Koreckis Daņils

Rokenrols Kremļa dzīlēs Trešā grāmata Izglābt spiegu

DANILS KORECKIS

Rokenrols Kremļa dzīlēs 3 Izglābt spiegu

.

Pirmā nodaļa IEPAZĪŠANĀS «MEŽĀZĪ»

2002. gada 20. oktobris, Maskava

Tumsa iestājās agri un ātri. Un tikpat ātri kļuva auksts. Brr! Smeķīgā, tumīgā Maskava, kāda tā šķita saules gaismā, kad sēdi ar čomiem pelmeņu ēstuvē pa pudelei baltā uz galviņas, pelmeņu grēdas, katrs kaut ko gudri, dvēseliski prātuļo -, šajā krēslas stundā pildījās ar akmeņiem un svinu, it kā atvirzījās… Atsvešinājās.

««Atsvešinājās» vai «atsvešojās»? Kā ir pareizi?» Papagailim iešāvās prātā. «Varbūt «atsvešādojās»?…»

Galvā viņam kā aizvien bija juceklis. Un viņam sala.

-   Kas ir? Varbūt var ielaist siltumu? Auksti, ko? viņš saraustīti ieķērcās. »

-   Nedrīkst. Sēdi un nebauro, viņš saņēma atbildi.

Tas bija Ķīlis, viņš nāk no Saratovas. Brigādē no aizpagājušā gada, ne reizi vien gājis uz «saskriešanos» un tāpēc tagad ieņem vecākā vietu. Barboss ir no Grodņas. Arī no aizpagājušā, taču «saskriešanās» reizēs nav piedalījies, viņš ir tāds pats zaļknābis kā Papagailis. Viņi trijatā sēž žigulītī, kas novietots šaurā, penālim līdzīgā, tumšā pagalmā. Gaida. Salons sen atdzisis. Papagailis vēro, kā pār pilsētu nolaižas krēsla, un klausās hiēnās, kas smilkst un rej zoodārzā. Zoodārzs atrodas tepat netālu. Arī hiēnām droši vien salst, tām taču būtu jādzīvo Āfrikā. Āfrikā valda tveice. Turpretī Maskavā hiēnām salst. Ķīlis ar Barbosu pakaļējā sēdeklī spēlē «acīti», bet Papagailis sēž un nervozi žāvājas, un viņam nemitīgi gribas čurāt.

Viņam ir auksti, jo Papagailis, tāpat kā hiēnas, ir dzimis tālu no šejienes. Karstā un putekļainā pilsētā Kaspijas jūras krastā.

-   Es kaut ko ierautu, Papagailis tāpat vien ieteicās.

-   Nekādas ieraušanas, Ķīlis norūca, izplādams savas kārtis uz galda. Barboss atkal bija zaudējis. Ja katrs sāks dzerstīties darbā… Tādi sūdi var sanākt…

Viņš vēl divas vai trīs reizes atkārtoja «tādi sūdi», jo viņiem sākās jauna partija un Ķīlis ieurbās kārtīs, pamazām aizmirsdams, par ko bija runa.

-   Es paiešos. Ko? Papagailis ierunājās. Kājas notirpušas.

-   Sēdi, stulbeni, Barboss noteica.

-   Kas ir? Vajag pačurāt.

Ķīlis uzlūkoja Barbosu, pēc tam Papagaili. Ķīlim nepatika, ja pakāpē zemākie viņa klātbūtnē komandē.

-   Tālu neej, Ķīlis sacīja.

-   Labs ir, Papagailis atteica.

Viņš izkāpa no mašīnas un devās pa iebraucamo ceļu gar māju. Viņš nezin kāpēc atcerējās Suržiku tam arī patika celt brēku, mēdza tēlot ašo džeku, lai gan pats bija zaļknābis un tāds arī paliks uz mūžīgiem laikiem. Taču Suržiks to nedarīja aiz ļaunuma, bet vienkārši jokus dzīdams. Pēc tās jezgas ar kaseti viņš pamanījās vēl veselu mēnesi noturēties Maskavā, līdz uzkērās tvarstīšanas laikā Lužņikos. Viņam atdauzīja nieri un pašu aizsūtīja uz dzimteni, šķiet, kaut kur uz Hersonas pusi. Plikais un Pivņaks apmetušies Nikolajevā, tur Pivņakam dzīvo radi. Bet Demids pakārās. Tas bija Demids, kurš ieveda Papagaili brigādē. Palīdzēja bēgt no vilciena, viņi bēga kopā. Bet tad pēc «saskriešanās» Tušinā pakārās. Par Tušinas tikšanos pat avīzēs rakstīja, tur bija divi līķi. Pēc tam vēl arī Demids pakārās. Vai varbūt viņu pakāra. īstas skaidrības nav. Tagad Papagailim nav pat ar ko parunāt.

Ja tā ietu un ietu pa šo celiņu uz priekšu vien pāri pagalmam un nogrieztos pa labi tur būs kafejnīca. Tās nosaukums ir «Mežāzis». Tur ir silti, tā piepīpēts, ka cirvi var pakārt, un skaļi spēlē mūzika. Papagailis «Mežāzī» nekad nebija bijis, bet visos iestādījumos, kurus viņš Maskavā bija paguvis apmeklēt, telpas bija piepīpētas un skaļi, kaifīgi spēlēja mūzika.

Viņam kārojās ieiet «Mežāzī».

Bet to nedrīkst darīt. Un arī tālu iet nedrīkst. Viņi gaida zvanu, Ķīlim piezvanīs uz mobilo. Ja viss būs kārtībā, Ķīlim piezvanīs un viņi sagaidīs kādu cilvēku, kurš iznāks no «Mežāža». Šis cilvēks būs pieēdies un piedzēries, un viņa kabatās būs nauda, bet galvenais zelta smiltis. Zeltracis kaut kur no Ziemeļiem. Atbraucis pārdot zeltu, bet kāds to uzodis un pačukstējis. Žēl vīrišķa.

Tumsa sabiezē. Pelēkajos daudzstāvu blāķos parādās jautri dzelteni kvadrāti. Kvadrātos pavīd sejas, tiek aizvērti aizkari, virināti ledusskapji, rit kādu cilvēku dzīve. Papagailis palūkojās apkārt, nostājās aiz koka un izčurājās. Viņam bieži vajag čurāt tas no aukstuma un nerviem. Bet Ķīlis un Barboss neceļ ne ausu sēž un sev par prieku sit kārtis. Toties viņi ir brigādē kopš aizpagājušā gada, turpretī Papagailis knapi degunu apsildījis. Vispār viņš tika strādājis citā celtniecības brigādē un viņa iesauka bija bijusi Runājošais Papagailis! Tā, lūk. Tikai te viņš bija kļuvis par vienkāršu Papagaili. Jo te, patiesību sakot, nebija ar ko runāt.

Papagailis atcerējās karsts jūlija dienvidus, «Intūrista» viesnīca, cementa putekļu miglā tīti gaiteņi, kur norisinās demontāžas darbi. Putekļi matos, zobos, putekļi sēžas uz sasvīdušā ķermeņa un netīrām straumītēm tek biksēs. Gribas nostāties zem aukstas dušas un nelīst laukā līdz vakaram, kad saule vairs tā nesvilinās. Skaisti! Jā, tagad Papagailis būtu ar mieru nezin ko atdot, lai tikai varētu vēlreiz izdzīvot to tveicīgo jūlija dieniņu. Pirmkārt sasildītos. Otrkārt atņemtu brigadierim Toļikam to nolādēto kaseti un sašķaidītu smalkās druskās. Pret viņa galvu sašķaidītu…

Tad nekā nebūtu bijis ne tirdīšanu FDD kas par kaseti, no kurienes, bet varbūt jūs, zēni, paši to piespēlējāt? Saruna notika itin kā jokojot, tikai pēcāk visus nepavisam ne jokojot sāka pārbaudīt kas, no kurienes, kur migrācijas karte…

Nebūtu tam visam sekojošo izskaidrošanos stulbajā migrācijas dienestā un trīs diennakšu kamerā kopā ar turkmēņiem un moldāviem, nebūtu pārpildītā vagona Maskava-Dušanbe, kur pa diviem mentiem pie katrām ārdurvīm un vēl viens dežurē pie mazmājiņas…

Varbūt nevajadzēja no turienes bēgt?

Viņa dzimtajā pilsētā patlaban vēl ir silts, gandrīz kā vasarā, rit zivju sezona, veči naktis neguļ, aizsprosto upes grīvu, ķer stores… Kas viņu zina, varbūt nevajadzēja ar. Demids bija viņu sabuntojis. Sabuntoja un pēc tam pats pakārās. Vai arī savējie pakāra. Rau, Ķīlis tas varētu pakārt, viņš būtu uz to spējīgs. Turpretī Papagailis ne. Nevarētu. Viņam bija augums metrs deviņdesmit, garas, spēcīgas rokas un garš deguns, samīcīts kautiņā neatminamos laikos piestātnē, kura dēļ viņš patiesi atgādina kādu eksotisku putnu. Toties smadzeņu viņam ir pavisam maz. Varbūt tiešām nevajadzēja bēgt? Ikviens zvērs dzīvo tur, kur tas ir dzimis. Gan dzīvo, gan nomirst. Bet šeit, Maskavā, Papagailim ir nemājīgi un auksti.

Atskanēja kluss svilpiens.

Papagailis pagriezās žigulītī vīdēja zilais mobilā ekrāns. Viņš rikšoja uz mašīnu.

-   Kas ir?

-   Vai neteicu, lai tālu nestaigā.

Ķīlis runāja caur atvērto mašīnas logu. Viņš košļāja zobu bakstāmo, un tā bija zīme, ka Ķīlis nervozē. Papagailis uzmanīgi sekoja zobu bakstāmā asajam galiņam, kas lēkāja no viena mutes kaktiņa otrā.

-Nu?

-  Nu, nu… Apsēdies tur uz tā soliņa. Sēdi un gaidi. Kas jādara zini?

Jā, Papagailis atteica.

Viņš zināja, bija iemācījies visu no galvas. Bet kāda jēga… Apstrādāt klientu tas nebija vis kā noņemt stori no āķa vai lauzt parketa grīdu, vai, piemēram, demontēt sanitāro mezglu. Tas bija krietni vien sarežģītāk. Lai gan puišiem šķita gluži otrādi.

Šefpavārs Matvejs Habibulovičs uzskatīja, ka vārīt cīsiņu vienkārši ņemt un vārīt parastā ūdenī tā ir zaimošana, vandalisma akts, kā dzērumā uztusnīties uz skaistas meitenes, truli viņu izmantot un muguru pagriezušam aizmigt. Tāpēc vārīti cīsiņi «Mežāzī» netiek pasniegti. Un arī netiks, pat ja jūs ļoti palūgsit. Vāriet cīsiņus mājās, lūdzu, ejiet un vāriet veseli. Un vispār «Mežāzī» jūs neatradīsit nekādu veselīgu pārtiku.

Cīsiņi cepas verdošos taukos, tā ka tie, nabadziņi, plīst pa visām šuvēm un pārklājas ar brūnu iedegumu; šašliks netiek cepts sniegbaltā firmas «Miele» elektriskā šašliku cepamajā krāsnī, bet gan apkūpējušā mangalā iekšpagalmā, un holesterīns burtiski pil no katra kumosa; parasts cāļa čahohbili ir tik ugunīgi piparots, ka acis izspiežas no pieres, bet roka drudžaini tver alus glāzi… Starp citu, bez alus, cīsiņiem, šašlika un čahohbili te neko citu nepasniedz. Nu, protams, lokus, pētersīļus, tomātiņus, maizīti… Tas ir pēc likuma kā visur. Bet citu neko.

Taču «Mežāža» pastāvīgajiem apmeklētājiem neko vairāk arī nevajag-jauni, veseli cilvēki, viņi nekādas diētas neievēro. Un šurp nāk nejau nu izēsties, bet pabūt savējo vidū vai pagrozīties starp tiem, kurus gribētu uzskatīt par «savējiem». Kā savā virtuvē, kur viss ir vienkārši, bez klīrīgas spozmes. Savstarpējā sadzīve. Piederības rituāls digeru klanam. Vai pieskaršanās eksotikai. Iegriezies un stāsti draugiem: «Vakar iegāzos «Mežāzī», tur blakām sēdēja Mežainis, dzēra alu…»

Mežainis patiesi sēdēja, dzēra alu un jutās kā septītajās debesīs. Kā pazudušais dēls, atgriezies no tāla, bīstama ceļa mājās, savā paša virtuvē, kur pilns ledusskapis rijamā, alus un kur par tavu klātbūtni priecājas. Un vienkārši atpūtās. Ieelpoja pazīstamās smaržas. Skatīja pazīstamas sejas. Atņēma sveicienus.

-   Kur biji iekritis? Kāpēc esi tik vājš?

-   Darīšanas… Tā vajadzēja.

Kaut ko viņam vajadzēja tur, ārpus šī ierastā loka, ko apgaismoja tik ierastās oranžās lampas. Kaut ko viņš tur meklēja. Tikai neko vēl līdz šim nebija atradis.

-   Būtu vismaz jauno adresi atstājusi, muļķe, vai kādu telefonu, pie auss satraukti bubināja Sesks. Bet itin neko. Pēdīgā stulbene, idiote, ka es tev saku. Bet Svēta man saka es pats esot muļķis. Un tad sākās…

-   Pagaidi, Mežainis ieklausījās. Svēta… Kas tā par Svētu? Tu taču stāstīji par Ritu.

-   Svēta ir viņas māsīca. Dņepropetrovskā. Sesks aizdomīgi viņu uzlūkoja. Es te ar sienu runāju, vai? Jau veselu stundu klārēju Rita aizlidoja pie Svētas. Uz Dņepropetrovsku. Pielēca? Nedēļu nodzīvojusi pie viņas, no mājas nav izgājusi. Draudzenes, diskotēkas nekas nav interesējis. Arī ar Svētu gandrīz nesarunājusies, bet viņas taču ir sirdsdraudzenes, pa telefonu pusotras stundas var tarkšķēt… Reiz Svēta pārnāk no darba bet Ritas mantu nav, zīmīte uz galda: «Nemeklē, neuztraucies, paldies par visu…» Vai beidzot apjēdz?

Mežainis bija paguvis nesteidzoties izdzert savu kausu pirmo šajā vakarā absolūti tukšā dūšā -, iedūra dakšiņu cīsiņā, saklausot pazīstamo, spraigo šņirkstienu, kurš viņam bija skanējis ausīs pazemes klejojumu laikā. Tad krietni paviļāja cīsiņu tomātu mērces peļķē, nokoda, vēlreiz paviļāja, vēlreiz nokoda, iebāza mutē etiķī samērcētu maizes kumosu, tad salātu lapu, marinēta gurķa ripinu Un pievilka tuvāk otru kausu.

-   Un kas tad ir? viņš jautāja. Muļķe gan, piekritu. Tas nozīmē, ka beigas tavai vecpuiša dzīvei. Varbūt viņa jau ir Maskavā, mājās cep kotletes. Būtu aizgājis paskatījies.

-   Nekādas kotletes, Sesks drūmi attrauca. Viņa ir tur, savā sasodītajā Dņepropetrovskā…

-   Kā tu zini?

-  Svēta viņu ir redzējusi. Kopā ar kādu profesoriem no svešvalodniekiem. Gatavā blozga, visa pilsēta šo pazīst… Galvenā lesbene, viņai tur ir vesels interešu klubs…

Mežainis saviebās ko tu tur muldi, biedri? Neizklausās diezin cik nopietni. Viņš raudzījās uz Sesku, bet Sesks ar spītīgi tukšu skatienu vēroja, kā pie blakus galdiņa provinciāls, dienvidnieciski iededzis tips drūmi sūc alu smejošu un klaigājošu neofītu ielenkumā.

-  Kāda lesbene, Sesk? Attopies! Mežainis iebilda. Vai dzirdēji, ka siltummezglā pie Kazaņas stacijas uziets kārtējais bomzis? Ar lodi vēderā. Šie ir panikā, pat parastā lūkā baidās līst.

Sesks paraudzījās viņā, ar skaļu mēles klakšķi pārtrauca un enerģiski pieklaudzināja abu roku pirkstu kauliņiem sev pie galvas.

-   Lesbene! viņš nošņācās, rūpīgi artikulēdams katru līdzskani. Rita! Lesbene! Drāžas! Ar resnu! Profesoriem!

Mežainis ķērās pie otra kausa, izdzēra pusi. Otrs kauss garšoja nedaudz sliktāk par pirmo. Kādas lesbietes… Tad ta problēmu Sesks atradis! Tikai pirms nedēļas viņi bija uzskatījuši par laimi staigāt pa šo rūsganās rudens saules pielieto pasauli. Vienkārši iet, kurp sirds vēlas. Saule, lietutiņš, nokritušas lapas zem kājām… Kāds tam visam sakars ar kaut kādām lesbietēm? Rita ir sveika un vesela Dievs ar viņu! Mēs arī esam sveiki un veseli brīnišķīgi! Bet kurš un kāpēc mušī nost bornžus tas nav saprotams. Kam viņi traucē? Tik ļoti, ka būtu jālaiž lode vēderā?

Lai gan, no otras puses, bomži ir tālu, bet Rita… Labi zināmā Rita, normāls skuķis, allaž līdz ausīm ieķērusies savā nepārspējamajā Seskā, pat tad, kad šis, cūka tāds, pārrāpo pēc nedēļu ilgas uzdzīves un taisa mājās militāro apvērsumu… Un še tev viņa ar kaut kādu bābieti. Sasodīts! Bezmaz vai dzimumu mainījusi. Bija Rita, kļuva par sazin ko.

-   Paklau, Mežainis ieteicās. Es domāju tā kamēr neesi ar viņu pašu aprunājies, kamēr skaidri neko nezini necel paniku. Neieciklējies. Es pat…

-   Tu stulbs esi? Sesks viņu pārtrauca. Es netaisos ar viņu runāt. Par ko lai mēs runātu? Par tās… kā viņu… heteroseksuālās dzīves priekiem?

-   Aha, Mežainis atsaucās.

Trešais kauss. Avota ūdentiņš, iesals, apiņi. Dievu dzēriens. Viņš pabīdīja nost kečupu un izspieda uz nobrūnējušā cīsiņa zaļganu sinepju celiņu.

-   Ko tas nozīmē vai es šo nepareizi drāzu? Sesks vēl aizvien nevarēja nomierināties. Vai es būtu viņu līdz šādai dzīvei novedis?

-   Līdz kādai dzīvei? Mežainis apjautājās.

-   Nu… Līdz tādai!… Tu atkal neklausies, vai? Eh…

Sesks atmeta ar roku, strauji piecēlās un devās uz ārdurvīm. No attāla galdiņa viņam pretī pasniedzās sveicinoša plauksta, Sesks nevērīgi pa to uzsita un izgāja no kafejnīcas. Uz redzi. Aizgāja meklēt mierinājumu pie juridiskās fakultātes studentēm.

Te tā ir, reģenerācija, Mežainis nodomāja. Visu uzvarošā dzīves reģenerācija. Drīz apritēs četrdesmit dienas kopš Tomiļina nāves. Tikai četrdesmit dienas pagājušas. Kā viņi ar Sesku toreiz bija satraukušies… Sprādzieni, apšaude, slēpņi. Slēpās, trīcēja, žēloja Tomu, kuru viņi šajos sūdos bija ievilkuši. Taču Tomam nu viss ir garām, un nāvi viņš sagaidīja vīrišķīgi, kā pieklājas virsniekam. Bet kas notiks ar viņiem, kādā nāvē viņiem nāksies mirt tas toreiz nebija zināms. Starp citu, dzīvot mūžīgā spriedzē nav iespējams, ari slēpties visu mūžu nav iespējams, un, lūk, pagāja laiks, asiņojošā vāts aizvilkās, un viņi atkal sāka iet cilvēkos… Priecāties par vienkāršām lietām, un nu vēl ari satraukties par niekiem. Ar vienu vārdu sakot reģenerācija.

-   Vai jums te ir brīvs? Tie zaļknābji man piegriezušies!

Mežainis pacēla galvu. Viņa priekšā stāvēja iedegušais tips no blakus galdiņa. Rokās kausi ar alu, kādi desmit. «Ir gan ķetnas!» Mežainis nodomāja.

-   Brīvs, viņš atbildēja. Es ari drīz iešu projām.

Tips pamāja un apsēdās, norobežodamies ar alus kausiem. Mežainis pameta acis uz blakus galdiņu tur neviens nezin kāpēc vairs nesmējās, jaunie puiši un meitenes, kuri tēloja spicos diger'us, manāmi saskuma.

-   Ko tu viņiem pateici, ka šie tā sašļuka? Mežainis aiz gara laika ievaicājās.

-   Tā… Pastāstīju vienu gadījumu, tips negribīgi norūca un vienā paņēmienā izdzēra savu kausu.

Mežainis paraustīja plecus un novērsās. Ja tā, tad tā, kāda citam tur daļa. Viņš bažīgi palūkojās uz savu ceturto kausu. Nezin kāpēc diez kā vairs negribējās, noskaņojums bija pazudis. Iet mājās, vai? Pēdējās divās dienās viņš intensīvi tika ieviesis kārtību pēc ņeveroviešu vizītes mazgājis, berzis, sūcis putekļus un vēdinājis, dzīdams laukā viņu nežēlīgo garu un ļaunos fluīdus. Taču kaut kas acīmredzot tomēr bija palicis… īsi sakot iet mājās gribējās vēl mazāk nekā dzert alu.

-   Viņi grasījās doties uz «Moku kambari», kaimiņš pēkšņi ierunājās. Piecpadsmit aliņi, trīs šņabji uz septiņiem un pa pudelei džina ar toniku līdzi…

Rokā viņam uzradās ola, viņš vieglītēm uzsita pa tievo galu, itin kā nolaizdams čuguna rādāmo pirkstu, un čaumala uzreiz ieplīsa.

-  Un pa pudelei džina ar toniku, viņš atkārtoja. Tas

viņiem būtu lukturu un trošu vietā…

»

«Moku kambaris» atradās kaļķa akmeņlauztuvēs Beresņeva krastmalā. Leģenda vēsta, ka tur sazvērniekus pratinājis pats Maļuta Skuratovs. Viens no Maskavas pazemes visvairāk apmeklētajiem objektiem, lai ganjaunuļiem, it īpaši iedzērušiem, tur, protams, nebija ko meklēt.

-   Gadās… Mežainis dziļdomīgi norūca zem deguna.

-   Es lūkoju atrunāt, bet šie tikai aizvien vairāk iedegās. Tips lietišķi lobīja olu, mezdams čaumalas tukšajā kausā. Mežainis nemanīja, kad viņš bija paguvis to iztukšot. Tad es šiem pastāstīju par Balto Speleologu. Tas līdzēja… Acumirklī atsala. Un pat sabēdājās. It īpaši skuķi. Viņām Speleologa sametās ļoti žēl…

Mežainis zināja daudz pastāstu, taču tajos galvenokārt figurēja melnā krāsa Melnais Alpīnists, Melnais Cilvēks, Melnais Digers. Par Balto Speleologu viņš nezināja un nemaz negribēja zināt.

-   Pie mums Kerčā bija tāds gadījums, tips paskaidroja. Rajona komitejas sekretārs, pareizāk sakot… viņa meita un puišelis Paša. Un pods sarmatu sudraba. Nu? Neesat dzirdējis?

Mežainis nopūtās. Laikam bija jāiet.

-   Esmu dzirdējis, viņš sameloja.

Tips pēkšņi pastiepa pāri galdiņam iedegušu, melnam mezglainam baļķim līdzīgu roku.

-   Miša.

Plauksta patiesi izmēra ziņā atgādināja lāpstu. Mežainim neviļus ienāca prātā ņeveroviešu spēkavīri. Un ja nu…? Taču roku tomēr paspieda.

-   Aleksejs.

-   Ļoti patīkami. Lai iet par iepazīšanos…

Tips, vārdā Miša, pagriezās, kaut ko meklējot, taču acīmredzot neatrada. «A-a, atcerējos. Vienu acumirkli…» Piecēlās, piegāja pie blakus galdiņa un paņēma no krēsla atzveltnes daudz pieredzējušu mugursomiņu. Kaut ko pateica bēdīgajām neofītēm, viņu sejās parādījās liegs sārtums. Atgriezās, izvilka no mugursomas divas skārdenes «Ginncsa» un nolika tās uz galda.

-   Re. Gandrīz vai piemirsu. Esat dzēris tādu? Tas ir dārgs un smaržo pēc maizes. Cienājieties, Aleksej…

Miša izturējās ar lielu cieņu, un Mežainim tas patika. Lai gan, no otras puses, darīja uzmanīgu pieklājība viņu aprindās bija visai rets viesis.

Pēc skārdenēm Miša saudzīgi izcēla gaismā nepārprotami senu foliantu sasprēgājušā ādas iesējumā, nolika sev priekšā, ar troksni atvēra bundžu un tievā strūkliņā tecināja mutē tās saturu. Nosmaržoja pēc svaigas maizes.

Mežainis norija siekalas. Taču ne jau no «Ginnesa» smaržas. Viņš kā hipnotizēts skatījās uz biezo grāmatu «Maskavas senatnes apraksti», ko bija sastādījis valsts padomnieks Bojarinovs. Vai tiešām? Nē, tas nevarēja būt! īpaši informētu «viedo» leģenda bija iespiesta 1844. gadā Spleijera tipogrāfijā divsimt piecdesmit eksemplāru tirāžā. To visi bija dzirdējuši, bet neviens nekad to nebija redzējis. Un lai tā tik pēkšņi uzpeldētu «Mežāzī» no kaut kāda tipa mugursomas…

Miša iztukšoja skārdeni un saņurcīja kā izlietotu papīra glāzi. Tad atšķīra smago sējumu un ņēmās rūpīgi pētīt lappuses nodzeltējušām malām.

-   Kas… kas tas ir? Vai tie nav Bojarinova «Apraksti»?

Neatraudams acis no folianta, Miša labpatikā pavīpsnāja.

-   Precīzi. Viņa labdzimtības Stepana Konstantinoviča Bojarinova apraksti. To dēļ es braucu pār trejdeviņām zemēm. Pagaršojiet taču alu!

-   Vai drīkst uzmest aci? Mežainis neveikli pajautāja.

-   Protams. Kālab ne? Te pie jums visi cits uz citu šķībi lūr, bet pie mums cilvēki dzīvo citādi. Miša saudzīgi pastiepa grāmatu pāri galdam.

Mežainis netaisījās dzert kopā ar viņu «Ginnesu» un klausīties pasaciņas par Balto Speleologu ne tik, viņš tikai gaidīja izdevīgu brīdi, lai pieceltos un aizietu. Taču «Apraksti» bija gluži kas cits. Protams, ja tie bija tie paši…

Viņš paņēma grāmatu un atšķīra aizsargtitulu. Plāns un trausls laika gaitā pelēks kļuvis papīrs, pa pusei izdzisuši, izbalējuši ekslibri vāka iekšpusē: «Kņ. V. F. Odojevska personiskā kolekcija», G. J. Grum-Gržimailo bibliotēka», Jaroslavļas guberņas izpildkomitejas arhīvs»… Nē, tas nav viltojums. Nav āzēšana. Tie paši slavenie apraksti, kuru gandrīz visa tirāža aizgāja bojā, kad Spleijera noliktavās bija izcēlies ugunsgrēks, izņemot desmit eksemplārus, kuri pašlaik glabājas personiskajās kolekcijās un kaut kādu mīklainu iemeslu dēļ ne reizes nav tikuši reprintēti.

-   Kur jūs to ņēmāt? Mežainis jautāja, paceldams acis uz sarunbiedru. Viņš vēl būtu varējis piebilst, ka daudzi nopietni digeri pārdotu savu dvēseli, lai iegūtu šo grāmatu kaut vai uz vienu nakti, un ka tai nav cenas, un ka… Taču runāt par to nezin kāpēc negribējās.

-   Nopirku. Miša pasmaidīja. Internetā sarakstījos ar kādu Maskavas… pilsoni. Viņš garantēja. Un nosauca augstu cenu. Pusgadu tirgojāmies, līdz nolaida pāris tūkstošu…

Mežainis paraustīja plecus un neko neteica. Viņš nekad nebija internetā redzējis līdzīgus sludinājumus. Savādi. Droši vien laimējies, ko tur lai saka.

-   Mēs bijām pieci, dzīves līmenis augsts. Miša atvēra otru melno «Ginnesa» skārdeni, veikli paslidināja to pāri galdam Mežainim. Katrs deva, cik varēja, bet mani pilnvaroja veikt pirkumu… Tā nu es atbraucu.

«Šis esot «pilnvarots»… Droši vien ierēdnis. «Augsts dzīves līmenis…» Tāpēc jau murkšķ tādos kantora teicienos, sūda pilnvarotais.»

-    Kam jums šī grāmata vajadzīga? Mežainis apvaicājās. Tur ir tīra Maskavija. Bojarinovs Kerčā nav bijis, kaut ko tādu var atrast tikai Nordmanam vai Gricajam…

Miša iesmējās, atsegdams reti baltus un veselīgus zobus.

-   Teiksim tā Mitridata zelta zirgu jau tikām meklējuši. Pietiek. Un Voroncova vīna pagrabus arī… Tās visas ir bērnu spēlītes. Adžimuškaja, Bageras, Vecā Karantīna un pat «K-29» Odesā… To visu mēs jau esam redzējuši. Septiņu gadu laikā veca eļļas lampa, saujiņa Bizantijas stikla pērlīšu un vesels arsenāls rokas ložmetēju no Lielā Tēvijas kara laika. Un bezgalīgas skaidrošanās gan ar mentiem, kuri medī «melnos racējus» tur no visas Krievijas sabrauc visādi salašņas! -, gan ar pašiem «racējiem»… Mēs viņus saucam par «maitām», par «maitu ērgļiem». Vēl par mūdžiem. Lūk, kam pie mums ir zaļa dzīve. Ieroču papilnam, visādu militāro krāmu, it īpaši pie mums, Adžimuškajā. Tur desmit tūkstoš vīru nolika galvu, puse no viņiem vēl aizvien tur guļ… «Maitu ērgļi» no galvaskausiem dauza laukā zelta kronīšus, kausē stieņos. Maitas paliek maitas…

Miša nolika sev priekšā kārtējo kausu, Mežainis pacēla melno skārdeni, abi saskandināja. Iedzēra. Tiešām ļoti gards.

-   Bet mēs meklējam ko citu, Miša turpināja. Mēs laikam esam vairāk tā kā arheologi… Viņš pasmīkņāja un atkārtoja: Laikam… Jā. Mūs interesē kultūras slānis zelts, sudrabs, bronza, nevis sarūsējuši ložmetēji.

-   Viens Mitridata zirgs atrisinātu visas jūsu problēmas, Mežainis sacīja.

Miša atkal iesmējās, lai gan Mežainim nelikās, ka viņš būtu sevišķi veiksmīgi pajokojis. Viņš arī nemaz nejokoja.

-   Nekāda zirga nav, Miša teica. Un, ja arī būtu bijis, tad sen jau būtu izkūpējis. Vai zini, kopš kuriem laikiem pakalnu un kurgānu racēji pie mums uzdarbojas? Četrus gadsimtus, ja ne vairāk. Viņu ir veselas dinastijas. Mums atlec tikai krellītes un ložmetēji…

-   Toties šeit Ivans Bargais ar savu bibliotēku.

Šajā reizē Mežainis pajokoja. Taču Miša nezin kāpēc nereaģēja.

-   Kurš to bibliotēku ir meklējis? viņš teica gluži nopietni. Gadsimta sākumā maķenīt sarosījās, tad trīsdesmitajos gados un viss. Nemaz nav ko salīdzināt… Kaut arī jums ir galvaspilsēta, tomēr salīdzinājumā ar Voroncova alām tas ir īsts rezervāts, Amazone… Tu ne reizes neesi bijis pie mums Kerčā, Adžimuškajā?

Mežainis papurināja galvu. Viņš nespēja tam visam īsti noticēt. Paskalināja savu skārdeni tajā vēl bija ne mazāk par pusi. Turpretī Miša savu kausu sen bija izdzēris un ķērās pie nākamā.

-   Neko neesi zaudējis, Miša konstatēja. Daudz tukšu pļāpu. Visādas romantikas. Nekā īsta un nopietna. Arī šauri kļūst. Tā vien skaties, ka kāds nepieķeras pie rīkles.

-   Te arī gadās, ka cits citam min uz papēžiem.

Miša savilka uz augšu uzacis, pasmīkņāja.

-   Skaidra lieta… Nekas, esmu iemanījies ar «maitām» tikt galā, ikvienu apvārdošu.

Itin kā kaut ko atcerējies, viņš novāca grāmatu no galda, satina polietilēnā un iebāza atpakaļ mugursomā.

-   Nopietni esi nolēmis ar tās palīdzību tikt pie bagātības? Mežainis jautāja.

-   Nemaz nezinu!… Miša paraustīja plecus. Bojarinovs pats nebija muļķis un invalīds arī ne. Zinājis viņš īstās vietas, būtu gājis un paņēmis, ko vajag. Un nevajadzētu rakstīt visādas grāmatas…

-   Nav taču paņēmis.

-  Nav paņēmis, Miša piekrita. Bet kāpēc? Tāpēc, ka valdnieka komisija, kurā viņš strādāja, četrdesmit otrā gada janvārī ar cara pavēli tika atlaista. Un viss, finita. Pensijā esošai privātpersonai virs vispār nebija nekādu iespēju, vienīgi lasīt sēnes savā īpašumā. Nekādas tehnikas, petrolejas lākturi, nekādu mobilo, GPS un tamlīdzīgi… bet par metālu detektoriem, kurus var noregulēt uz zeltu un sudrabu, pat pats cara tētiņš nevarēja ne sapņot… Viņš padomāja, iemalkoja alu un domīgi piebilda: Bet par tikšanu pie bagātības ar grāmatas palīdzību, es teikšu, lūk, ko… Padomus, kā kļūt laimīgiem un bagātiem, parasti dod nabadzīgi un nelaimīgi ļautiņi, lai kaut ko nopelnītu un justos bagātāki un laimīgāki. Miša vienā rāvienā izdzēra kārtējo kausu un tukšu skaļi nolika uz galda. īstiem laimes lutekļiem un bagātniekiem nenāk ne prātā dot muļķīgus padomus, viņiem tāpat ir ko darīt jātērē nauda un jābauda laimīgā dzīve…

Mežaina skatiens atmaiga, lūpas tikko manāmi notrīsēja, kas nozīmēja smaidu un simpātiju izpausmi, taču to zināja vienīgi tuvi cilvēki. Precīzāk tikai viens cilvēks, Sesks.

-   Tu esi filozofs!

Nepievēršot uzmanību zobgalībai, Miša uzsita pa mugursomu.

-    Tur ir trīsdesmit divas novilkumu lapas ar pazemes kartējumu. Arī pilsēta tajā pašā mērogā, speciāli, lai varētu tās likt vienu uz otras. Bet kā lai tiek pie bagātības? Divsimt gadu laikā gan virszemē, gan apakšā viss ir mainījies. Cita pilsēta, cita pazeme. Kur rast pieturas punktu? Tāda nav. Kāda tādā gadījumā jēga no «Aprakstiem»? Tam, kurš bieži tur staigā, noteikti ir reālākas shēmas. Vai nav tiesa? Tev tas labāk zināms. Tu taču esi Mežainis?

Mežainis klusēdams lūkojās sarunbiedrā ar savu parasto skatienu.

-    Es daudz par tevi esmu dzirdējis un tavu portretu tiku tikām aplūkojis. Miša pamāja ar galvu uz Goda plāksni. Man teica tu esot godīgs puisis…

-   Un tad? Mežainis pavaicāja. Kāds tev no tā visa labums?

-  Tāds. Miša nozibināja zobus. Varbūt ielaidīsimies kādreiz kopā, parādīsi man, kas un k-ā tS if: gribēju uzkavēties pāris mēnešu, izošņāt gaisu…

Miša raudzījās viņā ar viltniecisku provinces idiota izteiksmi sejā.

«Tu esi lāga puika, Miša, bet nav ko ar tevi pīties,» Mežainis nodomāja. «Jāatšuj pie laika.»

Viņš nekad nebrāļojās ar svešiniekiem. Lai cik retas lietas tiem arī piederētu…

-   Labi. Nezinu, viņš noteica un piecēlās. Tad jau manīs. Vispār paldies par alu. Garšīgs.

-  Tu ej projām, vai? Kā tad paliek ar ielaišanos? Norunāsim uzreiz.

Mežainis papurināja galvu un devās uz ārdurvīm.

-  Johaidī… Kā gribi, tā sakot… Es jau neuzplijos. Ja ko sadomāsi nāc šurp. Es būšu te.

Mežainis nepagriezdamies pamāja ar roku.

Pirmais variants nebija izdevies. Atlika otrais.

Kad Mežainis bija izgājis no kafejnīcas, dienvidnieciskais provinciālis Miša izvilka mobilo telefonu, nospieda savienojuma taustiņu un klusi kaut ko pateica. Viņš nezināja, kas tas par numuru, nezināja, kurš atsauksies, var teikt nezināja itin neko. Zināja tikai, kas jāsaka un kas tam sekos.

-   Klients nāk. Ķīlis sarosījās, un atmosfēra vecajā žigulītī acumirklī kļuva saspringta.

Viegluma un saskaņas sajūta, kas tika parādījusies pēc pirmā kausa, sen bija pagaisusi. Laikam vajadzēja uzreiz doties projām. Tūlīt aiz Seska. Vai kopā ar viņu. Kas par nelāgu ieradumu patīkamu dvēseles stāvokli aizvien novest tiktāl, ka vairs nav citas iespējas.

Attapies uz ielas, Mežainis aizvilka jakas rāvējslēdzēju līdz pašai augšai, vēl brīdi nezin kāpēc pastāvēja uz lieveņa ak tā, atcerējās aizsmēķēt un virzījās cauri ciešajām gulošo mašīnu rindām, lai pēc tam pa pagalmiem saīsinātu ceļu līdz metro. Automašīnu stāvvietas vienīgā laterna tikko manāmi kvēloja, taču melno plankumu uz asfalta, kur bija sadegusi viņa aksona, Mežainis saskatīja labi. Melns, bezformīgs pleķis, ko vēl nebija noskalojuši rudens lieti. Visapkārt mašīnu pilns te savus autiņus pa nakti tur apkārtējo piecstāvu namu iemītnieki, «Mežāža» īpašnieks skatās uz to caur pirkstiem -, bet liktenīgais nokvēpušā asfalta stūrītis nezin kāpēc stāv tukšs. Varbūt tā ir nejaušība, bet varbūt arī nav. Varbūt Tomiļins negrib, ka te kāds stāv? Viņa dvēsele klīst apkārt pēdējā pieturvietā, baida šoferus, gaida, ka parādīsies Ņeverovs ar savējiem, taupa viņam vietu… Lai reizi par visām reizēm pabeigtu iesākto.

«Jā,» Mežainis nodomāja, «tas pēc viņa izskatās.» Tomiļins bija akurāts cilvēks. Un vienmēr turēja vārdu. Tikai šajā reizē nelaimējās ne viņam, ne kādam citam. Un tur neko nevarēja darīt.

Mežainis aši šķērsoja stāvvietu. Arī domas šķetināja savu pavedienu, tā ka nav nekāds brīnums, ka tās nemanot aizvirzījās pie Kerčas vīrišķa Mišas, tik pareiza, tik netipiski Maskavai iedeguša, un nejau vīrišķa, bet visnotaļ inteliģenta vīrieša. Tikai tās milzīgās rokas…

Mežainim, kā tas dažkārt ar viņu mēdza notikt, pēkšņi atausa skaidrība par pieņemtā lēmuma pareizību. Malacis, Aleksej Ivanovič, tu visu izdarīji pareizi! Simpātisks puisis, gudrs, patīkams, arī grāmata viņam neizsakāmi vērtīga… Taču tas nav iemesls, lai iepazītos. It īpaši, kad svešinieks pats uzņemas iniciatīvu. Tāpat kā ar sievišķiem nāk viņa pretī skaista, sveša, nepieejama, šķiet, viņas smaida dēļ vien esi uz visu gatavs, bet pēkšņi viņa pienāk klāt un piedāvā nokniebties uz ātru roku, ne jau par naudu, bet tāpat, jo esi iekritis acīs no pirmā skatiena. Vai dzirdējusi, kāds tu esi godavīrs… Un visa gribēšana pāriet. Jo tā nemēdz notikt. Miglas pūšana, šantāža tā gan notiek. Vai arī kāda AIDS izplatītāja atriebjas visai pasaulei par savu īso, muļķīgo dzīvi arī tā notiek…

«Izdzīvosim arī bez viņa grāmatas,» Mežainis nodomāja.

