tad virsnieku vai ierindnieku radu vidū. Un, ja ne viņu radu, tad paziņu lokā. Ir milzum daudz variantu. «Mūsu daļā atvestas jaunas iekārtas, veselu mēnesi noņē- māmies ar uzstādīšanu - no rīta līdz vakaram, bez brīvdienām un atelpas, domāju - arī atvaļinājumā netikšu…»

Pulkvedis novaikstījās, attēlodams ienaidnieka līdzzinātāja pretīgo fizionomiju.

-  Vai arī tā: «Cauri mūsu ciematam divi traktori vilka kaut ko milzīgu, pārklātu ar brezentu, man sētu sagāza, trīs kartupeļu vagas izdangāja. Bet kam lai sūdzas? Tepat līdzās raķešu poligons - ko grib, to dara…»

Aņičkins savilka vēl pretīgāku grimasi.

-   Šie kāpuri arī ir informācijas avoti. Lai gan paši to nenojauš. Viņi vienkārši tiekas ar draugiem, atpūšas, drāžas ārpus mājas, brauc tālsatiksmes vilcienos kopā ar interesantiem un runīgiem ceļabiedriem. Sarunas pavediens pamazām ritinās. It kā nenozīmīga informācija. Taču tie, kuri ir informēti par jauno raķešu kompleksu, uzzina, ka tas jau ir sasniedzis bruņotos spēkus un pat to, tieši kur tas nogādāts… Te nu ir informācijas noplūde!

Pulkvedis atmaskojoši pastiepa rādītājpirkstu, tad miermīlīgi paurbināja ar to ausi un bez sevišķiem panākumiem pieglauda sirmos matus.

-   Te tev nu bija kurmji! Bet ko pļāpām var padarīt? Mēli nogriezt vai muti aizšūt? Nedrīkst - nav humāni, tādas metodes sen vairs nav modē… Turklāt «neuzmanīgie avoti» ir visā pasaulē, tie ir ikviena profesionāla izlūkdienesta eksistences pamats, bez kura CIP, MI-6 un tamlīdzīgi dienesti izmirtu kā mamuti.

Aņičkins ievilka elpu.

-   Ko mēs tur varam līdzēt? Informācija līdzīgi ūdenim visur atradīs ceļu. Mēs tikai iespēju robežās aizdrīvējam visas šķirbas, tveram katru pilīti, citādi strautiņš pārvērtīsies varenā upē. Tāpat rīkojas gan amerikāņi, gan angļi, gan arābi. Tā ir dzīves norma. Pļesecka tika celta dziļi taigā, bija lielas grūtības ar infrastruktūru, kapitālieguldījumu pieauguma koeficients bija milzīgs, daudziem nācās rauties melnās miesās. Bet priekšniecība uzskatīja, ka tas nepieciešams slepenības dēļ, un šis projekts tika apstiprināts. Amerikāņi atklāja Pļesecku jau celtniecības etapā. Vai saprotat? Mēs savukārt tūlīt pat uzķērām viņu raķešu bāzi Kalifornijā, tai vēl pamati nebija paguvuši nožūt…

-   Vienā no poligoniem 1972. gadā, iespējams, tika uzstādīta kodolraidītāja iekārta, - Jevsejevs sacīja. - Tas varēja izraisīt ievērojamus informācijas uzplaiksnījumus. Man nepieciešams zināt, kur tieši tas notika.

Pulkvedis ar abām rokām pieglauda izspurušo ērkuli. Akadēmijā Jurijam bija mācīts, ka šis žests liecina par apjukumu un tiek lietots, lai iegūtu laiku, iekams dot melīgu atbildi. Tiesa, šāds skaidrojums neattiecās uz kolēģiem, it īpaši dienesta pakāpē augstākiem.

-   Uzplaiksnījumi. To ir lēveņiem, šādu uzplaiksnījumu. Amerikāņi palaida jaunu pavadoni ar uzlabotu aparatūru - te nu bija uzplaiksnījums. Mūsējie strādā pie perspektīva projekta, Rietumu izlūkdienesti kaut ko nojauš, saspringst, drebina savus aģentus - arī uzplaiksnījums. Tas, ko jūs vēlaties, ir… Tāpat kā ķert vēju tīklā.

Jevsejevs saprata, ka uz pulkveža atklātību ir velti cerēt. Viņš nemeklēs savas informācijas noplūdes un vēl jo mazāk - konkretizēs. Tāpēc ka pats Aņičkins ir par visām noplūdēm atbildīgs. Kam gan tas patiktu? Tas ir tāpat kā jautāt vīram, cik reižu sieva viņu krāpusi.

-   Paldies. Jūs man ļoti palīdzējāt.

Nevarēja nesaklausīt sarkasmu jaunā pretizlūkošanas darbinieka balsī, taču Aņičkins izlikās to nemanām. Kā nekā viņš ilgi bija strādājis konspiratīvajā darbā.

* * *

-   Tev jāvēršas pie «inkvizīcijas», - ieteica tēvs, kad Jurijs atstāstīja viņam savu sarunu ar Aņičkinu. - Vai zini, kas tā ir?

Jurijs pamāja.

-   Iekšējās pretizlūkošanas nodaļa.

-  Tieši tā. - Atvaļinātais apakšpulkvedis Jevsejevs tikko manāmi pasmaidīja. - Viņi medī nodevējus mūsu pašu vidū un nav saistīti ne ar kādiem rādītājiem. Ja noplūdes bijušas, tad viņi katrā ziņā ir meklējuši to cēloņus. Turklāt stingri noteiktā virzienā - kurš no mūsu kolēģiem strādā ienaidnieka labā!

Kormuhins saviebās, kad Jevsejevs aiznesa viņam parakstīšanai pieprasījumu IePN. Šī apakšnodaļa darbiniekiem nebija simpātiska, viņi no tās neslēpti baidījās. Tāpēc ka pat neapstiprinātas pašu drošības dienesta aizdomas varēja pārvilkt krustu ikviena virsnieka karjerai. Taču atstāt jaunā cilvēka iniciatīvu bez ievērības nodaļas priekšnieks arī nedrīkstēja. Jo tad iznāktu, ka Jevsejevs par katru cenu cenšas atrast spiegu, bet viņš, Kormuhins, liek viņam sprunguļus ritenī. Kaut kas tāds pretizlūkošanā, maigi izsakoties, netika veicināts.

- Malacis… - pārvarējis sevi, noteica pulkvedis, uzvilk- dams vērienīgu parakstu. Un ierasti piemetināja: - Tavs sencis.

Šajā reizē viņš bija trāpījis desmitniekā.

* * *

Spāņu inkvizīcijai ir odioza slava, lai gan, pārvēršot tās briesmu darbus statistikas valodā, šī slava manāmi izbālēs - sešsimt gadu laikā bija sadedzināts desmit tūkstoš ķeceru… Zinot pasaules ļaundarību apjomus, tā vien kārojas piebilst šajā situācijā it kā nepiemēroto vārdiņu «tikai»… Osvencimas vai Dahavas komandanti vien pasmaidītu par tik zemu ražīgumu. Pat vienkāršais amerikāņu GKS majors Tomass Fērbsijs ar vienu rokas pirksta kustību, atverot «Enolas Grejas» bumbu lūku, divdesmit reižu pārsniedza spāņu autodafē rekordu. Bet Kampūči- jas diktators Pols Pots, kurš trīs gadu laikā bez jelkādām augstām tehnoloģijām - ar kapļiem un lāpstām - iznīcināja trīs miljonus padoto, vai Staļins un Hitlers, izrēķinoties ar desmitiem miljonu savu pilsoņu, padarītu inkvizīciju par apsmieklu…

Visuma ļaundarībām piemīt īpašība mīkstināt mazāka mēroga zvērību šausmas. Taču šajā gadījumā tā nenotika.

Varbūt tāpēc, ka tēvi-inkvizitori darīja ļaunu, it kā lai uzvarētu labais? Taču ar to reti kuru var pārsteigt - liekulība aizvien ir bijusi tirānu un bendesmaisu ierocis…

Visticamāk, pasaules šausmu arsenālā iegājušās spīdzināšanu daudzveidības, sarežģītības un rafinētas cietsirdības dēļ… Galu galā «spāņu zābaku», Nirnbergas jaunavu, «raganas krēslu» vai «ķecera dakšu» netika izdomājis ne Staļins, ne Hitlers un nepavisam ne Pols Pots ar saviem kapļiem…

Bet vēl ticamāk tāpēc, ka ķecerības apkarotāji uzmanīja visus - bagātos un nabagos, priekšzīmīgos pilsoņus un rūdītus slepkavas, bezvārda zemniekus un karaliskas personas, visi bija vienlīdz beztiesiski inkvizīcijas soģu priekšā. Vien paši svētie tēvi bija neaizskarami. Pareizāk, tādi šķita.

Reti kurš zina, ka dižais inkvizitors Tomass de Tork- vemada savā institūcijā izveidoja īpašu nodaļu, kurai vajadzēja meklēt ķecerus pašu vidū - starp baznīcas kalpiem un inkvizitoriem. Un vai vēl jāstāsta, ka šī «inkvizīcija inkvizīcijā» izcēlās ar sevišķu rafinētību un cietsirdību, tā lika nodrebēt pat vispārliecinātāko ķeceru apkarotāju norūdītajām sirdīm, jo viņi labi zināja spīdzināšanās izspiesto atzīšanos cenu.

Akadēmijas trešajā kursā Jevsejevs rakstīja kursa darbu par inkvizīcijas darba metodēm, tā ka viņš orientējās tematā. Un atšķirībā no daudziem saviem kolēģiem netrīcēja iekšējās pretizlūkošanas priekšā. Iespējams, tas bija izskaidrojams ar viņa jaunību.

«Inkvizīcija» atradās klusā ieliņā dažus kvartālus no FDD galvenās ēkas Lubjankā 2. Izkārtnes pie nelielās savrupmājas vārtiem nebija, taču vērīgs cilvēks tās piederību varēja noteikt pēc cieši aizvilktajiem aizkariem, tieši tādi paši sedza logus «namā nr.2», par kuru nevienam nebija nekādu šaubu. Saimniecības daļa šādos konspirācijas smalkumos neiedziļinājās.

Savrupmāja bija sena, taču labi restaurēta. Tā izskatījās neapdzīvota, un, ja vizītes laiks iepriekš nebūtu saskaņots, Jevsejevs nodomātu, ka te šodien ir brīvdiena. Divas kameras novēroja ieeju, un, kad viņš piezvanīja pie pulētajām, griezumiem rotātajām durvīm, zemākais okulārs izvirzījās, acīmredzot parādīdams tuvplānu sardzes istabas monitorā.

-    Pie kā jūs nākat? - no skaļruņa režģa atskanēja draudzīga balss, lai gan apmeklētāji šeit nenāca bieži un viņš neapšaubāmi uzreiz tika identificēts.

-   Jevsejevs. Pie Korabļova.

-   Nāciet iekšā!

Noklikšķēja slēdzene. Durvis izrādījās smagas - zem smalkās apdares slēpās bruņu plāksne. Jurijs attapās nelielā koka starptelpā nākamo durvju priekšā, taču tās atvērās tikai pēc tam, kad aiz muguras bija noklikšķējušas iepriekšējās.

Plašā tukšā gaitenī stāvēja jauns parasta komitejas izskata cilvēks - neuzkrītoša, slāviska seja, īss matu griezums, uzvalks, pletkrekls, kaklasaite… Viņš plati smaidīja, it kā būtu ieraudzījis savu radinieku vai vismaz tuvu draugu. Jevsejevs pat pameta skatienu atpakaļ, vai aiz muguras nestāv tas, kuram šis smaids tiek veltīts. Taču aiz muguras bija tikai durvis, kurās vairākas reizes pagriezās slēdzošs mehānisms.

-   Labdien, Jurij Petrovič, es esmu Korabļovs, Sergejs Jevgeņjevičs. - Jaunais cilvēks pastiepa roku. Jevsejevs saprata, ka smaids domāts tieši viņam, un nosprieda, ka viņi kaut kur ir tikušies, varbūt Korabļovs pat bija mācījies reizē ar viņu akadēmijā, tikai kursu vai divus augstāk. Tomēr atcerēties šo atklāto seju bez īpašām pazīmēm viņš nevarēja, lai kā arī centās.

Tad viņam iešāvās prātā, ka viņš pats tāpat bija smaidījis celtniekam Kutjkovam, ar kura iesniegumu tika sākusies visa šī jezga. Lai raisītu viņā simpātijas un panāktu uzticēšanos.

Viņi apmainījās rokasspiedieniem. No malas tas izskatījās tā, it kā Korabļovs paspiestu roku savam spoguļattēlam, bet Jevsejevs - savējam. Tāpēc ka arī Jurijs bija ticis sijāts profesionālās atlases sietā un atbilda komitejas standartiem - neuzkrītoša āriene, matu sasuka, korekts uzvalks… Korabļovs, tiesa, bija gadus piecus sešus vecāks, taču šo starpību izlīdzināja draudzīgais smaids.

-   Nāciet šeit, te mums būs ērti. - Korabļovs ieveda apmeklētāju nelielā, mājīgi iekārtotā istabā.

Mīkstais dīvāns, trīs krēsli, stikla žurnālu galdiņš. Acīmredzot stingrās nopratināšanas «inkvizitori» veic citā vietā.

-   Tēju, kafiju?

-   Nē, paldies. Esmu nācis darīšanās…

Korabļovs kļuva nopietns.

-   Mēs ļoti augstu vērtējam jūsu vizīti. Pie mums reti nāk pēc palīdzības un atbalsta. Parasti no mums baidās, bēg kā no uguns, no mums gaida nepatikšanas… Par mums stāsta briesmu lietas… Kāpēc tā?

-   Kāpēc? - Jurijs pacēla uzacis.

-   Tāpēc, ka mēs strādājam savējo vidū. Tāpēc, ka mēdzam vairākkārt nodrošināties. Spiegošana ļoti reti atstāj tiešus pierādījumus. Tāpēc mēs nevaram ignorēt netiešos…

-   Jā, es saprotu, - Jurijs pamāja.

īstā inkvizīcija plaši tulkoja netiešos pierādījumus. Pārāk plaši. Pietika sestdienā apvilkt savas labākās drēbes, ieturēt maltīti kopā ar ebreju vai aiziet uz mauritāņu pirti, lai cilvēks tiktu nodēvēts par atkritēju.

-   Protams, netiešie pierādījumi vien nevar būt par pamatu apsūdzībai…

-   Protams, - Jevsejevs atkal pamāja. - To zina visi.

Reiz angļu rezidentūras darbinieks Ričards Stouns,

kurš strādāja kultūras atašeja aizsegā, trīs stundas riņķoja pa Maskavu, pūlēdamies atrauties no ārējās novērošanas. Tas viņam neizdevās, un Stouns atgriezās vēstniecībā. Taču novērotāju redzeslokā nejauši nokļuva majors Titkovs no Otrās pārvaldes - viņš reizē ar angli brauca metro no Universitātes līdz Frunzes stacijai, kur abi iznāca virszemē pa vienu izeju ar četru minūšu intervālu… Lieta tika nodota «inkvizīcijai».

Titkovs un Stouns brauca dažādos vagonos, savstarpēji nekontaktēja, turklāt majors savu maršrutu pārliecinoši pamatoja… Tā ka neviens viņam nekādas apsūdzības neizvirzīja. Tomēr gaidītais dienesta pakāpes paaugstinājums nezināmu iemeslu dēļ nenotika, un pēc gada viņš tika atbrīvots rezervē veselības stāvokļa dēļ.

-   Bez tam mēs visu ļoti rūpīgi pārbaudām… Jūs taču saprotat, ka mums ir nepieciešama papildu drošība…

-   Protams.

Kapteinis Sļivins no ārējās izlūkošanas daudzus gadus veica rīta skrējienus Izmailovas parkā. Tieši toviet, kur atklāja amerikāņu izlūka ievietotu slēpni. Pēc «inkvizīcijas» iniciatīvas viņam atcēla ārzemju komandējumu un pašu pārcēla ar «karstu» informāciju nesaistītā darbā. Taču skrējienus viņš turpina - neviens viņu nekavē to darīt…

-   Mēs esam kā eksorcisti - sātana izdzinēji, - Korabļovs gurdi nopūtās. - Parasts cilvēks, jūtot sēra smaku, meklē minerāla avotu vai sērkociņu fabriku, turpretī mēs uzreiz sākam dzīt pēdas nelabajam. Un iedomājieties - bieži arī atrodam!

-  Mani interesē informācijas noplūde no raķešu poligoniem Padomju Savienībā pēc 1972. gada. - Jevsejevs uzskatīja, ka viņš godprātīgi ir izturējis prelūdiju un laiks ķerties pie galvenā. - Vismaz desmit gadu laikā.

-   Jā, protams, es lasīju pieprasījumu. - Korabļovs no žaketes iekškabatas izvilka šauru piezīmju grāmatiņu melnā, reljefi rotātā iesējumā. Droši vien lappuses tajā ir cauršūtas, sanumurētas un iznest to no nama ir aizliegts.

-   Kāpēc tikai poligoni? Vai stratēģisko raķešu karaspēka daļas ārzemju izlūkdienestus neinteresē? - «inkvi- zitors» apjautājās dīvainā intonācijā.

Jurijs centās, lai sejā neatspoguļotos itin nekādas emocijas.

-   Poligonos pastāvīgi notiek izmēģinājumi - jauni kompleksi, dažādi palaišanas apstākļi, tātad ir liels pastāvīgi mainīgas informācijas apjoms… Turpretī stratēģisko raķešu karaspēks atrodas kaujas gatavībā piecpadsmit- divdesmit gadu, varbūt pat ilgāk, tur viss ir statisks, jaunas informācijas tikpat kā nav. Turklāt, pēc manā rīcībā esošām ziņām, izlūkošanas darbība veikta tieši vienā no poligoniem.

Korabļovs apmierināti pamāja. Acīmredzot viņš pārbaudīja jaunā pretizlūkošanas darbinieka kompetenci pētāmajā jautājumā. Un, protams, savā īpašā nolūkā.

-   Labi, tādā gadījumā runāsim tikai par poligoniem. - Iekšējās pretizlūkošanas darbinieks atvēra šauro melno grāmatiņu. - Es nenosaucu avotus un neko jums nerādu, jūs visu tikai uzklausiet. Norunāts?

-Jā.

-    1974. gadā CIP saņēma ziņas par eksperimentālās ballistiskās raķetes «Marss» palaišanas raksturlīknēm. - Viņš runāja, neskatoties piezīmēs, acīmredzot bija sarunai pamatīgi gatavojies. - 1977. un 1978. gadā kāds no NASA konstruktoru birojiem saņēma telemetriskos datus par to raķešu izmēģinājumiem, kuras bija paredzētas Saules sistēmas perifēro planētu - Saturna un Nep- tūna - pētīšanai.

Korabļovs tāpat kā iepriekš neskatījās grāmatiņā. Jurijs nodomāja, ka tur, iespējams, nekas nebija rakstīts.

-   Un vēl… ASV Nacionālās drošības aģentūras rīcībā nonāca fragmentāras ziņas par dažiem raķešu palaišanas apstākļiem 1980. un 1981. gadā. Izskatās - no telefonsarunām vai radiogrammām…

-   Vai visai šai noplūdei bija viens avots?

Korabļovs paslēpa grāmatiņu.

-   Tas palika nenoskaidrots. Taču visi minētie izmēģinājumi tika veikti Austrumurālu kara apgabalā. Poligons PK-12 - Dičkova. Mūsu dienests pētīja poligona personālsastāvu, taču uziet aģenta klātbūtni neizdevās.

«Skaidrs, ka neizdevās!» Jevsejevs nodomāja. «Viņš nekādi neliek sevi manīt. Viņa vietā strādā raidītājskene- ris - apaļš, trīs kilogramu smags, melones lielumā…»

-    Kā informācijas noplūde tika izskaidrota? - Jurijs formas pēc pajautāja.

«Inkvizitors» paliecās uz priekšu un pazemināja balsi.

-   Viena no versijām - ekstrasensorā izlūkošana! Jā, jā! Amerikāņiem ir militārie psihooperatori. 1973. gadā tie atklāja sevišķi slepenu zemūdeņu bāzi Kamčatkā…

-   Ko?! - Jurijam šķita, ka viņš ir pārklausījies. - Jūs mani izjokojat?

Korabļovs pašūpoja galvu.

-    Protams, tam ir grūti noticēt - izklausās pāc fantastikas… Bet puiši no GIP nokopēja ASV Aizsardzības ministrijas izlūkošanas pārvaldes priekšnieka ģenerāļa Grehema slepenu ziņojumu. Tajā minēti pat militāro ekstrasensu uzvārdi un konkrētas operācijas, kuras viņi veikuši…

«Jā-ā-ā… Redzams, ka viņiem no lielas slepenības un konspirācijas prātiņš nošķiebies,» Jevsejevs nodomāja. «Bet varbūt tā viņiem ir vieglāk norakstīt informācijas noplūdes - spiega domas aiz astes nenoķersi! Taču uz mani tas neattiecas. Galvenais - ir precizēta vieta -PK-12U

-   Paldies. - Jevsejevs piecēlās. - Jūs man ļoti palīdzējāt.

Viņš saglabāja nesatricināmo sejas izteiksmi. Taču pateicās visnotaļ no sirds.

-   Vajadzības gadījumā ceru uz jūsu palīdzību mums. - Korabļovs pielieca galvu. - Jūs zināt manu telefonu, un es zinu jūsējo. Uzskatīsim, ka kontakts ir nodibināts.

Jevsejevs nesāka precizēt, kādu kontaktu iekšējās izlūkošanas darbinieks domā.

Pa tukšo gaiteni Korabļovs pavadīja viņu līdz ārdurvīm. Jau atrazdamies uz ļaužu pilnās ielas, Jevsejevs atcerējās - no visa iekšējās izlūkošanas personālsastāva pēc sejas ir pazīstams vienīgi Korabļovs un kāds apakšpulkvedis, kurš ziņo par skaļo atmaskošanu rezultātiem. Visi pārējie darbinieki paliek nezināmi.

-   Ekstrasensorā izlūkošana! - Jurijs pasmīnēja. - Kaut ko tādu izdomāt! Kad es atradīšu skeneri, tad parādīšu jums to «psihooperatoru»!

-  Tas nav mans mūrējums. - Sesks ielūkojās caurumā, skaļi ievilka nāsīs gaisu. - Smaka kā kapličā. Kā tas vispār radies? Te bija siena.

Mežainis tupēja uz pirkstgaliem, nobīdījis lukturīti no pieres līdz zodam, un nesteidzīgi pārcilāja ķieģeļu un betona šķembas uz grīdas. Par to kapliču Sesks pārspīlē. Gaiss bija gluži pieņemams - parasta pazemes mitruma smaka bez kanalizācijas smārda.

-   Ka es tev saku - tas nav mans darbs, - Sesks atkārtoja jau skaļāk. - Es jau būtu atzinies, kas man ko slēpt.

-   Skaidrs, ka nav tavs, - Mežainis noteica grīdā.

Sesks pamāja, apmierināts, ka ticis sadzirdēts.

-   Izskatās tā dīvaini. Neko nesaprotu.

Kāpjoties atpakaļ, viņš sasniedza pretējo sienu, nostājās Napoleona pozā, sakrustojis rokas uz krūtīm.

-   Tas ir vecs pagrabs, skaidra lieta. Pagrabs… Hm. Izskatās, ka tam uzdūrušies eju racēji, kas vilkuši te trasi. Ko, Mežaini? Nevarēja neuzdurties. Līduši aiz ziņkārības… un nezin kāpēc nav aizlīduši līdz galam. Re, nākamā siena ir vesela, lai gan viņi to pussekundē varēja izgāzt. Ko šie tur ieraudzīja - plikgalvainu velnu?

Sesks, nenolaidis acu no mūrējuma, iebāza roku somā, izvilka alus bundžu, attaisīja un iedzēra malku.

-   Un tad ņēmuši un caurumu aizmūrējuši. To nu es nekādi nesaprotu. Vai tev kaut kas ir skaidrs, Mežaini? Man ne.

Mežainis klusēdams iztaisnojās un stāvēja, risinādams savu domu un neklausīdamies sarunbiedrā. Piegāja pie sienas, pielika pie tās no grīdas paceltu ķieģeļa gabalu. Novīpsnāja. Sesks iemalkoja vēl alu, pēc tam, pieklājības pēc pakāpies soli sānis un pagriezies pret sienu, izčurājās uz sienas, tad atvēra muti, lai uzdotu Mežainim nākamo no mūžīgo jautājumu klāsta, taču Mežainis pēkšņi viņu pārtrauca:

-   Ķieģeļi ir citi, - viņš teica.

-   Kā tā? - Sesks sarosījās.

-   No cita pagraba. Vai arī citas partijas. Varbūt vispār citas šķirnes. Es nezinu. Siena mūrēta no īpašiem ķieģeļiem, tāds bija 30. gadu standarts - pussausās presēšanas ķieģelis pagrabiem, visādām mitrām vietām. Tas ir blīvs, labi apdedzināts - rau, sarkans kā oga. Tagad tādus netaisa. Redzi?

-Nu…

Sesks aizmeta tukšo skārdeni, iebāza mutē plāksnīti gumijas un sāka košļāt. Ķieģeļos katrs sevi cienošs digers orientējas - piemēram, lai saprastu, caur kādu mūri tu ikreiz grasies lauzties un kas tevi viņā pusē gaida. Šajā kontekstā visi ķieģeļi iedalāmi «cara laika ķieģeļos», «padomju ķieģeļos» un «Lužkova ķieģeļos», turklāt atšķirt tos nemaz nav grūti. Taču par kaut kādu tur pussauso presēšanu Sesks dzirdēja pirmo reizi.

-   Bet caurums aizmūrēts ar parastiem ķieģeļiem, kādus tagad lieto būvēs, - Mežainis turpināja. - Un krāsa tiem cita, vairāk kā caurejai. Arī sadauzīt tos vieglāk.

-    Velns tos rāvis, - Sesks piekrita. - Un tālāk? Kāda jēga?

Mežainis nometa ķieģeli zemē.

-   Nezinu, - viņš noteica. - Varbūt kāds te paslēpis un iemūrējis monētas…

-Vai līķi.

-   Vai arī būvnieki nejauši uzdūrušies speciālam tunelim, - Mežainis sacīja.

Sesks apklusa. Tad izņēma košļeni no mutes un pielipināja pie griestiem.

-   Kāpēc tad mēs stiepjam gumiju?

Atbildes vietā Mežainis attaisīja savu somu, kas stāvēja zemē, un izvilka no tās īsu titāna lauznīti, rūdīta metāla pīķi, tādu pašu cirtni un āmuru. Sesks apbruņojās ar saliekamu, sešus kilogramus smagu, pēc pasūtījuma izgatavotu smailkapli. Darbs sākās.

Viņi ātri tika cauri ārējam mūrim un nonāca mazā - metrs reiz pusotra - telpā, aiz kuras atradās nākamā siena. Sesks atvēzējās un zvēla ar smailo kapli tieši pa vidu - siena atbildēja ar dobju aizkapa skaņu. Tur bija četru piecu ķieģeļu biezuma slānis. Mežainis ar cirtni drupināja cementu, Sesks aiz viņa ķeksēja ķieģeļus. Taču tie drupa kopā, tā ka nācās urbināt laukā pa gabaliņam. Uz priekšu virzījās lēni. Stundas laikā bija izdrupināta maza lūciņa pirmajā slāni. Viņi atvilka elpu, notrausa sviedrus, un Mežainis atkal ķērās pie cirtņa un āmura. Vēl stunda - lodziņš paplašinājās. Un kādā brīdi Sesks asi apsviedās un nokomandēja:

-   Dzēs nost lukturi! Sargies!

Lukturi nodzisa. Mežainis samiedza plakstus, lai atbrīvotu tīkleni no gaismas paliekām, tad atvēra acis. Ķieģeļi piķa melnā cauruma malās tikko manāmi atstarojās pretējā sienā. Tunelī kāds bija.

Mežainis ieslidināja cirtni kabatā, satvēra ērtāk āmuru un, uzmanīgi pārnesdams svaru no papēža uz pirkstgalu, piegāja pie cauruma un ielūkojās iekšā. Gaisma jautās no perpendikulāra - iespējams, no kanāla [2] , pa kuru viņi bija šeit nokļuvuši. Tie varēja būt amata brāļi digeri, montieri-kanalizācijas vilcēji, bomži vai kruķi. Te valdīja absolūta neziņa.

-   Nu? - Aiz muguras atskanēja Seska čuksts.

-   Klusām tinamies, - Mežainis atčukstēja. - Ielīdīsim spraugā un skatīsimies. Somas un dzelžus paņēmi?

-   Paņēmu.

Viņi atkāpās tālāk tunelī un apstājās. Kādu brīdi gaisma no perpendikulāra nemainīja savu intensitāti, it kā būtu sastingusi uz vietas. Tad Mežainis atskārta, ka izšķir Seska sviedraino ģīmi priekšā pa labi, un saprata, ka ir kļuvis gaišāks. Viņš aizskāra Seska plecu un teica:

-   Tinamies!

Pagājās vēl desmit soļu. Kļuva dzirdamas balsis - dobjas, daudzkārt atbalsotas. Balsis apmainījās aprautām frāzēm. Mežainis saklausīja vārdu «šeit».

Šeit? Vai šeit? Tu esi šeit? Kas šeit ir?

Gaisma pieņēmās spēkā, tai bija balta nokrāsa, kādu rada lētie ķīniešu lukturi. Taču lukturis nebija viens, pat divi ne. Mežainis saprata, ka nāksies pazust pavisam, jo arī krukiem noliktavās izsniedz dažnedažādus ķīniešu krāmus. Tikko viņš bija paguvis tā nodomāt, kad līdzās atskanēja krītoša ķermeņa troksnis un dzelžu šķindoņa. Sesks skaļi un skaidri nolamājās. Mežainis pagrieza galvu un redzēja, ka viņš pa pusei sēž, pa pusei guļ peļķē, saķēris celi, bet līdzās mētājas viņa kaplis un soma. Mežainis ar vienu roku saķēra somu, ar otru - Sesku aiz apkakles un kaut kur vilka. Sesks izrāvās un pielēca kājās. Kad Mežainis no jauna pagriezās pret viņu, viņš neko neredzēja. Gaisma bija pazudusi.

-   Kaut kāds mūdzis izskrēja zem kājām… - Sesks viņam pie auss žēlojās. - Varbūt no šamējiem…

Un apklusa. Jo arī bija pamanījis.

Viņi apstājās, pietupās uz pirkstgaliem un tupēja nekustīgi vairākas minūtes. Bija tumšs kā naftas cisternā. Kaut kur tālumā šalc ūdens. Un kāds droši vien kustas šajā tumsā. Varbūt jau pavisam tuvu, tūdaļ aizskars ar roku vai dzelzsgabalu. Sirds stājas, pa muguru tek ledaini sviedri.

Vēl minūte. Vēl.

Neviens nevienu netika skāris. Kad Mežainis iededza lukturi, tunelis viņu priekšā bija tukšs. Viņi atgriezās pie mūrējuma, tad aizgāja līdz kanalizācijas sazarojumam. Neviena nebija. Tomēr palikt pazemē bija baisi, tāpēc viņi, nogājuši kādu puskilometru ieslīpi uz augšu, izrāpās pa pirmo ērti pieejamo aku.

Bija pusvienpadsmit, gandrīz visi virszemē mītošie jau bija izklīduši pa saviem dzīvokļiem. Cenzdamies turēties ēnā, viņi noguruši soļoja mājup. Tagad galvenais bija - neuzrauties uz kruķiem. Paskats abiem bija atbaidošs, arī smaciņa - atbilstoša, sāks meklēt pakaļ, izprašņāt, var vēl aizstiept uz nodaļu…

Viņiem, protams, bija gatava atruna - mājās aizsērējusi kanalizācija, nācās sūdus ķeksēt, tīrīt caurules… Tur nebūtu kur piesieties, bez tam ar atejas tīrītājiem nav jēgas sapīties - piķa nekāda.

-   Vai atceries to puisi? - Sesks iejautājās, iegriezdamies caurstaigājamā pagalmā. - Lutiks, Lusiks… Šķiet, ka Lusiks.

Sesks bija garš un lokans, viegli liecās uz visām pusēm, ikvienā caurumā vai ejā ielīdīs. Melnīgsnēju seju kā jauktenim, taču patlaban tik stipri notraipītu, ka krāsu nevar izšķirt. Tikai plānās lūpas runājot izteiksmīgi šķobās.

-   Lusiks, - Mežainis apstiprināja.

-   Tevi sauca?

-  Nē. Vispirms pratināja seržantu. Viņš teica, ka es netiku no viņa atkāpies. īsāk sakot - izručīja.

Dažus metrus gāja klusēdami. Mežainis ievēroja, ka Sesks atkal gremo košļeni. Ir gan dīvains cilvēks. Rokas netīras, līdz elkoņiem mirkušas kanalizācijā, bet viņam nezin kāpēc nav pretīgi ar tām bāzt sev mutē visādus draņķus.

-  Kā šie viņam punci pāršķēluši, ko? - Sesks sacīja. - Ar ložu kārtu.

Mirkli vēlāk piemetināja:

-   Muļķim muļķa ceļš.

Mežainis piekrītoši klusēja. Pa galvu jaucās: ceļš… muļķa ceļš… Viņam nepatika atgriezties mājās pa šo ceļu. Pa šo vai citu, ja vien tas veda pa augšu. Pa virszemi. Viņam vispār nepatika iznākt virspusē. Stundu vai divas pēc iz- rāpšanās spiediens it kā izlīdzinās un vairs nav jūtams, taču pats augšpusē izlīšanas moments, kad no tumsas iznāk gaismā, - tas viņam nepatika. It kā būtu beigusies filma, zālē iedegta gaisma, un visi virzās uz izeju, steidzas pie saviem vienmuļajiem darbiem. Bet viņš labprāt būtu palicis un vēl paskatījies…

Piemēram, Seskam tas bija pie vienas vietas. Viņš ir pārgalvīgs, par to nav šaubu. Arī būdams netīrs kā cūka, jūtas savā elementā… Tomēr pēc tam viņam nepieciešams izlīst virszemē, atvilkt elpu, iedzert kopā ar draugiem un draudzenēm, pastāstīt par saviem varoņdarbiem. Bet Mežainis varētu palikt tur, šajās caurulēs. Protams, ne jau nu uz visiem laikiem, bet vismaz tik ilgi, līdz viņam apniktu… vai beigtos ūdens. Līdz gribētos rāpties laukā. Līdz šim vēl ne reizes nav gribējies. Tāpēc, beidzot kārtējo pazemes reidu, Mežainis parasti atgriezās mājās caur tuneļiem - tieši savas mājas katlu telpā. Tāds ceļš viņam patika krietni labāk. Taču Seskam to nevarēja izskaidrot, turklāt viņi dzīvoja dažādās vietās.

-   Manuprāt, zem Ordinkas, - Mežainis sacīja.

-   Kas? - Sesks nesaprata.

-   Zem Lielās Ordinkas ir ieeja speciālajā metro. Trešais atzars, ko nodeva 1986. «Gaišais ceļš». Kaut kur tur viņš ticis nomušīts. Tas puisis. Lusiks.

-   Kāpēc tad viņu atrada pie Novokuzņeckas stacijas?

-   Lai neatklātu vietu. Speciālais metro šajā rajonā savienojas ar Novokuzņeckas avārijas «apendicītu», tur ir šaursliežu dzelzceļš. Apsargi aizveda tālāk no grēka. Tikai pirms tam vēl paurķēja ar skalpeli, izvilka svinu.

-   Kā tu zini?

Mežainis paraustīja plecus un neko neatbildēja. Trotuāra malā piestāja taksometrs, durvis atvērās, un šoferis no kabīnes uzsauca: «Vai nepateiksit, kur ir Platova iela?» Sesks pameta ar roku - at šuj ies.

-    Es biju domājis - paššāvēju nostutē tā, lai trāpa kājās, - viņš brīdi vēlāk teica. - Vismaz tā, lai nebūtu beigts. Bet šie, re, kā - zarnas izšķetinājuši… Maitas.

-   Ko šie ar tevi tādu bez kājām iesāks? Domā, vedis pie mammas? Sniegs pirmo palīdzību, lai tu pēc tam pa labi un kreisi dalītu intervijas? - Mežainis pasmīkņāja. - Jāpiebeidz pašiem. Bet nav patikas ķēpāties.

-    Ciest nevaru, ka bliež vēderā, - Sesks papurināja galvu. - Ellīgas sāpes.

-   Staigā pietupienā, - Mežainis ieteica. - Tad trāpīs galvā. Uzreiz izlaidīsi garu.

-    Vano stāstīja - kāds no digeru kluba otrajā atzarā ielaidis suni. Pusgadu bija dresējis, suns šo klausījis uz pussvilpienu. Aplicis sunim siksnu, pie siksnas piemontējis mobilo ar kameru…

-   Un kas noticis?

-   Paššāvējs pat nepakustējies. Tikai suns ne piecdesmit metru nav nogājis, apsēdies aiz pirmā līkuma, elsdams kā lokomotīve. Tad sācis kaukt. Saimnieks kliedz, lai iet tālāk, bet šis tikai kauc un nekust ne no vietas. Un tad licis atpakaļ, ko kājas nes. Pēcāk vairs nav bijis piedabūjams līst pazemē, bet vēlāk, kā stāsta, sajucis, tā ka nācies iemidzināt. Un neviens nevar saprast, kur tas āķis. Kaut kāds starojums vai vēl kaut kas cits.

Viņi jau sen bija pārgājuši tiltam un nosoļojuši divus kvartālus pa Jaunā Arbata pakaļpuses šaurajām ieliņām. Seskam vajadzēja iet pa kreisi, uz Molčanovku, Mežai- nim - pa labi. Viņi apstājās. Sesks kaut ko pārdomāja.

-   Cik viņam bija gadu, tam Lusikam? - viņš jautāja.

-   Deviņpadsmit.

-   Vai viņš bija gara auguma? Resns?

-   Nezinu. - Mežainis vērīgi palūkojās Seskā. - Netiku redzējis.

-   Uzzini no sava kruķa. - Sesks izspļāva košļeni un pa paradumam gribēja pielipināt to pie griestiem, taču virs galvas bija apmākušās Maskavas debesis, un viņš pielipināja to pie liepas stumbra. - Tā, katram gadījumam… Uzzini.

-  Ja grasies dzīt spectunelī kādu pusaudzi, tad aizmirsti, - Mežainis sacīja. - Notiks tas pats, kas ar Lusiku. Kas ir, vai kāds pazīstams?

-   Radagabals, - Sesks iesmējās. - Septītā klase. Simt reižu prasījies līdzi pazemē. Šantažē, maitasgabals.

-   Nobliezīs tur tavu radagabalu. Ja to tu gribi panākt.

Sesks vairs nesmējās un skatījās Mežainim virsdegunē.

-   Kā lai tur nokļūst? - viņš jautāja.

Mežainis paraustīja plecus.

Patiešām - kā? Un vai to vajag? Kālab? Kāpēc? Kāds pasaulē varētu būt svarīgs iemesls, lai digers iekļūtu spectunelī, cieši jo cieši noliegtā parastam mirstīgajam, nodrošinātam ar tērauda durvīm un elektroniskām atslēgām, kustību sensoriem, automātiskiem ložmetējiem un vēl sazin kādiem draņķiem, no kā sunim jāsajūk prātā… Taču šie šķēršļi taču nebija likti velti. Nepavisam ne velti. Bet, ja iemesls ir montierim4 , tad ir iemesls arī digeram. Bet ikvienam iemeslam, ja tas ir svarīgs, var atrast drošu īstenojumu.

-   Ir kāda ideja, - Mežainis sacīja. - Ne suns un ne pusaudzis. Vai sen, kopš tu, Sesk, esi bijis cirkā?

Sestā nodaļa

LIETISKIE PIERĀDĪJUMI

2002. gada 5. augusts, Orenburgas stepe

«Numurētajām» slepenajām pilsētām nav savas sejas, tās visas izskatās vienādas. Tikai ainava apkārt var būt atšķirīga, taču atkal vienādi skarba - sniegs, tuksnesis, taiga… Poligons PK-12, kas atklātos dokumentos tika apzīmēts kā pilsētciemats Dičkova, nebija nekāds izņēmums.

Trīs desmiti bēdīgu piecstāveņu, izkaisītu Orenburgas stepē pusotra kilometra rādiusā; aplupušas, govju kūtīm līdzīgas zemas un garas kazarmas; vietējās varas centrs - dzeltens štābs ar obligāto Ļeņina pieminekli slikti koptā skvēriņā, apkārt nīkulīga birztala; vārnu bari virs izgāztuves aiz ēdināšanas bloka un, visbeidzot, nedaudz nomaļus - galvenais, kā dēļ viss minētais ticis būvēts, poligona sirds… Tā vairs nav nomaļa stepe, bet gan ur- bānistiska ainava no fantastikas filmas - viens vienīgs betons un stikls, stikls un betons!

Milzīgi angāri, debesīs slejošies celtņi, augstum augsti rezervuāri degvielai, betonēti palaišanas laukumi ar elles caurumiem uguns uztveršanai, raķešu gaidās pavērtas režģotas divu starta paaugstinājumu fermas un - tavu veiksmi! - trešajā starta laukumā - palaišanai gatava raķete, ne sudrabaina ar smailu purngalu - kā filmās -, bet netīri zaļa, ar ieapaļu aptecētāju, dzelžainā pagaidu balsta režģu tvērienā…

Jevsejevs no helikoptera aplūkoja poligonu un pārliecinājās - kā galds gludajā līdzenumā augšup slienošos konstrukciju daudzums visnotaļ attaisnoja universālo slenga nosaukumu visām PK sērijas pilsētiņām - Pļeseckas kalni.

Saulaina vieta, tiešā redzamībā no štāba un starta laukuma.

Šeit, Dičkovā, visas vietas bija saulainas. Arī ar redzamību nebija problēmu. Stepe paliek stepe - pārredzama krustām šķērsām un vēl pa diagonāli. Tas nozīmē, ka slēpnis var atrasties visur kur. Itin visur. Jebkurā vietā.

-   Atradīsim, noteikti atradīsim! - pārliecināti atkārtoja Mamedovs. - Protams, ja tāds ir… Ja nav, tad neatradīsim.

Arī frāzes otra daļa skanēja pārliecināti.

-    Galvenais, nepieļaut atšifrējumu, - Jevsejevs sacīja, no plastmasas pudeles liedams uz galvas ūdeni. Mati bija cieti un karsti kā vara stieple, ūdens - silts, paduses miklas.

-   Nekāda atšifrējuma nebūs! - vietējais sacīja, it kā vienā vēzienā iesistu naglu. Turklāt ar kailu plaukstu.

-   Atvēsināsities? - Jevsejevs pastiepa pudeli, taču uzrunātais noliedzoši papurināja galvu.

Mamedovs ir šejienietis, pieradis, viņš pat zem formas tērpa valkā veļas kreklu. Turklāt tatārs, lai gan uzvārds azerbaidžānisks. Un vēl «īpašais». Viņam ir nesatricināma sejas izteiksme, nesatricināmas domas un precīzas kustības. Maza auguma, stiegrains, līkkājains ar ieslīpām acīm un tievām, melnām ūsiņām plakanajā sejā. Stepju klejotājs no Zelta Ordas, kas iedveš šausmas pusei pasaules. Nav grūti iedomāties, kā viņš traucas, piepla- cis zirga skaustam un atiezis zobus draudīgā smīnā, bet nolaistajā rokā zib līks, asi trīts zobens… Un kā viņš ar auklu aizžņaudz rīkli dzīru līksmībā pagurušam ienaidniekam, arī to nav grūti iedomāties…

Jevsejevs vienu acumirkli to skaidri saskatīja - it kā televizora ekrānā gar acīm slīdētu vēsturiskas filmas kadri. Viņš papurināja galvu, atvairīdams parādību. Karsts. Nav brīnums, ka halucinācijas sāk rādīties. Bet stepes dēlam - «īpašajam» nekas - viņš pat nesvīst.

Rādās, ka Mamedovs veidots no tā paša materiāla kā dzelzs Ļeņins štāba trīsstāvu ēkas priekšā. Vadonis stāvēja uz augstā postamenta tieši tur, kurp viņi devās, pastiepis uz priekšu roku ar pavērstu plaukstu, it kā rādīdams virzienu uz starta laukumu, grasīdamies ar karatē sitienu pāršķelt ķieģeļus vai vienkārši gribēdams sasveicināties.

Pieminekļa pakājē dzeltēja izdedzis zāliens, priekšā stiepās pašaura aleja, ko klāja saplaisājis asfalts, aizmugurē bija redzams taisnstūra laukums, kurā nostādīti kareivji karstam klimatam paredzētā formas tērpā - kreklā ar īsām piedurknēm un platmaļu cepurē, kas atgādināja tropu ķiveri. Pie jostas visiem piekārtas blašķes. Kareivji gaida instrukcijas.

Leitnants nomazgāja seju, nosprauslojās, sapurināja galvu. Ūdens lāses sakrita izdegušajā zālē, no kuras ar sausu sprakšķi izlēca milzīgs kukainis un, sakārtojis spilgti sārtos spārnus, pa slīpumu aiznesās uz laukuma pusi.

-   Sisenis? - Jevsejevs apjautājās.

-   Sienāzis, - atbildēja «īpašais» Mamedovs.

Vēl te ir čūskas. Daudz čūsku. Un patlaban, kad pieturas viskarstākais laiks, tās ir visaktīvākās. Un vēl - odi. Jevsejevs bija atlidojis šurp mokasīnos ar caurumiņiem un modernās kokvilnas biksēs. Kad pilots atvēra durvis, vakara vēsmas vietā salonā ielauzās ar kaut kādu draņķi piesūkusies stepes tveice, it kā laukā atrastos mašīntelpa. Reizē ar tveici iebrāzās satrakotu odu mākoņi. Jevsejevs pārsteigumā pat sagrīļojās.

Bet laukā stāvēja Mamedovs. Viņš skatījās nevis Jev- sejeva sejā, bet gan uz viņa mokasīniem. Tikai tagad

Jevsejevs saprata, no kurienes plūda nejēdzīgā smaka un kāpēc odi bija tā satrakojušies, - tas bija kukaiņu atbaidāmais līdzeklis, kas biezā slānī klāja «īpašo».

Pirmām kārtām Mamedovs pavēstīja par čūskām un to, ka vienu no kareivjiem iepriekšējā dienā sakodusi gjurza, cauri zābakam. Brīdināja un tikai tad sasveicinājās.

Tas bija noticis vakar. Tagad Jevsejevs ir tērpts kir- zas zābakos un karstam klimatam domātā formas tērpā, tāpēc vieglo un gaisu caurlaidīgo kokvilnas bikšu vietā viņam kājās ir raupjas divu kārtu galifejas. Un no viņa nāk tāda pati smirdoņa kā no Mamedova. Viņš vēl nebija paguvis izšķirties, kas ir ļaunāk - odi, čūskas vai karstums.

-   Tikai es tomēr domāju, ka nekā pie mums nav, - Mamedovs bez kāda ievada, taču tikpat pārliecināti kā pirmīt sacīja. - Tāpēc, ka te aizvien ir bijis ļoti stingrs režīms. Pat kura katra muša neielidos. Tikai ja tai ir norīkojums un caurlaide.

Pazīstams meldiņš!

-Jūs laikam bieži tiekaties ar pulkvedi Aņičkinu? - Jevsejevs apjautājās. Mati vēl slapji, krekls padusēs jau izžuvis, un viņš jau atkal nezināja, kur dēties aiz karstuma.

-   Protams! - Mamedovs pasmaidīja un saslējās. Vai nu tāpēc, ka atcerējās priekšnieku, vai tāpēc, ka viņi bija pienākuši pie ierindā nostādītajiem kareivjiem. - Viņš taču ir mūsu kurators! Un sāka viņš tieši šeit - sākumā kā vienkāršs operatīvais darbinieks, vēlāk uzdienējās līdz īpašās daļas priekšniekam, un tad viņu pārcēla uz Maskavu… Karaspēka daļas muzejā karājas viņa fotogrāfija!

-   Kurā gadā tas notika?

Mamedovs pakasīja pakausi.

-   Precīzi nepateikšu. Sen… Taču tradīcijas ir palikušas - bez norīkojuma un atļaujas - ni un ni…

-   Bet vai čūskas bez norīkojuma iekšā nelien? - Jevsejevs painteresējās, cenzdamies, lai balsī nebūtu saklausāms indīgums.

-   Čūskas, protams, ielien, un arī mušas ielido, - «īpašais» godīgi atzinās. - Vienu gan es jums skaidri un gaiši varu pateikt - neviens cilvēks bez caurlaides, atļaujas un pārbaudes šeit nekad nav iekļuvis. Atskaitot viņu!

Viņš norādīja uz sudraba krāsā nokrāsoto Ļeņinu. Jevsejevs nobrīnījās - izrādās, ka dzelzs «īpašajam» piemita humora izjūta!

-   Biedri major, trešais vads pēc jūsu rīkojuma nostādīts ierindā! - ziņoja patukls leitnants, pielicis nostieptu delnu pie platmaļu cepures. Vietā, kur īsā piedurkne bija piešūta kreklam, pletās sviedrains plankums.

Kareivji sastinga miera stājā. Arī viņiem bija mitras paduses. Arī Jevsejevam tās atkal metās miklas - ne vairs no ūdens, bet gan no sviedriem. Turpretī Mamedo- va paduses palika sausas.

-    Brīvi! - «īpašais» skaņi nokomandēja. - Paskaidroju jūsu uzdevumu. Vakar vārnas aizstiepušas no remonta ceha slepenu mikroshēmu. Tā ir jāatrod! Meklējumi veicami uz ēku jumtiem, koku galotnēs un tamlīdzīgās vietās… Pievērsiet uzmanību putnu ligzdām. Ja atrodat jelkādus nesaprotamus priekšmetus, nekavējoties ziņojiet vada komandierim vai personīgi man! Tas, kurš atradīs mikroshēmu, dabūs īslaicīgu atvaļinājumu - desmit dienas, neskaitot ceļu!

Jevsejevs vēlreiz nobrīnījās. Leģenda bija veikli izdomāta. Tai bija tikai viena vājā vieta - vārnu meklējumi sakrita ar FDD darbinieka ierašanos no Maskavas. Aizdomīga sakritība! Taču diez vai kareivji saistīs kopā šos divus notikumus. Bet komandieri izliksies, ka nekā dīvaina nav ievērojuši. Braši, Mamedov!

* * *

Dičkovā rībēja šāvieni. Ne jau ašas, sausas automāta kārtas caurumoja finiera siluetus šautuvēs - spalgas un dārdošas medību bisu zalves nevis sasniedza treknās pīles, bet plosīja gabalu gabalos pārtikā nelietojamās vārnas. Absolūti nevainīgajiem lidoņiem bija iestājusies Bērtuļa nakts. Izmisīgi sitās simtiem spārnu, skrošu spindzoņa pārmāca aizsmakušo, šausmu pilno ķērkšanu. Gaisā lēni lidinājās melnas spalvas kā sagrauta desanta sadeguši izpletņi.