Tad ta liela lieta cara komisijas priekšsēdētājs Bojarinova kungs! Esam bez viņa veiksmīgi nostaigājuši simtiem kilometru pa Maskavas apakšu un staigāsim vēl. Ko nu vairs visa galvenā dzīve jau sen norisinās lejā, virspusē atliek tikai pārtraukumi starp iegremdēšanās reizēm…

Viņš nokļuva līdz asfalta celiņam, kas lokveidā stiepās pāri pagalmam. Viņam pa priekšu slāja garkājains, lācīgs puisis, ļoti uzkumpis un ļoti neveikls. Mežainis nesaprata, no kurienes viņš bija uzradies, droši vien no krūmiem, te bija īsts caurstaigājamais pagalms, daudzi ieskrien tikai pačurāt. Šķeista kas šķeista, Mežainis nodomāja. Lai nu par ko, bet par digeru tāds nevar būt… Viņš nepaguva nožēlot nejaušā caļabiedra nelāgo likteni, kad tas pēkšņi apstājās kā iemiets, it kā būtu uzdūries neredzamam šķērslim, un līgani uz papēžiem pagriezās pa simt astoņdesmit grādiem. Mežainis tieši sev priekšā ieraudzīja pagaru kārnu seju ar neiedomājamu degunu, kas atgādināja varena trieciena saplacinātu tārpu. Viņš vēl nesaprata, kas šķeistam bija vajadzīgs, kāpēc tas apstājās, kad augums pats sasvērās pa labi, panirdams zem pretī lidojošās dūres. «Kreilis,» izbrīnīti fiksēja zemapziņa.

Kopš tā brīža viņš pārstāja domāt un spriest. Šķeista sasvērās uz priekšu līdzi dūrei, Mežainis iztaisnojās un sāniski pavirzījās pretējā virzienā, vienlaikus raidīdams sitienu. Šķeista paklausīgi paklupa un, palēkājis uz vienas kājas, sabruka kā no sliedēm noskrējis torņa celtnis. Pareizāk sakot Mežainis nosprieda, ka viņš sabrucis, jo ieraudzīt neko nepaguva. Pakausī pēkšņi iegūla nepanesams smagums, noliekdams viņu pie zemes, un nākamajā mirklī viņš tieši savā priekšā, iluminācijas apspīdētus, ieraudzīja tumšos Maskavas mākoņus, sajuta sāpju uzliesmojumus visā ķermenī un saprata, ka guļ augšpēdus un viņu spārda kājām, kur patrāpās. Tad atskanēja aizelsusies balss:

-   Velkam prom!

Un viņu aizvilka prom nakts tumsā, bezmaz vai izmežģījot plecu locītavas. Mežainis lūkoja pavilkt kājas sev apakšā, pacelties, taču debesis tūdaļ pat aizsedza kāda seja un momentā sekoja belziens pa nierēm. Tad iečabējās krūmi, kļuva tumšs, viņu kaut kur meta, mugura trāpījās uz asa akmens, un Mažainis skaļi iekliedzās, taču kliedziens nezin kāpēc atskanēja kaut kur no sāniem, it kā viņa ķermenis vēl aizvien būtu palicis guļam tur, uz asfaltētā celiņa. Rokas, kas jau čamdījās gar viņa drēbēm, izgriežot uz āru un plēšot pušu kabatas, apstājās.

-  Klusu! Aizveries! nočukstēja tā pati aizelsusies balss. Soļi, kas mīdīja zāli. Zaglīga čaboņa visapkārt. Plankumainās lapu ēnas debesīs. Vēl viens iekliedziens, lai gan šajā reizē Mežainis nekliedza, noteikti nekliedza. Viņam uz sejas uzgūla kaut kas raupjš, smirdošs pēc tabakas un sviedriem. Pūlas iemīcīt zemē, izsmērēt, iznīcināt. Mežainis sāka grozīt galvu, taču tūlīt pat saņēma zvēlienu ar dūri.

-   Guli, maita!

-   Klients nāk, Ķīlis sacīja. Vietās.

Barboss, nemainot sejas izteiksmi, ar veiklu kustību savāca kārtis kaudzītē, iemeta kabatā un, lūpas uz priekšu pastiepis, devās uz celiņa pusi. Papagailim pat likās, ka viņš svilpo, lai gan nekādu svilpošanu viņš nedzirdēja. Galvā sāka dūkt kā sabojātā radioaparātā.

-   Nu, ko stāvi? Ķīlis viņam uzbrēca.

Viņš skatījās tieši virsū Papagailim, un Papagailis, kurš visu laiku bija domājis, ka baidās, uztraucas un tā tālāk, tikai tagad viņš nobijās pa īstam, kā vēl nekad. Viņš pakāpās atpakaļ, apgriezās, tad nezin kāpēc palika kā iemiets stāvam, itin kā uzaicinādams Ķīli iespert viņam pa sēžamvietu.

Nē, kājas pašas jau nesa viņu cauri krūmiem, kur aiz izļodzītās sētiņas stāvlaukuma malā bija viņa, Papagaiļa, darba vieta. Vēl nekad viņš sev nebija šķitis tik neveikls, stūrains un nekam nederīgs. Tas, ka viņš tika paņemts šajā brigādē, bija misēklis, viņš nav ne kriminālnoziedznieks, ne kaujinieks, viņam ir cits aicinājums, viņš ir radīts, lai lauztu laukā parketu un demontētu santehniku, mierīgam un netīram darbam. Papagailis pat brīdi apstājās, pārlikdams, vai tūlīt nedarīt to zināmu Ķīlim, taču viņa garās šķeistas kājas, kas, kā šķiet, bija vienīgā viņa ķermeņa daļa, kas spēja pieņemt saprātīgu lēmumu, nesa viņu tālāk…

Asfaltu kafejnīcas priekšā apspīdēja dzeltena gaisma, itin kā kāds tur būtu izlējis sakultu olu, turpretī šeit, stāvlaukumā, vientulīgi laida laukā garu blāva, raustīga laterna. No ielas puses skanēja automobiļu dunoņa un balsis.

Uz dažiem acumirkļiem šim troksnim pievienojās cits muzikāls, ritmisks, ar ģitāru kaucieniem un spalgām sieviešu balsīm. Tās nāca no kafejnīcas, bija atvērušās durvis…

Un atkal aizvērās.

Tūlīt viņš parādīsies.

Papagailis skaļi norija siekalas, pievēra acis. Iekšēji notrīsēja muļķīgā un nevaldāmā vēlmē atkal pārcelties tajā brīnišķīgajā, karstajā jūlija dieniņā, kad viss bija aizgājis pa pieskari un kad vēl varēja kaut ko mainīt.

Tad atvēra acis. Viņa pastulbā seja sastinga. Gar kafejnīcas stūri izstūrēja kāds stāvs un nesteidzīgi devās uz stāvlaukuma pusi. Pie Papagaiļa.

Klients.

Blēņas, viss. Parkets, santehnika, suržiki, pivņaki, sapņi… lai viss iet šķērsām. Viņam vajag nokārtot savu dzīvi šeit un tagad.

Papagailis sasniedza celiņu, pagājās uz pagalma pusi, ieklausīdamies soļos sev aiz muguras. Klients šķērsoja stāvlaukumu, pārlēca platai peļķei zem papelēm un arī sāka iet pa celiņu. Papagailis pielika soli. Viņš vairs nebaidījās un pat bija paguvis uzskrūvēt sevi līdz kādam nedroša, pulsējoša niknuma līmenim.

Shēma ir tāda viņš klientam priekšā, Ķīlis ar Barbosu dažus metrus iepakaļ. Viņš pagriežas un novērš uzmanību, tikmēr Ķīlis un Barboss pieskrien, gāž pa ķobi un noliek klientu gar zemi. Tad aizvelk sānis un dala laupījumu. It kā vienkārši. Nekā sarežģīta. It kā…

Taču Papagailis pāršāva pār strīpu. Viņš nevis pagriezās un paprasīja uguni, bet nezin kāpēc vilka klientam pa žokli. Gribēja vilkt. Tā droši vien bija histērija. Kāpēc sitiens neizdevās, viņš tā arī nesaprata. Klients kaut kur pazuda, bet Papagailis nogāzās uz asfalta, gandrīz vai notriecot no kājām pretī lidojošo Barbosu.

Kad viņš pieslējās kājās, Ķīlis ar Barbosu jau pilnā sparā spārdīja klientu, tad vilka uz krūmiem. Viss notika ļoti ātri, pārāk ātri. Papagailim bija grūti viņus panākt. Ķīlis un Barboss smagi elsa un raustīja klientu, cenzdamies tikt pie viņa kabatām. Zālē ielidoja atslēgas, naudaszīmes…

-   Kur tad nāsīs ievilktais zelts?! Barboss aizsmacis nošņāca.

Tajā brīdī uz celiņa parādījās otrs stāvs. Nevis vienkārši pazibēja, cenšoties ātrāk aizlavīties garām nevajadzīgajai un baisajai svešu cilvēku rēķinu kārtošanai, lai vēlāk varētu priecāties par savu piesardzību un apdomību. Bet tieši vai izauga, materializējās masīvs, sakoncentrējies, draudīgs.

-   Ei! No tumsas atskanēja balss.

Ķīlis un Barboss sastinga, paskatījās atpakaļ uz Papagaili, it kā tas būtu viņš, kurš iztraucēja klusumu. Papagailis apjukumā noplātīja rokas, netikdams gudrs, ko no viņa grib. Ķīlis kaut ko pie sevis nomurmināja, pieslējās kājās.

-   Ei, hallo!

Stāvs bija paguvis nemanot pieslīdēt klāt, pieņemt lielākus apmērus, it kā stāvētu uz kustīgas platformas, un izvērtās plecīgā vīrā, kas acīm redzami bija noskaņots bāzt degunu citu darīšanās.

Jālaižas lapās, Papagailim izšāvās caur galvu, ko šie vēl gaida? Suržiks jau sen būtu nosvīdis, Suržiks bija zibeņzellis… Kājas, kas pilnīgi bija pārņēmušas Papagaiļa organisma vadību, pamazām, palēnām virzījās prom no celiņa.

Taču Ķīlis nezin kāpēc ir netaisījās bēgt. Viņš saskatījās ar Barbosu un iznāca no krūmiem. Jau neslēpdamies, droši un varonīgi, pa ceļam nopurinot rokas.

-   Ko, vellos, vajag? viņš neapmierināti uzsauca. Apmaldījies, vai? Ceļu nezini? Tūlīt parādīšu…

-   Es meklēju biedru, svešais paskaidroja. Viņš tikko iznāca…

-   Aizgāja, rau, tur. Ķīlis norādīja uz pretējo pusi, un tajā pašā brīdī viņa otra roka pašāvās uz pretinieka vēderu.

«Nazis!» Papagailis pēkšņi aptvēra.

Nazis. Līķis. Milicija. Tiesa. Cietums. Viņš turpināja kāpties atpakaļ.

Taču viņa priekšā norisinājās kaut kas pavisam ērmots. Ķīlis iestenējās un sabruka uz ceļiem, tad sagriezās uz vietas, it kā grasītos no šī neparastā stāvokļa taisīt salto mortale, un tūlīt atskanēja īss, truls krakšķis, no kura Papagailim šermuļi pārskrēja pār kauliem. Tērauds nošķindēja pret asfaltu, bet Ķīlis vārtījās, rīdams zemi, un bija tāds iespaids, ka viņa jakas labajā piedurknē nekā nebūtu, gaiss vien, un tikai delna karājas, piešūta aprocei kā lellei.

Turpretī bārdainis sveiks un vesels jau lauzās cauri krūmiem, un pēc mirkļa no turienes ar pakaļu pa priekšu izlidoja Barboss un nokrita zālē tieši priekšā Papagailim. Kad Barboss pavērsa pret viņu savu līdz nepazīšanai pārvērsto ģīmi, atklājās, ka tajā vietā, kur agrāk bija deguns, tagad karājas asiņainai maltajai gaļai līdzīgs pikucis, kas teju, teju nokritīs. Barboss uzstutējās rāpus, stulbi raudzīdamies, kā zālē zem viņa pil melnas, biezas lāses, mežonīgi un stiepti iekaucās:

Ū-ū-ū-ū!

Bet Papagailis jau bija gabalā. Garās neveiklās kājas, viņa uzticamie draugi, nesa brīnumainā kārtā izglābušos ķermeni prom no liktenīgās vietas; viņš līkumodams šķērsoja Sarkano Presņu, tik tikko izvairīdamies no nāves zem gazeles riteņiem, skrēja pa Kārtībsargu ielu, notriekdams no kājām aizdomājušos dāmu ar divām kopā sasietām tortītēm, atkrita uz sola autobusu pieturā un pilnā kaklā ieraudājās, iztriepdams puņķus pa visu seju un aizbiedēdams braucējus. Papagailis nezināja, kāpēc viņš raud, droši vien aiz bailēm, kāpēc tad vēl… taču nevis aiz tām bailēm, kuras bija palikušas tur, pie «Mežāža» kafejnīcas, bet aiz bailēm no savas bezgalīgās muļķības, kas seko viņam pa pēdām kā paranoiķis ar sprāgstvielas lādiņu, un no tās nevar ne aizbēgt, ne paslēpties; to nevar piemānīt. Un nonāvēt arī ne.

Kad viņš nomierinājās, autobusi vairs nekursēja, pietura bija tukša. Papagailis sēdēja līdz pašam rītam, noliecis galvu un plati iepletis kājas, un saspringti spļāva uz asfalta. Bet viņa mati vēl aizvien bija saslējušies gaisā kā

elektrizēti, atgādinādami jocīgu putna cekulu.

* * *

-   Tavējais? Miša pacēla skrūvgriezi ar melnu plastmasas rokturi.

-   Nē, Mežainis steigšus atteicās. Atzīties, ka nēsājis līdzi ieroci un nav spējis likt to lietā, bija kauns.

Skrūvgriezis ielidoja tumsā.

-   Te ir arī nauda…

Miša pasniedza viņam vairākas saņurcītas piecdesmit rubļu zīmes. Mežainis iebāza tās kabatā un tajā brīdī uzkāpa kaut kam virsū. Viņš uzmanīgi kā večuks pieliecās, cenzdamies neievērot sāpju signālus, ko raidīja visi iekšējie orgāni. Tas izrādījās viņa mobilais telefons ar sadauzītu displeju un divām asām lauskām flipa vietā.

-   Nožēlojamie narkomāni, sacīja Mežainis, pareizāk, runāja viņa pāri plūstošās emocijas, stress, kas lauzās uz āru ar nevajadzīgiem, toties viņu pašu mierinošiem vārdiem.

Viņš izņēma karti un iesvieda sakropļoto telefonu krūmos.

-   Meklēja pie manis zeltu… Kur lai es ņemtu zeltu?

Miša kaut ko neskaidru nomurmināja, turpinādams

pārmeklēt zāli ar lukturi (digera sapnis, NATO mantiņa, stara leņķi un blīvumu regulē ar slīdošu pogu, kā videokameras zūmu). Viņš pacēla ādas grāmatiņu, atvēra, apskatīja fotogrāfiju autovadītāja apliecībā un pastiepa Mežainim.

-   Tu esi ar mašīnu, vai?

-    Nē, Mežainis īsi atteica, paslēpdams apliecību kabatā. Viņš nezināja, kāpēc vazā to līdzi. Un kāpēc vazāja skrūvgriezi arī nezināja. Skrūvgriezis pats par sevi neko neatrisina. Un arī granāta neatrisina ja riktīgi piežmiedz, pat gredzenu neizvilksi…

Uz asfaltētā celiņa blāvi vīdēja nazis, Miša notupās, uzmanīgi paņēma to ar lakatiņu, lai neatstātu pirkstu nospiedumus, apskatīja un vienaldzīgi nosvieda zālē.

-   Hulīši, viņš sacīja. Tu saki zeltu meklēja? Hm…

«Varbūt šie sajaukuši zeltu ar sudrabu?» Mežainim

pēkšņi iešāvās prātā. «Sveiciens no ņeveroviešiem? Tad pavisam nav lāgā…»

Viņš mīņājās zālē, meklēdams atslēgas, lai gan par atslēgām viņam, visumā ņemot, bija nospļauties mājā varēja iekļūt arī caur pagrabu -, un slepus pameta skatienu uz savu glābēju. Visslavenākais Maskavas digers vēl joprojām nespēja atgūties. Viņš, protams, dzīvē daudzko bija pieredzējis, gan kalnus, gan lejas, tā teikt, arī sagūstīto algotņu gladiatoru cīņas, ko aulos rīkoja vakara seriālu vietā… Taču tik zibenīgu un nežēlīgu izrēķināšanos viens plikām rokām pret trim ar nazi redzēja pirmoreiz. Mežainis pat juta tādu kā apbrīnu. Lai gan…

Varbūt Miša pats to visu bija sarīkojis?

Tikai kāpēc?

Vai nu mazums…

Bet kā ko tādu var sarīkot? Viņš skaidri dzirdēja kaulu lūstam, redzēja, kā aizlīda tas mērglis, bet viņa roka brīvi locījās vismaz trīs vietās. Un interesanti, ko viņš bija izdarījis ar otra tipa degunu norāvis, vai? Nē, ko tādu nevar sarīkot, viss notika pa īstam…

-   Skaties, vai šīs? Miša apjautājās.

Viņa platajā delnā gulēja atslēgu saišķis, tāds kā sarucis, sīks, kā Mežainim šķita. Viņš pamāja un paņēma atslēgas.

-   Vispār… Paldies.

Miša palūkojās viņā un sacīja:

-   Iesim ātrāk projām no šejienes.

Mežainis cerēja noķert taksi Presņā vai Kārtībsargu ielā, taču galu galā viņi devās pretējā virzienā, šķērsodami tumšus pagalmus un šauras, tukšas ieliņas, lai tālāk iznāktu tieši uz Dārzu loka.

-   Viņi varēja piezvanīt savējiem, Miša paskaidroja. Visticamāk, ir jau piezvanījuši, un kāds jau vandās pa tavu parasto maršrutu. Tu parasti ej uz metro, vai ne?

-  Kāda starpība? Mežainis atteica. Kā viņi to var zināt? Tavuprāt, tie mūdži tur pagalmā gaidīja tieši mani?

-   Mani jau nu noteikti ne, loģiski iebilda Miša.

-    Kāda velna pēc esmu šiem vajadzīgs? viņš drīzāk jautāja pats sev cerībā pārliecināties, ka tā bijusi vienkārši nejaušība, ko citu no huligāniem var gaidīt?

-   Nezinu.

Viņi iznāca uz Dārzu loka, tikpat kā būtu no lūkas izlīduši saules gaismā; te spīdēja ugunis, mutuļoja ļaužu straume, skaļā nakts dzīve pieņēmās spēkā.

-   Ciest nevaru tās žurkas, Miša sacīja, ar interesi aplūkodams kazino izkārtni, kur neona palmā rāpās dzeltens neona orangutāns. Mans deguns viņus saož… it kā no šiem nāktu mēslu smaka. Tā ir kā tāda otra redze, nezinu pat, no kurienes radusies… Tu aizgāji, es arī taisījos uz iešanu. Pēkšņi jūtu kaut kas nav lāgā. Krūmos rosība… Domāju pārbaudīšu. Un tā arī bija…

Viņš ar sajūsminātu skatienu pavadīja gaišmati skaistām kājiņām zem ādas mini mētelīša.

-   Ja nu šie dzenāja rokā tavu grāmatu? Mežainis ieminējās. Varbūt kāds kafejnīcā noklausījās mūsu sarunu un nosprieda, ka es grāmatu būšu pievācis?

-   Kā tad! Miša pasmīkņāja. Pievāci un paslēpi džinsu kabatā. Nē, draugs… Diez vai viņi ir tādi bibliofili. Viņi meklēja naudu. Vai zeltu.

Mežainis paraustīja plecus.

-   Tas viss šķiet dīvaini.

-    Pasaulē notiek daudz dīvainību. Cilvēks iet mājās, viņam iegāž ar ķieģeli pa galvu, atņem desmit rubļu un nopērk šņabi. Bet cilvēks slimnīcā atdod galus…

«Tā nu par desmit rubļiem ko pieklājīgu nopirksi,» Mežainis drūmi nodomāja. «Ja nu vienīgi pēdīgo suslu, ar ko tikpat labi var arī noindēties… Bet iedzert tagad derētu. Ai, kā derētu!»

-    Pie mums Adžimuškajā arī notiek visādi pekstiņi. Cilvēki ieiet katakombās paskatīties, bet iznāk laukā bez mantām un vērtslietām. Ja vispār iznāk. Izrādījās gangsteri… Banda. Divdesmit, divdesmit piecus gadus veci… gudri cilvēki, visnotaļ normāli. Bērnībā ņēmuši dalību «Meklētāju» vienībā tie mums ir tādi kā sarkanie pēddziņi, meklē katakombās kritušos kareivjus. Kad paaugušies organizējuši bandu.

«Dīvaini gan viņš tomēr runā,» Mežainis pie sevis prātoja. «Pārlieku pareizi… «Ņēmuši dalību vienībā, organizējuši bandu…» Itin kā viņš būtu skolotājs un dzīvotu savu skolēnu vidū…»

-   Viņi aplaupīja «savvaļas» tūristus, arheologus, speleologus, visus, kas trāpījās ceļā. Tur aiz diviem pagriezieniem neviens tevi neizdzirdēs, kaut gabalos griezu. Labirintus viņi pazina kā savu kabatu, vienmēr notinās, ja ko juta… Miliči pazemē nestrādā, izgāja skata pēc pa galveno tuneli un viss. Bet mēs šos deviņdesmit devītajā tomēr izskaitļojām.

-   Un kas notika? Mežainis apjautājās.

-   Nekas. Miša pasmaidīja. Kaut kur nozuda. Acīmredzot aizbrauca uz citurieni… Skaties, tur stāv taksis. Iesim, es tevi iesēdināšu. Naudas pietiks?

-   Un tu? Mežainis vaicāja.

-   Es tepat līdzās dzīvoju, Miša sacīja, sniegdams savu milzīgo ķetnu. īrēju istabu Majakovkā. Kājām aiziešu. Neiekrīti vairs…

Milzīgā plauksta palika karājamies gaisā. Mežainis saspringti domāja. Ļoti saspringti. Tā negadījās bieži. Un viņš pieņēma lēmumu. Ļoti negaidītu un sev absolūti netipisku. Var teikt gluži ārkārtēju.

-   Brauksim pie manis, Mežainis lika priekšā. Dzeramais ir, ko iekost arī atradīsies. Pasēdēsim, parunāsim… Es jūsu puses pazemi nepazīstu, pastāstīsi.

-   Liecies nu mierā! Miša saviebās. Izteiksi pateicību kā ķinītī? Aizmirsti. Man visā visumā patīk kautiņi. Esmu nodarbojies ar brīvajām cīņām. Adrenalīns un tā… Tā ka tas man grūtības nesagādāja. Uz redzi.

-   Nekāds «liecies mierā»! Mežainis pabīdīja viņu uz taksometra pusi. Parunāsim par dzīvi. Nebūtu tu iejaucies, varbūt es nekad vairs par dzīvi nerunātu… īsi sakot braucam!

* * *

Kad Mežainis ieslēdza priekšnamā gaismu, Miša palika uz vietas kā iemiets, apraudams pusvārdā pamācošu stāstu par nesenu iegruvumu Bagerovas akmeņlauztuvēs.

-   Mammīt mīļā, tas tik ir bijis grautiņš! Viņš klusi iesvilpās. Tev te tornado ir gājis pāri, vai?

-   Tornado? Mežainis mierīgi noberzēja kājas lupatā pie ārdurvīm un ar maisiņiem rokās devās uz virtuvi.

-   Tas ir kaut kas līdzīgs smerčam? Nē, te nesen izklaidējās kāds viesu bariņš, viņiem bija garš laiks… Nāc iekšā, nestāvi.

Divas dienas un milzums gara spēka, ko Mežainim bija prasījusi ņeveroviešu izdemolētā dzīvokļa sakopšana, visumā maz ko bija devuši. Grīdas priekšnamā bija uzpūtušās un atgādināja ledus blāķus ledus iešanas laikā. Sasistais spogulis, no kura Mežainis iepriekšējā vakarā tika izķeksējis divas rāmī iestrēgušas lauskas, akurāt kā ledos iestrēdzis kuģis, ko sen pametusi komanda. Senatnīgajam tālruņa aparātam, kas karājās pie sienas, trūka diska, bet klausules vietā rēgojās izpluinīts vads. Klausuli Mežainis sazin kāpēc bija uzgājis viesistabā zem dīvāna, to bija pūlējušies sadauzīt, taču tā bija tikai ieplaisājusi.

-   Labi viesi, Miša arī cītīgi noslaucīja kājas lupatā.

-   Man reiz gadījās redzēt kādu piekrastes māju pēc astoņas balles stipras viesuļvētras… Var būt arī sliktāk, neuztraucies.

-   Es neņemu galvā! Mežainis no virtuves atsaucās.

-   Vai tad jums pie Melnās jūras mēdz būt tādas viesuļvētras?

-   Mums ne, Miša atteica.

Tomēr flīžu grīda virtuvē bija tīri izmazgāta, mirdzošajā izlietnē ne miņas no netīriem traukiem… lai gan arī tīru trauku nebija ņeverovieši pirms aiziešanas bija sadauzījuši visu, ko vien bija iespējams sadauzīt. Kaktā stāvēja ar asu priekšmetu saskrāpēts ledusskapis norautām durvīm. Organiskā stikla plauktos desas un pelmeņu vietā juku jukām bija sakrautas avīžu, grāmatu, datora disku kaudzes un čipsu kastes. Soliņus nekur nemanīja. Ēdamgalds bez kājām bija vienkārši atsliets pret sienu. Pie griestiem karājās simtniece bez abažūra.

-   Paņem pie gala, noliksim to šeit, Mežainis sacīja.

Viņi novietoja bezkāju galdu virtuves vidū, kā to mēdza darīt senie romieši, Mežainis izkrāva no maisiem konjaku, sardīnes, konservētas olīvas, maizi un citronu. Sadabūja no izlietnes apakšas plastmasas glāzītes un vienreizējās lietošanas galda piederumus.

-   Un tagad skaties uz mani un dari pakaļ. Grīda ir tīra, sēdies zemē, nenosmērēsies.

Mežainis apsēdās pie galda, pa turku modei sakrustojis kājas. Atvēra konservus, sagrieza citronu un salēja konjaku glāzēs. Miša paskatījās viņā, sameta savā šķīvī nedaudz ēsmas, paņēma glāzi, pasmaržoja, nomurmināja: «Izcili.»

-   Nu ko, Mežainis ierunājās. Lai iet par iepazīšanos. Atklāti sakot, es biju idiots. Domāju, ka esi jefiņš vai centies bandītu labā. Vispār kļūdījos, piedod.

Miša tikai paraustīja plecus un salēja sev iekšā konjaku. Domīgi izpūta elpu.

-   Labs, viņš noteica.

Mežainis norija savus simt gramus, pat nejuzdams garšu. Adrenalīns vēl trakoja asinīs, bet pa asinsvadiem kā ātrgaitas liftā cēlās augšup silts, apdullinošs vilnis.

-   Nē, tu gan esi nazis! Mežainis iesmējās. Izsitējs! Tu šos trīs sekundēs noliki uz asfalta un pat nenosvīdi. Pasaki labāk kur iemācījies dūres vicināt? Cečenija? «Alfa»? «Vimpelis»?…

-  Nē, pats ielauzījos, Miša atbildēja. Laušanās, bokss, tad cīņas bez noteikumiem… Kas tas par «Vimpeli»?

Mežainis atmeta ar roku, paķēra pudeli un salēja pa otram lāgam.

-    Ko nu… Nav svarīgi. Žēl, ka nebiji kopā ar mums deviņdesmit sestajā… Būtu sadevuši pa pakaļu tiem… Lai paliek. Iedzersim par tevi. Konkrēti par tevi. Malacis. Manā rotā būtu noderējuši tādi puiši kā tu… EkL.

Mežainis atšiepa lūpas, skaļi izgrūda gaisu caur sakostiem zobiem. Viņa parasti neizdibināmā seja acumirkli itin kā atdzīvojās, notrīsēja, tajā atspoguļojās niknums un sena, dziļa, kā hroniska kaite, sāpe.

-   Amirs, maita, jau sen trūdētu zemē… Un vispār… Valstī būtu lielāka kārtība.

Mežainis apklusa. Abi iedzēra.

-   Tātad tu karoji tur, Kaukāzā? brīdi vilcinājies, Miša jautāja.

Mežainis saviebās un pamāja.

-   Nav ar ko lepoties. Vai es tur biju vai nebiju… Sūdu daudzumu tas neietekmēja. Vai ziņas skatījies? Pirms dažām dienām Sātojā kārtējais bruņutransportieris uzlidojis gaisā… Tajā mūsu bijušais pulka komandieris, viņš tagad strādāja Ģenerālštābā, bija ieradies savā kādreizējā pulkā ar apbalvojumu rakstiem apsveikt puišus… Un vāks! Tā, lūk. Bet Amirs «Al-Džazīrā» dāļā intervijas. Viss palicis pa vecam, gatavais bardaks nekā laba.

-   Bardaks jau nu ir gan, Miša piekrita. Visur iet vaļā karš. Cečenijā viens, Maskavā cits…

Viņš ar dakšiņu uzdūra no kārbas sardīni, uzlika uz

» y >

maizes, samīcīja, uzstutēja pa virsu dažas olīvas un neparasto sviestmaizi veselu iestūķēja mutē. Mežainis nodomāja, ka nav nevienu redzējis tā ēdam.

-    Mums piekrastē arī karo. Melnie sabraukuši un arī jūsu maskavieši, pēterburdzieši visādi, rostovieši… Iepērk nekustamos īpašumus, jūk prātā, kā āži kāpostdārzā. Manai tantei arī darboņi mācas virsū lai pārdodot. Veselu mēnesi vazājās, miera nelika. Viņas namiņš ir līča malā, trīs istabiņas, sava piestātne… īsi sakot, viņa tos tirgoņus pasūtīja trīs mājas tālāk. Tad pa naktīm sākās kaut kādi stulbi zvani gulēt ārā zem klajas debess esot veselīgi, nedod die's, kāds vēl ņems un aizsvilinās māju, sak, izcepsies kopā ar to… Viņa gāja uz miliciju, bet šie kam nepārdodot savu būdu, kam ļaudis kārdinot? Nācās pašam iejaukties.

-   Kas notika tālāk?

Miša paskatījās, it kā nebūtu sapratis jautājumu.

-   Kas, kas. Paņēmu no čomiem skeneri… Nopeilēju tos mūdžus. Šie, maitas, nemaz sevišķi neslēpās, galīgi izlaidušies savā visatļautībā. Kamēr šie kārtējo reizi tantei savus draudus raidīja, mēs bijām klāt. Sazvetējām šos pamatīgi, ievēlām laivā, ievedām jūrā… jau rīta pusē uzmaucām maisus galvā, iemērcām ūdenī, kamēr šiem bikses bija pilnas… Beigās iesēdinājām vilcienā «Kerča-Dagestāna». Un viss. Tanti neviens vairs neaiztika.

-   Tu skarbi risini problēmas, Mežainis nosmīkņāja. Viņa balsī bija saklausāma neviltota apbrīna. Nopeilēju, sazvetēju, iesēdināju…

-   Normāli. Ko tad man ar viņiem vajadzēja darīt? Vest uz miliciju? Vai vispār nepievērst…

-  Vai viņi bija dagestānieši? Mežainis ievaicājās. Kā tur varēja gadīties dagestānieši? Pie jums taču galvenokārt rīkojas tatāri?

-   Mums visādu ir diezgan, Miša nenoteikti attrauca, pētīdams kaut ko Mežainim aiz muguras. Tad veikli piecēlās bez roku palīdzības, taisni vai uzšāvās gaisā, un piegāja pie plīts. Uzmanīgi aplūkoja ventili ar griezuma pēdām, paostīja gaisu.

-   Tev ir norauts gāzes ventilis, Miša teica. Arī viesi pacentušies?

Viņš paskatījās uz Mežaini.

-    Nieki. Mežainis piepildīja glāzes. Es jau piezvanīju avārijas dienestam. Viņi atslēdza mani no maģistrālā vada, lai neuzeju gaisā. Šajās dienās atnāks nomainīt… Sēdi un neņem galvā.

-   Tātad viss ir kārtībā? Miša vaicāja, apsēzdamies savā vietā. Tu saki samierināšanās un lēnprātība? Ja sit pa kreiso vaigu pagriez labo? Tā ja…

Viņš uzmeistaroja vēl vienu sviestmaizi ar zivi un olīvām. Mežainis saspringti kustināja cigareti šķīvītī, nosmailinādams tās kvēlojošo galu.

-   Es neko nesaku.

Mežainis pacēla acis.

-   Tev taisnība, man ir gan viena problēma.

Viņš īsumā pastāstīja par Nikolaja rubļu atrašanu un nepatikšanām, kas pēc tam bija sekojušas. Miša atkal piecēlās, itin kā iekšienē kūsājošā enerģija neļautu viņam ilgi nosēdēt uz vietas. Viņš gribēja pastaigāt pa virtuvi, taču vietas bija tik maz, ka viņš vienkārši palika stāvam garš, varens, milzīgās, muskuļotās rokas paslēpis kabatās.

-   Un ko tu domā darīt? viņš pajautāja.

-  Vēl nezinu, Mežainis atteica. Vismaz līdz šim vakaram nezināju. Bet tagad… Un ko tu darītu?

-   Kā ko? Miša brīnījās. Viņus vajag saberzt putekļos. Iznīcināt. Jeb vai tu domā, ka viss tāpat vien pats no sevis nokārtosies?

Mežainis palūkojās uz savu nu jau apdzisušo cigaretes galu, kas atgādināja smaili noasinātu zīmuli.

-   Nenokārtosies vis, viņš teica. Bet tie taču ir kriminālnoziedznieki. Viens ir tur, kalnos, bet pavisam kas cits… Viņš papurināja galvu. Es tā neprotu.

-   Tu neko neesi sapratis? Viņi ir tādi paši nelieši un

šakāli kā tavs Amirs. Ar ko vini ir labāki? Viss, ko vini * » ' »

prot, laupīt, nonāvēt, izvarot, citu neko. Tikai viņi ir nevis kaut kur aiz Kaukāza kalnu grēdas, bet tavā dzimtajā pilsētā, staigā pa tavām ielām, piecūko tavu dzīvokli tev deguna priekšā. Un tu vēl šaubies?

Mežaina seja apmācās.

-   Nē, ne jau par to… Taču tur viņi spēlēja atklātām kārtīm te ir mūsējie, tur viņi, uzvari vai mirsti… Neviens pēc tam nesauks tevi par kriminālnoziedznieku un neprasīs alibi… Es nezinu, kā šeit lai rīkojas. Saproti?

-   Ak tur tas suns aprakts, Miša novilka un apklusa.

Mežainis piecēlās un piegāja pie loga. Sētā aiz loga bija

dzirdams automobiļa motora troksnis, tad atskanēja balsis un trula skandu dunoņa. Kāds strauji nospieda signālu un ilgi nelaida vaļā. Mežainis palūkojās pulkstenī bija pusdivi naktī.

-  Tu, kā redzu, esi ašais džeks, viņš sacīja. Vai vari man palīdzēt? Es parādā nepalikšu.

-  Iztiksim bez tā, bez parādiem, Miša atsaucās. Nekādu «tu man, es tev», neesam jau tirgoņi. Ņem mani par pārinieku, parādi pazemes Maskavu, es to nepazīstu…

Viņš no jauna pameta skatienu uz nogriezto gāzes ventili, pasmīkņāja.

-   Ja esam pārinieki, tad problēmas risinām kopīgi, skaidra lieta!

Mežainis pakasīja pakausi.

-   Tikai tev jāzina… Tie arī ir nopietni veči… Man bija biedrs tādu var pameklēt, kopā karojām. Kad viņš sāka risināt manu problēmu, viņu uzlaida gaisā. Kopā ar vēl citiem puišiem. Tā ka apdomā…

Miša pasmīnēja nelāgu smīnu.

-  Es ne tādus vien esmu redzējis. Jūs esat raduši karot kalnos. Bet es jau sen karoju pilsētās un zem zemes. Nopietns ierocis gan derētu… Atradīsi?

-  Atradīšu. Tikai… Mežainis vēlreiz pakasīja pakausi. Viņi pazemē jūtas kā mājās. Mēs domājam tie ir kādas pazemes specvienības kaujinieki. Liec aiz auss.

-   Lieku, Miša bez īpašām emocijām atteica. Kad dosimies lejā?

-   Kaut vai tūlīt. Ko mēs gaidīsim?

Mežainis salūkoja savu mugursomu un sakrāva iekšā konjaku un atlikušās uzkodas.

-  Tūdaļ tev kaut ko parādīšu, viņš sacīja. Vēl nevienam neesmu to rādījis.

Viņš izgāja priekšnamā, paņēma lauznīti un vienu aiz otras izcēla divas lamināta plāksnes, kas apakšā bija nostiprinātas bieziem dēļiem. Zem plāksnēm atklājās melns tukšums, no kura uzvēdīja smārds, ko veidoja sastāvējusies zeme, veci putekļi, peļu mēsli un vēl kaut kas. Droši vien tā dvakoja pati tumsa.

-  Rezerves eja, Mežainis sacīja, apmierināti vērodams Mišas izstiepušos seju. Laipni lūdzu pazemes Maskavā!

Otra nodaļa SLEPENO OPERĀCIJU VIRTUOZI

2002. gada 15. septembris, Kemera Turcijā

Hotelis «Interkontinental Džeilari» ir viens no savdabīgākajiem savu pieczvaigžņu brāļu zvaigznājā. Tam piemīt spilgta individualitāte, neviltots mājīgums, īpaša izsmalcinātība un uzsvērts šiks, kas neuzbāzīgi izpaužas arhitektūras un interjera detaļās vai tas būtu respektablais četrstāvu korpuss ar zeltītajiem spoguļiem, pārsteidzošais bronzas Pegazs uz vestibila marmora grīdas, augstais gaišais ātrijs, mīkstie dīvāniņi ar daudzajiem spilveniem katrā stāvā, plašie ērtie numuri, koptā teritorija, importa viskiji un konjaki…

Tuvojas pusdienlaiks, saule ir zenītā, simtiem atpūtnieku peldas smaragdzaļajā dzidrajā jūrā, plunčājas baseinā, kur, neizkāpjot no ūdens, var dabūt kausu putojoša alus, kokteili vai norasojušu glāzi sāļgana, slāpes lieliski veldzējoša airana. Daudzas sievietes sauļojas topless, un lietpratēji vērīgi pēta viņu krūtis, piekasīgi meklēdami ķirurģiskās iejaukšanās pēdas. Džeilanas pludmales «Krūtis nr. 1» pieder vācietei Martai ceturtā lieluma apaļumi saglabā tvirtu formu acīm redzami bez implantu palīdzības…

Vestibila kondicionētājā vēsumā pie reģistratūras aizvien valda rosība vieni atpūtnieki aizbrauc, to vietā ierodas citi, stāvvietā ārdurvju priekšā cits citu nomaina mikroautobusi, taksometri un limuzīni VIP kategorijas viesiem. Mazliet iesāņus, lielā tveices piekarsētā asfalta stāvlaukumā novietotas daudzas automašīnas, kas pieder «Džeilan» viesiem vai ir tikušas iznomātas. Gandrīz visas tās ir tukšas, atskaitot baltu folksvāgenu ar vietējiem numuriem un tonētiem stikliem. Tam ir ieslēgts motors, kondicionētājs darbojas ar pilnu jaudu, taču tas maz ko līdz.

Aizmugurējā sēdeklī sēdošais cilvēks raibā bermudām pāri pārlaistā kreklā peld sviedros, lai gan nepievērš tam nekādu uzmanību. Viņš vērīgi skatās ciparnīcā jauna modeļa «Seiko» pulkstenim to lieto operācijās, lai gan svinīgos pasākumos Vašingtonā vai Lenglijā valkā «Braitlingu» par trim tūkstošiem. Šveices mehānisms, uzsvērdams viņa sportisko stilu un solot ferrāri viesu auto stāvlaukumā, tas, protams, ir šiki, turpretī japāņu izcilais ražojums par astoņsimt sešdesmit dolāriem garantē drošību un precizitāti.

Melnie, kā bultas smailie rādītāji teju satiksies uz skaitļa divpadsmit; tieviņais sekunžu rādītājs, kas atgādina stiletu, kam pieejama visšaurākā spraudziņa laikā, raustīdamies apgājis trīs ceturtdaļas ciparnīcas.

11.59.46; 11.59.47; 11.59.48…

No jūras puses bija dzirdamas spēcīgu mikrofonu pastiprinātas animatoru klaigas. Smagā roka zemie basi lauzās cauri sauli atstarojošajiem tumšajiem stikliem. Traucējošas skaņas precīza darba laikā folksvāgenā sēdošo pamatīgi kaitināja. Vai tiešām bez šādas bungādiņu mocīšanas nebija iespējams izklaidēt viesus?!

11.59.49, 12.00.00…

Beidzot! Melnās bultas un stilets saplūstot ieurbās ciparā divpadsmit.

Cilvēks pievērš skatienu dzelteni melnajai barjerai pie iebrauktuves teritorijā. Nekā. Melnīgsnējais sargs stikla būdā laiski žāvājas. Viņam mugurā ir olīvkrāsas formas tērps ar kaut ko līdzīgu uzplečiem.

Pat visprecīzākais atompulkstenis Zenēvas metroloģiskajā centrā nepasargā no nejaušībām automašīnu sastrēgumiem, avārijām, cilvēku nevīžības, galu galā sirdslēkmēm… Reizēm visu tiešām izšķir ik sekunde, šodien, par laimi, ir pieļaujamā rezerve…

Pie barjeras piebrauca taksometrs. Cilvēks folksvāgenā pieplaka mazam binoklim un pārliecinājās, ka šoferim līdzās sēž Bolo. Sargs pamāja un pacēla barjeru, taksometrs piebrauca pie reģistratūras durvīm.

Tam sekoja vaļējs sarkans džips suzuki. Dzelteni melnā barjera palika nekustīga, līdz pie stūres sēdošais eiropietis parādīja tumšsarkanu «Džeilan» iemītnieka kartīti, tikai pēc tam suzuki tika ielaists teritorijā.

Tūdaļ aiz tā ar degunu svītrainajā latiņā atdūrās sudrabaina deu nubira ar trim ūsainiem aborigēniem. Cilvēks folksvāgenā pieregulēja savam binoklim asumu. Pilnīgs solīda izskata turks, pārliecies šoferim, parādīja sargam kaut kādu apliecību. Tas goddevīgi nostiepās un parāva barjeru augšup tik strauji kā veiksmīgs makšķernieks, jauzdams krietnu lomu. Tātad tie ir viņi, kas seko Bolo, bet resnais ir viņu priekšnieks.

Cilvēks folksvāgenā apmierināti pamāja un pavērsa binokli pret viesnīcas ieeju. Bolo samaksāja taksometra šoferim un nesteidzīgi devās pludmales virzienā. Viņam mugurā bija plāns vasaras uzvalks, kāds piedienētu augsta ranga ierēdnim.

Cilvēks paskatījās pulkstenī. Divpadsmit nulle trīs. Operācija bija sākusies, turklāt pieļaujamās novēlošanās robežās. Novērotāji novietoja savu nubiru, ārēji mierīgi izkāpa un bez steigas devās pakaļ objektam. Pēc iegājušās paražas cilvēks noteica katra uzkrītošākās ārējās pazīmes un piešķīra iesaukas. Vecākais smagnējs, ar izteiktu vēderiņu un lejasdaļā paplatinātu seju Behemots. Izveicīgs, lokans, ar plēsonīgu skatienu un šaurām, melnām ūsiņām Skunkss. Augumā mazākais apaļas dziļi iegrimušas ačeles, attīstīts apakšžoklis -, protams, Buldogs.

Cilvēku folksvāgenā sauca Grānts Lērners. Viņš bija ASV pilsonis, lai gan kabatā viņam bija pase ar Vitorio Džoti vārdu. Starp citu, viņa fotogrāfija rotāja daudzas pases, un diez vai viņš atcerējās visus vārdus, ar kuriem tika apmeklējis gandrīz visas civilizētās valstis. Grānts Lērners bija grima, dokumentu viltošanas un sarežģītu operatīvo kombināciju speciālists. Viņa operāciju veiksmes pamatā bija rūpīga to «atslēgas» piemeklēšana vietas, laika, apstākļu, dalībnieku un rūpīgi izstrādātu detaļu kopums. Arī šīsdienas eksfiltrāciju viņš bija pārdomājis visos sīkumos, sākot ar to, ka taksometrus stāvlaukumā ielaida bez aizķeršanās, turpretī citas mašīnas ne. Viņš bija uzrakstījis partitūru un nokomplektējis orķestra sastāvu. Tagad atlika gaidīt koncerta beigas. Grānts atlaidās sēdeklī. Viņš iztēlojās, kam bija jānotiek slepenās operācijas arēnā. Un cerēja, ka viss tieši tā arī notiks.

Bolo nesteidzīgi soļoja pa asfaltēto celiņu uz jūru. Pa labi un pa kreisi griezās automātiskie laistītāji, nemitīgi aprasinādami līdzeni nocirpto zaļo zāli un puķu dobes. Ūdens lāsītes kā viegla migla turējās nokaitētajā gaisā. Pa pļaviņu smiedamies skraidīja bērni. No jūras nāca meitenes peldkostīmos, kuri gan vairāk atsedza nekā slēpa. Skunkss apdzina objektu un gāja tam pa priekšu, Buldogs bezmaz vai mina uz papēžiem, Behemots turējās kādus desmit metrus iepakaļ.

Balo bija trīsdesmit pieci gadi, un viņš bija lieliskā fiziskajā formā, kas tika ņemts vērā, izraugoties eksfiltrācijas veidu. Patlaban aģenta melnīgsnējo seju klāja valgas lāsītes vai nu no nervu radītiem sviedriem, vai laistāmo ierīču šaltīm. Taču neatkarīgi no lāsīšu izcelsmes viņš neapšaubāmi nervozēja. Ir grūti saglabāt aukstasinību, kad ikviena tava darbība tiek kontrolēta, bet pagātne rūpīgi pētīta. Tik rūpīgi, ka agri vai vēlu atradīsies pierādījumi, kas var viņu ieslodzīt cietumā uz visu atlikušo mūžu. Un vispretīgākais ka neko nevar darīt, atliek vienīgi gaidīt, kā gaida aplokā iedzīts kebabam paredzēts auns. Viņam nav kur sprukt, novērošana tiek veikta augu diennakti. Arī tagad sekotāji saņēmuši viņu spīlēs…

Pludmale bija plaša un tīra, ar līdzeniem koka celiņiem, zem saulessargu sēnītēm gulēja iedeguši vīrieši un sievietes, daudzi plunčājās jūrā… Kreisajā pusē animatori bija noorganizējuši stulbu spēli atpūtnieki klaigādami un spiegdami skriešus nesa saujās ūdeni un aizgūtnēm centās piepildīt sarkanus plastmasas spaiņus.

Bolo pagriezās pa labi. Viņš gāja pa koka celiņu, lai smiltis nesaietu kurpēs. Vienā pusē rindā slējās pēdas lielas un mazas, koptas un ne visai. Otrā galvas: gan īsi apcirptas, gan sarežģītām frizūrām, kurām pludmalē nebija nekādas jēgas, bet kas bija stratēģiski tēmētas uz vakara diskotēku.

Bolo soļoja droši, ierasti platā solī. Viņa mērķis bija ticis motivēts jau vakar vakarā viņš pa telefonu bija sarunājis ar diviem paziņām daivingu Smilšu salā. Un no rīta vēl piezvanījis slavenākajam šādu izpriecu organizētājam Ahmedam viesnīcas «Interkontinental Džeilan» zemūdens peldēšanas instruktoram, kurš bija piekritis, taču paprasījis samaksāt uz priekšu trīssimt dolāru. Tagad Bolo gāja pie Ahmeda pārrunāt detaļas un izsniegt avansu. Un viņa sekotāji to visu ļoti labi zināja. Nezināja vienīgi to, ka sarunas par daivingu bija parasta maskēšanās leģenda, kamuflāža, dūmu aizsegs.

Aiz virvju barjeras melni smaidīgi aborigēni rīkoja vizināšanos ar «banāniem», iznomāja ūdens velosipēdus un motociklus, lielā teltī ar vaļējiem sāniem sēdēja zemūdens peldēšanas instruktori ar saviem akvalangiem un hidrotērpiem, vēl tālāk pašā pludmales galā asu izjūtu cienītāji lidoja ar saviem paraplāniem.

Ahmeds kā pieklājas sēdēja teltī, un turp devās Bolo. Ar vārdu sakot viss norisinājās pēc plāna, tieši tāda notikumu gaita visvairāk iemidzina novērotāju modrību. Visi trīs omulīgi tīksminājās par skaistām meitenēm drosmīgos peldkostīmos, gurdi vēroja, kā jaudīgo jamahu mugurā traucas ekstrēmo jūras izbraucienu cienītāji, kā viļņos lēni šūpojas sniegbalta jahta «Orient», un droši vien sapņoja, ka tad, kad būs apcietināts nelietīgais spiegs, arī viņi varēs pāris dienu atpūsties vienā no jaukajām pludmalēm.

Taču Bolo nepievērsa uzmanību apkārtējās dzīves jaukumiem, viņš skatījās uz rezerves jamahu ar dzeltenu karodziņu, kas bija piesiets garas antenas galā. Karodziņš kalpoja par pazīšanas zīmi. Ar šo jamahu instruktoram Ahmcdam jādodas palīgā, ja kāds no klientiem noveļas no skutera, tam noslāpst motors vai gadās vēl kāda ķibele, no kā nav pasargāti pat drošie japāņu hidrocikli. Taču pazīšanas zīme bija domāta tieši eksfiltrācijas operācijai, nevis avārijas gadījumiem. Dzeltenais karodziņš nozīmēja, ka, pretēji parastajai praksei, skutera benzīna bāka ir pilna līdz malām, atslēga atrodas aizdedzē, bet tauva sasieta tā, ka, vienu vienīgu reizi spēcīgi paraujot aiz gala, mezgls atsienas pats no sevis. Par to visu bija jāparūpējas Ahmedam.

Kad automobilis stāv, kondicionētājs nevar darboties ar pilnu jaudu. Grānts Lērners, sviedriem noplūdis, sēdēja piekarsušajā folksvāgenā, sirds dauzījās, viņš skatījās pulkstenī un rēķināja, vai Bolo jau būs sasniedzis izšķirīgā rāviena vietu. Bez tam viņš prātoja, vai Ahmeds kaut ko nebūs sajaucis, vai būs uzpildījis jamahas bāku, pārbaudījis motoru, pareizi sasējis virvi…

Un vai no jahtas «Orient» pienācīgi tiek uzmanīts dzeltenais karodziņš, lai varētu laikus reaģēt, kā paredzēts plānā…

Kā vienmēr tādos gadījumos, Grānts jutās kā diriģents. Labāk, protams, būtu bijis pašam vērot, kā norisinās operācija, un to vadīt kliegt rācijā uz nevīžām, labot nemākuļu kļūdas, uzmundrināt centīgos. Ar vārdu sakot būt īstam diriģentam, kurš ar drošu tievā, smailā kociņa kustību vada orķestri. Taču tā nekad nenotika. Viņa loma beidzās pēdējās instruktāžas laikā. Tālāk pēc viņa partitūras spēlēja jau citi cilvēki, un operācijas iznākums bija atkarīgs no viņu spējām, gribas, drosmes un fiziskā spēka, saskaņotības un prasmes strādāt kopēja rezultāta labā, pat ja nav ne jausmas, kādam tam jābūt…

Divpadsmit un divpadsmit minūtes. Elektroniskajā ciparnīcā šie skaitļi izskatītos daudznozīmīgi, it īpaši, kad sekunžu skaits sakristu ar stundu un minūšu skaitu: «12.12.12» periods, kas ietiecas bezgalībā. Grānta Lērnera civilā specialitāte bija radiofiziķis, un studenta laiku konspektos viņš bieži tika rakstījis bezgalības zīmi uz sāniem gulošu izstieptu astoņnieku, neaizdomādamies par tās metafizisko jēgu. Jau gatavodams īpašās operācijas, viņš saprata, uz savas ādas izjuta, ko nozīmē bezgalība un mūžība, tas nozīmē, ka tevi nenogalinās tūlīt pat un tu dzīvosi bezgalīgi ilgi, faktiski mūžīgi…

Atkārtojošos skaitļu maģija atgādināja, ka bez cilvēkiem, kuri pilda viņa gribu, vienmēr pastāv arī tie, kuri rīkojas pretēji tai. Kā izšķirīgajā brīdī rīkosies Behemots, Skunkss un Buldogs? Visticamāk, viņi apjuks un nespēs aizkavēt aģentu, tieši uz šo apstākli ir balstīts viss plāns… Bet ja nu viņi notver Bolo vai nošauj, kad viņš mēģinās bēgt? Tas, protams, ir maz ticams, taču teorētiski šāda iespēja pastāv. 12.13.15. Visdrīzāk, kulminācija ir jau iestājusies vai iestāsies tuvāko minūšu laikā…

Un patiesi tas, kam bija jānotiek, notika tieši laikā! Gluži negaidīti apkārtējiem Bolo metās pie hidrocikla ar dzelteno karodziņu, ar visu apģērbu ieskrēja ūdenī un, parāvis tauvas galu, atraisīja mezglu.

Grānta Lērnera partitūrā tas nebija paredzēts lieka laika izšķiešana vajadzēja uzreiz lēkt skuterim virsū un ar motora spēku atbrīvoties no virves. Taču kas izdarīts, izdarīts. Neplānotajā darbībā Bolo zaudēja divas sekundes, ar pūlēm izlēkdams no ūdens, uzmetās motocikla ādas sēdeklim un palaida motoru. Jamaha iekaucās un metās uz priekšu, atstādama aiz sevis baltas putu vērpetes. Grānta Lērnera pulkstenī pa to laiku lēni nomainījās desmit cipari, kas skaitīja sekundes.

Taču krastmalā laiks ritēja citādi tas lidoja kā no šautenes raidīta lode. Skunkss uzsmaidīja simpātiskai baltādainai meitenei, acīm redzami tikai šodien atbraukušai, Buldogs sastinga kā sālsstabs, Behemots saķēra sirdi un lēni atvēra muti, lai dotu komandu, taču nekāda komanda vairs nespēja mainīt notikumu gaitu ieķēries stūrē, Bolo spieda gāzes pedāli grīdā, un skuteris maksimālā ātrumā traucās atklātā jūrā. Kā arī bija aprēķināts, neviens pat netvēra pēc ieroča. Kad slepenpolicijas darbinieki atjēdzās, viņi grāba mobilos telefonus, bet grupas vecākais nospieda tiešo sakaru pogu rācijai, kas savienoja ar dežūrdienestu. Taču arī to Lērners bija paredzējis.

Cilvēks uz jahtas «Orient» no divpadsmitiem vēroja dzelteno karodziņu, un, kad tas izkustējās no vietas, ieslēdza radiotraucējumu ģeneratoru. Policisti kratīja savas radiosakaru ierīces, sita pa tām ar plaukstām un dūrēm, no jauna cēla pie sejas viss velti, sakaru nebija!

Hidrocikls ar dzelteno karodziņu ar pilnu jaudu traucās pretī horizontam. Lielākā daļa atpūtnieku pat nepievērsa uzmanību notiekošajam viņi, tāpat kā iepriekš,peldējās, sauļojās, dzēra kokteiļus un atspirdzinošos dzērienus, flirtēja, spēlēja kārtis un nardus, lasīja grāmatas dažādās valodās, bet vienādi spilgtos vākos. Ar gudru ziņu pie malas atgājušais Ahmeds izlikās, ka ir iegrimis sarunā ar melnīgsnēju itālieti ugunīgiem, pāri pleciem izlaistiem matiem un stringa biksīšu pilnīgi atkailinātu dibenu. Un tikai Behemots, Skunkss un Buldogs saprata, ka ir notikusi katastrofa debesis sagruvušas pār zemi, un atbildīgi par šo Visuma katastrofu ir tieši viņi!

-  Saitan, kurp viņš dodas?! Saitan! Ko jūs stāvat?! Behemots auroja, mētādams pa gaisu dūres, no kurām vienā bija sažņaugta rācija.

-  Izsauc lidmašīnas! unisonā ar viņu kliedza Skunkss, tikai oktāvu zemāk.

-   Labāk saukt robežapsardzes kuteri! iespēju robežās izpaudās arī Buldogs. Viņš bija jaunākais pēc dienesta pakāpes, un tāpēc viņa balss skanēja vēl klusāk. Bet nav jau sakaru!

-   Sakaru nav! Skunkss apstiprināja un vainīgi palūkojās grupas vecākajā. Taču tas bija izsmēlis savu komandu iespējas un klusēdams noraudzījās pakaļ aizbraucošajam skuterim. Jamaha ar dzelteno karodziņu saruka aizvien mazāka un beigu beigās pārvērtās gandrīz nemanāmā punktiņā.

-   Skriešus uz reģistratūru, tur ir telefons! Behemots beidzot atbrīvojās no sastinguma. Kaut gan pa atklāto sakaru līniju nedrīkst… Labi, uz priekšu, tur tiksim skaidrībā… Nekur viņš nespruks, šaitan, nekur!

Policistu trijotne nervozā riksī steidzās uz viesnīcas ēku. Ahmeds beidzot notēloja, ka pamanījis skutera nozagšanu, sarosījās un metās uz jūru, ieskrēja līdz jostasvietai ūdenī un ņēmās vicināt rokas un izkliegt lāstus. Citādi pludmalē dzīve ritēja ierastajā gaitā. Vienīgi jauns turks viegla auduma biksēs un līdz viduklim vaļējā kreklā mērķtiecīgi vēroja notiekošo, rokas pulkstenī hronometrēdams darbību norisi. Tad viņš nesteidzīgi devās projām no liedaga un pēc dažām minūtēm apsēdās pie stūres baltam folksvāgenam ar tonētiem stikliem.

-   Viss kārtībā, bos! viņš goddevīgi ziņoja. Pagāja septiņas minūtes, šķēršļus nemanīja. Šie aizskrēja zvanīt. Kādi būs norādījumi?

-  Paldies, Abdulla, Grānts Lērners atbildēja un kabatlakatā noslaucīja sviedriem klāto seju. Brauc uz lidotu.

Jamaha brauc ar ātrumu astoņdesmit kilometru stundā. Pēc desmit minūtēm tā atstās Turcijas teritoriālos ūdeņus… Viss rit pēc plāna. Bolo vienīgi stingri jāsēž uz braucamā un jāievēro kurss uz dienvidiem. Tas ir vienkārši, turklāt viņam ir kompass… Bet galvenais, kas no viņa tiek prasīts, izejot neitrālos ūdeņos, ieslēgt radiobāku…

-   Viņi grib ņemt palīgā lidmašīnu un izsaukt robežapsardzes kuteri! satrauktā tonī ziņoja Abdulla. Teica nekur nesprukšot!

-    Neņem galvā, gurdi noteica Grānts, aizvērdams acis. Viņš nebija gulējis trīs dienas. Viss ir Allāha ziņā…

-   Jā, to tik ātri nevar izdarīt, Abdulla balsī prātoja. Lidmašīna, kuģis… Paies stunda vai pat divas…

Grānts Lērners piekrītoši pamāja. Viņam patika, ja aģents ņēma notiekošo pie sirds. Taču Abdullā nezina visas operācijas plānu, nezina «atslēgas», kuras pārpārēm sagatavojis tā izstrādātājs.

Protams, izbēgušam noziedzniekam pat neitrālos ūdeņos ir maz iespēju nozust. Ja viņš nesas ar skuteri nezin kur, paļaudamies vienīgi uz likteni un veiksmi, tad hidrolidmašīna un militārie kuteri notvers viņu pēc dažām stundām. Bet ja nu viņu uzņem kāds kuģis? Arī tā taču var gadīties, ņemot vērā, ka šajā rajonā ir ļoti dzīva kuģu satiksme…

Patlaban divu jūdžu attālumā no Turcijas jūras robežas uz austrumiem virzās grieķu kravas kuģis «Liberti»… Bet uz rietumiem peld krievu tankkuģis «Sevastopole» ar četrdesmit tūkstoš tonnām jēlnaftas… Nemaz jau nerunājot par amerikāņu eskadras mīnu kuģi «Neuzvaramais», kas iesaistīts NATO operācijā terorisma novēršanai… Starp citu, «Neuzvaramais» nejaušas apstākļu sakritības dēļ tieši šobrīd liekas dreifā Kemeras traversā un īpaši apmācīts cilvēks sēž pie pelengatora, kas noskaņots uz Bolo azotē paslēptās radiobākas frekvenci. Bet karakuģa teritorija ir tās valsts teritorija, ar kuras karogu tas brauc. Konkrētajā gadījumā starptautisko tiesību punktus nodrošina ASV autoritāte un eskadras mīnu kuģa ieroči. Tā ka satraukties par Bolo likteni nav itin nekāda pamata.

-   Viss ir Allāha ziņā, Grānts Lērners atkārtoja un iemiga.

Līdz lidostai bija jābrauc pusotras stundas, un viņš labi izgulējās. Pēc trim stundām no Antaljas lidostas uz Romu izlidoja reisa lidmašīna «Boeing-747». Deviņdesmit astoņu tajā esošo pasažieru vidū atradās arī ne ar ko neievērojamais Vitorio Džoti. Kārtīgs, nedzēris, ar nelielu somu, pilnu atpūtai pie jūras nepieciešamām lietām, ar laikus pasūtītu biļeti viņš ne ar ko nepiesaistīja sev uzmanību. Un tā notika vienmēr.

* * *

2002. gada 21. oktobris, tuvīnais kosmoss

…Pagāja vēl deviņdesmit trīs minūtes, kurās zemās orbītas izlūkošanas pavadonis «Lakross» paguva vēlreiz apriņķot zemeslodei. Tur lejā pa to laiku bija nomiruši nedaudz mazāk kā seši tūkstoši zemes iedzīvotāju un piedzimuši mazliet vairāk nekā desmit tūkstoši, tika veiktas ap sešsimt zādzību un seismoloģiskās stacijas bija reģistrējušas divas zemestrīces, kuru stiprums, par laimi, nepārsniedza divas ar pusi balles pēc Rihtera skalas. Ziemeļāfrikā «Boeing-747» pilota kļūdas dēļ bija notikusi liela aviokatastrofa, Piejūrā izcēlies plašs taigas ugunsgrēks, bet Barenca jūrā šajās deviņdesmit trīs minūtēs piekrastes sēklī bija paguvis uzskriet Norvēģijas traleris… Un vēl daudz kas bija noticis uz Zemes.

Taču «Lakross» bija vienaldzīgs pret liela mēroga stihiskām nelaimēm, tā uzmanību nesaistīja uzbērtu salu būvniecība Persijas līcī un pasaulē visaugstākā debesskrāpja celtniecība Dubaijā. To neinteresēja ne maigā, izsmalcinātā Parīze, ne stingrā, manierīgā Londona, ne romantiskā Florence, ne unikālā Venēcija…

Toties tieši 16.32 pēc Maskavas laika, kad pavadonis lidoja virs platuma grādiem, kur atradās nevienam nezināmais Kolpakovas ciemats, automātiski ieslēdzās raidītājs, un kosmisko sakaru centra dežurējošais operators CIP štāba dzīvokli Lenglijā pa stratēģisko satelītsakaru kanāliem saņēma apstiprinājumu skenera aktivēšana ir notikusi, signāls ir stabils, darbs notiek štata režīmā.

Aukstā kara veterāns «Lakross» bija autobusa «Ikarus» lielumā, svēra trīsdesmit tonnu, bet izplestie saules bateriju spārni padarīja to līdzīgu lielai lidmašīnai un radīja ilūziju, ka aparāts lidinās bezgaisa telpā, nevis traucas kā lingas mests akmens. No savas simt divdesmit astoņu kilometru augstās orbītas tas lūkojās uz mirstošo Piemaskavas ciematu ar tikpat pašaizliedzīgu interesi, kā budistu mūks lūkojas savā nabā. Krēslā grimstošā šoseja E30, pa to braucošo automašīnu gabarītlukturi jaudīgā optika fiksēja mitro, pelēki brūno kā senajos holandiešu audeklos ainavu.

Kolpakova tās bija trīsdesmit piecas mājas, no kurām puse jau sen stāvēja tukšas, ap pussimt iedzīvotāju, zaļa ciema veikala būda, veca pamesta tehnikas novietne… Tas laikam arī viss. No sava augstuma «Lakross» būtu varējis saskatīt pat divus alkašus, kas ar paštecinātā pudeli bija iekārtojušies sagruvušas garāžas kaktā, viens domīgi grauza uz iesprāgušās betona plīts izbārstītas apcepinātas saulpuķu sēklas, bet otrs turēja rokās noplēstu spīdīga žurnāla lapu, kurā tās, visticamāk, bija ievīstītas, un skaļi lasīja. Vēl vairāk «Lakross» pat spēja saskatīt tekstu, pārtulkojot to no krievu valodas angļu valodā, tajā pašā laikā nosakot arī šriftu un tipogrāfiskās drukas veidu (kas būtu bijis nepaveicams uzdevums Kolpakovas indivīdiem), taču tas nebija vajadzīgs.

«Lakross» pievērsa uzmanību vienīgi zem sešus metrus biezā zemes slāņa paslēptajai valdības augstfrekvences sakaru līnijai, bet precīzāk betona akai šosejas malā, kur šīs līnijas signālu fiksēja unikāls skeneris, ko CIP dēvēja par «Kolbana patafonu». «Patafons» uzkrāja informāciju un pēc aktivēta signāla impulsveidīgi «izšāva» to uz izlūkošanas pavadoņa uztvērējiekārtām.

Informācijas nolasīšana notika gandrīz momentā ātrāk nekā dzērājs sagrauza un norija kārtējo sauleni. Pēc pusotras sekundes Kosmiskās izlūkošanas centra operators Vašingtonas priekšpilsētā atzīmēja žurnālā veiksmīga sakaru seansa noslēguma faktu un izgāja hermētiski noslēgtā un ar jaudīgu vilkmi aprīkotā smēķēšanas telpā. Ja operators būtu zinājis, ka šis seanss izrādīsies pēdējais, viņš šo notikumu būtu atzīmējis ar kaut ko ievērojamāku nekā «Marlboro light»…

Bet vecais «Lakross», kuram diemžēl nebija dekādas daļas gar kolpakoviešu sadzīvi, izslēdza uztvērēju-raidītāju un atkal pārgāja gaidīšanas režīmā. To, kas tieši viņu gaida vistuvākajā nākotnē, neviens vēl nezināja.

* * *

2002. gada 21. oktobris, Kolpaliovas ciems Maskavas apgabalā

Par bērnišķīgi naivo un nesamaitāto ciema iemītnieku dvēseļu galveno sabojāšanas iemeslu bezmaz vai kļuva resnais Maskavas biznesmenis Okoroks, kurš brauca šurp melnā, milzīgā autiņā kā māja, cienāja večus ar dārgu importa kandžu, nopirka divtūkstoš kvadrātmetru līkkājes Fjoklas sakņu dārza un grasījās būvēt muižu ar baseinu. Tad lepno autiņu kādi tur naidnieki sagandēja sacaurumoja ar automātu un pie viena līdz nāvei sadauzīja pašu Okoroku, tā ka kolpakoviešiem par piemiņu atlika vien nezālēm aizauguši pamati, no kuriem laukā rēgojās sarūsējuši armatūras gali, dažas kantainas viskija pudeles un kaudzīte spīdīgu žurnālu ar aizraujošām bildēm un nesaprotamiem, iztēli rosinošiem tekstiem.

«…kad kārta bija pienākusi mazsālītiem sevrjugas ikriem olas čaumalā. Bet pēc desmit minūtēm melnā triko tērpies viesmīlis atnesa laša tartaru, karstu Kamčatkas krabja torti un fileju San Pjer Verdi gaumē…» Paklau, kas tas «tartars» tāds ir?

Tarba pacēla acis un pāri nosmulētajai žurnāla lapai cieši paraudzījās Arhipičā.

-   Tas ir… tāds draņķis, uz to modi kā tomātu mērce, pieredzes bagātais Arhipičs atcerēdamies paklikšķināja pirkstus. Pārdod vispārējā nodaļā.

-   Skaidrs. Kas tur ir tālāk… «Kūpināts lasis, dekorēts ar sarkanajiem sīpoliem un kaperiem, organiski iekļāvās krievu virtuves ēdienkartē, savu eiropeisko izcelsmi delikāti atgādinot vien ar kornsalātu gabaliņiem olīvu mērcē…» Arhipič, bet kas ir kaperi?

-   Nu… Tie ir tādi… Mazītiņi. Kā ķilavas. Arhipičs nepamirkšķināja ne aci. Zivju nodaļā.

-    Nu kāpēc tā raksta? Itin kā krieviski, bet ne velna nevar saprast, Tarba pašūpoja galvu. Un vēl, paklausies: «…Grand Kivē gatavo no daudzām sastāvdaļām, kas ļauj uzskatīt to par likumsakarīgu asamblēšanas tradīciju turpinātāju, kuras iedibināja jau Pjērs Periņons…»

-   Periņons tā ir sēne, Arhipičs, negaidot jautājumu, paskaidroja. Viņš bija noguris no neauglīgajām sarunām un, izvilcis no azotes pudeli ar sarkanu etiķeti «Johnny Walker», izrāva cieši sagriezta papīra korķi un uzmanīgi salēja viegla ziepjūdens krāsas šķidrumu plastikas glāzītēs. Tāda balta. Ar cepurīti.

-   Nē, pagaidi. Te nezin kāpēc rakstīts ar lielo burtu. Tarba pamanīja neatbilstību. Un drošības dēļ pārlasīja vēlreiz: Pe-ri-ņons.

-   Nejau ar lielo, bet ar sākuma burtu, Arhipičs veikli izgrozījās. Ek tu, kapātāj! Rauj iekšā, nespriedelē!

Tarba, šķiet, gribēja vēl kaut ko iebilst, taču sakaunējās, jo Arhipičs bija pilntiesīgs saimnieks šajās vecajās mehānikas darbnīcās, kam Kolpakovas ciemā bija tīri vai senatnes svētnīcas nozīme. Saimnieks un virspriesteris. Tā kā vietējie iedzīvotāji nemēdza dirnēt restorānos, kafejnīcās un bistro, visas dzeršanu mistērijas ciematā norisinājās vai nu veco šķībo nameļu iekšpagalmos, vai šeit, jau deviņdesmito gadu sākumā padzītā tehnoloģijas

Moloha drupās, kuram Demjans Arhipovičs Lisjko tika kalpojis savos labākajos gados, pildīdams meistara vietnieka amatu.

Taču arī tagad dzīve turpinās kaktā kūp kandžas aparāts, ieņemdams ziedokļa vietu, turpat stāv arī visādiem krāmiem aizkrautas kannas ar dīzeļdegvielu, kuru Arhipičs čiepj, izmantodams vecos sakarus. Pēc abiem šķidrumiem ir pieprasījums, un klienti no apkārtējiem ciemiem nāk šurp uz vecajām mehānikas darbnīcām, apstiprinādami seno tautas gudrību par vietu, kas tukša nepaliek.

-    Paklau, tu esi tik gudrs, Tarba viņam pieglaimojās, atlikdams sānis nosmulēto žurnāla lapu, kur vēl bija salasāms ieplēsts nosaukums: «Augstākā sabiedrība», 2001. gada 11. numurs». Par visādiem kaperiem, filejiem, par smalku dzīvi… Kā tu to visu zini?

-   Skaidra lieta kā, Arhipičs noburkšķēja. Sakari, cilvēki, apkārtējā pasaule… Tu tikai rakņājies mēslos un skaties glāzē, bet es nodarbojos ar biznesu, iepazīstos ar visādiem darboņiem. Un viņiem ir pavisam cita dzīve, inte-re-san-ta! Turu ausis vaļā, tāpēc zinu.

-   Un kā ir? Tarba sarauca uzacis. Vai pats arī esi bijis kādā restorānā, visu to nosmēķējis?

-   Esmu arī bijis, Arhipičs piekrita, un esmu nosmēķējis. Bez tā nevar iztikt. Biznesa lānčs, viņš nevērīgi izmeta. Vai zini, kas tas ir? Nezini vis. Bet es aizvakar biju aizbraucis pie viena paziņas uz Kukujevu pārrunāt kādu štelli. Pēc tam, kā jau pieklājas, viņš mani uzaicināja uz bāru, kam nosaukums «Blāzma». Vai zini, kāpēc? Nezini. Tur visi griesti ir krāsainās lampiņās. Arī sienas lampiņās. Un visas mirdz, laistās nenoskatīties! Un pilsētas skuķes, kas strādā nevainojami, kā tavs dīzelis… Arhipičs brītiņu pārlika un tad svarīgi piebilda: Melnās zeķbiksēs. Tā, lūk!

-   Ej nu ej! Tarba parakņājās pievilcīgo izskatu zaudējušo žurnālu kaudzītē, izvilka «Playboy» ar noplēstu vāku un pašķirstījis parādīja pudeles brālim fotouzņēmumu, kurā bija redzama blondīne kailām krūtīm un plati ieplestām garām kājām melnās zeķbiksēs un sarkanās augstpapēžu kurpēs.

-   Tādas?!

Viņa pieredzes bagātais biedrs palūkojās, samiedza acis un padomājis tomēr pamāja ar galvu.

-   Gandrīz…

Tiesa, viņš neminēja, ka ar paziņu bija dzēruši nevis asamblēto Grand Kivē, bet gan Arhipiča atnesto kandžu, uzkozdami vakardienas kotletes, un ka bāru «Blāzma» vietējie iedzīvotāji mēdz dēvēt trāpīgākā vārdā «Blieziens» un meitenes melnajās zeķbiksēs, kuras tur grozījās līdz pat rītam, sauc nekā citādi kā par «blozgām». Taču sīkumu noklusēšana nav meli, turklāt abi pēdējie apstākļi Arhipičam tikpat labi varēja nebūt zināmi.

-   Ej nu ej! Tarba atkārtoja. Ar ko tas tavs paziņa darbojas?

Kāri un tajā pašā laikā ar riebumu viņš izdzēra vēl vienu glāzi ziepjainā šķidruma, sabēra mutē veselu sauju sauleņu, apēzdams tās ar visām čaulām.

Arhipičs maķenīt padomāja un formulēja:

-   Ar metāliem.

-   Un tiešāk?

-   Nu… varš, svins. Derīgo izrakteņu ieguve.

-   Ar ekskavatoru, vai? Tarba brīnījās. Oligarhs?

-   Ek, tundra… Nodod uzpirkšanas punktā! Arhipičs viņam uzšņāca. Krāsaino metālu uzpirkšana vai par tādu esi dzirdējis?

Tarba, zināms, bija dzirdējis.

-   Nu tak… Ka nodod tas ir skaidrs. Tikai kur viņš to metālu nem?

-   Un kā tu domā? Zemē mētājas, kur tad citur?

Tarba izbrīnījās, samirkšķināja naivās dzērāja acis.

-   Re, skaties!

Arhipičs paliecās uz viņa pusi un paraustīja nosmulētās vatētās jakas malas, kuras pogu trūkuma dēļ bija sastiprinātas kopā ar stieples gabalu.

-   Kas tas, tavuprāt, ir?

-   Nu, visā visumā ņemot… Stieple, Tarba atzinās.

-   Tev tā ir stieple, turpretī darījumu cilvēkiem alumīnijs! Arhipičs dārdināja. Kur ņēmi?

-   Pacēlu. Tarba raudzījās nedaudz apjucis. Nācu no veikala… Redzu guļ zemē, un pacēlu…

-   Tur jau tas āķis! Es teicu zemē mētājas!

-   Ak tā…

-Nu!

Ko šis «nu» nozīmēja, to laikam nezināja arī pats Arhipičs. No puspievērtu plakstiņu apakšas viņš raudzījās savā sarunbiedrā, līdz tas novērsās. Tarba uzmanīgi pētīja ķieģeļu starpsienu, kas reiz bija bijusi remontdarbnīcas daļa, tikusi balsināta un pat izrotāta drošības tehnikas plakātiem: «Dzeršana darbavietā galvenais traumatisma cēlonis!»

Tad palūkojās augšup tumšajās, novilkušajās debesīs, kur augstu virs mākoņiem aizpeldēja amerikāņu spiegošanas pavadonis. Pavadoni, viņš, protams, nemanīja, toties pievērsa uzmanību elektrolīnijai, kas atradās mehānisko darbnīcu tiešā tuvumā.

-   Un ari virs galvas karājas, Tarba brīnījās.

-   Kas karājas? nesaprata Arhipičs, kurš jau bija paguvis novirzīties no sarunas konteksta. Kamēr Tarba skatījās debesis, viņš cītīgi ieplūdināja barības vadā savus simt piecdesmit gramus un iemeta mutē riekšavu neizlobītu sauleņu.

-   Saku ne tikai zemē mētājas, Tarba precizēja, ar pirkstu norādīdams uz elektrolīnijas staba T veida siluetu. Es domāju metālu. Rau, cik vadu sakarināts…

Arhipičs paskatījās viņa pirksta norādītajā virzienā un domās formulēja sarežģītu, ideoloģiski izturētu frāzi, kuru tūdaļ arī pauda atklātībā:

-   Tumsoņa tu esi, Tarba. Tevī, kā redzu, padomju audzināšana ir iznīcinājusi saimnieka garu. Tā taču ir elektrība, kas plūst uz mūsu ciemu.

-   Kas mums par daļu? Tarba pavīpsnāja. Agrāk pie skala sēdēja, un nekas. Dziedāja visādas dziesmas… tautiskas. Neviens nežēlojās. Toties mums būs kādi divsimt kilogrami kā no gaisa. Viņš sazvērnieciski piemiedza aci. Kukujevā tajā tavā bārā tak lampiņas visviens degs.

Arhipičs pašūpoja galvu. Viņa sarunbiedra loģiskajos spriedumos bija manāmi nepārprotami robi.

-   Vai televizors agrāk arī no skala darbojās? viņš pajautāja.

-   Kāds tam sakars ar televizoru? Tarba brīnījās. Agrāk tak televizoru nebija…

-   Toties tagad ir! Arhipičs pēkšņi uzbrēca. Man mājās stāv! «Biļetes pārdotas»! Saša Belijs ar «Brigādi»! Futbols! Parīt «Spartaks» spēlē ar «Valensiju»! Vai tu esi pavisam ķerts?

Tarba, kurā padomju audzināšana bija iznīcinājusi saimnieka garu, sarauca pieri.

-   Pareizi, Arhipič, viņš kapitulēja neapgāžamo argumentu straumes priekšā. Es pārsteidzos. Tas nebūtu lāgā.

Satumsa, sijāja sīks lietutiņš, alkaši saspiedās zem jumta paliekām un aizdedza petrolejas lampu. Absolūtā klusumā Arhipičs atkorķēja vēl vienu aizjūras pudeli, pildītu ar paštaisītu spiritus infernalis-, lejot to plastikas glāzē, viņš sagrīļojās un nešpetni nolamājās. Drebošā liesmiņa no sērkociņa, ar kuru Tarba aizsmēķēja savu prīmu, izgaismoja varenās, Kolizejam līdzīgās veco mehānikas darbnīcu drupas.

-   Tas, kas plūst uz mums, lai plūst vien mierīgi tālāk, Arhipičs sprieda, priecādamies par mēness gaismas rotaļu duļķainajā šķidrumā. Pēc tā tev nebūs kārstīties. Nekļūsti bezkaunīgs. Sargi un lieto. Taču ja plūst mums garām…

Viņš pacēla galvu un pavērsa skatienu šosejas E30 virzienā, pa kuru Maskavas virzienā traucās lietū izplūdušās automobiļu starmešu ugunis.

-   …Tad jāizdara tā, lai tomēr plūst uz mūsu pusi, viņš nobeidza. Pirmais Lomonosova likums. Kurp gar trasi iet elektrība? Uz Maskavu? Kāda mums gar to daļa?

-   Tur taču ir augstspriegums! Tarba sapīka. Trīstūkstoš voltu! Pelni vien no mums paliks pāri. Nē-e… Es neesmu ar mieru!

-   Paliks gan pelni, Arhipičs piekrita. Tur tev taisnība. Nu labi, man vēl kaut kas ir padomā…

Viņš lēnām piecēlās, iemēģinādams no kandžas ļenganas kļuvušās kājas, un daudznozīmīgi nokremšļojās.