Visas ligzdas tuvējā birzī bija izpostītas, koku galotnes izķemmētas, visapkārt mētājās salauzīti zari un šāvienu saplosīti ķermeņi. Pievakarē viltīgā Mamedova izstrādātās leģendas upuri pameta ierasto dzīvesvietu un aizlidoja stepē.

-    Paldies, ka atbrauci, tu palīdzēji atrisināt svarīgu problēmu. - Smaidā spīdinādams baltos zobus, Mamedovs pārlocīja savu divstobreni un izmeta kārtējo čaulīšu pāri. - Pareizi saka: Maskava tālu, bet allaž mums palīdz…

Viņi atgriezās no izpostītās birzs. Kareivji beidza ķemmēšanu, virsnieki, priecādamies par iemeslu, turpināja neplānotās medības, lai gan šāvieni atskanēja aizvien retāk - mērķi atvirzījās arvien tālāk stepē.

-    Kādu problēmu? - Jevsejevs bez intereses jautāja. Masveida izrēķināšanās ar putniem iedarbojās uz viņu nomācoši.

-    Pat viena vārna var izjaukt raķetes palaišanu. Iekļūst gaisa konverterā, un raķete zaudē kursu. Kur nu vēl, ja gadās vesels bars! Arī lidmašīnām tās ir bīstamas un helikopteriem. Agrāk tās šāva katru gadu, audzēja speciālus vanagus, poligona skaļruņos raidīja brīdinošus kliedzienus… Bet vēlāk… Startu kļuva mazāk, personālsastāva un naudas arī… Šo darbiņu atstāja novārtā.

Viņš pārmeta izlādēto bisi pār plecu.

-   Tagad paveicām divus darbus vienlaikus. Gan pārbaudījām tavas aizdomas, gan parūpējāmies par starta drošību. Es savā pārskatā tā arī ierakstīšu - veikti pasākumi starta laukumu fiziskās drošības veicināšanai.

«īpašais» bija acīm redzami pacilātā noskaņojumā.

-   Ir gan viltīgs putns - ne velti dzīvo trīssimt gadu! Tukšām rokām pielaiž pavisam klāt, bet ar bisi vai pat nūju - ne piecdesmit metru tuvumā nevar piekļūt! Kurp dosimies?

Jevsejevs acumirkli padomāja. Patlaban viņš jutās kā cilvēks, kurš mēģina atrast adatu siena kaudzē. Vai kā varonis pasakā: «Aizej tur, nezin kur, atnes to, nezin ko…»

-   Uzkāpsim uz štāba jumta. Apskatīsim tur visu, un rīt lai kareivji pārbauda visus jumtus pilsētā.

-   Laba ideja! - Mamedovs pamāja. - Veikli izdomāts!

Viņš uzsvērti goddevīgi izturējās pret savu jauno kolēģi, izrādīja uzmanību, pacienāja ar lielisku šašliku un tīru, divreiz cauri dzītu paštecināto. Turklāt nenoguris atbalstīja ikvienu viņa iniciatīvu. Jevsejevs diezgan ātri aptvēra, ka tas ir tikai kaukāzieša stils, kā uzņemt pārbaudītāju no Maskavas, tomēr šāda taktika nemodināja viņā pretestību. Gluži otrādi - bija patīkami. Viņš - zaļš leitnantiņš, bet pieredzējis majors izturas pret viņu kā pret līdzīgu un pat demonstratīvi atzīst viņa pārākumu…

Dzeltenā zāle čaukstēja zem zābakiem, kuri ne vienmēr spēja pasargāt no gjurzas indīgā kodiena, un Jevsejevs neviļus skatījās zem kājām.

-   Nebīsties, pašā pilsētiņā čūsku nav, - kā allaž pārliecināti teica Mamedovs. - Kareivīši tās tvarsta, nomauc ādu un taisa dembeļa jostas. Tāpēc tās pašas šurp nelien. Ja nu kāda nejauši…

-Ar to pilnīgi pietiek, - Jevsejevs caur zobiem novilka, pētīdams zāli.

-   Liecies mierā! Mums ir antigjurzins. Iešļircināsim - un viss būs štokos!

Mamedovs nomierinoši papliķēja viņam pa plecu. Jaunais pretizlūkošanas darbinieks uzelpoja, atslābinājās.

Tagad viņš saprata, kāpēc dažādu rangu priekšnieki tik patiesi tic savai īpašajai sūtībai. Tur vainojami lišķīgi padotie. Un, protams, paškritikas trūkums. Kad tāds no visām pusēm nevainojams tēvocītis aiziet pensijā un glaimu narkotika izbeidzas, viņš drīz vien mirst no stresa…

Atlikušo dienas daļu viņi pavadīja uz poligona štāba lēzenā jumta, pētīdami iespējamā slēpņa vietas. Ventilācijas kanālus, antenas, cinkotos atgāžņus… Nekā! Leitnants pat iemeta dažas monētas notekcaurulēs, tās lejā jautri izkrita un aizlēkāja pa asfaltu. Palūkojās zem kondicionētāju metāla apvalkiem - arī tur nekā. Kur gan vēl? Kur?

Mamedovs visu šo laiku smēķēja «Dukat» un stāstīja par draudzīgo un saliedēto kolektīvu, kurš apkalpo poligonu, par 1957. gadā šeit iedibinātajām jaukajām tradīcijām, par augstajiem rādītājiem militārajā un politiskajā jomā…

Viņš jau bija aizvedis Maskavas viesi uz muzeju, kur bija atspoguļots viss varonīgais karaspēka daļas PK-12 ceļš. Stendā «Izcilnieki» fotogrāfijā bija redzams jaunais kapteinis V. P. Aņičkins, kurš no 1974. līdz 1984. gadam bija nodrošinājis objekta valsts noslēpumu apsardzi. Tieši tajā laikā, kad slepenā informācija plūstin plūda no poligona, kur nu plūda - lauzās laukā gluži kā geizers!

Pa to laiku Mamedovs nemanāmi bija nomainījis tematu un ņēmās spriedelēt, ka Jevsejeva komandējums laikam izrādīsies gaužām nelietderīgs… Lai gan, no otras puses, upītē dzīvo savvaļas karpas un salates, vietējie iedzīvotāji tirgojas ar ārkārtīgi kvalitatīviem un lētiem ikriem, telemetriskajā centrā un ēdnīcā ir varen simpātiski skuķi, bet naktī viņa, Mamedova, ņivā var pat aizbraukt uz vilkiem, tā ka, ja prasmīgi ķertos klāt, laiku var pavadīt gluži lietderīgi.

Jevsejevs atbildēja, ka neaizraujas ar zveju un zivis viņam ir vienaldzīgas, no ikriem viņam ir alerģija, skuķi viņu vispār neinteresē, bet uz vilkiem aizbraukt varētu, protams, ja laiks atļaus… Viņš savukārt painteresējās par četru Kubinkas skolas absolventu likteni, kuri 1972. gadā bija atsūtīti uz poligonu, - Drozdovs, Semago, Katranovs un Migunovs. Uz ko Mamedovs bilda, ka septiņdesmit otrā gada absolventi, turklāt vēl kubinkieši, jāmeklē nevis meža stepju zonas poligonā, bet ar ozolkoku apdarinātos kabinetos kaut kur Arbatā. Taču, ja vajag, viņš, protams, sameklēs dokumentus un visu uzzinās. Jevsejevs sacīja, ka tas nebūtu slikti. Padomājis Mamedovs atcerējās, ka 70. gadu sākumā noticis kāds nelaimes gadījums jaunbūvē un gājis bojā jauns virsnieks. Viņš gan tajā laikā šeit vēl nav dienējis un skaidri nezina.

-   Man tolaik bija kādi trīs četri gadi, - «īpašais» padomājis precizēja. - Varbūt pieci…

-   Jā, es no tā vecuma arī maz ko atceros, - Jevsejevs piemetināja.

«īpašais» nemanīja zobgalību. Vai arī izlikās nemanām. Viņš lietišķi samīdīja izsmēķi un pēkšņi uzsita sev pa melnīgsnējo pieri.

-   Var pajautāt pulkvedim Rogožkinam! Viņš poligonā ir gadus trīsdesmit.

-   Būtu labi, - Jevsejevs izklaidīgi attrauca, izklaudzinā- dams ventilācijas kārbu. - Kur vēl tas verķis varētu būt?

Mamedovs kārtējo reizi aizsmēķēja.

-   Nekur, - viņš teica un ar spēku izpūta ciešu dūmu mākoni. - Es jau sapratu - nekā pie mums nav. Tāpēc ka tas nav iespējams.

«īpašā» vārdi apstiprinājās - uz jumta Jevsejevs neko neatrada. Divi kareivji, viņa uzdevumā pārbaudījuši štāba priekšā uzslieto augsto releja sakaru antenu, arī neko nebija uzgājuši.

Iekams kāpt lejā, Jevsejevs ilgi stāvēja pie zemā režģo- tā aizžogojuma, aplūkodams Dičkovu no augšas. Kareivju vadu ierindā veda uz kazarmām, virsnieki, beiguši darbu, nāca laukā no štāba un izklīda uz visām pusēm, nīkulīgajā skvēriņā pastaigājās dažas sievietes ar bērnu ratiņiem, trīs civilie - acīmredzot nolīgti strādnieki - mērķtiecīgi devās uz pārtikas veikalu. Alkoholu šeit nepārdeva, tas nozīmē, ka gāja pēc uzkožamā.

Tāda bija bildes redzamā daļa. Svešām acīm slēptajā daļā norisinājās svarīga meklēšanas operācija, vērsta uz Krievijas valsts drošības aizsardzību. Operācijā piedalījās simtiem cilvēku, viņi pārmeklēja apkārtni, izpluinīja visas ligzdas, apskatīja ērtas zaru stakles koku galotnēs, pa ceļam padzenot no ierastajām dzīvesvietām simtiem vārnu… Paši to neapzinādamies, viņi pārbaudīja iespējamās spiegu slēpņa vietas. Nepārvarams spēks un neatlaidīga griba virzīja poligona PK-12 kareivjus un virsniekus slepenajā pretizlūkošanas operācijā. Bet šī spēka centrs un gribas avots bija valsts drošības instanču leitnants Jurijs Jevsejevs, kurš stāvēja uz štāba ēkas lēzenā jumta!

Leitnanta oma uzlabojās.

Rietošā saule apspīdēja Ļeņina sudrabaino figūru, krāsa daudzviet bija nolobījusies, un spožie stari to bez žēlastības izcēla - uz labā pleca un rokas melnēja daudzi plankumi. Arī uz pakauša vīdēja tumšs laukums.

-   Varbūt tas tomēr nav Ļeņins? - Jevsejevs pajokoja. - Varbūt Gorbačovs?

-   Nē, Ļeņins, - Mamedovs nopietni sacīja. - Vladimirs Iļjičs. Viņam bija bārdiņa. Bet Gorbačovs - Mihails Ser- gejevičs. Gorbačovam nebija bārdiņas.

Tie bija ļoti pārliecinoši un saprātīgi argumenti.

* * *

Vakarā Jevsejevu un Mamedovu pieņēma štāba priekšnieks Rogožkins - diža auguma uzkumpis vīrs, kas atgādināja alkoholu pārmērīgi lietojošu lāci. Pulkvedis Fir- sovs atradās komandējumā Maskavā, un Rogožkins pildīja poligona priekšnieka pienākumus.

Sēdēja Rogožkina kabinetā pie avīzēm noklāta rakstāmgalda. No šķautņainām glāzēm dzēra kaut ko skābpienam līdzīgu, atšķaidītu, kā Jevsejevam šķita, ar nelielu devu odu atbaidāmā šķidruma, no dziļā šķīvja uzkozda- mi aukstu zaķa gaļu. Par rūpīgi servētu galdu nevarēja saukt - maize, desa, āboli un tomāti gulēja maliņā nesagriezti, kā tirgū uz letes. Turpat mētājās bruņojuma na- zis-durklis makstī.

-   Kāpēc tu domā, ka tieši pie mums notikusi informācijas noplūde? - štāba priekšnieks jautāja, lietodams uzrunu «tu» nevis draudzīguma, bet augstprātības pēc. - Es te atrodos kopš septiņdesmit otrā gada, no vecākā starta inženiera esmu uzdienējies līdz poligona štāba priekšniekam. Un nekādus spiegus neesmu manījis. Bet tu pēkšņi atbrauc un sāc rakties man apakšā…

-   Mēs pārbaudām visus poligonus, - Jevsejevs sacīja. Viņam nepatika pulkveža tonis. Un nepatika arī duļķainā dzira, ar kuru viņu cienāja.

-   Vai daudz esi paguvis pārbaudīt?

-   Jūs esat pirmie.

-    Skaidrs. - Rogožkins ar troksni izrāva dunci no maksts, nošņāpa kumosu plakanās desas un iemeta sev mutē.

-   Pagaršo! Tā ir kazahu, no zirga gaļas, Maskavā tādu nevar dabūt.

Taču viesi apkalpot viņš negrasījās, un Jevsejevam nācās rūpēties par sevi pašam. Cietā desa, griežot ar trulo nazi, drupa, Jevsejevu tas viss kaitināja, taču bads nav brālis, un viņš tomēr noņurīja krietnu gabalu. Garda. Taču specifiska piegarša bija jūtama.

Dzerošais lācis, nevienu neuzaicinādams, iztukšoja savu glāzi, sapluinīja ar spēcīgajiem pirkstiem maizi, tad ieslaucīja drupatas saujā, savēla no tām lodīti un iemeta mutē. Par pretizlūkošanas darbinieku no Maskavas viņam bija nospļauties.

Mamedovs nosodoši palūkojās štāba priekšniekā un sāka griezt desu, likdams to maskavietim uz šķīvja. Pārbaudes rezultāti pirmām kārtām skāra īpašo nodaļu, nevis poligona vadību. Un viņš to uzskatāmi demonstrēja. Lai gan, visticamāk, nosodījumu pauda tikai viena viņa sejas puse - tā, kura bija pavērsta pret Jevsejevu.

-   Bet kādreiz Dičkovu nebrauca vis pārbaudīt. - Rogožkins runāja nesteidzīgi. - Brauca pārņemt pieredzi. Septiņdesmit pirmajā viss mūsu izlaidums cerēja te nokļūt. Pats perspektīvākais raķešu poligons valstī! Otra Baikonura! Tēvocis Koļa mēdza teikt - te gan labi maksā, gan visādus deficītus ieved…

Viņš saviļāja vēl vienu bumbiņu, lielāku, taču šoreiz neiemeta vis mutē, bet kaktā. Tur sakustējās kāda ēna, nokņadzēja zobi, un apreibušais Jevsejevs tikai tagad pamanīja milzīgu, melnu rotveileru, kurš bija izlaidies uz nodeldēta aitādas paklājiņa. Suns norija maizi un atkal nolika galvu uz ķepām.

-   Un kas ir tagad? - Mamedova balss pat pēc skābpiena produkta skanēja tikpat nesatricināmi. - Klanāmies kazahiem. Maksājam šiem valūtu, lai varētu ņemt, kas pieder mums.

Jevsejevs gurdi nodomāja, kāda antropoloģiska plaisa droši vien šķir kazahus un tatārus. Duļķainais draņķis, ar kuru viņu cienāja, bija indīgs kā dihlofoss - viņš jutās kā miegaina muša un vienīgā vēlēšanās bija aizkļūt līdz spilvenam.

Pēkšņi galvā iešķindējās signalizējošs zvaniņš. Dzin- dzin! «Tēvocis Koļa»! Iedegās sarkana trauksmes lampiņa, iegaudojās sirēna. Tā, reaģējot uz atslēgvārdiem, darbojas automātiskā izlases audiokontroles sistēma vai, tautas vārdiem runājot, - noklausīšanās. Pietiek kādam no tūkstoš abonentiem, kuri trin mēles pilsētas telefona tīklā, izrunāt vārdu «sazvērestība», «ieroči», «prezidents» vai kādu citu, kas varētu būt raksturīgs valsts drošību apdraudošai sarunai, kā automātiski ieslēdzas ieraksts un numura noteicējs.

Akadēmijā klausītājiem tika minēts piemērs, kad frāze: «Es paņemšu no tevis mašīnas kravu heksogena, tiekamies pie noliktavas divpadsmitos…» bija sacēlusi kājās visu operatīvo nodaļu - abonentus identificēja, izsekoja un tieši divpadsmitos pie tās pašas noliktavas nogāza ar seju pret zemi. Spīdoši nostrādāts. Tikai viena vienīga ķibele - ar spridzekli visam šim gadījumam nebija nekāda sakara. Ar grāmatām piekrautā noliktava piederēja lielai izdevniecībai, aizturēts tika tās komercdirektors un grāmatu vairumtirgotājs, bet darījuma objekts izrādījās skandalozais romāns «Heksogens pilsētā»!

«To sauc par kāzusu,» skaidroja operatīvās taktikas pasniedzējs majors Viskunovs. «Neviens nav vainīgs - fatāla apstākļu sakritība. Taču secinājums ir vienkāršs - aizdomas rūpīgi jāpārbauda…»

Sarkanā lampiņa nodzisa. Pasaulē nav viens vienīgs tēvocis Koļa. Taču arī miegainība bija kā ar roku atņemta.

-   Dičkova tagad nevienu neinteresē. Ne Maskavu, ne Vašingtonu, - apreibis žēlojās štāba priekšnieks. - Septiņdesmitajos vēl norisa būvniecība, cēla jaunus korpusus ar kārtīgu santehniku, štāba ēku, var teikt, pa ķieģelim vien rekonstruēja, vadus un ventilāciju nomainīja, visur sabāza kondicionētājus, gatavojās labākai dzīvei. Garnizona veikalā pieveda labas preces - čehu tupeles, kažokus, smaržas… Bet tad - kā ar nazi nogrieza. Un viss. Nevienam nekas vairs nav vajadzīgs. Bet ko es tev par to stāstu… Tā ir valsts darīšana. Ja Dičkova tolaik būtu palikusi prioritāte, tagad katrā kosmiskajā lidojumā ietaupītos ap miljons dolāru…

-  Vai tēvocis Koļa arī šeit dienēja? - Jevsejevs negaidīti vaicāja.

-   Ko? Ā-a-a… Viņš bija mans darbaudzinātājs jaunības laikā. Nē, viņš te netika dienējis. Taču pazina visu Maskavu, ko niekus Maskavu - visu Savienību! Teātros, militārajos kreiseros, poligonos - visur viņam bija draugi…

Rogožkins gurdi atmeta ar roku.

-   Ko tur runāt… Nav vairs viņa… Būs jau kādi septiņi gadi.

-   Man ļoti žēl, - Jevsejevs cik iespējams sirsnīgi sacīja. - Kura gada izlaidums jūs esat?

Štāba priekšnieks, satvēris dunci, klaudzināja ar resno rokturi pa galdu.

-   Septiņdesmit pirmā. Bet saslimu ar dzelteno kaiti, ilgi ārstējos - slimnīcas, sanatorijas… Grasījās sūtīt uz komisiju, rakstīju ministram… Poligonā ierados pēc gada - septiņdesmit otrajā…

Sarkanā trauksmes lampiņa iedegās no jauna.

-   Es dzirdēju, ka tieši tolaik te gājis bojā kāds no jaunajiem virsniekiem…

-    Tavs novadnieks aizgāja pie tēviem. - Lācis-alko- holiķis paraudzījās viņam acīs. - Maskavietis. Uzvārdā Drozdovs.

Mamedovs acīmredzot tika stāstījis Rogožkinam, par ko interesējies «pārbaudītājs no Maskavas», un štāba priekšnieks bija sarunai gatavojies. Citādi viņš nebūtu atcerējies uzvārdu.

-   Drozdovs?

-   Drozdovs.

«Tas pats,» Jevsejevs piefiksēja. «Drūms skatiens, uzacu loki un tā tālāk… Tas nav drūmums, bet gan nolemtības zīmogs…»

•- Kas ar viņu atgadījās?

-   Dabūja ar strāvu…

Štāba priekšnieks saviļāja vēl vienu bumbiņu no maizes mīkstuma un nolika uz galda malas. Rotveilers, kurš šķita snaužam savā kaktā, piecēlās kā pēc komandas, pienāca pie galda un ar mēli ierausa mutē cienastu.

-   Štābā tika veikts kapitālais remonts, pie reizes nolēma atsvaidzināt Ļeņina statuju pie ieejas. Celtniecības bataljons negribēja strādāt augšā - neesot, raugi, viņu profils… Iesaistījām savējos. Tā sakot, sabiedriskā kārtā. Kā par nelaimi, pārtrūka vads un uzkrita piemineklim, bet tavs Drozdovs tieši tobrīd bija augšā, krāsoja, vai… Un trāpīja viņam… Turklāt viņš krita no augstuma - būs kādi septiņi astoņi metri. Tā arī nenāca pie samaņas, nabags… Ielej, Mamedov!

Jevsejevs neko neteica, pārdomāja dzirdēto. Nevis statuja, bet gatavais Molohs! Arī zīme galvvidū. Liktenīga, ļauna zīme…

-   Es gribu redzēt sakarā ar Drozdova nāves faktu ierosināto krimināllietu, - Jevsejevs paziņoja. - Vai to var noorganizēt?

Rogožkins paraustīja plecus.

-  Visu var. Es piezvanīšu apgabala prokuroram. Tikai kam tev kratīties uz Orenburgu? Mums īpašajā daļā jābūt kopijai. Vai kopija derēs?

-   Derēs.

-   Nu tad… Mamedovs rīt visu parādīs.

Štāba priekšnieks atkal nošņāpa kumosu desas un iedzēra, nevienu negaidīdams.

-  Un pārējie? - Jevsejevs apvaicājās. - No septiņdesmit otrā gada izlaiduma?

-   Divi septiņdesmit sestajā pārcēlās uz Dombrovskas poligonu. Katranovs un Migunovs. Tolaik prioritātes tikko bija sākušas mainīties - saruka finansējums, tika samazināti štati, izzuda deficīti… Tie puiši visu saprata, aprēķināja sekas un uzreiz izdarīja secinājumus. Bet Se- mago, pie mums uzdienējies līdz majoram, pārcēlās septiņdesmit devītajā. Šķiet, uz Pļesecku.

Rotveilers savā kaktā skaļi nožāvājās, parādīdams baltus ilkņus.

-   No mums visi aizgāja apmierināti, uz augstākiem amatiem. - Rogožkins atkal iedzēra un smagu skatienu ieurbās jaunajā operatīvajā darbiniekā. - Bet tu te jauc gaisu…

Štāba priekšnieka skatiens bija izplūdis, un Jevsejevs saprata, ka viņš ir smagi piedzēries, kaut gan citas dzēruma pazīmes ārēji nebija manāmas.

-   Neko es nejaušu… nejaucu… Tfu!

-   Vai tu domā, ka pie mums agrāk netika braukuši? Brauca tie tavi «inkvizitori», ne reizi vien! Viņi te apgrieza visu kājām gaisā. Arī mala to pašu - noplūde, noplūde… Tikai neko neuzraka! Nulle komats nulle! Tāpēc ka tad, kad šiem tur kaut kas plūda garām, mums neviens netika no vietas izkustējies. Bet piezvanīt nevar un arī vēstuli nevar nosūtīt! Tātad ko tas nozīmē? To, ka plūda ne jau no mums!

Rogožkins padraudēja ar pirkstu. Vispirms Jevsejevam, tad - Mamedovam.

-   Domājat, ka man nojums bail? Ne velna! Gana esmu baidījies. Man izdiena - 30 kalendāra gadu! Un ar atvieglojumiem sanāks visi četrdesmit. Tas nozīmē, ka maksimālā pensija jau rokā. Vai pantiņu zināt?

Štāba priekšnieks smagi pieslējās kājās un, vicinot roku kā diriģents nūjiņu, neskaidri nodeklamēja:

Ja kvarts tev ir, tad nav ko izsamist, Tver grožus rokā, stingri dzīvei seko. It visus vari pasūtīt tu dirst, Lai citi nevar sūtīt tevi bekot.

Tikpat smagi viņš nozvēlās savā vietā. Vecais krēsls iečīkstējās, rotveilers sāka smilkstēt.

-  Mierā, Atom! - norūca lācis-alkoholiķis un, nokomandējis: - Visi pa mājām, gulēt! -, atgāzās pret nodilušo krēsla atzveltni un sāka krākt.

Bailīgi šķielēdami uz rotveileru, pretizlūkošanas darbinieki izlavījās no kabineta.

-  Viņš ļoti kreņķējas, - Mamedovs paskaidroja, kad viņi bija izkļuvuši uz ielas. - Viņam jau izsniegts rīkojums par atvaļināšanu. Un ko tālāk? Sieva sen aizbraukusi, bērnu nav, sava kakta Lielajā zemē nav… Kāda viņam jēga no tās pensijas? Te nu bija zelta dzīve! Iesim pie manis, man ir laba kandža. Ikri arī atradīsies.

Jevsejevs norija siekalas.

-   Paldies. Jūtos noguris. Nav noskaņojuma.

Mamedovs labsirdīgi iesmējās.

-   Nav noskaņojuma ēst ikrus un dzert kandžu? Tu nu gan laid!

-   Labāk atrodiet man materiālus par to negadījumu, - Jevsejevs palūdza. - Lai es no rīta uzreiz varu sākt lasīt.

Jevsejevs gulēja nemierīgā, smagā miegā, viņam sapnī rādījās nošautās vārnas un viņām līdzās - rūgti raudošs Rogožkins.

* * *

Leitnants Jevsejevs pavadīja Dičkovā piecas dienas. Viņš paguva pierast pie karstuma, aprada ar odiem, kas parādījās jau pēc saulrieta, pārstāja baidīties no čūskām, kuras manīja tikai pakarinātas ādu žāvēšanai aiz kazarmu smēķētavas.

Interesi par ikriem, kandžu, medībām, zveju un sievietēm viņš vēl joprojām neizrādīja, tāpēc padarīja Ma- medovu domīgu.

-   Tu esi dīvains cilvēks, Jura. Strādā no rīta līdz vakaram, par atpūtu nedomā… Kāda tam jēga?

Jēgas patiešām nebija. Vārnu ligzdās bija atradušies daži spīdīgi bleķa gabali, kādos bēniņos uzgāja piecas automāta patronas, kuras Mamedovs bez jelkādas noformēšanas steigšus iebāza kabatā. Tiesa, brašs otro gadu dienošs kareivis, uzvārdā Ivaščenko, negaidīti atstiepa kaut kādu mikroshēmu un pieprasīja solīto atvaļinājumu. No Mamedova aziātiskās sejas acumirklī pazuda nesatricināmais miers, viņš pacēla acis no plastikas kvadrātiņa uz kareivi, tad uz Jevsejevu, tad atkal uz Ivaščenko.

-   Kas tas ir? - viņš beidzot aizsmacis jautāja. - Kur ņēmi?

-    Slepenā mikroshēma, biedri major! - seržants ziņoja. - Atradu saskaņā ar jūsu izvirzīto uzdevumu. Lūdzu piešķirt īslaicīgo atvaļinājumu!

-   Kur tu to varēji atrast? - Mamedovs piesarka. - Tu te jokus dzen?!

-   Nebūt ne. Saskaņa ar izvirzīto uzdevumu atradu izgāztuvē. Droši vien vārna izmetusi no knābja…

-   Vārna, tu saki? - draudīgi uzvaicāja «īpašais». - Tu pats esi gatavais zostēviņš! Vai zini, ko nozīmē dezinformācija?

Seržants maķenīt saminstinājās.

-   Hm… Dzirdējis esmu…

-   Tad, lūk, - tā arī ir dezinformācija! - Stepes dēla dzelžainais rādītājpirksts iebadīja Ivaščenko krūtīs. - Nekāda slepena mikroshēma nav pazudusi! Tādas vispār nemaz nav! Meklēja citu lietu, arī tās vispār nav! Ko tad tu esi atnesis?

-   Nezinu, - kareivis samulsa.

-   Ar tādiem paņēmieniem ķer spiegus. Varbūt tu esi spiegs?

Pēc šiem vārdiem dedzīgums un pārliecinātība pavisam pameta kareivi.

-   Ko es esmu izdarījis? Jūs uzdevāt, un es atradu šito verķi… Ja kaut kas nav tā, kā es to varēju zināt? Ja negribat, nedodiet atvaļinājumu…

-   Taisies, ka tiec! - Mamedovs uzbrēca, un neveiksmīgais īsā atvaļinājuma kārotājs kā lode izšāvās no kabineta.

-   Vai redzēji, cik nasks? - «īpašais» nespēja rimties. - Jauns vēl, bet manīgs! Pievāca izgāztuvē izmestu mantu un gribēja mūs piečakarēt! Nē, agrāk tā nenotika…

Jevsejevs neatbildēja. Viņš skatījās laukā pa logu. Pārtikas veikals viņpus laukumam iepretī štābam, zemē tupošas sievietes ar sev priekšā uz kastēm izliktām sakņu un vītinātu zivju kaudzītēm, kareivji padomju formas tērpos un jēlādas zābakiem kājā… Pagājušais gadsimts. Tāla padomjzemes province. Sveša dzīve. Domās viņš jau bija Maskavā. Komandējums izrādījies veltīgs - Mamedovam bija taisnība. Lai gan parādījās pavediens - Rogožkins… Mēģināts nav zaudēts!

-   Es jau tev teicu, ka pie mums viss ir tīrs, - «īpašais» it kā lasīja viņa domas. Atvēris skapi, viņš izņēma no plaukta vairākas grāmatas un no izveidojušamies cauruma izvilka vienkārša stikla pudeli ar pamatīgi aizbāztu korķi. - Varēji visas šīs dienas nesaspringt, bet atpūsties sev par prieku. Bet, kas padarīts, to vairs nevar atgūt!

-  Tas ir pareizi, - leitnants izklaidīgi atsaucās. - Tikai es vēl visu neesmu izdarījis. Vai tev ir binoklis?

-Kas?

-   Binoklis.

-   Protams, ir. Kam tev tas vajadzīgs?

Neatbildējis Jevsejevs pastiepa atpakaļ roku.

Vietai jābūt saulainai un jāatrodas tiešā raidītāja darbības zonā no daļas štāba un starta laukuma.

Te tā bija, tieši priekšniecībai un īpašajai daļai deguna priekšā. Labāk nevarētu izdomāt!

Mamedovs ielika viņam rokā desmitkārt palielinošu binokli, kuru lietoja vilku medībās. Jevsejevs nepacietīgi pieplaka okulāriem.

Pasaules proletariāta vadoņa galvvidus tagad bija pavisam blakus. Un melnais plankums nebija vis nolupusi krāsa - caurums, nelīdzena atvere, lūk, kas tas bija!

Vislabāk to piestiprināt… augstāk, lai «melones» kātiņš būtu pavērsts pret sauli…

-   Te tu neko interesantu neieraudzīsi, - Mamedovs aiz muguras sacīja, ar klunkšķi liedams glāzēs kandžu - ceļakājai.

Viņš vēl neko nesaprata.

-  Ja bezjēdzīgās ņemšanās vietā mēs būtu aizbraukuši līdz kazahu robežai, tur gan ir skaistas vietas… Tur patiesi ir ko paskatīties! Varbūt paliksi vēl kādu dieniņu? Goda vārds, tu esi pelnījis atpūtu!

-   Palikšu, - svešādā balsī ierunājās Jevsejevs. - Es neesmu pabeidzis darbu.

«īpašais» kļuva tramīgs. Gan no satura, ko pauda beidzamā frāze, bet jo sevišķi no jaunā balss toņa.

-   Kā - neesi pabeidzis? Mēs taču visu izdarījām? Ko vēl te varētu izdomāt?!

-Jāpārbauda tas, kuram nav dokumentu un norīkojuma. Un ko neviens nekad nav pārbaudījis.

-   Tu joko? Kurš tas ir? Mums neviena tāda nav!

Nolicis pudeli, Mamedovs piegāja pie loga un nostājās

līdzās maskavietim.

-   Tas tur! - Jevsejevs norādīja uz pieminekli. Un viņš nejokoja.

* * ♦

Pēdējo pārbaudi veica naktī, lai nesatrauktu provinces sabiedrību ar perifērijas standartiem neparastu zaimošanu.

Nekādas nakts dzīves Dičkovā vispār nebija. Ielu laternas nedega, neona reklāmas nemirgoja, iemīlējušies pārīši neklaiņoja pa tumšajām ielām, un vaļīgi jaunieši nedziedāja dziesmas ģitāras pavadībā. Režīma objekts dzīvoja pēc reglamenta un iekšējās kārtības noteikumiem - iemiga desmitos un modās sešos. Šajā laikā robežu starp stepi un ciematu tina bieza, valkana tumsa. Tikai štāba dežūrdaļas logā dega gaisma, un pilsētā vienīgā dienasgaismas lampa virs ieejas kliedēja melnumu, pievilinādama apkārt lidinošos odu un knišļu mākoņus un iezīmēdama gaismas apli uz baltām līnijām izraibinātā laukuma asfalta klājuma.

Zem lampas pie durvīm stāvēja sargs ar automātu aiz muguras un durkli pie jostas - ja no stepes, pamanījušas uguni, salīstu čūskas vai zirgos atauļotu basmaču banda, tieši viņam būtu jādod trauksmes signāls un pirmajam jāuzsāk nežēlīgā cīņa ar pārspēku. Starp citu, basmačus jau no tālienes pamanītu radiolokatori, bet čūskas nezināja, ka kareivji, kas tās tvarsta, naktī guļ savās kazarmās vai ir aizņemti posteņos.

Bez sarga kārtību naktī Dičkovā no sava postamenta augstumiem sargāja tērauda Ļeņins ar norādoši uz priekšu pastiepto labo roku. Viņš šeit stāvēja jau gandrīz pusgadsimtu - pa šo laiku bija palaistas 140 raķetes, nomainījušies divpadsmit izmēģinājuma kompleksi, deviņi priekšnieki, trīsdesmit septiņi vietnieki, simtiem virsnieku un neskaitāmi kareivji… Mainījās vēsturiskās reālijas, ekonomiskie dzīves apstākļi, cits citu nomainīja valsts vadītāji, mainījās militārā doktrīna, pienāca brīdis, kad pat valsts pilnīgi pārvērtās… Tikai tērauda milzenis nemainījās, iemiesodams sevī tās idejas nesatricināmību un negrozāmību, kura tika uzcēlusi viņu uz augstā pjedestāla. Galu galā nomira arī pati ideja, taču viņš to pārdzīvoja un turpināja stāvēt pats par sevi, vienkārši kā stabilitātes simbols - politiskās, militārās vai sadzīves - tas nebija svarīgi… Neviens neuzdrīkstējās traucēt viņu sīkumu dēļ, kur nu vēl turēt aizdomās par kaut ko nosodāmu. Ja viņš spētu domāt, tad droši vien domātu, ka tā būs mūžīgi.

Lielas, spožas zvaigznes un apaļš, bāls mēness raudzījās no izliektajām melnajām debesīm uz tukšo laukumu, tukšo štāba ēku ar melnajiem logu bezdibeņiem, uz no starta laukuma piebraukto kravas mašīnu ar izbīdāmo celtni un grozu tā galā, uz pieminekļa pakājē nekustīgi sastingušo cilvēku grupu. Milzīgs melns suns riņķu riņķiem joņoja apkārt, te saplūzdams ar melno dienvidu nakti, te materializēdamies štāba laternas mironīgajā gaismā.

- Ņemiet vērā - es esmu kategoriski pret šo akciju! - noskaldīja Rogožkins. Viņš bija drūms. - Pēc četrām dienām ir raķetes palaišana. Atgriezīsies priekšnieks, sabrauks augsti vīri no Maskavas… Ja nu kaut kas salūst? Ja Ļeņina vietā stāvēs jātnieks bez galvas, mūsējās ripos…

Trīs štāba priekšniekam apkārt stāvošie apakšpulkveži un pulkvedis drūmi māja ar galvu.

«Kad es atradīšu slēpni, jums tāpat galvas ripos,» Jevsejevs bez kādas jautrības nodomāja. «Pirmām kārtām Mamedovam. Lai gan… Tagad ir citi laiki, humāni, varbūt tiksit sveikā cauri. Tie taču ir sen aizgājušu laiku notikumi…»

-    Galva, visticamāk, ir noņemama, - viņš mierinoši sacīja. - Atliksim atpakaļ.

Nakts bija tveicīga - ne mazāk par trīsdesmit grādiem. Jevsejevs palūkojās augšup uz tērauda Ļeņinu un nodomāja - kā gan viņš jūtas, te stāvot augām dienām bez galvassegas. Roka pati no sevis pastiepās pēc ūdens blašķes, leitnants iešļakstīja sejā un pieliecies atlikumu uzlēja uz galvas. Viegls stepes vējiņš uzvēdīja dažādu zāļu smaržu, izgaiņāja tveici un atnesa kādu nekādu atvieglojumu.

-   Aiziet! - Jevsejevs nokomandēja un pirmais iekāpa grozā. No tā parasti apskatīja raķetes, pievienoja un atvienoja reglamentā paredzētos vadus un šļūtenes, aizdrīvēja montāžas lūkas.

Aiz viņa iekāpa apjukušais, neparasti klusais Mamedovs un divi spēcīgi kareivji ar instrumentiem. Rogožkins un viņu pavadošie četri drūmie virsnieki palika lejā.

-   Aiziet! - leitnants atkārtoja, nu jau šoferim.

Motors ierūcās, un celtnis sāka virzīties augšup. Sirds

iepukstējās straujāk. Varbūt tāpēc, ka tā tuvojās milzim, kas bija iepazinis cilvēka upuru garšu, bet varbūt tāpēc, ka senajai mīklai teju bija jāgūst materiāls apstiprinājums vai arī - gluži otrādi - jāizgaist kā specmašīnas benzīna izgarojumiem. Taču Jevsejevs bija gandrīz pārliecināts par panākumiem.

Grozs lēnām cēlās pretī melnajām debesīm, zvaigznes un mēness nāca aizvien tuvāk… Blāvi dzeltenajā ripā parādījās neskaidri plankumi, veidodami dīvainu rakstu. Lejā baltoja skatītāju saspringtās sejas. Uz mirkli Jevse- jevam pazibēja muļķīga doma, ka slēpņa atrašana ir izdevīga tikai viņam, bet visiem vietējiem sola vienīgi nepatikšanas. Turpretī, ja ar viņu notiks nelaimes gadījums, tas būs izdevīgi visiem, atskaitot, protams, viņu pašu. Taču ar viņa interesēm šādā situācijā var nerēķināties. Nometīs no augšas - un beigta balle… Rau, kādi rīkļurāvēji stāv aiz muguras! Lieti noderētu pistole padusē kā ķinī- šos - būtu daudz mierīgāk ap sirdi… Pirms komandējuma viņš pat tika uzrakstījis iesniegumu ar lūgumu izsniegt viņam ieroci, bet Kormuhins bija tikai pavīpsnājis: «Vai tu grasies karot? Neāksties! Mēs neesam miliči, mūsu galvenais ierocis ir galva!» Kas tad priekšniekam - sēž savā kabinetā drošībā, bet tagad vispār guļ siltā gultā… Ne jau viņam būs jākrīt ar galvu uz betona… Ar to pašu galvu, kas it kā esot ierocis!

Lai novirzītu domas, leitnants sāka aplūkot vadoni. Tuvumā statuja izskatījās vēl sliktāk nekā no laukuma puses. No tālienes tā bija tipisks sociālistiskās mākslas paraugs, kas reiz bija gaužām apnicīgs, toties ierasts, tad negaidot nāca modē kā protests un atkal apnika. Tuvumā tā atgādināja apsūnojušu, putnu mēsliem klātu klints nogāzi. Uzvalks ar vesti, šauri atloki pēc 60. gadu modes, šaurā krādziņa - tas viss no maza attāluma izskatījās pēc nejaušiem grumbuļiem, bezjēdzīga metāla sablīvējuma, abstrakta haosa. Kā nedzīva Mēness ainava, gluži sveša un nesaprotama. Pareizi teicis dzejnieks - no attāluma labāk saskatāms…

Grozs sašūpojās. Lejā nokliedzās Rogožkins, laikam sauca savu rotveileru. Vadoņa galva bija līdzās, Jevsejevs satvēra tērauda izvirzījumu, kas bija statujas auss, un maķenīt pieliecās.

Vadoņa galvvidū rēgojās apaļa, neregulāras formas atvere ar plēstām malām. «Centimetru desmit diametrā,» Jevsejevs piemeta un ieslēdza lukturi. Sirds dauzījās aizvien stiprāk. Leitnants pēkšņi saprata, ka līdz pat pašam pēdējam brīdim nebija nopietni cerējis atrast šeit materiālu pierādījumu pirms trīsdesmit gadiem notikušai nodevībai. Viņš vienkārši bija darījis to, kas jādara, bērnišķīgi ticēdams, ka šāds ceļš vedīs pie panākumiem…

Spožais stars iespīdēja pārsistā galvaskausa melnajā caurumā, Mamedovs kaut ko nomurmināja tatāriski, bū- dīgie kareivji tikai sēca un staipīja kaklu… Taču viņi nevarēja redzēt to, ko redzēja virs cauruma noliecies leitnants. Statujas galvā atradās kaut kas apaļš. Ne «ieliktnis», ne spiegošanas uztvērēja-raidītāja ierīce, ne elektroniskais skeneris, ne smadzenes, kurām tur patiesībā būtu īstā vieta…

Viltīgajā slēpnī gulēja kāds priekšmets.

Tieši priekšmets.

Citu vārdu Jevsejevs nevarēja izdomāt.

«Melones lielumā», viņš atcerējās.

Vajadzēja precizēt - mazas melones lielumā… Ir tāda šķirne - «kolhozniece» - mazas, bet saldas… Nu ko, priekšmets bija tieši tāda lieluma. Tikai ne dzeltens. Tam nebija ne krāsas, nedz arī formas - tas izstaroja pulsējošu gaismu, un šķita, ka tas pastāvīgi mainās. Taču Jevsejevs sasprindzināja redzi un saprata - tā bija caurspīdīga lode. No laika gaitā izšķīdušu maskējošā apvalka skrandu apakšas rēgojās zaļie vara mikroshēmu hieroglifi, bateriju asās silīcija šķautnes, paraboliskais antenu tīkls, vadi nespodri caurspīdīgā apvalkā…

Jevsejevs lēni atrāva kreiso roku no vadoņa auss, atvirzījās, dodams vietu palīgiem.

-   Nu, kas tur ir? - aiz muguras saspringti vaicāja Mamedovs. - Tukšs?

Viņa balsī jautās cerība. Jevsejevs neatbildēja.

-   Uzmanīgi noņemiet galvu, - leitnants pavēlēja kareivjiem. - Te ir skrūves…

Metāls nošķindēja pret metālu. Uzgriežņatslēgas rāvās nost no sešstūrainajām galvām - bultskrūves, protams, bija neglābjami pierūsējušas. Nācās tās nocirst ar cirtni. Sitieni, čīkstoņa, skrapstoņa… Neierastās skaņas tālu atbalsojās pār dusošo Dičkovas ciematu. Šur un tur ierējās pa sunim. Pēc stundas ceturkšņa kareivji, lai gan ar pūlēm, tomēr bija atdalījuši vadoņa milzīgo galvu un nolaiduši to uz groza režģotās grīdas, saspringto cilvēku sejām pārskrēja gaismas zibšņi, un Jevsejevs beidzot paņēma rokās priekšmetu, kuram tik ilgi bija dzinis pēdas.

Izrādījās, ka priekšmets nav nemaz tik smags, toties - karsts, it kā visus šos trīsdesmit gadus būtu karsējies cepeškrāsnī uz lēnas uguns. Kā, starp citu, droši vien arī bija. Strīdiem un minējumiem, vai pirms trīsdesmit gadiem bija notikusi nodevība vai ne, pienācis gals. Te tas ir - lietiskais pierādījums, spiegošanas elles ķēķī nokaitēts un elles ugunīs mirgojošs! Nepieredzējušā leitnanta Jevsejeva izstrādātā versija bija kļuvusi par neapgāžamu faktu!

-  Zemē! - Jevsejevs uzsauca, pārliecies pār malu. - Laidiet lejā!

-   Biedri leitnant, galva jāpieskrūvē atpakaļ, - viens no kareivjiem norādīja uz tērauda bumbu, kas tumsā atgādināja dīvaini izgrieztu siera rituli. Tikai ļoti lielu - tas aizņēma visu brīvo vietu grozā.

-Vēlāk pacelsities un pieskrūvēsit! - Jevsejevs atcirta, un kareivis padevīgi pamāja. Arī Mamedovs necēla iebildumus. Leitnants sajuta, ka «īpašais» uztver viņu citādi. Kā personību, nevis vienkārši kā kārtējo «pārbaudītāju no Maskavas».

Grozs laidās lejup. Pirmajā acumirklī satverdams priekšmetu, Jevsejevs pat neaptvēra, cik tas ir karsts, domāja - roka apradīs. Tagad viņam nācās piespiest priekšmetu pie krūtīm, taču karstums tikai pieauga, spiezdamies cauri kokvilnas audumam un apdedzinot ādu. Acīmredzot baterijas, pārdzīvodamas pārējo iekārtu, arī pēc trīsdesmit gadiem ražoja enerģiju. Ada uz plaukstām bija gatava uzliesmot, bet krūtis dedzināja kā baismīgs sinepju plāksteris…

-   Laid ātrāk lejā! - viņš uzsauca lejup.

Lepnums un prieks plēsa vai pušu visu jaunā cilvēka būtni un palīdzēja viņam izciest sāpes. Lai novirzītu domas, viņš aplūkoja kādu abreviatūru no latīņu burtiem uz silīcija plates. Balti burti uz brūnā silīcija. Vēstījums no pagātnes viņam, leitnantam Jevsejevam. Iespējams, tā bija atzīšanās liecība…

Taču rokas vairs nespēja izturēt. Atvirzījis kareivjus un «īpašo», leitnants pieliecās un novietoja mirgojošo priekšmetu uz groza metāla grīdas. Apdedzinātās plaukstas pašas palaidās vaļā, un viņš ņēmās tās berzēt gar kamzoli uz krūtīm. Grozs sasniedza zemi.

-    Sastādiet apskates protokolu! - Jevsejevs pavēlēja «īpašajam». - Sīki aprakstiet skeneri, nofotografējiet visos rakursos! Kareivjus - par pieaicinātajiem! Lai parakstās protokolā, kā arī par neizpaušanu!

-   Tiks izpildīts! - majors īsi atbildēja, neapšaubīdams dienesta pakāpē zemākā tiesības dot viņam pavēles.

-   Arī pārējie klātesošie lai parakstās! - asi nokomandēja Jevsejevs, turklāt gan valdonīgais balss tonis, gan komandu pamatotība viņam padevās visnotaļ dabiski kā pašas par sevi saprotamas lietas.

Starp citu, pēdējo minūšu laikā kaut kas netverami, bet tajā pašā laikā jūtami bija mainījies - Dičkovas poligonā bija parādījies jauns varas centrs. Un tas atradās ārpus apstulbušās oficiālās vadības.

-   Un vēl. Nekavējoties nodrošiniet man sakarus ar Maskavu! Un iespēju nosūtīt šifrētu telegrammu… Atlikt!

Lai simtprocentīgi garantētu telegrammas satura palikšanu noslēpumā, ir jābūt savam šifram. Vai savam šifrētājam. Ne viena, ne otra leitnantam nebija.

-   Šifrētās telegrammas vietā nodrošiniet man aizsargātu datorlīniju! Tāda ir?

-   Tieši tā! - Mamedovs sastinga miera stājā un salutēja. - Caur satelītu, ar digitālo signālu kodēšanu.

-   Izpildiet!

-   Tieši tā! - Mamedovs pēc reglamenta pagriezās pa kreisi par simt astoņdesmit grādiem.

Rogožkins un poligona virsnieki nereaģēja uz notiekošo. Viņi kā pārakmeņojušies vērās draudīgi mirgojošajā caurspīdīgajā bumbā. Garās sejas laizīja elles liesmu baisās mēles.

-  Jūs bijāt kategoriski pret skenera atrašanu, pulkvedi! Kāpēc? - triumfa apreibinātais jaunais pretizlūkošanas darbinieks nespēja atturēties, neuzdevis indīgu jautājumu.

-   Nē jel, nejau pret atrašanu… Nē…

-   Kā mēs tā nopūdelējām? - Rogožkins apjucis jautāja tā kā Jevsejevam, kā saviem kolēģiem. Viņš bija nospiestā omā, nedižojās un nepieminēja lielo izdienu.

Jevsejevs paraustīja plecus. Viņš jutās ļoti noguris. Apdedzinātās rokas smeldza. Taču uzvaras prieks kā stimulatora deva pildīja viņu no iekšienes, piešķirdams katrai šūnai negaidītu spēku.

Viss sakrita. Rogožkins. Septiņdesmit pirmā gada absolvents, kas dienesta pienākumus sāka pildīt septiņdesmit otrajā. Kuram bija aizbildnis tēvocis Koļa. Viņš izveidoja slēpni, tāpēc tagad bija iežmiedzis asti kājstarpē. Ja uzņemtu filmu, tad finālā pieklātos atmaskotajam spiegam ar efektīgu klikšķi uzlikt roku dzelžus. Taču majors Viskunovs ne velti bija brīdinājis no pārsteidzīgiem lēmumiem, lai cik efektīgi tie būtu. Gluži pretēji - iesaistīto personu nevajag priekšlaikus padarīt tramīgu…

-   Paldies par sadarbību! - Jevsejevs pasmaidīja un pastiepa svilstošo roku Rogožkinam, pēc tam visiem pārējiem. Atbildes rokas spiedieni bija ļengani un vēsi. Poligona priekšnieki bija stresā - ikviens no viņiem pārlika, kādas sekas šis notikums nesīs personiski viņam.

Milzīgā bezgalvainā figūra uz postamenta izskatījās tikpat nedabiska, cik milzīgā galva apskates grozā. Sargs kazahs pie štāba ar mistiskām šausmām raudzījās uz bez- galvaino pieminekli.

Septītā nodaļa

OPERĀCIJA «NAIDĪGĀ DRAUDZĪBA»

2002. gada 27. jūlijs, Amerikas Savienotās Valstis, Vašingtona

Pieņemšanai Zilajā viesistabā bija atvēlētas piecpadsmit minūtes. Kenedija centra prēmiju nominanti bija kinematogrāfijas vecmeistari, taču viņu svītā ietilpa arī jauniņas aktrisītes - viņas vai čurāja aiz laimes, jo atradās Baltajā namā un redzēja Savienoto Valstu prezidentu rokas stiepiena attālumā. Tiesa, arī ekrāna veterāni, kuriem bija nācies tēlot gan prezidentus, gan karaļus, juta dziļu saviļņojumu.

Galvenajam tikšanās dalībniekam tas bija patīkami, lai gan viņš pats bija tāds pats aktieris, tikai mazāk talantīgs. Viņš spēlē prezidenta lomu. To neviens nenojauš. Visi domā, ka īstais prezidents atšķiras no parastajiem cilvēkiem. Ar ko? Ar asins ķīmisko sastāvu? īpašu smadzeņu šūnu struktūru? Muļķības! Lomas ilgums - pieci gadi, ja laimējas - desmit. Ar ko pēc tam īstais prezidents atšķirsies no ikviena parasta pilsoņa? Un ar ko viņš atšķīrās līdz uzaicināšanai šajā lomā?

Prezidents bez redzamas piepūles noturēja rūpīgi sagatavoto runu un pat iepina teicienu, kuru viens no Pola Ņūmena varoņiem mēdza atkārtot ikreiz, pamostoties pēc pamatīgas dzeršanas. Tas izskanēja kā ekspromts. Pēc tam prezidents pasniedza novecojušajam skaistulim

Polam čeku par prāvu summu un paspieda viņam roku. Tas goddevīgi nolieca galvu. Viņš trīsreiz tika spēlējis prezidentus un vairākas reizes karaļus - šķiet, Līru un Henriju Astoto, turklāt bija darījis to spīdoši. Taču tagad visa zvaigžņu publika sajūsmā veras īstajā prezidentā un draudzīgi aplaudē, vai atsizdami maigās plaukstas. Lūk, saviļņojumā piesārtusī Sārona Stouna. Interesanti, vai patlaban viņai apakšveļa ir mugurā?

Pēc tam viņš apbalvoja Kērku Duglasu, runādams kārtējās blēņas, kuras sagatavojis kāds no jaunākajiem runu rakstītājiem. Tad nāca Kimas Novakas kārta, kura 1956. gadā bija uzmirdzējusi lentē «Pikniks», filmējusies pie Hičkoka «Reibonī» un kuras kontā bija vēl kāds desmits mazāk skandalozu filmu. Daiļava ar augstiem vaigu kauliem un kuplām krūtīm, viņai bija bijuši romāni ar Fren- ku Sinatru, melnādaino dziedoni un komiķi Semiju Devi- su, cigāru karali, latīņamerikāņu diktatora dēlu, arābu princi, viņa tika saņēmusi dāvanās limuzīnus, briljantus un mājas… Raugoties uz izkrāšļoto večiņu ar trīcošajām rokām, tam bija grūti noticēt.

- Jums vajadzēja paturēt savu vārdu, jūs, bez šaubām, būtu izspiedusi konkurenti, - prezidents galanti sacīja, ļaudams noprast, ka zina viņas īsto vārdu - Merilina Po- lina. To visu viņš bija izlasījis palīgu sagatavotajā ziņojumā. Taču gan pati Kima-Merilina, gan visa pārējā ki- noļaužu sabiedrība nosprieda, ka viņš lieliski pārzina Holivudas vēsturi.

Pēc tam viņš apbalvoja pavecu, jau aizmirstu dīvu ar silikona pupiem, kas vēlās laukā no dziļā dekoltē. Tad - plastisko operāciju nomocītu septiņdesmito gadu zvaigzni.

Ceremonija ritēja savu gaitu. Vienu reizi durvīs parādījās viņa sekretārs Šons. Viņš deva zīmi, kas informēja, ka CIP direktors jau gaida pieņemamajā telpā.

Pieņemšana norisinājās pēc apstiprinātā scenārija. Pols Ņūmens atklāja atbildes runu virkni. Viņš bija patiešām lielisks aktieris, taču viņu nekad nebija gaidījis CIP direktors, lai apspriestu ārkārtīgi svarīgu jautājumu, kas skar ASV valstisko drošību.

Viesistabā strādāja ap diviem desmitiem informācijas aģentūru un televīzijas kanālu, īstajam prezidentam nemitīgi nācās rūpēties, lai sejā visu laiku būtu izteiksme «cik jauka diena» un pieklājīgs smaids. Piecpadsmit minūtes - tas nebūt nav maz. Arī smaidu nebija viegli noturēt. Seši desantnieki šorīt gājuši bojā Somālijā, ģenerāļa Safara dumpis Afganistānā, piecas balles stipra viesuļvētra dienvidaustrumu piekrastē, iespējamās krievu-ķīniešu sarunas Guaņdžou - viss prasīja tūlītēju iejaukšanos un nopietnus lēmumus.

Taču Kenedija centra prēmijas bija svēta lieta. Kamēr prezidents dala zelta aploksnes četrdesmit gadu vecu filmu varoņiem, kamēr spiež buču uz vaiga pavītušai pensijas vecuma seksbumbai, tikmēr viss Amerikā norit kā pieklājas. Šī ilūzija ir jāsaglabā… Citādi viesuļvētra Flo- ridā, kas mājas iznīcina kā nezāles, šķitīs vienkārši sīka krusa.

Kad laiks bija pagājis un visa laureātu, kā arī draugu un roklaižu kompānija savos limuzīnos grasījās traukties uz Kenedija Mākslas centru, lai svinēšanu turpinātu, pēkšņi notika neplānots incidents. Tomijs Jangs, brīvais fotoreportieris, Laižas Minelli personīgais fotogrāfs un draugs, skandālists, kokaīniķis un neķītras mākslinieciskas šantāžas speciālists, bija paguvis izvietot viesistabas stūrī vairākas planšetes ar fotouzņēmumiem. Uz pirmās planšetes lieliem burtiem dižojās uzraksts «Prezidents» un mazliet zemāk nedaudz sīkākiem burtiem - «arī cilvēks». Viesi, dodamies uz izeju, neviļus nobremzēja pie planšetēm, blenza milzīgajos AI formāta uzņēmumos, radīdami burzmu un jucekli. Apsardzes dienests reaģēja ar novēlošanos, un, kad līdzās Janga kuslajam stāvam parādījās divi brašuļi melnos uzvalkos, neplānotā izstāde, var teikt, jau gāja vaļā ar pilnu jaudu.

Olsons, sardzes priekšnieks, pāri ļaužu galvām uztvēris prezidenta skatienu, pašūpoja melno bezsmadzeņu galvu: ko tu neteiksi, cik nepatīkams atgadījums… Pats interesantākais ir tas, nodomāja prezidents, ka Jangs kaut kādā veidā bija izmanījies savas stulbās planšetes dabūt pāri stingrās apskates un kontroles robežām. Tādas bija četras. Gatavā anekdote! Ko ir vērta tāda kontrole?

-   Tā taču ir dāvana! - jau no pūļa klaigāja aizsmaku- šais tenors Jangs, kuru bija ielenkuši «melnie uzvalki». - Tas taču speciāli veltīts Viņa Augstībai!

Tas nelietis atklāti ņirgājās, prasmīgi un veikli uzsākdams kārtējo skandālu. Lai gan formāli viņam nebija kur piesieties.

Viesistabā nemitīgi čirkstēja digitālās kameras. Kāds jau smējās. Ne slepus pie sevis ķiķināja, bet atklāti smējās. Olsons kā tanks piestūmās klāt planšetēm, gatavs dot jebkuru komandu, līdz pat napalma uzbrukumam, bet līdzās viņam jau bija uzradies Tējnieks, tas ir, galvenais speciālists komunikācijā ar sabiedrību - meistars kāršu jaukšanā, faktu apgriešanā kājām gaisā, dažādu skandālu miksēšanā -, un skaļi paziņoja:

-   Acumirkli uzmanības, dāmas un kungi! Misters Tomass Jangs vēlas īsi prezentēt savu fotoizstādi, veltītu divu gadu jubilejai kopš mūsu prezidenta atrašanās Baltajā namā. Lūdzu jūs vēl dažas minūtes uzkavēties.

Visā visumā divi gadi nav nekāda sevišķā jubileja, bet daži mirkļi, un šī nebija nekāda izstāde, arī balss Tējnie- kam skanēja tā, it kā viņam vienā vietā būtu iestūķēta kukurūzas vālīte. Tomēr tas bija labāk nekā Jangs ar aizmugurē atlauztām rokām «New York Times» pirmajā lapā. Apsardzes priekšnieks apstulbis blenza Tējniekā, nenieka nesaprazdams, kamēr tas neiečukstēja viņam ausī dažus vārdus. Tad Olsons pagriezās pret «melnajiem uzvalkiem», kaut ko viņiem ar pirkstiem parādīja, un tie zibenīgi izklīda pūlī.

Neko sevišķu jau Jangs nebija uzmeistarojis. Tur bija prezidenta portretu sērija, kas uzņemti dažādos laikos un dažādos pasākumos. Prezidents komiskās situācijās, tautā iemīļots žanrs. Popularitātes netiešā pazīme. Lūk, viņš lūkojas pagaldē Ziemassvētku pieņemšanas laikā tajā pašā Zilajā viesistabā, it kā grasītos nobučot celi sievai, kura sēdēja līdzās ar dzelžainu sejas izteiksmi. Foto parakstu prezidents nelasīja, droši vien kāda jēlība. Patiesībā viņa sieva nupat bija nometusi zemē dūmakaina stikla glāzi no servīzes, kas piederējusi Tomasam Džefersonam, trešajam ASV prezidentam. Trakākais nebija, ka glāze maksāja milzu naudu - tā tik un tā bija apdrošināta -, bet gan tas, ka no simt astoņiem priekšmetiem sastāvošā servīze bija neskarta saglabājusies līdz mūsu dienām un tika uzskatīta par sava veida Amerikas talismanu, bet prezidentam ļoti negribējās ieiet vēsturē kā Amerikas Postītājam, Džo Bezrocim vai kaut kam tamlīdzīgam. Glāze, par laimi, nesasitās.

Otra fotogrāfija. Prezidents iziet uz skatuves Cezvik- kanjonas koledžā, noliecis galvu, it kā pārbaudītu bikšu priekšu. Paraksts: «Vai tu esi mājās, mazais?» Prezidents labi atcerējās šo izgājienu, katru no sešiem pakāpieniem, kas veda uz skatuvi. Viņam bija hipertoniskā krīze, viņš bezmaz vai nokrita uz skatuves. Galva reiba tā, it kā viņš gāztos nojumta. Viņš nolieca galvu, kā savulaik bija mācīts desanta karaspēkā, un uz dažām sekundēm aizvēra acis. Ja vien būtu iespējams, viņš apsēstos vai pat atgultos. Bet to nedrīkstēja. Tikko bija saņemta ziņa par amerikāņu rotas blokādi Pandzšeras ielejā, un uzstāšanās laikā koledžā prezidentam vajadzēja paust Baltā nama oficiālo reakciju. Studentiem izskatījās, ka prezidents pietēlo. Atskanēja smiekli. Tad skaļāki. Bet visā visumā viss izgāja labi, pēc minūtēm piecām kļuva labāk, runu viņš noturēja, un pēc divām dienām rota izlauzās no Pandzšeras.

Trešajā uzņēmumā - prezidenta seja ļoti lielā tuvplānā. Mute pavērta, norūpējies izskats, visumā diezgan muļķīgs. Pēc izplūdušā fona prezidents noteica vietu, kur foto izdarīts, - aviobāze «Endrūss», jaunā raķešu veida «Hellfire» izmēģinājumi. Tie neizdevās, raķete zaudēja vadību un pašlikvidējās. Neveiksmīga diena.

Prezidents dzēra kafiju kopā ar bāzes komandieri, kad Šons nodeva viņam aploksni, kurā atradās konfidenciāla vēstule, ko parakstījis vēstnieks Pekinā. Vēstnieks darīja zināmu, ka Krievijas diplomātiskajās aprindās notikusi informācijas noplūde, no kuras var izdarīt secinājumus par krievu-ķīniešu sarunām Dienvidķīnā. Iespējamais sarunu temats - vienas vai vairāku raķešu bāzu celtniecība. Tā, protams, bija tikai hipotēze, minējums. Nekā konkrēta… Taču temats darīja uzmanīgu. Ja krievi apvienosies ar ķīniešiem un vēl izvietos viņu teritorijā savas jaunās raķetes, stratēģiskā situācija pasaulē krasi mainīsies. Sliktāka ziņa varētu būt vienīgi, ka Maskava uzsākusi trešo pasaules karu. Fotogrāfs viņu noknipsējis tieši tajā brīdī, kad viņš salocīja (drīzāk saburzīja) lapu ar ziņojumu un ielika atpakaļ aploksnē. Jā, viņš bija apjucis, zaudējis kontroli. Nebija paguvis uzlikt masku «cik jauka diena». Gadās. Tobrīd viņš vēl skaidri nestādījās priekšā, kādu atbildes gājienu izdarīt, kā pārņemt situācijas kontroli. Iespējams, šodien, jau pēc pāris minūtēm, atbilde būs atrasta. Ovālajā kabinetā gaida CIP direktors ar pilnu dokumentu komplektu, atliek vienīgi ieiet un teikt: «Tātad - kas mums ir?»

-   Paldies, Jang. Paldies, vecīt! - Prezidents paņēma no statīva mikrofonu, kāds no tehniķiem tūdaļ bija līdzās un nospieda pogu uz korpusa.

-   Kad romiešu karavadonis pēc uzvaras gājiena ienāca galvaspilsētā, viņam rīkoja lepnas dzīres - triumfs, un visi to zina. Taču bija vēl viena tradīcija - līdzās odām dziedāja arī rupjas dziesmas, izsmēja triumfatora trūkumus. Lai nekļūst iedomīgs…

Prezidents piegāja pie zobus atņirgušā Janga un pa- pliķēja viņam pa plecu (rit no rīta šī fotogrāfija rotās «New York Times» pirmo lapu līdzās virsrakstam «Divi triumfa gadi»).

-   Es arī neesmu iedomīgs, - viņš turpināja. - Prezidents ir tikai cilvēks, un nekas cilvēcisks viņam nav svešs. Es smejos par sevi līdz ar jums. Kamēr valsts pirmā persona ir spējīga pasmieties par sevi, kamēr, teiksim, tās sirdī skan rokenrols, šī valsts ir spēcīga…

Prezidents ieturēja pauzi un nobeidza cieti un asi:

-   Pati spēcīgākā pasaulē.

* * *

-   Tātad - kas tā par draudzību ar ķīniešiem? Kāds ir sarunu rezultāts? Vai ir panākta vienošanās par raķešu izvietošanu? Un vai šīs raķetes būs «Paļicas»?

Prezidents sēdēja uz rakstāmgalda maliņas Ovālajā kabinetā. Viņa poza, vaļīgais kaklasaites mezgls un uz krēsla atzveltnes uzmestā žakete uzsvēra tikšanās neoficiālo raksturu. Taču, kas ir atļauts Jupiteram, nav atļauts vērsim… CIP direktors jau gandrīz atbalstījās ar elkoņiem pret galdu, taču viņam pašam sametās tik neērti, ka viņš vispirms paslēpa rokas zem galda, bet tad, aptvēris, ka arī tas izskatītos divdomīgi, nolika tās uz galda malas - kā jauneklis, pirmo reizi apmeklējot dārgu restorānu. CIP direktors sēdēja, ja tā var izteikties, miera stājā, aizpogājies līdz pēdējai podziņai. Uzklausīdams prezidenta jautājumus, viņš māja ar galvu, it kā likdams noprast, ka atbildes viņam ir. Kad prezidents apklusa, viņš pēc inerces vēl dažas reizes pamāja - jau pilnīgā klusumā. Tad noklepojās un teica:

-   Diemžēl nekādas konkrētas informācijas mums nav. Ar jūsu atļauju, ser. Lai gan dažas netiešas pazīmes ir… Tieši pirms divām nedēļām Krievijas raķešu karaspēka virspavēlnieka vietnieks paņēma kārtējo atvaļinājumu, kuru grasījās pavadīt kopā ar ģimeni vasarnīcā pie Melnās jūras. Taču vasarnīcā viņš neieradās, ģimene atrodas Maskavā. Tajā pašā laikā trīs ģenerāļi no raķešu karaspēka pavēlniecības steidzami devās slepenā komandējumā. Vienlaikus slepenā komandējumā devās arī atbildīgi Ārlietu ministrijas darbinieki, kuru pārziņā ir militārās sadarbības jautājumi. Var secināt, ka mūsu vēstniecības minējumi bijuši pareizi…

-    Tātad diplomātiskais korpuss izmeklēšanā darbojas ar lielākiem panākumiem nekā CIP? - Prezidents sa- drūma.

-   Es tā neteiktu, ser. - Direktors piecēlās. - Vienkārši krievu atašejs, pieņemšanā pavairāk iedzēris, izpļāpājās, ka pavadījis maskaviešu delegāciju uz Guaņdžou. Un delegācijā bijuši ģenerāļi-raķešnieki. Tas arī viss, ko uzzinājuši mūsu diplomāti. Varbūt aiz tā vispār nekas nopietns neslēpjas…

Prezidents piecēlās no galda, uzvilka žaketi un apsēdās krēslā kā pieklājas. Tā bija skaidra neapmierinātības pazīme.

-   Mums tiek gatavots pamatīgs pārsteigums. Situācija ir tāda pati kā Teherānā 43. gadā. Tikai šoreiz Maskava un Ķīna ir vienā frontes pusē, mēs - otrā. Ne jau es šādi iztēlojos situāciju. Tā to iztēlojas Maskavā. Krievi grib revanšu par zaudēto auksto karu, un patlaban tam ir pats piemērotākais brīdis. Nacionālboļševistiskie strāvojumi, antiamerikāņu vilnis pasaulē, Ķīnas «ekonomiskais brīnums» un inflācija ASV. Krievijas un Ķīnas militārā tuvināšanās spēcīgi apdraud mūsu līderpozīcijas pasaulē. Krievu raķešu bāzes izveidošana Ķīnas teritorijā būs līdzvērtīga melnās dāmas nokļūšanai sestajā līnijā. Vai mēs drīkstam to pieļaut? Atbildu - nē. Vai mēs varam ietekmēt notikumu gaitu? Atbildu - mums tas jādara. Kā mēs varam ietekmēt notikumu gaitu? Atbildu - iegūstot informāciju par notikumu gaitu, par katru sīkāko niansi. Kā lai mēs iegūstam šo informāciju? Un kam tā būtu jāiegūst? Es biju gaidījis no jums lielāku kompetenci!

Tagad CIP direktors stāvēja miera stājā. No viņa netika gaidīta attaisnošanās, taču nekas cits viņam neatlika.

-   Pat Krievijas valdībā neviens neko nezina. Tā sauktie «jaunākie» un «vidējie» varas posmi varbūtējās sarunās nepiedalās - nekādu konsultantu no malas, nekādu starpnieku. Viņi ir darījuši visu, lai nepieļautu ne mazāko informācijas noplūdi. Tas, protams, sarežģī uzdevumu, jo augstākajos varas ešelonos mūsu iespējas ir ļoti pieticīgas, lai neteiktu vairāk…

-   Sakiet, kā ir, - prezidents pārtrauca.

-   Tās līdzinās nullei, ser, - direktors godīgi atzinās.

-   Neuzpērkamie krievi? - Prezidents ironiski pasmaidīja. Taču CIP direktors palika nopietns.

-   Var teikt arī tā, ser.

-   Dīvaini! Ņemot vērā to korupcijas līmeni, par kādu esmu informēts no jūsu ziņojumiem…

-   Piedodiet, ser. Ņemot vērā to korupcijas līmeni, augstākā valsts pārvaldes ešelona ierēdnis pelna no piecsimt tūkstošiem līdz miljonam dolāru mēnesī, turklāt faktiski nemaz neriskējot. Neviens augsta ranga vadītājs nav ticis sodīts par ekonomiskiem pārkāpumiem. Nevajag tikai līst politikā…

-Ak tā?!

-   Jā. Mēs nevaram piedāvāt viņiem vilinošākas summas par tām, kas viņiem jau ir. Mēs varam piedāvāt vienīgi reālu risku. Šādos apstākļos neviens nebūs ar mieru mums palīdzēt…

Prezidents neizpratnē noplātīja rokas.

-   Iznāk, ka plaša mēroga korupcija ir labākais līdzeklis pret uzpirkšanu? Korupcija pasargā no spiegošanas?!

Direktors nodūra skatienu.

-   Tā iznāk… Krievija ir paradoksu zeme…

Prezidents pēkšņi atskārta, ka Kenedija Mākslas centra prēmiju pasniegšana viņam vairs nešķiet kaitinoša. Viņam pēkšņi šķita mīļas špaktelētās vecenes, šķita mīļš Ovālajā kabinetā valdošais aromāts, kad tur salasās apdzisušās zvaigznes. Viņam pēkšņi šķita mīļa Kenedija centra ēka. Un mīļš šķita pat pats Džons Ficdžeralds Ke- nedijs, kurš bija sastrādājis daudz muļķību un muļķīgā kārtā gājis bojā, tādējādi izvairīdamies no vēl lielāku muļķību sastrādāšanas. Prezidents zināja, kā viss notiks. Civilizācijas impērija agrāk vai vēlāk sabruks, nebūs ne Kenedija centra, ne prēmiju, ne mākslas, ne seriālu, ne stulbo pieņemšanu, nebūs ne Ņujorkas, ne Vašingtonas - nebūs nekā, un vieta, kur tagad atrodas Baltais nams, būs klāta nezālēm, un barbari, kuru ugunskuri te reiz iedegsies, uzskatīs šo vietu par nolādētu vai - gluži otrādi - par svētu.

Taču prezidents negribēja, ka impērija sāktu grūt viņa laikā. Džo Bezrocis, Amerikas Postītājs. Nē. Kādreiz vēlāk. Nākamā prezidenta valdīšanas laikā. Pēc simt gadiem, pēc divsimt. Tikai ne viņa laikā.

-   Man nav nekādas daļas gar svešas valsts paradoksiem, - viņš asi noskaldīja. - Es uzdodu jums pašam risināt izlūkošanas informācijas iegūšanas problēmas.

īstā prezidenta balss skanēja valdonīgi, tajā skaidri varēja saklausīt nervozitāti.

-   Vai jūs iegaumējāt jautājumus, kuri mani interesē?

-   Jā, ser. Protams, ser…

-   Es gaidu atbildi uz katru no tiem. Precīzu un izsmeļošu atbildi. No tā ir atkarīgs stratēģisko spēku samērs pasaulē!

-  Es visu sapratu, ser! - CIP direktors īsi palocījās, asi apgriezās un straujā solī izgāja no Ovālā kabineta.

Audience bija beigusies.

Prezidents ar skatienu pavadīja galveno izlūku un domīgi pašūpoja galvu.

-   Miljons mēnesi… Vienkāršs ierēdnis… Ne ar ko neriskējot… - viņš klusi atkārtoja. - Neticami!

2002. gada 8. augusts, Daitonblča, Floridas štats

Oksana Džefersone bija ieguvusi Amerikas pastāvīgās iedzīvotājas statusu un gluži labi uzspodrinājusi institūtā apgūto angļu valodu, taču sirdī palikusi krievu meitene. Šo apstākli viņa rūpīgi slēpa - no vīra, no kaimiņiem, no imigrācijas dienesta ierēdņiem un pat no sevis. Viņa no sirds gribēja mainīties un godīgi mēģināja to izdarīt. Izejot no mājas, viņa kārtējo reizi apstaigāja savus īpašumus, ar visu savu būtni uzsūkdama svešos apstākļus, lai uztvertu tos kā tuvus un ierastus. Neizdevās.

Vai gan ir iespējams pierast pie šāda karstuma? Turklāt ja mitrums ir gandrīz simt procentu? Ārprātīga saules aktivitāte, kaila āda momentā apsvilst… Pat ja debesis ir pilnīgi apmākušās, ultravioletie stari visviens izspiežas cauri mākoņiem un bez tumšām brillēm nevar iztikt - acis uzreiz sāk asarot. Stipri jāsvīst, viss apģērbs ir mitrs un pielīp augumam. Tāda sajūta, it kā ar visām drēbēm sēdētu krievu pirtī… Ik pārdienas vai pat katru dienu līst lietus. īstas tropiskās lietusgāzes - stundas divas gāž kā ar spaiņiem. Pēcāk, kolīdz atspīd saule, mitrums sāk iztvaikot, ceļas tāda kā bieza migla, tā ka nav ko elpot.

Visapkārt strauti, purvi, ezeri… Visas gravas un iedo- bes ir pilnas ar ūdeni. Un krokodili… To te ir dieva svētība, kā odu Krotovā. Droši vien te ir krokodiliem bagātākā vieta uz zemes. Tie klaiņā pa birzīm un klajumiem kā suņi un kaķi Tihodonskā. Protams, ne tik lieli kā šausme- nē «Monstrs» un cilvēkiem nemēdz uzbrukt - čiepj vistas, trušus un citu sīku radību, bet misis Hadsone atcerējās gadījumu, kad pusotrmetrīgs aligators ieķēries kājā kaimiņu govij, to nācies ar nūjām atkarot… Br-r-r-r…

Ne velti mājas te ceļ uz pakalniem vai mākslīgiem paaugstinājumiem. Citādi nāktos bradāt pa ūdeni, atgaiņājoties no zaļajiem briesmoņiem. Zemes gabalus iežogo ar tērauda režģiem, lai reptiļi neiekļūtu mājās. Taču režģi ne vienmēr palīdz.

Reiz rītā pēc kārtējā lietus Oksana, iedama pa celiņu, ar šausmām pamanīja krokodila ķepu mitrās pēdas. Viņa iekliedzās, labi, ka Bils bija mājās, viņš izskrēja laukā, pārmeklēja visu pagalmu, atrada un izsvieda aiz sētas nelūgto viesi - tas bija gandrīz metru garš. Izrādījās, ka vienā vietā siets bija atrāvies no zemes… Bils saka - cilvēkam esot bīstami reptiļi, sākot no trim metriem, taču tādi gadoties reti. Vājš mierinājums! Ja nu pēkšņi kādā purvā izaug piecmetrīgs briesmonis un naktī ierodas viņu sētā? Vai gan var pierast pie šādas iespējas?

Oksana apstaigāja baseinu un ievēroja, ka pa zilā ūdens virsmu atkal peld lapas, iegāja dziļāk dārzā, vērīgi lūkodamās zem kājām, pamanīja starp kokiem apgāztu saliekamo krēslu, pacēla to un apsēdās, pārlikdama vienu kāju pār otru. Iedegušās, ar tikko manāmu pūciņu klātās kājas līdzinājās maigi sārto persiku miziņai, kuri karājās kokos visapkārt. Krēsls bija palicis no vakardienas - arī vakar viņa bija te sēdējusi, lūkodama aprast ar jaunajām izjūtām. Justies kā persiku birzs saimniecei bija neierasti un tīkami.

Birzs kopā ar māju agrāk bija piederējusi latīņame- rikāņiem. Šeit, dienvidaustrumu piekrastē, to ir sevišķi daudz. Ne mazāk kā krokodilu, varbūt pat vairāk. Latīņ- amerikāņi, latīņamerikāņi, visapkārt tikai latīņameri- kāņi. Lokani, melnīgsnēji, ar nekaunīgām, vai cauri svilinošām acīm… Viņi seko uz ielas, izdara nepieklājīgas gurnu kustības, bāž laukā valgo, sarkano mēli, tēlojot, ka laiza saldējumu…

Bils iesaka turēties no viņiem pa gabalu, viņi var būt vēl bīstamāki par aligatoriem. Protams, ja Oksanai būtu jāizvēlas starp šīm briesmām, viņa izvēlētos latīņamerikāņi - viņš vismaz ir sauss un silts, pat karsts… Taču Bils ir citādās domās. Viņš pat iedāvināja sievai sinepju gāzes baloniņu, bet mājās glabājas pistole, ar kuru viņš tai iemācīja šaut. Kad būs dabūta pilsonība, viņa drīkstēs nēsāt ieroci somiņā vai vadāt līdzi mašīnā. Bils pats aizvien ir apbruņojies - viņš uzskata, ka pistole ēst neprasa, bet attiecīgā situācijā var lieti noderēt, pat izglābt dzīvību. Te daudzi tā uzskata - Bils katru nedēļu pārdod vairākas pistoles, tieši tādas, kuras var nēsāt līdzi. Arī tas ir neierasti.

Mājas te ir savādas - nevis no ķieģeļiem vai akmens, bet no kaut kā, kas līdzinās ģipškartonam, kā dekorācijas teātrī. Laukumiņā pie baseina stāv koka dēlis ar brīvi uzzīmētu ļaundari - rītos Bils met tajā nazi, trāpot ļaundarim galvā vai krūtīs. Reiz viņš aizmeta garām, un nazis ietriecās sienā, bezmaz vai izurbdamies tai cauri. Vai gan mēdz būt īstās mājas ar tādām sienām?

Iekšpusē, tiesa, ir viss, kas vajadzīgs, - gan «split» sistēma, gan džakūzi un pat īsts kamīns… Taču māja nav sevišķi labā stāvoklī - virtuvē grīda izpuvuši, pieliekamā sienās iemetusies sēnīte. Toties ar zemesgabalu viss ir citādi, tas ir akurāts un respektabls - plaši zālieni, pusapaļš baseins, laukumiņi un celiņi, izlikti ar marmora plāksnītēm, sava birzs… Un mājai otrā pusē - okeāns. Gandrīz pie paša sliekšņa. Privātā pludmale četri akri un piestātne.

Māja atgādināja čigānu, tērptu brokātā, bet netīrām kājām. Latīņamerikāņi savā ziņā bija līdzīgi čigāniem. Ja iepriekšējie īpašnieki būtu rūpējušies par māju, tā nebūtu tik sliktā stāvoklī. Tagad nāksies taisīt remontu. Pie viņiem bija strādājuši celtnieki no smalkas kompānijas, bezmaz vai no paša Donalda Trampa, lielākā bagātnieka piekrastē. Celtnieki bija latīņamerikāņi, tie viņu uzlūkoja alkainām acīm un sajūsmināti klakšķināja mēli. Varbūt tāpēc Bils pēc divām dienām viņus patrieca - pēc tam kad viņa jaunam, melnīgsnējam puikam bija rādījusi, kur šķūnī stāv lāpstas un āmuri. Acīmredzot bija greizsirdīgs, lai gan neatzīstas, - saprot, ka ir muļķīgi būt greizsirdīgam uz bērnu. Teicās atrast baltos strādniekus, bet vēl nav atradis. Arī baltu dārznieku nav atradis, taču baseins ir jāuzmana un zālieni jāpļauj divreiz nedēļā.

Oksana bieži zvana uz Krieviju, draudzenes viņu apskauž, bet mamma brīdina nepārēsties persikus. Taču viņa tos vispār neēd. Negribas, jo ar persikiem ir piesūcies viss gaiss šajā štatā, viņai pietiek ar to, ka saldo aromātu uzsūc ik brīdi caur ādas porām. Taisni brīnums - te tā ir, īsta persiku koku birzs. Pat ne ķiršu dārzs. Sava persiku birzs. Tas ir varen smalki. Pat Surenam nebija savas persiku birzs. Toties māja viņam bija no akmens, tādai nekāda viesuļvētra neko nevar padarīt…

Viņa steigšus aizgainīja nevēlamās domas. Iepriekšējā dzīve bija palikusi Krievijā. Dienvidu pilsētiņa Tihodon- ska, nomaļais ciemats Krotova, karavīru pilsētiņa, kur viņa bija dzīvojusi kopā ar savu pirmo vīru leitnantu Ku- dasovu, slepenais raķešu vilciens, kura dēļ bija gadījies tik daudz nepatikšanu, bagātais mīļākais Surens, kurš varētu būt viņas vectētiņš… To visu labāk neatcerēties!

Ameriku Oksana bija iztēlojusies pavisam citādu. Debesskrāpji, neona gaismas, prātus reibinoši veikali, lepnu automašīnu straumes, skaistu, labi ģērbtu cilvēku pūļi, nemitīgi kūsājoša dzīve, mūžīgi svētki. Tāda televīzijā bija rādīta Ņujorka. Taču viņi bija atbraukuši uz Moksvi- lu - garlaicīgu provinces pilsētiņu, kas atradās sešdesmit jūdžu no citas provinces pilsētiņas, kuras nosaukums bija Lenglija un kur atradās iestāde, kurā Bils strādāja. Tiesa, darbā viņam gadījās kādas nepatikšanas un viņi pārcēlās uz Floridu, pie okeāna - «nomainīja vidi», kā Bils mēdza sacīt.

Viņš Daitonbīčā atvēra ieroču veikalu un nopirka māju piepilsētā no tiem pašiem čigāniem-latīņamerikāņiem ar netīrajām kājām. Četru mēnešu laikā Oksana tā arī nebija spējusi aprast ar jauno vietu. Protams, skats bija ļoti skaists un pilsēta tuvu - minūšu divdesmit brauciens ar automašīnu, un jūra ļoti tīra, silta, t^jā var sēdēt stundām, brīnišķīgs gaiss, pludmale ar sniegbaltām smiltīm bez papīriem, pudelēm, olu čaumalām un citādām drazām. Netīrumus izved ar mašīnām, amerikāņi vispār ļoti saudzīgi izturas pret savu dabu. īsi sakot, šeit bija labi atpūsties divas nedēļas gadā, bet ne dzīvot. Te bija tāds pats nostūris kā Moksvila. Pamatapbūvi veidoja tā sauktie taunhauzi - divstāvu rindu mājas, ar sāniem savienotas kopā. Sādža. Kaimiņu zemes gabala īpašniekam Džonam pieder liela tirdzniecības kompānija, viņš no darba brīvajā laikā staigā sadriskātos šortos un smieklīgā krekliņā par diviem dolāriem. Lai gan brauc poršā. Pēc septiņiem vakarā piepilsētas ielas ne tik vien tukšojas - tās izmirst.

Visas sievietes, vecākas par trīsdesmit gadiem, nodarbojas ar nekustamā īpašuma pārdošanu, vismaz vārdos, - no viņām to vien dzird: deni, dainingrūmi, vokingklozeti, femilirūmi, papildkontrakšeni, bet galvenais - van bed- rūm, tū bedrūm, srī bedrūm… Lai iekļautos vietējā sabiedrībā, Oksana godīgi apmeklēja mēnesi ilgus kursus, godīgi nolika eksāmenus, un Bils viņai nopirka licenci. Līdz šim brīdim viņa tā arī neko nav pārdevusi.

Jā, izrādījās, ka Amerika nepavisam nav līdzīga Amerikai. Atklāti sakot, viņa ir vīlusies, lai gan rūpīgi to slēpj. Svētku vietā - garlaicība, krokodili, latīņamerikāņi, arī klimats ļoti grūti panesams… Un tad vēl zemestrīces, viesuļvētras, taifūni un virpuļviesuļi. Zemestrīci viņi, par laimi, vēl nebija pieredzējuši, bet viesuļvētra - rau, kur tā ir!

Pie debesīm dienvidrietumos karājas mākonis, kas atgādina milzīgu, otrādi apgrieztu plūmju torti. Lūk, ar violetu krēmu apzieztās malas sniedzas līdz pašai zemei, sagrieztas pamatīgā spirālē, bet līdzās - žilbinoši zilas debesis. Bils saka - tā esot aukstā gaisa fronte.

Vietējie iedzīvotāji šādas kataklizmas uztver mierīgi, viņi sen ir pie tām pieraduši. Bez panikas sapirkušies veikalā produktus, sveces, sērkociņus, sāli, tēju - gluži tāpat kā krievi, kad tuvojas kāda nelaime. Tikai apgādāt alkohola krājumus drosmei te neizdosies - municipalitāte aizliegusi pārdot, lai nesaasinātu situāciju.

Kaimiņi no līdzās esošajiem zemes gabaliem devās prom jau vakar, daži palika, tikai aiznagloja logus ar koka plāksnēm cerībā, ka viesuļvētra paies garām. Arī pie viņiem bija ieradušies nacionālās gvardes kareivji - pēc pāris dienām jāevakuējas, no persiku birzs palikšot pāri vien daži sakropļoti stumbri duļķainā ūdenī. Bils bija pasūtījis viņus trīs mājas tālāk, viņam nav bail no viesuļvētras. Gvardisti pagrozīja pirkstu pie deniņiem un aizgāja. Oksanai gribējās atkārtot šo žestu, bet viņa neuzdrīkstējās.

-   Tu redzēji? Vai tu redzēji? - Bils iekliedzās, līdz viduklim izliecies laukā pa logu.

Viņš rāda uz plūmju torti debesīs.

-   Je-es, - Oksana viņam stiepti atbildēja.

Bilam kaut kas bija prātā. Pēc minūtes viņš parādījās birzī, saķēra viņu aiz rokas un vilka uz piestātni pie kutera.

-   Iesim skatīties, kā zivis pazūd.

-   Kur viņas pazūd? - Oksana apvaicājās.

-   Dziļumā. Ejam, ejam!

-   Tur taču ir viesuļvētra! Vai tev prāts?

-   Viesuļvētra ir tālu, nebaidies!

Ūdens bija nekustīgs kā stikls. Bils, rībinādams ar sandalēm, pārlēca uz komandtiltiņa un iedarbināja motoru. Caur troksni bija dzirdams, kā viņš sajūsmā krieviski lamājas. Oksana nokāpa kajītē un uzvilka vējjaku. Garāmejot ieskatījās spogulī - seja nomazgāta, bez grima. Neierasti, taču te tā ir pieņemts. Kāpēc Bils bija izdomājis šo braucienu? Ar viesuļvētru nav nekādi joki. Bet vīrs zina, ko dara. Viņš ir stiprs, drosmīgs, un kopā ar viņu nav bail.

Izkāpusi uz klāja, viņa ievēroja, ka plūmju tortes malas kāds ir centies izlīdzināt, - bija parādījušās horizontālas, it kā pirkstu atstātas joslas. Spirāle sagriežas aizvien ciešāk. Bet zem mākoņa vēdera rēgojas laukā piesardzīgi taustekļi - virpuļi. Un kuteris pilnā gaitā joņo tiem pretī.

-   Līdz tiem ir ne mazāk kā simt jūdzes! - Bils kliedz. - Nebaidies!

Labā roka uz stūres rata, ar kreiso viņš spiež sev klāt Oksanu, iznīcinādams viņā pēdējās mazdūšības un baiļu paliekas, tad spēcīgā plauksta ierasti slīd pa ķermeni no krūtīm uz gurniem, nozīmīgi apglāsta maigos dibena apaļumus… Vai tiešām viņam prātā tas?

Ūdens pie pašas horizonta līnijas krāsojas žilbinoši balts. Baltums izstiepies vairākus kilometrus kā milzīga jūras čūska. Tas izlokās, maina formu. Dzīvs. Baismīgs…

-   Griez uz māju pusi! - Oksana lūdzas.

-   Never, - vīrs smaidīdams attrauc.

-   Griez atpakaļ, Bil! Mūs uzraus debesīs vai noslīcinās…

-  Aizmirsu peldbikses, - viņš saka. - Vai gribi - izpeldēsimies kaili?

Labākais, kas Amerikā ir, - tas ir Bils Džefersons, viņas vīrs. Labāks par debesskrāpjiem, kazino un Brīvības statuju. Pirmais puisis Savienotajās Valstīs. Taču tagad viņš šauj pār strīpu…

-   Es baidos, Bil! Griezīsimies atpakaļ…

Oksana gribēja aizbēgt no tiltiņa, taču viņa kreisā roka aptvēra tievo vidukli kā tērauda gredzens.

-   Iedzer, un bailes pāries…

Viņš pamāj, rādīdams lejup, - no šortu kabatas rēgojas laukā blašķes kakliņš. Oksana sadabūja blašķi, atskrū- vēja vāciņu un iedzēra pāris malku. īru viskijs, tas liek riņķot asinīm, aizdzen bailes un vieš savu radītāju cīņas sparu. Viņu baltā motorjahta nesas pa okeāna nekustīgo virsmu, un no augšas tā droši vien atgādina sīciņu kukainīti, kas rāpo pa milzīgu spoguli. Priekšā pieņemas spēkā dārdoņa un stihijas troksnis. Ūdens ir caurspīdīgs, tā itin kā nemaz nav, vienīgi zaļgana gaisma viņpus bortam. Un ūdens dzīlēs aizjoņo trauksmainas ēnas.

-   Zivis, - Bils teica. - Aiziet dziļumā. Glābjas.

Ēnas traucas uz ziemeļaustrumiem, projām no viesuļvētras. Plūmju torte debesu viņā pusē jau gandrīz sasniegusi okeānu, ietinusies miglā - virpuļi klejo, paraudami augšup ūdeni, pārvērzdami to putekļos.

Pēkšņi Oksana aptvēra, ka Bils viņu bija piemānījis, - līdz tiem ir ne vairāk par desmit kilometriem, un tie tuvojas. Ja uz dažiem mirkļiem aizver acis un tad atkal atver, aina mainās, virpuļu grīstes aug augumā un kļūst tumšākas, tām klāt nāk aizvien jaunas. Šoreiz viņa necentās aizbēgt un neko neteica, vienīgi vēlreiz pielika pudeli pie lūpām.

-   Dod man, - Bils palūdz un izdzer to, kas vēl atlicis. Viņa roka paceļ īso kleitiņu, ienirst zem šaurajām biksītēm un uzstājīgi glāsta abas dibena pusītes un to, kas atrodas starp tām.

-   Nevajag, - Oksana ierunājas, zinādama, ka tas ir velti un viņš tik un tā darīs pēc sava prāta.

-   Vajag, - Bils atbild. - Velc tās nost…

Kuteris traucas pretī viesuļvētrai, aukstas šaltis šļā- cas sejā, tuvojošās briesmas saasina izjūtas. Bils viņu iegūst no aizmugures turpat uz tiltiņa, un tas itin nemaz nelīdzinās pliekanajam laulāto dzimumaktam guļamistabas gultā… Viņas anatomiskā uzbūve ļauj nepieliecoties ielaist sevī partneri. Viņš joprojām tur stūres ratu, bet viņa, acis aizvērusi, stāv starp viņa rokām, ieķērusies stūres rata koka tapās. Vērotājam no malas var šķist, ka viņi kopīgi vada jahtu, taču tas ir mānīgs iespaids - tas, ko viņi dara kopīgi, saistās ar viņu kopā saplūdušo ķermeņu apakšējo daļu un tiem grūdieniem, kurus izdara Bils, atkārtodams latīņamerikāņu ķircinošās kustības, kad viņi atdarina to, kas patlaban notiek īstenībā. Priekšā, pašā melno virpuļu vērpetes centrā, noviz zibens, un tā čūskveidīgā miljons voltu izlāde sakrīt ar to saldkaislo izlādi, kas caurstrāvo savijušos ķermeņus.

-  A-a-a-a! - Bils priecīgi kliedz, pāršķeldams draudīgo stihijas troksni.

-   A-a-a-a! - kliedz no bailēm atbrīvotā Oksana.

Viņus pārņem jūtas, ko nepazīst simtiem un tūkstošiem tikumīgu un atturīgu laulāto pāru, kuri nav spējīgi uz šādām neprātībām…

Tad jahtas priekšgals sastapās ar kaut ko baltu un mīkstu, motors uz mirkli aizrijās, bet atsāka strādāt spalgā, brīdinošā tonī. Tas bija milzīgs medūzu bars, kas šauru okeāna joslu bija pārvērtis želejā. Bils izslēdza motoru, pagrieza stūri un sāka gaidīt, kad straume aiznesīs viņus un medūzas katru uz savu pusi.

-   Mēs tomēr pareizi izdarījām, - viņš sacīja. - Pareizi, ka aizbraucām no Moksvilas. Tālāk no tiem sūdabrā- ļiem.

-   Jā, - Oksana, smagi elpodama, apstiprināja. Lai ko Bils tagad sacītu, viņa būtu ar to vienisprātis.

Sākās lietus. Pareizāk, tā bija bieza migla, ūdens šļakatu mākonis. Oksanai šķita, ka pa ūdens vērpetēm, gluži kā liftā, viņa redz debesīs paceļamies zivju barus, kuri nebija paguvuši izvairīties no negaisa.

-   It sevišķi Fouks, - Bils caur zobiem novilka. - Lai nu kurš… Plakanģīmjainais bailulis. Neviens mani tā nepazīst kā viņš. Viņam nevajadzēja par mani šaubīties. Un arī citiem nevajadzēja ļaut to darīt.

Oksana saprata, ka ir pienācis tas retais, gandrīz neiespējamais brīdis, kad Bils Džefersons runā ar sievu par savu darbu. Dalās ar viņu savās problēmās. Citā laikā viņa ar prieku būtu uzturējusi sarunu, taču viesuļvētras dārdoņa nāca tuvāk, virpuļvērpetes kā milzīgi plēsonīgi taustekļi sniedzās pēc kutera, lai izsūktu dzīvību no niecīgajiem cilvēciņiem, kas bija uzdrošinājušies savu vājo miesu stādīt pretī baisajam vētras spēkam.

Viņu atkal sagrāba baiļu vilnis, pat ceļgali sāka trīcēt, viņa tik tikko savaldījās, lai pilnā kaklā neiegaudotos.

-   Brauc mājās, Bil, - Oksana sacīja. - Es tevi ļoti lūdzu!

Bils padevīgi pamāja. Ieslēdza motoru un pavilka gāzes rokturi, pagriezdams kuteri uz krasta pusi.

-   Kā teiksi. Sievas vēlēšanās man ir likums!

-   Un aizbrauksim uz pāris dienām kā visi mūsu kaimiņi. Pārlaidīsim viesuļvētru drošā vietā. Tā būs labāk! Nu lūdzu…

-   Kā teiksi, - Bils negribīgi atkārtoja.

Baltais kukainītis uz caurspīdīgā stikla uzņēma ātrumu, strauji attālinoties no draudīgās vētras, un alkatīgās

melnās vērpetes nespēja viņus sasniegt.

* * *

2002. gada 28. jūlijs, Lenglija Virdžīnijas štatā

-   Krievu un ķīniešu draudzība ir pretrunā ar mūsu nacionālajām interesēm. Tāpēc lieku priekšā operāciju nodēvēt par «Naidīgo draudzību», - tā operatīvo sanāksmi iesāka CIP direktors. Iebildumi nesekoja, un viņš sasparojās, it kā nosaukuma izvēle automātiski noteiktu operācijas panākumus.

-    Kādi ir sarunu rezultāti? Vai ir panākta vienošanās par raķešu izvietošanu? Un vai šīs raķetes būs «Pa- ļicas»?

Uzdot jautājumus ir daudz vieglāk nekā uz tiem atbildēt. It īpaši, ja jautā padotajiem, bet atbild valsts pirmajai personai. Tāpēc direktors aiz lielā ovālā galda savā kabinetā jutās daudz drošāk un mierīgāk nekā Baltā nama Ovālajā kabinetā.

Viņam pretī uz cieta krēsla sēdēja krievu nodaļas priekšnieks Ričards Fouks - sirms malajietis ar ieslīpām mandeļveidīgām acīm, platu, melnīgsnēju seju un biezām, melnām ūsām, kuras viņš pašreizējā brīdī pastiprināti

glaudīja, kas liecināja par to, ka viņš ir augstākā mērā norūpējies.

Pa labi tādā pašā krēslā nostiepies kā stīga sēdēja tehniskā sektora priekšnieks Deivids Bārnss - kalsns, ar šauru seju un augstu intelektuāļa pieri.

Pa kreisi saspringti bija sastindzis analītiskā sektora priekšnieks Mels Pārkinsons, kurš gan pēc ārienes, gan manierēm iemiesoja tipisku angļu džentlmeni. Visi trīs izskatījās nedroši, norūpējušies un jutās neomulīgi.

Ko nevarēja teikt par Lourensu Kolbanu - mazu, krunkainu vīru ar nekārtīgi sakritušām matu šķipsnām uz milzīgās galvas. Viņš bija vaļīgi atgāzies nostāk stāvošā klubkrēslā un, pārmetis vienu kāju pār otru, pēc kārtas uzlūkoja te direktora ērgļa profilu, te savas persiku krā- " sas zeķes. Viņam tas bija pieļaujams. Bijušais profesors, pašlaik CIP galvenais tehniskais speciālists, tika uzskatīts par tehnikas ģēniju, un viņam, kā ikvienam ģēnijam, piemita savas dīvainības, ar kurām apkārtējiem nācās samierināties. Tāpēc direktors nepievērsa Kolbana vaļīgajai pozai ne mazāko uzmanību. Viņš turpināja savu monologu.

-   Šie jautājumi interesē prezidentu. Atbildēt uz tiem es piedāvāju jums. Kādi būtu priekšlikumi?

Kabinetā iestājās klusums. Bija skaidrs, ka nekādu sevišķo priekšlikumu klātesošajiem nav. Beidzot Deivids Bārnss sakustējās savā vietā.

-   Ar tālvadības metodi iegūt informāciju no valdības sakaru līnijas. Tā būtu reālākā un visādā ziņā labākā iespēja. Kā konspirācijas, tā ekonomiskajā ziņā.

-   Labi, - direktors prasīgi teica. - Kā to lai izdara?

-   Ar pavadoni. Mēs mēģināsim to izdarīt ar pavadoņa palīdzību.

-   Jūsuprāt, palaist pavadoni būtu ekonomiski?

-   Jauns pavadonis nebūs nepieciešams, - Bārnss turpināja. - Taču jautājuma tehnisko pusi labāk apskaidros profesors Kolbans…

Kolbans ar iepriekšējo interesi aplūkoja zeķes. Izdzir- dis savu uzvārdu, viņš pastiepa lūpas uz priekšu un pēkšņi pasmaidīja.

-   Tur jau tā lieta, ka jauns pavadonis nebūs vajadzīgs. Patlaban orbītā atrodas astoņi izlūkošanas pavadoņi. Vismazāk noslogotais ir «Lakross», kuru mēs palaidām deviņdesmit pirmajā gadā. Tas gandrīz netiek izmantots, lai gan tajā atrodas ļoti jaudīga aparatūra. Turklāt tā izrādījās adaptējama elektronisko signālu uztveršanai kabeļu tīklos. Tas pilnībā atbilst mūsu konkrētajam uzdevumam…

-   Un? - direktors jautāja. Viņš maz ko saprata un baidījās, ka padotie to varētu pamanīt, tāpēc izteicās iespējami īsi.

-   Es varu pārkonfigurēt «Lakross» skeneri. Ielādēsim vecajā kastē jaunu programmu. Un paskatīsimies, kas sanāks…

-   Un kas var sanākt? - direktors vēsi jautāja.

Kolbans pasmaidīja vēl platāk un saberzēja mazās

plaukstas, it kā gribētu berzējot iegūt uguni.

-   Kā parasti. Vai nu pozitīvs rezultāts, vai negatīvs. Taču arī negatīvais ir pozitīvs, jo ļauj pāriet pie jaunām metodēm…

-   Rīkojieties, - direktors nokomandēja, lai izbeigtu šo balagānu.