-   Tur, apakš zemes… Ar mesijas cienīgu žestu viņš pastiepa roku uz ziemeļrietumiem, paralēli mirdzošajai, kā briljantiem nosētajai trasei E30. Tur lūkās ir varen resni kabeļi. Kā mana roka. Kāds no tiem labums?

-  Tā tak ir Maskavas līnija! Tarba noelsās vien. Runā, ka agrāk gar to sargi ar motocikliem braukājuši.

-  Tas bija agrāk. Kur tagad ir tie motocikli? Kur sargi? Re nu… Tagadiņ tā nevienam nav vajadzīga.

-   Nelej nu, Tarba iespērās pretī. Valdības līnija neesot vajadzīga! Tās dēļ var lodi nopelnīt!

Arhipičs augstprātīgi pavīpsnāja un atmeta ar roku.

-   Nu tu gan nolaidi garām… Tagad ir demokrātija, atbruņošanās! Un vispār citi laiki, nevienu vairs nost nešauj. Pat ķurķī neliek. Gandrīz nevienu…

-   Pag, bet kāds tur ir spriegums? Tarba atkal bažīgi painteresējās. Ja nu arī tūkstoš voltu…

Arhipičs papurināja galvu un nožagojās.

-   Nē, tur itin kā vispār nav elektrības. Kāds spriegums ir telefonam? Un tur telefons vien ir, man viens meistars stāstīja vēl boļševiku laikos… Labi, nejau par to ir runa, viņš pats sevi pārtrauca. Galvenais, ka uz mums no turienes nekas neplūst. Un tas Maskavas kabelis nevienam nav vajadzīgs, stāv, gluži novārtā pamests… Tas nozīmē, ka droši var griezt laukā, cik vajag… Vai varu, vai alumīniju, vai svinu viss noderēs…

Beidzamos vārdus viņš izrunāja jau iedams, mērķtiecīgi virzoties kā Brauna daļiņa pa sarežģītu trajektoriju uz šosejas pusi. Vienā rokā viņš bija iekarinājis somu ar instrumentiem, otra bija palikusi «Ļeņina pozīcijā», norādot maģistrālo virzienu. Tarba steidza sekot, stūķēdams kabatā aizsākto pudeli.

Pusstunda viņiem pagāja, cīnoties ar centrbēdzes spēku, ko izraisīja Zemes griešanās. Beidzot, iezīmējuši dzimtā Kolpakovas ciema apkaimes kartē vērienīgus līkločus, biznesmeņi piesēda atpūsties uz vāka vienai no valdības sakaru lūkām. Sīkajai līņāšanai viņi nepievērsa uzmanību. Tā kā glāze steigā bija atstāta mehānikas darbnīcu drupās, kandžu dzēra no pudeles kakliņa.

-    Un ja nu tā nav pamesta? Pamatīgi noreibušais Tarba demonstrēja veselā saprāta paliekas. Ja pa to tieši pašlaik mūsu prezidents runā ar viņējo? To… Kā viņu… Ar Bilu Klintonu!

Arhipičs, būdams nedaudz skaidrāks un saimnieciskāks, ar roku taustīja akas izciļņa malas.

-   Pamesta, kā bankā, nav pat aizslēgta, viņš noburkšķēja. Ķeries klāt, pastum nost šito vāku, ka viņu jupis…

Tarba veikli tika galā ar smago čuguna disku un ielūkojās melnajā akas caurumā.

-   Pag…

Arhipičs kādu laiku mētāja draudīgajā tumsā aizdegtus sērkociņus un degoša papīra vīkšķus, cenzdamies ieraudzīt, kādi gan dārgumi glabājas noslēpumainās betona glāzes dibenā. Taču tā arī neko nespēja saskatīt.

-   Nu, aiziet, tu pirmais! Viņš beidzot rezumēja.

Ar pūlēm nedrošajām kājām trāpot uz neredzamajiem dzelzs kāpšļiem, viņi ierāpās lūkas melnajā rīklē, aizdedzināja avīzi. Te viss izskatījās tā, kā Arhipičs tika iztēlojies, septiņi resni melni kabeļi, kā pa vasaru nobarojušies zalkši, stiepās laukā no tumsas un aizstiepās tālāk tumsā, solot veiklam un uzņēmīgam cilvēkam ikdienas biznesa lenču bārā ar daudzkrāsainām lampiņām un labvēlību pie Kukujevas dāmām melnās zeķbiksēs.

-   Pavei, kas tas par verķi? Tarba iesaucās, badīdams kaut kur ar pirkstu. Arhipičs pacēla degošo avīzi tuvāk. Trīsošās dzeltenās liesmas gaismā viņš ieraudzīja kabelim uzmauktu kaut kādu acīm redzamu svešķermeni. Divi uzliktņi ieņēma melno zuti no augšas un apakšas, galos tos saturēja divas tērauda skavas ar spīdīgām bultskrūvēm. Aptaustot «verķis» izrādījās auksts un… dzīvs roka sajuta tādu kā pulsāciju, kā siltumu, kā sazin ko vēl neizskaidrojamu. Bet varbūt Arhipičam tikai izlikās. No svara bija kas cits pat muļķim skaidrs, ka manta ir vērtīga, smaga…

-   Tarba, rādi gaismu!

Arhipičs ielika pāriniekam rokā improvizēto lāpu, klusēdams salūkoja somā skrūvgriezi, paskrāpēja gludo, sasalušam ķīselim līdzīgo virsmu, tad sameklēja platknaibles un ņēmās griezt bultskrūves galviņu. Tā padevās apbrīnojami viegli. Pēc brīža tērauda manšete nodžinkstēja, pavērās, puse «verķa» nokārās lejup, Arhipičs bažīgi palika apakšā plaukstu un ar sirds trīsām sajuta krāsainā metāla dārgo kilogramu tīkamo smagumu.

-   Palīdzi, Tarba, Arhipičs klusi nokomandēja. tas ir mūsu biznesa lenčs… Pa pusstopam «baltā» un Kijevas kotletes uzkodām. Un vecenes…

Viņš apņēmīgi ķērās pie manšetes otras puses.

Tarba uztraukumā nožagojās.

-   Es «Krievijā» skatījos pārraidi, viņš tāpat čukstus atsaucās. Par tiem, neatceros, kā viņus… Maskavā ložņā pa pazemi, meklē apslēpto mantu. Tādi melni, netīri, ar lukturiem. Dogeri… Vai nigeri…

-   Beidz muldēt, niger, Arhipičs pavēlēja, atvērdams otru manšetes pusi. Pieturi!

Viņi satvēra smagā cilindra smago apakšējo pusi ar renveidīgo iedobi kabelim, tik tikko neizmeta no rokām un ar grūtībām nolaida zemē.

-   …Tagad redzu, ka nejau velti šie tā noņemas, Tarba apmierināti turpināja, palīdzēdams Arhipičam noņemt cilindra augšējo pusi tikpat smagu un ar tādu pašu iedobi. Mēs arī nolaidāmies pazemē un uzreiz uzgājām vērtību… Kā tu domā cik tas verķis varētu maksāt?

-   Daudz, noburkšķēja Arhipičs, kurš salika puses kopā un no jauna pieskrūvēja skavas. Kopā saskrūvēts, cilindrs izskatījās solīds un iespaidīgs. Kādus trīssimt rubļus. Bet varbūt visus piecsimt…

Patiesībā «Kolbana patafons», būdams CIP tehniskās nodaļas lepnums, amerikāņu nodokļu maksātājiem bija izmaksājis septiņsimt tūkstošus dolāru, kas vairākkārt pārsniedza visa Kukujevas rajona gada budžetu.

Tarba brīdi paklusēja, nošņaukājās un ar pūlēm formulēja godkārīgu domu, kura nedeva viņam miera:

-   Labi būtu, ja arī par mums reiz uzņemtu pārraidi!

Arhipičs visai pavirši klausījās pāriniekā. Un tomēr

pēdējā frāzē viņš pēkšņi saklausīja tādu kā nepatīkamu, draudīgu jēgu. Itin kā kāda stingra, modra acs uz brīdi būtu ielūkojusies akā, lai painteresētos, ko šeit diennakts tumšajā laikā dara abi iereibušie kolpakovieši. Būtu ielūkojusies un izgaisusi. Un arī nepatīkamā sajūta pamazām izgaisa.

* * *

Vēl seši tūkstoši nāvju un desmit tūkstoši piedzimšanu ievijās milzīgajā mirdzošajā kamolā, kas peldēja zem «Lakrosa» saules bateriju paneļiem. 19.05 pavadonis atkal atradās virs Piemaskavas ciema Kolpakovas. Raidītājs ieslēdzās, varenais elektromagnētiskais impulss devās uzbrukumā betona aplim šosejas E30 malā, lai izsūknētu no tā ierasto informācijas devu, taču atbildes impulss nesekoja. Pēc pusotras sekundes Lenglijas vadības centra operatora datora ekrānā parādījās rāmītis ar trauksmes uzrakstu: «Status: Disconnected» «Nav kontakta».

Operatoram jaunam afroamerikānim bija sabiedrības un vadības nopelts ieradums pēc katra veiksmīga sakaru seansa izsmēķēt cigareti. Tikko aizsākta «Marlboro» paciņa stāvēja līdzās klaviatūrai, un aiz starpsienas smaržoja tikko uzlieta kafija. Taču puisis jau bija sapratis, ka tuvākajā laikā viņam diez vai izdosies baudīt atslābinošo nikotīna skurbumu.

Melnie pirksti atkārtoti uzsita sakaru pārbaudes kodu, bet, kad sakaru trūkums tika apstiprināts, palaida sistēmas diagnostiku.

-   Mums radušies sarežģījumi, operators ziņoja atbildīgajam dežurantam.

Pēc mirkļa pie galvenā datora salasījās visa kosmiskās izlūkošanas diennakts maiņa. Diagnostika rādīja, ka sakari ar pavadoni ir stabili, «Lakrosa» uztveršanas un raidīšanas sistēmas darbojas, tātad traucējumi radušies pašā «patafonā». Kāds jau bija piezvanījis Kolbanam, un viņš attraucās no laboratorijas, zibinot savas rudzupuķu zilās zeķes un skābes izdedzinātos caurumus darba virsvalkā.

-   «Patafons» nevarēja sabojāties, Kolbans nočerkstēja, tikko pametis skatienu mirgojošajā uzrakstā «Status: Disconnected». Pilnīgi izslēgts. Vai pieprasījāt vizuālās novērošanas datus šajā sektorā?

Atbildīgais dežurants paskatījās uz operatoru, kurš sāka drudžaini vērt vaļā vietnes ar videomateriāliem, kuri pēdējās stundas laikā bija pienākuši no orbītas. Piemaskavā jau sen bija satumsis, infrasarkanajā uzņēmumā bija redzama tikko manāma šosejas josla, atšķirama pēc sakarsētajiem automašīnu pārsegiem, neko vairāk saskatīt neizdevās. Nekāds neparasts tehnikas un cilvēku sablīvējums, kas liecinātu par akas ar «patafonu» tuvumā veiktu speciālu pretizlūkošanas operāciju, nebija vērojams. Tiesa, operators norādīja uz diviem aizdomīgiem plankumiem ceļa tuvumā, taču tie kustējās tik haotiski un nesistemātiski, ka bija skaidrs tie bija nevis cilvēki, bet, visticamāk, vai nu klaiņojoši suņi, vai no bara noklīduši lopi kazas, aitas, teļi…

…Ap 20.18 pēc Maskavas laika, kad «Lakrosam» vajadzēja veikt kārtējo mēģinājumu iegūt informāciju, operatora telpā bija salasījusies gandrīz visa tehniskā sektora vadība ar priekšnieku Deividu Bārnsu priekšgalā. Precīzi noteiktajā laikā pienāca signāls par skenera aktivāciju. Gaisa kondicionētāju izfiltrētajā telpas atmosfērā iestājās saspringts klusums. Pēkšņi acu priekšā uzplaiksnīja dzīvi apliecinošā zaļā gaisma:

«Darbība noris parastajā režīmā.»

Parastajā režīmā! Sakari atjaunojušies! Lielam, flegmātiskām sunim līdzīgais Bārnss kaut ko neskaidru norūca un uzvaroši izrieza krūtis, sak, kāpēc, atļaujiet vaicāt, visa šī jezga? Operators atviegloti atlaidās pret krēsla atzveltni, roka pati no sevis pasniedzās pēc cigarešu paciņas, kas gulēja pa labi no klaviatūras. Kolbans, nepievērsdams nevienam uzmanību, turpināja acīm urbties monitorā. Ekrānam pārskrēja gaiša, lauzta līnija, kas grafiski attēloja signāla esamību… Un tūlīt pat pazuda.

«Sakaru nav.»

Kāds skaļi nolamājās, šķiet, tas bija pats profesors Kolbans.

Pēc mirkļa, vilšanās murdoņā uzreiz nesadzirdēts, pienāca signāls par traucējumiem dešifratora darbībā, kurš centās atpazīt tikko no orbītas pienākušo signāla pārtraukumu.

-   Kas tad vēl? Bārnss noburkšķēja.

Signāls bija ļoti vārgs un īslaicīgs, impulsa «zāģis» izklausījās dīvains un neierasts, analītiķi-šifrētāji tikai noplātīja rokas.

-   Tas nav kodēts ziņojums. Nezinām… Drīzāk gan kāda dabiska skaņa. Elektronisks fons, atmosfēras traucējumi, iespējams, kāda biolauks…

-   Ja biolauks, tad tas noteikti nav cilvēka, Kolbans precizēja, uzmanīgi pētīdams «zāģi». Pārāk vienkāršs algoritms. Visticamāk, kaķis vai suns…

Bārnss pārlaida skeptisku skatienu inženieriem, šifrētājiem, operatoriem, pakodīja lūpas un devās uz durvīm, ar žestu aicinādams Kolbanu un atbildīgo dežurantu viņam sekot.

-   Lūk, ko, kolēģi, Bārnss sacīja, ievezdams uzaicinātos savā kabinetā. Jūsu uzdevums atjaunot sakarus ar skeneri, tas ir viens! Bet jūs, profesor, es palūgšu noregulēt pavadoņa aparatūru uz pazemes tukšumu fiksāciju zem Maskavas. Tuneļi, alas, karjeri, metro līnijas. Vai tas ir iespējams?

Kolbans padomāja un lēni pamāja ar galvu.

-   Pasaulē vispār nav nekā neiespējama, viņš filozofiski konstatēja. Viņa acīs iegailējās dīvainas, kā Fouks mēdza teikt, ārprāta uguntiņas.

Kā rādās, večukam-kosmiskās izlūkošanas veterānam

«Lakross» bija lemts saņemt jaunu uzdevumu.

* * *

Rīta agrumā divi Kolpakovas ciema iedzimtie iekāpa pirmajā autobusā, kas brauca līdz rajona centram Kukujevai. Viņu norūpējušās sejas apņēma alkohola izgarojumu dvinga, vienam rokās bija nobružāta soma ar smagu nešļavu, bet otram vatētā jaka, kurai trūka pogas, bija savilkta ar diviem stieples gabaliņiem.

-   Ķirbis plīst pušu, Tarba pasūdzējās, iekārtodamies sēdeklī.

-   Dzert vajag mazāk, bargi noburkšķēja Arhipičs.

-   Tur vēl var pievākt vāku… Smags…

-   Lai stāv! Nav ko pievērst uzmanību. Un neaizstiepsim jau ar.

Kādu brīdi pudeles brāļi apmierinājās ar šīm īsajām, taču ietilpīgajām piezīmēm un klusēdami blenza caur netīro logu vienmuļi rudenīgajā Piemaskavas ainavā. Tikai pēc pāris kilometriem Tarba pārtrauca klusumu.

-   Paklau, Arhipič, priekš kam tas verķis ir?

-   Nezinu. Labi, ka tas nevienam nav vajadzīgs. Mēsls! Ar Maskavas līniju tam nav itin nekāda sakara kāds pieskrūvējis pa virsu bez kādas vajadzības… Tāpēc mums neko nevar piesiet… Kāpēc tā jautā?

-   Tāpat vien… Neizskatās, ka tas būtu mēsls. Tu to ķinīti, kā viņu… «Pasauļu karš» redzēji?

-   Kas tad ir?

-   Es vakar biju atslēdzies un nolicis galvu uz tā štrunta, guļu, un te pēkšņi it kā ar nazi novilktu pa smadzenēm… Itin kā galvā kāds urķētos. Un zvaigznes, zvaigznes… Kas tas bija, domāju. Varbūt marsieši lasa domas? Lai sāktu karu? Lai ieņemtu Zemi…

-  Tev nav domu, Arhipičs pārliecināti konstatēja. Tā ka esi mierīgs planētai nekas nedraud.

Tarba nestrīdējās pretī.

-   Visviens ķirbis sāp, viņš noteica.

Kukujevas stacijā viņi piestāja bufetē, kur uzlāpījās ar Arhipiča spiritus infernalis, bet no turienes devās uz vietējo sitiju, kur sitās rajona centra darījumu dzīves pulss. Pie angāra vārtiem ar uzrakstu «Krāsaino metālu nams. Pieņemšanas punkts» viņi sastapa izteiksmīgu ļaužu pulciņu, kas bija apkrāvušies satītiem vadiem un kabeļiem, cauruļu gabaliem, radiatoriem, transformatoriem, metāla traukiem un pat izlietotām patronu čaulītēm. Arhipičs iestājās rindā aiz pilnīga, ronim līdzīga vīra ar sainīti rokās, kurā šķindēja alvas bļodiņas.

-   Ilgi dabūsim kvernēt, vīrs sacīja. Tiem žuļikiem nav kur steigties, sēž siltumā un skaita naudu… Kas jums tur ir?

Viņš mēģināja ielūkoties Arhipiča somā, taču tas delikāti pakāpās sānis.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad ak, laime! pie horizonta parādījās jauns cilvēks daudz pieredzējušā ādas jakā, Kolpakovas apstākļiem modernos, taču neiedomājami netīros džinsos un tādās pašās krosenēs. Pamanījis viņu, Arhipičs sāka māt rokām un klaigāt:

-   Petro! Petro! Te es esmu!

Petro, kā Tarbam tūdaļ paskaidroja Arhipičs, bija tas «puisis, kurš cienāja ar lenču», vārdu sakot Arhipiča biznesa partneris. Pieredzējis, rūdīts cilvēks, inteliģents piecās paaudzēs. Petro uzmeta acis noslēpumainajam daiktam, pamirkšķināja ar aci derēs. Un tūlīt garām visai rindai veikli aizstiepa to uz ilgotajām durvīm, bet pēc piecām minūtēm atgriezās ar simt piecdesmit rubļiem.

-    Deva astoņdesmit, maitas, viņš sašutis klāstīja. Taču es metālu cenu zinu, paņēmu šos aiz rīkles tas jums nav vis svina gabaliņš vai stieples rullis, bet gatava detaļa, tai ir sava cena. Un šiem bija mute ciet… Tā ka, ja būs vēl, nesiet man, citādi apšmauks. Un magaričas, protams…

-    Kāda runa, Petro! Arhipičs priecīgi paslēpa naudu nošļukušajās biksēs ar nosmulētajiem atlokiem. Simt piecdesmit rubļu viņam un Tarbam tā bija gandrīz tikpat nereāla summa kā televīzijas pārraides «Kriminālās ziņas» kārtējā varoņa paņemtais miljons dolāru kukulis. Viņiem faktiski nebija ko pirkt, jo vienīgo produktu, pēc kura bija vajadzība, Arhipičs pats ražoja pārpārēm. Un ja arī pavisam šiki gribētu uzdzīvot, tad īstu šņabi var atrast arī par piecpadsmit rubļiem pudelē. Protams, ne jau nu rūpnīcā ražotu, bet visnotaļ dzeramu ne redzi zaudēsi, ne pavisam beigts noindēsies…

Un tā pusdesmitos rītā, kad Kukujevas firmu biroji tikko sāka pildīties miegainiem darbiniekiem, veiksmīgie metālu tirgoņi Arhipičs un Tarba jau bija savu biznesu beiguši un kulturāli atpūtās, kā apstulbuši blenzdami bāra «Blāzma» daudzkrāsaino lampiņu mirgošanā.

-   Vai nav vareni? neslēpdams pārākumu, Arhipičs apjautājās un iebakstīja draugam elkoni sānā.

Vareni gan! Tas pamāja. Rīt tajā lūkā izgriezīsim visus vadus. Un pēc tam nākamajā. Tādu tur ir daudz… Skaisti gan padzīvosim…

Uz galda viņiem priekšā stāvēja karafe ar «balto», šķīvjos kūpēja uzsildītu vakardienas pelmeņu kaudze, bet pie blakus galdiņa sēdēja un grādīgā alus glāzē smaidīja burvīga Kukujevas jaunkundze melnās zeķbiksēs, akurāt kā no «Playboy» žurnāla, trūka tikai divu zobu labajā pusē. Taču šādiem sīkumiem nebija nekādas nozīmes.

Treša nodaļa «divkĀrŠais VILCĒJSPĒKS»

2002. gada 22. oktobris, Maskava

Kafejnīca «Pagrabiņš» nebija dārga, tomēr ēdiens tur bija gards un sātīgs. To bija izraudzījies Profesors, precīzāk, it kā Ardons, taču bijušā pasniedzēja neuzbāzīgā vadībā: «Nemaz nezinu, Mark Jakovļevič, kur būtu labāk… Lai jūs neapgrūtinātu, varētu arī skvēriņā pie jūsu mājas. Pasēdēsim uz soliņa kādu stundiņu… Lai gan tagad jau metas vēss… Tiesa, tur aiz stūra ir kafejnīca «Pagrabiņš», mājīga, bet patiešām nezinu, vai jums tas būs ērti… Būs? Brīnišķīgi, neko labāku nemaz nevarētu iedomāties…»

Tagad Profesors apmierināti stūķēja iekšā ar biezu sinepju kārtu apziestu galertu, bet savu kārtu vēl gaidīja ukraiņu borščs ar ķiploku apaļmaizītēm, dārzeņu salāti, Kijevas kotlete un tēja ar eklēru. Akmens cietais sabiedrības pētnieks bija atmaidzis, viņš spīdēja un laistījās no laimes. Sārtais resnītis Ardons tikpat azartiski tiesāja jēra eskalopu, un tikai nelabojamais snobs amerikānis aprobežojās ar medus pankūkām un glāzi tējas. Un tad arī vairāk skata, nevis izsalkuma pēc.

Kāpēc jūs interesē tieši ārpusreglamenta attiecības, ko, Ivan Iļjič? Ardons noslaucīja lūpas un nometa salveti uz tukšā šķīvja. Atklāti sakot, es domāju, ka jūsu temati ir izlūkošana, aģenti, spiegi. Viņš uzplikšķināja ar plaukstu solīdajai I. Speranska grāmatai «Novērošanā konstatēts» ar autora veltījuma ierakstu. Un pēkšņi ārpusreglamenta attiecības! Vai tam ir kāds sakars?

Nelielā, dēļiem apšūtā un «lauku sētai» atbilstoši mēbelētā zāle ir gandrīz pilna spriežot pēc visa, te nāk ēst tuvējo iestāžu, firmu, firmiņu un kantoru darbinieki, kā arī pretī esošās automobiļu koledžas studenti. Bija karsti, trokšņaini, spēcīgi oda pēc cigarešu dūmiem.

-    Protams. Rakstnieks Speranskis no augšas uzlūkoja sarunbiedru, nevis uzlūkoja, bet apskatīja. Iedomājieties slepenu objektu, teiksim, raķešu karaspēka daļu, Kolas pussalā. Nomaļš rajons, noslēgta sistēma, hierarhija kā senās kopienās, piemēram, japāņu impērijas Jamato periodā. Un daži izdzimteņi, kas terorizē jauniņos kareivjus…

Ivans Iļjičs ar smalku žestu atvēra labo plaukstu, it kā no turienes vajadzētu izlēkt līdz šim paslēptiem izdzimteņiem.

-   Viņi tos sit, neļauj gulēt, spļauj sejā, liek mazgāt savas zeķes un apakšbikses… Un kareivjiem, lieciet to vērā, jāpilda kaujas dežūras. Tikai viņi tagad neapkalpo vis ballistisko raķeti, kurai ir piekomandēti, bet ko? Naidīgus, pietempušos «dembeļniekus». Un kurš viņiem ir galvenais ienaidnieks? Kāds plakātā attēlots teiksmains tēvocis Sems? Blēņas! Galvenie ienaidnieki ir ilgāk dienējušie «veči» Ikss un Igreks. Dzīvi, ik dienas sajūtami, reāli ienaidnieki. Un par ko pārvēršas tēvocis Sems? Par labo Santa Klausu. Tā, lūk… Tādi kareivji ir viegls guvums vervētājam, pat ne visprasmīgākajam. Turklāt viņi atrodas uz nervu sabrukuma robežas un nenošķir savus pāridarītājus no visas pārējās cilvēces. Bet, sēžot pie raķetes palaišanas pults, nervu sabrukums un atriebības motivācija ir augstākā mērā nevēlamas parādības, par spīti visām aizsargsistēmām…

-   Ak tā… Nūja… Marks Jakovļevičs Ardons pieklājīgi pabrīnījās. Par šādu aspektu es nebiju aizdomājies…

Kareivjus taču pie pults klāt nelaiž. Maiņā pēc štatu saraksta dežurē tikai virsnieki.

-   Es zinu, Speranskis, acu nepamirkšķinājis, apstiprināja. Tomēr rakstniekam ir tiesības uz izdomu…

Viesmīle ar vecmodīgu baltu galvas rotājumu atnesa Ardonam keramikas podiņu ar čanahi. Viņš ieinteresēts atrāva gabaliņu vāciņa vietā pārklātajam plācenim, no kura apakšas izlauzās biezi tvaiki, ieelpoja izsautējušās gaļas, kartupeļu un dārzeņu aromātu, enerģiski iegremdēja karoti, izcēla, uzpūta…

-  Jā, jā, protams… Tikai neapvainojieties, bet tagad izdomas visur ir pārpārēm… Nevar tikt gudrs, kur izdoma, kur parasta nekompetence.

Ivans Iļjičs sausi uzsmaidīja sarunbiedram. Pirmā ranga kapteinis Ardons acīm redzami nejuta godbijību pret slaveno rakstnieku Speranski un nemaz to neslēpa. Taču arī Amerikānim Ardons nebija vajadzīgs. Viņš bija tikai pirmais solis ceļā pie īstajiem personāžiem. Un šāsdienas saruna vienīgi maldinošs manevrs lai izplatās runas, ka slavenais Speranskis vāc materiālus jaunai grāmatai… Bet Profesoram šī tikšanās vienlaikus bija arī izdevība par velti pielikt kuņģi.

-   Raķešu pults ir tikai tēls, simbols. Speranskis paraustīja plecus. Ir daudz stratēģisko objektu, kurus apkalpo tieši kareivji.

-   Saprotu, saprotu, sacīja Ardons un iebāza karoti mutē. Zemūdene arī savā ziņā ir impērija… Kā jūs nosaucāt to periodu?

-  Jamato, Speranskis sulīgi atkārtoja. Viņam patika padižoties.

-Jā, pareizi. Kamikadzes, harikiri… No harikiri Dievs ir pasargājis, toties kamikadzes ādā visi esam pabijuši… Bet lai nu paliek! Un tā hierarhija pie mums zemūdenē tika ievērota, Marks Jakovļevičs pamāja. Jaunie biežāk dežurēja kambīzē vai, piemēram, tīrīja kravas telpas… Taču ņirgāšanās vai atklāta apspiešana pie mums, protams, nenotika. Citi apstākļi. Noslēgta telpa, visi kā uz delnas, un virsnieki augu dienu atrodas kopā ar matrožiem. Tur ari gribēdams nekādus jociņus neatļausies!

-   Starp citu, jums vajadzētu atcerēties, Mark, ierunājās Noskovs. Viņš jau ar apetīti strēba boršču. To skandālu skolā sešdesmit devītajā… Te jums ir konkrēts piemērs!

Ardons pamāja.

-   Jā, tas bija tipisks padomju ārpusreglamenta attiecību gadījums. Viens debiliķis pataisīja jauniņo par savu pakalpiņu un žmiedza pēc pilnas programmas…

-   Kursants Zabillo no piektā kursa… Profesors novicināja dakšiņu. He-he, atbilstošs vārds! Jaunais mazgāja «vecim» veļu, tīrīja zābakus, gludināja apģērbu… Pat lasīja pasaciņu vakaros, jūs varat iedomāties?

-   Naudu arī nesa, Ardons atturīgi piemetināja. Un darīja vēl daudz ko citu. Es zināju. Arī citi kursanti zināja. Un visi izlikās, ka nekā tāda nav.

-   Bet kāpēc, Marik? Docents Noskovs pat nolika dakšiņu. Viņš bija nesaprašanā. Bija taču saliedēts mācību vada kolektīvs, kursa komandieri, audzinātāji? Bija institūta vadība, beigu beigās partijas organizācija!

Viņš izvalbīja blāvās acis, pauzdams patiesu neizpratni un apjukumu. Ir gan aktieris!

Par spīti savai necieņai pret Profesoru, Amerikānim bija jāatzīst, ka viņš strādā virtuozi. Viņš prasmīgi lika atvērties Ardonam, dodams pāriniekam iespēju izlauzties cauri viņa aizsardzībai. «Divkāršais vilcējspēks» tā profesionāli operatīvie darbinieki un aģenti mēdza saukt šādu apstrādāšanu pārī.

Ardons saērcināts atmeta ar roku.

-   It kā jūs nezinātu! Tam Zabillo tētiņš bija liels šiška Galvenajā štābā… Tāds pats lops kā dēliņš. Braukāja pie mums uz skolu kādas piecas reizes. Jau pēc tam, kad pirmkursnieks bija ņēmis kājas pār pleciem. Labi vēl, ka nebija paķēris līdzi automātu vai pakāries. Pazuda un viss! Pie Rjazaņas izcēla no vilciena…

-   Tiešām? Noskovs brīnījās. Par tētiņu nebiju dzirdējis.

-    Nekāda skandāla jau arī nebija, Ivan Semjonovič. Jūs to zināt labāk par mani. Jauniņo toreiz ar kaunu atskaitīja, bet dēliņam izteica mutisku rājienu. Bet pēcāk izkārtoja labu norīkojumu…

Profesors noplātīja rokas.

-   Tie bija tādi laiki, saprotiet paši…

-    Bet jaunulis Rjazaņas vietā varēja laisties pavisam uz citu pusi, Speranskis domīgi ieminējās, pētīdams kaut ko pa kafejnīcas logu. Tad pagriezās pret Ardonu. Vai jūsu kursā arī nenotika kas līdzīgs? Es kaut ko dzirdēju par puikiņu, kas aizgājis bojā jau pēc sadales… Arī viņš laikam bija dabūjis ciest no «večiem»…

-   Paša Drozdovs bijis ārpusreglamenta attiecību upuris? Ardons pārjautāja. Kas tās par blēņām? Viņu nosita strāva. Tipisks nelaimes gadījums pašnāvības tā netaisa! Turklāt ir jāpazīst Pāvels viņš nebija tas cilvēks, kurš pacels roku pret sevi. Un kurš būtu varējis ķerties klāt virsniekam? Bez tam tur bija viņa draugi Serjoža Migunovs, Semago, Igoriņš Katranovs. Es labi pazīstu tos puišus, viņi neļautu tam darīt pāri. Tā ka, cienījamais Ivan Iļjič, tās ir galīgas muļķības!

-   Kad jau, tad jau, rakstnieks pameta ar roku. Bet vai drīkstu jautāt, kā jūs pēc mācībām raķešniekos gadījāties zemūdenē? Tas ir dīvaini! Un kāpēc ieminējāties par kamikadzēm?

-   Nejau tas ir dīvaini. Ardons beidza ēst čanahi, atbīdīja podiņu un ar baudu aizsmēķēja. Zemūdenē es nebraucu par stūrmani un nenodarbojos ar reaktoru būšanām, bet komandēju raķešu kompleksu, pēc specialitātes. Dīvaini ir gluži kas cits. Kā padomju flotes virsniekus un matrožus pataisīja par kamikadzēm.

-   Kā tad tas notika? rakstnieks ieinteresējās.

Arī Profesors saausījās, pacēla galvu, ieklausījās, uz brīdi pat pameta novārtā savu eklēru. Ardons bija acīm redzami naidīgi noskaņots pret Krievijas bruņotajiem spēkiem un sabiedrisko iekārtu, kas tāds katrā ziņā bija jāatspoguļo ziņojumos.

-   Es divpadsmit gadus nodienēju «vienreizējās lietošanas» zemūdenē. Un arī ekipāža bija «vienreizējās lietošanas». īsi sakot, visi deviņdesmit cilvēki kamikadzes!

-   Ko tas nozīmē, Marik? Noskovs labsirdīgi, jautāja, pētīgu skatienu hipnotizēdams kaperangu.

-   To arī nozīmē. 434. projekta laiva K-145, tās dēvēja par «saliekamajām». Tāpēc ka no vieglā korpusa pacēlās raķešu konteineri četri no viena klāja, četri no otra. Palaišana, dabiski, varēja notikt, vienīgi atrodoties virs ūdens, sagatavošanās laiks divdesmit minūtes pēc normatīva. Savukārt, lai mūs atklātu un iznīcinātu, pēc NATO normatīviem arī divdesmit minūtes… Pagūsti raidīt zalvi, un tūdaļ tiec iznīcināts. Bet varbūt arī nepagūsti, un tevi iznīcina…

Ardons ar plašu vēzienu nodzēsa pelnu traukā neizsmēķēto cigareti, it kā demonstrēdams, kā viņa zemūdeni varēja iznīcināt NATO raķete. Pašķīda dzirksteles.

-   Nu labi, tas viss ir pagātnē… Tagad es uzturos flotes štābā papīri, telegi'ammas, vispārēja kontrole. Taču «saliekamās» zemūdenes ar krievu kamikadzēm vēl joprojām peld!

-   Jā, jums nav klājies viegli, Mark Jakovļevič! Profesors šausminājās. Pat ienaidniekam to nenovēlētu!

Viņš izdzēra tēju, apēda kūku, labsajūtā saberzēja sausās plaukstiņas.

-  Vareni ieturējāmies, Mark Jakovļevič! Arī parunājām interesanti, nāca atmiņā jaunība. Tīri vai jaunāks jūtos…

Viesmīle atnesa rēķinu, un viņš steigšus bāza kabatā roku.

-   Neraizējieties, Ivan Semjonovič, es samaksāšu, Ardons sacīja.

-   Nē, nē, ko jūs! Nekādā gadījumā! Profesors izvilka žūksni nosmulētu papīriņu, vīlies saviebās, iegrūda atpakaļ un iebāza roku otrā kabatā. Taču arī tur viņš neatrada meklēto.

Pa to laiku Marks Jakovļevičs noskaitīja četras simtrubļu banknotes, ielika salocītajā rēķinā un pabāza zem pelnu trauka.

-   Bija prieks satikties, Ivan Semjonovič! Viņš sirsnīgi paspieda Noskovam roku. Man patika jūsu lekcijas, jūs tik drosmīgi par visu runājāt. Pat par Solžeņicinu… Taisni apbrīnojami!

No Speranska viņš atvadījās vēsi, kā no sveša, neinteresanta cilvēka. Šāda attieksme rakstnieku saērcināja, un viņš nolēma izgāzt dusmas uz pārinieku, kas staroja kā kolekcijas zelta desmitnieks.

-   Kā ir, Profesor, ja Ardons samaksāja par visiem, tad jau operatīvajiem izdevumiem domātā nauda jāatdod Jevsejevam?

Apmierinātā izteiksme pazuda no dzeltenās, ar ādu apspīlētās sejas kā aizslaucīta.

-   Kā jāatdod?

-   Ļoti vienkārši. Pret parakstu.

Viņu emocijas atradās pretējās fāzēs. Jo Profesora oma kļuva sliktāka, jo vairāk tā uzlabojās Amerikānim. Pauze ieilga.

-   Kāpēc jāatdod? Noskovs beidzot iejautājās. Sadalīsim līdzīgi, un viss…

Smagi nopūties, viņš izvilka no kabatas dažas piecdesmit rubļu naudaszīmes, pārskaitīja, sadalīja divās daļās un bēdīgu vaigu pasniedza pusi Speranskim. Tas tīšuprāt vilcinājās. Trīcošā, krunkainā roka ar sažņaugtajiem zilajiem papīriņiem sastinga gaisā.

-   Nu ko, var arī tā, Speranskis beidzot pasmīkņāja un nevērīgi paņēma naudu.

Tagad viņš bija lieliskā omā. Un tās iemesls nebūt nebija nauda.

Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka augstākā komandieru skola pēc beidzamā laika modes bija pārvērtusies par SNRK akadēmiju. Taču, atskaitot izkārtni, augstākās mācību iestādes ārējā izskatā maz kas bija mainījies.

-   Viss tāpat kā agrāk, aizkustināti sacīja Noskovs, ar žestu aptverot sarkano ķieģeļu deviņstāvu ēku, asfaltētos celiņus, laukumu, bērzu aleju. Atceros, kā kursantiņi stādīja šos kokus. Tādus tievus žagariņus… Rau, kā izauguši.

-   Tā ja, Speranskis vienaldzīgi noteica, lai vismaz kaut kā piedalītos sarunā.

-   Kreiso! Kreiso! Turēt soli! Jauns leitnants veda savu vadu pa asfaltēto celiņu. Nākamie raķešnieki soļoja bez svārkiem tikai haki krāsas kreklos, aukstais vējš plivināja formas tērpa kaklasaites. Puiši bija sarāvušies, viņu izskats ne tuvu nebija varonīgs.

-   Cik tādu zaļknābju esmu izlaidis! Noskovs ar skatienu pavadīja soļotājus, sakārtoja veco bereti, pakustināja lūpas. Būs kādi desmit tūkstoši!

-   Tā ja…

Speranskis ciešāk savilka velūra putekļmēteli.

-   Iesim taisnā ceļā pie Ribačenko! Noskovs lepnumā piepūtās. Viņš pa telefonu varen nopriecājās! Grib, lai jūs tiekaties ar personālsastāvu, izrādās, ka jums te ir daudz pielūdzēju, viņiem šāda tikšanās būs vesels notikums…

-   To var, Speranskis pielaidīgi pamāja.

Priekšnieka vietnieks zinātniskajā darbā pulkvedis Ribačenko sagaidīja apmeklētājus savā kabinetā, pieblīvētā plauktiem, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem un bija piekrauti grāmatām un žurnāliem. Noskovs izbrīnīts novilka ar līko pirkstu gar jauniem amerikāņu «Science» un britu «New Scientist» komplektiem.

-    Nepievērsiet uzmanību, Ivan Semjonovič, namatēvs noburkšķēja, pogādams ciet mundieri un pieglauzdams izspurušos matus. Tā vairs nav postošā iedarbība, bet gan zinātniska pieredzes apmaiņa. Mums tagad arī virsnieki-raķešnieki braukā pa ārzemēm.

Nekādu sevišķo prieku par tikšanos Ribačenko nepauda un izskatījās apbrīnojami drūms. Ar Speranski iepazinās diezgan vēsi un uzstāties kursantu priekšā neaicināja.

-   Es vakar piezvanīju Semago, pulkvedis tūlīt ķērās pie lietas, pievērsdamies Noskovam. Viņš piekrita tikties ar biedru Speranski… Bet es jums vairs nevarēšu palīdzēt.

-   Paldies, Valentīn Ivanovič, mīļš paldies. Profesors ņēmās klanīties. Kā jūtaties, Vaļečka? Jūs šodien neesat tāds kā parasti…

-  Tas jau nu gan, Ribačenko ar rūgtumu sacīja. Šorīt man gluži negaidot iedeva pavēli par atbrīvošanu. Tā ka, saprotiet paši, nevaru veltīt jums daudz uzmanības… Citas domas prātā. Atvainojiet…

-   Ai-ai-ai! Noskovs ievaimanājās. Kā tad tā? Kurš tad bīdīs zinātni, rūpēsies par kursantiem, uzturēs sakarus ar absolventiem?

Ribačenko nopūtās.

-Vieta jau tukša nepaliks. Iecels jaunu vietnieku, tas arī strādās. Vienkārši viss notika ļoti negaidīti. Priekšnieks solīja termiņu pagarināt, kadru daļa piekrita, bet te pēkšņi bāc! Kā ar mietu pa galvu…

-   Žēl, žēl, Valentīn Ivanovič! Tur nu jūs kļūdāties, atrast jums aizstājēju būs ļoti grūti! Tas būs liels zaudējums gan kursantiem, gan institūtam, gan raķešu karaspēkam! Par ko tik viņi tur domā?!