* * *

«…astronomi amatieri, ko starptautiskā tīklā apvienojis Kanādas eksperts Teds Molžāns, pēc optisko novērojumu datiem konstatējuši, ka amerikāņu radiolokācijas izlūkošanas pavadonis «Lakross 2» ir veicis nelielu korekciju orbītas augstumā. Šis interesantais fakts nozīmē, ka dzīvības pazīmes izrādījis pasaulē senākais zemās orbītas vizuālās izlūkošanas aparāts, - pavadonis tika palaists 1991. gadā…»

2002. gada 5. augusts, visa pasaule un kosmoss

-   Op-pā! Večuks atdzīvojies, - sacīja jauns cilvēks, sēdēdams pie datora savā dzīvoklī Vankūveras ziemeļu daļā (Britu Kolumbija, Kanāda). - Visi domāja, ka šis ir izlaidis garu, pārvērties kosmiskajos atkritumos, bet šis manevrē. Re, kā mēdz gadīties!

Datora monitorā pārvietojās melnas un zaļas masas, uz kuru fona laiku pa laikam uzliesmoja un apdzisa bāli zili zibšņi. Arī zibšņi, spriežot pēc visa, pārvietojās, taču pirmajā acu uzmetienā nekā interesanta tajā nebija. Pirmajā acu uzmetienā. Ieskatoties vērīgāk, attēlā pamazām jautās apjoms un saturs - cilindriskas formas metāla ķermenis tumšā telpā, kur melnā krāsa zemās izšķirtspējas dēļ sadalās visdažādāko nokrāsu pikseļos. Metāla ķermeņa malas vietumis saplūst ar telpu, vietumis atstaro gaismu no kāda avota, kas atrodas ārpus ekrāna. Šis avots ir Saule. Ķermenis atgādina dīvainu veļas mašīnu nerūsējoša tērauda krāsā, aprīkotu ar diviem plakaniem porainiem spārniem.

Vankūveras students bija astronoms amatieris, viens no visā pasaulē izkaisītās starptautiskās astronomu biedrības biedriem. Viņi dažādos pasaules nostūros nomāja jaudīgus teleskopus, un elektronisko attēlu internetā varēja redzēt savos datoros, vērojot kosmosu reālā laika režīmā. Kas var būt aizraujošāk kā pētīt Visumu, nepieceļoties no dīvāna savās mājās!

Ekrānā redzamais ieintriģēja jauno cilvēku. Viņš atkorķēja jaunu pudeli alus un, neatraudams skatienu no ekrāna, to izdzēra. Tad, skaipā sazinājies ar savu paziņu studentu Sankristobalā (Venecuēla), sacīja mikrofonā:

-  Simt trīsdesmit kilometru orbītā kaut kas notiek. Paskaties, ja vēl neesi pamanījis. īsta miroņu augšāmcelšanās.

Atbilde, kas pēc brīža pienāca no Venecuēlas paziņas, krievu valodā varēja tikt pārtulkota kā aicinājums pačurāt viņam ausī un veikt dzimumaktu ar viņa pliko galvu.

-   Tas taču agrāk bija orbītā 130! - sašļukusi nošļupstēja Sankristobala.

-  Tas ir nolaidies zemāk, - Vankūvera konstatēja. - Turklāt nejau aiz vecuma. Tas ir manevrs…

-   Un ko tas, vellos, nozīmē?

-   Varbūt novirzījies pēc saskaršanās ar kaut ko? Tur taču ir gandrīz astoņsimt pavadoņu… Precīzāk - septiņi simti deviņdesmit pieci.

-   Tikai - ar ko tas varēja saskarties? Vai tu redzēji kādu citu objektu?

-   Ja tas ir sīks fragments vai putekļi no kāda atkrituma, mēs to neieraudzīsim, - prātīgi noteica puisis no Venecuēlas. - Bet šim ieslēdzās automātika…

Sarunbiedrs no Vankūveras bija izglītots un daudz zināja par pavadoņiem. Starp citu, par visu pārējo pasaulē arī.

-   Varbūt tas ir manevrs, lai atslogotu spēka žiroskopu?

Ar krievu «ghi-hi» atbilstošu skaņu Sankristobala pauda savu attieksmi pret kolēģa visaptverošajām zināšanām. Tikpat skeptiski Venecuēla vērtēja arī izteikto viedokli.

-   Daudz gan tu saproti no žiroskopiem! Kas šo ko atslogot? Ko tad šis - večukam pakaļā duras, vai?

-   Varbūt tas nozīmē karu? - pēc īsas pauzes Sankristobala izteica minējumu.

-   Viņiem katru dienu ir karš, - Venecuēla konstatēja. - Tas taču ir spiegs. Tikai vecs kā mamuts…

-   Ja atstāj orbītā, tas nozīmē, ka darba resurss nav izsmelts. Vispār viņiem ir vesels bars spiegu, - domīgi noteica Sankristobala.

-   Slepeno pavadoņu ir četrdesmit gabalu, - iejaucās viszinis no Vankūveras. - Tikai tie ir dažādi. Zemajās orbītās darbojas astoņi. Šis ir no sērijas «Lakross» - radioiz- lūkošana. Pats pirmais.

-   Tas tik ir numurs! - Sankristobala brīnījās. - Kā tu visu to zini?

Vankūvera apmierināti iesmējās.

-   Vajag lasīt avīzes! Kad to palaida, sacēlās pamatīgs skandāls. «Aukstā kara monstri»!

-   Kā avīžnieki to uzošņāja? - Sankristobala atkal izbrīnījās.

-    Ļoti vienkārši! Senāts samazināja asignējumus izlūkdienestam, pasūtītājs nevarēja norēķināties par motoriem, un rezultātā korporācija «Boeing» iesūdzēja NASA tiesā. Šiem nācās atzīt, ka viņi ir tikai aizsegs, bet īstais pasūtītājs - Izlūkošanas pārvalde, tā arī viss nāca gaismā. Te tev nu ir tās sasodītās slepenības cena! Es savācu veselu mapi avīžu izgriezumu, varu pārsūtīt kopijas…

-   Jā… Kādam par to laikam tika pamatīga suta! - novilka Sankristobala.

Dialogu lodziņā «zvanītāji» Vankūverā parādījās ziņojums par ienākošiem zvaniem. Sarunā iesaistījās astronomi amatieri no Kārdifas (Velsa, Lielbritānija) un Stras- būras (Francija).

-   Orbītas jaunumi - nezināma večuka atdzīvojies līķis, - svinīgi ziņoja Kārdifa. - Viņam pat starp kājām kaut kas sakustējies.

-    Izlaidis antenas, - Strasbūra priecīgi papildināja. - Un atvēris papildu saules bateriju.

-   Zinām, pamanījām, - Vankūvera atsaucās.

-   Patlaban tieši to bildi apspriedām, - bilda Venecuēla.

-   Un ko tas nozīmē? - Kārdifa jautāja.

-    Kāds no jaunajiem spiegiem izgājis no ierindas, - Strasbūra izteica minējumu. - Tāpēc iesaistījuši večuku.

-  Jaunajiem droši vien ir dublieri, visi uzreiz nevarēja iziet no ierindas, - Vankūvera noburkšķēja.

-   Varbūt tomēr - karš? - Sankristobala nelikās mierā.

-   M-m-m jā… - novilka Kārdifa.

-   Tie būs citplanētieši, - Strasbūra pajokoja. - Pakari- nājuši veb-kameru Saules sistēmas publiskajā tualetē.

Kārdifa un Sankristobala atbildēja uz joku ar gurdenu «ghi-hi».

-   Starp citu, pienāca ziņojums no observatorijas Flori- dā, - atcerējās Vankūvera. - Viņiem tuvojas viesuļvētra, visa piekraste tiek evakuēta. Tā ka saglabājiet bildes, kamēr teleskopi darbojas. Rīt no rīta četros pēc Griničas laika visas ierīces tiks atslēgtas.

-   Kā tad, - Vankūvera nosmīkņāja. - Visas ierīces! Atslēgs tikai studentus un amatierus, kuri maksā viņiem nabaga grašus no savas stipendijas. Maitas… Bet militārajiem un vecajiem perdeļiem no budžeta institūtiem viņi nekad kanālus nav slēguši, pat tad ne, kad «Katrīna» gāja pāri. To es zinu kā bankā. Šie kā strādājuši, tā arī strādās. Man Heila observatorijā strādā pazīstama meitene, viņa stāstīja…

-   Kūrējā? Pamela… kā viņu tur… Svinklija? - Sankristobala viņu pārtrauca. - Meitene?

Iekams Vankūvera paguva atbildēt, Kārdifa nezin kāpēc iesmējās nelāgu smiekliņu, it kā zinātu par Pamelu Svinkliju kaut ko tādu, kas raksturo viņu ne no pašas labākās puses. Par atbildi Vankūvera drūmi painteresējās, par ko īsti viņš zviedz. Sankristobala aizturētos smieklos aizlūstošu balsi paziņoja, ka Kārdifa kādā tur gadā bijis praksē tajā pašā Heila observatorijā un viņam tur…

Kopumā ņemot, no šā brīža jauno cilvēku saruna pārgāja uz personiskiem un piezemētākiem tematiem, kas vērotājā no malas neizraisīja nekādu interesi. Tas jau nu ir skaidrs.

Spārnotai neparasti liela izmēra veļas mašīnai nedaudz līdzīgais metāla ķermenis 130 kilometru orbītā ar «saules vēja» saēstu virsmu bija saņēmis komandu no

Zemes. Izrāvušies no letarģiskā miega, ieklikšķējās daudzie releji un automātiskie slēdži, vadi sila no tajos parādījušās elektronu plūsmas, iedūcās degvielas sūkņi, iešļākdami iekšdedzes kamerās šķidrās degvielas atliekas, atdzīvojās aizdedzes sistēma…

Iedarbinot bremžu sistēmu, kosmiskais ķermenis nolaidās vēl pusotru kilometru zemāk. Lai nenobrauktu zemē pavisam, saņēma vairākus starta impulsus. Nesteidzīgi nostiprinājās jaunajā orbītā, nekustīgi pakarinoties mūžīgajā tumsā kā eglīšu mantiņa ar pulsējošām uguntiņām. Taču uguntiņas drīz apdzisa. Bet nekustīgums bija ilūzija. Patiesībā metāla cilindrs trauksmaini joņoja bezgaisa telpā. Kārtējo reizi tas šķērsoja terminatoru [3] , un spoža gaisma iezaigojās uz pulētās virsmas, iedvesdama enerģiju saules bateriju izplestajos spārnos. Automātika tūdaļ pārorientēja pavadoņa aparatūru uz ārējo barošanas avotu un niķeļa-kadmija akumulatorus pārslēdza lādēšanās režīmā.

Cilindrs griezās ap Zemi, taču tā ātrums bija krietni lielāks nekā planētas griešanās ātrums - pusotrā stundā tas veica pilnu apgriezienu. Trijās sekundēs no viena gala līdz otram pārlidoja Elizejas laukus, piecās - izskrēja cauri Ņevas prospektam, tikai septiņas sekundes tam bija vajadzīgas, lai pārskrietu bijušajai Gorkija - Maskavas galvenajai ielai. Septiņas sekundes, ne acis nepagūst samirkšķināt.

Pāri visai Krievijai - no Kaļiņingradas līdz Vladivos- tokai - kādās divdesmit astoņās minūtēs aizjoņoja zemās orbītas izlūkpavadonis «Lakross» - amerikāņu vizuālās izlūkošanas sistēmas IMINT štata vienība. Viens no veterāniem, večuks, palaists jau 1991. gadā ar šauru uzdevumu - atklāt un kontrolēt pretinieka radiolokācijas stacijas un komandpunktus, fiksēt to raksturojošās frekvences un iegūto informāciju nosūtīt uz ASV Nacionālās drošības aģentūru. Tā tehniskās iespējas nebija izmantotas pat par 50 procentiem, taču vajadzība pēc tā pakāpeniski izzuda - parādījās spiegošanas pavadoņi ar daudzveidīgu nozīmi - ar optiskiem, siltuma un infrasarkano staru sensoriem, kas radiolokācijas stacijas un komandpunktus atklāj jau celtniecības stadijā, ilgi pirms tam, kad tie sāk izstarot augstfrekvences impulsus.

Beidzamos četrus gadus «Lakross» bija baudījis pelnītu atpūtu, bezjēdzīgi riņķodams ap Zemi un gaidīdams, kad sitīs tā neizbēgamā stunda, kad fizikas likumi izvedīs to no orbītas un sadedzinās atmosfēras augšējos slāņos. Un pēkšņi, sekojot Centra iegribai, tam nācās uz vecuma galu atjēgties no snaudas, koriģēt orbītu, izlaist papildu antenas un sagatavoties jaunu programmas arhīvu uzņemšanai. «Aiziet, draudziņ, laiks parādīt, uz ko mēs esam spējīgi!…»

Metāla cilindra iekšienē sākās kustība - neredzama, toties trauksmaina. Pēc tam kad no Zemes tika saņemts radio signāls, tā datorsmadzenēs atvērās vairāki programmu faili, un tagad spējai uztvert augstfrekvences impulsus pievienojās prasme uztvert elektroniskos signālus kabeļu tīklos.

Komanda - eksperimentālais skenējums. Mērķis - kabeļu kanālu tīkls divdesmit kilometru iecirknī starp piecdesmit trešo un četrdesmit piekto Ziemeļu platuma grādu.

Atkal šķietami nekas nebija noticis, taču «Lakross» bija paguvis iesūkt sevī un tūdaļ izspļaut atpakaļ uz Zemes - vadības centrā - gigabaitus informācijas. Simboli, pikseļi, atzīšanās, draudi, parasta tukša pļāpāšana (lielākoties angļu un franču valodā, jo pavadonis atradās virs Britu Kolumbijas), spilgtas šifrētas cilvēku dzīves skrandas. Dators neinteresējās par cilvēku dzīvi. Un pat citstarp uztvertais ziņojums par kādu tur Pamelu Svinkliju, kas sen vairs nav meitene, to ne mazākā mērā nesatrauca.

Pēc divdesmit minūtēm, kad pavadonis bija sasniedzis Krievijas rietumu robežas, pienāca jauna komanda par skenēšanu. Mērķis - kabeļu sakaru līnijas iepriekš minētajos platuma grādos. Divdesmit kilometru joslu uz dienvidiem no Kaļiņingradas pavadonis veica divdesmit divās ar pusi sekundēs, visu šo laiku godīgi uzsūkdams informāciju no smagajiem, ar svinu pārklātajiem valdības līniju kabeļiem, no daudzkrāsainajām telefonu centrāļu vadu grīstēm, no smalkajiem datoru vadiņiem. Tas, kas varēja būt informācija, drīzāk atgādināja bezjēdzīgu un haotisku kosmisko putekļu jūkli.

Dators neatšķīra valsts noslēpumus no sadzīves tenkām, tam bija nospļauties par atšķirību starp abām šīm jomām. Kad Centrs dublēja komandu, pavadonis nosūtīja uz Zemi vēl dažus gigabaitus «kosmisko putekļu». Tad vēl. Cik var? Simtiem tūkstošu haotiski sajauktu vārdu, caur filtru izsijātas skaņas, sarindojušās pavisam citā kārtībā, kosmiskās telpas svilpiens… Putekļi un drazas, troksnis, migla. Par spīti savai metāla vienaldzībai, pa- vadonis-spiegs sajuta tādu kā disonansi, trauksmi, it kā teju, teju būtu jānotiek īssavienojumam elektriskajā ķēdē. Tas, ko viņš pumpēja laukā no dažādajām kabeļu līnijām, bija pārlieku nepareizs… ne… kā to lai pasaka metāla valodā? Nestrukturēts, vai…

Pēc desmit minūšu pauzes, kuras laikā Centrs acīm redzami sagremoja radušos situāciju, pavadoņa smadzenes saņēma vēl vienu programmas paketi. To «izsaiņojis», tas ieguva jaunu prasmi - tagad tas spēja saklausīt vārgu elektromagnētisko atbalsi no miljoniem datoru taustiņu klikšķiem uz Zemes. Ikviena datora katrs taustiņš radīja savādāku klikšķi, un no kopējās dunoņas visnotaļ varēja dzimt saskanīga simfonija, saskanīga un jēgpilna… Tra- ta-ta-tara-ta-ra. Tikai taustiņu ir pārāk daudz, tikai signāls - pārāk vārgs. Un nekādas elektroniskās smadzenes nespētu saklausīt šajā klaboņā melodiju.

Saņēmis elektromagnētisko traucējumu skenēšanas rezultātus, Centrs uz ilgu laiku apklusa. Tad deva kārtējo komandu.

Komanda - fiksēt aizsargātās kabeļu līnijas Krievijas teritorijā, noteikt to atrašanās vietu attiecīgajā koordinātu sistēmā.

Deviņsimt minūtes pēc darba sākuma «Lakross» beidza desmito riņķi apkārt Zemei. Kad tas atkal atradās virs Britu Kolumbijas, pienāca ziņojums: darbs paveikts, beigas. Metāla kaste neorientējās cilvēku emocijās, tās neizraisīja nekādu interesi, taču šoreiz no Centra pienākušajā impulsu standartkombinācijā jautās sapīkums un vilšanās. Nebija izdevies. Nebija sanācis. Kaut kas viņa šāsdienas darbā nebija paveicies.

Atsaukums, visas sistēmas pārslēgt gaidīšanas režīmā.

Kad noskanējis beigu signāls, jādodas gulēt. Un pava- donis-spiegs «Lakross», vizuālās izlūkošanas IMINT veterāns, atkal iemiga uz daudziem gadiem.

* * *

2002. gada 8. augusts, Lenglija, Virdžīnijas štats

- Mēs saņēmām rezultātu, un tas ir negatīvs, - gandrīz priecīgi ziņoja Kolbans, padevīgi raudzīdamies acīs direktoram. - Pavadonis darbojās vienkārši lieliski. Jaunās programmas vadības datorā adaptējās bez problēmām, bet tas bija viens no sarežģītākajiem momentiem. «Lakross» savā darbībā aptvēris septiņsimt tūkstošu kilometru lielu teritoriju, fiksējis slepeno līniju tīklu - Krievijas valdības un militāros sakarus, uztvēris visus signālus un veiksmīgi noraidījis tos uz Zemi. Taču atšifrēt mēs tos nevarējām. Pārāk liels informācijas apjoms, turklāt tā nav sistematizēta un to atšķaida traucējumi, blakus trokšņi, fona signāli… Ja to drazu, ko «Lakross» mums no kosmosa noraidīja, saliktu akurāti pa plauktiņiem, principā kaut ko varētu saprast, lai gan ne pilnā apjomā - viss juku jukām. Taču klasificēšana prasīs gadus desmit. Līdz tam laikam būs parādījušies jaudīgāki un precīzāki skeneri. Kaut gan arī valdības līnijas vairs nebūs tādas kā šobrīd…

Kolbans pabeidza savu ne visai pārliecinošo runu un noklikšķināja pirkstus, it kā pielikdams punktu. Viņš acīm redzami bija ar sevi apmierināts. Direktors skatījās profesoram tieši virsū, un tagad viņa sejas izteiksme neko labu nevēstīja.

-   Tātad viss ir kārtībā, darbs noritējis veiksmīgi, bet atrisināt uzdevumu nav izdevies?

Fouks un Pārkinsons saspringa. Bārnss pavisam ievilka galvu plecos. Bija gaidāms negaiss.

-   Tieši tā, - Kolbans pamāja. - Jūs visu esat pilnīgi pareizi sapratis.

Par brīnumu klātesošajiem, šefs savaldījās.

-   Tas nozīmē, ka uzdevumam nekāda tehniska risinājuma nav? - viņš pārjautāja.

-   Nē. - Kolbans papurināja milzīgo galvu. - Tehnisks risinājums ir. Esmu izstrādājis pavisam jaunu, unikālu skenēšanas ierīci, kura spēj noraidīt informāciju pavadonim. Tā ilgus gadus var strādāt autonomā režīmā. Tikai jāatrod cilvēks, kurš to piekarinās tieši kabelim. Starp citu, tā ir ļoti vienkārši nostiprināma.

Profesors pasmaidīja, un ar to pašu direktora pacietības mērs bija pilns. Taču viņš nodarbojās ar jogu, tāpēc spēja savaldīt niknumu. Turklāt Amerikas tiesību sistēma veicina pieklājīgu izturēšanos pret padotajiem.

-   Paldies, profesor. Jūs varat būt brīvs.

Pagaidījis, kamēr Kolbans iziet laukā, direktors pārlaida skatienu palikušajiem.

-   Turpmāk aiztaupiet man tikšanos aci pret aci ar šo… m-m-m… cilvēku, Fouk. Viņš domā detalizētās kategorijās. Saskaņojiet ar viņu jautājumus savā līmeni.

Balsi saklausāmais sapīkums bija vienīgais viņu pārņēmušo jūtu indikators.

-   Es sapratu, ser, - Fouks atbildēja un noslaucīja pieri kabatlakatiņā. - Domāju, ka misters Bārnss ņems vērā šo piezīmi un izdarīs secinājumus. Detaļas nebūtu vēlams iznest ārpus tehniskā sektora.

Deivids Bārnss pamāja un kaut ko pierakstīja elektroniskajā bloknotā. Mels Pārkinsons palūkojās uz viņu un arī kaut ko piezīmēja.

-   Un tagad - par aģentūru darbu, - direktors turpināja. - Kādas būtu domas? Krievu nodaļa pēdējā laikā mūs ar atklājumiem nav lutinājusi.

Fouks, kas sarunas laikā bija paguvis vairākas reizes mainīt ķermeņa stāvokli, meklējot optimālo variantu, atkal sakustējās.

-   Jums taisnība, direktora kungs. Pēdējā laikā aģentūra nav guvusi diez kādu papildinājumu - Krievijā ir kļuvis ļoti grūti strādāt…

Direktors gribēja pateikt kaut ko indīgu, taču pārdomāja. Par tām grūtībām, kuras viņš bija darījis zināmas prezidentam, viņš bija uzzinājis no aģentūras krievu nodaļas priekšnieka.

-   Turklāt operācijas «Naidīgā draudzība» īstenošanai nepieciešams īpašs aģents. Teicama veselība un fiziskā sagatavotība, personiska drosme, tieksme uz risku, laba orientēšanās Krievijas apstākļos, zināmas tehniskās dotības, iemaņas darbā ar pazemes komunikācijām… Vārdu sakot…

-  Vārdu sakot, mums tādu speciālistu nav, - direktors kā jautāja, kā konstatēja faktu.

-   Pašreizējo līdzstrādnieku vidū nav…

-   Pašreizējo?

-  Jā. Taču kāds mūsu bijušais virsnieks der pēc visiem parametriem.

-   Kurš? - direktors jautāja.

-   Bils Džefersons. Segvārds - Mačo. Operācija «Mobilais skorpions». Jūs atceraties šo gadījumu…

-   Protams. Viņš izgāza operāciju, un viņu turēja aizdomās par nodevību.

Bārnss un Pārkinsons nodūra galvu, piezīmēdami kaut ko savos plaukstdatoros.

Fouks viegli saviebās un atbildēja negaidīti mierīgā un stingrā tonī:

-   Tā gluži nav. Mačo nostrādāja profesionāli. Neviens nebūtu varējis izdarīt to, ko izdarīja viņš. Taču ne vienmēr operācijas mērķi tiek sasniegti…

-   Un aizdomas, ka viņš pārgājis krievu pusē?

Fouks vēlreiz saviebās.

-    Lietā bija dažas dīvainības. Turklāt viņš pārveda sievu - krievieti, kas vispār ir pret jebkuriem likumiem… Zināms, tika veikta rūpīga pārbaude. Tomēr viņa uzvedības loģiskā analīze, eksperiments ar poligrāfu, novērošana un noklausīšanās nedeva reālu pamatu aizdomām. Taču mūsu neuzticība viņu aizvainoja, viņš atstāja dienestu un aizbrauca uz Floridu. Tur atvēra ieroču veikalu, sakarus ar mums neuzturēja…

-   Kādi būtu jūsu secinājumi un ierosinājumi?

Direktors neatlaidīgi vērās Foukā, un tas, skatienu novērsdams, nodomāja, ka no šā brīža viņa karjeras līkne vai nu neglābjami nosvērsies lejup, vai arī gluži otrādi - uzlidos augšup. Taču atbildēja godīgi - tā, kā domāja.

-   Ideālā variantā es dotu priekšroku kādam citam. Taču izvēles nav. Mačo ir augstas klases profesionālis. Tik sarežģītam uzdevumam tā ir vienīgā piemērotā kandidatūra.

Direktors uzmanīgi palūkojās Foukā, un tas izturēja aso, pētīgo skatienu.

-   Labi. - Direktora pieci īsie pirksti uzsita varenu nedzirdamu akordu uz caurspīdīgās galda virsmas. - Labi. Lai tā būtu. Rīkojieties, džentlmeņi!

Bārnss un Pārkinsons atvadījušies atstāja kabinetu, bet Fouks uzkavējās un nogaidīja, līdz durvis aiz kolēģiem bija cieši aizvērušās. Direktors jautājoši uzlūkoja krievu nodaļas priekšnieku. Tas pazemināja balsi:

-   Lūdzu jūsu sankciju vienlaikus iedarbināt…

Fouks pārgāja uz čukstiem, un direktors nesadzirdēja

frāzes beigas.

-   Ko? - direktors arī čukstus pārjautāja.

Fouks palūkojās apkārt.

-   Piedodiet, ser…

Krievu nodaļas priekšnieks kaķa soļiem apgāja apkārt galdam un noliecās direktoram pie pašas auss.

-   Lūdzu atļauju no aģentūras piesaistīt operācijai «Zenīts»…

Tagad viņa čuksts tika sadzirdēts. Direktors pamāja.

Fouks devās uz izeju, taču viņu pasauca atpakaļ.

-   Ir izveidojusies tāda politiskā situācija, kad mums sava aktivitāte jādemonstrē ne tikai ārzemēs, bet arī valsts iekšienē. Lai mūsu noderīgums būtu manāms prezidentam. Vai jūs mani saprotat?

-   Ne gluži, ser…

-   Vai mums ir ziņas par krievu spiegošanas darbībām ASV?

-   Protams. Mēs pastāvīgi uzraugām viņu vēstniecību, konsulātus un citas iestādes. Taču tas, kā jūs zināt, neietilpst izlūkošanas resora kompetencē. Tāpēc mēs tikai krājam informāciju, lai liktu to lietā ārpus ASV teritorijas.

Direktors saviebās.

-   Sazinieties ar FIB, nododiet viņiem mūsu ziņas un palīdziet aizturēt krievu spiegu nozieguma vietā. Un es pacentīšos prezidentam darīt zināmu, kā nopelns tas ir.

Fouks pamāja. Priekšā stāvošo uzdevumu virknē šis bija pats vienkāršākais.

2002. gada 10. augusts, Daitonbīča, Floridas štats

Taifūna centrs bija gājis pāri nedaudz iesāņus, tomēr postījumi tika nodarīti, lai arī ne pārāk nozīmīgi. Visvairāk cietuši bija koki - daudzi bija izrauti ar visām saknēm, bet piekrastes palmas stāvēja kā saķemmētas uz vienu pusi. Viesnīcām un dzīvojamām ēkām bija izsisti logi, dažai labai norauts jumts, salmu sēnītes izsvaidītas un viss iespējamais apbērts ar smiltīm. Tās vēlāk raka ar lāpstām, kā Krievijā ziemā mēdza šķūrēt sniega kupenas.

Pēcpusdienā kādā no Daitonbīčas nomales ieliņām apstājās sudrabains kadilaks ar Ņujorkas štata numuru zīmēm. No mašīnas izkāpa neliela auguma iesirms malajietis ar koptām ūsām, ģērbies labi pašūtā uzvalkā, kas krasi atšķīra viņu no simtiem tautiešu, kuri strādāja kū- rortpilsētiņas apkalpojošajā sfērā.

Viņš pastāvēja, apskatīdams piedrazoto asfaltu, divstāvu mājai uzkritušo stabu un pāršķēlušos koku ar nolauztu galotni. Vairāki latīņamerikāņi un aziāti dzeltenās vestēs pūlējās ielu savest kārtībā. Pēkšņi kur gadījusies, kur ne galvā iešāvās nelūgta doma - ja nu liktenis būtu iegrozījies citādi un tas būtu viņš, kas ar lāpstu krauj atkritumus kārtīgās kravas mašīnas kastē…

Atgainīdams vīziju, malajietis papurināja galvu, paspēra dažus soļus līdz nupat uzstādītajai urnai un iemeta t^jā cigāra izsmēķi, iepriekš akurāti nodzēsis to pret kurpes papēdi. Tad apstājās pie veikala «Jefferson's Guns» izkārtnes, uz kuras ne visai prasmīga roka bija attēlojusi drūmu kovboju ar M-14 šauteni plecā. Vīrietis pagriezās pret mašīnu un pateica dažus vārdus šoferim. Pēc tam atvēra durvis un iegāja veikalā.

Bils Džefersons sēdēja, stilīgi uzstutējis kājas uz bru- ņustikla letes, kur bija izliktas pistoles un revolveri, galvenokārt lielkalibra, un lasīja Nacionālās strēlnieku asociācijas žurnālu. Aiz viņa muguras bija izstādītas magazīnas karabīnes ar tik tieviem stobriem kā bites dzelonis, bet mazliet pa kreisi - bises, kuru stobri atgādināja ūdensvada caurules.

Ieraudzījis ienākušo apmeklētāju, Bils grasījās piecelties, bet nezin kāpēc pārdomāja un atkal apsēdās, iebāzis degunu žurnālā. Ričards Fouks pagājās pa zāli, ar interesi aplūkodams preci.

-  Tev ir plaša izvēle, Bil, - viņš atzinīgi sacīja. - Spāņu Ego, vācu Ketners, franču Darns… Tikai diez vai pēc tiem būs pieprasījums - šejienes iedzīvotāji ir konservatīvi…

Atbilde nesekoja. Taču Fouku tas nemulsināja; piegājis pie vitrīnas ar divstobru štuceriem, viņš godbijīgi no- klakšķināja mēli. īpaši vērīgi izpētīja ieročus Āfrikas zvēru medīšanai - «Holland-Holland», «Mark-5 Safari», «Rie- ger»… Pēc tam uzmanīgi apskatīja munīcijas ekspozīciju - no sportiskā divdesmit otrā kalibra spēļu lodēm līdz «Minitmen» raķetēm līdzīgajām «Vinchester Magnum» 458., «Weatherby Magnum» 460. kalibra patronām un kā čaulītēm resnajām skrotīm, milzum lielā 700. kalibra kārtridžiem, kuru, piecdesmitgramīgās lodes, trāpot pa pieri, noliek ziloni uz pakaļkājām.

-   Līdz buivoliem un degunradžiem es laikam netikšu, - viņš beidzot noteica, nevēršoties ne pie viena. - Bet briežu vai mežacūku medībām es droši vien ņemtu šo dubulto ekspresi. 380. kalibra patronas, 75 milimetru garumā - tieši tas, kas vajadzīgs. Lai gan divstobrenes mazā svara dēļ tai būs briesmīgs atsitiens. Un arī padārgi - gandrīz divi tūkstoši dolāru… Kā tu domā, Bil?

Nesagaidījis atbildi, Fouks turpināja pētīt vitrīnas. Dažādu kalibru un izmēru pistoles un revolveri - no maza divstobru Derindžera līdz pusotrkilogramīgajam Izraēlas Desert-Igla. Un mūsdienīgi unikāli paraugi…

-  Nestandarta pašdarinājumi no Afganistānas, Jordā- nijas, Ammānas… Neoficiāli ražojumi ar patvaļīgu vairāku sistēmu sajaukumu… Ļoti retas mantas… Tu izpārdod savu kolekciju, Bil?

Taču īpašnieks nepacēla acis no žurnāla.

-    Redzu, ka tu ne sevišķi priecājies par viesiem, - Fouks sacīja. - Vai krievi tev samācījuši šādas manieres?

-   Nelūgts viesis ir sliktāks par tatāru, - Mačo atbildēja krieviski. - Tā viņi mēdz teikt.

-   No skaistuma paēdis nebūsi, - Fouks tāpat krieviski atsaucās. Viņš sabāza rokas bikšu kabatās un pārlaida skatienu vitrīnām. - Kā sokas bizness?

Džefersons nolika žurnālu, taču ar atbildi nesteidzās, pētīgi lūkodamies apmeklētājā.

-   Paldies marodieriem, atbalsta, - viņš beidzot sacīja.

-   Tauta bruņojas, pieprasījums ir krasi audzis.

-   Ar ko bruņojas?

-    Deviņu milimetru beretas, gloki, patrioti ņem kol- tus, daudzi aizraujas ar lētām skrotenēm… Pamatā ņem visādus draņķus. Pa īstam ieročos neviens neorientējas.

-Jā… Domāju, ka tavu kolekciju šeit neviens nenovērtēs. Diez vai Daitonbīčā ar ieroču tirdzniecību var tikt pie bagātības. Un vēl nomalē, kur neieklīst bagāti tūristi… Ja atvērtu veikalu pludmales rajonā, līdzās Hiltona viesnīcai…

Džefersons neko neatbildēja.

Fouks piegāja pie koka silueta, nažu mešanas mērķa, pataustīja grumbuļaino virsmu.

-   Uz ielām ir daudz drazu, - viņš teica. - Vai pamatīgi sapurināja?

Bils Džefersons, atkal paņēmis žurnālu, paraustīja plecus. Visa viņa būtne lika noprast, ka abiem nav par ko runāt.

-   Es piekrastē redzēju tavu jahtu, - Fouks turpināja.

-   Nepaguvi ievilkt angārā?

Viņš brītiņu pagaidīja atbildi, taču velti.

-   Laba jahta bija. Un ari māja bija laba. Es ari tavu birzi redzēju. Nekreņķējies, Bil. Manuprāt, tajā vietā ar laiku varēs izveidot ciešamu golfa laukumu.

-  Varbūt tikāties arī ar manu sievu? - Džefersons klusi vaicāja.

Šoreiz viņš paslēpa žurnālu zem letes un cieši palūkojās Foukā. Skatiens bija smags un nepārprotami naidīgs.

-   Nē, - krievu nodaļas priekšnieks atbildēja. - Es biju policijas departamentā. Tev ir sarežģījumi ar federālo licenci. Par ieroču pārdošanu cita štata iedzīvotājam tiesa to viegli var anulēt.

-   Es zinu, Fouk. Un zinu arī to, ka par štata ģenerālprokuroru strādā mūsu direktora miesīgs brālis.

-  Man par to nekas nav zināms. - Fouks viegli pasmaidīja.

-   Toties man ir.

Tagad Fouks paraustīja plecus un lēnā izvēlīga pircēja gaitā nostaigāja gar leti. Viņš apstājās pie stenda, kurā karājās milzīga bise ar iespaidīgu magazīnu.

-  Spas-15, - Fouks zīmīgi noteica. - Uzbrukuma šautene. Tu apkalpo teroristus, vai?

-   Tā ir bise, nevis šautene. Turklāt tā ietilpst policijas bruņojumā.

Tagad Džefersons izvilka no galda atvilktnes kaudzi kaut kādu papīru un sāka tajos rakņāties, kaut ko ar zīmuli atzīmēdams.

-   Vienalga, - Fouks turpināja virzīt sarunu iesāktajā gultnē. - Ja to iegādāsies kaut kāds arābs, tad mierīgi varēs sašaut štata gubernatora autiņu. Tie ziloņu bendes sašķaidīs lupatās arī prezidenta bruņu limuzīnu.

Bils Džefersons pacēla galvu.

-   Paklausieties, mister! Vai uzrakstu pie durvīm redzējāt? «Šeit nav ne izstāde, ne teātris». Vai nu jūs kaut ko pērkat, vai tinieties projām.

-   Ja vēlreiz atkārtotos tas pats, kas toreiz, es atkal sūtītu tevi uz detektoru un atkal pusgadu nejautu strādāt…

Fouks runāja, nesteidzīgi iedams no viena stenda pie cita.

-   Es lieliski zinu, ka tu esi brašs puisis. Zināju toreiz un zinu tagad. Taču darbs paliek darbs, neskaidrības tajā nav pieļaujamas. Vienīgais, ko es varu, ir - tev atvainoties.

-   Vai nu pērciet, vai tinieties projām, - Bils stingri atkārtoja. - Es izsaukšu policiju. Pateikšu, ka jūs grasījāties uzlauzt stendu.

-   Tev nav tādas attiecības ar policiju, - Fouks sacīja. - Un es neesmu tas cilvēks, ar kuru tādi numuri iet cauri. Turklāt mums nav jēgas strīdēties…

-   Mēs jau esam sastrīdējušies…

-   Tas nav strīds. Tas ir pārpratums darba jautājumos. Tu taču gribi uzbūvēt jaunu jahtu? Iedēstīt jaunu birzi? Beigu beigās - savest kārtībā māju?

-  Varbūt vēl pateiksit, ka viesuļvētra arī ir jūsu darbs? - Bils iedzēla.

-   Nē, - Fouks vienkārši atbildēja.

-   Tad lasiet uzrakstu!

Fouks aizgāja līdz durvīm un, uzmanīgi izlasījis, pagriezās pret leti.

-  Viss ir pareizi, draudziņ, - viņš teica. - Es pērku. Esmu pircējs. Tieši tāpēc esmu šeit ieradies. Un ātrāk prom neiešu, iekams nebūšu nopircis to, ko man vajag.

-   Un ko jums vajag? - Bils ne sevišķi pieklājīgi apvaicājās.

-   Visprecīzāko vislielākā kalibra ieroci ar varenu nāvējošu spēku. Uzticamu. Vienmēr gatavu. To, kurš pārvar ikvienas bruņas un jebkuras sienas…

To teikdams, Fouks kaķa soļiem tuvojās letei. Apstājies pretī Džefersonam, viņš izvilka piezīmju grāmatiņu un pildspalvu un nolika uz bruņotā stikla.

-   Ieroci, kas apveltīts ar intelektu un adaptējas jebkuros apstākļos. Kas pats atrod mērķi un maina darbības programmu, mainoties apstākļiem.

Bils saviebās.

-   Zenītraķešu kompleksu «Zet», vai? To pārdošana ir federāls noziegums. Metiet savu makšķeri citur!

Fouks kaut ko aši pierakstīja grāmatiņā, izrāva lapiņu un pasniedza to Džefersonam.

-   Es pērku tevi, Bil. Pareizāk - nomāju. Tā ir summa, kuru esmu gatavs maksāt. Ar to pietiks, lai atjaunotu visu, ko nopostīja viesuļvētra. Pēc tam varēsi atgriezties pie sava biznesa un savas jahtas. Ar licenci problēmu nebūs, varēsi pat atvērt veikalu centrā, līdzās pludmalei. Un viss tev būs labi. Tici man.

Ieroču pārdevējs paskatījās uz lapiņu, tad uz Fouku, tad atkal uz lapiņu. Piecsimt tūkstoši dolāru. Pusmiljons. Par spīti visiem saviem trūkumiem, malajietis nekad nemētājās ar tukšiem vārdiem.

-   Un ja es teikšu, ka šis ierocis netiek pārdots? - Bils drūmi izdvesa.

-   Tad guli un rūsē, - Fouks viņam atļāva.

Viņš pagriezās un devās uz izeju. Pie pašām durvīm atskatņās.

-   Starp citu, nākdams šurp, es ievēroju vienīgo resto- rāniņu, ko viesuļvētra nav skārusi. Gluži sveiks un vesels. Varbūt turpināsim sarunu tur? Pie viegli apcepta steika? Kā vecajos labajos laikos - ko tu saki, Bil?

Džefersons vēl aizvien lūkojās lapiņā ar cipariem. Tad pamāja ar galvu.

-   Kāpēc ne? Ir taču pusdienlaiks.

Fouks no sirds pasmaidīja. Cietās ūsas pavērās, atklādamas asus, baltus zobus.

-   Teicami, Mačo! Es ļoti priecājos.

Pa visu sarunas laiku viņš pirmo reizi uzrunāja sarun- biedru koda vārdā.

* * *

2002. gada 18. augusts, Maskava

Pēc karagājiena grūtībām un cīņas šausmām īpaši veiksmīgu karavadoni gaida triumfs. Sagrāvis ienaidnieka armiju Sicīlijā un Āfrikā, Pompejs iegāja Romā, ielās drūzmējošos cilvēku sajūsmas kliedzienu un aplausu pavadīts. Atšķirībā no parasta uzvarētāja karaspēka ienākšanas pilsētā triumfu raksturo maksimāls svinīgums un īpaša greznība. Tas pienākas par ārkārtīgi smagu zaudējumu nodarīšanu ienaidniekam - ne mazāk kā piectūkstoš nogalināto un bagātīgs laupījums. Bezgalīga kolonna plūst cauri Romas vārtiem. Mirdz bruņas, plīvo daudzkrāsaini karogi, pasaules iekarotāju vienotais solis tricina ielas bruģi. Triumfators lēni virzās zelta ratos, tam galvā - lauru vainags, plecos purpura toga, kājās zelta sandales, vienā rokā - lauru zars, otrā - ziloņkaula scepteris. Baltie upurējamie vērši ar apzeltītiem ragiem ir tikpat bēdīgi, cik leģionāru ielenktie gūstekņi, visticamāk, viņus gaida viens liktenis. Un, lūk, arī trofejas - smagi saiņi ar ienaidnieka ieročiem, bariņš jaunu izbijušos gūstekņu, par kuru nākotni divu domu nevar būt.

Uzbudinātais pūlis gavilē. Pompejs, kurš jau iemantojis epitetu «Lielais», vēl ar to nav apradis un smaida par saucieniem «Slava Pompejam Lielajam!». Imperators bija viņu apskāvis, viņš bija ticis apbērts apbalvojumiem, senatori izrādīja viņam maksimālo godu, lepnās dzīrēs ir skanējuši triumfatoram veltīti laimes vēlējumi un odas. Pat vienkāršie leģionāri ir saņēmuši pa pieciem tūkstošiem denāriju katrs un peldējušies tautas mīlestībā kā pārnestā, tā tiešā nozīmē - veselu nedēļu viņi par velti dzēra krogos un gluži bez maksas apmeklēja lupanāri- jus…

Ja ņem vērā to, kā kopš tiem laikiem mainījusies sabiedrības apziņa, vērtību sistēma un atzinības paušanas formas, kā arī senās un mūsdienu goda izrādīšanas subjektīvo novērtējumu, var teikt, ka leitnants Jevsejevs baudīja visus triumfa jaukumus.

Pirmkārt, atpakaļ leitnants lidoja ar speciālajiem reisiem apstākļos, kādi agrāk viņam ne sapnī nebija rādījušies. Nē, melnīgsnēju, smaržvielām ieziestu odalisku, kas ar vēdekļiem gaiņātu prom karstumu un odus, bet ar kailajiem ķermeņiem - garlaicību, protams, nebija, un jaunā Jevsejeva stingri ģimeniskās audzināšanas dēļ pēc viņām diez vai arī būtu pieprasījums. Nebija arī uzticamu vergu ar kailiem zobeniem, kuri būtu gatavi atdot dzīvību par savu kungu un viņa iemantoto kristāla bumbu.

Toties bija divi milzīgi apsargi uzvalkos, zem kuru žaketēm ar grūtībām slēpās Stečkina divdesmit lādiņu automātiskās pistoles. Viņi atlidoja no Orenburgas helikopterā, kas atšķīrās no tā, kurš Juru bija nogādājis Dičkovā, tāpat kā jauna «Toyota Camry» atšķiras no nodzīta Mos- kvič-412. īsi stādījušies priekšā: «Biedri leitnant, esam jūsu rīcībā!» - viņi prasmīgi ievietoja slepeno konteineru somai līdzīgā kvadrātveida seifā, kuram Jevsejevs ar savām rokām ievadīja šifru un kuru, sekodams delikātam padomam, piestiprināja pie delnas locītavas. Helikopteram bija uzlabots salons, tīrs un komfortabls, ar ādas sēdekļiem, paaugstinātu skaņas izolāciju un pilnā sparā strādājošu kondicionētāju, kas visnotaļ aizstāja vēdekli.

Galvaspilsētas viesi pavadīja vienīgi Mamedovs. Rogožkins nevarēja vai negribēja nākt, taču iemesls viņam bija visai nopietns - viss virsnieku sastāvs šajā dienā bija izbraucis uz poligonu veikt nepieciešamos pasākumus gaidāmajai palaišanai.

- Jums taču arī ir sava darbības joma - starta drošība no pretizlūkošanas viedokļa, - Jevsejevs ieminējās. - Kāpēc neesat objektā? Es arī pats mierīgi aizlidotu.

-   Mūsu resors pats nosaka darba režīmu, Jurij Petro- vič, - Mamedovs atbildēja. Tagad viņš pret viesi izturējās uzsvērti godbijīgi, kā pret vecāku. Vai arī atzītu līderi.

-   Un viss mums notiek godam. Bet šis te, - viņš ar mezglaino pirkstu nicīgi iebakstīja sudrabotajai seifa somai,

-   ir iepriekšējo biedru kauna traips, es tolaik vēl gāju bērnudārzā.

-   Skaidra lieta, - mierinoši noteica Jevsejevs, lai gan nebūt nebija pārliecināts, ka bērnudārza pagātne paglābs «īpašo» no instanču secinājumiem. Spriežot pēc helikoptera un apsargiem, lieta «augšā» tika uztverta ļoti nopietni, un Dičkovai vistuvākajā laikā brauks pāri stingra kadru slota, aizmēzdama gan vainīgos, gan tos, kuri gadīsies pa rokai, īsi sakot - visus pēc kārtas. Ir tāda spēle -ja kāds nav paslēpies, es neesmu vainīgs… Bet kur te lai paslēpjas? Aiz kā muguras?

Atvadoties paspiežot Mamedovam roku un ielūkojoties viņa ieslīpajās tatāriskajās acīs, Jura nezin kāpēc iedomājās, ka «īpašais» ir izlasījis viņa iepriekšējā vakarā pa slepeno datorkanālu uz Māja-2* nosūtīto ziņojumu.

Lai gan - kā viņš to būtu varējis izlasīt? Kabinetā Jura bija atradies viens, pats personīgi uzrakstījis ziņojumu, izmantodams savu personisko paroli, tad tas tika automātiski digitāli kodēts un nosūtīts uz satelītu… Tekstu viņš, protams, bija izmetis, «atkritumu grozu» iztīrījis… Vai varbūt kaut kas bija piemirsies? Nē, nebija piemirsies. Droši vien ir ne mazums veidu, kā no cietā diska izdabūt kodētu, kā arī izmestu informāciju. Disks, tāpat kā viss dators, bija Mamedova rīcībā augu diennakti, viņa darba inventārs. Cits jautājums - vai Mamedovs līdzinās pieredzējušam hakerim, kurš spētu noķert melnu kaķi tumšā istabā? Nē, nē un vēlreiz nē - hakerim Mamedovs itin nemaz nelīdzinājās! Taisni vai jāsmejas!

" Tā adreses dēļ - Lubjankas laukums 2 - darbinieki dēvē FDD centrālo aparātu. (Aut. piez.)

Bet to, ka uz Rogožkinu krīt aizdomas, viņš arī tāpat varēja nojaust. Ar savu «īpašā» prātu. Vienkārša loģiskā analīze. Kālab Jevsejevam vēl būtu vajadzība piekļūt FDD elektroniskajam tiklam? Labās ziņas par slēpņa atrašanu viņš bija pavēstījis jau pa speciālo tālruņa līniju, tas Mamedovam bija zināms. Starp citu, Jevsejevam šī ziņa patiesi bija laba, vienkārši lieliska - pirmās šķiras, bet Mamedovam un Rogožkinam - gluži otrādi. Taču, lai kā arī būtu - ko viņš varētu ziņot rakstiski, lai neviens nenoklausās? Vienīgi kompromitējošu informāciju par vienu no poligona vadītājiem!

Labi. Lai nu kā, taču Mamedovs gan sagaidīja, gan pavadīja, gan palīdzēja darboties. Nekādu personisku pretenziju Juram pret «īpašo» nebija.

Līdz Orenburgai Jevsejevs sargu pavadībā lidoja helikopterā, bet tur pārsēdās kara apgabala virspavēlnieka personiskajā Jak-40, kur viņu gaidīja divi citi pavadoņi - tādi paši uzpumpēti un nerunīgi, ar tikpat neizteiksmīgām sejām, vienīgi uzvalki un apavi viņiem bija elegantāki un viens košļāja gumiju. Citu pasažieru lidmašīnā nebija. Nevienas dzīvas dvēseles. Sargi godbijīgi gaidīja, kamēr Jura izraudzīsies sev sēdvietu, un tikai tad apsēdās - ne aizmugurē, bet priekšā, tā ka Jura pēc patikšanas varēja lūkoties viņu izcirptajos pakaušos un apzināties, ka brauc nevis konvoja, bet goda eskorta pavadībā. Kasti viņš novietoja sev līdzās uz sēdekļa. Kad lidmašīna bija uzņēmusi augstumu, iznāca ekipāžas komandieris, sasveicinājās ar rokasspiedienu, uzrunādams viņu par Ju- riju Petroviču, pastāstīja, ka no Kaspijas jūras puses tuvojas negaisa fronte un nāksies izmest nelielu līkumu. Nu ko - ja līkumu, tad līkumu, Juram nekas nebija pretī. Žēl tikai, ka Šuročka neredz, cik viņš ir svarīgs un nozīmīgs.

Virs krēsliem karājās mazi šķidro kristālu ekrāni. Jevsejevs ieslēdza savējo - tajā Pirmais kanāls rādīja tīri labu filmu. Viņš noskatījās ziņas, kur pastāstīja, ka Vašingtonā aizturēts Krievijas vēstniecības padomnieks ar kādu tur mikrofilmu. Dīvaini! Kāpēc, sakiet lūdzami, mūsu di- gitālās tehnoloģijas laikmetā vajadzīga mikrofilma? Ir fleškartes, mikročipi, diski un citi superkompakti informācijas glabātāji… Pilnīgs stulbums.

Jura pārslēdza programmu, kur tikko bija sākusies filma «Pēdējā elpas vilcienā» ar vēl jauno un kā maikste tievo Belmondo. Tad atnesa sviestmaizes un kafiju. Visumā viņš labi pavadīja divas lidojuma stundas. Bet Vnukovā tieši pie trapa viņu gaidīja melna volga ar speciālo sakaru antenām. Tādas tās lietas. Viņš atkal nožēloja, ka Šuročka neredz viņa triumfu.

Tieši sešpadsmitos Jura ar seifa somu rokā iegāja pārvaldē. Kastinskis priecīgi pielēca kājās viņu sagaidīt.

-   Tas tev ir izdevies, Juročka! Te visi ir sacelti kājās - apstrādā tavus pieprasījumus. Es savu ziņojumu jau nodevu, bet Viktors Vasiļjevičs pusi dienas braukā pa arhīviem un adresēm…

Majors Remņevs raujas vaiga sviedros leitnanta Jevse- jeva uzdevumā - tas ir kaut kas nebijis!

-    Ej ašāk ziņo, tevi jau kopš rīta gaida! Gan Kormuhins, gan vietnieki, arī pats ģenerālis! Rādi, ko esi uzgājis!

-   Nedrīkst! - Jevsejevs sausi atbildēja un negaidot sastapa pilnīgu sapratni.

-  Jā, jā, protams! Ziņosi priekšniekiem un pēc tam pastāstīsi, ko varēsi…

Pēc pāris minūtēm viņš stāvēja nodaļas vadītāja vaiga priekšā. Viņš izturējās neparasti labvēlīgi.

-  Ā, Jurijs Petrovičs! Apsveicu ar atgriešanos! Nāc iekšā, dārgais… Acumirkli!

Kabinetā atradās sirms cilvēks civilā apģērbā, taču ar militāru stāju un valdonīgām manierēm. Viņš bija sarkans un nosvīdis, it kā viņi ar pulkvedi tikko būtu villo- jušies pa paklāju kā puišeļi. Viņš slaucīja slapjo pieri saburzītā kabatlakatā, roka manāmi trīcēja.

-   Es nespēju ticēt… Taču mēs darīsim visu, lai labotu kļūdas un novērstu to sekas…

-    Es ceru, - sausi noteica Kormuhins. Viņa sejā bija sastingusi parastā augstprātīgi nevērīgā izteiksme. - Un, jo ātrāk jūs tiksit ar to galā, jo vairāk jums būs izredžu…

Sirmgalvis ne sevišķi prasmīgi sasita papēžus un devās uz durvīm. Acumirkli viņa un Jevsejeva skatieni sastapās, un Jura neviļus parāvās atpakaļ, saņēmis naida lādiņu, sajauktu uz pusēm ar bailēm. Savādi. Pazīstams? Kolēģis no resora? Jura aši atmiņā pāršķirstīja tuvāku un tālāku darbabiedru portretu galeriju - neviena līdzīga tur nebija. Bet atcerēties un domāt nebija laika.

-   Rādi ātrāk! - Kormuhins nepacietībā pielēca no sava krēsla.

Jura uzgrieza šifru un atvēra seifa vāku. Caurspīdīgā lode vairs nemirdzināja savas elles ugunis - tagad tas bija parasts, lai gan ļoti sarežģīts, tomēr visnotaļ zemes izcelsmes aparāts.

-   Jā-ā-ā, tad tāds tas ir…

Pulkvedis bija acīm redzami saintriģēts un izsists no sliedēm. Rokā viņš skeneri-raidītāju neņēma, it kā vairīdamies no naidīgo spēku ietekmes… vai, teiksim, baidīdamies atstāt pirkstu nospiedumus, tomēr visas turpmākās sarunas laikā viņa skatiens šķielēja atvērtā seifa virzienā, un Juram šķita, ka pulkvedis sarunājas nevis ar viņu, bet gan ar tā iekšienē atrodošos stikla, silīcija un metāla konglomerātu.

-   Pamatīgs tvēriens, tu parādīji, ka esi īsts čekists, - Kormuhins godbijīgi vērsās pie seifa. - Tāpēc ka labi mācījies un klausīji priekšniecības ieteikumiem. Vai atceries, ka es tev uzreiz sacīju - mūsu uzdevums ir pārbaudīt pat visneticamākos signālus! Rūpīgi pārbaudīt! Tu pildīji manus norādījumus, tāpēc arī tiki galā ar uzdevumu!

Kamēr Jevsejevs domāja, vai pieklātos izriezt krūtis un pilnā kaklā iesaukties: «Kalpoju Dzimtenei!» - pulkvedis jau bija mainījis tematu.

-   Aši iesim pie ģenerāļa, tevi jau ir nogaidījušies!

Pārvaldes priekšnieka kabinetā Jura bija bijis tikai

vienu reizi - kad stājās darbā. Toreiz viņš bija saņēmis vispārīgus apsveikuma vārdus un parasto novēlējumu, lai veicas darbā. Šīsdienas pieņemšana krasi atšķīrās no iepriekšējās. Jāsāk ar to, ka bez Jefimova klāt bija visi trīs viņa vietnieki. Vēl nekad Juru ar nepacietību nebija gaidījušas tik daudzas svarīgas personas. Un vēl nekad tās nebija bijušas tik labvēlīgi noskaņotas.

Ģenerālis piecēlās, apgāja apkārt galdam un sasveicinājās ar viņu daudz siltāk nekā ar Kormuhinu. Arī parasti bargie vietnieki aplaimoja jauno cilvēku ar draudzīgiem skatieniem un spēcīgiem rokasspiedieniem. Pēc tam vadītāji ilgi pētīja caurspīdīgo lodi, kas bija bāztin piebāzta mikroshēmām, porainām saules bateriju platēm, uztverošām un raidošām antenām. To darot, viņi grozīja galvu, bet rokas turēja uz muguras. Beidzis pētīt, ģenerālis sacīja:

-   Atklāti sakot, tādu tehniku es nebiju redzējis. Tā maksā miljoniem dolāru!

Pulkveži piekrītoši māja ar galvu, vai nu atzīdami, ka tik sarežģītu spiegošanas tehniku nav redzējuši, vai arī piekrizdami tās augstajam novērtējumam.

-   Lūk, cik viltīgus paņēmienus izmanto mūsu ienaidnieki, lai tikai iedragātu Krievijas valsts drošību, - pārvaldes priekšnieks turpināja.

-   Raidītāji, vervēšanas, provokācijas… Vakar Vašingtonā it kā par spiegošanu aizturēts mūsu vēstniecības darbinieks. Ap to, zināms, tiks uzpūsts skandāls! Taču tagad mums ir ko likt pretī. Mēs sarīkosim preses konferenci un parādīsim šo spiegošanas tehnikas brīnumu!

Jefimovs ar ērgļa skatienu uzlūkoja padotos un piegāja pavisam tuvu klāt leitnantam Jevsejevam.

-   Pateicoties mūsu jaunā kolēģa neatlaidībai, vērīgumam un meistarībai, mēs izjauksim mūsu galvenā ienaidnieka viltīgos plānus. Kamēr pie mums strādā tik pašaizliedzīgi un modri puiši…

Nepabeidzis frāzi, ģenerālis apkampa Juru un, piespiedis platajām krūtīm, paplikšķināja viņam pa muguru.

-   Viņš ir čekists vairākās paaudzēs! - lepni paziņoja Kormuhins. - Darba dinastija!

-  Vēl jo vairāk jāstimulē! - asi sacīja ģenerālis. - Kādas būtu jūsu domas?

-   Es tieši šodien parakstīju izvirzīšanai vecākā leitnanta pakāpei…

-   Kas tā par stimulēšanu, ja viņam pēc laika pienākas paaugstinājums?

Kormuhins apklusa. Viņš nebija trāpījis mērķī. Tādās reizēs labāk uzklausīt priekšnieku viedokli un pilnīgi tam pievienoties.

-   Ārpuskārtas dienesta pakāpe «kapteinis» - tas būtu viens! - Jefimovs noskaldīja. - Prēmija divu algu apmērā - divi! Vecākā operatīvā pilnvarotā amats - trīs! Stundas laikā sagatavojiet dokumentus!

-    Tiks izpildīts, biedri ģenerāl! - Kormuhins nostiepās, cik atļāva viņa iespējas.

Kabinetā iestājās klusums.

-   Un tas nav daudz par tik spīdošu rezultātu, kam turklāt ir arī politiska nozīme! - pārvaldes priekšnieks turpināja, uzlūkodams savu vietnieku saspringtās sejas. - Taču tas vēl nav gala rezultāts. Jums, biedri Jevsejev, ir jāatmasko ienaidnieka spiegs! Ceru, ka tiksit ar to galā. Un tad, es apsolu, jūs saņemsit valsts apbalvojumu!

Jura klusēja. Apsolīt ir viegli, toties izpildīt - daudz grūtāk.

-   Protams, biedri ģenerāl, - iejaucās Kormuhins. - Kapteinim Jevsejevam ir perspektīva versija, un to visnotaļ apstiprina mūsu savāktie dokumenti. Tūdaļ mēs ar Juri- ju Petroviču visu apspriedīsim un izstrādāsim operatīvo materiālu realizācijas plānu…

-   Tā jau ir labāk! - Ģenerālis pasmaidīja. - «Kapteinis» izklausās krietni solīdāk. Rīt, biedri Kormuhin, ziņojiet par jūsu tālākās darbības plāniem.

-   Tieši tā, biedri ģenerāl!

-   Bet izvirzīšanu ārpuskārtas dienesta pakāpei noformējiet šodien! Un es šodien pat parakstīšu pavēli.

Priekšnieku uzteikts un vēl nematerializētiem apbalvojumiem apbērts, Jevsejevs sekoja Kormuhinam pa garajiem pārvaldes gaiteņiem. Rokā viņš nesa kvadrātveida seifu, kurā glabājās brīnumkristāls, ieguvums, kas krasi mainīja likteni. Kapteinis! Vecākais operatīvais darbinieks! Vai tiešām tas bija iespējams?! Neticami…

Tomēr nodaļas priekšnieks ieveda viņu savā kabinetā un pa iekšējo telefonu piezvanīja Vaļejevam.

-   Steidzami sagatavo dokumentus Jevsejeva paaugstināšanai. Divus - ārpuskārtas dienesta pakāpei «kapteinis» un paaugstinājumam amatā. Četrdesmit minūšu laikā. Protams - vecākais operatīvais pilnvarotais! Nebrīnies, tā ir ģenerāļa pavēle. Ja gribi pabrīnīties, ienāc manā kabinetā un paskaties, ko viņš ir sadabūjis! Kastinskis? Nu, bija solīts, ilgi dienējis… Bet kur ir viņa operatīvie sasniegumi? Te nu bija… Ja sasniegs tādus rezultātus, es viņu uzreiz izvirzīšu apakšpulkveža pakāpei.

Pabeidzis sarunu, pulkvedis pagriezās pret Jevsejevu.

-   Ņem vērā - panākumi draugus nevairo! Kastinskis gaidīja «vecākā» amatu, viņam drīz pēc laika pienāktos «majors». Bet tu, kā rādās, esi viņu apsteidzis. Tā arī sēdēs kapteiņos līdz nākamam izdevīgam gadījumam.

-   Es negribu nevienu apsteigt… Lai Kastinskis dabū pakāpi, es taču tikai gadu esmu dienējis! - Jura pacēla balsi un pat pielika roku pie sirds. - Protams, ka viņš ir tā cienīgāks! Citādi - kā es varēšu skatīties viņam acīs?

Pulkvedis, acis piemiedzis, ilgi pētīja padoto, it kā gribētu redzēt viņam cauri, lai pārbaudītu vārdu un žestu patiesumu.

-   Tu runā nopietni? Nu, puis…

Kormuhins nosmīkņāja un izbrīnīti nogrozīja galvu.

-   No kurienes tevī tāds altruisms? No piektās klases? Pat tur jau saprot, kas un kā notiek. Izmet tās blēņas no galvas! Dienests aizvien nozīmē konkurenci. Jo augstāka pakāpe, jo to ir mazāk - kā piramīdā…

Nodaļas priekšnieks ar delnām nobrauca gar neredzama trijstūra malām un savienoja tās pašā augšā - it kā nogludinot smilšu kaudzi.

-   Apakšējā slānī ir tūkstošiem cilvēku, pašā augšā - viens! Kāpjot pa karjeras kāpnēm, tu aizvien apsteidz pārējos, un vari man ticēt - neviens nelaiž garām konkurentu tāpēc, ka tas ir paaugstinājuma cienīgāks. Gluži pretēji - visi tiecas augšup, citus atgrūzdami, gadās vēl, ka aizliek kāju priekšā…

-   Piedodiet, biedri pulkvedi, taču tas nav manā dabā. Man tas nepatīk. Tā ir cūcība…

Varbūt tāpēc, ka bija ļoti noguris, varbūt emocionālās pārslodzes, varbūt augstās priekšniecības vēlīgās attieksmes dēļ, bet Jura atļāvās pateikt to, ko domāja. Lai gan saprata, ka pulkvedim tas nepatiks. Tāpēc ka viņš bija sasniedzis augstu pakāpi piramīdā un droši vien tika izmantojis tās metodes, par kurām stāstīja.

-  Tā ir dzīve! - Kormuhins neapvainojās. Viņš tikai atmeta ar roku, kā sarunādamies ar nejēgu. - Turklāt to izlemj priekšniecība - kurš labāks, kurš sliktāks, kurš cienīgs saņemt paaugstinājumu, kurš ne pārāk… Tev ir uzsmaidījusi laime - ķer to ciet aiz astes un tiecies aizvien augstāk un augstāk! Tālāk jau redzēs… Aste var notrūkt vai rokas var nenoturēt - un tu iegāzīsies dubļos. Lai gan šis ir tas gadījums, kad tev var izdoties…

Pulkvedis nolika uz galda plānu lietas operatīvās izmeklēšanas mapīti ar viņu resoram ierastu atzīmi «Pilnīgi slepeni».

-   Paskat, kāds darbs! - Kormuhins ar neslēptu lepnumu sacīja. - Visus spēkus iesaistījām, desmitiem operatīvo darbinieku pārbaudīja tavus pieprasījumus. Un redz, kas sanāca! Es tur ar zīmuli atzīmēju interesantus momentus, tu uzreiz pamanīsi…

Jura atvēra mapīti. Acis viņam lipa ciet, mugurkauls bija kļuvis tāds kā no plastilīna, muskuļi - kā no vates. Sevi lika manīt pēdējo dienu nervu sasprindzinājums, garie pārlidojumi un beidzamās stundas iespaidu gūzma. Vairāk par visu viņam patlaban gribējās gulēt.

Pirmā lapa - izdruka viņa paša ziņojumam, kuru viņš vakar (vai tiešām tikai vakar, nevis pirms veselas mūžības?) tika sūtījis no Dičkovas.

«Veicot operatīvos pasākumus Dičkovas poligonā spiegošanas slēpņa - radioskenera - meklēšanā un atrašanā, tika konstatēts, ka štāba priekšnieks pulkvedis A. M. Rogožkins pārlieku aizraujas ar alkoholiskajiem dzērieniem, ko parasti stresa mazināšanai dara personas, kas bīstas, ka varētu tikt atklāta to saistība ar ārvalstu specdienestiem. Pulkvedis pauda anarhistiski pesimistisku noskaņojumu gan attiecībā uz dienestu, gan pasākumiem poligona attīstībai (precīzāk - attīstības trūkumu). Kavēja demontāžu statujai, par kuru bija aizdomas, ka tajā atrodas slēpnis, un kurā minētais slēpnis patiešām tika atrasts. Radioskenera konfiskācija izraisīja viņā spēcīgu apjukumu.

Uzskatu, ka pulkvedis A. M. Rogožkins jāpakļauj stingrai pārbaudei attiecībā uz iespējamu viņa vervēšanas faktu 1972. gadā, ko veicis CIP darbinieks Kērtiss Vulfs ar mērķi izvietot radioskeneri vienā no valsts raķešu poligoniem. Saskaņā ar saņemto informāciju Rogožkinam Maskavā ir (bija) radinieks (tēvocis) vai paziņa, vārdā Nikolajs. Iespējams, šī persona ir identiska «tēvocim Koļam», kurš figurēja lietā par nezināma kursanta - rakešu skolas 1972. gada absolventa - vervēšanu, kuru veicis Vulfs. Lai gan Rogožkins ir beidzis Kubinkas kara skolu 1971., taču slimības dēļ dienēt Dičkovā sācis 1972. gadā.

Lūdzu pārbaudīt A. M. Rogožkina personiskās lietas datus un visus par viņu pieejamos operatīvos dienesta materiālus PSRS VDK, Krievijas FDD, Militārās pretizlūkošanas pārvaldē, PBCH štābā, lai iegūtu informāciju, kas apstiprinātu vai noliegtu faktu, ka viņu vervējis ārvalstu izlūkdienests. Leitnants Jevsejevs.»

Nākamā lapa - kultūras nodaļas ziņojums, kuru Jevsejevs vairākas nedēļas neatlaidīgi bija mēģinājis dabūt. «Pēc operatīvām ziņām, pagājušā gadsimta 60. gadu beigās - 70. gadu sākumā Maskavā teātra mākslinieku aprindās bija pazīstamas šādas personas, vārdā Nikolajs: Nikolajs Nikolajevičs Aņisimovs, Nikolajs Vasiļjevičs Be- ļenko, Nikolajs Sidorovičs Voropajevs (iesauka Stīga), Nikolajs Avetisovičs Gindaļins (iesauka Melnais), Nikolajs Terentjevičs Jožikovs, Nikolaja Osipovičs Lobovs…»

Lobova uzvārds bija apvilkts ar sarkanu. Kopumā sarakstā bija trīsdesmit pieci uzvārdi un īsas ziņas par katru tā īpašnieku. Daži nodzērušies vai neveiksmīgi aktieri, viens biļešu kasieris, operas tenors, Ļensoveta teātra ugunsdzēsējs, tirdzniecības darbinieks, slīmesti… «Orgānu» redzeslokā viņi bija nokļuvuši dažādu iemeslu dēļ. Spekulēšana ar teātra biļetēm, plaša patēriņa precēm vai alkoholu, «kreiso» vai disidentu - dzejnieku vai dziedātāju - koncertu organizēšana un pat homoseksuālisms un mazgadīgo izvarošana… Tālāk Jevsejevs nelasīja, tikai nobrīnījās par plašo vērienu, ar kādu sendienās viņa resors bija ķemmējis to interesējošās sociālās sfēras…

Nākamās dažas lapas - izraksts no Rogožkina personiskās lietas. Viņam patiešām bijis tēvocis, kura uzvārds bija apvilkts ar sarkanu zīmuli, - Nikolajs Osipovičs Lobovs!

Jevsejevam pat miegs pārgāja un mugurkauls atkal kļuva ciets un lokans kā tērauda atspere. Tādas sagadīšanās nemēdz būt! Viņš aši pārskatīja ziņojumu:

«…dzimis 1934. gadā Gorjuhinas ciemā Kurskas rajonā Stavropoles apgabalā, krievs… Vecāki - Osips Matveje- vičs Lobovs, Gaļina Ivanovna Lobova…»

Tā, tas būtu skaidrs. Nekā interesanta.

«…Māsa - Natālija Osipovna Lobova (pēc laulībām - Rogožkina), dzimusi… mācījusies…»

Ari nekā.

«…1953. gadā iestājies Maskavas Tautsaimniecības institūtā, Prečzinības fakultātē… Pēc beigšanas strādājis Tambovas apgabala tirdzniecības centrā… 1961. gadā atgriežas Maskavā… «Bērnu pasaule», rūpniecības preču sekcija… GUM, sadzīves tehnikas sekcija… Maskavas armijas universālveikals, rūpniecības preču nodaļa, vecākā prečziņa vietnieks…»

Tad re, kā tēvocis Koļa varēja zināt, uz kurieni kādu deficītu ved!…

Jura pārskrēja acīm abas lapas. Septiņdesmito gadu sākumā tēvocis Koļa jau bija «izaudzis» līdz armijas universālveikala direktora vietniekam. Dabūjis trīsistabu dzīvokli Cvetnoja bulvārī. Raksturojumi no darbavietām brīnišķīgi, kā arī varēja gaidīt. Interesanti, ka spiegiem un viņu līdzzinātājiem nemēdz rakstīt sliktus raksturojumus! Starp citu, tāpat kā par lieliem izšķērdētājiem un kukuļņēmējiem…

Tātad - augsta ranga tirdzniecības darbinieks, tajos laikos tas nozīmēja pilnīgu pārticību, godu un cieņu, paziņas jebkurās aprindās - vairāk nekā mūsdienās Valsts domes deputātam… Tēvocis Koļa mierīgi varēja dabūt jaunajam Rogožkinam biļetes uz koncertiem, kinofestivāliem, vizināt viņu savā volgā, vadāt kopā ar meiteni pa restorāniem… Tikai… Šajā lietā bija viena neatbilstība.

Jevsejevs iedomājās viņus blakām - liela Maskavas universālveikala direktora vietnieku un viņa radagabalu, nākamo pulkvedi Rogožkinu. Deficīta pieejamības izlutinātu puisieti modīgās importa drēbēs un «šūzēs», kā tolaik dēvēja «krutas» kurpes, lai gan tāda vārda vēl apritē nebija. Viņš klausījās plates, kuras veikalos nebija dabūjamas, košļāja neredzētu retumu - košļājamo gumiju, rullēja pirmos portatīvos magnetofonus, dejoja tvistu kopā ar atraisītiem puišiem un meitenēm, kas apgrozījās Maskavas centrā…

Bet tādā gadījumā arī izaugušajam Rogožkinam vajadzēja būt saglabājušam kādas nekādas Maskavas zelta jaunatnes iezīmes - runas veidu, manieres, ieradumus… Tie paliek uz visu mūžu, tā sakot - īlenu maisā nenoslēpsi… Bet te - lācis alkoholiķis, kas tempj kaut kādu draņķi, piekozdams ņukām zirga desu. Nē, Juram nācās atzīt, ka bildes abas daļas neiet kopā un Rogožkins tikpat maz atgādina «zelta puisēnu», cik Mamedovs - hakeri.

1995. gada 12. septembrī tēvocis Koļa ir miris akūtas sirds nepietiekamības dēļ, tā ka nopratināt viņu neizdosies. Jaunizceptais kapteinis nopūtās. Lai cik varens un bagāts būtu cilvēks, gals bija viens un tas pats…

Tālāk saspraustas atsevišķi - ziņas par Alekseju Mi- hailoviču Rogožkinu (skola, Kubinka, poligons) un īsi dati par citiem viņa radiniekiem.

Reizēm Jevsejevs pārtrauca lasīšanu, lai paraudzītos pulkvedī. Kormuhins kaut ko lasīja, raukdams kuplās uzacis zem biezajiem briļļu stikliem. Nekad agrāk Jura viņu ar brillēm nebija redzējis.

Skolā Ļoša Rogožkins mācījās viduvēji, neko sliktu nedarīja, tika ievēlēts par klases komsorgu un kārtīgi iekasēja biedru naudu. Tā tajos laikos bija divas kapeikas mēnesī un ne tik daudz bagātināja komjaunatnes kasi, cik disciplinēja organizācijas biedrus, ieaudzināja viņos uzticību un gatavību maksāt arī uz priekšu, cik būs vajadzīgs.

Arī karaskolā Aleksejs nebija nekāds spīdeklis - četrinieki un trijnieki tā vien griezās, tiesa, par stažēšanos karaspēka daļās viņš aizvien saņēma teicamas atzīmes. Ar biedriem attiecības līdzsvarotas, tuvu draugu nav. Noslēgts. Ar ieroci prot apieties droši.

Priekšā kā brīdinājuma lampiņa iedegās ar sarkanu zīmuli apvilkta rinda - 1970.-1972. gadā sagājās ar meiteni, kādu Varvaru Aleksandrovnu Kravčenko, grasījās ar viņu precēties. Taču laulības nenotika, jo līgava negribēja braukt projām no Maskavas. Te nu bija Varjeņka dai- ļaviņa! Tā pati Varjeņka, ģenerāļa dēliņa meitene, kuru veiksmīgi nocēla Kērtisa Vulfa savervētais kursants-ra- ķešnieks, protams, ne bez sava tēvoča Koļas palīdzības… Viss sakrīt mats matā!

Un vēl viena īsa ziņa, stūrītī izcelta ar sarkanu izsaukuma zīmi:

«1998. gadā A. M. Rogožkins, Aizsardzības ministrijas delegācijas sastāvā atrazdamies NATO štāba mītnē Briselē, brīvā vakarā nošķīries no biedriem un četras stundas atradies ārpus delegācijas vadības un citu virsnieku kontroles. Pārradies viegli iereibis, paskaidrodams, ka apmaldījies. Par to Rogožkinam izteikts rājiens ar ierakstu personiskajā lietā un pieņemts lēmums turpmāk viņu ārzemju komandējumos nesūtīt…»

-   Nu? Kāds tev šķiet pārsteigums?

Kormuhins, galvu piešķiebis, raudzījās uz viņu pāri brillēm.

-   Iespaidīgs, - Jevsejevs godīgi atzina.

-   Un kā vēl! Gan tēvocis Koļa, gan Varja, gan satelīt- raidītājs poligonā un pazušana no kontroles ārzemēs - viss sakrīt! Kaķēnam ir vāks - vairs neķēzīsies! - Labā omā nodaļas priekšnieks vēl kopš cīņas laikiem par ideoloģijas tīrību atļāvās parupjus tautiskus jociņus, kuru uzdevums savulaik bija izsist no sliedēm inteliģentos disidentus.

Jevsejevs bija dzirdējis par šo paradumu, taču sastapās ar to pirmo reizi.

Pulkvedis paklusām iekrekšķinājās, attēlodams smieklus. Jura pieklājības pēc pasmaidīja. Pieņemsim, ka kaķēnam vēl nav vāks… Un vai šis būs tas kaķēns - no juridiskā viedokļa nepavisam nav skaidrs. Tas vēl nav zvanīts, kā saka… Bet vajag tikai rakt… Pulkvedis to droši vien saprot, Jura nodomāja. Un arī es to saprotu. Kāpēc mēs runājam tā, it kā Rogožkins mums jau būtu rokā? It kā mūsu starpā valdītu kāda vienošanās? Vai varbūt viņš tādā veidā mani pārbauda?

-    Paldies, - Jura sacīja, aizvērdams mapi un nolikdams to uz galda. - Strādāšu tālāk.

-  Strādā vien, varoni! - Kormuhins viņu jautri uzmundrināja. - Veiksme tevi mīl, kapteini Jevsejev. Uzskati, ka ordenis jau tikpat kā rokā. Tikai tu skaties…

Pulkvedis ritmiski padauzīja ar plaukstu pa galdu.

-   Tagad dodies mājās - izgulies, mamma, tētis, vistas buljons un tamlīdzīgi. Bet rīt ņem to Rogožkinu aiz ragiem un tērpini, līdz šis atzīstas. Došu tev divus operus, mašīnu - ja kāds fakts jāpārbauda, sūti darba gaitā. Kad viņš salūzīs, lietu nodosim izmeklētājam, bet tu paliksi kā operatīvais nodrošinājums, lai lietu godam novestu līdz tiesai. Vai uzdevums skaidrs?

-    Kā tā - rīt Rogožkins? - Jura brīnījās. - Man atkal jābrauc uz Dičkovu?

-    Kāpēc uz Dičkovu? - Kormuhins sapīka. Tad saprata. - Ak tā… Nē, protams. Tu vienkārši neesi informēts. Rogožkins ir izsaukts uz šejieni, uz raķešu karaspēka štāba kadru daļu. Rīt viņš ieradīsies, it kā lai risinātu organizatoriskos jautājumus saistībā ar atvaļināšanos - konkretizēt dzīvesvietu, izrakstīt mājokļa sertifikātu un tā tālāk. Viss jau ir izlemts. Pie manis nupat bija poligona priekšnieks Firsovs - tu viņu sastapi! Ar viņu par visu vienojāmies. Atbrauks, kur šis spruks. Ar slepenu konvoju - kopā ar diviem pavadoņiem, it kā ceļabiedriem. Pat ja kaut ko nojautīs - bet pēc idejas vajadzētu nojaust, jo viņš ir rūdīts vilks, - tātad, pat ja nojautīs un mēģinās laisties lapās, visviens šo saņems ciet un nogādās šeit. Tā ka pieņemsi viņu no kadriniekiem, atvedīsi šurp un - pie darba! Žmiedz viņu pēc pilnas programmas!

Jura pašūpoja galvu. Viņš bija satriekts. «Tagad ir skaidrs,» viņš nodomāja, «kas tas par cilvēku civilajā un no kurienes viņam tik siltas jūtas pret mani…»

-   Kā lai viņu žmiedz? - viņš apjucis vaicāja, juzdams, ka nav attaisnojis izrādīto uzticību. - Par ko? Reāli mums taču pret Rogožkinu nekā nav, biedri pulkvedi.

Kormuhins kādu brīdi klusēdams urbās viņā acīm un pakāpeniski kļuva sarkans. Izskatījās, ka pulkvedis ir ne mazāk satriekts.

-   Kā tā - nav? - viņš beidzot ierēcās. - Un tēvocis Koļa ar saviem sakariem? Un viņa skuķe Varja? Un izlaiduma gads? Un informācijas noplūde? Un slēpnis? Un tie gājieni Briselē? Un… Vai tu apjēdz, ko runā, Jevsejev? Vai tas, tavuprāt, ir «nekas»?! Varbūt nejauša sakritība?!

-   Tie ir netieši pierādījumi, - Jura nedroši iebilda. - Un ko tad tie pierāda? Par ko lai viņu tiesātu?

Jevsejevs gribēja izklāstīt savu domu, bet pulkvedis ietiepīgi pameta ar galvu, sak, - klusē un klausies! - un turpināja aurot:

-   Un tas, ka mūsu cilvēku Vašingtonā nekaunīgi paņēma ciet, apvainoja spiegošanā, - kas tas ir? Tavuprāt, arī nejauša sakritība? Un mēs tik sēdēsim un gudri spriedelēsim, rokas salikuši, ko? Un pa to laiku - vai zini, kas notiks pa to laiku? Tavu Rogožkinu eksfiltrēs caur Ukrainu vai Igauniju taisnā ceļā uz Ameriku - lūk, kas notiks, un ej tad šo dabū rokā! Tā kā kārtis jau ir galdā, par viņu viss ir skaidrs, viņam te nav ko darīt! Tu piežmiedzi vilkam asti, iedevi ar zābaku pa pakaļu, iztramdīji un nu zūdi krūmos?

-Viņi notvēra mūsējo, bet mēs tērpināsim savējo, - sacīja Jevsejevs, kuram pamazām radās skaidrība par neierastās neatlaidības iemeslu no Kormuhina puses. - Pagaidām savējo. Mūsējo. Ne viņu cilvēku. Lūk, kur tā starpība.

Kormuhins noelsās un noņēma brilles… Jura jau nodomāja, ka viņš trieks tās pret sienu, bet nē, netrieca, tikai akurāti noslaucīja kabatlakatā un uzstutēja atpakaļ uz deguna. Un paskatījās tām cauri ar nožēlu, kā uz nabadziņu. Vai pamuļķi.

-    Tu esi dīvains puisis, Jevsejev. Tevi paaugstināja dienesta pakāpē, amatā, piešķīra prēmiju… Par to, ka tu uzgāji spiega pēdas. Atlika vien satvert šo aiz čupra un saņemt ordeni vai sliktākajā gadījumā - medaļu… Politiskā situācija ir piemērota, tev ieslēgta zaļā gaisma - tagad var to mērgli gan likt pie melu detektora, gan dabūt sankciju «patiesības serumam», gan veikt trešās pakāpes nopratināšanu… Bet tu sāc viņu aizstāvēt? Saki - vai normāli cilvēki tā rīkojas?

Tad pievilka tuvāk savus papīrus, paņēma pildspalvu un atkal sāka rakstīt, it kā aizmirsis par Juras eksistenci.

-  Es viņu neaizstāvu, biedri pulkvedi! Ir vajadzīgi juridiski fakti… Lai būtu pierādījumi…

-   Tad dabū pierādījumus! Kurš tevi traucē?

Mierīgais, izlīdzinātais tonis aprāvās, kā pārtrūkst

pārslogota trose, trāpot tam, kurš gadījies līdzās. Kormuhins ar spēku trieca delnu pret galdu. Pildspalva ielidoja kaktā.

-    Tikai nesāc puņķoties un nepārvērties advokātā! Strādā, lai būtu rezultāts, kā pieklājas! Citādi nodošu lietu Remņevam vai vēl labāk - Kastinskim! Viņi jau nu ne- cimperlēsies!

-   Sapratu, biedri pulkvedi. Atļausit iet?

Jura piecēlās.

-   Ej, Jevsejev.

Un jau pie pašām durvīm Juru panāca viņa mierīgā un smagā, kā svina pielietā balss:

-   Iegaumējiet, kapteini Jevsejev, - Rogožkins ir tas pats mērglis. Un rīt viņš sāks maksāt par visiem saviem grēka darbiem, kurus pastrādājis šeit, savā valstī. Tā, lūk.

* * *

-   Te nu ir jūsu izlūkošana, - Jevsejevs ar manāmu ironiju balsī sacīja. - Vai patīk?

Korabļovs, piešķiebis galvu uz sāniem, uzmanīgi aplūkoja skeneri. «Inkvizitora» seja neko neizteica. Visumā viņam sakarā ar slēpņa atklāšanu nekas nedraudēja.

Tāpēc ka viņš laika vilcienā bija iekāpis krietni vēlākā pieturā nekā tā, kurā tika funkcionējis viltīgais aparāts. Taču bija cilvēki, kuri tika braukuši ar spiegu vienā vagonā. Viņi nebija laikus pamanījuši ienaidnieku! Un no viņiem varēs prasīt atbildību…

-   Jā, šajā gadījumā mūsu priekšgājēji ir kļūdījušies, - iekšējās pretizlūkošanas operatīvais darbinieks beidzot noteica. - Bet mēs ar tevi te neesam vainojami. Tu taču esi dzimis septiņdesmit astotajā gadā?

Jurijs pamāja.

-   Pareizi.

Korabļovs apmierināts pamāja, it kā būtu uzminējis sarunbiedra vecumu, nevis izlasījis to leitnanta personiskajā lietā.

-    Es - septiņdesmit trešajā, tajos laikos vēl staigāju zem galda. Un mēs ar tevi tolaik valsts drošību nesargājām.

-   Dabiski…

-   Ar to nodarbojās pulkvedis Aņičkins un dara to vēl līdz šim brīdim… Bet tu noskaidroji, ka viņš to ir darījis štruntīgi… Un es noskaidrošu, ko viņš tur vispār sadarījis visā savā mūžā!

Atvadoties Korabļovs ar neslēptām simpātijām paspieda Jurijam roku.

-   Tu esi brašs puisis, ar krampi! Labi nostrādāji!

Un, lai gan jaunais operatīvais darbinieks saprata, ka «inkvizitoram» nedrīkst ticēt, viņam tik un tā bija patīkami.

Par pirmo Jevsejeva atklājuma upuri kļuva pulkvedis Aņičkins. Viņu ilgi vazāja pa nopratināšanām uz iekšējās drošības nodaļu un kara prokuratūru, tad uzdeva ar celi pa sēžamvietu, bet sirmais «īpašais» kā savos visļaunākajos murgos kūleņu kūleņiem lidoja nezināmā virzienā - it kā uz Urjupinsku, it kā uz ērtu Piemaskavas vasarnīcu. Tiesa, pensiju viņam neatņēma. Kā tālāk iegrozīsies neveiksmīgā pretizlūkošanas darbinieka liktenis, tas nevienu neinteresēja. Viens jau nu gan bija skaidrs - viņš iznīcinās kurmjus ne vien savā zemes gabalā, bet visā apkaimē. Melnie, aklie zvēriņi pilnībā dabūs samaksāt par

visiem viņa nenotvertajiem spiegiem.

* * #

-  Aleksej Mihailovič, pastāstiet, lūdzu, par sevi, - kapteinis Jevsejevs vēlīgā tonī sāka iztaujāšanu.

Viņš pastiepa roku un nospieda ieraksta taustiņu digi- tālajam diktofonam, kurš stāvēja atbalstīts pret galdu, ar mikrofona režģi tēmēdams tieši uz pretī sēdošo un acīm redzami no sliedēm izsisto pulkvedi Rogožkinu. Viņš bija skaidrā, taču izskatījās saburzīts - varbūt «pēc vakardienas», bet varbūt savu darīja pusotra tūkstoša kilometru garais pārlidojums, kas droši vien nebija tik komfortabls kā triumfatoram Jevsejevam.

-   Kas man jāstāsta? - viņš vaicāja. - Un kāpēc esmu šurp atvests?

-   Pastāstiet par savu dzīvi. Par mācībām, par sadali, par darbu poligonā, - vēl vēlīgāk pajautāja Jevsejevs, atstādams jautājuma otro daļu bez atbildes.

To bija mācījuši pasniedzēji akadēmijā, par to runāja Vaļejevs un Kormuhins, pat tēvs apstiprināja - jo vairāk nepatikšanu gatavojas sagādāt cilvēkam, jo maigāk un pieklājīgāk ar viņu jāapietas. Ar tādu pieeju retāk iespējami nevajadzīgi sarežģījumi - uzbrukumi, bēgšanas mēģinājumi, pašnāvības… Cilvēkam no malas tas var šķist kā rafinēta makiavellistu viltība, taču izmeklēšanas speciālistam tā ir parasta taktika.

-   Viss taču ir rakstīts manā personiskajā lietā. Kāpēc atkārtoties? - drūmi iebilda Rogožkins. - Es esmu arestēts, vai?

-   Ko jūs! Protams, nē! - Jura izbrīnā pat noplātīja rokas. - Es tikai uzaicināju jūs, lai noskaidrotu dažus jautājumus.

«Uzaicināšanas» procedūra izskatījās visai savdabīga. Jevsejevs kopā ar diviem rīkļurāvējiem no operatīvās daļas piebrauca pie raķešu karaspēka štāba, sazvanījās ar kadru daļas darbinieku, kas apkalpoja Dičkovu, un tas sacēla jezgu ap pensijā aizejošā pulkveža dokumentiem. Kad Rogožkins no turienes iznāca, viņu, draudzīgi smaidīdams, sagaidīja Jevsejevs.

-   Cik negaidīta tikšanās, Aleksej Mihailovič! Tieši jūs man esat vajadzīgs. Jānoskaidro daži jautājumi attiecībā uz mums zināmo faktu.

Rīkļurāvēji pievirzījās no sāniem, un pēc mirkļa apstulbušais Rogožkins jau sēdēja mašīnā. Izskatījās, ka viņš zaudējis runas spējas, kas atgriezās tikai Jevsejeva kabinetā.

-   Kādi jautājumi? Es nezinu, ko jums vajag! Jautājiet, un es atbildēšu! - Pulkvedis parīvēja degunu, kas liecināja par apjukumu un mulsumu.

-   Pastāstiet kaut vai to, uz kādām filmām un koncertiem tēvocis Koļa jums ar Varjeņku gādāja biļetes, - kaut ko atzīmējis bloknotā, jautāja Jevsejevs.

-    Ko?! Kāda tam nozīme? Es arī nemaz neatceros… Kur tas laiks! Man šķiet, viņš nemaz biļetes negādāja… Mantas, jā, - sandales, kurpes, džinsus… Un kas par to?

-    Lūdzu, neuztraucieties. Nekas nosodāms tas, protams, nav. Toties jūsu nozušana Briselē - tas jau ir cits jautājums!

Rogožkins atmetās pret krēsla atzveltni. Kā Juram šķita - ar atvieglojumu.

-   Tad tāpēc visa šī jezga! Desmit reižu jau esmu skaidrojis, ziņojumu rakstījis… Brīvs vakars, mūsu vecākais pavēlēja visiem tupēt viesnīcā… Bet es izgāju laukā, mazliet pagājos, izdzirdu krievu valodu - mūsu tūristi… Skatījušies čurājošo puisēnu - Briseles simbolu. Teica - tepat netālu. Domāju - tūlīt būšu atpakaļ, tas patiešām bija tuvu… Paskatījos - nekā sevišķa, puišelis kā puišelis, strūkliņa kā strūkliņa, tikai savienojums tāds dīvains…

Beidzot Rogožkins runā ilgi un sakarīgi. Nav svarīgi, vai viņš stāsta patiesību vai ne. Nav svarīgi, ko viņš vispār runā. Lai stāsta kaut vai pasaku vai lasa grāmatu. Tāpēc ka tagad leitnant… nē, kapteiņa Jevsejeva, lai gan viņš pats pie jaunā nosaukuma vēl nav pieradis, tātad tagad viņa mērķis ir nevis uzzināt no Rogožkina visus nelietīgos spiegu noslēpumus, bet ierakstīt viņa runu. Brīvā stāstījuma veidā, mierīgā tonī, piecus līdz septiņus teikumus no vietas, bez pārtraukuma, vēlams, vienā tonalitātē. Tad fonētiskās īpatnības parādās īpaši spilgti: patskaņu un līdzskaņu - mīksto, cieto un šņāceņu - izruna, tembra īpatnības - īsi sakot, veidojas individuāla skaņu rinda, kas uzskatāmi atainota fonogrammā un ļauj veikt personas identifikāciju. Tā būtībā pat nav operatīvā nopratināšana, tā ir materiāla atlase fonogrāfiskajai ekspertīzei.

- …Bet tur slīpi iepretī atradās traktieris. Iegāju iekšā, paņēmu alu - dažādu šķirņu, kādas trīs vai četras glāzes, pasūtīju kaut ko līdzīgu gulašam, taču sirds nav mierīga, jūtos kā nogrēkojies puišelis, kaut gan - ko es tādu briesmīgu daru? Alus garšoja, gulašs - nekā sevišķa, parasta gaļa ar kartupeļiem mērcē… Paēdu, padzēru, jāskrien atpakaļ. Tikai es aizgāju pa nepareizu ielu, pagriezos atpakaļ - atkal greizi, pajautāt nevaru, valodu nezinu, tā nu es maldījos pa pilsētu…

Jevsejevs klausījās ļoti uzmanīgi un māja ar galvu, it kā piekrizdams, kas saskaņā ar operatīvās psiholoģijas likumiem pamudināja sarunbiedru uz tālāku stāstījumu. Runā, runā, draudziņ… Tev viss sanāk varen grodi, tikai tu, visticamāk, nedzēri vis alu, bet gan tikies ar saviem saimniekiem, turklāt viņi tevi droši vien aizveda uz konspiratīvo dzīvokli un sarīkoja pārvervēšanas testu ar po- ligrāfu un visādiem citādiem trikiem…

Ideja par fonogrāfisko ekspertīzi viņam ienāca prātā guļot. Laikam tāpēc, ka viņš arī naktī domāja, kā panākt Rogožkina atzīšanos. Kliegt uz viņu? Iebiedēt? Sist? Neko tādu viņš neprata, akadēmijā šādas metodes netika mā- citas, un arī pēc savas dabas viņš diez vai būtu uz to spējīgs. Ja spiegs vismaz ar kaut ko atšķirtos no parasta cilvēka - ar ausu vai deguna formu, pirkstu nospiedumiem, zem ādas iešūtu mikročipu -, tad būtu cita lieta! Taču tur jau tā nelaime, ka visas atšķirības ir nemateriālas un apslēptas dziļi jo dziļi spiega melnajā dvēselē.

Par to, ka Rogožkina tēvocim bija vārdā Koļa, līgavai - Varja un ka viņš bija pārkāpis karavīra uzvedības likumus ārzemēs, kā arī par to, ka poligonā, kur viņš dienēja, tika atrasts skeneris-raidītājs, viņu cietumā iesēdināt nedrīkst. Nedrīkst pat izmantot melu detektoru, ko atļauts lietot vien stingri noteiktās situācijās, un kur nu vēl «patiesības serumu», kas aizliegts ar likumu, taču tiek likts lietā atsevišķos gadījumos izņēmuma kārtā, piemēram, lai novērstu terora aktus.

Jura gulēja, smadzenes atpūtās, taču zemapziņa strādāja un rādīja viņam vislabāko veidu, kā izkļūt no radušās situācijas. Ja Rogožkina balss sakritīs ar kursanta balsi senajā kasetē, radīsies tiešs pierādījums, bet tēvocis Koļa, meitene Varja un viss pārējais pārvērtīsies apstiprinošos netiešajos pierādījumos. Un saruna ar pulkvedi nodevēju izvērtīsies pavisam citāda.

-   …Tagad man neviens par to neteiktu ne vārda, bet toreiz sacēlās pamatīgs tracis - tik tikko nepatrieca no armijas, arī stingro rājienu par nedisciplinētību un modrības zaudēšanu personiskajā lietā iešķieba!

Rogožkins aizvainots apklusa.

-   Vai ar tēvoci Kurtu jūs tikāties pēc tam? - Jevsejevs ievaicājās visikdienišķākajā tonī.

-   Ar kādu tēvoci Kurtu? - Lācis-alkoholiķis pakasīja degunu. - Es tādu nemaz nepazīstu.

-  Tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrā gada piecpadsmitā jūlija vakarā ap pulksten deviņiem jūs tikāties ar tēvoča Koļas paziņu, kurš jums stādījās priekšā kā tēvocis Kurts. Vai pēc tam vēl esat tikušies? Varbūt tieši Briselē?

-   Kad?! - Vēl nepazeminātais pulkvedis Rogožkins iepleta acis. Acu āboli viņam bija iedzeltenā krāsā, sarkanu asinsvadiņu izvagoti. - Kurā gadā? Vai domājat, ka es atceros, ar ko tikos pirms trīsdesmit gadiem?! Taču ne ar kādu tēvoci Kurtu es noteikti nekad neesmu ticies. Tēvocim Koļam tādu paziņu nebija. Turklāt - kā viņš varētu gadīties Briselē? Tīrās blēņas…

Reakcija visnotaļ ticama. Bet, lai kā maskētos, arī meli fonogrammā parādīsies.

-   Paldies, Aleksej Mihailovič! - Jevsejevs izslēdza diktofonu. - Pirmajai reizei būs diezgan.

-  Vai tad būs arī otra? - Pinkainās uzacis pacēlās augšup, sastumdamas krunkās slīpās pieres ādu. - Man pilnīgi pietiek ar pirmo.

Jevsejevs noplātīja rokas.

-   Diemžēl ne viss dzīvē ir atkarīgs no mums, Aleksej Mihailovič. Jūs esat militāro aprindu cilvēks un zināt to labāk par mani, jo esat ilgāk dienējis. Tagad jūs paēdinās un aizvedīs atpūsties uz mūsu iekšējo viesnīcu, bet rīt mēs turpināsim sarunu…

Rogožkins grasījās iebilst, bet kabinetā ienākušie rīkļurāvēji ar savu izskatu vien laupīja viņam jebkuru patiku to darīt.

* * *

Šuročka dzīvoja Sretenkā, senu Maskavas pagalmu dziļumā, - «pats neatradīsi, es iziešu pretī līdz stūrim»…

Karstums bija mazinājies, smidzināja, pūta dzestrs vējiņš - aptuveni tāds bija laiks viņu iepazīšanās dienā. Trīs mēnešu laikā viņu attiecības jutekliskajā ziņā nebija diez cik pavirzījušās uz priekšu - apskāvās, skūpstījās, ar to arī viss beidzās. Pirmkārt, viņiem nebija brīvas dzīvojamās platības - dzīvokļa vai vismaz istabas, kas ļautu pabūt vienatnē un izpētīt vienam otru bez apģērba, kā bērniem, spēlējot «ārstos». Otrkārt, kas patiesībā bija «pirmkārt», Juras mīlas piedzīvojumu pieredze aprobežojās ar pāris īslaicīgiem aktiem. Pirmais notika ar paviršu paziņu studentu jaungada ballītē, kur neizpalika obligātās alkohola pārmērības un tām sekojošās nepatīkamās izjūtas. Viss notika vienā lielā istabā, kaktā vītnes noslēpumaini mirdzināja šķidra priedīte, uz platās tahtas, dī- vāniņa un mīkstajā krēslā ņurcījās pārīši.

-   Izbeidz, tu saplēsīsi man zeķbikses… - kreisajā pusē bija dzirdami apspiesti čuksti.

-   Nekas, nopirkšu jaunas, - kaislīgi čukstēja atpakaļ Borja Kozickis. Atskanēja šmaukstoša skūpsta troksnis.

Labajā pusē elsoja bez vārdiem. Jura tramīgi spicēja ausis, un tas novirzīja viņu no galvenā.

-   Nu, kas ir, tu guli, vai? - čukstēja viņa meitene, šķiet, Vera, stiepdama pretī miklas lūpas. Tad viņa ņēma lietu savās pieredzes bagātajās rokās un samērā ātri noveda līdz galam.

Pa parketu uz galda pusi aizdipēja basas kājas, atskanēja klunkšķi, un Kozicka balss, cenzdamās atdarināt televīzijas diktora intonāciju, svinīgi noskandēja:

-   Laimīgu jauno gadu, dārgie biedri! Aicinu visus piecelties un iedzert!

-   Atnes man glāzi šurp! - kaprīzi pieprasīja Feduns, taču Borja palika principiāls.

-   Nē, nemaz nelūdz! Jo vīns ir dižciltīgs dzēriens, ko pieklājas dzert, stāvot kājās!

Noklikšķēja slēdzis.

-   Ai, kāpēc? Slēdz laukā!

Meitenes steidza kārtot apģērbu un savest kārtībā izspūrušās frizūras. Tad viņi, it kā nekas nebūtu noticis, dzēra par tuvojošos jauno gadu, un tikai Veras un Allas kailās kājas pārvilka svītru uzspodrinātajai fasādei un atklāja tumsā notikušās ņurcīšanās īsto saturu. Juļa bija palikusi zeķbiksēs, taču Feduna apmierinātais izskats un aizdomīgie traipi uz viņas blūzītes nodeva slīpēto pāri.

Nekādas sevišķi jaukās atmiņas par mīlas priekiem Juram nepalika. «Un ļoti labi, ka nepalika,» notikušo vēlāk komentēja viņa uzticamais draugs Ļoņa. «Tu mierīgi varēji kaut ko saķert…»

Šuročka stāvēja uz stūra, kā bija norunāts, plecos uzmestā vieglā mētelītī, zem kura bija redzama klīrīga, vienās rišās un volānos, gaiša ceriņkrāsas kleitiņa. Platoniskajā sfērā viņu attiecības bija pavirzījušās krietni tālāk - Jura bija iepazīstinājis viņu ar vecākiem kā iespējamo līgavu, un tagad viņa veda to rādīt savai ģimenei.

Viņi iebadīja ar degunu viens otram vaigā - sabučojās.

Jura spieda pie krūtīm milzīgu pušķi no dažādām puķēm, sava veida krievu ikebanu - kallas, asteres, neļķes, rozes - visu, kas bija tantītei pie metro. Pazīstamajā somiņā plecā šķindēja pudeles.

-   Tu gribi manējos piedzirdīt? - Šuročka jautājoši pameta ar galvu uz šķindoņas pusi. - Kāpēc ņēmi tik daudz?

-   Trīs dažādus, - atteica Jura Jevsejevs. - Katrai gaumei. Ko kurš vēlēsies. Man taču jāatstāj labs iespaids…

Viņa vecākiem līgava bija patikusi.

-   Jauka meitene, tīra, gudra, - bija teicis Pjotrs Daņilovičs. - Domāju, ka pārrunās viņai problēmas neradīsies. Tiesāto viņas radinieku vidū, jādomā, nav…

-    Un saimnieciska, - Klaudija Ivanovna piemetināja. - Tūdaļ apsēja priekšautu un sāka mazgāt traukus. Lai gan tas vēl neko nenozīmē - iepazīšanās ir viens, bet ģimenes dzīve - pavisam kas cits. Manuprāt, viņa mazliet par daudz pļāpā. Tu viņai delikāti ieminies, ja lieta nonāks līdz kāzām, ka tev ir specifisks darbs, tāpēc mēle jātur aiz zobiem.