Profesors satriekts pašūpoja galvu. Un ne no šā, ne no tā uzprasīja:

-   Vai Zinočka šodien strādā?

Atlaižamais pulkvedis pamāja.

-   Jā, it kā redzēju viņu no rīta…

-  Tad jūs neaizkavēsim, Noskovs palocījās. Domāju, ka gan jau atjēgsies. Neviens neiedrošināsies jūs atlaist. Es personīgi aizrakstīšu ministram! Un arī prezidentam aizrakstīšu, ja vajadzēs!

Ribačenko aizkustināts paspieda viņam roku.

-   Paldies, Ivan Semjonovič! Neko nevajag. Paldies par atbalstu.

-    Nē, nē, es arī puišus sacelšu kājās, lai aizstāv jūs. Mēs to tā neatstāsim!

Kad viņi iznāca no kabineta, Profesors devās nevis uz izeju, bet pretējā virzienā, pie sānu kāpnēm, kad veda cokolstāvā.

-   Uz kurieni? Speranskis brīnījās.

-   Uz ēdnīcu.

-   Ko tad tur?

-    Kā ko? Noskovs par atbildi nobrīnījās. Paēst pusdienas. Nebrauksim taču prom tukšu vēderu…

Viņi nokāpa lejā, virsnieku ēdamzālē, kas šķita pievilkusies ar sautētu kāpostu aromātu, tai bija augsti griesti un lieli logi, no kuriem nāca aukstums. Noskovs sabučojās ar padzīvojušo, labsirdīgo Zinočku, tā deva rīkojumu, un pilnīga sārtvaidze ēdienu izsniedzēja ar dāsnu roku iemērīja atvaļinātajam sabiedrības pētniekam dubultas porcijas rasoļņika un cepeša. Zinočka, sakrustojusi rokas uz neaptveramajām krūtīm, uzmanīgi vēroja procesu. Kad viņa lūkojās Ivanā Semjonovičā, viņas skatienā jautās neslēptas simpātijas.

Amerikānim tapa skaidrs Profesors te barojās, kolīdz radās izdevība. Tas bija sava veida rituāls, ceremonija, bet pats Noskovs «Goda apgādājamā» ordeņa kavalieris. Visus bija izdresējis, vecais lapsa…

Karošu un nažu šķinda atbalsojās telpā, vecākie virsnieki sēdēja kopā ar vecākajiem, jaunākie ar jaunākajiem. Noskovs nolika paplāti uz brīva galdiņa; juzdamies neērti, Speranskis, piemetās uz krēsla maliņas. Viņš uzreiz atteicās no ēdiena, bet Profesors pat negrasījās uzstāt. Sabiedrības pētnieks notiesāja divkāršās pusdienas, desertā izdzēra kompotu, piekozdams pīrādziņu, apmierināti saberzēja rokas.

-   Nu tā, tagad var braukt!

Mīlināmo vārdu sen pāraugusi Zinočka pavadīja viņus līdz durvīm un uz atvadām nobučoja Noskovu uz vecīgā vaiga.

-   Iegriezies, Vaņečka, neaizmirsti!

-    Paklau, jūsos noteikti ir kāds magnētisms, Speranskis sacīja, kad viņi bija izgājuši uz ielas. īpašs biolauks, vai… Jūsu bijušie audzēkņi tik labi pret jums izturas, ka taisni jābrīnās. Gan Ardons, gan Ribačenko, gan tā ēdnīcas vadītāja… Varētu šķist kāda joda pēc?

Vējš bija pieņēmies spēkā. Tas uzbruka brāzmās, meta sejā dzeltenās lapas un vilka cauri līdz kaulam. Bet viņiem bija jānoiet kāds kilometrs.

-   Kā tā kāda joda pēc? norūca Profesors, sarāvies sliedams augšā padilušā pelēki rievotā mēteļa apkakli. Tādus valkāja astoņdesmito gadu beigās. Ne velti es tik daudzus savas dzīves gadus tiku veltījis raķešu karaspēka mācību iestādei un visai tai… augstākajai izglītībai. Iemīļotais pasniedzējs, jaunatnes labākais draugs, audzinātājs vārda visplašākajā nozīmē… Viņi mani ļoti cienīja. Vai zināt, cik cilvēku sanāca manās lekcijās? Ieradās arī no citiem kursiem. Vēl es pasniedzu Politehniskajā, MVU Vēstures fakultātē… Taču pie raķešniekiem man patika vislabāk disciplinētības un atbildības dēļ. Un viņi visi mani dievināja! Savukārt ar Zinočku man, tas gan ir pagātnē, bija pat romāns…

Profesors pēkšņi itin kā iztaisnojās, pastiepās garāks.

-   Es nebiju vis vienkāršs zinātnes sausiņš ar krītu notraipītā uzvalkā. Jauns puisis, pievilcīgs, izglītots, turklāt pazīstams ar Visocki, OkudžavuL. Es…

Večuks aprāvās, izvilka no kabatas lakatu un svinīgi nošņauca degunu.

-   Un kā gatavojās maniem eksāmeniem! Naktis negulēja! Trīcēja un drebēja! Ardonam, ar ko mēs vakar runājām, pēc ieskaites deva dzert baldriānu. Lai šis nenoveltos no kātiem!

-   Es viņa vietā būtu jums iebēris strihnīnu borščā, Ivans Iļjičs novīpsnāja. Vai kaut ko modernāku…

Noskovs pat galvu nepagrieza uz viņa pusi, it kā nebūtu dzirdējis. Kā rubinošs teteris viņš dzirdēja vienīgi sevi.

-   Zēniem vienmēr bijuši, ir un būs jautājumi, viņš brauca tālāk pa ierastajām savu spriedumu sliedēm. Visdažādākie, kas dažu labu pasniedzēju var tīri vai šokēt. Taču es esmu tas audzinātājs, kuram ir atbilde uz jebkuru jautājumu. Puiši tiecās pie manis. Un es aizvien atradu ar viņiem kopēju valodu.

-    Nūja… Speranskis jautri novilka. Asas diskusijas!… Drosmīgi jauni cilvēki! Jūtieties gudri un pieauguši! Uz priekšu! Parādiet, kas jūs esat!

Speranskis īsi iesmējās, apklusa un turpināja jau gluži citā tonī:

-   Vai vismaz tagad viņi zina, kas jūs esat?

Profesors kādu brīdi klusēja. Viņš soļoja, skatīdamies

taisni uz priekšu, domīgi izstiepis lūpas, it kā sakopodams domas, lai godam atbildētu uz āķīgo jautājumu.

-  Kas tad es esmu? Pedagogs. Un viņi man līdz pat šim laikam ir pateicīgi, viņš turpināja pēc brīža, it kā nekas nebūtu noticis. Un ir jau par ko. Tas pats Ardans. Kursā bija viens no pirmajiem, gaiša galva. Pats ģenerālis Rukavišņikovs lika uz viņu cerības, gatavoja viņam amatu savā OKB… Centās dabūt viņam atsevišķu dzīvokli Zvaigžņu pilsētiņā oL. Vai saprotat, ko tas nozīmēja tajos laikos?

Profesors piebremzēja un visā augumā pagriezās pret Speranski.

-   O-o-o! viņš atkārtoja vēlreiz, vērīgi paceldams rādāmo pirkstu sava deguna augstumā.

Un gāja tālāk.

-   Kāds tam sakars ar jums? Speranskis nomurmināja.

Profesors negaidīti viltīgi pasmīnēja kā zemnieciņš, kurš apvedis ap stūri pašu premjerministru.

-   Es īpašās nodaļas sanāksmēs, kad tika apspriests izlaiduma kurss, skaidri pateicu, ka Ardonu nedrīkst laist cilvēkos, Profesors sacīja. Viņš labu galu neņems. Un tam ir trīsdesmit trīs iemesli. Toreiz tos visus pēc kārtas noskaitīju. Gan tās angļu grāmateles kibernētikā, kas viņam paslēptas zem matrača, un mūžīgā kritizēšana! Gan kā viņš iedzēris kafejnīcā «Kosmoss» lamājās, gan izvilkumi no viņa personīgās dienasgrāmatas par valsti, par CK, par mūsu aizsardzības spējām un tā tālāk… Uzreiz iestājās kapa klusums. Neviens vairs neko nejautāja. Skolas kurators pat ierosināja diploma vietā izsniegt Ardonam «vilka pasi», taču es to labvēli atsēdināju. Kam tas vajadzīgs. Jau gatavā slēdzienā turpat uz vietas ieviesa labojumu, un mūsu Ardons Zvaigžņu pilsētiņas vietā devās uz Polāro apgabalu uz Ziemeļu flotes zemūdeņu bāzi. Tā jau ir citas pārvaldes, nevis SNRK pakļautībā, taču arī tur viņš kāpa pa karjeras kāpnēm augšup, uzdienējās līdz pirmā ranga kapteinim. No otras puses divpadsmit gadi zem ūdens nav nekāda rožainā dzīve. Turklāt vēl «vienreizējas lietošanas» zemūdenē… Taču tas ir liktenis!

-   Vareni, Speranskis noteica ar neizdibināmu sejas izteiksmi. Tātad, nebijis jūsu, Ardons būtu admirālis…

-   Drīzāk raķešu karaspēka ģenerālmajors, Profesors precizēja. Augstu būtu ticis, gaišā galva, SNRK Galvenajā štābā, varbūt pat augstāk… Varbūt vadītu RKK «Enerģija», arī nav slikti… Bet varbūt laistu pavadoņus no Kanaveralas raga vai dežurētu pie kaujas pults Arizonā, tēmētu uz mums raķetes… Gaišas galvas visur ir vajadzīgas, tikai bez idejiskās ass tās var pagriezties uz jebkuru pusi…

-     Beidziet runāt muļķības! Speranskis ielūkojās pulkstenī. Ja Ardons būtu gribējis, viņš arī zemūdenē būtu varējis aizpeldēt pie amerikāņiem.

-   Nu, kā to ņem… Profesors saknieba lūpas.

-  Un kāda gan, pie velna, starpība? Ivans Iļjičs pēkšņi nolamājās, lai gan balss palika mierīga un klusa. Jūs, cienītais, sapostījāt cilvēkam dzīvi, izfantazējāt sazin ko. Un tagad vēl rijat uz viņa rēķina, atraujat no darba, aizņemat laiku!

-  Ai-ai-ai! Profesors teatrāli pārgrieza acis. Neskaitiet te man morāli! Neko es viņam nesapostīju… Es izglābu viņam dzīvību.

-   Kā tad. Speranskis izlikās ticam.

-   Jūs aizmirstat par pasaules cionistu sazvērestību, Ivan Iljič. Tolaik padomju laikrakstos par to rakstīja ik dienas, kā tagad par «Al-Quaeda». Pat zem Rukavišņikova spārna Ardons ne trīs gadus nenoturētos OKB-1. Ar viņa tiešumu, ambīcijām un kritisko noskaņojumu… Un ar viņa degunu. Atrastu, kur piesieties. Bet no īpašā režīma uzņēmuma neatlaiž kā no šūšanas fabrikas še tev darba grāmatiņa, staigā laimīgs! Būtu ietupinājuši nabaga Ardonu. Vai vienkārši novākuši nelaimes gadījums, katastrofa, nezinu, kā viņi to dara… Taču es viņu paglābu. Nākamajai sievai, bērniem. Dzīvoklim, kurā viņš tagad dzīvo. Turklāt pirmā ranga kapteinis tas nemaz nav tik slikti…

-   Jūs esat īsts labdaris! Speranskis pašķielēja viņā, ironiski piemiedzis acis. Kuram vēl esat palīdzējis?

Profesors nošņaukājās.

-   Daudziem… Par piemēru, tam pašam Ribačenko. Salidojuma vakarā piesvilpās, mēle atraisījās, sāka pie galda klāstīt valsts noslēpumus… Bet tur sēdēja, lai gan absolventi, tomēr dažādi ļaudis ej nu izzini, kas kuram aiz ādas! Tā ātri var iedzīvoties lielās nepatikšanās. Nācās iekļaut ziņojumā… Tā nu attiecībā uz viņu tika veikti profilakses pasākumi dosies pensijā, projām no noslēpumiem, un viss būs kārtībā. Sabiedriskais darbs, makšķerēšana, simt gramu šņabīša svētdienā atpūties, priecājies par dzīvi, un ne no kāda tribunāla nav jābaidās!

Dzīvi sarunādamies, viņiem pagāja garām kapteinis un majors smagos šineļos, kuri laikam gan nelaida cauri vēju. Speranskis acumirkli viņus apskauda. Un ne jau šineļu, bet jaunības, raitā soļa un atsperīgās gaitas dēļ. Viņiem, protams, viagra un levitra nav jādzer…

-   Paklausieties vai tai savai Zinočkai jūs arī palīdzējāt? asociāciju ķēdes ietekmē Amerikānis pēkšņi jautāja. Un trāpīja desmitniekā.

-   Protams! Noskovs atsmaidīja. Zinočkai pirmām kārtām! Nodrošināju viņai normālus dzīves apstākļus, un vispār…

-   Kādā gan veidā? Rakstnieks Speranskis ieinteresēts aplūkoja kolēģi. Ja aprakstītu viņu visā godībā, iznāktu brīnišķīgs personāžs.

-   Ļoti vienkārši! Noskovs saberzēja plaukstiņas, kā to patiesa gandarījuma brīžos mēdza darīt. Zinuļa nāk no vienkāršas ģimenes māte bija trolejbusa vadītāja, tēvs strādāja būvē uz celtņa. Dzīvoja paneļu mājā, divistabu dzīvoklītī; kad brāļuks pārnāca no armijas, iznāca pa divi vienā istabiņā. Jau tā nav kur apgriezties, bet viņš, dulburis, te draugus atved, te kādu skuķi. Zinočkai veselus vakarus nācās dirnēt virtuvē. Vai tā ir dzīve?

-   Tā, tā… Speranskis lūkojās viņā ar vēl lielāku interesi. Vai tiešām izklapatājāt viņai dzīvokli?

Noskovs īgni nogrozīja galvu.

-   Nē, kur es lai ņemtu dzīvokli… Notika citādi. Dulburis sadomāja stāties pie mums raķešniekos, un Zinočka lūdza, lai es ar viņu pamācos, piepalīdzu maķenīt partijas vēsturē… Un es mīļuprāt piekritu. Mācījāmies, strīdējāmies, diskutējām… Es kā parasti noskaidroju, no kurienes vējš pūš.

Profesors apstājās un pacēla sarepējušo pirkstu, itin kā arī tagad gribētu noteikt vēja virzienu. Ne jau ideoloģiskā, bet visparastākā. Taču tad pirkstam būtu vajadzējis uzspļaut, bet viņš to neizdarīja. Toties acis viņam izteiksmīgi noapaļojās.

-    Un ievēroju, ka iekšiene viņam nav mūsējā, padomju. Te tas viņam ir nepareizi, te šitais! «Amerikas balsi», nešpetnelis, klausās, par Solžeņicinu interesējas. Kāda velna pēc mums vajadzīgs tāds raķešnieks?!

-   Un kas notika tālāk? Amerikānis paskubināja stāstītāju.

-   Kas tad notika… Viņš palūdza, lai iedodu izlasīt «Pirmajā lokā». Es iedevu. Bet viņš bija braucis autobusā bez biļetes, aizvests uz miliciju un tur atrasta grāmata. Ne jau vienkārši ar mašīnu pārrakstīta, nē, tipogrāfijā nodrukāta, Parīzē, apgādā «Sēja» izdota! Varat iedomāties? Tikpat labi tagad viņam varētu būt «šahida josta» ap vidu! Vai vēl sliktāk. Tā bija ideoloģiskā atombumba!

Profesors nolaida pirkstu un sakumpis devās tālāk.

-   Kā tad viss beidzās, labdari? Speranskis indīgi vaicāja.

-   Iedeva septiņus gadus, Noskovs bēdīgi atbildēja. Tolaik ar citādi domājošajiem neķimerējās. Zinočka ļoti pārdzīvoja. Taču istabiņa bija atbrīvojusies. Un šaubīgs elements nenokļuva stratēģiskajā karaspēkā. Tā ka labi vien…

-  Bet kājās no visa tā izpestīja? Amerikānis profesionāli painteresējās. Grāmatu taču viņam iedevāt jūs!

Pārinieks paraustīja plecus.

-   Nekā. Viņš teica, ka atradis to parkā uz sola. Stūrgalvīgs. Neparko negribēja sadarboties ar izmeklēšanu…

-  Jūs esat veca hiēna, Noskov. Speranskis jautri uzsita pa sakumpušo muguru. Varen interesants eksemplārs! Kā tas puika varēja zināt par jūsu grāmatu? Jūs viņam to pastāstījāt! Un piedāvājāt izlasīt, lai pēcāk varētu apspriest, pastrīdēties… Vai nav tiesa?

-   Nav. Es tiešām parādīju viņam grāmatu, taču neuzstāju. Viņš pats palūdza to izlasīt. Bet kāda tam tagad vairs nozīme?

-   Tāda, ka jūs vispirms cilvēku aprijat, bet pēc tam birdināt krokodila asaras!

-   Nerunājiet tik skarbus vārdus, Ivan Iljič, Noskovs aizvainoti nobubināja. Mēs taču visu mūžu darām vienu darbu, un jūs nebūt neesat tik tīrs un nevainīgs, kāds gribat izlikties. Es centos valsts, ne sevis labā. Kopš senām dienām esmu bijis modrs par valsts drošību un vēl aizvien… Arī nepatīkamas lietas ir nācies darīt, taču tikai un vienīgi augstākā mērķa vārdā! Ne sevi tiku saudzējis, ne citus!

-   Un kā ir vai sasniedzāt to savu augstāko mērķi? Gan Ardons, gan tas puika, kam jūs piespēlējāt Solžeņicinu, gan Ribačenko, un cik vēl tādu bijis, viņi taču galu galā nav nekādi ienaidnieki un valsts drošību netika apdraudējuši! Bet jūs noteicāt viņu likteni, sagandējāt viņiem dzīvi! Turpretī nodevēju, naidnieku, spiegu jūs, Noskov, palaidāt gar degunu. Vai, precīzāk izsakoties, ielaidāt stratēģiskajā karaspēkā. Devāt pozitīvu raksturojumu, svētību… Tā ka jūsu pūliņi nav ne plika graša vērti!

-   Par ko jūs runājat? Profesors satrūkās.

-   Vēl nezinu. Bet mēs taču meklējam nodevēju jūsu kursantu vidū, vai ne? Speranskis indīgi iesmējās. Es šādos gadījumos nemēdzu kļūdīties. Pieredze…

-   Es jums neko neesmu teicis. Profesors ierāvās sevī un apklusa. Oma viņam bija sabojāta. Gribējās attaisnoties, un viņš drudžaini lauzīja galvu kā.

-   Toreiz, astoņdesmitajos… Noskovs pēc kāda brīža ierunājās. Es dzirdēju, kā jūs runājāt ar istabeni. Es dzirdēju gandrīz visu.

-   Esmu runājis ar daudzām istabenēm, Speranskis nomurmināja. Tieši kuru jūs domājat?

-  Viņa arī neko nebija nogrēkojusies. Mazākais, ar kenijiešiem netika ielaidusies. Viņu neviens no mūsējiem neaiztika ne kapteinis, pat ne trakais Sulcs…

-   Ak jūs runājat par to… Un kas tad ir? Speranskis atdzīvojās. Gribat, lai es pēc jūsu parauga attīstītu kādu murgainu teoriju? It kā minēts, uz kuru es viņu pamudināju, būtu izglābis meiteni no drošas nāves? Padarījis viņu veselu, laimīgu, skaistu un bagātu?

Profesors sāka klepot, drudžaini meklēdams kabatā lakatiņu. Viņš klepoja un klepoja, it kā grasīdamies izklepot visas iekšas, tā ka Speranskis nenocietās un padauzīja viņam pa šauro salīkušo muguru. Noskovs tūdaļ brīdinoši pastiepa roku nevajag. Šoreiz laikam bija apvainojies.

-   Kāpēc tā runājat? Profesors izdvesa, atkal atguvis runas spējas. Es jums uzticos kā profesionālis profesionālim, stāstu par nopietnām operatīvā darba morāles problēmām, bet jūs man par minētu. Tas ir pretīgi… Netaisnīgi.

Speranskis ļoti uzmanīgi viņu uzklausīja un kādu brīdi raudzījās Profesorā, it kā tam vajadzētu vēl ko piemetināt, kaut ko ārkārtīgi svarīgu… vai arī, gluži pretēji, ar cinisku joku apgāzt visu iepriekš teikto. Taču tā arī nesagaidīja un, ērcīgi atmetis ar roku, pielika soli.

Pēc dažām minūtēm viņi sasniedza pieturu piepilsētas autobusam, ar kuru grasījās atgriezties Maskavā. Zem drebelīgas plastikas nojumes drūmi mīņājās daži virsnieki un kursanti. Malā sastājušies, rindā gaidīja vairāki privātie taksometri.

-   Nu, Profesor, vai neaizvizināsimies slaidi? Speranskis apvaicājās. Vai arī gaidīsim autobusu?

-   Man nav naudas, lai braukātu ar takšiem, brīdinu uzreiz, Noskovs paziņoja.

-   Bet, ja es uzaicinātu, jūs taču neatteiktos? Speranskis cienīgi pamāja ar roku, un pelēks folksvāgens pasāts ar dzeltenu sekstīti uz jumta lēni pieripoja viņiem klāt.

-   Neatteikšos.

Vēlāk pasāta salonā, kas bija pievilcies smēķu dūmiem, viņi ilgi klusēja šofera klātbūtnē skaidrot attiecības neatļāva konspirācijas noteikumi. Tikai, kad viņi bija šķērsojuši Loka ceļu, Speranskis ierunājās:

-   Tad rit apciemojam Semago?

Noskovs pamodās no drūmā sastinguma.

-   Nē, pie viņa jums būs jādodas vienam. Es viņam nezin kāpēc nepatīku…

-   Dīvaini. Vai tiešām jūsu audzēkņu vidū ir arī tādi? Speranskis atkal indīgi pasmīnēja.

Maskavā lija lietus, pa stiklu ritēja drebošas lāses, tās

atgādināja vardes pirkstus, kas stiepjas garumā.

* * *

-   Kāpēc tieši pie manis? Sergejs Mihailovičs Semago skatījās ciemiņā ar neslēptu nepatiku. Viņš nelūdza to atģērbties un neaicināja istabā.

-   Atvainojiet, mani sūtīja pulkvedis Ribačenko…

-  Tas ir skaidrs! Ja Vaļa nebūtu piezvanījis, es ar jums nemaz nerunātu. Jautājums ir cits kāpēc? Es tieku uzlūkots par ārpusreglamenta attiecību speciālistu, vai?

-   Ko jūs, ko jūs! Ivans Iļjičs, kuram šāda sagaidīšana bija laupījusi pašpaļāvību, pacēla pie krūtīm ieplestas plaukstas, kā volejbolists, kurš gatavojas atsist bumbu. Valentīns Ivanovičs rekomendēja jūs kā pieredzes bagātu raķešnieku. Un arī kā spēcīgu, izcilu personību.

Semago, gludi skuvies, tīrā, baltā kreklā, taču tajā pašā laikā piepūties un nikns, stāvēja un klusēdams urbās ar acīm Speranskī.

-   Jūs tikāt dienējis slepenos objektos, skarbos apstākļos… literāts turpināja. Stepe. Taiga. Šaurs apkārtējo loks, saspringts režīms… īsi sakot, jūs zināt šīs nebūt ne vieglās dzīves aizkulises. Pulkvedis Ardons man teica to pašu. Es šajās dienās ar viņu runāju…

-   Arī Ardons? Semago savilka kopā uzacis. Un ko viņi par mani teica?

Speranskis ievilka gaisu krūtīs, lai šim aptukušajam veprim apliecinātu, ka, protams, jā, teica, stāstīja, cik viņš izcils, cik gudrs… ko vēl?… ka visa Maskava ir mēmā sajūsmā par rezerves majoru Sergeju Mihailoviču Semago. Taču tajā pašā acumirklī Speranskis saprata, ka viņam ir apnicis stāvēt uz pakaļkājām šajā priekšnamā un tēlot nogrēkojušos inteliģentu.

-   Viņi teica, lai es bez blašķes pie jums nerādoties, literāts sacīja jau gluži citā balsī. Viņš iebāza roku somā, kas karājās viņam plecā, un izvilka no turienes pudeli konjaka «Moskovskij».

Semago, ieturējis pauzi, paņēma dāvanu, aplūkoja, atvirzīdams no tālredzīgajām acīm.

-  Labs. Arī majora balss bija pārvērtusies. Cik esmu pircis, aizvien bijis labs. Neesmu dzirdējis, ka kāds būtu noindējies. Jā. Pats savās kāzās tādu dzēru. Šņabi nedzēru, lai paliktu pie sajēgas. Arī stiprinātos tos draņķus ne. Tikai konjaku… Tais laikos, protams, franču nebija…

Virtuvē, kas bija apgādāta ar pēdējās vai vismaz priekšpēdējās modes sadzīves tehniku, nebija diez cik tīri un mājīgi. Smagais porcelāna plafons pie griestiem bija ieplīsis Speranskis nezin kāpēc nodomāja, ka dzerstiņa laikā kāds atvēzējies pret kādu ar pudeli -, bet milzīgā divmetrīgā ledusskapja, kuram līdzās viņš sēdēja, tērauda durvis bija nogrābstītas taukainiem pirkstiem.

-   Viņi ir brīnišķīgi cilvēki gan tas jūsu Ardons, gan Ribačenko… Taču tas, ko viņi runā, ir tāds… vispārējs. Standartveida domāšana. Stereotipi. Viņi atradušies kaut kādu notikumu degpunktā, vērojuši interesantas parādības, taču izsakās tā, it kā būtu uzzinājuši par tām no laikrakstiem. Viņi paši to ļoti labi saprot. Tāpēc arī ieteica man, sak, Semago ir tas gudrākais no mums, viņam pēc vārda kabatā nav jāmeklē, viņš jums visu pastāstīs… Lūdzu, te jums būs mana grāmata ar ierakstu…

Speranskis uzskatīja, ka pieredzējušam literātam pietiek ar pāris minūtēm, lai būtu skaidrībā, ar kādu cilvēcisko materiālu ir darīšana, un atrastu tā īsto vietu vērtību skalā. Patlaban, veicot prātā vajadzīgos aprēķinus, Speranskis glaimoja primitīvi un tieši, kā to prasīja situācija. Un situācija uzlabojās Semago, kurš pirms piecām minūtēm, šķiet, bija gatavs nolidināt viņu pa kāpnēm, saguma, satriekts nopūtās, kustināja žokļu muskuļus, pamatīgi svīda savā sniegbaltajā kreklā un vienā laidā lēja konjaku degvīna glāzītēs. Un iedzēris neapmierināti viebās.

-   Kāpēc tad aizsēdējos majoros, ja esmu tik gudrs? viņš ar rūgtumu iejautājās, pētīdams biezo, grezni noformēto grāmatu «Es VDK aģents». Uzmanību sevišķi piesaistīja fotouzņēmums, kur Speranskis cienīgi sēdēja šūpuļkrēslā ar pīpi zobos.

-   Ko?… Mūsējie dižojas ar pulkvežu papahām un uzšuvēm, braukā dienesta mašīnās, uzkalpojušies, sapelnījušies zvaigznītes!… Gāja, kur sūta, un darīja, ko liek. Ēda, ko lika priekšā… Tāpat arī dzēra, starp citu… Bet vajadzības gadījumā ne pušplēsta vārda pateikt nevar, tā, redz…

Semago paostīja glāzīti un, papurinājis galvu, pastūma pie malas. Izņēma no ledusskapja aizsāktu «Martell» pudeli, ielēja tīrā glāzē trīs ceturtdaļas konjaka, domīgi ielūkojās tajā un izdzēra.

-   Pavisam cita lieta!

Majors atkārtoja procedūru.

-   Bet vajadzēja dzīvot ar savu galvu, nevis izkalpoties! viņš, zobus sakodis, novilka. Acis pēc izdzertā daudzuma pielija asinīm, viņš ar rādītājpirkstu nežēlīgi iebadīja sev pierē. Ar šo te pašu! Savu! Kā es to darīju!…

Skatiens atdūrās pret Speranski, viņš sapīka un ar novēlošanos atcerējās:

-   Varbūt jums arī? Franču? Lai gan jūs jau arī savējo nedzerat…

-   Atvainojiet, spiediens…

Taču Semago savu piedāvājumu jau bija aizmirsis. Viņš kavējās gluži citu problēmu pasaulē.

-   Nekas, vismaz tagad viņiem ir pielēcis. Bijušais majors uzsita ar plaukstu pa galdu. Arī labi… Biju noguris staigāt ierindā. Un dzīvot ierindā. Tagad kā nekā esmu komercijā, tā teikt, baudu brīvību… Te es esmu ģenerālis! Bet pelnu vairāk par ģenerāli. Un vispār… Nataša! pēkšņi viņš pilnā rīklē iebļāvās kaut kur dzīvokļa plašumā. Kāpēc esi nobēdzinājusies? Nāc šurp!

Rakstnieks jautājoši uzlūkoja Semago, viņš nezināja, ka mājā ir vēl kāds. Vepris pamāja ar galvu un ar pārākuma apziņu sejā pasmaidīja, sak, tūlīt mute būs vaļā. Pēc brīža virtuvē parādījās meitene, tērpusies melnā, zeltītiem pūķiem rotātā rītakleitiņā, kas atgādināja kimono, ar izvirtušu un tajā pašā laikā vienkāršu, pat mīlīgu ģīmīti. Speranskis ievēroja absolūti nevainojamas formas kājas, ieautas pilnīgi idiotiski zaļās zeķēs vai getrās.

-   Tā ir Nataša, viņai ir tikai divdesmit astoņi, Semago svinīgi pavēstīja. Strādā par tulku manā firmā. Naudu pārvērš lupatās un smiņķī. Visu «Kamasūtru» zina no galvas. Un, ko nezina, to piedomā klāt. Vērtīgs kadrs!

Nataša stāvēja virtuves vidū, kājas izaicinoši plecu platumā izlikusi, asās dūrītes sānos iespraudusi, un lūkojās kaut kur pāri Speranska galvai. Viņas pozā jautās ieradums, apnicība, itin kā viņa piedalītos garlaicīgā fotosesijā.

-   Nu, sakiet, Semago no jauna ieaurojās, kuram no mūsu pulkvežiem un ģenerāļiem ir tāda džude?!… Kas par krūtīm! Kas par kājām! Prīmā, ne, ko?!

Un, lai gan majors, to sakot, nenorāva viņai zeltoti melno kimono, Speranskis bija spiests šim apgalvojumam piekrist. Un, lai gan viņu interesēja gadus piecpadsmit jaunākas «džudes», viņš lišķīgi steidza bilst:

-   īsta skaistule! Es jūs apskaužu!

-   Un ko es saku? Skic, projām!

Saņēmusi aizbildniecisku uzšāvienu pa mīkstumiem, Nataša acumirklī pazuda.

-   Es no savas puses gādāšu, lai jūsu vārds citu starpā tiktu ierakstīts titullapā. Ivans Iļjičs lūkoja ievirzīt sarunu atpakaļ iepriekšējās sliedēs. Ļoti solīda konsultantu kompānija psihologs no MVU, ģenerālis no SURK, kāda poligona atvaļināts priekšnieks, bijušais kaujas dzelzceļa raķešu kompleksa komandieris…

Majors uzkoda baranciņu no trauka un izklaidīgi pamāja.

-   Un nu stāstiet visu pēc kārtas, Speranskis sacīja, piešķirdams balsij ierasti aizbildniecisko toni. Pēc sadales septiņdesmit otrajā jūs ieradāties Dičkovas poligonā. Četri raķešnieki, augstākās mācību iestādes absolventi, vēl vakar tīrie bērni. Sakiet, kāds bija pirmais…

Nākamajā acumirklī Ivans Iļjičs Speranskis ar visu savu deviņdesmit piecu kilogramu svaru bija iežmiegts starp sienu un ledusskapi, viņa žaketes atloki un krekls stirkšķēja Semago dzelzs ķetnās, bet majora seja kā sarkans mākonis aizsedza visu pārējo pasauli.

-  Ak Drozdova dēļ tu esi ieradies? Ko? Majors uzpūta viņam bīstamu «Martell» un «Moskovskij» dvaku sajaukumu. Runā, maita, visviens uzzināšu!… Kas tu tāds esi? No kādām instancēm?! No VDK, kā pats grāmatā raksti?!

Speranskis raudzīja atbrīvoties, taču pēc dažām pazīmēm noprata, ka ikvienai aktīvai pretestībai būs sekas, Semago patlaban bija spējīgs uz visu. Un uzreiz kļuva skaidrs kā diena te viņš ir, elles izdzimums, nodevējs, spiegs, kuru meklē Jevsejevs! Te viņš ir! Grābiet ciet!

Tikai neviens spiegu ciet negrāba, gluži otrādi sagrābts bija Speranskis. Un tika turēts cieši jo cieši. Ivans Iļjičs, būdams visā visumā racionāls un apdomīgs, ar novēlošanos saprata, cik nelabojamu kļūdu pieļāvis, ierazdamies vienatnē bez aizmugures uz sarunu ar cilvēku, kuram principā nav ko zaudēt. Bijis tagad Noskovs… Kauties viņš, protams, neietu, taču būtu varējis izskriet laukā, pasaukt palīgus, piezvanīt kaimiņiem…

-   Es nepazīstu… nekādu Drozdovu, viņš centās runāt pēc iespējas mierīgi, cik nu to atļāva aizžmiegtā rīkle.

Dot triecienu ar galvu. Pēc tam ar celi kājstarpē. Par spīti saviem sešdesmit, Ivans Iļjičs vēlējās dzīvot ilgi un laimīgi, un resnais puika iekšienē uzstājīgi paģērēja: gribu! gribu! Viņš saņēmās, notēmēja…

Nē, kaut kā pietrūka. Apņēmības. Fiziskās pretošanās iemaņu. Drosmes. Semago bija vienpadsmit gadu jaunāks un nesēdēja augām dienām pie datora. Turpretī literātam Speranskim zem galvaskausa pulsēja spiediens, rokas trīcēja, ceļi ļodzījās.

Taču arī Semago vilcinājās. Kādu brīdi viņš elsa, bezmērķīgi spiezdams Speranska ķermeni iekšā stūrī, tad pēkšņi aizvainota bērna balsī iebrēcās:

-   Mel-l-lo!

Tajā pašā mirklī viņa tvēriens atslāba, rokas atlaidās. Sagrīļojies majors atstreipuļoja dažus soļus un atbalstījās pret galdu. Ieblieza ar dūri cepumu trauciņam, tas nolidoja uz grīdas un sašķīda drumslās, līdzās esošā «Martell» pudele palēcās un apgāzās, izšļakstīdama dārgo saturu. Semago sabijās, saudzīgi to uztvēra un nostatīja vietā nē, paķēra vēlreiz, pieplaka tieši pie kakliņa, itin kā piedošanu lūgdams, iekampa dažus skaļus malkus.

Tad noslaucīja lūpas piedurknē, palūrēja caur pieri Speranskī, kurš vēl aizvien stutēja ledusskapi.

-   Pardon, piedošanu, nomurmināja. Izspruka. Apsēdieties taču…

Speranskis noraustīja žaketi, rūpīgi sakārtoja apkaklīti. Un, slēpdams uztraukumu, sacīja:

-   Es labāk piekāpšu kādu citu reizi. Un pagriezās uz priekšnama pusi.

Semago saviebās kā stiprās sāpēs un ar vareno roku aizšķērsoja viņam ceļu.

-    Pagaidi!… Tas ir, pagaidiet… Viņš galīgi samulsa. Neatnāksit tak. Es zinu. Pat nepiezvanīsit. Un savā grāmatā uzrakstīsit, ka Semago ir nodzēries, gribēja jūs nogalēt… Vai neuzrakstīsit neko. Eh-h! Semago atbrīvoja ceļu un bezcerīgi atmeta ar roku, sak, lai notiek, ejiet jūs visi… Aizgriezās un nomurmināja pret sienu: Un visi turpinās domāt, ka es toreiz Drozdu piebeidzu…

Speranskis apstājās, pētīdams viņa vareno skaustu un kaut ko apsvērdams. Situācija bija mainījusies. Reizē ar bailēm un sāpēm bija pagaisusi pārliecība, ka Semago patiesi bija gribējies viņu nogalināt.

-   Ko gan vēl es varētu rakstīt? Viņš lika balsij aizvainojumā notrīsēt. Par ko? Ja turat mani par kaut ko aizdomās, tad tā arī sakiet, bet kālab jāķeras krūtežā?

-   Esmu noguris, Semago gluži nevietā izdvesa.

-   Ja gribat, lai es kaut ko uzrakstu savā grāmatā, tad pastāstiet sakarīgi.

Semago klusēja. Izturējis pauzi, Ivans Iļjičs samtainā, pārliecinošā virstonī turpināja:

-   Uzrakstīšu vārds vārdā, kā jūs pastāstīsit… Kas tad jums tur notika ar to Drozdu?

Semago sakustējās, atvēra bufeti un, izņēmis no turienes vecu izbalējušu fotogrāfiju, iespieda to Ivanam Iļjičam rokās. Divi jauni puiši īsi apgrieztiem matiem stāvēja līdzās sporta laukumā. Neviltoti smaidi pār visu seju, padomju parauga bezpiedurkņu sporta krekliņi, zābakos sabāztas galifē bikses. Vienu, to mazāko, Speranskis uzreiz pazina nākamais majors Semago.

-   Tas ir viņš? Speranskis norādīja uz otru.

Semago pamāja.

-   Drozds. Viņš pats. Bet tagad klausieties…

Un atvaļinātais majors Semago sāka stāstīt notikumu, ko līdz šim nebija uzticējis nevienam pašam, atskaitot sievu, kurai viņš bija spiests paskaidrot savu nakts murgu iemeslu.

…Viss sākās, kad trešajā kursā viņus aizveda uz GKS mācību un treniņu nometni Roždestvenskā. Te gatavoja operatorus «gaiss-zeme» tipa spārnotajām raķetēm un izmēģināja jaunus vai uzlabotus «ražojumu» paraugus. Līdz šim braucienam Serjoga Semago, Sjomga, ne ar ko neatšķīrās no saviem kursa biedriem «večiem» spēcīgs, iznesīgs, nenogurdināms, bezgala lepns par savu piederību varenajai raķešu tehnikai, nākotnes tehnikai.

Augu dienu kursantus vadāja pa bāzi, pie trenažieriem un mācību pultīm viņi veica dažus praktiskus uzdevumus, turpretī vakarā viesmīlīgā priekšniecība aicināja ciemiņus ēdnīcā uz svētku mielastu. Par alkoholu, zināms, nevarēja būt ne runas, tur bija cepti kartupeļi ar sēnēm, ķiršu kompots un pat eksotiskie banāni katram pa vienam pieticīgajai kursanta iztikšanai īstas dzīres!

Sjomgas kaimiņš pie galda iegadījās viņa novadnieks, kapteinis, Pjotrs Afanasjevičs vārdā. Starp citu raķešnieks, bezmaz vai radagabals. Pēc pusdienām viņš uzaicināja Sjomgu un viņa biedrus pie sevis uz kopmītnēm un tur jau pacienāja viņus ar tā saukto «masandru» spirta un destilētā ūdens maisījumu. Sergejs Migunovs norija pāris malku un no turpinājuma atteicās. Drozds nedzēra nemaz, turpretī Sjomga un Katranovs aizsēdējās pie kapteiņa līdz pusnaktij. Kā jau pieklājas, Pjotrs Afanasjevičs pastāstīja jaunuļiem vairākas anekdotes no raķešnieku dzīves, bet vēlāk pienāca laiks arī «briesmu stāstiem». Viens no tiem vēstīja par jaunu leitnantiņu, kurš, dežurēdams raķešu šahtā, sajucis prātā. Vienu reizi nodežurējis nekas, otru arī, bet pēcāk viņam sākušas trīcēt rokas, uz ķermeņa parādījušies kaut kādi izsitumi…

Tālāk bijis vēl trakāk sācis dzirdēt «balsis», runāties pats ar sevi par kaut kādām pilnvarām, slepenām atslēgām, par pasaules galu. Viņš atsvabināts no dežūrām, skaidra lieta, ievietots izolatorā. Gribējuši sūtīt uz apgabalu, uz specializēto klīniku, bet nav paguvuši. Otrajā dienā leitnantiņš no izolatora aizmucis, apdullinājis sargu pie ieroču noliktavas, pievācis automātu un mēģinājis iekļūt šahtā. Viņi, ilgi nedomājot, neitralizējuši turpat tamburā, īsi sakot nokniebuši…

Un akurāt tajā pašā laikā dežurējošā maiņa konstatējusi bojājumu elektronikas darbā bija izgājis no ierindas kontūrs, kas nodrošināja sakarus ar raķešu palaišanas sistēmu. Un tūdaļ sāka darboties transporta platforma, kas šahtas stobrā ceļ augšup raķeti, bet vēl pēc minūtes tika saņemts signāls par gatavību iedarbināt centrālā bloka galveno motoru. Kas tad sākās to grūti vārdos izstāstīt. Trauksme sacēla kājās visu karaspēka daļas personālsastāvu, dežurējošai maiņai noteica kaujas gatavības režīmu, tikai uzdevums bija pretējs parastajam nevis veikt raķetes palaišanu, bet gan to novērst!