Profesijas noslēpumu Jevsejevi saglabāja - Pjotrs Daņilovičs stādījās priekšā kā atvaļināta militārpersona, kas principā atbilda īstenībai, bet Juras darbības jomu sarunā vispār vairījās pieminēt. Šuročka ar vizīti palika apmierināta, tagad bija līgavaiņa kārta atstāt labu iespaidu.

-   Pušķis jāsadala, - Šuročka lietišķi sacīja. - Trijās daļās. Vecmāmiņa un tante ir atnākušas!

Ķērās pie sadalīšanas.

Jura, ar zobiem dīrājot krāšņo celofānu, samulsa.

-   Un tev? Jādala četrās… Bet tad iznāks pārskaitlis… Labāk es aizskriešu un nopirkšu vēl… Lai gan tas ir tālu un vairs jau nav…

-   Nesatraucies, neviens neskaitīs, - Šuročka drošināja, veikli izveidodama trīs visnotaļ pieklājīgus pušķīšus, kas gan maz atgādināja ikebanu. - Man tagad nevajag, gan atsevišķi nopirksi…

Jura Jevsejevs ar pūlēm pārkoda lenti. Katram pušķim pat izdevās sasiet šleifīti, tā ka iznāca gluži pieklājīgi.

-   Viss! - Šuročka teica. - Nebaidies. Viņi ir caurcaurēm inteliģenti.

-   Lai tikai nav aristokrāti. - Jura pasmaidīja. - Ņikita Mihalkovs kādā intervijā nodēvēja sevi par aristokrātu… Mani tas darīja uzmanīgu - it kā jau neklājas pašam par sevi tā…

-   Viņi ir gara aristokrāti, - Šuročka mierināja. - Viņiem nosacītā, grāmatu pasaule ir daudz svarīgāka par reālo. Tu visu sapratīsi.

-   Man jau uznāca drebulis! - Jura izšāva.

-   Nebaidies, neviens tevi neapēdīs, - Šuročka uzmundrināja. - Iesim!

Māja bija kādus simt gadus veca, varbūt drusku mazāk. Četriem stāviem, tā tomēr šķita ļoti augsta, pāri sarkano ķieģeļu fasādei vijās dziļas plaisas. Ar šo arhaiku disonēja vairāki plastmasas pakešlogi.

-  Jaunie krievi izpērk dzīvokļus, - Šuročka uztvēra viņa skatienu. - Klusa vieta, centrs… Manējiem arī piedāvāja. Taču viņiem tas šķita pazemojoši…

Dobji atbalsojošo kāpņutelpu slēdza senatnīgajās, kādreiz stiprajās durvīs iestrādāta atslēga. Te bya apbrīnojami tīrs - neoda ne pēc kaķiem, ne cilvēkiem.

Pagājuši garām vairākām dzelzs durvīm ar telekame- rām, pa nodeldētiem akmens pakāpieniem viņi nonāca ceturtajā stāvā. Šuročka iebāza atslēgu atslēgas caurumā, kuram visapkārt no saplaisājuša dermatīna apakšas laukā rēgojās netīras vates kušķi. Tāds apšuvums bija modē pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados - kvadrātos ar apaļu podziņu katra viducī. Juram pēkšņi likās, ka šeit viņš nokļūs pagātnē. Tā arī notika.

Nožvadzēja atslēga, un Jevsejevs pāri nodeldētam slieksnim iekāpa senlaicīgā priekšnamā - mazā, toties ļoti augstā, kas atgādināja gareniski nostatītu penāli. Bija šauri - te stāvēja ļoti vecs, pamatīgi nobružāts trīs- durvju skapis, pie sienas atradās pakaramais, liels spogulis izkropļoja attēlu kā smieklu istabā, protams, ne tik stipri. Dzīvoklī skanēja balsis.

-   Iesim bibliotēkā…

Šuročka ieveda viņu istabā ar zilām, dzelteni lāsumo- tām sienām, kur pie vecmodīga apaļa galda dzīvi tērzēja trīs sievietes un vīrietis. Divas sienas no grīdas līdz pat griestiem aizņēma grāmatplaukti no nekrāsotiem, laika gaitā nomelnējušiem dēļiem. Tajos blīvējās dažādu izmēru folianti un daudz biezu žurnālu. Arī kaktos stāvēja ar auklu pārsietas «Znamja» un «Novij mir» kaudzes.

-   Un kas par to, ka viņu pazīst visa salonu Maskava un viņš ir izdevis divus krājumus? - teatrālā balsī vaicāja neglīta, rudmataina, gadus četrdesmit veca sieviete. - Es lieliski jūtu literāro tekstu un redzu, ka tā nav poēzija, bet gan visparastākā haltūra!

-   Neizdari tik skarbus secinājumus, Ida, - pašūpoja galvu paveca, taču jaunavīga dāma. - Savulaik man deva recenzēt Brodska manuskriptus, pēc to laiku kritērijiem arī man likās, ka tās ir blēņas… Bet viņš kļuva par Nobela prēmijas laureātu…

-   Tas ir cits gadījums!

-   Iepazīstieties, tas ir Jura! - Šuročka skaņā balsī paziņoja, un četri acu pāri vērīgi uzlūkoja svešinieku. Tieši svešinieku, jo Jura pēkšņi sajutās kā svešķermenis, kas ielauzies gluži citā, viņam nesaprotamā pasaulē.

-   Un tā ir mana mamma, Jeļizaveta Mihailovna. - Šuročka ar roku norādīja uz samērā jaunu, simpātisku dāmu baltā, līdz kaklam slēgtā blūzītē ar tādu pašu kā viņai gaišu matu vainagu. Viņai bija pētīgs, stingrs skatiens, Jura pat mazliet sabozās un, īsi palocījis galvu, pasniedza ziedus.

-   Ļoti patīkami. Jurijs.

-   Tā ir vecmāmiņa, Anna Matvejevna…

Nosaukt vecmāmiņu par večiņu neviens nespētu. Arī vārds «vecmāmiņa» viņai nepiederējās - vienkārši gados vecāka dāma tumšā, neuzkrītošā kleitā ar pakausī mezglā saņemtiem matiem. Taču seja bija grumbaina, acīmredzot neatzīst krēmus, losjonus un kosmetologus, bet apaļās vecmodīgās acenes iespaidu vēl pastiprināja. Un raugās viņa ne vien stingri, bet arī vērtējoši. Atkal solis uz priekšu, palocīšanās, pastiepts ziedu pušķis.

-   Ļoti patīkami. Jurijs.

-   Tā ir tante Iraīda. - Šuročka norādīja uz sievieti, kura lieliski jūt literāro tekstu.

Atšķirībā no visiem pārējiem tante smaidīja. Izskats viņai bija atbilstošs vārdam - garena seja, zirga zobi, iz- spuruši rudi mati. Nervozie pirksti grozīja neaizdegtu cigareti.

-   Ļoti, ļoti patīkami… - Jura kārtējo reizi ar zodu pieskārās krūtīm un pasniedza pēdējo pušķi.

-   Un tas ir tētis, Pjotrs Petrovičs…

Tētim tikpat labi varēja dot gan četrdesmit piecus, gan sešdesmit gadus. Pirmajā gadījumā viņam bija jābūt pamatīgam dzērājam, bet otrā - vienkārši jāpiekopj vētrains dzīvesveids. Viņš sagaidot piecēlās - sirms, gara auguma, viegli uzkumpis, un, cieši raudzīdamies Jurā, sniedza roku.

-   Viņš nav īstais tētis, - mamma iebilda. - Mūsu tētis bija Aleksandrs, es Šuročku nosaucu viņam par godu. Tikai viņš dabūja galu kaut kur Mordvijā. Tomēr Šuročka ir Aleksandra Aleksandrovna, nevis Aleksandra Petrov- na. Kad Pjotrs uzradās, Šuročkai jau bija…

-   Mamm! - meitene dusmīgi iesaucās. - Nu ko tu jau uz sliekšņa…

-   Kas tad ir? Jaunais cilvēks ir ienācis ģimenē. Lai pieņem visu, kā ir!

Jura cieši paspieda tētim - neīstajam tētim - roku, veikli noslidināja no pleca un pasniedza daudzsološi šķindošo somu.

-   Nezinu… Centos, lai būtu visādām gaumēm. Degvīns, konjaks un šampanietis.

Neīstais tētis kļuva jautrāks.

-   Es tūdaļ visu aši ielikšu ledusskapī… Bet tu, Šura, sarūpē uzkodas…

Raugoties uz sevi no malas, Jura jutās apmierināts - nebija apjucis, jūtas drošs un mierīgs, viss izdodas viegli, itin kā pats no sevis. Akadēmijā praktiskajā nodarbībā par tematu «Iepazīšanās» viņš būtu saņēmis piecnieku. Lietišķās etiķetes pasniedzēja Beatrise Karlovna Dorna būtu ar viņu apmierināta.

-   Un es, protams, uzrakstīju negatīvu recenziju! - tante Iraīda turpināja iesākto stāstu. - Kas tad sākās!

«Jāuzvedas tā, it kā tu būtu ieradies pie labiem paziņām, - vienkārši un dabiski. Atrodi ieganstu un pārņem iniciatīvu,» bija mācījusi manierīgā, pedantiskā vāciete. «Pārslēdz sarunu uz sevi, nonāc uzmanības centrā, un tavs sociālais statuss grupā uzreiz būs cēlies…»

Jura uzsmaidīja klātesošajiem un nepiespiesti palūkojās apkārt.

-   Cik interesants sienu krāsojums, - viņš ieinteresēti sacīja, pieiedams un pataustīdams ar roku. Pie pirkstiem palika zili putekļi. - Nebiju tādu redzējis…

-    Balsinājums, pārrullēts ar zeltu, - vecmāmiņa paskaidroja. - Bija tādi rullīši ar rakstiem, tos iemērca krāsā un pēc tam rullēja pa sienām. Bet tas bija sen. Jau gadus četrdesmit nav taisīts remonts.

Patiesi - sienas bija saplaisājušas, uz augstajiem griestiem noplūžu pēdas, bet vienā vietā griesti nodrupuši, atklājot tumšus skalu kvadrātus.

-    Jā, nav viegli taisīt remontu, ja ir piecus metrus augsti griesti, - Iraida iejaucās aizsmēķēdama. - Vieglāk būtu šo dzīvokli pārdot un nopirkt citu…

Jura pirmo reizi izdzirdēja par tik savādu metodi. Jaunais dzīvoklis taču arī nopluks, vai tāpēc tas arī būs jāpārdod? Turklāt, mainot nodzīvotu mitekli pret izremontētu, noteikti jāzaudē istabas vai metri. Pāris reižu pārcelies, bet pēc tam ej uz pagrabu vai bēniņiem? Taču sarunas temats nedrīkstēja būt saimniekiem nepatīkams, tāpēc viņš turpināja lūkoties pēc jauna - patīkamāka.

Starp logiem karājās dīvains pulkstenis - senlaicīgs, smagā ķēdē, kā nelaiķa vectētiņa kabatas «Breget».

-   O-o-o, uzreiz redzams - antīks priekšmets…

Jura pieklājīgi aplūkoja perlamutra spožo ciparnīcu, smalki grieztos rādītājus, romiešu ciparus…

-   Tas bija remontā, - ievērojusi viņa interesi, vecmāmiņa iesaucās, labpatikā ostīdama ziedus. - Tas tieši nupat bija remontā…

Istabā ienākusi Šuročka steigšus piegāja pie vecmāmiņas, paķēra viņai no rokām pušķi, pamatīgi saraustot aiz rokas.

-   Galds gandrīz ir saklāts. Kur ir lielā vāze? Es visas puķes ielikšu ūdenī.

-   Jūs orientējaties senlietās? - iejautājās Iraīda ar vieglu zobgalību balsī. Acīmredzot viņai nepatika, ka viņš bija sarunu novirzījis uz sevi. - Ak tā, jūs taču laikam strādājat arhīvā? Cik tagad arhivāri pelna?

Neīstais tētis atgriezās savā vietā. Viņš izskatījās mundrāks un pat jaunāks.

Jura saminstinājās.

-   Tas atkarīgs no lietas, kuru… - Viņš apķērās. - Alga ir normāla. Un prēmija ir atkarīga no tā, cik nozīmīgs ir… atklājums.

-   Ceru, ka jums jau ir zinātniskais grāds? - neuzbāzīgi painteresējās Jeļizaveta Mihailovna.

-   Iraīda, Ļiza, tas ir nepieklājīgi! - vecmāmiņa pārmetoši aizrādīja.

-    Kāpēc? - Garsejainā Iraīda izpūta dūmu mākoni.

-   Suročkas potenciālā līgavaiņa materiālās iespējas nedrīkst būt mums nekāds noslēpums.

-   Katrā ziņā konjakam viņam pietiek! - Pjotrs Petro- vičs saberzēja rokas.

Glaimots par atbalstu, Jura kautrīgi nodūra acis.

-Navjau «Hennessy»…

-   Kas tas nav? - Jeļizaveta Mihailovna nesaprata. Arī Iraīda neizpratnē pacēla uzacis.

-    «Hennessy» ir franču konjaks, - Jura paskaidroja.

-   Tikai ļoti dārgs. Nav man pa kabatai.

-   Pagaidām nav pa kabatai, jauno cilvēk. - Neīstais tētis pacēla pirkstu. - Pagaidām! Kad es aizstāvēšu savu disertāciju, es noteikti nopirkšu «Hennessy»! Un jūs, jaunekli, agri vai vēlu kļūsit bagāts un dzersit šo franču suslu tējas glāzēm!

«Diez vai,» Jura nodomāja. «Mūsu darbā pie bagātības var tikt vienīgi ar nodevību. Turklāt - kurš konjaku dzer tējas glāzēm? Vienīgi cūkas…»

Beatrises Karlovnas tēls savicināja abas rokas. Taču Jura arī pats saprata, ka neko tamlīdzīgu skaļi teikt nedrīkst, viņš izvēlējās gudru un apcerīgu jautājumu, kam vajadzēja pacelt viņa reitingu vēl par dažiem punktiem.

-   Kāds ir jūsu disertācijas temats?

-   M-m-m… - Pjotrs Petrovičs saviebās kā zobu sāpēs. Jeļizaveta Mihailovna zobgalīgi pasmīkņāja.

-   M-m-m…

Viņš saspringa, vai nu mēģinādams atcerēties, vai izdomāt, un beigu beigās, iztaisnojis muguru, izšāva:

-    «Otrā gadu tūkstoša konstruktīvais modernisms - padomju inteliģences garīgo nebrīvi kompensējoša parādība»…

Jura apdomāja. Vajadzēja pateikt ko gudru, bet viņš nespēja orientēties terminu gūzmā. Tikai viens aizķērās…

-   Kā otrajā gadu tūkstotī varēja gadīties padomju inteliģence? Un kāda ir tās nebrīve?

-   Man patīk viņa jautājumi, - Anna Matvejevna smalkjūtīgi pasmaidīja.

Neīstais tētis sastinga, iepletis acis. Taču tikai uz mirkli.

-   Vareni, jaunekli, jūs saskatāt pašu būtību. Kad es sāku darbu, runa bija par sešdesmito gadu modernismu. Taču laiks apsteidza manu disertāciju, nācās precizēt nosaukumu - septiņdesmito, astoņdesmito, deviņdesmito gadu modernisms… Par otro gadu tūkstoti es izdomāju tikai tagad. Un galīgi izgāzos…

-   Tu to dari nepārtraukti, - sāņus noteica Jeļizaveta Mihailovna. - Kā man tas ir apnicis!

-   Nāksies pārveidot nosaukumu, - nepievērsdams uzmanību sievas replikai, Pjotrs Petrovičs turpināja. - Taču tas nav tik vienkārši, jo daudz ko nāksies apjēgt no jauna… Jā… Par to ir vērts iedzert!

-   Un kā tad ar pašu tekstu? - Jura brīnījās. - Arī to taču nāksies pārveidot?

-   Paša teksta nav, - Jeļizaveta Mihailovna asi izmeta. - Pjotr, nejauc cilvēkam galvu!

-    Nepiekrītu, - neīstais tētis iebilda. - Teksts ir, tikai tas eksistē»manā galvā. Es jau tāpat esmu zinātņu kandidāts, un man nav vajadzīgi nekādi apstiprinājumi! Tuviniekiem vajadzētu mani saprast! Bet, ja tas būs principa jautājums, es disertāciju aizstāvēšu! Jā gan, aizstāvēšu!

Viņa balss nodrebēja, it kā viņš būtu apsolījies kāpt Golgātā.

Jeļizaveta Mihailovna piecēlās.

-   Tur jau laikam viss ir gatavs… Iesim mazgāt rokas…

Ieplaisājusi vanna, nokritusi flīze, spogulis nolupušām

malām, iestāvējies mitruma smārds, tekoša skalojamā kaste un līdzās - spainis ar ūdeni…

Iespaidu neuzlaboja pat speciāli uzkārtais sniegbaltais dvielis. Izskatījās, ka šie cilvēki tik tikko savelk galus kopā… Doma pazibēja un šķietami pazuda, bet, kad Jura iegāja viesistabā un ieraudzīja vecum veco bufeti ar dažādiem traukiem, nodilušo dīvānu un aizvēsturisku melnbalto televizoru, viņš saprata - Šuročka dzīvo nabadzībā! Un pašas šūtās kleitas ar volāniņiem nav aiz labas dzīves…

Uz galda bija krietni mazāk izsmalcinātības nekā pirmītējā sarunā - šķīvis ar vārīto desu un sieru, biezos gabalos sagriezta un sīpolu gredzeniem pārkaisīta siļķe, bļoda ar salātiem, tomāti… Un viss.

Viņa mamma Kļava līgavas lūkošanas reizē tika sarūpējusi daudz bagātīgāku mielastu - krabju salātus, uzgrieztu gaļu un zivi, sarkanos un melnos ikrus pašas ceptos groziņos, krāsnī ceptu pīli ar āboliem un daudz citu gardumu…

«Nabaga Šuročka!» Jura nemanāmi saņēma līdzās sēdošo meiteni aiz rokas. «Jāpārved tevi uz normāliem apstākļiem… Protams, vecāku dzīvoklī būs pašauri, bet var taču iestāties rindā pārvaldē… Un, ja dotos uz provinci, tur uzreiz tiktu pie dzīvokļa…»

Viņa domas pārtrauca neīstais tētis, svinīgi parādīdamies no virtuves.

-   Karstais ir klāt! - viņš priecīgi pavēstīja.

Vienā rokā Pjotrs Petrovičs turēja bļodu ar kūpošiem kartupeļiem, otrā - visas trīs Juras atnestās pudeles, turklāt konjaks bija gandrīz līdz pusei iztukšots.

Mielasts sākās un turpinājās pa ierastām sliedēm. Sievietes dzēra šampanieti, Pjotrs Petrovičs - konjaku, Jura palūdza degvīnu. Skaistus tostus neviens neuzsauca.

-   Uz iepazīšanos! - Pjotrs Petrovičs uzaicināja; stiklam iešķindoties, mazās un lielās glāzes saskārās.

Uztraukumā Jura izmet'a «Krievu standartu», Šuročka tūlīt pastiepa uz dakšiņas kumosiņu siļķes un karoti ar karstiem vārītiem kartupeļiem. Jura sāka to visu gremot, smaidīdams, priecādamies par jaunajām sajūtām un brīnīdamies, cik labi degvīns iet kopā tieši ar šādām uzkodām. Viņam pat sagribējās vēl iedzert.

Pjotrs Petrovičs tūdaļ ielēja.

-   Par draudzību!

Viņš vienā mierā konjakam uzkoda siļķi un slavēja:

-   Labs konjaciņš, sen nebiju baudījis…

Jeļizaveta Mihailovna sarauca uzacis.

-   Nedzer kā zirgs!

-   Hi, hi, mīļā, zirgi dzer spaiņiem… Tikai ūdeni! - viņš iesmējās. - Toties šņabi var dzert tikai cilvēks! Tāpēc ka cilvēks ir radības kronis!

Iraīda dzēra šampanieti, smēķēja tievu cigaretīti un rūpīgi pētīja Juru.

-   Jaunais cilvēk, jūs zināt smalkas konjaku markas, - viņa beidzot sacīja. - Bet kā ir ar Kafku? Vai ko tur runāja Zaratustra? Vai sarežģīta intelektuāla lasāmviela jūs interesē?

Jura jau bija iedzēris vairākas glāzītes un noreibis. Atslābinājies. Un vieglprātīgi izturējās pret «eksāmenu».

-   Zaratustra. Es nezinu, ko viņš ir teicis. Bet sacīšu tikai to, ka skaidrā viņš runāja vienu, bet sadzēries - citu…

Murdoņa ap galdu noklusa. Šuročka parāva viņu aiz rokas. Četri acu pāri raudzījās uz neizglītoto puišeli. Joks nebija izdevies.

Jura samulsa.

-   Un Kafka… Izdomāt, kā cilvēks pārvēršas par tarakānu…

-   Par blakti, - klusi izlaboja vecmāmiņa, nepaceldama acis no šķīvja.

-    …un kā radinieki nosit viņu ar ābolu… Manuprāt, tā ir vistīrākā patoloģija. Viņam derētu aiziet pie psihiatra…

Iraīda pašūpoja galvu.

-   Ārprāts. Klusais ārprāts…

-  Patiešām, Ļiza! - vecmāmiņa pārmeta. - Jauns zēns, strādā arhīvā. Ko tu viņu tramdi? Arī man Kafka ne visai… ja nu vienīgi «Pils»…

«Nekas,» Jura nodomāja. «Kad pienāks laiks, es pastāstīšu, ka neesmu nekāds arhīva žurka, bet gan FDD kapteinis! Un jūs pārstāsit izturēties pret mani ar šo savu vieglo ironiju!»

-   Bet vai Solžeņicinu tu esi lasījis? - neīstais tētis apvaicājās un izmeta kārtējo glāzīti. - Ne to, ko visi zina, bet nopietnus darbus. Piemēram, «Atgadījums Sepetovas stacijā»… Vai «Matrjonas sētu»… Vai «Sarkano riteni»?

-   Nē, par nožēlošanu. Nav gadījies.

-   Labi vien ir! - Neīstais tētis ar nožēlu izkratīja glāzītē pēdējos gramus konjaka. - Neklausies viņās! - viņš pavēlēja. - Tās visas ir blēņas! Nav ko rīt, bet grāmatas pērk! Un kāda jēga?

-   Ko nozīmē - nav ko rīt? - Jeļizaveta Mihailovna aiz- svilās. - Mē ar Šuročku tā nolēmām - neņemsim vistu, bet izcepsim torti! Mazas uzkodas un tēju! Tev tikai patīk visu sabojāt…

-  Mamm! - Šuročka pielēca kājās. - Es uzlikšu tējkannu. Un atnesīšu torti.

Tēja bija plāna, bet torte - parasta. Mamma Kļava cepa daudz labāk. Vai arī mazāk taupīja.

«Nekas,» Jura nosprieda. «Mamma Kļava iemīlēs Šu- ročku, par spīti visiem šiem sīkumiem. Un gatavot viņa iemācīsies…»

Pa to laiku pie galda pieņēmās spēkā literārās kaislības.

-   Ja gribat zināt, man neviens no viņiem nepatīk - ne Siņavskis ar Dānieļu, ne Ginzburgs, ne Borodins. - Neīstais tētis atmetās pret krēsla atzveltni un šūpojās uz tā aizmugurējām kājām. - Tā es arī varu rakstīt!

Iraīda sarauca uzacis. Jeļizaveta Mihailovna iesmējās.

-   Nu labi, Petja, - Anna Matvejevna samierinoši sacīja. - Neaizmirsti, ka tie ir cita laikmeta cilvēki. Tajā laikā viņi bija pieprasīti un tika uztverti pavisam citādi…

Pjotrs Petrovičs ar svarīgu izskatu pacēla pirkstu.

-   Tieši tā! Kad viņi tika vajāti un aizliegti, tad viņus saprata un slavināja! Bet pietika visu atļaut, kad viņu slava norietēja! Kur ir tas pats Solžeņicins? Kādus ģeniālus romānus viņš raksta?

Šuročka pieliecās un, uzvēdīdama šampanieša elpu, karsti iečukstēja Juram ausī:

-   Iesim manā istabā, viņi vēl ilgi strīdēsies…

Mazajā kvadrātveida istabiņā varēja novietoties tikai

bufetīte ar krēslu un šaura gulta. Loga priekšā šūpojās kāda koka zari, pa stiklu lija lietus straumītes. Šuročka noklikšķināja aizbīdni un smaidīdama pienāca pavisam tuvu klāt. Taču neko neteica. Skatījās - un viss, it kā kaut ko gaidīdama…

Nebūtu Jura iedzēris piecas glāzītes degvīna, viņš nesaprastu - ko. Taču skurbums dara cilvēku vienkāršāku un saprotošāku, tāpēc viņš, ļaudams vaļu jūtām, sāka al- kaini skūpstīt meiteni, pēc tam noguldīja viņu gultā, pacēla kuplos svārkus, atsegdams baltas kājas ar spēcīgiem gurniem, ko vēl vairāk uzsvēra šaurās zīda biksītes, tad gluži dabiski tās novilka, vienlaikus nokratīdams mājas čībiņas, un, pielikdams izģērbšanas aktam punktu, iesvieda sarkano vīkškīti kaktā. Beatrisei Karlovnai tas patiktu! Tiesa, viņa to netika mācījusi… Tomēr viņai patiktu.

Kad viss bija galā, Jura sajuta ne tik daudz fizisku apmierinājumu, cik milzīgu iekšēju prieku. Uzvara! Uzvara! Tiesa, viņš daudz ko nesaprata… Varbūt tāpēc, ka ik brīdi gaidīja klauvējienu pie durvīm. Viņš paskatījās uz aizbīdni - vārgs, neizturēs spēcīgāku grūdienu…

-   Nebaidies, - smagi elpodama, Šuročka sacīja. - Viņi ir kā medņi - aizrāvušies neko nedzird… Es teikšu, ka meklēju tev grāmatas.

Jura pakasīja pakausi… Grāmatas viņu patlaban neinteresēja.

-   Tad tu esi… Meitene?

Šuročka sāka smieties.

-  Vairs ne! - Viņa ar grūtībām izrunāja vārdus, tik sirsnīgi bija jāsmejas. Viņa gultā burtiski locījās smieklos.

«Kas tur smieklīgs?» Jura apmulsis nodomāja, saprazdams, ka pateicis kādu muļķību.

-   Bet… biji?

Puskailais ķermenis sāka histēriski raustīties. Meitene ar rokām aizklāja seju.

-   Nu, protams, biju! - izlauzās caur pirkstiem. - Vai tad tu nejuti?

Jura paskatījās uz palagu, taču nekādu deflorācijas pazīmju nemanīja. Analizējot savas izjūtas, arī nekā tāda neatcerējās. Iznāk, ka Šuročka smejas par viņu?

-   Pagaidi, tu taču teici, ka piezvanīja mamma un nekas nenotika?

Šuročka pārstāja smieties. Pavilka lejup bezkaunīgi uzrautos svārkus, apsēdās, apņēmusi ceļus, paraudzījās pē- tīgi stingri kā viņas vecmāmiņa.

-   Vienreiz piezvanīja, citu reizi - ne… Vai tam kāda nozīme? Tu taču neesi nevainīgs?

-   Nu, jā… - Jura bija spiests piekrist. Viņš apjauta, ka iet pa nepareizu ceļu. Beatrises Karlovnas tēls pārmetoši grozīja galvu, pielicis plaukstas iekritušajiem vaigiem. Steigšus vajadzēja laboties.

-   Nē, es tikai tāpat vien pajautāju, piedod. Aiz muļķības…

Šuročkas skatiens atmaiga.

-   Nu, iesim pie mūsējiem…

Viņi atgriezās pie galda. Tur nekas nebija mainījies. Viņu prombūtni neviens netika pamanījis. Intelektuālais, bet, pēc Juras domām, bezjēdzīgais un nevajadzīgais strīds turpinājās.

-   «Metropole» ir mēsls! Un «Kontinents» arī! - sarkans un izspūris ārdījās neīstais tētis. Viņš bija pagalam aiz- svilies. - Novērtēta tika politika, nevis literatūra! - Pjotrs Petrovičs trieca dūri galdā. - Ja es uzrakstītu romānu un trāpītu īstajā brīdī, varētu dabūt «Nobelu»… Mana beidzamā eseja pievērsa visas literārās Maskavas uzmanību!

-   Piecas lapas izdevumā ar piecu simtu tirāžu?! - Jeļizaveta Mihailovna savilka uzacis. - Visas Maskavas?

-   Un kas par to?! Ieinteresēti cilvēki dod eksemplārus cits citam, pārraksta tos, sūta paziņām… Galvenais - ideja, domas svaigums! Vasja Golšteins teica, ka viņa bijusī sieva zvanījusi no Parīzes un bijusi sajūsmā par to, kā es formulēju problēmu! Kad es uzrakstīšu romānu, to tulkos visā pasaulē!

Jeļizaveta Mihailovna atmeta ar roku.

-   Nevajag romānu! Uzraksti īsu stāstiņu, aizsūti uz redakciju, un pēc tam mēs izlasīsim recenziju!

-   Nē! Es negribu šķiest spēkus sīkumos! Es radīšu šedevru!

-   Petja, tu sen solīji salabot klozetpodu, - delikāti ieteicās Anna Matvejevna. - Kaste jau divus gadus nedarbojas. Cik ilgi var staigāt ar spaini…

-   Nē, nē, neiegrožojiet Petjas garu, - iebilda Iraīda.

Jura aizgāja neatvadījies, šeit tas bija pieļaujams. Atvadoties Šuročka iedeva viņam grāmatu kaudzīti un aizrautīgi noskūpstīja.

Astotā nodaļa

DIGERU IKDIENA

2002. gada augusts, Maskavas pazeme

Šo četru stundu laikā Sesks bija uzberzis un pārplēsis divas tulznas plaukstās, vairākas reizes miris un no jauna augšāmcēlies līdzīgi kādam putnam, kurš atdzimstot no pelniem.

Viņi ar Mežaini pa kārtai miljons reižu tika zvēluši ar āmuru pa aizmūrējumu, tad vēl miljons un pēc tam - vēl pusotra miljona reižu, un, mammīt mīļā, viņi bija vai traki palikuši aiz noguruma un gaisa trūkuma.

Šim vakaram Seskam bija paredzēts neliels metiens sakarā ar Ritas aizbraukšanu uz Dņepropetrovsku, un jau kopš rīta viņš lauzīja galvu - aicināt uz to Mežaini vai ne. Uz vakarpusi Sesks nolēma, ka, lai gan Mežainim piemita savas dīvainības - atklāti sakot, viņš bija nesabiedrisks cilvēks -, taču aicināt viņu tomēr vajadzēja - kā nekā Maskavas pazemes leģenda. Tikai, kad Sesks izteica ielūgumu skaļi, Mežainis reaģēja ļoti gurdeni. Ne septiņdesmitgrādīgā Abhāzijas čača, ko tika solījis kāds no viesiem, nejautrās, apaļpakaļainās meičas (kārnas un garlaicīgas Sesks neatzina - to zināja visi) nespēja viņu iekārdināt.

- Strādāsim, - viņš noteica. - Tad jau redzēs.

Ej nu saproti viņu. Ar vienu vārdu sakot - nesabiedrisks cilvēks. Nepietiek, ka viņi godīgi bija nostrādājuši

ogļrača maiņu, sviedri līst straumēm un drīz nebūs ko elpot, - gluži vienkārši vajag zināt mēru.

«Gaiss!» dziedāja Kostja Kinčevs. «Man vajadzīgs gaiss!»

Ar «gaisu» viņš domāja naudu. Piķi. Skanošo. Cungu- ru. Bet alkatība fraieru pazudināja, cik zināms. Taču Seskam šobrīd bija vajadzīgs visparastākais gaiss. Ne tas, kas Šveices Alpos, bet tepat Maskavā, lai arī pilns izpūtes gāzēm, tomēr relatīvi svaigs gaiss…

-   Vai atceries Kostju Kinčevu?! - Sesks no muguras uzsauca ar āmuru strādājošajam Mežainim. Viņam izdevās pārkliegt gan sitienu troksni, gan skanīgo atbalsi zemajās velvēs.

-   Kinčevs?! Tas, kurš pārdeva mums NATO zemūdens tērpu? - Mežainis bliež sākotnējā tempā, pat nepagriežas.

-   Nē, Kinčevs ir tas no «Alises»!

-   Alise? Kas par Alisi?

Bum! Bum! Bum!

-   Tā ir grupa, - Sesks skaidro, un vārdi noslīkst dauzīto ķieģeļu brīkšķos. - Mūzika! Dejas! Labi, nav svarīgi…

-   Es nepazīstu Kinčevu.

Ballīte draud pajukt. Viss par to liecina. Bet Mežainis neceļ ne ausu.

-   Paklau, atvilksim elpu, vai? - Sesks ieminas.

-Ko?

-   Atpūties, velns ar ārā! - Sesks auro. - Ejam mājās!

Mežainis apstājās. Pagriezās atpakaļ. Sejā lasāms -

nav sapratis. Aizgriežas un dauza atkal. Drīz ievibrējās Seska modinātājs - desmit minūtes bija garām, tagad ir viņa kārta ņemt rokā āmuru. Sesks nospļāvās un slējās augšā. Ceļi negribēja iztaisnoties - te nu bija, raujies vēl tā! - un rokām piemeties sīks drebelis. Sesks iedomājās, kā viņš ar tādu roku vakarā glāstīs apaļās pakaļiņas, un viņam pēkšņi sanāca smiekli.

-   Kas tev? - Mežainis pasmaidīja. - Otrā elpa?

Sesks tūdaļ sadrūma.

-   Nē. Tāpat vien.

Viņš sev teica, ka godīgi norukās tās desmit minūtes un tad ņems Mežaini aiz čupra un viņi tīsies projām no šejienes. Vai arī lai Mežainis dauza viens, ja viņam tā gribas. Tomēr desmit minūtes Sesks neizturēja. Atvēziens kļuva aizvien īsāks un vārgāks, un vienā brīdī roka vairs nespēja āmuru noturēt - tas vienkārši izšļuka zemē, no- šķindinādams dzelzi pret akmeni.

-   Viss. Tas maita mani ir pieveicis. Es vairs nespēju.

Sesks pagriezās pret Mežaini. Luktura gaisma pārslīdēja uz izdauzīto ķieģeļu kaudzes sēdošam sakumpušam stāvam, nomelnējušai sejai ar baltām vertikālām līnijām - sviedru pēdām. Seja samiedza acis un novērsās.

-   Ej mājās, - Mežainis teica. - Es te padežurēšu.

Sesks pēkšņi saspurojās kā gailēns, pats nesaprazdams, kālab.

-   Kāda velna pēc? - viņš ieķērcās no putekļiem aizsmakušā balsī. - Ko tu te dirnēsi kā tāds muļķis? Iesim abi!

-   Neiešu. Daudz vairs nav atlicis. Kāds atnāks, maķenīt parubinās un iekšā būs. Bet mēs paliksim ar garu degunu. - Mežainis ieslēdza savu pieres lukturi un apskatīja asinīs noberztās delnas. - Ej, rīt atgriezīsies. Atnesīsi kaut ko rijamu. Un ūdeni tā pavairāk, ko nomazgāties.

Sesks raudzījās viņā un grasījās kaut ko teikt, taču neko nepateica. Tāpēc ka Mežainim bija taisnība. Nav zināms, kas slēpjas aiz šīs sienas, - varbūt kārtējā žurku valstība, bet varbūt kas nopietnāks. Kas zina. Pēc tam visu mūžu varēs kost pirkstos. Bet te tupēt Seskam tik ļoti negribas! Viņam vajadzīgs gaiss! Turpretī Mežainis - tas var dienām ilgi neizkāpt virszemē, kā tāda dziļūdens zivs, sēž, kustina žaunas, spīdina lukturi, sasodītais pazemes monstrs. Un neko vairāk viņam nevajag… Dievs ar viņu. Lai jau sēž, ja patīk.

«Bet no trešās puses,» Sesks domāja. «Tas Mežainis, vai viņš kāds svētais? Pasēdēs tumsā kādu stundiņu, pasēdēs vēl, kamēr sirdsapziņu pieklusinās, bet tad piecelsies, akurāti izlauzīs sienu un aizstieps visu, kas tur būs vērtīgs. Paslēps kaut kur, bet no rīta kaut ko samuldēs… Vai tā nevar notikt?»

Viņš vēl nebija paguvis izdomāt atbildi uz savu jautājumu, kad Mežainis sacīja:

-   Es bez tevis neko nelauzīšu. Ej, nebaidies!

-   Par ko tu runā? - Sesks izmeta.

Pēkšņi viņam sāka kņudēt aiz ausīm, padusēs, zem ceļiem - visur kur. «Es nu gan esmu maita,» Sesks nodomāja. «Lai gan no ceturtās puses…»

-   Labs ir. Viss. Ar labu nakti!

Viņš, var teikt, jau bija noskaņojies uz iešanu, pat savu pazemē lienamo kombinezonu attaisījis, lai pārģērbtos, bet nezin kāpēc pameta skatienu pulkstenī un ieraudzīja - pusdivpadsmit naktī. Mammīt mīļo, pusdivpadsmit! Kad pāries mājās, būs jau pusnakts. Maucība, ne siena, Sesks nodomāja. Un saprata, ka nekādas ballītes nebūs, nu jau kā bankā nebūs, beigusies, palieciet sveikas, paka- ļainās skuķes, paliec sveika, 70 grādu čača.

Viņš paņēma āmuru, palūkojās uz sienu, pateica tai: «Maitai» - un iebelza pēdējo reizi. Noteikti pēdējo. Pat rokas ne Sāpēja, ne trīcēja. Un pēkšņi zem āmura kaut kas nokrakšķēja (Sesks sabijās, ka ātrumā salauzis kātu), un tūdaļ pāris ķieģeļu apdomīgi, slinki izvēlās no sienas un - bladāc! - iekrita tumsā.

Sezams bya atvēries.

Ar vienu smadzeņu pusi Sesks vēl aizvien turpināja domāt par savu dārgo zinātniskās pētniecības āmuru, par smagā ogļraču darbā sabeigto organismu un izbojāto ballīti, tomēr jau bez ažiotāžas, vārgi, aiz inerces. Bet otru pusi bija pārņēmis ugunsgrēks, tā kusa kā sviests uz karstas pannas.

Sezams atvēries! Noslēpums! Piastri! Grūti izstāstīt, kas notiek digera galvā, kad viņa priekšā kāda rūpīgā mūrējumā atveras slepena eja, ilgotais melnais caurums. Ne mīkstā Skārleta Johansone, ne apcepusies ar garoziņu Anželīna Džolija, ne visā Volhonkā pazīstamā prostitūta ar iesauku Baltais Zirgs - neviens un nekas šādā brīdī nepiespiedīs digeru novērsties no tikko izsistā cauruma.

Arvienvārdsakot - Sesks bija atdzīvojies.

Ar vairākiem veikliem cirtieniem viņš paplašināja spraugu, nometa āmuru un iebāza iekšā galvu. Ar pieres lampu pietika, tikai lai izgaismotu sīciņu mēness virsmas ainavu no smiltīm, šķembām un stikla lauskām. Pārējais grima tumsā. Taču galvenais nebija tas, ko viņš ieraudzīja. Galvenais - iekšpusē bija jūtama maitas smaka. Reāla maitas smaka. Nevajag pat sasprindzināt ožu, viss tāpat ir skaidrs.

Sesks atrāva galvu un teica:

-   Sūdu bedre, Mežaini. Sūdu bedre.

Mežainis pabīdīja viņu sānis un arī iebāza galvu.

-   Droši vien bomžu midzenis, - viņš noteica. - Tā gadās.

-   Kas gadās? Kāpēc gadās?! - Sesks pēkšņi uzsprāga. - Kāpēc noteikti bomžu midzenis?

Viņš izrāva Mežainim no rokām āmuru, uz kura tas bija balstījies, atņēma ar tādu sejas izteiksmi, itin kā Mežainis būtu vainojams pie tā, ka no melnā cauruma ne- vēdī sauss, paass neskartu kapeņu, simtgadīgu papīru un dārglietu aromāts, bet nāk visparastākā smirdoņa. Viņš atkal un atkal sita pa sienu, līdz bija atvērusies eja, pa kuru varēja ieiet gandrīz nesaliecoties. Tad atsvieda āmuru sānis.

-   Viss, - Sesks noelsās. - Tukšām rokām no šejienes prom neiešu.

Viņš izspļāva saujā sen garšu zaudējušo izmirkušo košļeni un pielipināja spraugas augšpusē, iezīmēdams savu teritoriju. Lai ari nekam nederīgu, atkritumiem pie- gāztu, lai. Tomēr savu - likumīgo.

-   To es saprotu. Dzimis digers. Spečuks, - Mežainis atzinīgi noteica. Viņš salūkoja zemē izsmēķi un līdzās baltajam «riglisa» kleksim uzvilka savu firmas zīmīti ķerainas eglītes formā. - Esam nostiprinājušies. Varbūt arī uziesim kādu nekādu Cinu dinastijas vara tējkannu?…

* * *

Acu vietā viņam bija divi dobuļi nelīdzenām malām, sejas āda nokarājusies, lejpusē sakrokojusies, itin kā kails galvaskauss būtu apklāts ar mitru lupatu. Un kakls uzpūties. Neticami uzpūties - teju, teju pārplīsīs.

Mežaina sirds bija paguvusi izdarīt kādus desmit klauvējienus, iekams viņš spēja ko pateikt. Un viņš sacīja:

-   Tu esi lasījis «Tomu Sojeru»?

Sesks uz pirkstgaliem tupēja līdzās. Kad viņi bija beiguši apskatīt otru pagrabu, pārkāpuši kāda sadauzītai viena ķieģeļa platuma sienai un attapušies šeit, Sesks stāstīja kaut ko aizraujošu par klejojošiem čigāniem, savu bērnu dienu velosipēdu un vecmāmiņas ievārījumu, kuru tie paši čigāni tika nospēruši no līdzīga pagraba, tikai ne tik dziļa…

Un ne tik sena… Mežainis paspīdināja gaismu, uzmanīgi palūkojās apkārt - pelēkas, porainas gliemežnīcu ieža sienas, velvēti ķieģeļu griesti, akmens pakāpieni ved augšup, bet atduras zemē, kas tos pa pusei apbērusi… Griestos iestrādāti sarūsējuši gredzeni, rādās, ka tajos karināti cūku vai liellopu liemeņi… Droši vien virspusē kādreiz bijis traktieris vai restorāns, bet varbūt gaļas veikals… Pirms gadiem simt piecdesmit, bet varbūt visiem divsimt - tad zemes virskārta bija par dažiem metriem zemāk nekā tagad, tāpēc ari pagrabs ir tik dziļš…

Pēkšņi Sesks aprāvās pusvārdā. Un ne vienkārši apstājās, bet kā gājis, tā spēji sakņupa, it kā būtu dabūjis lodi vēderā. Un Mežaina skatienam atklājās tas, ko bija ieraudzījis Sesks. Pirmajā mirklī viņš pat neattapa, kas tas bija, kas ir noticis, - tikai šaušalīgs vieplis rēgojās no tumsas un biezs, smirdīgs vilnis vēlās pretī. Viņš apstulba. Kur viņš atradās, kādā pasaulē? Vai tepat zem mierīgās Maskavas starp burbuļojošām caurulēm un ierasti smakojošiem kanāliem… vai arī karā, kautuvē pārvērstā pagrabā kalnu aula nomalē?… Šīs sekundes bija pašas nepatīkamākās, jo viss, ko Mežainis rūpīgi slēpa sevī, nelaida laukā, drīvēja pārbāztās atmiņas tukšumos un ne- paguris lika ielāpu uz ielāpa, - visa tā draņķība pēkšņi izsprāga laukā. Uz divām trim sekundēm, ne vairāk. Taču arī ar to bija gana.

Viņš paņēma nost respiratoru, nospļāvās un atkārtoja:

-   Marks Tvens. «Toms Sojers». Esi lasījis vai ne?

-   Lasījis? Ko? Nē… Jā… - Sesks vēl aizvien sēdēja un pat bija pārstājis gremot savu košļeni. - Tas ir, nē. Nezinu. Ej dirst, Mežaini. Vai tev nav vienalga?

-   Indiānis Džo. - Mežainis nezin kāpēc sāka kaut ko meklēt somā, kas karājās plecā, taču aizmirsa, ko. - Bija tāds tips, kaut kas līdzīgs digeram, - ložņāja pa alām, meklēja apslēptu mantu. Galvenais ļaundaris. Bet, kad gribēja no alas izlīst, izrādījās, ka izeja ir aizmūrēta…

-   Vajadzēja paņemt vairāk alu, - Sesks teica. - Šņabi. Man sametās sūdīgi.

Mežainis savā mūžā jau līķus bija redzējis. Viņa vada komandieris, kurš bija paguvis pabeigt trīs kursus žurnālistos MVU, dēvēja līķus par kadavriem, pa franču modei. Āksts viņš bija, tas komandieris. Visus čečenus, dzīvus vai mirušus, arī sauca par kadavriem. Un nomira tikai desmit minūtes pēc tam, kad Amira vīri bija burtiski izķidājuši viņa ķermeni, kas šķita tik vājš un trausls.

Smidzināja drēgns oktobra lietus, un komandierim bija seja kā porcelāna lellei - balta, gluda, spīdīga.

Bet šis te drīzāk līdzinājās šausmu filmu spokam. Lētu B kategorijas šausmeņu vieplim. Tas nebņa tik briesmīgi.

Nogalinātais sēdēja, ar muguru atšļucis pret puspuvu- šām koka durvīm, un kādu metru virs viņa galvas rēgojās vara plāksnīte, kuras uzraksts neglābjami bija norīvē- jies.

«Būs kāds pusgads,» Mežainis konstatēja.

Vējjaka ar sintepona oderi, biezas bikses, zābaki līdz potītēm. Siltās drēbes. Ziemā atstiepis pedāļus vai agrā pavasarī. Viena kāja izstiepta, otra - celī saliekta. Pozu var saukt par dabisku, pat atbrīvotu - Mežainis bija redzējis daudz nedabiskākas pozas dzīviem un gluži veseliem cilvēkiem. Tikai galva gulēja uz kreisā pleca gluži ne-dabiski. Kā svešķermenis. Piemēram, kāpostgalva. Kakls bija pilnīgi salauzts. It kā kāds būtu pienācis un atvēzienā iezvēlis ar smagu āmuru, līdzīgif kā Seskam.

-   Kas šis tāds ir? - Sesks izmocīja.

Viņš nepieceldamies bija atvirzījies vēl tālāk no līķa, pārvietojoties tupus uz pirkstgaliem. Tagad viņš kluknē- ja, klusi šūpodamies, - kā stuporā.

-   Kā lai es to zinu? - Mežainis iespīdināja nogalinātajam sejā, pareizāk tanī, kas no sejas bija atlicis. - Homo sapieris. Precīzāk grūti pateikt.

-   Bomzis, - Sesks noteica.

-   Varbūt arī bomzis. Digers viņš nav, tas ir skaidrs. Civilie kankari, ne luktura, nekā. Un, ja būtu pazudis digers, mēs to zinātu.

-   Ja nu šis ir tas… nu, kā viņu… Arnolds? Izveicīgais? Kura meklēšanu izsludināja deviņdesmit devītajā?

-   Arnoldu notvēra. Koktebelē.

Sesks pašūpojās vēl dažas reizes.

-   Viņam kāds izgrauzis acis, - viņš klusi ieminējās.

-   Tā nav mūsu darīšana, - Mežainis atteica.

Sesks strauji piecēlās, iztaisnojās, atsitās ar galvu pret izvirzījumu sienā un nolamājās.

-   Tā. Labi, - viņš sāka bērt vārdus. - Nav mūsu darīšana. Pareizi. Mēs te neesam bijuši. Mēs neesam mēs. Mēs tempām aliņu Bitcevas parkā. Braucām meitās. Viss. Tinamies projām. Tinamies ašāk, Mežaini!

Viņš apņēmīgi pagriezās un neatskatīdamies soļoja uz izjaukto mūri pirmā pagraba virzienā, no kurienes abi bija nākuši. Paspēris dažus soļus, viņš pēkšņi apstājās. Nolieca galvu - zemāk, vēl zemāk. Sastinga. Tad pietupās un kaut ko pacēla no grīdas.

-   Nāc šurp! - viņš uzsauca.

Mežainis nekustējās ne no vietas. Sesks maķenīt pastāvēja, tad pats piegāja pie viņa, pa ceļam cieši raudzīdamies zem kājām.

-    Re! Tur gulēja. - Viņš pastiepa plaukstu, bet acis turpināja šaudīties pa grīdu.

Seskam plaukstā gulēja Nikolaja laika sudraba rublis. Balts, tīrs, nenobružāts, kā vakar būtu izkalts, tikai maliņā divas sīkas skrambiņas - acīmredzot kāds pārbaudījis tā īstumu.

-   Taisni uz grīdas, - Sesks noelsās. - Mētājās kā atkritums. Es esmu beigts… Tas taču ir «nikolaška», tas pats, ja? No astoņsimt trīsdesmit sestā gada? Sotaks eiriķu kā no gaisa!

Viņi ar lukturi apstaigāja visu pagrabu, aizgēga līdz izlauztajam mūrim, tad - līdz pašai ieejai tunelī. Uz grīdas starp stikla lauskām un akmeņiem, it kā būtu izkrituši no cauras kabatas, mētājās vēl divdesmit divi cara laika sudraba rubļi.

-   Mammīt mīļā! - Sesks bezmaz vai raudāja aiz laimes, nemitīgi pārlikdams monētas no vienas delnas otrā. - Te tie ir! Tie paši! Man jau bija tāda jušana!

Tad viņš pagrieza galvu uz nogalinātā pusi.

-   Tas ir viņš, - Sesks sacīja. - Viņš to naudu ir kaut kur tepat atradis. Te ir bijusi apslēpta manta. Ka es tev saku. Sudraba dēļ šo arī nomušīja.

-   Kurš nomušīja? - Mežainis nesaprata.

-   Kā - kurš? Kāds ņēma un nomušīja. Atnāca, iegāza pa ķirbi, pievāca sudrabu un aiztinās. Ko tu atkal tēlo baigo gudrinieku, Mežaini?… Meklēsim labāk, kur tas narķis sudrabu rāvis! Meklējam, meklējam!

Sesks bez mazākajām bailēm piegāja pie līķa un sāka pārmeklēt viņa kabatas.

-   Viņam nebija pa kurieni aiztīties, - Mežainis teica.

-   Kā tā? - Sesks pacēla galvu. - Kam?

-   Slepkavam. No šejienes nav izejas. Vienīgā izeja bija aizmūrēta, pirms mēs to atlauzām.

-   Varbūt pēc tam aizmūrēja. Aizlaidās un aizmūrēja.

-   Viņi nebūtu atstājuši te naudu.

Sesks neko neatbildēja. Nogalinātā kabatās viņš atrada izšķīdušu «Vinston» paciņu, automašīnas vadītāja apliecību ar Georgija Samuiloviča Rafijeva vārdu un vēl septiņas sudraba monētas.

-   Divdesmit trīs un septiņi, - viņš skaitīja. - Cik tas būs?

-   Simt piecdesmit pieci, - Mežainis atbildēja.

-   Melo! - Sesks novilka un aizsmakušā balsī iesmējās.

Viņi sāka pārmeklēt visas malu maliņas. Ar kājām

aizspārdīja zemes no akmens grīdas, ar pirkstiem izčamdīja spraugas starp plātnēm. Iespīdināja visos kaktos, taču ne zeltu, ne sudrabu neatrada. Rubīnus un briljantus - arī ne. Pussatrunējušas skrandas, kaut ko līdzīgu saplacinātam kastrolim, stiklus, akmeņus… Beigu beigās uzgāja durvis. Tās nepavisam nelīdzinājās tādām, kuras lika padomju pagrabos, - četri neēvelēti dēļi un divi šķērskoki. Tās bija pamatīgas krāsotas durvis ar dekoratīviem pildiņiem - liec kaut dzīvoklī! Lepni gan dzīvojuši tie pirmsrevolūcijas tirgoņi un restorānu turētāji…

Atslēgas durvīm nav, taču tās netaisās vaļā, droši vien pa ilgajiem gadiem sagriezušās. Iebāza spraugā naglu raujamo lauzni, atspiedās ar visu svaru, atskanēja čīkstoņa, krakšķis, un lukturu stari ielauzās pavērtajā ejā.

Neliela istaba, apaļš galds, trīs krēsli, uz grīdas dažas pudeles. Pie sienām tapešu atliekas tā kā no ļoti blīva papīra, kā ādas, tapetes sabirst pirkstos kā… Mežainim iešāvās prātā Tutanhamona kapenes - bez visa pārējā arheologi tur atrada lauku ziedu pušķi. Pušķis, līdzko tam pieskārās, pārvērtās pelnos. Pelni, pelni. Mežainis pēkšņi sajutās mundrāks. Šo atkritumu un sadzīves smaku vidū viņš pēkšņi sajuta laika smaržu, brīnišķīgu kā «Kenzo». Viņš sajuta - jā, es esmu pirmais, kurš pieskaras šīm tapetēm pēc daudziem gadu desmitiem. Pirmais, kurš pārkāpis šo akmens kapeņu slieksni. Pirmais, kurš…

Nē, ne pirmais, Mežainis pēkšņi atcerējās. Līķis. Ka- davrs. Tas vīrs arī šeit bija staigājis. Čamdījis un ostījis. Kāpēc viņš bija nācis šurp? Ko bija meklējis? Paslēpto cara sudrabu? Teiksim, apslēpto mantu viņš bija atradis. Bet kas bija noticis pēc tam?…

Viņi apstaigāja istabu pa perimetru, taču neko neatrada. Divas vēderainas bieza stikla burkas, aizvaskotas, iekšā klunkšķinās duļķains draņķis, tās arī visas trofejas. Sesks aizdomās par kaut ko sasita abas burkas, taču jēgas nebija, tikai smirdoņa kļuva stiprāka. Ne miņas no sudraba vai slēptuves.

Atkal izgāja plašajā pagrabā.

-   Tas nevar būt, - sacīja gadsimtu putekļiem klātais Sesks. - Tas nozīmē, ka tur.

Viņš norādīja uz durvīm, pie kurām bija atsliets līķis kā baiss, klusējošs sargs.

-   Liksim viņam priekšā pārvietoties uz citu kaktu. Uz viens, divi, trīs. Viņam jābūt vieglam…

Sesks jautājoši paraudzījās biedrā.

Mežainis klusēja.

-   Un ko tu iesaki? - Sesks aizsvilās. - Atstāt visu to šim? Vai vēl kādam citam? Noskretušiem bomžiem? Nekā nebij!

Viņš ievilka elpu un piebilda:

-  Es teicu, Mežaini, ka tukšām rokām no šejienes prom neiešu. Lai vai kā - tupus vai rāpus bet savu es panākšu. Tu mani pazīsti.

-  Mums ir trīsdesmit monētu, - Mežainis iebilda. - Tie ir aptuveni trīs tūkstoši…

-   Nospļauties! - Sesks viņu pārtrauca. - Es gribu tur iekļūt!

Viņš ar netīro pirkstu iebadīja durvju virzienā.

-   Tur kaut kas ir. Tas ir gaidījis mūs. Mani. Nevis viņu, bet mani! Es nojaušu, Mežaini. Nojaušu, vai tu saproti? Kas mēs galu galā esam - skolas skuķi, pediņi? Vai Maskavas digeri? Viņš taču ir beigts kā… bļin, šis akmens!

-    Labi. Viss. Atslābsti, - Mežainis noteica. - Parunājām.

Viņš apgāja līķim apkārt, aizķēra durvis ar naglu raujamo un spēcīgi parāva tās sānis. Līķis negribīgi atrāvās no durvīm un ar klusu, šausminošu skaņu salocījās uz pusēm, uzveldams ķermeņa augšdaļu kājām. Ceļš bija brīvs.

-   Nu, vai patika? - Mežainis jautāja.

Sesks atplauka smaidā.

-   Tu esi profs, Mežaini. Ķirurgs. Santehniķis…

* * *

Tas bija ledus pagrabs. Vai parasts pagrabs. Nē, pagrabs ir laukos, kur glabā kartupeļus. Veco laiku Maskavas mājās, kad ledusskapji vēl nevienam ij sapņos nerādījās, bet visādus buržuju šķiņķus, irbītes un ananasus vai gluži parastus cūkas liemeņus kaut kā vajadzēja uzglabāt, mēdza ierīkot ledus pagrabus - pagrabus zem pagrabiem. Ziemā tos piebāza pilnus ar upēs izzāģētiem ledus gabaliem, sabēra sniegu. Tādējādi produkti kādu laiku varēja saglabāties svaigi pat vasarā.

Ledus pagrabu uzgāja Sesks. Viņš ietraucās jaunatklātajā telpā kā tanks un ar brīkšķi iegāzās pusotra metra kvadrātveida lūkā, ko klāja satrupējuši dēļi. Zem tiem pletās pagraba apakšējais stāvs. Kādreiz te droši vien bija atradušās koka kāpnes, taču tagad no tām nekas nebija palicis pāri. Mežainis tā arī nekad netika gudrs, kā Seskam bija izdevies nolidot lejā, nesalaužot mugurkaulu un neiedragājot galvaskausu.

Sesks sēdēja uz ledus pagraba grīdas klāt pievilktām kšgām un uzmanīgi taustīja sadauzīto pakausi.

-   Kā ir? - Mežainis apvaicājās. - Dzīvs?

Sesks aizvainoti palūkojās uz viņu no lejas. It kā jau dzīvs.

-   Rokas, kšyas?

-   Viss ir okei, - Sesks pēc brītiņa atsaucās.

-   Jāskatās tomēr, kur kājas liek. Dod roku, uzvilkšu augšā.

Sesks atvēcinājās.

-   Es pats.

Viņš stenēdams pieslējās kājās, taču līst laukā nesteidzās. Atpogājis kombinezonu, pačurāja stūrī. Pavilcis res- piratoru uz kakla, aizsmēķēja. Tikai pēc tam Sesks palē- cies saķēra ar pirkstiem lūkas malu un, atspiedies ar ceļiem un zābaku purngaliem sienā, sāka vilkties augšup.

Un tajā brīdī Mežainis izdzirda svešādu skaņu. Sākumā klusinātu un neskaidru, kā lietus čaboņu aiz loga, tikai tā nāca kaut kur no lejas, no dziļuma. Un ātri pieņēmās spēkā.

-   Sesk!

Mežainis paguva saķert viņu aiz roku locītavām un paraut uz savu pusi, kad troksnis pēc brāzmaina kreščendo pārgāja dārdoņā un spēji aprāvās kaut kur tieši zem viņiem. Un atkal viss bija klusu.

Mežainis attapās guļam uz akmens grīdas, bet līdzās kūņojās Sesks.

-   Tu man izgriezi roku, stulbeni…

Mežainis piecēlās, salūkoja rokas lukturi, ieslēdza to un paspīdināja ledus pagrabā. Dibena tam vairs nebija. Sienas bija atvirzījušās sānis, atklādamas akmeņu šķembas un pirmatnēju, sarkanbrūnu mālu. Zem viņiem melnēja bezdibenis, no kura gaisma apspīdēja nelīdzenu dabiskas izcelsmes sienu, bet tālu apakšā starp galvu reibinošām, nereālām ūdens izskalotas augsnes ainavām bija samanāmas līdzena ķieģeļu mūra aprises.

Sesks līdzās skaļi nošņaukājās.

-   Tas tik ir izskalojums… Iznāk, ka es, neko ļaunu nedomādams, pačurāju, bet tas…

Sesks noslaucīja degunu salvetes gabalā, aizdedzināja to un nometa lejā. Degošais papīrs palidoja dažus metrus, nokrita uz sienas izvirzījuma un tur pamazām izplēnēja.

-   Ahā… Gāzes maģistrāle tātad nav skarta, - Sesks nosmīkņāja.

-   Tur zemākajā līmenī atklājas īsts prospekts, - Mežainis konstatēja.

-   Kur ķieģeļi, redzi?

-   Droši vien bumbu patvertne. - Sesks, sāpēs viebdamies, ar veselo roku izvilka no kabatas cigareti un aizsmēķēja. - Vai inženierkolektors…

-   Es nezinu, kas tas ir. Bet kaut kas dzīvīgs. Interesanti…

Sesks nožāvājās, vērīgi viņā palūkojās un plati pasmaidīja.

-   Ko tu štuko, Mežaini? Gribi laisties iekšā? Sitajā pašā caurumā? S^jā, velns to rāvis, kapā? Kur paliek drošības tehnika?

-  Tev gan briesmīgi rūp drošības tehnika! Bijusi te gāze, mēs jau būtu pārvērtušies skrandžos.

-   Labi, labi, - Sesks samiernieciski novilka. - Kas tev īsti ir prātā?

-  Man somā ir divdesmit metru gara virve, - Mežainis sacīja. - Un septiņas jaunas baterijas. Ja gribi, paliec šeit, nodrošināsi mani katram gadījumam.

-   Lai morgā tevi drošina, - Sesks atgaiņājās.

Viņš piecēlās, nopurināja ceļgalus un devās uz šķūņa izeju, kur gulēja somas ar rīkiem. Tur Sesks, šķindinādams dzelžus, ņēmās kaut ko meklēt un pārcilāt.

-   Jupis tevi rāvis, Mežaini! - viņš no turienes uzsauca.

Pēc mirkļa atgriezās ar drošības virves rituli un teica:

-   Es līdīšu kopā ar tevi.

-   Un roka? - Mežainis jautāja.

-   Ko - roka? Roka kā jau roka. Vēl nav nokaltusi…

Viņi piestiprināja virvi pie durvju aplodas un atstāja

uz bedres malas rezerves pieres lukturi ar degošu lampiņu - pie gadījuma tā varētu kalpot viņiem par bāku, nē, vēl vairāk - par ceļa rādītāju zvaigzni no nāves uz dzīvību…

Pirmais lejā nolaidās Mežainis. Jau pēc kādiem sešiem metriem viņš zem kājām sataustīja pamatu, taču tas bija nedrošs, mitru smilšu un atkritumu veidots paugurs. Divus metrus zemāk bija akmensciets māls. Tur Mežainis piezemējās. Uzsvilpa Seskam. Pēc trim minūtēm Sesks jau stāvēja viņam līdzās.

-   Skaties, - Mežainis rādīja, ar lukturi apgaismodams nogāzi. - Rau, kur stiepjas māla strēle, stiepjas, stiepjas… Uz leju un nogriežas pa kreisi. Redzi? Un tālāk, skaties - tur vietumis samanāms mūris. No sarkaniem ķieģeļiem, vecs… Ieraudzīji?

-   Nu, - Sesks atsaucās.

-   Mēs iesim uz turieni.

Viņi atstāja virvi karājamies, kur bija nolaidušies, un devās pa strēli lejup, kur izskalojuma lēzenā mala sastapās ar gandrīz vertikālu zemes, mālu un atkritumu sienu. Oda te gluži pieklājīgi - parastā pazemes smaka. Apskalodams sienā vīdošo ķieģeļu mūri, jautri urdzēja garaiņos tīts strautiņš.

-   Kaut kur pārrauta siltumtrase. - Mežainis nolika zābaku šķērsām strautiņa ceļā, ūdens tūdaļ aptecēja tam apkārt un aizskrēja tālāk. - Tek un tek, dienu no dienas, gadu no gada. Tā kādā jaukā dienā visa Maskava noies zem zemes. Bija pilsēta - un vairs nav. Leģenda vien paliks…

-   Un pazemē viņus gaidīsim mēs, digeri, - Sesks iesmējās.

Āmuru bija nācies atstāt augšā, līdzi viņi paņēma vienīgi divas cērtes īsiem kātiem. Vecie, karstā ūdens iz- miekšķētie ķieģeļi drupa viegli kā ziepjakmens. Stundas ceturksnī viņi bija izveidojuši gluži pieklājīgu eju, kurā pavērās resnu, melnu kabeļu virtenes, un, pašķīruši kabeļus, ielīda iekšā.

Te bija šauri un mitri. No vienas sienas līdz otrai - ne vairāk par diviem metriem. Zem kājām šļakstēja ūdens, taču grīda bija no rievotām čuguna plāksnēm kā kādā ķīmiskā uzņēmumā. Un visas sienas nokārtas kabeļiem, kas iznira no tumsas un atkal tumsā iegrima.

-   Lampiņa, - Sesks teica, pastiepdams roku uz augšu.

Tieši virs galvas karājās parasta lampiņa, paslēpta

metāla režģa karkasā. Sesks noņēma režģi un izskrūvēja lampiņu.

-   Glavmosenergo, 1959, sērija SV, 60 vatu, - viņš izlasīja uzrakstu uz stikla baloniņa. - Sen gan lampiņas nav mainītas. Ei, elektriķi!

Viņš grasījās nomest lampiņu ejā, bet Mežainis to paņēma un uzmanīgi apskatīja pieres luktura gaismā, pakratīja un ieskrūvēja atpakaļ. Lampiņa pēkšņi iemirgojās, iezīmēdama tumsā sārtu loku, nodzisa un - iedegās. Tā spīdēja spoži un vienmērīgi, un tai nopakaļ, izraudamas no tumsas tālē stiepjošos gaiteni, iedegās arī citas lampiņas - viena, otra, trešā, ceturtā. Itin kā neredzams snaudošās pazemes saimnieks pēkšņi būtu atjēdzies un nolēmis noskaidrot, kurš te trokšņo.

Mežainis un Sesks stāvēja viens otram pretī, miegdami spilgtajā gaismā acis un bārstīdami izsaucienus. Tad zaglīgi pavērās apkārt. Patiesībā tagad, divsimt četrdesmit sveču gaismā, viņi šeit bija lieki. Lai neteiktu vairāk.

Uz vienu pusi gaitenis veda nezin kur, tur gaismas nebija. Otrs tā gals atdūrās sarūsējušās dzelzs durvīs.

-   Šeit. - Mežainis norādīja uz durvju pusi.

Durvīm bija iestrādāta slēdzene, taču serdenis bija izrūsējis vai tāda vispār nebija. Mežainis konstatēja, ka durvis nav aizslēgtas, tomēr vērties vaļā tās negribēja. Vai nu eņģes bija sarūsējušas, vai arī no otras puses durvīm bija aizšauta bulta vai kaut kas smags priekšā. Mežainis iebelza tām vairākas reizes ar cērti, beidzot viņam izdevās tās izkustināt un maķenīt pabīdīt uz iekšu. Tur bija dzirdama dunoņa. Izveidotajā spraugā Sesks iebāza savu cērti un to vēl mazliet paplašināja. Tajā brīdī kaut kas smagi iečīkstējās.

-   Tur kaut kas ir priekšā, - Sesks stenēja, varonīgi cīnīdamies par katru milimetru. - Kaut kāds draņķis…

-   Pabīdīsim, - Mežainis apņēmīgi noteica. - Tūlīt.

Viņš atgāja sānis un tūlīt atgriezās ar tērauda caurules gabalu. Lai iebāztu cauruli, nācās vēl nedaudz paplašināt spraugu. Pusstundu pamocījušies, galu galā paplašināja. Iebāza cauruli. Abi uzgūla - viens, divi, reizē! - un durvis atsaucās ar spītīgu, baisu kaucienu, kas lika saviebties.

Viņā pusē bija tīri, sausi un trokšņaini - darbojās kāds motors. Vai vairāki motori. Telpa bija divdesmit, augstākais, trīsdesmit kvadrātmetru liela. Pēc tik ierastajiem tuneļiem, šaurajiem gaiteņiem un ejām tā šķita biedējoši plaša. Bezgalīga. Pie augstajiem griestiem spīdēja blāva lampiņa.

-   Tā taču ir ventilācijas kamera, - Sesks iesaucās, atmodinādams īsu atbalsi.

Mežainis pielika pirkstu pie lūpām - klusu. Milzu cilpās savītas caurules, dūcoši elektromotori, gaismas diožu sarkanās actiņas pie sienām - viss darbojas! Viss ir dzīvs! Pret durvīm, pa kurām viņi šeit bija ienākuši, pilnīgi tās aizsegdams, stāvēja ventilācijas mezgls kombaina lielumā. Brīnums, kā viņiem bija izdevies izkustināt no vietas šādu dzelzsgabalu.

-   Šīs durvis visi droši vien sen ir aizmirsuši, - Sesks spriedelēja. - Un eju aizlaiduši… Kurš gads bija rakstīts uz lampiņas? Piecdesmit devītais? Re, kopš piecdesmit devītā neviens te kāju nav spēris…

-   Var jau būt, - Mežainis atsaucās no ventilācijas telpas tālākā kakta. - Tagad staigā pa šejieni…

Viņš aptaustīja ar dzelzi apsistās durvis pretējā sienā. Durvis bija aizslēgtas, līdzās karājās salātzaļš dēlis ar milzum daudz pogām.

-   Tikai tas dzelzs briesmonis, kuru mēs bīdījām, te nav pamests piecdesmit devītajā gadā. Piecdesmitajos ventilācija bija savādāka un tādas caurules vēl neražoja…

-   Nu jau atkal pusstundu lasīsi man lekciju… - Sesks noburkšķēja. - Pastāsti labāk - kas tās par eglīšu mantiņām te mirgo? Es nevienā bumbu patvertnē tādas neesmu redzējis. Gatavā diskotēka…

Viņš norādīja uz plastmasas kastēm ar gaismas diodēm pie sienām.

-   Kaut kādi sensori. Nezinu, - Mežainis atbildēja nepagriezdamies. - Kustību sensori. Vai temperatūras sensori. Varbūt akustiskie… Ugunsdzēsības sistēmu neatgādina, tur viss ir vienkāršāk.

Viņš pacēla stikla vāciņu vienai no sadales dēļa pogām, domīgi pastāvēja un uzskrūvēja vāciņu atpakaļ.

-   Nezinu, Sesk. Tu tur stāvi, ņem un noskaidro. Izlasi burtus, paskaties ciparus…

-     Te nekas nav rakstīts. Tikai angliski. «Meņū», «alarm», «rezet»… Nē, tu runā nopietni? - Dzirdētais pēkšņi aizgāja līdz Seska apziņai, un viņš saspringti sastinga. - Kustību sensori? Un ja nu te ir paslēpti arī automātiskie šāvēji? Kas tev nāk prātā, Mežaini? Atradīs pēcāk kā to Lusiku miskastē…

-   Tādā gadījumā mēs jau būtu nošauti. Desmit reižu.

Mežainis atgāja nost no dēļa. Apstājās, pagriezās un vēlreiz domīgi to uzlūkoja.

-    Mums te jābaidās nevis no automātiskajiem šāvējiem, bet no cilvēkiem uzplečos. Tur ir vispārējās trauksmes signāla poga. - Viņš pamāja uz dēli. - Un ārkārtējo gadījumu sakaru sistēma. Vai tu bumbu patvertnēs kaut ko tādu esi manījis? Es - ne. Mēs neesam nokļuvuši patvertnē, Sesk. Mēs esam iemaldījušies kur citur…

Viņš atgriezās pie biedra, kurš vēl aizvien stāvēja kā akmens statuja.

-   Pareizi. Kāda velna pēc patvertnei tāda ventilācija? - Sesks klusi iejautājās, šķielēdams uz varenajiem cauruļu vijumiem ar apaļīgajām elektromotoru pakaļpusēm. - Tā jau ir viesuļvētra, nevis ventilācija.

-   Kā tad, - Mežainis piekrita. - Šitādi dzinēji kaut simt vai divsimt patvertņu izsūks kā nieku.

Viņš ievēroja košļeni, ko Sesks jau bija pamanījies pielipināt virs ieejas, norāva to un piespieda Seskam pie pieres.

-   Tinamies projām, - viņš sacīja. - Mana pakaļa jūt, ka jāzūd miglā. Tu radio dzirdi?

-   Kādu radio? - Sesks nesaprata.

-   Nezinu. Kaut kur skan «Majaks», lasa Tvardovski. Te kā likts kaut kur sēž «uzpleči», dežurē, dzer tējiņu… Mēs taču gājām uz ziemeļiem, vai ne? Tātad pašlaik pēc idejas esam kaut kur Devičje Poļe rajonā. Līdz Dārzu lokam vai ar roku aizsniedzams. Bet tur ir gan Lubjanka, gan Kremlis… Tu patiešām neko nedzirdi, Sesk?…

Sesks, pacēlis galvu, ieklausījās.

-   Ne-e. Lai gan… Johaidī! Nē, nē… Jā! Dzirdu!

-   Nebļauj!

-   Pagaidi, Mežaini, bet ja nu tas ir tas pats, no kā suns nojūdzās, nu, tie miliči… Atceries? Nu, starojums… Varbūt vini laiž mums virsū kaut kādus starus? Varbūt tikai liekas, ka radio, bet patiesībā…

- Ejam, - Mežainis viņu pārtrauca un, saķēris aiz rokas, vilka uz durvīm.

* # *

Pirmais ledus pagrabā ierāpās Mežainis. Viņam vajadzēja uzvilkt Sesku virvē - tā savainotā roka bija satūku- si, viņš tikko spēja to kustināt.

Trose bija savā vietā, uz bedres malas atstātais pieres lukturis turpināja izplatīt blāvi dzeltenu gaismu. Mežainis ar dažiem enerģiskiem rāvieniem uzdabūja savu kārno ķermeni uz bedres malas un novēlās uz betona. Intuīcija reaģēja ātrāk, nekā smadzenes spēja raidīt kādu impulsu.

Viņš nevis atbalstījās uz pirkstgaliem un piecēlās, bet tajā pašā acumirklī izdarīja vēl vienu pārvēlienu… un izdzirda pavisam līdzās dzelzi nošķindam pret akmeni - tur, kur viņš pirms sekundes bija atradies.

«Āmurs,» Mežainim iešāvās prātā.

Viņš pielēca kā rotaļu stāvkundziņš un atkāpās, ar rokām sargādams seju un galvu no nākamā trieciena. Paklupa, novēlās uz muguras. Nākamais belziens pa pieskari ķēra apakšstilbu.

Viņš neatcerējās, ka būtu jutis sāpes, neatcerējās, kā atkal bija ticis uz kājām. Viņš savicināja cērti, vēl neko savā priekšā neredzēdams. Cērte svilpdama pāršķēla tukšumu.

Smalks, it kā bērna iespiedziens tumsā. Un atkal dzelzs žvadzoņa - taču šoreiz jau vārga, skanīga, atslābināta. Āmurs tika nosviests uz grīdas.

Mežainis paspēra soli uz skaņas pusi - un šajā brīdī Džona Laita pieres luktura mestajā gaismas starā kaut kas nozibēja. Seja. Vai purns. Apaļas dzeltenas acis, plakans deguns, nelīdzena šķību zobu rinda, tā kā bieza birste, kā gadiem ilgi negriezti mati… Neliela, iepletusies figūra septiņgadīga puišeļa augumā… Tikai vienu acumirkli. Pa Mežaina ķermeni no matu galiem līdz kāju pirkstiem pārskrēja vilnis, it kā viņš būtu apliets ar aukstu ūdeni, mati zem lampas turētāja sakustējās.

«Tas nevar būt,» viņš nodomāja. «Pasakas, pasakas…»

Būtne metās uz izeju ar nedzirdāmu, neticamu, tādu kā kukaiņiem piemītošu veiklību. Tā kustējās uz četrām kājām… vai, nē, pag, pag, - uz sešām… uz astoņām kājām?

Nozuda.

Mežainis jau grasījās mesties viņam pakaļ. Apstājās, gandrīz vai paklupdams pie ieejas pret bomža ķermeni, kas bija pārlocījies uz pusēm kā spalvu nazītis. Kaut kur tālumā pret sienu nošvīkstēja akmentiņš.

«Akmens, akmens…» jaucās Mežainim pa galvu.

No tumsas mests akmens. Apmaldījušies studenti, no sitiena sarāvies leitnants… Varbūt viņi jau bija tikušies, ko? Bērna plaukstiņas, izdarības ne tādas kā bērnam, zems stāvs. Un cik tev patiesībā ir kāju, radījum?

Mežainis uzgāja uz grīdas mētājošos āmuru un kārtīgi piedēja to pie sienas. Atskatījās pār plecu uz durvīm, izvilcis no kabatas cigareti, aizsmēķēja. No ledus pagraba atskanēja Seska nepacietīgā balss:

-   Mežaini! Kur tu tur izčibēji?

Pēkšņi viņš aptvēra - ja viņi būtu ieradušies kādu brīdi vēlāk, virve varēja būt nogriezta. Pār ķermeni atkal pārskrēja ledaini šermuļi. Viņš dziļi ieelpoja sasmakušo gaisu, vairākas reizes spēcīgi sažņaudza dūres un sasprindzināja plecus, tad pilnīgi atslābinājās.

Pietiek! Nenogrieza taču…

-   Mežaini, kas tev lēcies?!

-   Eju jau eju!

Un Mežainis devās vilkt biedru laukā no bedres.

Ar pastāvīgajiem klientiem Krivickis mēdza tikties antikvariāta tālākajā istabiņā, kas bija apdarināta ar zīdu venozo asiņu sarkanumā un ādu un kurā atradās senlaicīgas, kokgriezumiem rotātas mēbeles.

-   Es pēc brītiņa nākšu, - viņš sacīja. - Kafijas automātu ieslēgt?

-   Var jau, - Mežainis piekrita.

Te aizvien smaržoja pēc kafijas, saldumiem, tabakas ar žāvētu melnplūmju aromātu (Krivickis smēķēja pīpi un centās pārliecināt Mežaini sekot viņa piemēram - simtprocentīga garantija izvairīties no plaušu vēža) un tiem pašiem gadsimtu putekļiem, kuri pārspēj ikvienu vislabāko kafiju un tabaku.

Mežainis vienaldzīgi pārlaida skatienu ar audeklu pārvilktu rāmju mugurpusēm uz dīvāna līdzās un pseidoet- niskām figūriņām piekrāmētajai vēderainajai bufetei. Iz- dzirdis kluso kafijas automāta zvaniņu, piecēlās un paņēma tasīti ar karsto kafiju. Te viņš parādījās pēc savām visveiksmīgākajām pazemes reizēm - cita iemesla, lai tiktos ar Krivicki, viņam nebija. Iespējams, tāpēc istaba viņam patika.

Krivickis atgriezās, kad kafija vēl nebija paguvusi atdzist. Viņš apsēdās, iesprauda mutē apdzisušo pīpi un teica:

-   Es klausos, Aleksej.

-   Sudraba monēta, - Mežainis sacīja. - Nikolaja, trīsdesmit sestā gada. Tīra, it kā nupat izkalta.

-   Ļoti labi.

Mežainis nolika monētu uz šaha galdiņa. Krivickis to paņēma, nevērīgi pavirpināja plaukstā un nolika atpakaļ.

-   Cik tev tādu ir?

-   Piecpadsmit, - Mežainis atbildēja.

-   Cik gribi?

-   Tūkstoti septiņsimt.

-   Eiro? - Krivickis sapīka.

-   Dolāru.

-   Tu zini, ka es monētas ne visai…

-   Zinu.

Mežainis izdzēra kafiju un nolika tasīti līdzās monētai.

-   Labs ir. - Krivickis piecēlās un izņēma no mutes pīpi. - Atstāj to pie manis. Atnāc vakarā, pēc astoņiem.

Arī Mežainis piecēlās.

-   Ar skābi zāļosi? - viņš pasmīkņāja.

-   Ko?… Nē, nē, kas tev nāk prātā… - Krivickis ar izklaidīgu izskatu paņēma sudraba monētu, iebāza žaketes kabatā un devās uz durvīm. Tad pagriezās atpakaļ pret Mežaini. - Labāk tā ap desmitiem, ja? Ap desmitiem es noteikti būšu ticis ar visu galā. Tad mierīgā garā aprunāsimies…

Uz ielas Mežainis kādu brīdi stāvēja, sabāzis rokas kabatās, un skatījās dzidrajās debesīs ar sudrabaino, sauli aiz gandrīz caurspīdīgo mākoņu plīvura. Visprātī- gāk būtu doties mājās un izgulēties, taču Mežainis zināja, ka nespēs aizmigt. Viņš iekāpa savā daudz pieredzējušajā askonā un aizbrauca līdz tuvējai skolai, kuras pagalmā bija neliela stāvvieta, tukša, jo bija sestdiena. Viņš izslēdza motoru, izvilka piezīmjdatoru, ievadīja paroli un izsauca saitu ar daudzsološo nosaukumu «Under- graund». Taču cerētās ilūzijas neattaisnojās - nekāda politiskā, kultūras vai ideoloģiskā pagrīde, nekas aizliegts neuzrādījās.

Tā bija trīsdimensiju karte, Maskavas pazemes shēma ar piesaisti orientieriem virszemē. Zilā dzīsla zem Tveras ielas - maģistrālais ūdensvads ar visnotaļ caurejamu ķieģeļu gaiteni, sarkanā līnija līdzās - karstā ūdens kolektors, arī tur varēja iet, tikai karstums kā Āfrikā, toties vasarā, kad TEC bija profilakse, - gluži normāli.

Dzelteno līniju mudžeklis zem ķīniešu kvartāla - viduslaiku akmeņlauztuvju štreki. Aplītis zem Vasīlija Svētlaimīgā katedrāles - dziļš, neatminamos laikos aizbērts baznīcas pagrabs, kur pirms pāris gadiem palaimējās atrast ikonu, par kuru «Antikvārā» iedeva tūkstoš dolāru… Milzīgs, melns taisnstūris - viesnīcas «Rossija» pagrabu zemākais līmenis, kur ieeja bija aizbērta pirms daudziem gadiem. Lūk, sīkais kvadrātiņš netālu no «Arbata» metro stacijas - betona bunkurs, kurā viņš bija uzgājis ķiveri ar nenobružājušos zvaigzni, alumīnija bļodiņas un avīzes «Pravda» 1941. gada 12. decembra numuru. Un vēl kaut ko… Brūnā līnija gar Maskavas upi - notekkanalizācija, iecienītais pastaigu prospekts nervus kutinošām prome- nādēm ar piedzīvojumu kārām meičām. Bet te - krustiņš, te snauž «giļjotīna», kas norāva kāju kādam iesācējam. Tā ka pilnīgi drošu prospektu pazemē nemēdz būt. Tāpat kā, starp citu, arī virszemē - cik gājēju iet bojā uz asfalta gaišā dienas laikā!

Mežainis ieslēdza zīmēšanas režīmu un papildināja shēmu ar dažām līnijām: caur izlauzto mūrējumu - pamestajā pagrabā, no turienes lejā līdz zemākajam līmenim, cauri kabeļu gaitenim ar ķieģeļu sienām dūcošajā sūkņu telpā… Te jaunā līnija aprāvās.

Viņš noklakšķināja mēli un uzvilka jautājuma zīmi. Ja līniju turpinātu, tad atdurtos melnajā, resnajā vēnā, kas iznāk no Kremļa sienas apakšas un droši šķērso centru. Tas ir speciālais tunelis. Ka tikai sūkņu telpa nav saistīta ar to pašu resoru…

Mežainis vēl maķenīt palauzīja galvu, tad aizvēra failu. Speciāli tuneļi, speciāli signāli, speciāli šaujamie… Viņš sadabūja mobilo telefonu, ieslēdza infrasarkano por- tu, uzspieda numuru un novietoja aparātu sev blakus uz sēdekļa. Pēc minūtes dators pārlādējās, bet ekrāna stūrī iemirguļojās divi sīciņi monitori, savienoti ar raustītu līniju, - viņš bija pieslēdzies internetam.

Mežainis īsti nezināja, kā formulēt jautājumu. Ierakstīja meklētājā «liliputs, punduris». Parādījās vesela norāžu gūzma - galvenokārt pornogrāfijas un intīmpakalpo- jumu saiti, izvilkumi no enciklopēdijām un dažas ar medicīnu saistītas norādes. Mežainis atvēra vienu no tām. Kādu brīdi viņš mēģināja iekļūt hipofīzes, somatotropā hormona un noslēpumainās alanīna aminoskābes 204. pozīcijas noslēpumos. Tad nosprieda, ka viņam ir diezgan, un pārgāja pie populārākiem enciklopēdijas šķirkļiem.

Ceturtdaļstundas laikā viņš uzzināja, ka punduri un liliputi nebūt nav viens un tas pats. Punduriem kroplība ir acīm redzama - īsas ekstremitātes, pieauguša cilvēka rumpis, rupji, nobrieduši sejas vaibsti, tāpēc viņus dēvē par gnomiem. Gluži kas cits ir ķīniešu porcelāna figūriņām līdzīgie liliputi, lelles - viņi ir proporcionāli veidoti, miniatūri un glīti, vienīgi augums vīriešiem - 130, sievietēm -120 centimetru.

Mežainis lūkoja pāriet no teorijas pie prakses un rast iespēju iepazīties ar kādu no mazajiem cilvēciņiem. Taču visi reālie iepazīšanās veidi - ar adresēm un telefoniem - parādījās vienīgi intīmpakalpojumu nodalījumā saitā «Punduri man liek kaifot». Ar dzelžainu seju viņš šķirstīja pagrīdes bordeļu cenu lapas, apgādātas ar fotogrāfijām, kurās bija redzami jutekliski, ļauni, bēdīgi, jautri, lētticīgi, narkotiku apreibināti un citādi kropļi ar augšanas hormona traucējumiem. Katram gadījumam izrakstīja dažus telefona numurus.

Viņš mēģināja vēl dažas reizes. Vajadzēja taču būt tādai vietai zemes virsū vai tīmeklī, kur punduri salasās kopā, runājas, apmainās jaunumiem, joko… vispār - jūtas kā pilnvērtīgi cilvēki. Vajadzēja būt. Taču Mežainis to tā arī neatrada. Viņš aizvēra datoru un uzspieda vienu no izrakstītajiem numuriem.

-   Labdien, - viņš teica klausulē. - Man ir vajadzīgs li- liputs.

-  Zēns, meitene, transseksuālis? - balss klausulē painteresējās. - Brūnēts, blondīns?…

Mežainis noklausījās garu garo iespējamo opciju un variāciju sarakstu, padomāja un sacīja:

-   Zēns. Pārējam nav nozīmes.

-   Astoņsimt eiro stundā, - balss vienaldzīgi paziņoja. Tā vienlīdz labi varēja piederēt kā vīrietim, tā sievietei. Vai transseksuālim.

«Ko tu neteiksi!» Digeram pat aizrāvās elpa. «Cik reižu jālien pazemē, līdz kamēr tā paveicas! Bet tas… punduris… nogrābj vienā stundā. Tādu pazemē ne par kādu naudu neiedabūs!»

-   Un meitene?

-   Septiņsimt eiro stundā.

-   Kāpēc tik dārgi? - Mežainis sadrūvējies jautāja.

-   Eksotika, - tikpat vienaldzīgi kā līdz šim pavēstīja bezdzimuma balss. - Parastu meitieti var pasūtīt par piec- desmit-simt zaļajiem. Tikai ne pie mums. Mums ir specializēti pakalpojumi.

-   Parastu nevajag. Dodiet liliputīti!

-   Sakiet adresi!

Līdzās baznīcai slējās pelēka paneļu māja ar tumšām šuvēm. Mežainis skaļi izlasīja adresi, kas šķībi bija uzšņāpta ar melnu krāsu.

-   Pēc stundas aizvedīs divas, lai varat izvēlēties. Saprotiet pats - izvēle ir ierobežota.

-   Dab-b-iski, - Mežainis novilka rūdīta izvirtuļa tonī.

-   Nauda jāmaksā uzreiz! - Dispečera balsī ieskanējās ieinteresētība. - Un vēl - par desmit minūšu aizkavēšanos jāmaksā kā par pilnu stundu. Fotografēt un ierakstīt video nedrīkst. Ar meiteni jāapietas pieklājīgi, citādi var rasties sarežģījumi.

-   Kādi sarežģījumi? - Mežainis nenocietās. Viņš nevarēja ciest draudus.

-   Dažādi. Soda nauda, videoiekārtas konfiskācija, līdz pat fiziskai ietekmēšanai. Tas, protams, notiek galējas nepieciešamības gadījumā.

-   Skaidrs.

Pēc stundas un desmit minūtēm pie apbružātās piec- stāvenes pieripoja melns limuzīns. Ne gluži jauns, taču visnotaļ pieklājīgs. Pa priekšējām durvīm izkāpa gorill- veidīgs subjekts, nicīgi nopētīja fasādi un pazuda ieejas durvīs. Drīz vien viņš saniknots izlidoja laukā un, skaļi lamādamies, iekāpa mašīnā. Limuzīns sakustējās un aši uzņēma ātrumu. Piecdesmit metru aiz viņa turējās noplukuši askona.

Cvetnoja bulvārī bija pirmā pietura, un gorilla ieveda pa durvīm sīku cilvēciņu ar sprogainiem Puškina matiem. Kad viņš kāpa ārā, īsās kājas lakādas zābaciņos nesniedzās līdz zemei, nācās nolēkt, kā no augstā pakāpiena lec milzīgo belazu un krazu nebēdnīgie šoferi. Gluži kā pieaugušam cilvēkam rūpīgi pašūtā uzvalkā viņš atgādināja zēnu no bagātnieku ģimenes, ko iztapīgais miesassargs ved pie mūzikas skolotāja.

Tad limuzīns iebrauca ķīniešu kvartālā, nobremzēja pretī šaurai, līkai ieliņai un izlaida divas lellītes - blondīni un bruneti. Viena bija tērpta piegulošā bikškostīmā, otra - minisvārkos un pa pusei caurspīdīgā blūzē. Abas - kurpēs uz augstiem, smailiem papēžiem. Arī viņas ar pūlēm iztrausās laukā, turklāt sargs pat nepūlējās palīdzēt. Tikai nolaida stiklu, slaidā lokā izmeta izsmēķi un nospļāvās.

Limuzīns aizbrauca, lellītes iegāja ieliņā. No muguras viņas izskatījās kā mazas meitenes, kas uzvilkušas pieaugušo drēbes. Tikai gaita nodeva vecumu - tās bija parastas sievietes, vienīgi vairākas reizes samazinātas. Arī papēdīši vieglāk klaudzināja bruģi. Mežainis metās viņām pakaļ.

-   Meitenes! Vai drīkst jūs palūgt uz mirklīti?

-   Es piecus gadus nostrādāju ar «kaučuka» numuru… Pēc tam - par asistenti pie burvju mākslinieka… Bet Elza bija augšējā akrobāte, meta salto zem paša kupola. Dzīvojām kopuškā - istabā četras gultas, katrā divi skuķi. Astoņas vienā istabā, domā, tas ir viegli? Turklāt visi nāca uz mums blenzt kā uz zvēriem zoodārzā. Uzsauc vēl pa «Margaritai»!

Elza bija klusa brunete, bet Inga - runātīga blondīne. Viņas sēdēja uz mīksta, sarkana dīvāna bārā «Pie tēvoča Vitjas» un šūpoja kājas, kas nesniedzās līdz zemei. Te meitenes labi pazina - bārmenis laipni sasveicinājās un tūlīt, negaidot pasūtījumu, sāka jaukt kokteiļus, pēc tam bez atgādinājuma pasniedza suflē kūkas un zaļo tēju. Mežainis iekārtojās uz krēsla iepretī, viņš neko neēda un nedzēra. Situācija bija neierasta, it īpaši dīvainā sabiedrība - spilgtas, miniatūras sievietes ar leļļu sejiņām, nervozām kustībām un smalkām balstiņām. Viņas maz ēda, pat nevis ēda, bet knābāja kā putniņi, kūkas viņu priekšā izskatījās pēc tortēm. Alkohols uz viņām iedarbojās ātri, pēc otrās glāzītes gan Elza, gan Inga bija piedzērušās. Viņas kļuva sārtas, atgāzās mīkstajā dīvānā kā mājās, aizsmēķēja.

-   Uz ielas mums parasti nepiesienas, tu esi pirmais! - Inga alkatīgi pasmaidīja. - Un vispār tu esi tāds savāds…

-   Kāpēc savāds? - Mežainis nedaudz apvainojās. - Esmu normāls. Tikai mani interesē…

-   Zinu, kas tevi interesē, - Inga pārtrauca un izpūta dūmus viņam sejā. - Kā mums tur viss iekārtots, ja? Tāpat kā citām sievietēm. Tikai viss ir mazāks, protams. Bet nekas, maķenīt jāiesmērē ar krēmu, un viss būs kārtībā… Zināms, ja tev pietiks naudas. Pēc izskata to nevar pateikt.

-   Es teicu, ka mani interesē kas cits!

-    Kas tad? Nekas, visviens. Tas ir labi, ka tu patrāpījies, vismaz iedzersim, papļāpāsim, varbūt uzlabosies oma…

-    Iedomājies, kāda neraža, - pēkšņi ierunājās Elza. - Mēs sēžam mājās - uzkrāsojušās, sapucējušās, pilnā gatavībā. Te zvana Jungs, saka - esot izsaukums. Toļans ar Pelēko mūs ņem un ved, atved, bet tas izrādās viltus izsaukums. Tu tikai padomā! Kaut kāds ēzelis sadomājis pajokot! Tiesa, puišus velti nedzenāja, aizveda Pūkainī- ti… Bet kāpēc mūs vajadzēja raustīt? Mašīna izbraukāja tādu līkumu! Cik benzīna nosvilināja! Toļans tā lādējās, tā lādējās, ja patrāpītos tas mērglis - būtu nositis!

Mežainis novilka ar raupjo delnu pār seju, iešvīkstējās rugāji.

-   Par ko tad sist? Varbūt cilvēkam nepietika naudas. Droši vien dārgi…

-   Dārgi?!

Inga strauji izslēja kāju virs galdiņa, it kā gribētu trāpīt viņam pa seju. Taču sīkā pēdiņa smalkajā ādas kurpītē apstājās desmit centimetru no viņa zoda.

«Augstu var pacelt kāju,» Mežainis nodomāja. «Arī muskuļi spēcīgi…»

-   Vai zini, cik jāmaksā, lai pašūtu šādas kurpes? Vai kleitas, bikses, mazās biksītes un visu pārējo? Milzum daudz piķa! Un tu saki - dārgi!

Šuve kurpītei bija nelīdzena. Tuvumā varēja redzēt, ka tās ir mājamatnieka darinātas.

-   Un vai, tavuprāt, mums nauda viegli nāk? Kad tāds tēvainis kā tu uzzveļas meitenei, kura sver astoņpadsmit kilogramu, un sāk bāzt viņā iekšā savu bomi!

-    Un kad mūs nēsā čemodānos? - agresīvi iejaucās Elza. - Tur jau var nosmakt…

-   Kāpēc čemodānos? - Mežainis drūmi vaicāja. Visas šīs runas sāka viņu nogurdināt. Bet nebija kur sprukt.

-  Tāpēc, lai neviens neredzētu! - Elza paskaidroja tādā tonī, kādā mēdz runāt ar pilnīgu idiotu. Nedrošām kustībām viņa pievilka tuvāk glāzi ar sārto šķidrumu. - Reiz bija tāds gadījums. Bokseri gatavojas sacensībām, viņiem noteikts stingrais režīms - uz treniņu, no turienes - uz viesnīcu, tad atkal uz treniņu, īsi sakot - ja spersi soli sānis, dabūsi lodi ribās! Bet vienam tieši iegadījās dzimšanas diena. Un draugi nopirka viņam dāvanā mani…

Viņa, pastiepusi violeti krāsotās lūpas, satvēra ar tām sarkano salmiņu un izsūca pēdējo kokteiļa malku. Šķidrums salmiņā uzburbuļoja.

-   Iestūķēja čemodānā, nolīga nesēju, bet tas nebija informēts, kas tajā iekšā, uzvēla uz ratiņiem veselu kaudzi krāmu un sāka izvadāt pa numuriem. Lai gan čemodānā bija izbakstīti caurumiņi, es visviens gandrīz vai nobeidzos…

-   Gandrīz vai nobeidzi? - Inga iezvaigājās.

-   Muļķe, tev nāk smiekli! - Elza apvainojās.

-   Kas man tikai viss nav gadījies! - Inga samierinoši apkampa draudzeni. Melnie un baltie mati savijās kopā. - Vai aizmirsi, kā mani somā vilka augšā uz otro stāvu, lai dabūtu iekšā pa logu? Bet slikti bija piesējuši, un es no augšas nomaucos zemē. Bezmaz visus kauliņus salauzu!

-   Kāpēc striķī pa logu? Vai pa kāpnēm nevarēja?

-   Tāpēc, ka tas bija cietums. Tu apjēdz? Cietums! - Inga vīlusies atmeta ar roku. - Neko tu nesaproti!

Draudzenes saskatījās un spalgi aizgūtnēm iesmējās.

-   Neko tas lielais nesaprot! Itin neko, ha-ha-ha…

-   Akurāt… Šiem ir citādas smadzenes… Ha-ha-ha…

-   Un kas ir Pūkainītis? - Mežainis ievaicājās, pāriedams pie galvenā, kāpēc visa šī komēdija tika aizsākta.

-   Ir mums tāds… Pa to pašu līniju kā mēs…

-   Es jums, lūk, ko gribēju pajautāt… Man ir vajadzīgs palīgs. Liliputs…

-   Tā nerunā! - Elza smalkā balsī iespiedzās. - Vai tu kāds pārdīķa rupeklis?

Viņa bija pikta. Inga arī. Abu vaigos kvēloja sarkani plankumi, acis nikni zibēja. Mežainis nesaprata, kas tam par iemeslu.

-   Tas ir lamuvārds! Tā saukā zvērus zoodārzā! Mēs vienkārši esam mazi! Mazi cilvēki!

Mežainis samulsa.

-  Es negribēju aizvainot… Man ir vajadzīgs palīgs. Tāds kā jūs - mazs, bet pieaudzis. Vai saprotat?

Virs bāra letes mirgoja sarkanas, zaļas un oranžas lampiņas, spēcīgas skandas apvaldīti ducināja ausīs smagos basus. Liliputēm garastāvoklis strauji mainījās. Viņas uzreiz nomierinājās un tagad raustījās mūzikas taktī kā hipnotizētas.

-   Kas tur ko nesaprast? - Inga sacīja. - Tu gribi iestūrēt viņu pa vēdlodziņu. Lai viņš tev atver durvis no iekšpuses. Tā ir?

-   Nē. Tā nav.

Inga iesmējās. Elza arī. Viņu smiekli atgādināja putnu čivināšanu.

-   Tad viņam vajadzēs kaut kur paslēpties - zem gultas, skapī, mašīnas aizmugurējā sēdeklī - un pēc tavas komandas…

-   Es esmu celtnieks, nevis zaglis. Vienkārši jaunā mājā ir nosvilis ventilācijas motors, jātiek līdz tam pa kvadrātveida cauruli, lūk, šāda izmēra. - Viņš parādīja ar rokām. - Un jāatskrūvē četras skrūves. Citādi viss jājauc laukā, un tas ir milzīgs darbs.

Inga un Elza saskatījās.

-  Stāsti vien pasakas! - Inga neticēja. - Vēl nekad «mazajam» nav piedāvāts atskrūvēt motorus. Rādīt trikus, drāzties, zagt - lūdzu… Labs ir, nav mūsu darīšana. Cik maksāsi?

-   Vienosimies.

-   Un kāda mums tur daļa?

-   Iepazīstiniet mani ar kādu no savējiem. Kaut vai ar to pašu Pūkainīti.

Meitenes palaida vēl skaļāku smieklu. Tas atgādināja histēriju.

-  Vai vari iedomāties, kā Pūkainītis lien caurulē? - Inga zviedza, vārtīdamās pa dīvānu.

-   Un kā skrūvē skrūves? - Elza viņai piebalsoja. - Un kādu ģīmi viņš savilks, izdzirdot tik vilinošu piedāvājumu?!

Beidzot Inga nomierinājās.

-  Pūkainītis līdz divpadsmitiem guļ, tad divas stundas mazgājas, tad lūr DVD un rij konfektes! Par mazāku naudu nekā divsimt eiro viņš pat no mājas laukā nelien.

-   Tad viņš man neder, - Mežainis mierīgi sacīja. - Atrodiet citu, vienkāršāku un drosmīgāku. Es nezinu, kur lai meklē tādus cilvēkus. Bet jūs taču zināt?

-   Diemžēl. - Inga papurināja galvu. - Mēs tikai cits citu arī pazīstam.

-   Kur tad ir problēma?

-   Nekur nav…

Inga brīdi domāja.

-   Varbūt Bruno? - Elza ieminējās.

-   Pareizi! - Inga pat palēcās uz vietas. - Atceries, kā viņš lielu bandītu ar sasistu pudeli pieveica?

-   Kas tas par Bruno? - Mežainis izrādīja interesi.

-   Gaisa akrobāts, - Inga paskaidroja. - Viņu izšauj no lielgabala, un viņš lido desmit metrus līdz grozam. Riskē ar dzīvību par piecpadsmit tūkstošiem mēnesī…

-   Dolāros?

Inga nicīgi saviebās.

-   Kādos dolāros! Rubļos!

Lampas virs bāra nomirkšķināja un krāsojās gruzdoši sārtas. Bārmenis raudzījās uz dīvaino kompāniju un smaidīja.

Mežainis samaksāja rēķinu. Pusotra tūkstoša rubļu - ārprātīgu naudu par pāris glāzēm kokteiļa, kūkām un tēju. Taču tas tomēr nebija septiņsimt eiro. Var uzskatīt,

ka viņš bija pamatīgi ietaupījis!