Notikumu ar leitnantiņu visi, protams, aizmirsa. Jezga, skraidelēšana, panika… Neviens nezina, ko iesākt, tāda situācija reglamentā nav paredzēta, ka raķete pati no sevis ceļas augšup, bet motors ar divdesmit septiņu tonnu vilkmi pats no sevis sāk gatavoties palaišanai. Lūkoja atvienot strāvu aizdedzes sistēmai, bet tas neizdevās kontakti sakusa kopā, un viss. Kāds līda bloķēt paceļamās platformas troses, viņam vienā acumirklī norāva rokas. Raķete, visas divsimt tonnas, traucas, itin kā palaišanas maiņas pirmais un otrais numurs sinhroni būtu pagriezuši atslēgas un vienlaikus nospieduši starta pogas. Taču atslēgu pultī nav un pogas paslēptas zem bloķējošiem vāciņiem, bet visa starta komanda kā apstulbusi sēž un blenž monitoros… Viss, viņi domā, tūlīt pastardiena būs klāt… Skaita sekundes līdz motora palaišanai: deviņas, astoņas, septiņas…

Un pēkšņi viss beidzās. Platforma apstājās, palaišanas sistēma deaktivizējās, palaišanas kontūrs atgriezās normālā stāvoklī. Pats pulka komandieris līda šahtā, lai noskaidrotu, kas bija noticis, kāds šai anomālijai bijis iemesls. Bet tur, pašā stobra iekšienē, mūsu leitnantiņš, kuru konteiners izsmērējis pa šahtas sienām. Kā viņš tur bija iekļuvis, to neviens nekad neuzzināja. Sargi apzvērēja, ka bija to nošāvuši, pavisam beigtu, rau, kur asinis tamburā uz grīdas un sienām… Ar tādiem ievainojumiem nekur nevar aiziet… Turklāt tamburam nav izejas uz šahtu… Tādas tās lietas.

Pats interesantākais, ka kopš tā laika pār šo šahtas iekārtu sāka birtin birt visādas ķibeles pēc dažiem mēnešiem apsardzes kareivis nošāvās, tad turpat pie kaujas pults no sirdslēkmes nomira dežurējošās maiņas komandieris, trīs virsnieki uzrakstīja iesniegumu tikt atvaļinātiem, mutiski paskaidrodami, ka «raķete uz viņiem skatās» un pat sarunājas… Bet tieši pēc gada, mats matā tajā pašā dienā, šahtā bez redzama iemesla izcēlās ugunsgrēks, vairāki cilvēki aizgāja bojā, visa iekšiene izdega. Tiesa, tas ļāva nelaimīgo raķeti norakstīt un novietot militārajā sardzē jaunu. Un uzreiz, kā pēc burvju nūjiņas mājiena, viss atgriezās normālās sliedēs!

Raķetes mēdz būt dažādas, iesilušais Pjotrs Afanasjevičs apkopoja morāli. Katrai ir savs raksturs. Un savs spēks. Toties mērķis tām viens izlauzties no šahtas, paveikt to, kādēļ tās tikušas radītas. Apokalipse, saproties! Un kas tiek prasīts no mums, cilvēkiem, ko? Pareizi, gribasspēks. Vājāks cilvēks var nokļūt pilnīgā raķetes pakļautībā… Kā tas leitnantiņš. Viņš taču gribēja to palaist, piekāpties, izdarīt tai pa prātam…

Sjomga tajā naktī neiemiga. Katrans atslēdzās uzreiz, kolīdz bija ticis līdz gultai, arī Migunovs un Drozds gulēja ciešā miegā, bet Sjomga tikai grozījās un neaizvēra ne acu. Stāsts nezin kāpēc bija iespiedies atmiņā, nelikdams miera. Uz rīta pusi viņš pēkšņi izdzirda soļus un balsis, it kā tepat aiz sienas darbotos radiouztvērējs. Dzied. Tā kā Padomju Savienības himnu… sešos, kā parasti? Palūkojās pulkstenī tikko pāri četriem. Taču balsis turpina dziedāt ko nesaprotamu, tā svinīgi, tikai vārdus nevar saprast. Sjomga pamodināja Drozdu: «Ko tur spēlē? Vai dzirdi?» Drozds atmeta ar roku ja esi ieķēris pāri mēram, tad esi cilvēks un ļauj gulēt.

Un tad Sjomga nolēma, ka tās ir dzirdes halucinācijas tur raķetes angāros dzied savu kara dziesmu. Un izbijās. Viss, viņš nolēma, esmu vārgulis kā tas leitnantiņš, nojūgšos, sajukšu prātā… Tikko bija tā nodomājis, kad aiz loga pēkšņi iedegās rītausma, apgaismojot visu kazarmu līdz pēdējam puteklītim uz grīdas. Un pēc tam sprādziens. Tajā naktī eksplodēja degvielas noliktava

Roždestvenskas bāzē. Vēl mazliet un būtu aizsvilušies raķešu angāri, un tad diez vai kāds teritorijā būtu palicis dzīvs. Tomēr viss beidzās laimīgi. Uz vakarpusi kursanti atgriezās savā mācību iestādē…

Taču kopš tās dienas, pareizāk kopš tās nakts, Sjomga sāka just sevī augam bailes no raķetes. Mežonīgas, dzīvnieciskas šausmas, it kā viņš atrastos līdzās izsalkušam tiranozauram. Tajā pašā laikā viņš izjuta svelošu skaudību pret saviem biedriem, kuri no šā tiranozaura nezin kāpēc nebaidījās.

Vēlāk, ieguvis zināšanas un pieredzi, Sjomga saskatīja Pjotra Afanasjeviča stāstā daudz neatbilstību un neprecizitāšu, piemēram, kāpēc leitnantiņam vajadzēja līst šahtas tamburā, ja palaišana notiek pavisam citā vietā, tā sauktajā 11. nodaļījumā?… Un nekādas pacelšanas platformas šahtā nav, nekādu trošu… Un tā tālāk tādā pašā garā. Taču šīs neatbilstības Sjomgam maz ko līdzēja. Bailes nepazuda.

Ne ar vienu Sjomga par to, zināms, nerunāja, praksi virszemes raķešu bāzē beidza veiksmīgi un jau nodomāja, ka viņa baiļošanās bijusi veltīga. Taču Dičkovā sākušies sarežģījumi. Jau pirmajā šahtas dežūras laikā viņš izdzirda gāzes sensoru pīkstienus, kuri brīdina par oksidētāja noplūdi, un tik tikko nenospieda vispārējās trauksmes pogu. Un tikai tad ievēroja, ka brīdinājuma signāla lampiņa nav iedegusies un divi leitnanti un majors, kuri kopā ar viņu sēdēja komandpunktā, mierīgi dara savu darāmo. Tātad viņi nekādus pīkstienus nedzird, citādi šaudītos kā karūsas nosprostojumā. «Tātad,» Sjomga secināja, «es sāku nojūgties…»

Ko iesākt? Kā rīkoties? Doties uzreiz ārstiem rokās, lai noraksta sliktas veselības dēļ? Pēc punkta par psihisko stāvokli… Un kur viņš pēc tam ies? Ko darīs atlikušo mūžu? Vilks dzīvību par nožēlojamo invalīda pensiju? Nēē-ē, tā nebija nekāda izeja. Ir jācieš! Viņš dzēra baldriānu pirms maiņas, sakopoja visus spēkus, lūkoja savaldīt nervus. Taču tas maz ko līdzēja. Reiz viņš sadzirdēja, kā raķete elpo savā šahtā, tā bija aizsmakusi, dobja, smeldzīga skaņa, no kuras mati slējās stāvus. Bet pāris dienu vēlāk viņš pamanīja kaut kādas pūtītes sev uz krūtīm… Un padevās.

Sāka simulēt gripu, palūdza, lai Drozds nodežurē viņa vietā. Drozds no četrotnes bija viņam vistuvākais, turklāt nemēdza pļāpāt, parasti klusēja, noslēdzies sevī. Sjomga viņam pastāstīja, ka nervi sākuši niķoties, sak, Varja nelāgu vēstuli atsūtījusi. Drozds piekrita. Neatteica tāpat otrajā reizē un trešajā arīdzan. Bet ko tālāk?… Ceturtajā reizē Sjomga bezmaz vai raudādams atzinās viņam visā.

Drozds iepleta acis kā apakštasītes, noklausījās, bet tad pēkšņi palaida smieklu. Smej, nevar rimties un vēl no paša rīta! Sjomga bija gaidījis visu ko, tikai ne to. Nemaz neattapa, ka bija šim iešķīlis. No vienas puses, no otras… Drozds nogāzās kā pļauts. Un vairs ar viņu netika runājis līdz pat savai nāvei.

Tā, lūk, viss bija noticis.

Tikai vēlāk Sjomgam ienāca prātā, ka Drozds smējās, jo arī viņa iekšienē varbūt notika tas pats, ka arī viņam uz krūtīm bija tādi paši izsitumi, un tie bija atvieglojuma, nevis kaut kāda ļaunprātīga iemesla izraisīti smiekli. Taču noskaidrot to viņam vairs nebija lemts. Nākamajā dienā Drozds aizgāja bojā. Viņa nāve tik ļoti satrieca Sjomgu, ka raķešu fobija kādu laiku šķita gluži maznozīmīga, viņš pat sāka normāli dežurēt. Taču vēlāk viss sākās no jauna… Viņš mētājās, pārgāja no vienas vietas uz otru, līdz atrada nožēlojamu vietu divīzijas štābā, kur viņam raķetēm ne tuvumā rādīties nevajadzēja. Par kādu karjeras izaugsmi tur, protams, nevarēja pat sapņot…

…Semago pabeidza stāstu un sastinga, turpinādams aplūkot grīdas flīžu rakstus, it kā gaidīdams Speranska spriedumu. No viesistabas, kas slēpās tālu majora dzīvokļa dziļumā, šurp atplūda klusināta televizora skaņa. Speranskis pēkšņi iedomājās, kā patlaban jūtas Semago, uztverot šo tikko saklausāmo skaņu plūsmu. Atkal atmiņā ataust «radio»? Nepacietīgās raķetes, kas gaida savu kārtu? Vai varbūt tikko stāstītais bija visparastākās blēņas?

Nē, Speranskis nosrieda. Semago nemelo. Patrulam majoram tik sakarīgu stāstu izdomāt nebūtu pa spēkam.

-   Un tāpēc jūs atstājāt armiju? Literāts pārtrauca klusumu.

-   Tāpēc! Semago, pacēlis acis, viņu uzlūkoja. Arī nevienam nestāstīju tāpēc! Bet deviņdesmit devītajā gadā beidzot saņēmos un aizgāju pie psihoneirologa.

-   Un kas no tā iznāca? Rakstnieks ieinteresējās.

-   Izrādījās, ka esmu muļķis, Semago vienaldzīgi noteica. Tie ir plaši pazīstami traucējumi pašiedvesmas fobija. To nomāc ar trankvilizatoriem, ārstē ar hipnozi. Mēnesis ārstniecības un es varēju atgriezties dienestā.

-   Manuprāt, tam vairs nav nozīmes, Speranskis ieminējās.

Semago pamāja.

-    Es neko neesmu zaudējis, tikai ieguvis. Protams, materiālajā ziņā. Taču morālajā… Bet ko nu par to vairs runāt!

-   Tiešām nav jēgas, Speranskis piekrita.

-  Vai neiedzersit konjaku, pirms aizejat? Semago piedāvāja.

Speranskis uzskatīja par labāku atteikties. Sazin kas vēl var ienākt tam ķertajam prātā pēc kārtējās glāzes iztukšošanas.

* * *

Alvas bļodiņas ar troksni ielidoja kopējā kaudzē, pieņēmējs norēķinājās, taču pilnīgais, ronim līdzīgais vīrs nezin kāpēc nesteidzās atstāt piesmēķēto angāru. Viņš mīņājās no vienas kājas uz otru, ņurcīja rokās dabūtās naudaszīmes un tā savādi šķielēja apkārt.

-   Kas ir? nekaunīgais, resnais pieņēmējs ierasti uzbrēca. Tīkliņu aizmirsi?

Viņam aiz muguras stāvošie asistenti lielkaulaini puiši nosmulētos zilos kombinezonos sinhroni atplauka smaidā.

Vīrs pārstāja skatīties apkārt, paraustīja plecus un pateica burvju vārdus, kas zaglīgus diedelniekus pārvērš sālsstabos:

-   Ekonomiskās noziedzības apkarošanas organizācija. Kontrolpirkums. Jūs neizsitāt čeku. Visiem palikt vietās.

Rokā, kas tikko bija turējusi naudu, uzradās tumšsarkana grāmatiņa ar iespiestiem zelta burtiem uz vāka: «Krievijas IeM». Uzskatot šo abreviatūru, pat angāra metāla ķermenim, šķiet, izskrēja cauri neredzams zibens līdzīgi automāta kārtai, atstādams pieņēmēju krūtīs asiņojošas pēdas. Resnā vīra palīgi kā pieklājas sastinga, turpretī pats resnulis, lai gan manāmi bija zaudējis neierobežotās varas izraisīto nekaunību, tomēr turpināja kustēties.

-   Ja? Ej nu ej! viņš nomurmināja. Rekur ir čeks! Lūgtum!

Pieņēmējs nezin ko kurienes pagrāba netīriem pirkstiem nospeķotu aploksni un lūkoja iebāzt to pilnīgajam vīram kabatā. Tas ar viņa komplekcijai negaidītu veiklību izvairījās un vērsās pie dažiem apmeklētājiem:

-   Jūs un jūs es palūgšu uzkavēties un būt par pieaicinātajiem… Nikol, kārtībnieks, to viņš teica jau mobilajā telefonā. Rullē šurp, kamēr nav izklīduši.

Pēc brīža pie angāra vārtiem piebrauca kravas ZIL un milicijas busiņš, no kura izvēlās cilvēki miliču formās un kaujas kamuflāžās. Sāka griezties parastais ekonomisko noziegumu apkarotāju rutinētās pārbaudes karuselis. Pieņēmēju trijotne sākumā imitēja aktivitāti un ņēmās meklēt to, nezin ko vai nu kases aparātu, kura šeit, protams, savu mūžu nebija bijis, vai licenci un dokumentus, kas atļauj uzglabāt angārā esošos metāllūžņus, taču arī tādi neatradās -, bet tad saduga un sašļukuši sniedza liecības, gaidot grāmatvedi un firmas īpašnieku, kuru ierašanās uz nenoteiktu laiku tika atlikta, jo vadītāji, kā noskaidrojās, patlaban ārstniecības nolūkos atradās saulainajā Dagestānā.

Pēc divdesmit minūtēm aina pilnīgi noskaidrojās un ZIL ieripoja angārā. Cilvēki pelēkmelnos maskēšanās tērpos jautri un veikli savāca visus aizdomīgos metāllūžņus vadu rituļus un kabeļu gabalus, kapu apmales, darbgaldu statnes un citus rūpnieciskas nozīmes priekšmetus

vārdu sakot, visu, kas neapšaubāmi bija ticis nozagts, nočiepts, ievilkts nāsīs, un sameta mašīnas kravas kastē.

-    Biedri kapteini viens no kaujiniekiem vērsās pie plecīga vīra, kurš atgādināja nevis roni, bet drīzāk jūras lauvu. Skatieties, te ir kāds aizdomīgs verķis! Varbūt gafnija bumba, kā bija rakstīts avīzē?

Viņš pastiepa kapteinim smagu trīsdesmit centimetru garu cilindru piecpadsmit centimetru diametrā. Cilindrs sastāvēja no divām pusēm, kuras galos bija sastiprinātas ar tērauda cilpām. Starp pusēm bija sprauga, kur it kā vajadzētu kaut ko iebāzt. Iespējams, detonatoru. Priekšmeta izskats nezin kāpēc vedināja uz nelāgām domām.

Kapteinis domīgi pagrozīja daiktu pirkstos, notupās un uzmanīgi nolika to uz grīdas! Gafnija bumbu nedz viņš, nedz kāds cits no viņa komandas nebija ne acīs redzējis, toties visi atcerējās, kā Ivanovā pirms pusgada tieši tāds krāsaino metālu uzpirkšanas punkts bija uzgājis gaisā pēc tam, kad garnizona virsnieki tika tajā nodevuši pustonnu artilērijas šāviņu čaulīšu…

Viņš ar mēmu pārmetumu palūkojās aktīvajā kaujiniekā un paaicināja iecirkņa pilnvaroto.

-   Uzmanīgi ņem ciet to verķi un brauc ciemos pie drošībniekiem. Nodod viņiem lai tiek skaidrībā, kas tas ir un kā to ēd…

Iecirkņa pilnvarotais smagi nopūtās, gribēja kaut ko piebilst, taču aprāvās un aprobežojās vien ar īsu mājienu.

* * *

FDD rajona nodaļā atradumu saņēma bez īpaša entuziasma. Taču līdz ar tā parādīšanos visā ēkā pēkšņi sāka pārtrūkt mobilie un radio sakari apmēram reizi pusotrās stundās. Kādam no tehniskās daļas ienāca prātā saistīt šo fenomenu ar atvesto cilindru, to atvēra, iekšā atklājot veselu ultramodernās elektronikas sasniegumu izstādi sarežģītus mikročipus, neiedomājamas integrālās shēmas, fantastiski jaudīgu raidošo kontūru… Kaut ko tādu nespētu uzmeistarot ne Kukujevā, ne Kolpakovā, ne Maskavā, kā arī laikam nekur visā plašajā dzimtenē. Sākās jezga. Pēc stundas atradumu ar feldjēgeru dienestu nosūtīja uz Maskavu.

Ritenis sāka griezties.

Aizturētie lūžņu uzpircēji norādīja uz kādu Pjotru Tokarevu, bezdarbnieku, kurš savām rokām verķi bija atstiepis uz pieņemšanas punktu. Tokarevs tika nopratināts. Viņš savukārt nosauca Kolpakovas ciema iedzīvotājus Demjanu Lisjko un Vladimiru Kuļkovu.

Arhipiču un Tarbu FDD darbinieki pēc neilgiem meklējumiem uzgāja valdības sakaru akā ciema nomalē. Abi nupat grasījās izzāģēt Maskavas līnijas kabeli, kas slēpās svina pinumā, un operatīvā kamera bija viņus nofilmējusi pašā noziedzīgās darbības karstumā ar zāģīti un cirvi rokās. Var teikt, ka Tarbas godkārīgie sapņi bija materializējušies, taču ne viņam pašam, ne pāriniekam šī nokļūšana filmā nekādu prieku nesagādāja.

Atjēgušies jaunizceptie biznesmeņi ņēmās visu noliegt, taču pēc tam, kad vecajās darbnīcās tika uzieta zagta dīzeļdegviela un kandžas tecināmais aparāts un cietumā nokļūšanas perspektīva kļuva acīm redzama, drīz vien nožēloja grēkus un piekrita sadarboties ar izmeklēšanu. Viņi parādīja, kur bija ņēmuši «verķi», godprātīgi atbildēja uz veselu lērumu visdažādāko jautājumu, kuru starpā gadījās arī tādi: «Vai jums ir kāda saistība ar spiegošanas iekārtas pierīkošanu valdības sakaru līnijai?» Vai: «Kad un kādos apstākļos jūs nokļuvāt kontaktā ar ārvalstu izlūkdienesta pārstāvjiem?»…

Pie pēdējiem jautājumiem abi veiksmīgie metāla tirgoņi bezmaz vai ieslīga dziļā komā, taču milzums diletantiski atstāto pēdu akā un utilizācijas izejvielu savākšanas punkts, kur atradās visnotaļ lietojams skeneris-raidītājs, pilnībā viņus reabilitēja, mazākais spiegošanas ziņā.

Arhipičs un Tarba itin nemaz neatgādināja ārzemju izlūkdienesta aģentus; par pudeli piekarināt kabelim raidītāju viņi principā varētu, taču, pieļaujot tādu varbūtību, radās jautājumi, uz kuriem nebija atbilžu.

Pirmām kārtām tam spiegam jābūt trakam, kurš uzdevis ciema pļēguriem tik atbildīgu uzdevumu un uzticējis viņiem unikālu aparātu. Un otrām kārtām kāpēc viņiem vajadzēja nodot dārgo raidītāju uzpirkšanas punktā par nieka kapeikām?

Neņemot vērā dažas nianses, notikuma objektīvā aina pauda gluži ko citu Krievijas patrioti Lisjko un Kuļkovs, izrādot modrību un augstu pilsonisko apzinīgumu, bija atklājuši un pārtraukuši slepenas informācijas noplūdi pa valdības augstfrekvences slepenajiem kanāliem, tādējādi novērsdami kaitējuma nodarīšanu valsts aizsardzības spējai, drošībai un Krievijas politiskajam imidžam!

Kolīdz bija izskanējis šāds vērtējums, kas tika formulēts visaugstākajās sfērās, zagto dīzeļdegvielu, kandžas tecināmo aparātu un citus patriotu grēkus visi tūdaļ aizmirsa, bet paši varoņi izslējās, staigāja augstu paceltu galvu un atturīgi norādīja, ka tagad viņi esot uzņemti «orgānos» un gaidot virsnieku pakāpes piešķiršanu.

Tomēr fakts palika fakts kāds zaga slepeno informāciju, turklāt ne jau ar paša salodētu aparātu vai elementāriem detektoriem, kādus izmanto privātdetektīvi, bet gan liekot lietā augstas tehnoloģijas iekārtu, kas izgatavota pēc attīstītas ārvalsts vismodernākās tehnikas. Kas to bija darījis?

Visi Kolpakovas iedzīvotāji bija tikuši pratināti par nepazīstamu aizdomīgu cilvēku ierašanos ciemā. Nomaļa vieta, kotedžu ciematu līdzās nav, sveši te iemaldās reti, un, ja iemaldās, tad pārsvarā tie ir sēņotāji ar groziem…

Bet ja nu tiem nav grozu un ja tie nemaz nav sēņotāji?…

Iedzīvotāji tikai raustīja plecus.

Talkā nāca gadījums. Vecajās darbnīcās noplukušā žigulītī ieradās gaišmatains vīrietis, kāds no Arhipiča klientiem, kas pirka no viņa degvielu. FDD darbinieks, kurš dežurēja darbnīcās, pārbaudīja viņa dokumentus datora datu bāzē un pie viena apjautājās par aizdomīgiem cilvēkiem, kuri interesējušies par valdības sakaru lūkām.

Viņš pēkšņi atminējās, kā pirms kāda pusotra mēneša, kad viņš pirmoreiz bija braucis pie Arhipiča, ceļmalā tika redzējis jaunu piedzērušu vīrieti ar mugursomu, kurš sēdējis uz betona akas vāka. Viņš bija taujājis pēc ceļa, taču puisis izturējies savādi, nebija gribējis runāt, un, kā viņam šķita, bija par kaut ko sabaidījies vai noraizējies. Tas šķitis dīvaini, jo puisis bijis muskuļots. Ne jau no dabas kā spēcīgs laucinieks, bet gan kā sportists no trenažieru zāles. Kas šim būtu ko bīties? Turklāt vēl piedzērušam, jo dzērāji pie mums ne no kā nebaidās, pat ja knapi turas kājās… Taču arī atlēta dzēruma pakāpe, pēc gaišmatainā domām, bija uzspēlēta.

Žiguļa šoferi aizveda pie izmeklēšanas grupas, kur viņš sniedza sīku liecību un pie viena palīdzēja sastādīt svešinieka vārdisko portretu. Darbinieki vēlreiz apstaigāja Kolpakovas iedzīvotājus, šoreiz taujājot konkrēti pēc jauna atlēta, aptuveni metru deviņdesmit gara, ar plānu, koptu bārdiņu, ģērbušos tumšos džinsos un nomītās tupelēs, mugursomu plecos.

Kāds večuks, vietējais, šajā reizē atminējās, ka septembra vidū vedis šo cilvēku ratos no autobusu pieturas stacijas laukumā līdz pagriezienam uz cūku fermu. Puisis bijis patīkams, viņš pat šim savu dzīvi izstāstījis, tikai deguns gan svešajam izskatījies citāds un ausis pieplacinātas, bet plaukstas bijušas milzīgas, kā uzsitējam…

Fotorobotu precizēja, operatīvie darbinieki jau sapriecājās, taču velti. Uzzināt ko vairāk par bārdaino svešinieku tā arī neizdevās. Taču iegūtās informācijas pietika, lai meklēšana kļūtu mērķtiecīga.

Meklējamā pazīmes tika izsūtītas FDD instancēm un milicijas nodaļām. Pirmajām ziņoja patiesību tiek meklēts ārvalstu izlūkdienesta aģents, kas meklē piekļuvi valdības sakaru līnijām. Otrajām darīja zināmu tikai pašu nepieciešamāko tiek meklēts valsts noziedznieks. Izmeklēšanas ritenis turpināja griezties un uzņēma ātrumu.

Ceturtā nodaļa klaburČŪskas CIRTIENS

2002. gada 23. oktobris, Maskava

-   Es tev teikšu vienu visi tie nostāsti par Mitridata bagātībām, par zelta zirgu, Ivana Bargā bibliotēku tās ir pasaciņas. Leģendas. īsi sakot meli, Miša novilka caur zobiem, aplūkojot Mežaina arsenālu. Mani vairāk interesē mežonīgās pazemes saistība ar mūsdienu ietaisēm. Ja izdotos iekļūt kādā bunkurā, tur varētu būt brangs ķēriens…

Mežainis nopūtās.

-   Mēs tieši tēmējam uz slepenu tuneli, taču tā ir sarežģīta padarīšana, tagad pieradinām punduri… Nākamreiz ņemsim šo līdzi…

-    Punduri? Kas par punduri? Kam mums vajadzīgs punduris? Miša nesaprata.

Viņš pagrozīja rokās vecu, sarūsējušu karabīni un nicīgi aizsvieda to tumsā.

-   Mēsls!

Viņa apakšžoklis nemitīgi kustējās, it kā visu laiku kaut ko gremotu; Mežainis nodomāja, ka jaunajam paziņam tieši šī ķermeņa daļa pauž visaugstāko uztraukuma pakāpi, kā citiem acis vai rokas. Vēl viņš nosprieda, ka tad, pie «Mežāža», vienam stājoties pretī trim bandītiem, Mišas uztraukums bija daudz mazāks.

Viņi apstājās Rūsas alā, Rūsenē pamestā boileru telpā Družņikova ielas rajonā, kur Mežainim bija savākti instrumenti un visādi sentimentāli pagātnes krāmi veca alumīnija krūzīte ar šķībi iešņāptu uzrakstu: «Dzeru tukšu. J. K. Kovaļkovs. 1948», kā par brīnumu līdz mūsdienām saglabājušās eglīšu bumbas, rotātas zvaigznēm un daiļavām ar četrdesmito-piecdesmito gadu frizūrām. Te glabājās arī ieroči divi četrdesmit trešā gada ražojuma PPS automāti, vairākas RGD-33 un F-l granātas, neskaitāmas patronas un vācu karabīne «mauzeris», ko Miša tikko bija nosviedis.

-   Cirka punduris, viņu rekomendēja, Mežainis paskaidroja. Viņš sēdēja ielauztā krēslā un sildīja plaukstā plastmasas glāzīti ar konjaka atlikumu. Mazs, izveicīgs, spēcīgs kā īsts vīrietis… Viņam jebkura rāpus lienama eja ir kā mums ar tevi prospekts. Arī uz paššāvēja neuzrausies…

-   Kas tas tāds? Miša atkal nesaprata.

-   Spectuneļos. Tur visādu draņķu sabāzts ka biezs, es īsti nezinu. Esmu dzirdējis par paššāvējiem, par akustiskajiem trokšņu un apjomu sensoriem, vēl esot tādi viļņu ģeneratori, no kuriem aiz bailēm esot bikses pilnas… lai gan man tie ģeneratori vairāk izklausās pēc pasakām. Bet tad jau redzēs. Paššāvēji, manuprāt, tiek noregulēti, ņemot vērā pieauguša cilvēka gabarītus augums ne īsāks par metru sešdesmit, teiksim. Nu metru piecdesmit. Un svars, piemēram, piecdesmit pieci kilogrami. Bet pundurim būs metrs ar visu cepuri. Arī svars viņam kā sunim. Ja ies punduris, ir cerība, ka šaujamais nenoreaģē.

Miša paņēma rokā PPS smags, neparocīgs, tas atgādināja celtniecības instrumentu, piemēram, perforatoru. Tikai paredzētu perforēt cilvēku ķermeņus. Miša samērā veikli piemeta to plecam, brīdi ķimerējies, ielika magazīnu, notēmēja, un viņa žoklis sakustējās ātrāk.

-   Un ja nu tomēr noreaģē? viņš jautāja, nepagriezdams galvu.

-   Nezinu, Mežainis atteica. Tad jau manīs.

Miša atvēra abus automātus un ņēmās pētīt mehānismus, raukdams pieri un pārlikdams kaut kādas detaļas no viena otrā.

-   Kā, tu saki, viņam vārdā? Bruno? Ungārs, vai? Vai varbūt itālis? Miša iejautājās.

-   Kas šis par itāli… Tas ir pseidonīms. Viņš ir cirka artists, akrobāts.

-   Ak tā… Tas labi. Skaidrs.

Miša nolika vienu automātu pie malas, bet otra «iekšas» sakrāva metāla silītē un aplēja ar petroleju no kvadrātveida kannas. Smagajā, skābekli gandrīz nesaturošajā gaisā izplatījās asa smaka.

-  PPŠ ir derīga manta, padomju štancējums, vienkāršs kā grābeklis. Un tikpat drošs. Tūdaļ notīrīšu rūsu, iesmērēšu, un būs pilnīgā kārtībā. Tikai vajag iemēģināt pa tik ilgiem gadiem atsperes var noklemmēties.

Mežainis vienaldzīgi paraustīja plecus.

-   Redzu, tu labi pārzini ieročus?

-   Es jau teicu pie mums alās tās mantas netrūkst. Kurš katrs pusaudzis ir gatavais eksperts…

Miša atkal pacēla acis uz Mežaini.

-   Nesaprotu… Tevi grib nogalināt, spārda kājām, bet tu nevīžo savest savu ieroci kārtībā.

-   Tas nav mans ierocis, Mežainis mierīgi atbildēja pārmetošajam skatienam. Tas ir svešs. Manējais palika tur. Tālu projām.

Miša rūpīgi ar petroleju notīrīja aizslēga galvu un atsperi. Nosvilpoja vieglu melodiju.

-   Es nevaru, Mežainis sacīja. Esmu devis solījumu. Jau tur, kalnos. Visi slāvi ir brāļi. Nosolījos uz brāļiem nešaut.

-   Kas šie par brāļiem? Viņi ir gangsteri, tikko neaizsūtīja tevi uz elli… Miša izbrīnā iesmējās, tad palūkojās uz Mežaini, aprāvās un no jauna pievērsās iesāktajam darbam apslaucīja lupatiņā notīrītās detaļas, bagātīgi iezieda tās ar mašīneļļu un veikli salika automātu.

-   Lai jau paliek. Tava darīšana. Es gan nekādus solījumus neesmu devis. Vai ar klabekli kādreiz esi sastapies?

-   Kas par klabekli? Mežainis nesaprata.

-   Ar klaburčūsku.

-   Kur gan? Tās, šķiet, dzīvo vienīgi Amerikā…

Miša saviebās.

-   Nav svarīgi. Ar gjurzu, efu… Tikpat viltīgi radījumi. Ir bijusi darīšana?

Mežainis paraustīja plecus.

-   Neesmu bijis tur, kur tās lodā.

Miša vēlreiz saviebās.

-   Kas par to? Es arī neesmu bijis. Bet esmu lasījis grāmatās. Un man bija pazīstams čūsku ķērājs.

-   Un tālāk?

-    Kad gjurza jūt, ka viņu vajā, tā sāk jaukt pēdas. Taisa zigzagus un met cilpas tā, ka neko nevar saprast. Tādējādi viegli sajaukt debespuses, no kurienes čūska atlīdusi un kurp lien. Mednieks domā, ka tā attālinās, bet rāpulis jau atrodas aiz muguras, gaida izdevīgu brīdi… Zvikt un viss!

-   Kas tad ir? Mežainis atkal pārjautāja.

-   Nekas. Man tikai patīk tāda taktika. Miša atbrīvoja aizslēgu, nospieda mēlīti. Belzenis noklikšķēja. Miša apmierināti pamāja. Un tagad izstāsti kas par taviem draugiem ir zināms?

Mežainis smagi sakustējās.

-   Viņi bija aizmirsuši maisiņus no restorāna «Čang Mej». Tādos iesaiņo līdzņemamo pārtiku. Un mēs pavilkām aiz šī pavediena, kā detektīvķinītī.

Viņš pavīpsnāja.

-   Man ir kāds zinātājs [1] , labs mākslinieks, viņš pēc Ritas vārdiem uzzīmēja portretus, tos, kā viņus… Fotorobotus. Tad Sesks palūdza draugus, juridiskās fakultātes studentus, un viņi sāka restorānu uzmanīt. So vadonim garšo tajiešu ēdieni, tāpēc šie tur pulcējas, kā mēs «Mežāzī».

-   Cik viņu ir? Miša apjautājās. Viņš pakratīja plastmasas majonēzes spainīti, kur atradās nosūbējušas patronas, ar plakanknaiblēm virtuozi izņēma lodi un izbēra pulveri uz plaukstas. Apskatīja, paostīja, paberzēja pirkstos, tad nopurināja rokas un ņēmās pildīt apjomīgo apaļo magazīnu.

-   Daudz, desmit… Taču visi viņi reti sanāk kopā. Parasti pa diviem trim. Dažkārt atnāk pieci.

-   Pieci, tu saki… Cik tev ir granātu?

-   Te ir visas. Četras.

Miša vairākkārt noraustīja aizslēgu, ikreiz atskanēja sprakšķis un izlidoja kārtējā čaulīte.

-   It kā darbojas… Kur te ir kāda droša eja? Lai neuzgāžas uz galvas…

-   Rau, tur, Mežainis rādīja. Sienas nostiprinātas ķieģeļiem, bet pēc kādiem pieciem metriem nogruvums, zemes korķis. Tēmē uz turieni.

-   Labs ir. Miša saplēsa kabatlakatu, savirpināja auduma strēmeli lodītē un aizbāza ausi. Žēl, ka nav gaismas aizsargbriļļu.

Mežainis izbrīnā iepleta acis.

-   Kādu briļļu? Un ko tu dari?

-   Briļļu, kas mazina zibšņa spožumu. Bet tas ir austiņu vietā…

Viņš aizbāza otru ausi, paņēma automātu, smago ķeblīti un iegāja sānu atzarā. Gandrīz uzreiz atskanēja šāvieni. Pirmais, otrais trešais, pauze, ceturtais… īsa kārtiņa, tad otra, atkal pauze… Asajai petrolejas smakai pievienojās sviluša pulvera smirdoņa. Gandrīz nebija ko elpot. Taču Mežainis bija pieradis pie visa kā.

Apmierināts Miša atgriezās ar sacaurumotu ķeblīti. Lodes bija izurbušās cauri biezajam sēdeklim.

-   Teicami? Viņš parādīja caurumus un izvilka ausu aizbāžņus. Trīs negāja vaļā. Vajadzēs rūpīgi pārskatīt patronas, lai nav pārāk dziļi ierūsējušas. Un tagad apskatīsim granātas.

-   Rekur tās ir. Ņem, skaties…

-   Un man viņi nav nekādi brāļi, Miša negaidīti piebilda. Kapos esmu šos redzējis!

Autostāvvieta tajiešu restorāna «Čang Mej» priekšā atgādināja vācu biznesa klases automašīnu komercizstādi audi, mersedesi, BMW. Mačo ievēroja autiņu, kas neiekļāvās šajā pulkā, toties visnotaļ atbilda no rezidentūras saņemtajam aprakstam vecs peļu krāsas «Ford Fiesta», uz sāniem gruntējuma pēdas, priekšējais stikls iesprādzis piecu collu garumā, atslēgas aizdedzē. Vismaz patriotiski. Un stilīgi, ja ņem vērā bagāto amerikāņu vidū izplatīto tendenci neuzsvērt savu labklājību. Lai gan, visticamāk, Bicdžeralds vienkārši bija pārcenties savā tieksmē pēc nemanāmības. Šeit šis fords, gluži otrādi, piesaista uzmanību. Mačo piegāja tuvu klāt mašīnai un ielūkojās salonā. Atslēgas tiešām bija vietā. Paldies par to pašu.

Tūlīt pēc četriem viņš atvēra restorāna «Čang Mej» durvis, iegāja iekšā un apsēdās pie tālākā galdiņa. Pasūtīja zaļo tēju ar kazas sieru un vēl kādu tajiešu ēdienu, uz labu laimi iebadījis ar pirkstu ēdienkartē. Cilvēku nebija daudz, vairāk nekā puse galdiņu bija tukši. Ar acīm viņš sameklēja izstīdzējušu puisi pie otrā galdiņa no letes. Tam, visticamāk, bija jābūt Bicdžeralda cilvēkam. Puisis domīgi kasīja pakausi, itin kā Mačo skatiens kaut kādā noslēpumainā veidā iedarbotos uz viņa nervu galiem. Viņam nav zināms, kurš šeit ieradīsies, tāpēc jāreaģē uz katru jaunu apmeklētāju. Tagad viņš enerģiski pakasīja kreiso vaigu. Mačo pievērsa skatienu galdiņam pa kreisi.

Tur sēdēja divi vīrieši, kas bija ģērbušies nepiemēroti kā laika apstākļiem, tā situācijai. Tas, ka viņi nebija novilkuši platās virsjakas, liecināja par paslēptiem ieročiem, bet plānie, melnie svīteri bija kā radīti, lai gremdētos vēsā pazemē. Abi gaišmataini, viens ar manāmi rudu nokrāsu, viņa seja, kurā nebija uzacu, pēc krāsas atgādināja kuces tesmeni. Mačo salūkoja to cilvēku fotorobotus, kuri tika uzbrukuši Seska dzīvoklim. Izskatījās līdzīgi.

Pienāca viesmīle, kas atgādināja smagu cīņu izmocītu samurajieti, atnesa bezkrāsainu tēju un ar porcelāna vāciņu nosegtu pialu ar kaut kādu asi smaržojošu tajiešu draņķi. Mačo iedzēra malku tējas, pacēla vāciņu un nodomāja, ka eksotika ir laba lieta, tomēr vēl labāk būtu, ja abi gangsteri drīzāk tītos projām no šejienes, lai viņam nebūtu jāēd tas, kas atradās pialā. Samurajiete stāvēja līdzās un skatījās uz viņu, acīmredzot kaut ko gaidīdama. Viņš, iedzēris pliekano tēju, noteica: «Lieliski.» Tad iemērca kociņus nesaprotamajā virumā, izlikās, ka nolaiza tos, un noteica: «Brīnišķīgi.» Samurajiete saldi pasmaidīja, uz mirkli pārvērzdama seju dzeltenu čūsku murskulī, un atgāja sānis.

Puisis pie otrā galdiņa lēnām piecēlās un devās uz izeju, atstājis uz maizes šķīvīša vairākas saņurcītas banknotes. Maigi nozvanīja ārdurvju zvaniņš. Tūdaļ pie atbrīvojušās vietas pieskrēja apkopēja un ņēmās dedzīgi rīvēt krēslu ar mitru lupatu. Mačo pasmīkņāja. Divu dežūras stundu laikā tas tips bija devis tik daudz zīmju, lai restorāna personālam liktu domāt, ka viņam, iespējams,

ir kaškis. *

Mačo iemalkoja vēl tēju. Kamēr viņš demonstrēja savu lojalitāti tajiešu virtuvei, abi gaišmatainie veltīja viņam pētīgus skatienus un pārmija dažas frāzes. Lai, tāds bija viņu liktenis par visu bažīties. Nekādas nopietnas aizdomas viņš nevarēja būt izraisījis.

Piecpadsmit minūtes pēc tam, kad Mačo bija pārkāpis restorāna slieksni, viņi pasauca samurajieti un samaksāja. Samurajiete pasniedza viņiem papīra maisu ar uzrakstu «Chiang Mai Restaurant» un divus smagus ādas mēteļus. Gaišmatainie piecēlās, katrs atklādams augumu maķenīt zem diviem metriem. Tagad viņi atgādināja Holivudas grāvēja «Hārlijs Deividsons un kovbojs Malboro» varoņus viņi valkāja līdzīgus mēteļus, no kuriem atlēca lodes. Tikai reālajā dzīvē ne augums, ne ložu necaurlaidīgs apģērbs, ne fiziskais spēks, ne cīņas prasme nevar paglābt no pēkšņa klaburčūskas uzbrukuma.

Mačo iedzēra vēl malciņu. Tēja stipri garšoja pēc sviesta un bambuka dūmiem.

Gaišmatainie izgāja uz ielas un, strauji palūkojušies apkārt, iekāpa melnā mersedesā un izbrauca no stāvlaukuma. Mačo pārtrauca tējas dzeršanu, nolika uz galda

naudu un izskrēja laukā pie sava nožēlojamā fordiņa.

* * *

Viss negāja kā ieplānots, taču tā notika gandrīz vienmēr, un Mačo bija pie tā pieradis. Saskaņā ar plānu abiem blondajiem draugiem no «Čang Mej» jau vajadzēja vārīties elles katlā. Taču viņi joprojām dzīvoja, turklāt gluži labi. Protams, pēc viņu pašu saprašanas. Vispirms ilgi riņķoja pa pilsētu, iegriežoties dažādos birojos un sīkās firmās vai tiekoties ar cilvēkiem, kuri iznāca laukā pie mersedesa un pasniedza kaut ko pa logu pāri nolaistam tonētajam stiklam. Tad iebrauca pēc diezgan apbružātas, tomēr uzkrītoši ģērbtas meičas, pēc tam vēl vienas tādas pašas. Būdās pie metro sapirkās degvīnu un uzkodas.

Domās ieskicēdams maršrutu, ko viņi kopīgi bija veikuši pa pilsētu pēdējās divarpus stundās, Mačo pamanīja bezjēdzīgas cilpas, astes un līkločus… Itin kā kāds iemēģinātu pildspalvu uz Maskavas kartes. Vai tramīga klaburčūska līkumotu Mohaves tuksneša smiltīs… Bet varbūt klaburčūska ložņāja pa Maskavu? Pasaulē taču viss savijies kopā… Tomēr pakāpeniski līnija iztaisnojās, stiepdamās uz dienvidrietumiem. Klaburčūskai bija uzradies mērķis. Mersedesa ātrums pieauga, Mačo ar grūtībām turējās līdzi.

Pie Dienvidrietumu rajona mersedess, nesamazinot ātrumu, no Vernadska prospekta iegriezās pa labi starp augstceltnēm, kuras bija tikušas uzceltas jau astoņdesmito gadu sākumā. Fords taurēja, kauca un saspringti drebēja. Diez vai tas ilgi izturēs šīs sacensības.

Un patiesi «gulošais policists» nolauza izpūtēja kārbu. Mačo aizmugures spogulī redzēja, kā izrūsējis dzelzs gabals, lēkādams un dzirksteles no asfalta šķildams, aizripoja uz joslas atdalošo līniju. Pelēkā volga, kas brauca dažus metrus aiz muguras, nobremzēja, aizķerdama ar radiatora režģi un bīstami samezdama sānis pakaļējo daļu.

Ups! Mačo nomurmināja un nospieda akseleratora pedāli. Apakšā, kaut kur zem paša sēdekļa, nikni ierēcās izpūtes gāzes.

…Viņu sasniedza volgas satrauktais signāls, taču Mačo vairs nelikās traucēties. Blondie draugi traucās kā uz ugunsgrēku. Mājas pašķīrās, un stāvu skaits saruka droši vien drīz te viss tiks nojaukts un sāksies lielās celtniecības duna.

Pie šķības pašdarinātas bultas ar uzrakstu «Garāžu kooperatīvs «Irbenājs»» melnais Stutgartes ērzelis strauji nogriezās pa labi un no izdangātā asfalta nobrauca uz dzeltena, noblietēta ceļa, itin kā būtu iebraucis vasarnīcu ciematā. Uz nelīdzenā ceļa nācās samazināt ātrumu, bet Mačo pirms pagrieziena pavisam apstājās, lai blondie spogulī viņu neieraudzītu. Pēc pāris minūtēm, palaidis mersedesu pieklājīgu gabalu priekšā, viņš tam sekoja.

Drīz vien Mačo noprata, ka ceļš ved uz lielai Krievijas pilsētai tipisku «car-village» sava veida baraku ciematu, kas sastāvēja no zemām ķieģeļu, skārda vai betona garāžu kastītēm. Te rit sava dzīve, te no rīta līdz naktij pensionāri ķimerējas nodzītu, taču mīļu žigulīšu iekšās, te naudiņu sūri grūti pelna dažnedažādi šaurāka un plašāka profila auto speciālisti. Te spēlē kārtis un domino, dzer šņabi ar alu, šurp ved prostitūtas un pieticīgākas mīļākās, te pārmontē zagtu autiņu numurus, slēpj ieročus un zagtas mantas, bet dažkārt pat ķīlniekus.

Pabraucis garām paceltai barjerai, mersedess apstājās pie cietoksnim līdzīgas divstāvu betona garāžas līdzās vagoniņam, virs kura bija rakstīts: «Riepu montāža». No garāžas izskrēja puisis, gandrīz tādas pašas komplekcijas kā gaišmatainie. Viņš samutējās ar atbraukušajiem bračukiem, uzšāva pa pēcpusi dāmām, kas par to pārāk nesatraucās. Mačo lēnām pabrauca garām, maķenīt palaidis lejup stiklu un vienaldzīgi vērdamies sev priekšā. Taču ar tikšanos aizrāvušies gaišmatainie nepievērsa uzmanību apdauzītajam fordiņam, kas lieliski iederējās ainavā.

-   Kur tad puiši?

-   Zilonis un Vaļera piebrauks, Slāvs arī solīja atšaut…

-   Ar vecenēm?

Neko vairāk Mačo nesadzirdēja. Spogulītī viņš redzēja, kā, izkrāvuši no bagāžnieka alkoholu un uzkodas, visi pazuda betona cietoksnī. Viņš aizbrauca līdz garāžu ielas galam, kur līdzās divdesmit pirmās volgas karkasam nikni strīdējās četri stingri iereibuši neskuvušies vīrišķi. Tad apgriezās, ar pirmo ātrumu paslīdēja atpakaļ un labajā pusē novietojās pavisam tuvu vienkāršas skārda garāžas aizslēgtajiem vārtiem. No šejienes, nepievēršot uzmanību, varēja novērot pussimt metru attālumā divstāvu cietokšņa vārtus. Klaburčūska bija ieņēmusi vietu medniekiem aizmugurē.

Mačo palūkojās apkārt. Simt metru attālu kreisajā pusē stiepās garāžu masīva betona žogs ar dzeloņstiepļu vijumu augšpusē, tām pāri krēslā slējās augstceltņu silueti. Teritorijā līdz žogam valdīja pirmatnējais haoss, ko veidoja izkaltusi, asa zāle, kroplīgas cipreses un atkritumi. Līdzās pašai lielākajai atkritumu kaudzei šai vietai neierasti atradās nobružāta transformatora būda. Netālu kādu metru virs zemes rēgojās netīri pelēka betona kārba ar augstu akas apmali pa virsu. Mačo nezināja, ka tā ir pamesta maģistrālā siltumtīklu kamera, atslēgta jau astoņdesmito gadu beigās, kad Dienvidrietumos uzblieza jauno TEC.

Atlaidies pret čīkstošā sēdekļa atzveltni, Mačo izvilka no kabatām divas F-l granātas ar rūsas pēdām uz ribainajiem sāniem. «Efas» šķembas izlido divsimt metru attālumā, un Mačo to labi zināja. Betona kastes noslēgtajā telpā efektam vajadzēja būt šausminošam. Drīz vien šie sarūsējušie čuguna kvadrātiņi ieurbsies noslēpumainā «Desmitnieka» biedru spēcīgajos ķermeņos, iztecinot no tiem asinis, izdzerto degvīnu, bet varbūt arī atlikušo seksuālo enerģiju, dzīvības spēku un kaitīgo emanāciju, kas raksturīga tam dzīvesveidam, kuru viņi izraudzījušies. Arī gadījuma rakstura meičas aizies nebūtībā, taču tam nebija nekādas nozīmes nopietnus uzdevumus risinot, sarežģījumus neņem vērā. Kā šeit mēdz teikt: «Kur mežu cērt, tur skaidas lec!»

Mačo atcerējās Fouku, krievu nodaļas priekšnieku, viņš arī zināja daudz tās zemes sakāmvārdu, pret kuru bija darbojies visu mūžu. Un nodomāja, ka viņa pašreizējais pēkšņais komandējums absolūti nav sagatavots. Viņš sen neko tādu nebija darījis, bija piemirsis krievu sarunvalodas nianses, viņš bija atpalicis no pēdējos gados šeit notiekošā, pirms nosūtīšanas uz šejieni viņš pat nebija bijis parastajos sešu mēnešu sagatavošanas kursos… Rupji runājot, šī bija vistīrākā avantūra!

Viņš atgaiņāja liekās domas patlaban tās tikai traucēja un novirzīja no galvenā. Bet galvenais bija atbrīvoties no cilvēkiem, kuri traucēja iemantot Mežaina uzticību, un ar viņa palīdzību nokļūt pazemē zem Kremļa.

Nolicis granātas pa rokai, Mačo atslābinājās un sagatavojās gaidīt, kamēr jautrība un alkohols nogurdinās gaišmatainos un viņu draugus, tieši tad būs klāt piemērots brīdis… Ar acs kaktiņu viņš pamanīja kustību kreisajā pusē atkritumu kaudžu un nīkulīgo kociņu starpā no betona siltumtīklu kameras puses nāca divi cilvēki. NATO karavīru aizsargtērpos, augstos zābakos, mugursomām plecos viņi izskatījās pēc medniekiem vai ģeologiem, tikai bez bisēm vai garkātainiem āmuriem… Kā viņi te bija gadījušies?

Te pēkšņi Mačo pārdomas pārtrauca troksnis, klaigādami un lamādamies garām paskrēja vairāki vīrieši. Apstulbušā amerikāņa acu priekšā vajātāji panāca bēgošo, un dažus metrus no forda sākās sadzērušos kautiņš. Mačo saausījās tas izskatījās pēc pretizlūkošanas lamatām… Taču viss ātri beidzās divi kautiņa dalībnieki līdz asinīm sadauzītām sejām aizskrēja atpakaļ, bet trešais palika stāvam, spiezdams rokas pie vēdera un trulu skatienu vērdamies uz naža spalu, kas rēgojās starp plaukstām. Tad viņš uz mutes nogāzās ceļa putekļos.

No vagoniņa ar uzrakstu «Riepu montāža» izskrēja divi cilvēki, viņi ar pirkstu rādīja tieši uz Mačo, viens drudžaini zvanīja pa telefonu. Nez no kurienes uzradās vīrietis un sieviete vidējos gados, noliecās pār ievainoto, tad sieviete pieskrēja pie forda un nervozi uzklaudzināja ar gredzenu pa stiklu.

-  Aptieciņu! Iedodiet, lūdzu, aptieciņu! Pār viņas uzbudināto seju ritēja sviedru lāses, lūpas trīsēja.

-   Man nav aptieciņas, Mačo savaldīgi atbildēja.

-   Kā tā? Ir jābūt! Kā tad jūs varējāt iziet tehnisko apskati? Sieviete bija sašutusi. Petja taču var nomirt!

Apkārt salasījās ļaudis. Daudzi nosodoši skatījās uz skopulīgo forda šoferi.

-   Atveriet bagāžnieku! sieviete uzstāja.

-   Taisi vaļā, nežņaudzies! viņu atbalstīja drūms vīrs biezām, melnām uzacīm.

-   Kā tad, citādi paši attaisīsim! smalkā balstiņā iespiedzās mazs cilvēciņš nosmulētā naģenē.

Situācija kļuva saspringta.

-   Ko lai dara skatieties, ja neticat…

Mačo izkāpa no mašīnas un atvēra bagāžnieku. Aptieciņas tiešām nebija. Toties tur atradās piecas ar ķeskām izrautas auto magnetolas.

-   Tas tik ir!… puslokā apkārt stāvošie auto amatieri noelsās. Kas tad tev tur?

-   Es laboju magnetofonus, tas ir mans bizness, Mačo steidzīgi paskaidroja un apsēdās pie stūres. Es tūdaļ atvedīšu ārstu, viens tepat netālu dzīvo…

Viņš lēnām iedarbināja mašīnu un uzmanīgi apbrauca salasījušos pūli.

Stāt! satraucās tas ar melnajām uzacīm. Mēs tādus biznesmeņus pazīstam! Man viņnedēļ sačakarēja visu paneli un aizstiepa jaunu «Pionieri»! Rādi šurp, kas tev tur ir!

Mačo nospieda gāzes pedāli. Tieši tajā brīdī divi, tērpušies kombinezonos, iegāja divstāvu garāžā. No turienes izlauzās jautra mūzika, smiekli un sieviešu spiedzieni. Priekšā kauca sirēna un mirkšķināja milicijas mašīnas

zilā signāluguns. Mačo uzņēma ātrumu.

* [2] *

2002. gada 24. oktobris, Maskava

Viņi nekur nesteidzās. Un arī jautājumu viņiem nemaz tik daudz nebija. Sesks klusēja, šaudīdams apkārt tramīgu skatienu. Runāja Mežainis. Viņš zināja, ka tā var izrādīties pēdējā runa viņa mūžā, un centās izteikties spilgti un pārliecinoši. Viņš sīki aprakstīja abandondu , kur paslēpti Nikolaja rubļi, kā arī četras Carskoje Selo ikonas zelta un sudraba rāmjos un kāda kara laikā paslēpti divdesmit trīs zelta kronīši, ko viņš pērnruden tika uzgājis Bašilovas izskalojumā…

Ņeverovs saskatījās ar savējiem. Viņam bija smagnējs atlēta augums, bāla seja un jēlas gaļas krāsas lūpas. Būdīgais gaišmatis ar iesauku Skritulis, kas sēdēja pie bīdāmajām durvīm un stūķēja mutē beidzamo kalmāra kumosu no tajiešu restorāna, daudznozīmīgi pamāja. Otrs gaišmatis, saukts par Ņuku, saviebās. Bašilovas izskalojumu viņi labi pazina.

Sesks maz ko varēja saklausīt, taču viņam visviens žoklis atkārās. Viņš neko nezināja par plānu, ko Miša dēvēja par «Klaburčūskas cirtienu». Un kas viņam bija daļas gar tādu klaburčūsku? Kur viņš tādu varētu būt redzējis? Bet lai jau, tagad tas viss bija pie kājas…

Viņus sagūstīja pie Mežaina mājas. Pareizāk Mežainis ļāvās sagūstīties pie savas mājas. Kad viņi jau bija iegrūsti mikriņā cieši aizvilktiem logiem, viņam pēkšņi radās šaubas, vai viņš rīkojies pareizi. Vai viltība nevērsīsies pret viņiem pašiem? Spēlē tīši padodoties, ir viegli zaudēt, it īpaši, ja pretinieks noskaņojies uzvarēt par katru cenu…

-   Es jūs aizvedīšu un atvēršu slēptuvi, Mežainis piebilda. Un jums, protams, jāapsola, ka… īsi sakot, ka mēs paliksim dzīvi.

Trīs spēka mitriķi saskatījās. Viņi būtu varējuši uzmaukt Mežainim galvā maisu, un viņš sīki un smalki aprakstītu, kurā vietā tieši atrodas abandonds, un pat shēmu uzzīmētu. Taču ņeverovieši izturējās apbrīnojami korekti. Varbūt tāpēc, ka maisu var uzmaukt arī abaridondā, bet varbūt viņiem no tā vēl kas bija vajadzīgs. Viņi pat tēloja izbrīnu jā, protams, kāda runa, nemaz nebijām domājuši… Vai tad mēs izskatāmies pēc slepkavām? Hi-hi-hi. Dzīvojiet veseli, puikiņas!

Mežaina apziņa (varbūt zemapziņa?… vai kas nu tur pakrūtē atrodas?) drudžaini šaudījās, pūloties Ņeverova un viņa biedru sejās samanīt kaut mazāko liecību tam, ka šie tiranozauri runā patiesību. Nē, zināms, ne jau tīru patiesību, bet vismaz pusi. Cik tur tā darba ielaist viņam un Seskam pa lodei pakausī, kolīdz viņi būs tikuši pazemē. Taču viņu barvedis, šķiet, bija noskaņots labvēlīgi…

-   Man ar jums būtu vēl kas runājams. Ņeverovs paliecās uz priekšu un ielūkojās Mežainim tieši acīs. Mani interesē ceturtais līmenis. Un man ir informācija, ka jūs zināt pārejas vietu.

Lūk, kur tas suns ir aprakts! Mežainis nekādi nereaģēja un turpināja klausīties.

-   Ja jūs parādīsit pārejas vietu, tad es jums piedošu manu monētu zādzību. Varat vispār tās paturēt gan monētas, gan ikonas, gan visu pārējo…

Tas, kas dauzījās pakrūtē, iegāzās kaut kur dziļumā. Šie cilvēki maz līdzinājās mecenātiem… Tātad bija nolēmuši viņu piebeigt un tagad iemidzināja modrību… Vai Miša pagūs iejaukties?

-   Parādīšu, Mežainis pamāja, neizrādīdams satraukumu, kāds viņu bija pārņēmis. Pāreja ir netālu no slēptuves. Tikai tur ir grūta nolaišanās. Un arī dziļums gluži neaptverams, gandrīz nemaz nav ko elpot.

Sīkumi padara ticamu ikvienu stāstu. Ņeverovieši saskatījās, acīs pazibēja interese.

-    Nekas, mani puiši ir trenēti, Ņeverovs sacīja.

-   Brauksim un laidīsimies iekšā.

-    Nekur nav jābrauc. Mežainis paraustīja plecus.

-   Laidīsimies iekšā tepat. No mana pagraba!

Sesks smagi iekāsējās, izvalbītām acīm lūkodamies draugā, sak, pavisam prātu izkūkojis, vai?

Ņeverovs pasmīnēja.

-   Tad tāpēc mēs nevarējām dabūt tevi rokā… Slīpēts puikiņš… Taču viņa tonī jautās nevis cieņa, bet gan samierniecisks nicinājums. Sak, lai cik viltīgs, tomēr iekriti gan, nekur nespruksi!

Pirmais no mikroautobusa, platās gūžas purinādams un apkārt raudzīdamies, izlēca Ņeverovs. Tumšā iela bija tukša. Līdzās stāvēja vēl divi kaujinieki platām sejām, apaļīgiem pleciem, tērpušies platās virsjakās.

-   Ņemiet somas un uz priekšu! Ņeverovs pavēlēja, tad pagriezās pret vaļējām durvīm, un, itin kā pakļaudamies viņa domās izteiktai pavēlei, pa tām iztrausās Sesks ar aizpampušu aci un līmlenti aptītām rokām. Viņš izslējās un sagrīļojās.

-   Ejam, puikiņ, ejam… Tikai bez pekstiņiem.

Ņeverovs stingri saņēma viņu zem rokas, iebadīja sānos gara, abpusgriezīga dunča smaili un veda uz ieejas durvīm.

-   Nākamais lai kāpj laukā! viņš pameta pār plecu.

-   Dzirdēji, rūķi? Kusties! Skritulis pavēlēja.

Mežainis, kura rokas arī bija aptītas ar līmlenti, pārvietojās uz sēdekļa malu un izcēla laukā kājas. Tajā brīdī Skritulis spēcīgi iespēra viņam ar papēdi pa nierēm. Mežainis izlidoja uz asfalta un labu brīdi spēja vienīgi bez skaņas locīties sāpēs. Pirmā doma, kas iešāvās prātā, kad sāpes atlaidās, bija: «Uzbudinās. Tātad žmiegs nost.» Arī Amira vīri nenogalināja uzreiz viens divi… Vispirms «apstrādāja». Nogalināt neapbruņotu cilvēku nav nemaz tik viegli, vajag sevi saniknot, pārliecināt, ka smilkstošais, apnicīgais mēsla gabals neko citu kā vienīgi nāvi nav pelnījis. Un tikai pēc tam…

Viņš redzēja, ka Skritulis ar Ņuku, divi baltacaini būdas, līdzīgi viens otram kā dvīņubrāļi, stāv līdzās gatavībā, gaida, kad viņš sāks slieties augšā. Taču gulēt nav jēgas, cik ilgi gulēsi… Un viņš piecēlās vispirms rāpus, tad ceļos. Beigās kaut kā iztaisnojās. Viņi tā arī neiesita.

-    Kāpēc kaujaties? viņš skaļi pajautāja. Jūs esat pieci, mēs tikai divi. Un viss notiek pēc plāna, kā vienojāmies. Kāpēc jāvicina kājas?

Teiktais bija domāts Mišām. Mežainim kabatā atradās ieslēgts mobilais, un Miša otrā galā dzirdēja katru šeit izrunāto vārdu. Tagad viņš zina, ka ielaišanās notiks caur pagrabu un pretinieki ir pieci. Tikai kāda no tādas zināšanas jēga? Miša viņam nav ne draugs, ne rads, pat ne armijas čoms, ar kuru kopā puspuds sāls apēsts. Tāpat vien, nejaušs paziņa… Un Mišām visvienkāršāk tagad būtu notīties miglā, atstājot paviršo paziņu aci pret aci ar savām problēmām. Agrāk šī vienkāršā un loģiskā doma viņam nebija ienākusi prātā. Bet tagad ienāca. Un no šīs gudrās domas Mežainim pārskrēja saltas tirpas.

Priekšā rēgojās Sesks un Ņeverovs, atgādinādami miermīlīgi tērgājošus paziņas. Ieiedams kāpņutelpā, Ņeverovs pagriezās atpakaļ un kaut ko nokliedza. Mežaini sagrāba zem rokām un vilka uz aku. Vēl divi nesa milzīgas somas ar līšanai pazemē domātu apģērbu.

Visā visumā Miša atstāj nopietna cilvēka iespaidu. Gan skatiens viņam tēraudciets, gan ar ieročiem droši apietas… Tad iznāk, ka Mežainis ved visus šos aunapieres uz kautuvi kā provokators auns gaļas kombinātā… Tā nebija atklāta cīņa, bet izsmalcināta viltība kā tiem tur, kalnos…

-   Domā, es šo neizdrāzu? Skritulis pēkšņi neķītri iesvepstēja viņam ausī.

Nepagriezdams galvu, Mežainis uzmanīgi pašķielēja uz viņu jumts aizbraucis, vai? un ieraudzīja izplūdušu netīri sārtu plankumu, kas viņam atgādināja kāda mājdzīvnieka pavēderi.

-  Un domā, ka šis stāvēja malā? Skritulis norādīja uz Ņuku, un Ņuka gatavībā atņirdza zobus. Tad zini, āzīti manu… Divas stundas, pa kārtai, uz diviem gaņģiem… Šī tik tikko no ādas neizmaucās… pat apčurājās! Skaidrs? Tā, redz…

Pēkšņi Mežainis apjēdza, ka Skritulis laikam ir sajaucis viņu ar Sesku… un stāsta par Ritu, Seska draudzeni.

«Lai jau,» Mežainis nodomāja. «Lai jau. Kurbulējieties vien, maitas, kaifojiet no savām atmiņām. Labi, ka sajaukuši. Sesks nemūžam neko neuzzinās vismaz kāds labums…»

Ja viņu arī bija sākuši mocīt sirdsapziņas pārmetumi, tad tagad tie bija izgaisuši bez pēdām.

Pagrabā ņeverovieši izsaiņoja somas un pa virsu parastajām drēbēm apvilka kombinezonus, oranžus ar melniem plankumiem. Augstus šņorzābakus viņi valkāja vienmēr.

-   Pastiepiet šurp rokas! Ņeverovs pavēlēja un ar asu dunci, to pašu, ko bija bakstījis Seskam sānos, pārgrieza līmlenti, kas saistīja digeru rokas. Viņi arī uzvilka kombinezonus un paņēma lukturus.

-    Tad nu tā, Ņeverovs sacīja, kad visi bija sapulcējušies pie šaurās noejas siltumcentrāles tunelī. Es jūs, rūķus, pazīstu kā raibus suņus. Tāpēc iesit klusi, bez raustīšanās un trokšņošanas. Nekādas cūcības neperināt, metāna maisus darbā nelaist. Es ar jums jokus dzīt netaisos. Tā ja! Ja ko manīšu ielaidīšu lodi vēderā un atstāšu pazemē izlaist garu. Viss skaidrs?

-   Jā, Mežainis atsaucās.

Ņeverovs pagriezās pret Sesku. Tam seja izstiepās, acīmredzot viņš iztēlojās, kā tas būtu gulēt mitrā tunelī ar cauršautu vēderu.

-   Kas nu par neskaidrību? Sesks atjēdzās. Zināms, ka skaidrs.

Ņeverovs nicīgi nospļāvās. Viņš jutās ļoti apmierināts.

«Tad nu loks būtu noslēdzies, pavediens savijies. Tā sakot, taisnība triumfējusi… Jegorka Sīvais, gnīda tāds, maitas gabals,., arī grupas kasieris amatu savienošanas kārtībā, acīmredzot domāja, ka aptinis visus ap pirkstu, aizvēris aiz sevis durvis uz visiem laikiem… kad kādā jaukā rītā nozuda, izkūpēja, paķerdams līdzi «Desmitnieka» bagātīgo mantas lādi. Mammīt mīļo, sudraba vien tur bija par saviem sešdesmit tūkstošiem dolāru skaitot tīrsvarā vien, neņemot vērā kolekcijas vērtību!… Neviens vairs neuzzinās, kurp viņš bija sataisījies laisties ar visu to mantību, kuram idiotam grasījās to nolīferēt…»

Ņeverovs nospļāvās un izberzēja spļāvienu ar smagā zābaka rievoto zoli.

«No Maskavas Sīvais laikam tā arī neaizbrauca iekāpt Frankfurtes lidmašīnā ar puscentneru dārgmetālu, jūs piekritīsit, būtu samērā grūti… Un neviens no Maskavas uzpircējiem nebūtu iekārojis viņa dārgumus citādi nemaz nevarēja būt, jo kuram gan gribētos iedzīvoties nepatikšanās? Kādu laiku Ņeverovs uzglūnēja viņam Mazās Pirogova ielas kolektorā, kur Sīvajam aizvēsturiskos laikos bija bijusi sava slepena glabātava, uzglūnēja, bet velti… Un gandrīz jau noticēja, ka Jūdam izdevies kaut kādā veidā izslīdēt, izlocīties… Tomēr izrādījās, ka ir vēl taisnība pasaulē, neizlocījās. Ja «nikolaškas» tomēr uzpeldējušas Pirogovkā… Vai ne tā? Lai kā pavediens vītos, gals tam reiz pienāk. Un neviens, kurš iegrābsies «Desmitnieka» mantas lādē, neizies sveikā, sapūs, kā sapuva Sīvais, kā drīz vien sapūs tie divi ambīļi. Tikai viņiem jāatklāj ceļš uz ceturto līmeni. Tas ir daudz svarīgāk par visu pārējo…»

-   Ja skaidrs, tad elpojiet caur degunu, tikai klusi. Aiziet. Tarāns un Šķībais ies pirmie, tad Ņuka…

Četri stāvi lepnos kombinezonos prasmīgi iegrozījās šaurajā, melnajā spraugā.

-   Tagad jūs abi, Skritulis norīkoja.

Ievērojis, kā sastingst Mežainis, novērtējot situāciju, kā saspringst Sesks, Skritulis pasmīkņāja un pašūpoja pistoli viņu acu augstumā.

-    Divi pret vienu tas nav go-o-odīgi… Lieniet pa priekšu, rūķi!

# * *

Mačo gāja, neiededzis gaismu, vienīgi ar minimālu infrasarkano apgaismojumu. Cauri smagajām brillēm bija saskatāmas zilganas sienas, nelīdzena tuneļa grīda, tumšas figūras priekšā ar lukturu spožiem, zilganiem apļiem. Kad atstatums saruka, viņš sāka uzmanīgāk spert soļus. Smagais automāts kuļājās aiz muguras, dūrei bija uztīta stingra sintētiska aukla… Pieci pretinieki tas bija daudz. Turklāt četri iet digeriem pa priekšu. Tātad operācijas gaitā jāmaina plāns un jāgaida izdevīgs brīdis.

Pēc puskilometra trase sāka sazaroties, viņš tik tikko nepazaudēja no redzesloka lukturu gaismu. Kad grupa īsā gabalā divreiz nogriezās, viņš saprata, ka vilcināties nedrīkst.

Mačo apstājās pie pēdējā sazarojuma, pacēla akmentiņu un svieda nopakaļ aizejošajiem. No tuneļa skaidri bija dzirdams divkārša atsitiena troksnis. Soļi priekšā apklusa. Pēc dažu mirkļu saspringta klusuma atskanēja satrauktas balsis. Strīdas. Tagad notiks viens no diviem vai nu mēģinās mukt, vai lūkos noskaidrot, kas tas bija par troksni. Bet aizmukt ar diviem ķīlniekiem nav diezcik parocīgi… Tā ka nav ko strīdēties.

Nāciet pie papuclša.

Pagāja minūte. Un vēl viena.

Mačo sastinga. Auss uztvēra smalkas gaisa svārstības uz pašas dzirdamības robežas no turienes, no savienotā tuneļa, kāds tuvojās, zagās uz pirkstgaliem, kāds ļoti piesardzīgs, kāds ļoti bīstams. Pareizāk, viņš pats sevi uzskatīja par piesardzīgu un bīstamu. Mačo piespiedās ar muguru pie sienas un tikko manāmi pasmaidīja šis «kāds» acīm redzami nebija baudījis Mekongas dzeltenos ūdeņus un nebija medījis heroīna menedžerus Sirakūzu akmeņlauztuvēs. Viņš attina auklu un uzmeta cilpu.

* * *

-   Nu, un kur viņš ir? Ņeverovs klusām apjautājās.

Skritulis vēlreiz nospieda izsaukuma pogu, it kā viss

būtu atkarīgs no pogas nospiešanas. Jaudīgais pārnēsājamais retranslators, kas bija uzstādīts mikroautobusā, līdz šim bija godam kalpojis, nodrošinādams nepārtrauktus sakarus attālumos un dziļumos, kas bija vēl lielāki nekā pašlaik. Taču tagad Ņuka neatsaucās.

-   Nezinu. Skritulis godprātīgi pakratīja klausuli un pat uzblieza tai ar plaukstu. Nelīdzēja.

-   Ņuka!! viņš iesaucās jau tāpat, bez visām rācijām.

-   Aizveries, kā iepriekš klusām apsauca Ņeverovs.

Viņa lukturis izgaismoja netīro, izdrupušo tuneļa zarnu, pa kuru Ņuka pirms piecām minūtēm bija aizgājis, lai noskaidrotu dīvainās skaņas izcelsmi. Gaisma atspoguļojās duļķainajā gruntsūdeņu strautiņā, kas bija satecējuši caur šķirbām un plaisām betona čaulā un tagad uz akmens zīmēja ātras nervu līnijas. Ļoti ātras un ļoti nervozas.

Lieta tā, ka Ņuka bija viens no pieredzes bagātākajiem «Tuneļa» kaujiniekiem, viņš bija dresējis tādus puņķutapas kā tas pats Skritulis, ar dūri un zābaku iedzinis viņiem kā vienkāršās, tā sarežģītās pazemes patiesības… Viņš…

Jā, viņam bija līdzi PM.

Viņš nevarēja pazust bez ziņas un miņas.

Ja nu vienīgi sarijies oglekļa oksīdu vai iegāzies izskalojumā.

-   Tarān, atrodi Ņuku! Uzmanies, turi ieroci gatavībā!

Tarāns iepleta uzpumpētās rokas un, pastiepis uz

priekšu pistoli, mehāniskā solī virzījās tumsā. Pašlaik viņš atgādināja robotpolicistu. Ņeverovs pavērsa lukturi pret viņa saspringto, plato muguru. Taču stars nav bezgalīgs, un drīz vien bruņotā slepkavošanas mašīna nozuda tumsā. Vienīgi saspringti lēkājošais gaismas plankums liecināja par viņa atrašanās vietu. Iestājās draudīgs klusums.

-   Tarān! iekliedzās Šķībais.

-   Ā-ā-ān… atsaucās vienaldzīgā atbalss.

Ņeverovs uzmanīgi klausījās, taču neko vairāk nesadzirdēja. Tad viņš sagrāba Sesku aiz apkakles, ar dunku nogāza uz ceļiem, ieķēries matos, parāva atpakaļ galvu un piebāza pistoli pie deniņiem.

-   Ei, jūs tur! viņš ierēcās tumsā. Tūliņ es jūsu džekiņam izšķaidīšu…

Ko viņš Seskam grasījās izšķaidīt, to nevienam nebija lemts uzzināt.

Mežainis ar saucienu «Bliez!» pēkšņi nometās uz aukstā, mitrā betona. Atskanēja nepārtraukta dārdoņa, it kā būtu iedarbināts kalnraču vairogs vai lidmašīnas motors. Tumsa, kas pirmīt bija aprijusi Ņuku un Tarānu, uzziedēja spožiem sarkani-dzelteni-zaļiem krustveida ugunīgu ziedu zibšņiem. Blīvais dzelteno, sarkano un zaļo jāņtārpiņu spiets svilpdams traucās šurp pa tuneli.

Ņeverovs nodrebēja un aprāvās, Skritulis, kurš stāvēja viņam iesāņus aizmugurē, turēdams Mežaini, juta, ka viņa vaigā iesitas kas mīksts un karsts, gļotveidīgs… kas, iespējams, ietvēra sevī frāzes nobeigumu. Nožvadzēja tērauds, noskanēja kluss šļaksts bija nokritusi pistole. Ņeverovs sagrīļojās kā piedzēries, atmeta roku sānis un, nagiem noskrāpēdams gar betonu, nogāzās atmuguriski. Skritulis sadzirdēja dobju skaņu, Ņeverova galvai atsitoties pret grīdu.

Skritulis nespēja tam ticēt.

Nē, tā nemēdz notikt… Viņa bijušais komandieris, tagadējais boss un atamans, cilvēks no rūdīta tērauda, guļ netīrā peļķē ar melnu caurumu pierē gluži kā nekam nederīga krāmu kaudze… Skritulis, vēl aizvien nespēdams attapties no sastinguma, pagriezās pret Mežaini, it kā gribēdams viņa acīs izlasīt atbildi vai tas notiek īstenībā vai arī es guļu?

Taču pagriezies viņš Mežaini nezin kāpēc neieraudzīja. Toties ieraudzīja Šķībo, kura galva lēni sašķīda gabalu gabalos kā arbūzs, pa kuru kāds spēcīgi uzbliezis ar beisbola nūju. Un nākamajā acumirklī briesmīgs trieciens ķēra viņa pakausi. Caur ugunīgi oranžu sāpju uzplaiksnījumu acu priekšā Skritulis ar izbrīnu pamanīja, cik strauji tuvojas netīrā strauta dibens, ko iekrāsoja tumšbrūnas asins čūskiņas, un ka šīs asinis ir krietni vien melnākas par visnetīrākajiem dubļiem.

Tumsa nemitējās dārdēt, un svilpjošie jāņtārpiņi turpināja lidot, atsizdamies pret sienu un spindzot rikošetēdami. Tad viss apklusa.

Sesks, tāpat kā Mežainis, gulēja netīrajos dubļos, galvu rokām aizklājis. Kad iestājās klusums, viņš atkal pieslējās ceļos un sastinga kā aktieris bezvārdu ainā, ar acīm urbdamies zāles tumsā. Mežainis piecēlās, nopurinājās un norāva Skritulim no galvas asinīm notašķīto lukturi.

Gaismas stars izrāva no tumsas tuvojošos stāvu ar masku uz sejas un milzīgām acīm, izvirzītām uz priekšu līdzīgi fotoobjektīviem. Padusē bija iežmiegts PPŠ.

Ka tavu māti… Sesks nolamājās. Kas tas tāds?

-   Vareni, Miša! priecīgi izsaucās Mežainis un metās nācējam pretī. Teicami nostrādāts!

Nācējs noņēma infrasarkanās brilles, un abi ar Mežaini cieši apkampās.

-   Kas ir, Mežaini, prātiņš sašķobījies, vai? Sesks nolamājās vēl skaļāk. Kas viņš tāds ir?

-   Kas, kas! Partizānis no Adžimuškajas akmeņlauztuvēm! ar nervozu smiekliņu paskaidroja Mežainis.

* * *

2002. gada 26. oktobris, Maskava

No rīta vecāko operatīvo pilnvaroto Jevsejevu pie sevis izsauca pulkvedis Kormuhins. Nevarētu gan teikt, ka tas nāca negaidīti, Jura juta, ka mākoņi sabiezē un nodaļas vadītājs teju, teju ķersies pie izrēķināšanās. Kad notiek ārkārtas gadījumi, priekšnieki aizvien atspēlējas padotajiem «nolaiž tvaiku», kompensējot pazemojumus, ko pašiem nācies paciest no augstākas priekšniecības, un nomierinot nervus pēc visiem uztraukumiem. Tāds ir dzīves likums. Un arī nāves, starp citu… Tāpēc jau priekšnieki dzīvo ilgāk par padotajiem. Izlaiž tvaiku, nomierina nervu sistēmu un atkal nav ne vainas! Bet tas, kam nav kur izgāzt negatīvās emocijas, uzkrāj tās sevī, glabā sirdī, nemitīgi pārcilā atmiņā, ieciklējas, pārdzīvo… Bac! un klāt infarkts, insults, kuņģa čūla vai vēl kāda preteklība…

Patlaban bija pats izdevīgākais brīdis, lai izrēķinātos. Lubjanka ceturto dienu ir kājās kopš tā brīža, kad «NordOst» otrajā cēlienā aprāvās deja, uz skatuves izskrēja teroristi ar automātiem un sākās pavisam cita izrāde. Tik ārkārtējas situācijas vēl nebija bijis!

Trīs dienas Kantoris atgādināja atmodušos vulkānu visapkārt mutuļoja, oda pēc sviluma, gaiteņi te pildījās satrauktiem, aizsmakušiem cilvēkiem, te pēkšņi kļuva kā izmiruši līdz vakaram, kad visos līmeņos notika operatīvās sanāksmes, sākās ar apspriešanu pie prezidenta, tad satraukumu, jaunumu, brāzienu un koriģētu plānu vilnis vēlās lejup brāzās pāri pretterorisma operācijas štābam, ķēra Kolēģiju un direktoru, tad Pārvaldes priekšnieku un beigās apraka nodaļas, tas ir, tiešos izpildītājus.

Agrā rītā, tas, šķiet, bija 24. datums, Jura tualetē pēkšņi sastapa Josifu Kobzonu drūmu, neierastā svīterī un džinsos, virs izlietnes nikni beržot saziepētās rokas. Jura sveicināja, Kobzons pacēla acis spogulī, klusējot pamāja. Gatavais dežavū…

Divdesmit trešā oktobra vakarā, kad informācija par Teātra centra sagrābšanu vēl nebija izplatījusies masu saziņas līdzekļos, bet darbinieki jau bija saņēmuši ieročus un bruņu vestes un gaidīja pavēles, nezinādami, par ko pārvērtīsies bandītisma bezprecedenta akcija, Jura piezvanīja kaislīgajai teātra mīļotājai Suročkai. Viņas nebija mājās, klausuli pacēla māte, no kuras kaut ko izzināt bija neiespējami. Uz jautājumiem «kur?» un «ar ko?» viņa neatbildēja, indīgi ieminēdamās, ka uzskata tos par nehigiēniskiem, un vispār grasījās mest nost klausuli.