# * *

No «Tēvoča Vitjas» Mežainis brauca uz «Mežāzi». Tur bija vienkāršāk, toties ierastāk un cenas - krietni demokrātiskākas. Šeit nereti iegriezās Maskavas digeri, tāpēc

Mežaini labi pazina, viņa fotogrāfija (jauns ietērps, adīta cepurīte, smalks pieres lukturis, acīm uzlīmēta melna līmlente - konspirācijai, drošs paliek drošs…) karājas ozolkoka rāmī pie tā sauktā goda dēļa līdzās bāra letei. Viņš ēda cīsiņus ar kartupeļu biezeni un nožēloja, ka nevar pamatīgi iedzert, - viņš, kad bija pie stūres, alkoholu nelietoja.

Desmitos vakarā Mežainis pacēla roku, prasot rēķinu. Viesmīlis pamāja un nekavējoties devās pie viņa. Mežainis samaksāja un izgāja uz ielas. Šīsdienas iedziļināšanās pornosaitos bija atstājusi mieles, kuras bezalkoholiskais alus nebija spējīgs aizskalot. Glāze «Krievu standarta» droši vien būtu līdzējusi. Mežainis nožēloja, ka bija atbraucis šurp ar mašīnu. Taču viņam bija ieplānota vēl viena tikšanās, kur vajadzēja ierasties skaidrā kā stikliņam.

Viņš aizgāja līdz stāvvietai un iekāpa mašīnā. Salonā viņš sajuta svešādu smaku - tā kā smēķus, kā svešus sviedrus -, Mežainis tā arī netika skaidrībā. Un nekādus secinājumus nepaguva izdarīt. Labā roka, kurā viņš turēja atslēgas, tika parauta atpakaļ, bezmaz izlaužot to no plecu locītavas. Mežainis saliecās uz priekšu, gandrīz iebadot ar seju stūrē, taču viņu paguva saķert aiz matiem.

-    Turi muti, - pavisam līdzās atskanēja klusa balss. - Viens vārds - un tu būsi līķis.

Mežaini piespieda pie sēdekļa atzveltnes un ar līmlen- ti piesaitēja pie spilventiņa. Abas rokas atlauza atpakaļ un plaukstu locītavas arī notina ar līmlenti. Matus vaļā nelaida. Kaklā iebadīja kaut kas metālisks. Kādas rokas izčamdīja Mežaina kabatas. Izbira sīknauda.

-   Runa būs īsa, - balss aprauti sacīja. - Monētas, «ni- kolaškas». Tu tās paņēmi Mazās Pirogova ielas pagrabā. Kur tās ir?

Matus parāva uz leju un atpakaļ. Mežainim skalps bezmaz vai notirkšķēja pa vīlēm.

-   Pie Krivicka, - viņš izmocīja.

-   Melo! Pie Krivicka ir viena monēta. Kur pārējās?

-   Noslēpu.

Kaklā iebadītais metāls līdz beidzamajam nostiepa ādu.

-    Monētas nav jūsējās, - balss sacīja. Un atkārtoja: - Nav jūsējās. Vai es skaidri izsakos? Monētas atdot! Pie Krivicka neiet! Arī uz Pirogova ielu neiet, savus ķeburus uz griestiem nevilkt! Ja neklausīsi - klāsies plāni.

Kustība aizmugurē, neskaidri čuksti - par kaut ko strīdējās. Tad iestājās klusums.

-   Rīt, - balss ieskanējās no jauna. - Šeit pat. Šajā pašā laikā. Atstāsi monētas mašīnā un atgriezīsies «Mežāzī». Un sēdēsi klusiņām līdz pusvienpadsmitiem. Ja nedarīsi, kā teicu, nodzīvosi ļoti īsu mūžu. Viss. Saruna beigusies. Ņem vērā…

Kas tieši bija jāņem vērā, Mežainis neuzzināja. Viņam ar kaut ko smagu iesita pa deniņiem. Pasaule pēkšņi sagriezās neprātīgā virpulī un ar troksni sakoncentrējās sīkā, gaišā punktā. Tad punkts pazuda.

Devītā nodaļa

SPIEGOŠANAS ASI

2002. gada 5. septembris, Daitonbīča, Floridas štats

-   Nē, tā droši vien nekas nesanāks…

-   Sanāks… Tikai turi mani aiz papēža…

-   Pamēģināsim, pacel kājiņu… Tev ir maigi, gludi papēdīši… Es mīlu tevi…

Guļamistaba atradās vismazāk cietušajā mājas daļā, taču tam, ko darīja Bils un Oksana, gulta nebija vajadzīga, tas varēja notikt vienalga, kur. Mačo ar savām muskuļotajām, spalvainajām rokām bija apņēmis sievas gludo, vijīgo ķermeni un, ieliecies ceļos, mēģināja izpildīt to, kas «Kāmasūtrā» bija apzīmēts ar pozīciju nr.6 - «Tiešais mēness», t.i., dzimumakts stāvus, atrodoties vienam pret otru. Šīs pozīcijas variants - «Ačgārnais mēness» - ar seju pret pakausi tika uzskatīts par sarežģītāku, taču konkrētajā situācijā un konkrētajiem partneriem viss bija tieši pretēji.

-   Nu kā?

-   Nē… Vai tiešām sanāca?

-   Tiešām…

-   Ar ko?

-   Vai nav vienalga… Ja ne, tad - no muguras…

Oksana ierasti pagriezās, izplestās delnas atbalstījās pret sienu, smalkie pirksti saspringti drebēja. Šoreiz viss gāja kā pa sviestu.

-   Vēl, vēl! - viņa uzmundrināja partneri.

Mačo kustējās ar ātrumu, kādā kustas patronu pade- vējs lielkalibra ložmetējā, ja šaušanas temps ir četrsimt šāvienu minūtē. Oksana neatpalika, strādādama pretējā fāzē. Istabu plānā starpsiena manāmi ieliecās un žēli čīkstēja.

-Vēl! Stiprāk! Nu! Oh…

Meitene acumirkli pamira, saspringtais ķermenis atslāba, taču Mačo prasīgi saspieda kailos gurnus, un viņa atkal ķērās pie darba, lai gan tagad centās nevis sevis, bet partnera dēļ. Un šie centieni vainagojās panākumiem. Bils vairākkārt īsi iegārdzās, samazināja patronu padeves tempu un tad pavisam pārtrauca uguni. Abi bezspēkā nogāzās uz zemās gultas.

-   Man būs zilumi no taviem pirkstiem, - Oksana norūpējusies sacīja, apskatīdama sarkanās svītras uz gurniem. - Tie ir kā no dzelzs…

-   Jā, es bez pūlēm varu nožņaugt cilvēku, - Mačo palielījās, lai gan lielības grēks viņam nebija novērots. - Un tu esi tik mīksta, tik maiga…

-   Aizbrauksim uz centru, - Oksana negaidot ierosināja. - Pasēdēsim kādā bārā vai iegriezīsimies «Hiltona» naktsklubā…

-   Kam par godu? Vai šodien ir kādi svētki?

-   Kāpēc svētki? Man tikai apnikusi vienveidība. Tik pieticīga dzīve nav domāta skaistai meitenei. Es taču esmu skaista?

-   Protams! Taču mums nav pieņemts izklaidēties nedēļas vidū. Naktsklubu apmeklē tikai tie, kuri atbraukuši atpūsties. Bet man no rīta jābūt veikalā. Un tev derētu pārdot kaut vienu māju vai benzīntanku… Patlaban pārdod daudz nekustamo īpašumu…

-  Tikai pircēju nav! - Oksana atbildēja, cītīgi slēpdama sapīkumu. Cik reižu viņa bija ievadījusi sarunas par izklaidēm, tikreiz bija saņēmusi vienveidīgas atbildes, kas visas bija vērstas uz to, ka jāstrādā. - Un vispār - kāpēc gan man vajag kaut ko pārdot?

-  Kā - kāpēc? - Bils bija no tiesas izbrīnījies. - Lai visi redzētu, ka tu čakli strādā kā kārtīga amerikāniete…

-   Man vēl nav pases!

-  Iekams pielaist tevi pie pilsonības eksāmena, ierēdņi katrā ziņā aptaujās kaimiņus. Ir ļoti svarīgi, lai visi apliecinātu tavu uzticamību un darba mīlestību!

Oksana strauji apsēdās, ar tievajām rokām aptverdama apaļīgos ceļus.

-  Paklau, Bil, varbūt mums labāk vajadzētu ķerties pie savas mājas remontēšanas? Veranda ir nopostīta, virtuvi lietot nedrīkst, viesistabas griesti ir cauri! Manuprāt, tas patiešām būtu neatliekams darbs!

-   Man patīk tavs saimnieciskums! - Mačo noglāstīja viņas pēdas un apsēdās līdzās. - Es tikai nevaru atrast piemērotus strādniekus. Vieni šķībacainie vai latīņame-

rikāni!

>

-   Kāda starpība? Pie visiem strādā latīņamerikāņi!

Bils klusēja. Viņš zināja, ka sievai nepatiks viņa brauciens uz Krieviju, un aizvien atvirzīja to brīdi, kad nāksies viņai to pateikt. Vēl jo vairāk tāpēc, ka vispār nedrīkstēja atklāt komandējuma galamērķi. Viņam bija jāsaka, ka dosies uz Teksasu, lai vienotos par ieroču piegādi veikalam. Un tikai.

-   Lieta tāda… - viņš iesāka, taču Oksana viņu pārtrauca:

-  Un arī pie mums viņi strādāja, turklāt gluži labi. Nesaprotu, kāpēc tu viņus patrieci!

-   Kāpēc, kāpēc, - Bils drūmi atkārtoja. - Es redzēju, kā viņi uz tevi blenza! Un tas maita vēl iestiepa tevi pieliekamajā…

-   Izbeidz, neesi tik greizsirdīgs! - Oksana apskāva vīra varenos plecus. - Es pati viņu tur ievedu, lai parādītu, kas kur atrodas. Un viņš taču bija vēl pavisam bērns!

Bils nopūtās, kā Oksanai šķita - atviegloti.

-   Saki godīgi - vai viņš tev neuzmācās?

Visi vīri ir vienādi - kā krievi, tā amerikāņi. Viņi negrib zināt patiesību un priecājas, kad viņiem to nesaka.

Viņa pasmaidīja.

-   Padomā pats - ko gan var izdarīt piecās minūtēs?

Oksana novērsās. Viņai bija kauns, un viņa baidījās,

ka nenosarkst. Latīņamerikānis tiešām bija pavisam jau- niņš, un divatā viņi pabija septiņas līdz desmit minūtes - tā, protams, bija patiesība. Taču ne visa. Tāpēc ka, kolīdz viņi bija iegājuši pieliekamajā, tas sasodītais melnīgsnējais puišelis bya piespiedis viņu pie sienas, nometies ceļos, pabāzis galvu zem īsajiem svārkiem, atbīdījis šauro biksīšu svītriņu un ar savu karsto, aso mēli aplaizījis viņai visu, ko drīkst un ko nedrīkst, pat bija izmanījies iebāzt mēli tur, kur neviens nebāž…

-   Tiešām muļķīgi, es saprotu, - Mačo priecīgi noteica. - Nu ko, var nolīgt arī latīņamerikāņus. Jo ar tevi tie viņu stiķi neies cauri… Tikai…

-   Zināms, ka neies cauri, mīļais! Tikai - kas?

-   Man ir jāaizbrauc…

-   Kā tā?

-   Darba darīšanās. Tā vajag. Es nopelnīšu daudz naudas, mēs varēsim nopirkt jaunu māju, es atvēršu veikalu centrā, un tirdzniecība veiksies krietni labāk…

-   Kā - jāaizbrauc?! Tu atstāsi mani vienu?! Svešā valstī?! Kur es nevienu nepazīstu?! - Oksanai acīs sariesās asaras. - Nē, es braukšu tev līdzi! Kurp tu dosies?

-   Uz Teksasu. Jāvienojas par ieroču piegādi…

-   Ļoti labi, brauksim abi divi. Es nekad neesmu bijusi Teksasā. Fotografēšos jāšus uz zirga kovboju cepurē un zābakos, bet vakarā mēs varēsim ieturēt maltīti kādā krodziņā… Tev arī būs jautrāk…

Oksana noslaucīja asaras un tramīgi lūkojās vīrā.

-   Kāpēc tu klusē?

-   Tas nav iespējams. - Bils pašūpoja galvu.

-   Ko nozīmē «nav iespējams»? Tu brauc uz Teksasu darba darīšanās, un es braucu tev līdzi. Kāpēc tas nav iespējams?

-   Tāpēc! - Bils sakaitināts iesaucās un pielēca kājās.

Kails, atlētiski veidots un spalvains, viņš bija pilnīgs

pretstats smalkajai Oksanai, uz kuras gludā auguma, pateicoties regulārai epilācijai, nebija neviena matiņa. Ar tik uzbudinošu kontrastu pornofilmu veidotāji būtu varējuši labi nopelnīt, ja pamanītos novietot videokameras Dže- fersonu guļamistabā. Un pēc tam vēl paliktu dzīvi.

-   Tu negribi saprast, ka darbs paliek darbs! - Mačo skraidīja pa istabu turp un atpakaļ. - Pie mums nav pieņemts darbu apvienot ar izpriecām.

Oksana pamāja.

-   Nu labi. Tad neizklaidēsimies. Strādā, bet es gaidīšu tevi viesnīcā. Ja vajag - palīdzēšu, cik spēšu…

Bils Džefersons apstājās, pagriezās pret sievu un gribēja pateikt ko asu. Bet piktais skatiens atdūrās pret pavērtiem ceļiem, slīdēja pa nesakļautajiem stilbiem, iekļuva starp tiem, aplūkoja sārtās ziedlapiņas, kas raudzījās no līdzenās un gludās spraudziņas… Bargā sejas izteiksme atmaiga, un viņš jau savādāk aplūkoja savu sievieti. Tad piegāja cieši klāt, nometās ceļos, un viņa seja atradās vienā līmenī ar Oksanas seju.

Aptuveni tā izskatījās Karalis Kongs līdzās viņu apbūrušajai gaišmatei. Taču Karalis Kongs neprata runāt un tāpēc nevarēja izpļāpāt valsts noslēpumus. Bet slīpētais, krietnu rūdījumu guvušais, nopietnās situācijās pabijušais un «medus lamatu» postošo ietekmi pazīstošais CIP aģents Mačo, izrādās, to spēja.

-  Es nebraukšu uz Teksasu, bet gan uz Krieviju, - viņš čukstēja, pieliecies pavisam tuvu Oksanas sejai. - Savas bijušās firmas uzdevumā. Izpildīt kārtējo uzdevumu. Par to man labi samaksās…

-   Tu esi atgriezies pie viņiem?! - Oksanas acis šausmās iepletās. - Mēs taču tik tikko no turienes izsprukām! Vai tiešām tev nepietika ar to tavu uzdevumu, to stulbo «Skorpionu»?

-   Nebaidies, meitenīt, - Mačo noglaudīja viņai galvu, pievilka sev klāt un noskūpstīja uz lūpām. - Tagad briesmīgā «Skorpiona» vietā man būs «Rokenrols». Tas skan daudz jautrāk…

Viņa niķīgi parāvās nost.

-   Kāpēc «Rokenrols»? Diez vai tavai firmai ir kāds sakars ar dejām…

Bils pasmīnēja.

-   Tas ir tiesa. Vienkārši mūsu prezidents pateica skaistu frāzi par rokenrolu sirdī, un avīžnieki to visur izbazū- nēja. Acīmredzot mūsu priekšniecība cenšas neatpalikt.

-   Viss tāpat kā pie mums! - Oksana norūca. - Miglas pūšana un izrādīšanās!

-   Tikai, saproti pati, darling, aizmirsti, ko es tev pastāstīju, - Mačo ar novēlošanos brīdināja, aizvien uzstājīgāk skūpstīdams Oksanu uz lūpām. - Citādi tevi iebāzīs maisā un iemetīs pie krokodiliem… U-u-u-u!

Acīmredzot attēlodams krokodilu, Mačo metās sievai virsū, pamīcīja sev apakšā, imitēja kodienus, ar spēcīgajiem zobiem iekozdamies plecā, kaklā, krūtīs…

-   Ai, izbeidz, sāp! - Oksana mēģināja pretoties, taču velti. Krokodils ņēma virsroku.

-   Liec aiz auss, es braukšu tev līdzi uz Krieviju, - viņa paguva nočukstēt.

-   Protams, kā gan citādi, - Mačo nestrīdējās pretī. Tādos brīžos ikviens strīds ir bezjēdzīgs un tikai novērš uzmanību no galvenā.

* * *

-  Pilsoni Rogožkin, jūs tiekat nopratināts aizdomās turamā statusā par valsts nodevību spiegošanas formā. Lieku jums priekšā labprātīgi izstāstīt to, kas un kā jūs savervēja 1972. gadā, kādas darbības jūs veicāt pēc tam, lai izpildītu doto uzdevumu. Ar ko un kādā veidā jūs uzturējāt sakarus, kādus zaudējumus nodarījāt savai dzimtenei…

Jautājumus uzdeva īpaši svarīgo lietu vecākais izmeklētājs apakšpulkvedis Zvancevs. Biedējošie formālie kroņa izteicieni bija viņam ierasta lieta un viegli plūda no mazās, it kā sakniebtās mutes, sasaldējot gaisu visapkārt trīs metru rādiusā. Pie durvīm sēdošais Jevsejevs pat sarāvās. Nedod dievs izdzirdēt tādus vārdus, attiecinātus uz sevi… Bet Rogožkins vispār sēdēja kā nedzīvs un, kā rādās, kārtējo reizi bija zaudējis valodu.

-   Vaļsirdīga nožēla un absolūta savas vainas atzīšana plus palīdzības sniegšana izmeklēšanā var būtiski atvieglot jūsu likteni…

Zvancevs ir kādus četrdesmit piecus gadus vecs. Pedantisks - aizvien tīrā pletkreklā, izgludinātā uzvalkā ar kaklasaiti, viņš visu mūžu bija izskatījis spiegošanas lietas. Un, kaut arī to nebija tik daudz, katra tika izskatīta rūpīgi, sīki, neatstājot cerības uz attaisnojošu spriedumu. Starp citu, aizgājušajos gados «spiegu» lietās attaisnojošus spriedumus nemēdza taisīt, kaut kas tāds pat nevarēja ienākt prātā. Piecpadsmit gadu - tas bija pats mazākais soda mērs. Pārsvarā gan nodevēji tika nošauti. Zvancevs uz viņpasauli tika nosūtījis piecus. Tālab viņa sejai bija bargi sērīga izteiksme, bet mute atgādināja vistas tūpli. Taču viņš savu darāmo pieprata. Kad bija iepazinies ar Jevsejeva ievadīto lietu, tikai nosmīkņāja: «Uz kā pavēlēsit būvēt apsūdzību? Uz vārdiem? Un ja nu tiesnesi arī sauc Koļa, bet piesēdētāju vidū atrodas kāda Varvara?»

Te nu Jura atklāja savu galveno trumpi - fonogrāfis- kās ekspertīzes slēdzienu.

«Salīdzinošajā izmeklēšanā konstatēts, ka skaņu frekvenču un modulāciju raksturojums iesniegtajā mikroka- setē ierakstītajai nezināmā kursanta balsij un analogi A. M. Rogožkina balss rādītāji sakrīt ar 85-90% ticamību…»

Izmeklētājs pasmīkņāja, iegrima domās, vistas tūplis sakniebās vēl vairāk.

-  Tā ir cita lieta. Protams, labāka būtu simtprocentīga ticamība, taču tā nekad nemēdz notikt. Labs ir, pamēģināsim! Varbūt atzīsies, varbūt tehnika vai ķīmija palīdzēs…

Patlaban Zvancevu nekādas šaubas nemāca vai arī viņš to prasmīgi slēpa. Nopratināšanu viņš vadīja droši un mērķtiecīgi - pretī sēdošajam spiegam nebija nekādu izredžu izvairīties no pelnītā soda.

-   Tātad - lieku priekšā sniegt liecības pēc uzdoto jautājumu būtības! - viņš bargi sacīja un ieurbās apsūdzētajā ar smagu dziļi dobumos iegrimušo acu skatienu. It kā hipnotizēdams.

Rogožkina seja kļuva līķa bāla.

-   Kāda nodevība… Kāda spiegošana… Tā ir kļūda, puiši… Man ir izdienas laiks - trīsdesmit kalendāra gadu, ar atvieglojumiem - visi četrdesmit… Kāds kaut ko būs sajaucis… Vai arī esmu ticis apmelots…

Balss viņam bija piesmakusi, aizlūstoša un manāmi drebēja. Izmeklētāja aukstajās acīs viņš jau bija izlasījis savu likteni. Un tas bija bēdīgs, tāpēc ka jaunajos krimināllietas vāciņos gulēja lēmums par arestu, gaitenī gaidīja iekšējā izmeklēšanas izolatora darbinieki, gatavi aizvest arestēto uz kameru, komforta ziņā ievērojami pieticīgāku par visvienkāršāko resora viesnīcas numuru.

-   Kāds mani grib iegāzt, pārbaudiet visu pamatīgi…

Izmeklētājs pieliecās, nolika uz galda pārnēsājamo seifu un izņēma no tā galveno lietisko pierādījumu, kas kopā ar ekspertīzes slēdzienu pat mūsu humānajos laikos nodrošinātu Rogožkinam brīvības atņemšanu līdz divdesmit gadiem.

-   Vai arī šis būtu īpaši izgatavots un piespēlēts?

Porainā stikla lode raidīja nežēlīgus visīstākās, nevis

izdomātas spiegošanas viļņus. To noliegt bija grūti, lai neteiktu - neiespējami.

-   Pārbaudiet, pārbaudiet… - Rogožkins sagrauts atkārtoja.

-    Ļoti rūpīgi pārbaudīsim, ļoti, - izmeklētājs apgalvoja. - Gan poligrāfu ņemsim talkā, gan, ja tas uzrādīs melus, iešļircināsim nātrija pentonālu, un tad tu mums itin visu izstāstīsi! Tā ka, Rogožkin, labāk netēlo antiņu un plāj vaļā visu patiesību! No kā dabūji šo skeneri, kā uzstādīji, kurš palīdzēja. Klāj laukā ar labu!

Pazemojošie izteikumi, neierastā uzruna - ne pulkvedis, ne štāba priekšnieks, ne Aleksandrs Mihailovičs, bet gan pliks uzvārds bez jelkādiem cieņu apliecinošiem papildinājumiem parādīja izmeklēšanā esošajam, cik dziļš

ir bezdibenis, kas bija atvēries viņa priekšā.

* * *

Jura Jevsejevs otro reizi gāja ciemos pie Šuročkas. Viņš bija lieliskā omā. Tiesa, Rogožkins jau otro nedēļu neatzinās, bet tagad tā jau bija izmeklētāja rūpe. Lai pielieto prasmīgus taktiskos paņēmienus, veic pratināšanu ar poligrāfu, panāk sankciju injicēt skopolamīnu, īsi sakot, lai noved lietu līdz tiesai. Toties kapteiņa Jevsejeva veiktais izmeklēšanas darbs ir atzīts par veiksmīgu, viņš ir bagātīgi atalgots un tagad dodas bildināt līgavu. Patiesībā tā bija tikai formalitāte, jo Šuročkas sākotnējā piekrišana bija iegūta.

Tiesa, sarunai bija jautri hipotētisks raksturs:

-   Un ja nu es tevi bildinātu?

-   Es, visticamāk, bildinājumu pieņemtu! - Šuročkas acis iemirdzējās.

Jura izrieza krūtis.

-   Un ja nu izrādītos, ka es neesmu arhīva žurka, bet gan…

Meitenes pirksti ieķērās viņa piedurknē.

-   Bet kas tad? Turpini! Jura, es vai mirstu aiz ziņkārības! Tu joko? - Viņa ieinteresēti ielūkojās viņam acīs un tirdīja, tirdīja…

-   Nu, teiksim, valsts ierēdnis, kas veic atbildīgu un svarīgu darbu…

-  Saki taču, saki! Es no tevis neatstāšos! Vai varbūt tu mani pārbaudi? Tu to visu izdomāji, tu joko, ja?

-   Protams. Domāju - vai tu uzķersies uz amatiem un dienesta pakāpēm? - Jura viltīgi smaidīja. Viņš izbaudīja priekšā stāvošo triumfu, kad, nometis nožēlojamās arhivāra skrandas, stāvēs varenā specdienesta kapteiņa zeltotajos uzplečos.

-   Kas tā pārbauda līgavu…

Šuročka jutās nedaudz aizvainota.

-   Kā tev nav kauna! Mūsu ģimenē nav pieņemts cilvēkus vērtēt pēc amatiem. Pat ja tu būtu asenizators, tevi pieņemtu kā līdzīgu…

-   It īpaši, ja es pēc atmiņas citētu Nīči un Kafku…

Meitene sāka smieties.

-   Tad vispār nerastos nekādi jautājumi! Tu varētu būt beidzamais bomzis, ko vajā varas iestādes, un tev dotu pajumti un maizes kumosu…

Ar intelektuālu darbu lasīšanu Juram nekādi nevedās. Kafkas sacerējumi šķita pretīgi, patoloģiski murgi. Sevi pārbaudīdams, viņš piedāvāja grāmatu tēvam. Kā par brīnumu, viens stāsts veselīgi domājošajam Pjotram Daņilovičam patika.

-Mašīna, kas noziedznieka ķermenī iegriež viņa nozieguma būtību, - tā taču ir tiesu izmeklēšanas procedūras kvintesence! - atvaļinātais pulkvedis iesaucās. - Mūsu uzdevums bija panākt, lai visi tie asiņainie slepkavnie- ki apzinātos, ko ir izdarījuši! Bet kā lai piekļūst viņu iesīkstējušai dvēselei? Kā lai atmodina sastingušo sirdsapziņu? Neiespējami! Bet mašīna to panāca. Lai gan no mūsdienu likumu viedokļa lietot šādu tehniku nedrīkst… Taču doma ir interesanta!

Atšķirībā no tēva Jura nekā interesanta Kafkā neatrada.

Arī Nīči viņš nepievārēja.

«- Nē, - Zaratustra atbildēja, - es nedodu žēlastības dāvanas. Tam es neesmu pietiekami nabadzīgs.» Ko nozīmē šī frāze? Ja kāds nedod žēlastības dāvanas tāpēc, ka viņš nav pietiekami bagāts, tas ir saprotams, vismaz no tīrās loģikas viedokļa, lai gan ziedot dažus grašus var arī cilvēks, kurš nav bagāts. Bet kā nepietiekama nabadzība kavē veikt labu darbu? Un vai nabadzība var būt nepietiekama? Jurija Petroviča Jevsejeva racionālais prāts sacēlās pret tik āķīgām mīklām.

Rezultātā līgavainis nebija savācis intelektuālos punktus, kuri pavēra ceļu uz «gara aristokrātu» ģimeni asenizatoriem un bomžiem. Taču viņš izdomāja, kā kompensēt tik būtisku trūkumu.

Pirmām kārtām savā plecu somiņā viņš nesa pudeli īsta «Hennessy»! Majors Remņevs, kurš kūrēja Seremet- jevu-2, bija dabūjis to beznodokļu zonā par gluži pieņemamu cenu.

Otrām kārtām viņš bija uzzinājis, kur cep visgaršīgākās tortes, un tagad turēja rokā milzīgu kārbu ar uzrakstu «Restorāns «Prāga»» un zīmīti «Izgatavota 15.00». Torti bija pasūtījis Borja Kozickis, kura darbības teritorijā ietilpa «Prāga», tāpēc tirdzniecības uzcenojums cenā neietilpa un gardums izmaksāja divreiz lētāk.

Tas pats Kozickis ar tādiem pašiem noteikumiem sarunāja elitārā salonā ziedus, tāpēc otrā rokā Jura turēja prātus reibinošu pušķi no karaliskajām krizantēmām.

Un visbeidzot - Jevsejevs bija piezvanījis uz rajona valdi, stādījies priekšā un palūdzis palīdzēt inteliģentai ģimenei saremontēt santehniku, saņemdams solījumu, ka viss tiks izpildīts uz to vislabāko.

Tāpēc tagad, par spīti intelektuālajiem robiem, līgavainis jutās kā bruņinieks, kurš balta zirga mugurā auļo uz nabadzīgu būdiņu, lai aizvestu daiļo mīļoto uz dzimtas pili.

Tiesa, ar dzimtas pili negāja tik gludi - noklausījušies Juras plānos, vecāki dīvaini saskatījās, bet mamma Kļava pēc ilgākas pauzes nervozi sacīja:

-  Redzi, Juročka, tad mums var kļūt pašauri… Padomāsim - četrdesmit metru dzīvojamās platības, Cēzars aizņem tikpat daudz vietas, cik cilvēks, un viņš arī ir pilntiesīgs ģimenes loceklis… Tu taču negribēsi izlikt viņu priekšnamā? Redzi nu! Un, kad būsim pieci, kā mēs izvietosimies? Mēs ar tēvu, protams, neiebilstam, taču Suroč- kai tas var nebūt pa prātam…

-   Nekas, mammuk, - Jura iesmējās. - Suročkai viss būs pa prātam.

Taču vēlāk, atceroties šos vārdus un saskatīšanos, viņš saprata, ka vecāki nebūt nealkst uzņemt vedeklu savā dzīvoklī. Un patiesi - caurstaigājama viesistaba, kur guļ Cēzars, un divas istabas viena aiz otras - ne sevišķi parocīgi jaunai ģimenei, it īpaši medus mēneša laikā…

Nekas. Pili un Karēlijas bērza mēbeles viņš Suročkai nesola. Taču saplaisājušas vannas ar nolupušu spoguli arī nebūs! Gan jau ar mitekli kaut ko izdomās. Tagad galvenais - atstāt īsto iespaidu: veikli nomest arhivāra skrandas, skaisti lūgt viņas roku un sirdi, īsi sakot - veiksmīgi nodziedāt līgavaiņa āriju. Kaut tikai kas nenojuktu, kaut nepaspruktu «gailītis»…

«Beatrise Karlovna, neatkāpieties no manis ne mirkli! Viņiem, protams, ir tikai viena dakšiņa pa kreisi no šķīvja, taču izsist no sliedēm viņi ir spējīgi kā…»

Jura Jevsejevs neatrada īsto vārdu, jo jau spieda zvana pogu.

-   Paklau, mums te notiek tādas lietas! - Šuročkas acis uzbudinājumā mirdzēja. - Tas ir ko vērts! Es nekad neesmu redzējusi tādus ziedus! Un torte! Pasaka! Šodien ir brīnumu diena. Nāc drīzāk iekšā! Tur visi apspriež notikušo…

Juram sametās mazliet neērti. Viņš bija domājis, ka bildinājums ir galvenais notikums. Taču uzsvars, kā rādās, novirzījies uz kaut ko citu…

-   Kas ir noticis?

-   Tūlīt, tūlīt, nāc…

Klātu galdu Jura nekur nemanīja. Ģimene tādā pašā sastāvā kā viņreiz sēdēja bibliotēkā. Tikai šoreiz neviens nepagrieza galvu uz ienācēja pusi.

-   Nē, tas nav prātam aptverams! - dzīvi brīnījās Anna Matvejevna. - Ja kāds būtu teicis, nebūtu ticējusi.

-   Man gan tas šķiet visai dīvaini. - Jeļizaveta Mihai- lovna šūpoja galvu.

-   Nav nekā dīvaina! - Pjotrs Petrovičs sēdēja uzvarētāja izskatā un iecietīgi smaidīja. - Vienkārši kāds tur… - Viņš pacēla pirkstu un norādīja uz nodrupušajiem griestiem. - …būs izlasījis manu eseju…

-   Nu ko tu runā! - Jeļizaveta Mihailovna pavērsa augšup acis. - Kurš būtu varējis izlasīt šo kaktu brošūreli?

-  Ir īpaši cilvēki, kuri seko nopietnām publikācijām un paziņo, kam vajag… - Pjotrs Petrovičs pārliecināti skaidroja. - Kas tad tagad notiek? Eiropas Savienība uzmanīgi vēro morālo klimatu Krievijā, tāpēc cenšas koķetēt ar inteliģenci. Ja manī ir saskatījuši jaunas, revolucionāras ideoloģijas nesēju, potenciālu līderi, tad centīsies piejaucēt, pielabināt, pārvilināt savā pusē…

-   Un tu būsi ar mieru? - gandrīz iekliedzās Iraīda.

-   Nē, protams. Jūs taču zināt, cik es esmu principiāls! Taču, ja man piedāvās izremontēt dzīvokli, es neiebildī- šu…

-   Ko tu runā!

-   Fakts taču ir acīm redzams!

-   Nav izslēgts, ka Petjeņkam ir taisnība. - Anna Mat- vejevna piekrītoši māja ar galvu. - Iespējams, viņi grib parādīt, ka atgriešanās tumšajā pagātnē nav iespējama un nenotiks…

«Gluži kā medņi riesta laikā - ej klāt un šauj nost, nepakustēsies,» Jura nodomāja. «Bet Suru viņi hipnotizē - kā apmāta, baidās pārtraukt!»

Nepatīkamā sajūta pieņēmās spēkā. Jātnieku baltajā zirgā neviens negribēja ievērot. Tāpat kā elitāro buķeti, vislabāko torti un slaveno «Hennessy», kas, tiesa, vēl slēpās somiņā.

«Nu, par to šaušanu es, protams, pārspīlēju, bet, ja mēs ar Suročku te uz vietas nodarbotos ar seksu, viņi tam noteikti nepievērstu uzmanību!»

Sī doma viņu uzjautrināja, oma uzlabojās. Viņš apskāva Suročku ap pleciem un īpašnieciski noskūpstīja uz vaiga, kas izrāva meiteni no sastinguma.

-   Starp citu, mums ir ciemiņš! - viņa teica. Un atkārtoja: - Mammu, tēti, vecmāmiņ! Jura atnācis!

Intelektuālie medņi pārstāja klabināt un pievērsa savu uzmanību līgavainim.

-    Labdien, Juročka! - Anna Matvejevna pasmaidīja. - Labdien, dārgais! Kur tu dabūji tādas puķes? Un torte no «Prāgas»!

Viņa sasita kalsnās rociņas un veikli atraisīja kārbu.

-   Cik burvīga! Pēdējo reizi es tādu ēdu piecdesmit trešajā gadā!

-   Bet tādus ziedus es savu mūžu neesmu redzējusi! - skaļi paziņoja Iraida. - Ļiza, vai tu esi redzējusi tādus ziedus?

-   Nē, nekur… Ļoti skaisti…

Sevī iegrimušās vaska figūras atdzīvojās, pārvērzdamās parastos cilvēkos.

Nostiprinādams panākumus, Jura piegāja pie galda, nolika torti un izvilka solīdo kasti ar konjaku, izkustinādams no monumentalitātes stāvokļa neīsto tēti.

-   «Hennessy»! Neviens neticēs! - Pjotrs Petrovičs pielēca kājās un pastiepa viesim roku. - Redzu, ka puisis ticis pie bagātības. Kā jau es paredzēju. Man taču aizvien ir izrādījusies taisnība! Sura, vāri tēju! Sēdieties, Jurik! Man te ir liela uzvara!

Šuročka aizskrēja uz virtuvi, bet Jura apsēdās pie galda.

-   Vai kaut kas sakarā ar disertācyu?

Pjotrs Petrovičs nevērīgi atvēcinājās.

-   Ņem augstāk!

Viņš uzvaroši uzlūkoja mājiniekus.

-   Lai Ļiza izstāsta, - Anna Matvejevna ieteica. - Viņai labi iznāk…

-   Man nesanāks sliktāk, - Pjotrs Petrovičs lepni paziņoja. Un pavērsa skatienu pret viesi. - Ar vārdu sakot, klausies - šorīt ierodas santehniķis, labo skalojamo kasti, maina krāniem blīves, salabo pilošo izlietni. Ievēro - naudu neprasa! Un viss notiek pieklājīgi, kulturāli! Es saku: «Mēs it kā netikām saukuši?» Bet viņš atbild: «Nezinu, man priekšnieks lika!»

Jura gandarīts atplauka smaidā un jau atvēra muti, taču Pjotrs Petrovičs nerimās:

-   Cik gadu jau tek, neviens neceļ ne ausu, bet nu pats atnācis pēc priekšnieka rīkojuma! Kālab tā? Ko?

Jura atkal gribēja ieviest skaidrību, bet Beatrise Kar- lovna papurināja galvu: «Pārtraukt namatēvu nav glīti. Nogaidi pauzi un tad runā…»

-   Tālab ka augšā ir izlasījuši manu eseju!

«Pag, ak tad tāpēc sacelta visa šī jezga!» Jura brīnījās. «Atejas skalojamās kastes dēļ!»

Pārliecināt Pjotru Petroviču par kaut ko citu nebija jēgas, jo tādējādi tiktu grauta namatēva autoritāte un noniecināti viņa nopelni. Tāpēc Jura pārstāja smaidīt un sēdēja klusi, klausīdamies, kā kaut kādi «viņi» cenšas pielabināties potenciālajam nācijas līderim - neīstajam tētim -, lai neizraisītu starptautisku skandālu. Savu ieguldījumu starptautiskajā atejas poda labošanas jomā viņš nolēma nepieminēt. Beatrise Karlovna atzinīgi māja ar galvu.

Istabā ielidoja Šuročka ar šķīvju kaudzīti rokā.

-   Kāpēc Jura sēž tik bēdīgs? Tēt, tu esi viņu pavisam nomocījis!

-   Tiešām gan, Petjeņka, rimsties, - iejaucās Anna Mat- vejevna. - Varbūt Jura grib ko teikt.

Iraīda sarkastiski pasmīnēja, atklādama savus spēcīgos zobus.

-   Viņš taču viņreiz paņēma grāmatiņas, tad lai pastāsta - ko izlasījis, ko sapratis… Ar «Hennessy», kā mēs redzam, viņam viss ir kārtībā. Bet kā ir ar Kafku?

-    Nu ko tu neliec zēnu mierā, Iraīda? - Anna Matve- jevna aizstāvēja. - Jauns puisis, strādā arhīvā… viņš taču nav no Literatūras institūta!

-   Par Kafku man diez kādas skaidrības nav, - Jura paškritiski sacīja. - Bet tas jau dzīvē nav pats galvenais…

-   Kas tad ir galvenais? - Iraīda artistiski izlieca uzaci. Taču tas viņas skaistumu nevairoja.

-   Galvenais ir tas, ka es Šuročku lūdzu precēties ar mani. Patiesībā es neesmu arhīva darbinieks, bet gan FDD virsnieks. Par īpašiem nopelniem man ārpus kārtas piešķirta kapteiņa dienesta pakāpe…

Tā nu skrandas bija nomestas un zeltītie uzpleči zaigoja no ielas iespīdējušās saules slīpajos staros. Taču tos neviens neredzēja. Iestājās baiss klusums, visi bija kā sastinguši. Radās tāds iespaids, itin kā Jura vai nu skaļi būtu sabojājis gaisu, vai ciniski izvilcis visu apskatei savu dzimumlocekli.

-   FDD, tu saki? Tas nu gan ir numurs! - Pjotrs Petrovičs aizsmakušā balsi sacīja. - Esi man uzsūtīts?

-   FDD… - briesmīgi pārvēršoties sejā, jautāja vecmāmiņa. - Tas nozīmē - VDK?

-   Tas nozīmē VDK, VDM un čeka, - Jeļizaveta Mihai- lovna apstiprināja un cieši saknieba lūpas.

Iraīda pastiepa pirkstu ar nolupušu manikīru, gluži nepieklājīgi rādīdama uz nobālējušo Juru Jevsejevu.

-   Viņš ir drošībnieks? Tu esi atvedusi mājās drošībnieku!

-    Nē! - Šuročka iekliedzās. Šķīvji izšļuka no rokām, taču meitene paguva tos saķert un piespiest pie krūtīm. - Joks? - viņa jautāja Juram. - Tu tā pajokoji?

-   Kādi joki?! - Jeļizaveta Mihailovna nervozi burzīja galdautu. - Viņš tevi bildina! Kādi tur var būt joki! Atbildi viņam! Tu gribi būt… pārtikusi dāma! Staigāt salaupītos briljantos un sabuļādu apmetņos!

-   Ko jūs runājat?! - Jura bija no tiesas sašutis.

-    Viņa runā patiesību, - aizkapa balsī sacīja Anna Matvejevna. - Man bija pieci gadi. Es visu redzēju. Viņi atbrauca melnā mašīnā. Aizveda manu tēti. Visu apgrieza kājām gaisā. Kad gāja projām, vienam no piedurknes izkrita sudraba karotīte. Viņš to pacēla un paslēpa atpakaļ piedurknē. Tad viņi aizbrauca. Bet pēcāk atbrauca ar kravas mašīnu. Un aizvilka… Visu. Es atceros - manu mīļo melno bufeti, ļoti senlaicīgu, tai apakšā varēja paslēpties, es bieži tur slēpos… Arī kumodi. Mamma kliedza un raudāja. Bet viņi tik stiepa. Mēs dzīvojām pārticīgi. Profesora ģimene. Aizstiepa kažokus. Traukus. Un briljantus arī, kapteiņa kungs. Māmiņas. Tie viņai bija mantojumā no mātes. Tā sakot, ģimenes dārglietas. Mammai pirkstos bija gredzentiņi, viņa sabāza rokas padusēs. Tad sāka prasīt pasi. Viņa izlikās, ka meklē, bet it kā nevarēja atrast. Viņa kliedza, ka es esot to paslēpusi, kratīja mani - kur, kur, mūžīgi tu spēlējies ar dokumentiem… Es izbijos un sāku raudāt. Tas… drošībnieks… kliedza uz mammu - dod šurp pasi! Es atcerējos, kā mamma slēpa naudu, ietītu avīzē, tualetē aiz caurulēm. Mamma sāka kliegt, ka es esot noslīcinājusi pasi podā un kā viņa tagad bez dokumentiem dzīvošot… Un tas… nospļāvās… Es skrēju pakaļ mašīnai. Mana bufete šūpojās, es skatījos uz mīļajām melnajām rozēm, bet mamma pieskrēja pie manis, sāka bučot un runāt, ka es esot gudriniece, jo ierunājusies par tualeti… Un tad, kapteiņa kungs… Mūs ļoti ilgi veda izsūtījumā. Utis. Bads. No kaut kādas stacijas tālāk veda kravas mašīnās. Izlaida mežā. Vai pastāstīt, kā mēs gājām, lai sasniegtu kaut jel kādu mitekli? Par ko varēja pārvērsties piecgadīgas meitenītes kājas? Par asiņainiem gaļas klučiem.

Visi klusēja.

-   Tie bija briesmīgi laiki, - Jura Jevsejevs beidzot izmocīja. - Tas laiks… Ir ticis nosodīts. Tas ir pavisam kas cits.

-   Šuru, manu vīru, Šuročkas tēvu, iesēdināja astoņdesmit otrajā, - Jeļizaveta Mihailovna sacīja. - Par to, ka viņš tulkoja Henriju Milleru, pārrakstīja un deva lasīt draugiem. Viņš aizgāja bojā tāpat kā mans tētis. Bet Henrija Millera darbi ir brīvi pieejami veikalos.

-    Pulkstenis! - Anna Matvejevna pēkšņi atdzīvojās. - Jums patika senlaicīgais pulkstenis.

Jura pagriezās pret viņu.

-   Tas bija remontā! Mamma atdeva kvīti Stepanidai Ivanovnai, sētniecei. Viņa to izņēma. Un saglabāja. Viņa arī dzīvokli mums saglabāja! Uzrakstīja iesniegumu, ka lūdz tautas ienaidnieku dzīvojamo platību piešķirt viņai, daudzbērnu mātei… Viņai visi bērni bija izauguši un apprecējušies, kad mēs atgriezāmies. Mēs baidījāmies. Mēs tikai piecdesmit piektajā, kad jau skaidri bija zināms, ka…

Viņa sāka raudāt.

-   Ejiet projām! - raudzīdamās sānis, pavēlēja Jeļizaveta Mihailovna.

-   Šuročka! Saki kaut ko! - Jura pagriezās pret viņu.

Meitenes seja bija līķa bālumā. Viņa atslējās pret grāmatu skapi, ieķerdamās ar pirkstiem plaukta malā.

-   Tas… Tas ir šausmīgi! Kā tu varēji?! Tu mani piekrāpi! Tu nopratini cilvēkus, ja?

-   Protams, - Jura Jevsejevs atbildēja. - Trijās valodās. Ja tas ir nepieciešams. Advokāta un tulka klātbūtnē. Civilizēti. Un nevienu nesitu. Nespīdzinu. Tagad ir citi laiki.

-   Un par ko tev priekšlaikus piešķīra «kapteini»? Tu kādu apcietināji?

Jura pamāja.

-   Spiegu.

-   Mēs zinām tos spiegus! - nikni nošņāca Iraīda. - Un kādu pakāpi jums piešķirs par mums? Pulkveža? Vai ģenerāļa?

-   Kas par blēņām!

-   Jaunais cilvēk, es palūgšu jūs atstāt mūsu māju! - Anna Matvejevna stingri pavēlēja.

-   Un savāciet savas žēlastības dāvanas! - Jeļizaveta Mihailovna piebilda.

-  Aizmirstiet ceļu uz šejieni! - tikpat nikni kā iepriekš sacīja Iraīda.

-   Un pasakiet saviem priekšniekiem - ja mani apcietinās, izcelsies starptautisks skandāls! - neīstais tētis piedraudēja. - Manam liktenim seko draugi Parīzē…

Jura piecēlās un vērīgi visus uzlūkoja. Beatrise Kar- lovna bija kaut kur izčibējusi, un viņš bija atstāts savā vaļā.

-   Esmu pārdomājis. Es laikam tiešām uzmanīgi izlasīšu Kafku. Mani sāk interesēt, kā cilvēks, kurš pirms simt gadiem pārcietis lielas bēdas…

-   Pirms sešdesmit pieciem, - Anna Matvejevna izlaboja.

-   Lai būtu. - Jura bija galēji sašutis. - Pirms sešdesmit pieciem! Cilvēks pārcietis kaut ko neiedomājamu, ielīdis spraugā kā tāds tarakāns, un tur, spraugā, viņš dzīvo tikai no tā, ko pārdzīvojis, un viņam tas patīk! Varbūt Kaf- kam ir taisnība! Pierašana pie ļaunuma veicina mūžīgas ļaunuma gaidas?

-    Nevajag. - Jeļizaveta Mihailovna pašūpoja galvu. - Intelektuālas pārdomas jums nepadodas. Ejiet beidzot projām! Jūsu klātbūtne mums ir nepatīkama!

Šuročka kā mēnessērdzīga izgāja viņam līdzi priekšnamā. Jura apņēma viņas plecus.

-   Posies, brauksim uz manām mājām. Rīt aiznesīsim iesniegumu…

Viņa papurināja galvu un strauji atvirzījās nost.

-   Tu esi citāds. Tu mani piekrāpi. Pārmeti man, ka es neesmu meitene…

-   Tas man pat prātā nenāca… Es gribu tevi precēt!

-   Protams, arī bendem droši vien ir sieva… Bērni… Tikai es sevi nespēju iedomāties šādā lomā…

-   Kurš ir bende?! Tu vienkārši esi muļķe! Jūs visi…

Viņš neaizcirta durvis, lai gan labprāt būtu to izdarījis. Aši noskrēja pa kāpnēm, ilgi ķimerējās ap iesprūdušo slēdzeni. Šī aizķeršanās paglāba viņu no lejup lidojošās tortes.

«Pļukš!» - uz visām pusēm pašķīda suflē šļakatas, šokolādes drupatas un gaisīgās mīklas drusciņas. Acumirklī salaidās baloži un vārnas - kā nu ne, debesu manna!

-  Pareizi, - caur sakostiem zobiem Jura Jevsejevs skaļi noteica. - Torte ir cepta piecpadsmitos. Astoņpadsmitos tai jābūt apēstai. Viss notiek pēc saraksta.

No augšas lejā nolidoja pušķis, un viņš pasitās sānis, lai galvu neķertu pudele. Taču «Hennessy» tā arī neizli- doja pa logu.

«Pilnīgi slepeni. Krievijas nodaļa. Foukam. Uzdevums «Zenītam» nodots ierastajā kārtībā. Vizuālā kontrolē konstatēts, ka adresāts personiski ieguvis informāciju. Apstiprinājums nav saņemts sakarā ar «Zenīta» paaugstinātajām prasībām konspirācijas nodrošināšanai. Taču fakts, ka nav saņemta negatīva atbilde, liecina, ka «Zenīts» ķēries pie uzdevuma izpildes. Maskavas rezidentūra. Bicdžeralds.»

Pirmās grāmatas beigas

SATURS

Pirmā nodaļa. Sen aizgājušu dienu notikumi…………….. 3

Otrā nodaļa. Pierādījums no pagātnes…………………….. 72

Trešā nodaļa. Jura Jevsejevs darbā un mājās…………… 99

Ceturtā nodaļa. Tumsas rēgi……………………………….. 126

Piektā nodaļa. Pa spiega pēdām…………………………… 146

Sestā nodaļa. Lietiskie pierādījumi……………………….. 213

Septītā nodaļa. Operācija «Naidīgā draudzība»……….. 240

Astotā nodaļa. Digeru ikdiena……………………………… 319

Devītā nodaļa. Spiegošanas asi…………………………….. 353

* * *

* Tinies projām, dārgumiņ! (Angļu vai.)

* * *

* Montieris - pazemē strādājošs cilvēks. (Aut. piez.) 212

vai nu naudu, vai mīlu… (angļu vai.)

[2] kanāls digeru slengā - kanalizācijas caurules un noteces. (Aut. piez.)

[3] terminators ir robeža starp apgaismoto un tumšo Zemes daļu. (Au<. piez.)

Content

Koreckis Daņils Rokenrols Kremļa dzīlēs Pirmā grāmata

Pirmā nodaļa SEN AIZGĀJUŠU DIENU NOTIKUMI 1972. gada jūlijs, Maskava

Otrā nodaļa PIERĀDĪJUMS NO PAGĀTNES 2002. gada jūlijs, Maskava

Ceturtā nodaļa TUMSAS RĒGI

Piektā nodaļa PA SPIEGA PĒDĀM 2002. gada 23. jūlijs, Maskava

Sestā nodaļa LIETISKIE PIERĀDĪJUMI 2002. gada 5. augusts, Orenburgas stepe

Septītā nodaļa OPERĀCIJA «NAIDĪGĀ DRAUDZĪBA» 2002. gada 27. jūlijs, Amerikas Savienotās Valstis, Vašingtona

Astotā nodaļa DIGERU IKDIENA 2002. gada augusts, Maskavas pazeme

Devītā nodaļa SPIEGOŠANAS ASI 2002. gada 5. septembris, Daitonbīča, Floridas štats

SATURS