-    Noteikti sazvaniet viņu! Jura norūpējies kliedza. Vai dzirdat? Lai nāk mājās un nekur laukā neiet. Un lai piezvana man! Katrā ziņā!

-   Tas ir kas nebijis, jaunais cilvēk! ledaini atteica bijusī potenciālā sievasmāte. Kāpēc jūs pēkšņi atļaujaties runāt komandējošā tonī?! Labāk lūkojiet izurbties cauri Kafkam. Tas nav vajadzīgs mums, bet gan jums pašam…

-   Tāpēc…

Kapteinis Jevsejevs aprāvās. Nekādus paskaidrojumus viņš nedrīkstēja sniegt. Tāpēc centās kompensēt klusēšanu ar daudznozīmīgām intonācijām.

-   Tas, ko es jums lūdzu, arī nav vajadzīgs man, bet gan jums, viņš teica vissolīdākajā un pārliecinošākajā tonī, kādā vien spēja, cerēdams, ka māte apjautīs situācijas nopietnību. Jo pēc pašķiršanās viņš ne reizes nebija zvanījis bijušajai potenciālajai radiniecei. Lai Šuročka iet mājās un uzreiz man piezvana!

Sura tā arī nepiezvanīja. Vēlāk viņš uzzināja, ka jau nedēļu pirms šiem notikumiem viņa kopā ar muzeju darbinieku un mākslas pētnieku grupu "bija devusies kultūras apmaiņas braucienā uz Drēzdeni un atgriezusies novembra pirmajās dienās. Taču viņas māte neko par to nebija teikusi, lai gan viņš zvanīja ik pa pusstundai. Tad bijusī potenciālā sievasmāte bija atvienojusi telefonu.

Tagad viss, šķiet, bija beidzies, pa kūpošo Teātra centru Dubrovkā staigā operatīvie darbinieki, izmeklētāji un eksperti; stāvos rosās kinologi ar suņiem. Ekrānos nemitīgi atkārtoti rāda nogalinātos vampīrus un vampīrenes kā ar nolūku apvilktajos melnajos līķautos. Tomēr paveikta darba apziņas, atvieglojuma nav. Pazīstams kapteinis no Pārvaldes cīņai ar terorismu, atgriezies pēc uzbrukuma iekritušu, melni nokvēpušu seju, aizputējušām skropstām -, tā arī pateica:

Tagad tikai sāksies īstā ķēpa, Jura. Piemini manus vārdus… Visu kājām gaisā apgriezīs un noķēzīs…

Jura nenoticēja kapteinim, taču tad kā pēc pavēles cits aiz cita laikrakstos sāka parādīties raksti: «Vai uzbrukums bija vajadzīgs?», «Vara nešauj, vara vienojas!» un desmitiem tamlīdzīgu, kas patiešām apgrieza visu kājām gaisā.

Spēka struktūru darbinieki grieza zobus, bet visu veidu tiesībsargi un «liberāli», labi apmaksāti žurnālisti ņēmās lasīt morāli un žēlot jauniņās šahidas, «vēl pavisam bērnus», kuras gulošas bija nogalinājuši nežēlīgie īpašo vienību kaujinieki.

Sazin no kurienes uzradušies labvēļi vienā balsī daudzināja, sak, «vajadzēja izpildīt visas teroristu prasības un izvairīties no asinsizliešanas»! Dubrovkā un Lubjankā pulcējās sašutuši piketētāji.

Jura visu laiku gaidīja, ka vara attapsies no sastinguma un dos pretsparu provokatoriem. Vara tiešām izrādīja aktivitāti un radīja veselu virkni komisiju, tikai nevis lai noskaidrotu vēriena un cinisma ziņā bezprecedenta terorisma akcijas apstākļus, bet gan lai izmeklētu pretizlūkošanas rīcību! No prezidenta administrācijas ieradās delegācija, kuru ieraugot ģenerālis Jefimovs manāmi nobālēja un saruka augumā, bet Eiroparlamenta sesijā Jura to vakar bija redzējis ziņās kāds no Austrumeiropas ministriem jau nolasīja skandalozu ziņojumu, ka Dubrovkas traģēdijas patiesie mērogi tiekot noklusēti, oficiālie un neoficiālie dati par bojāgājušo skaitu pamatīgi atšķiroties, bet pēc uzbrukuma vispār nesot bijis nekādas vajadzības…

Sakaitē atmosfēru, maitas!

Pēc savas nelielās pieredzes Jura jau zināja ikviena jezga, ikviens skandāls, kurā šā vai tā iejaukts Krievijas izlūkdienests un FDD, vainagosies viņam, vecākajam operatīvajam pilnvarotajam kapteinim Jevsejevam, ar ārpuskārtas izsaukšanu uz kafiju: kur ir tavs darbs? Kur rezultāts? Lai tūdaļ būtu uz galda! Vajag nomierināt sabiedrību un priekšniekus! Nē, otrādi priekšniekus un sabiedrību…

Agrāk viņš bija varējis skatīties televīzijā ziņas nomaļus stāvoša vērotāja izklaidīgajā ziņkārē, turpretī tagad iekšā smeldza un spīlēja ikreiz, kad ekrānā parādījās ovālais Baltā nama kupols vai NATO štāba mītne, vai arī filmu pārtrauca steidzams «Ziņu» izlaidums. Tā, lūk, pēkšņi sāc justies piederīgs valsts drošības sistēmai… Tātad arī atbildīgs par visu, kas apdraud šo drošību.

Šāsdienas vizīte pie Kormuhina apstiprināja kapteiņa priekšnojautas.

Kā sokas darbs ar ekstrēmistiska virziena organizācijām? pulkvedis noburkšķēja, šķirstīdams skaļi čaukstošās lapas jaunai, acīmredzot nesen iekārtotai lietai. Uz galda viņam priekšā gulēja liels priekšmets, pārklāts ar pelēku drānu, ar kādu parasti mēdz tīrīt ieročus.

Zem priekšnieka acīm vīdēja dzeltenzili pietūkuši pusloki, uz pieres rēgojās sarkans plankums («Gulējis ar pieri uz galda,» Jura noprata), kabinetā bija jaušams spēcīgs, taču nezin kāpēc ne uzmundrinošs kafijas aromāts.

-   Kādi terorisma aktu profilakses pasākumi ir veikti?

Jura nostājās miera stājā.

-   Ir noskaidroti trīs neformāli grupējumi, kuru pazīmes rada pamatu, lai tiktu izskatīts jautājums par to piepulcēšanu ekstrēmistisku organizāciju skaitam. Nosūtīts pieprasījums Tieslietu ministrijai par tiesiskās ekspertīzes veikšanu. Tiek gatavoti materiāli operatīvi profilaktisko lietu ierosināšanai…

Pēc dažām minūtēm kapteinis Jevsejevs bija ziņojumu beidzis. Visi viņam uzticētie ārkārtējo pasākumu cīņai ar terorismu plāna punkti bija izpildīti, nebija kur piesieties. Tomēr nodaļas priekšnieks neapmierināti pašūpoja galvu.

-  Tas viss ir nekonkrēti, abstrakti… Un tagad ziņojiet, kā sokas ar spiega meklēšanu!

Skaidrs. Viss iepriekšējais bija preambula. Iesildīšanās kārtības labad. Un tagad sāksies īstā vētra. Lai gan itin kā nebūtu iemesla…

Kapteinis paspēra soli uz priekšu un nolika operatīvās izmeklēšanas nodaļas vadītājam priekšā lietu. Tad izklāstīja visu pēc kārtas, nobeigdams ar aģenta Amerikāņa vizīti pie majora Semago.

Kormuhins drūmi šķirstīja papīrus. Ilgi klusēja. Tad izmeta:

-   Secinājumi?

-   Semago ir alkoholiķis, pārlieku tramīgs un pārmēru aizdomīgs. Viņš ne tik vien kā radio skeneri kontaktdakšu rozetē nespētu iebāzt, ja par to draudētu pants par nodevību. Viņš mums neizraisa nekādu interesi, biedri pulkvedi, Jura sacīja. Katrā ziņā no pirmā aizdomās turamo loka es viņu svītrotu.

-  Un ja nu viņš tikai tēlo? Vazā tevi aiz deguna? pulkvedis viltīgi iejautājās.

-   Es nosūtīju pieprasījumu Raķešu karaspēka štābam, viņi arhīvā izpētīja dežūru žurnālus un personālsastāva pavēļu kopijas. Viss sakrīt Semago visā dienesta laikā Dičkovas poligonā dežurējis šahtā deviņdesmit astoņas stundas, turpretī tam pašam Migunovam, kurš atvaļinājās agrāk, sanākušas tūkstoš divsimt! Tāpēc ka Semago gandrīz uzreiz tika pārcelts uz štābu, par sardzes maiņas priekšnieku pilnīgi neperspektīvs amats raķešniekam nekādu izredžu izvirzīties! Secinājums Semago nemelo. Arī Drozdovu viņš nav nogalinājis dūšas par maz…

Jevsejevs ievilka elpu, sakārtodams domas raitā, pārliecinošā kārtībā, un turpināja:

-   Pilnīgi slepenās ziņas no tūkstoš deviņi simti septiņdesmit ceturtā līdz deviņdesmit trešajam gadam nav bijušas pieejamas, vēl vairāk viņš apzināti vai neapzināti vairījies no amatiem, kuros būtu iespējama karjeras izaugsme. Viņš vienkārši ir ļoti slims cilvēks…

Jura pagaidīja, kā Kormuhins reaģēs, taču viņš nereaģēja itin nekā.

-    Kopš deviņdesmit devītā gada ir uzskaitē ceturtajā psihoneiroloģiskajā dispanserā pēc dzīvesvietas. Fobijas, uzmācīgas idejas, neirastēnija, slieksme uz pašnāvību tā rakstīts kartītē. Trīsreiz vērsies maksas narkoloģiskajā klīnikā. Šādā aspektā, domāju, viņš izmeklēšanai interesi neizraisa…

Kormuhins strauji pašūpoja galvu kā stiprās sāpēs un pēkšņi no visa spēka iezvēla ar plaukstu pa galdu Jura pat nobrīnījās, kā viņš nesalauza sev pirkstus.

-   Tā jau es domāju! pulkvedis ieaurojās, un no akustiskā trieciena glāze nošķindēja glāzturī. Tā jau domāju! Atkal nav trāpīts! Kas tu esi par putnu, Jevsejev, es nevaru saprast!… Rogožkins tev ir godīgs! Semago slims! Kad pienāks Migunova kārta, viņš izrādīsies pagalam nelaimīgs, klibs… Bet tavam Katranovam uzradīsies veca māte invalīdu krēslā! Vai tā, ko?

Jura klusēja. Kabinetā vēl kādu brīdi skanēja atbalss. Kormuhins, kuram sārtais plankums no pieres bija izplūdis pa visu seju, lēnām piecēlās no galda.

-  Bet vai tu zini, ka tev pašā degungalā darbojas vesels spiegu tīkls? Pulkvedis atgriezās pie klusajiem, draudīgajiem virstoņiem.

Jura sajuta aukstumu pakrūtē.

-   Kāds tīkls? viņš vārgā balsī jautāja.

-   Lūk, tāds!

Nodaļas priekšnieks norāva pelēko drānu, atklādams kapteiņa skatienam blāvi vizošu metāla cilindru, ko aptvēra ar skrūvēm savilktas cilpas.

-   Vai zini, kas tas ir?! Pulkveža čuksts bija baiss.

Jura tikai papurināja galvu.

-   Tas ir radio skeneris, ko modrie Krievijas patrioti noņēmuši valdības sakaru līnijai Piemaskavā! Lūk, kas tas ir!

Jura satriekts klusēja. Viņš saprata priekšnieka toni nav izraisījis pats spiegošanas iekārtas atrašanas fakts, bet gan tas, ka šī uzparikte kaut kādā veidā ir saistīta ar viņu, kapteini Jevsejevu. Tikai kādā?!

-   Pēc tipa, izgatavošanas metodes, konstruktīvi tehnoloģiskajiem risinājumiem, izmantotajiem materiāliem un daudziem citiem parametriem šis radioskeneris ir uzlabots variants tam, kurš tika atrasts Dičkovas poligonā! Izgatavots tajās pašās laboratorijās! Un uzstādīts pirms mēneša!

«Tas nevar būt!» jaunajam virsniekam bezmaz izlauzās, taču viņš sakoda zobus un paturēja sevī muļķīgās šaubas, kuras uzskatāmi atspēkoja gluži reālais lietiskais pierādījums.

-   Un te ir tas, kurš to uzstādīja! Kormuhins pastiepa roku, kurā bija sažņaugta fotogrāfija.

No fotorobota Juram pretī lūkojās plata, apņēmīga seja, tas bija nenosakāma vecuma vīrietis, līdzīgs vidēji statistiskajam Eiropas iedzīvotājam. Tēla vispārinājums tā bija vai visu vārdisko portretu nelaime. Tiesa, šajā gadījumā bija uzkrītoša pazīme tieva «šķipera» bārdiņa. Taču to varēja nodzīt kurā katrā brīdī…

-   Tādējādi spiegu tikls turpina savu darbību jums pašā degungalā. Un jūs cits citam netraucējat!

Kormuhins beidzot apsēdās savā krēslā.

-   Esmu vainīgs, Jura vienīgi spēja izmocīt.

-   Vai aizdomās turamo kontaktpersonu vidū ir līdzīgs figurants? pulkvedis stingri jautāja.

Jevsejevs pašūpoja galvu.

-   To es nevaru zināt…

-   Kā?! Kormuhins bija sašutis. Vai tad aizdomās turamajiem nav norīkota slepenā novērošana? Vai audiovizuālā kontrole netiek veikta?

-   Tieši tā, netiek…

Šajā brīdī Jura Jevsejevs, neņemot vērā savu pieredzes trūkumu, saprata, ka Kormuhins viņu vienkārši cenšas iebaidīt. Tāpēc ka ne novērošana, ne kontrole nevar notikt bez nodaļas priekšnieka sankcijas. Un pulkvedis lieliski zināja, ka speciāli pasākumi šajā lietā netiek veikti. Vēl vairāk apstiprinādams meklēšanas plānu, viņš nebija devis rīkojumu papildināt to ar novērošanu un noklausīšanos. Tāpēc ka šie pasākumi bija saistīti ar finanšu un resursu zaudējumiem, pie tiem ķeras tad, kad aizdomās turamais noteikts daudzmaz precīzi.

-   Un kas ir darīts, lai par spiegošanu aizdomās turētajiem radītu informācijas izolāciju?

-   Es izklāstīju jums savus priekšlikumus, taču sankciju nesaņēmu. Tāpēc aprobežojos ar šifrētu ziņojumu nosūtīšanu militārās pretizlūkošanas apakšnodaļām…

-    Kādas sankcijas tu vēl gaidi?! Kormuhins atkal blieza ar plaukstu pa galdu, vēl stiprāk, tā ka glāzturis apgāzās un glāze aizripoja pa galda virsmu. Kad gribi izdrāzt skuķi, vai tad tu arī prasi mātes un tēva rakstisku atļauju? Kāpēc neiesniedzi ziņojumu ar konkrētu pasākumu plānu? Kur ir mana rezolūcija: «Nepiekrītu»? Tas esi tu, kas laiž muļķi tā vietā, lai strādātu!

-   Vainīgs, biedri pulkvedi! Jura nostiepās kā stīga un padevīgi urbās acīm priekšniekā. Lai gan tas viņam šķita pretīgi, tomēr spēles noteikumi prasīja tieši šādu izturēšanos. Vai nu jāiet prom no dienesta, vai jāpielāgojas apstākļiem. Bet padevības poza nomierinoši iedarbojas uz priekšniekiem.

-  Tā. Skaidrs… Tas viss, Kormuhins pakratīja Dičkovas spiegošanas lietu un nosvieda to uz galda kā kārti no kavas. Tas tavs skeneris, grodais stāstiņš, par kuru tu dabūji kapteiņa pakāpi, tas viss kaķim zem astes! Jauns dūzis kauj veco desmitnieku!

Tagad viņš uzmeta pa virsu otru pavisam jaunu lietu un uzsita tai ar plaukstu, šoreiz uzmanīgi, lai neapdauzītu pirkstus.

-    Ja neatklāsi visu tīklu, neizrausi kaut no zemes apakšas konkrētus spiegus… Tad viss tavs darbs, Jevsejev, visi tavi spriedelējumi, tavs aizvēsturiskais aparāts, tava bakstīšanās… Tā nevienam nebūs vajadzīga!

Pulkvedis apklusa un lēnām, uzmanīgi atlaidās krēslā, it kā viņam būtu kļuvis slikti ar sirdi.

-   Tikai tā mums vien vēl trūkst, Kormuhins izdvesa jau pavisam citā domīgā un apjukušā tonī. Noņēmis brilles, viņš piespieda pirkstus nogurušajām acīm un nikni tās saberzēja. Patlaban mums jācenšas vākt punktus, nevis pazaudēt jau savāktos! Visa valsts uz mums skatās! Visa pasaule!

Ilgāk klusēt vairs nebija jēgas.

-   Sapratu jūs, biedri pulkvedi! Jura noskaldīja. Veikt pasākumus, lai atrastu nezināmo. Dičkovas trijotnei ierobežot piekļuvi slepenai informācijai. Organizēt novērošanu…

-    Visiem trim, ieskaitot Semago, Kormuhins viņu pārtrauca. Protams, ne jau augu diennakti, nav ko šķiesties ar valsts naudu… Parasta kontrole izlases kārtībā, pa kādām piecām stundiņām katram, lai noskaidrotu, kas kurš par putnu…

Droši vien Juras sejā bija lasāmas šaubas par izlases kontroles lietderīgumu, jo priekšnieks bargi sarauca uzacis.

-   Tad riu tā, Jevsejev. Pietiek raustīt lauvu aiz ūsām. Es tevi, tā sakot, radīju, es tevi arī…

Viņš apklusa, raudzīdamies Jurā tā, it kā nupat pēkšņi būtu pamanījis viņa ārienē kādu šokējošu detaļu, kuru agrāk nebija ievērojis, piemēram, pa neaizpogātu bikšu priekšu laukā rēgojošos bērnu taisāmo daiktu.

-   Re, ko šie tur brīvībā dara! Visi tavi godīgie, slimie un tizlie! Kormuhins atkal pārgāja uz pērkona dārdiem. Teātrus sagrābj! Spridzina! Slepkavo gaišā dienas laikā! Tu redzi vai ne?

-   Tieši tā, biedri pulkvedi, Jura atbildēja un nokāra galvu. Nu jau viņš jutās personiski atbildīgs par «NordOst» sagrābšanu. Redzu…

Kormuhins izpūta gaisu no krūtīm, atbīdīja mapes uz galda malu un atmeta ar roku.

-   Tad ej un strādā, Jevsejev. Strādā! Ekstrēmistus atdod Remņevam, lai darbojas, bet pats meklē spiegus! Katru rītu lai būtu pie manis ar ziņojumu! Un neaizmirsti tu esi FDD operatīvais pilnvarotais, nevis advokāts!… Un vēl mazāk ārsts!

Sajūta bija nepatīkama. Ne jau visumā ierastā brāziena dēļ kāds bija nostrostējis ģenerāli Jefimovu, viņš sabrāza pulkvedi Kormuhinu, bet tas savukārt sadeva vēju kapteinim Jevsejevam. Parasta lieta. Un pat ne tās muļķīgās un netaisnās frāzes «es tevi radīju» dēļ, kas nebija ne plika graša vērta, patiesībā Kormuhinam nebija nekādu nopelnu Juras karjeras veidošanā, par to pateicība pienācās ģenerālim Jefimovam. Arī par jaunajām spiegošanas darbībām Jura neko nevarēja zināt tas arī bija skaidrs. Taču kur citur Kormuhinam bija taisnība organizēt Katranova un Migunova novērošanu vajadzēja jau sen. Varēja arī pats tik tālu aizdomāties. Stulbi. Tikai gausties jau bija par vēlu.

Kad viņš atgriezās kabinetā, Kastinskis sēdēja pie datora, apkopodams informāciju par ieroču un sprāgstvielu pazušanas gadījumiem no noliktavām pēdējos piecos gados. Rcmņevs klabināja atskaiti par Maskavā bez pieraksta dzīvojošo kaukāziešu tautības personu apzināšanu, apstaigājot dzīvokļus.

-   Biedri, kā ierobežot aizdomās turamā piekļuvi informācijai? Jura jau uz sliekšņa vaicāja.

-   Uzliec viņam «vāku», un viss, Remņevs atbildēja, acu no klaviatūras neatraudams.

-   Kā to praktiski lai izdara? Kā lai noformē? Kādas ir nianses?

-   Galvenais, lai būtu pareizais izmērs, Kastinskis noburkšķēja.

-   Es runāju nopietni!… Jura apjucis iebilda.

Dubrovkas traģēdijas dienās viņš bija cik necik satuvinājies ar saviem kabineta kaimiņiem. Pārvalde strādāja pastiprinātā režīmā, visi no ģenerāla līdz praporščikam piecdesmit septiņas stundas nebija atstājuši darbavietu, vairākas reizes Jevsejevs, Kastinskis un Remņevs bija braukuši uz aizturēšanām, aizdomīgu dzīvokļu un vietu pārbaudēm, kur it kā varēja būt tikuši glabāti ieroči un sprāgstvielas. Signāli parasti izrādījās maldīgi, taču vienu reizi viņi bija atklājuši bandītu arsenālu garāžu kooperatīvā. Gandrīz vai nonāca līdz apšaudei, tomēr operatīvie nenobijās, neitralizēja bandītus, izņēma ieročus, bet vēlāk kliedēja stresu ar pudeli «Kremļa sevišķā», konspiratīvi iztukšotu tieši kabinetā, kur viņi gan ēda, gan gulēja…

Sev par brīnumu, Jura uzzināja, ka Remņevam nav ģimenes šā vārda parastajā nozīmē viņš bija iestrēdzis «pa pusei šķiršanās» stāvoklī, izmantoja jebkuru izdevību, lai pēc iespējas ilgāk neatgrieztos pie dzimtā pavarda uguns, un faktiski dzīvo lodīšu gultņu rūpnīcas kopmītnēsstarp citu, netālu no Dubrovkas. Dzīvokļa jautājums daudziem bija aktuāls Kastinskis, kurš vairākus gadus bija mitinājies gaiteņa tipa kopuškās, tagad īrēja istabu Lianozovā, dalot to ar kādu leitnantu no zinātniski tehniskās nodaļas, turpretī sieva ar meitu dzīvo Tverā viņš tur ierodas reizi divās nedēļās. Izrādās, ka veiksmīgo Juru viņi uzskatīja par laimes lutekli un aiz muguras saukāja par «dēliņu». Ietekmīgā tētiņa dēļ, kurš kā ledlauzis attīrīja atvasei ceļu uz laimīgu nākotni. Viņi kļūdījās kas nu atvaļināts VDK apakšpulkvedis par ledlauzi! «Patiešām,» kolēģi nožēlā māja ar galvu. «Kļūdījāmies…»

Tas viss noskaidrojās, tukšojot to pašu burvju pudeli, kas nomierināja trīcošās rokas un kājas, aizgaiņādama atmiņas par mierīgajā Maskavā pēkšņi pavīdējušo visīstāko nāves rēgu… Viņi labi parunājās, atrazdami kopējus tematus, kolēģi izrādījās visnotaļ normāli veči, pat Kafku apsprieda abi, kā noskaidrojās, nevarēja to ciest, īsi sakot kabineta iemītnieku vidū raisījās jaunas attiecības. Ja vēl ne gluži draudzīgas, tad biedriskas jau nu noteikti.

-   Es runāju nopietni, Jura atkārtoja. Ne reizes vēl neko tādu neesmu darījis. Kas tur ir kaut kādas veidlapas jāaizpilda?… Vai kaut kas cits?

-   Saproti, Jura, Remņevs lēni sacīja, nopietni ņemot, mēs ar Kastinski visas savas karjeras laikā neesam notvēruši nevienu amerikāņu spiegu. Mums vienkārši nav tādas pieredzes.

Kastinskis ieķiķinājās.

Jura juta, ka nosarkst.

-   Nejau par to es runāju!…

-   Mēs tevi labi saprotam, Kastinskis atbildēja. Tu runāji pavisam par ko citu. Taču palīdzēt neko nevaram.

-   Lai kā arī gribētu.

-   Labs ir. Paldies par to pašu, Jura noteica un nolika kolēģim priekšā dosjē par ekstrēmistu organizācijām.

-   Priekšnieka rīkojums. Ja reiz spiegus ķert varu vienīgi es…

Nepievērsdams uzmanību Remņeva sašutušajai purpināšanai, Jevsejevs apsēdās pie sava galda.

Tātad viņš būs izdarījis pārsteidzīgus secinājumus nekāds biedriskums nebija izveidojies! Nekas, gan paši tiksim galā…

Jura uzgrieza Šuras telefona numuru. Garie signāli. Kā rādās, telefonu viņi tā arī nebija ieslēguši. Viņš nolika klausuli turētājā, devās uz speciālo bibliotēku un izstudēja attiecīgo pavēli. Tad atgriezās un uzrakstīja ziņojumu uz ģenerāļa Jefimova vārda.

«…ņemot vērā, ka aizdomās turamajiem ir pieeja svarīgai informācijai, lūdzu sankciju ierobežot pulkvežu Katranova un Migunova, kā arī majora Semago faktisko piekļuvi šādai informācijai, kā arī atļaut veikt minēto personu ārējo novērošanu un audiovizuālo kontroli…»

Nedaudz padomājis un atcerējies spiegu trillerus, Jura papildināja:

«Uzskatu par mērķtiecīgu piegādāt katram aizdomās turamajam marķētu dezinformāciju, kuras noplūde palīdzēs identificēt avotu un noteikt, kura no minētajām personām saistīta ar ārzemju izlūkdienestu.»

* * *

-   Vai Dostojevskis tev neatradīsies, papucīt?

Semjonovs pacēla galvu. Neliela auguma puisis slēpošanas jakā ar acīm pārvilktu kapuci stāvēja pie letes un, lūkodamies viņā, nekaunīgi smīkņāja. Tad sāka nevērīgi šķirstīt ar polietilēna plēvi pārklātos vīriešu žurnālus.

Semjonovs sarauca uzacis.

-   Dostojevska nav.

-   Un Merilina Monro? puisis nekavējoties pajautāja, un viņa smaids kļuva vēl platāks.

-   Beigusies Monro, Semjonovs noburkšķēja.

Puisis acīm redzami kaut ko gribēja, tikai Semjonovs

nezināja ko tieši. Ar «jumtu» ir kārtībnieks, geju vai kaukāzieti viņš neatgādina, nodokļi samaksāti, bikšu priekša ciet.

-   Ko vajag? Semjonovs tieši noprasīja.

Mirkli pirms jautājums bija noskanējis, smaids puiša sejā apdzisa, skatiens aizslīdēja sānis un apstājās, kā mēdz notikt ar cilvēkiem, kuri runā pa telefonu. Puisis novērsās un steidzīgā solī devās projām no grāmatu galda. Semjonovs redzēja, kā viņš iekāpj veikala priekšā novietota veca BMW pasažieru sēdeklī. Logu tīrītāji priekšā sakustējās, notraukdami no stikla ūdens migliņu, taču mašīna turpināja stāvēt un nekur nebrauca.

Pēkšņi Semjonovs saprata, kāpēc puisis bija ieradies un ko viņš gaida. Sirds salēcās. Nekas, nekas. Viņš nebija ar pliku roku ņemams, bez vajadzības neies satraukties. Ne uz tādu bija uzrāvušies.

Roka sačamdīja kabatā melnas plastmasas brilles, kuras kādreizējam PSRS VDK ārējās novērošanas dienesta darbiniekam Aleksejam Fjodorovičam Semjonovam bija bijušas tikpat neatņemama imidža sastāvdaļa kā Bojarskim viņa platmale. Bet nejau brilles bija galvenais. Zem tām pirksti sataustīja duncīti ar smailu izšaujamu asmeni, tas tagad daudz vairāk varēja noderēt. Vajadzēja tikai, lai parocīgais rievotais spals uzreiz ieguļ plaukstā un nekas cits pirkstiem ceļā negadās.

Semjonovs izvilka brilles, pagrozīja rokās, taču uz acīm nelika. Ir jau gandrīz ziema, teju, teju sāks snigt, un arī agri satumst. Cilvēks melnās brillēs tādos apstākļos izskatās dīvaini un pievērš lieku uzmanību. Un, kaut gan viņš sen vairs nebija slepenais, tomēr, tāpat kā allaž, uzskatīja, ka pievērst uzmanību nav vajadzības. Tāpēc brilles iebāza azotē, atkal iebrauca roku kabatā un nu uzreiz sataustīja dunci tagad nekas netraucēja, lūk, arī podziņa zem īkšķa…

Dunci viņš bija nopircis tepat netālu pazemes pārejā par simt piecdesmit rubļiem. Turpretī veikalā tieši tāds pats maksā sešus tūkstošus! Tātad nav tāds pats, droši vien cits tērauds… Bet cik nu tas daudz citādāks, ja šis maksā četrdesmit reižu lētāk? Bijis tas no kartona vai finiera, tad būtu skaidrs. Nē, tērauds matēts, ar spīdīgu griežamo šķautni un robiņiem pie pamatnes, zīmuli, rau, vienā paņēmienā pāršķeļ! Tāpēc ka tas, par sešiem tūkstošiem, ir domāts stulbajiem bagātniekiem, kuriem vienalga, cik maksāt. Bet viņam nemaz labāka nevajag… Aleksejs Fjodorovičs apmierināti pasmīnēja, sabozās asajā vējā un ciešāk ievīstljās apkaklē.

Sezona beidzas, novembra otrajā pusē visas vaļējās tirgotavas vāc nost līdz pašam aprīlim, var teikt, ka ielu tirdzniecība jau tagad ir pieklususi. Kuram lasītājam patīk šķirstīt grāmatas, stāvot ledainā vējā? Tad jau labāk paslēpties lielā, siltā veikalā tur, ja paveicas, arī kafiju var padzert…

BMW salonam ir balti, nosvīduši stikli. Ilgi gaida. Taču, spriežot pēc visa, «mammai» ar «meitiņu mūziķi» drīz jānāk. Pats trakākais, ka Aleksejs Fjodorovičs nezina, kas ir šie puiši drošībnieki vai bandīti, tie paši, kuru paspārnē ir šejienes heroīna ražotne. Tagad visi izskatās vienādi, arī paņēmieni vieni un tie paši. Otrajā gadījumā viņam, protams, nepavisam labi neklāsies.

Bet gan jau, dzīvosim redzēsim.

Semjonovs sakārtoja no polietilēna pārklāja apakšas izlīdušo «Kulinārijas atlanta» stūri. Acis ierasti filtrēja augu dienu priekšā rēgojošos pūli.

Rau, kur iet militārists pulkveža papahā taisns, izslējies, labi kopts štāba darbinieks, uz piedurknes emblēma sakrustoti dzelteni lielgabali, taisni prieks skatīties. Pulkvedis vai nu dzīvo, vai strādā tepat netālu līdzās ir Militārā universitāte, arī Ģenerālštābs ar roku sasniedzams, bet varbūt iet uz lielveikalu pēc maizes, desas un pelmeņiem viņš bieži te staigā.

Bet desmit metru aiz viņa «aste». Tieši tā «aste». Semjonovs nešaubījās. Vīrietis neuzkrītošā, bezveidīgā ādas jakā trešo dienu velkas pulkvedim pakaļ kā pielīmēts. Aleksejs Fjodorovičs atcerējās, kā pats bija staigājis pakaļ objektiem, un neviļus juta līdzi kolēģim aukstums, slapjdraņķis, bet tu nemanāmi lavies šim pakaļ, biedri praporščik, ievēro distanci, bet neizlaid no acīm! Un pielūko, ka nepazaudē, citādi izlidinās tevi no Sistēmas un varēsi vilkt dzīvību civilajos, labākajā gadījumā varbūt iekārtosies, lūk, tā, grāmatas pārdot… Bet ziemā, starp citu, tirdzniecības nav un arī algas nav, iztiec, mīlīt, ar pensiju vien! Un viss tikai tā pinkainā amerikāņu spiega dēļ, kuru viņš pazaudēja toreiz, septiņdesmit otrajā! Tagad būtu FDD ģenerālis vai pulkvedis, komandētu simtiem izsekotāju, tādu kā šis te necilais vīrelis…

Lai gan «tādu» vai citādu skaidrības nav, kas viņš, tas necilais vīrelis, patiesībā ir. Vai valsts uzdevumā izseko objektu vai pulkveža sieva nolīgusi, vai varbūt bandīti. Varbūt viņš ir killeris un gatavo likvidāciju. Viss ir sajaucies, nevar tikt gudrs kuri ir savējie, kuri sveši…

Ņemsim, piemēram, to pašu «Nord-Ost». Šitāds pliķis! Tas ir tāpat, kā kad baltkrievu partizāni četrdesmit otrajā gadā būtu ieņēmuši Berlīnes operu. Semjonovs pēc tam ne reizi vien tika domās skatījis tās dienas divdesmit trešā oktobra notikumus, atcerējies raibo daudzgalvaino straumi, kas bija plūdusi viņam garām, atcerējies… Un tomēr nevarēja atcerēties. Nevarēja būt pārliecināts, ka bija viņus redzējis. Vai otrādi ka nebija redzējis. Maskavā ir ļoti daudz «melno». Viņš pat bija pārstājis viņus izdalīt no pārējā pūļa, acs bija apradusi… tāpēc ka Maskavas pūlis bez viņiem čečeniem, gruzīniem, armēņiem jau vairs nelīdzinās Maskavas pūlim. Visi bija pieraduši. Dažbrīd Semjonovs itin kā atminējās, ka jā, tieši tas, kuru rādīja televīzijā, Barajeva palīgs, vārdā Ruslans… Tūdaļ pēc diviem, uzreiz pēc pusdienām, viņš iznāca no metro kopā ar jaunu sievieti, Semjonovs vēl tika pievērsis uzmanību, ka viņai jaka bija ļoti brīva, divus trīs izmērus par lielu, piedurknes kuļājas… Pēc tam viņš bija pārslēdzis uzmanību uz piedzērušiem huligāniem, kuri pie veikala tika uzsākuši kautiņu. Un viss. Bija aizmirsis Ruslanu.

Ja tas patiešām bija bijis viņš.

Semjonovs nezināja. Viņš šaubījās un ļoti dusmojās uz sevi. Un ja nu?…

Ja arī viņš būtu pievērsis uzmanību, tik un tā nevienam neko nebūtu teicis. Tāpēc ka viņš vairs nav šīs cienījamās organizācijas darbinieks. Ja varētu dabūt rokā to pinkaini un sadot viņam pa purnu! Tā pamatīgi sadot, no sirds!

Un ja tomēr būtu pateicis?

Tad viņā tik un tā neviens nebūtu klausījies.

Un ja nu būtu?

Tad, iespējams, nebūtu «Nord-Ost». Simt divdesmit pieci cilvēki būtu palikuši dzīvi un pat nejustos izbrīnīti vai pateicīgi viņi vienkārši būtu noskatījušies jautro mūziklu un gājuši mājās.

Vai tādā gadījumā viņš, bijušais pretizlūkošanas darbinieks Aleksejs Fjodorovičs Semjonovs, būtu vecuma galā kļuvis par varoni? Varbūt arī būtu kļuvis, kas zina. Varbūt tagad nestāvētu šeit kā tāds pamuļķāks Salavečuks… Viņš asinīs izpeldinātu to pinkaino jeņķu gnīdu, ja trāpītos pa rokai…

Nav vairs spēka stāvēt šeit, vērot, kā valsts ripo bezdibenī, un neko nedarīt. Nav spēka klusēt. Un Aleksejs Fjodorovičs neklusēja. Pirms divām dienām viņš bija aizgājis uz Pārvaldi cīņai ar nelikumīgu narkotiku tirdzniecību, tur viņš bija aprunājies ar baltmatainu vecāko leitnantu, pastāstījis visu par aizdomīgajām «meitiņām un māmiņām» un pat uzrakstījis iesniegumu kā pieklājas. Tā, lūk. Tikai tagad viņš nezināja, kurš bija atbraucis pēc viņa signāla «savējie» operatīvie vai baņģuki, kuru paspārnē norisa heroīna tirdzniecība, kuriem vecākais leitnants piespēlējis informāciju par pārlieku modro tirgotāju pie grāmatu galda.

Pie dzeltenās līnijas nobremzēja mirdzošs volvo ar signāluguni un Aizsardzības ministrijas numuriem. Pulkvedis tajā iekāpa un aizbrauca. «Aste» tūdaļ tvēra mobilo un atskaitījās. Pēc tam iegriezās kafejnīcā mierīgi iedzert tēju vai kaut ko stiprāku. Viņš savu bija padarījis nodevis objektu kolēģiem. Atpūties, kolēģi, sasildies.

Un tur jau arī «mammīte» ar «meitiņu» izgriežas no Blagoveščenskas. Nu tad beidzot. BMW pretī veikalam tūdaļ iedarbināja motoru, no izpūtēja izlauzās dūmu mākonītis. Stikls šofera pusē lēnām pabrauca lejup tā bija norunātā zīme, tas nozīmē, ka gaida devu. Aizdomās turamās palūkojās apkārt un virzījās uz mašīnu.

Semjonovs ar slotiņu noslaucīja ūdeni no polietilēna, sadabūja cigareti un aizsmēķēja.

«Mammīte» noliecās pie BMW pavērtā loga. «Meitiņa» gurdā ziņkārē skatījās apkārt. Tad atvērās aizmugures durvis. Heroīna tirgones veikli ieslīdēja sēdeklī, durvis aizcirtās. Tajā pašā acumirklī īsi iekaucās riepas. BMW sakustējās, iztraucās no savas stāvvietas un, riskanti iespraucies pa Tveras ielu braucošajā mašīnu rindā, pazuda skatienam.

Tas bija viss.

Aleksejs Fjodorovičs atvilka elpu. Tātad tomēr tie nebija bandīti. «Savējie». Tas nozīmē, ka viņš visu bija izdarījis pareizi un viņa signāls bija sadzirdēts.

Viņš atskrūvēja termosu ar kafiju, izvilka no somas sviestmaizi un paēda pusdienas. Paretam kāds apstājās pie letes, uzdeva viņam kādu jautājumu. Aleksejs Fjodorovičs sparīgi runājās ar pircējiem, aizmirsdams aukstumu un lietu, un pat izmanījās pārdot «Dimantu fonda dārgumu» dāvanas izdevumu. Acis visu šo laiku ierasti filtrēja pūli, meklējot spiegus, teroristus un narkotiku tirgoņus. Ko lai saka iespējams, viņš uz priekšu vairs neklusēs. Viņam pat sametās žēl, pirmo reizi pa visu šo laiku, ka sezona beidzas un leti nāksies novākt. Tik pateicīgs novērošanas punkts… Un līdz pavasarim vajadzēs iztikt no pensijas vien… Ek, pinkaini, trāpies tik man pa rokai!

Piektā nodaļa digeri un punduris

2002. gada 29. oktobris, Maskava

Bruno, kā jau pieklājas īstai zvaigznei, kavēja.

Mežainis, Sesks un Miša klusēdami stāvēja Aleksejevas stacijā pārejā un skatījās, kā zemās, ķerainās debesis izgāž pār Maskavu tonnām auksta ūdens. Pleca sajūta, kas raksturīga cilvēkiem, kurus vieno kopējas intereses, starp viņiem nebija izveidojusies. Katrā ziņā Seskam tādas sajūtas noteikti nebija. Uz Mežaina stāstījumu par Mišas varoņdarbiem pie «Mežāža» Sesks reaģēja vārgi, pareizāk nereaģēja nemaz. Arī izrēķināšanos ar ņeveroviešiem viņš nekomentēja. Pēdējā laikā viņš aizvien bija sliktā garastāvoklī. Varbūt Ritas dēļ, bet varbūt tādēļ, ka viņš neatzina pārsteidzīgas pazīšanās un ciest nevarēja ņemt līdzi pazemē svešus cilvēkus. Viņi arī nevienu nekad netika līdzi ņēmuši. Agrāk. Un te tas Adžimuškajas partizānis un triku meistars vienā personā…

-   Pretīgais strupulis, Sesks nošņācās, kad pārejas viņā galā beidzot pavīdēja pundura stāvs puse no cilvēka auguma. Spieķa…

Bruno bija ģērbies garā, līdz puslielam, melnā mētelī, viņš patiešām atgādināja apdegušu sērkociņu vai elku dieviņu no sena pagānu tempļa. Dažu soļu attālumā no viņiem Bruno apstājās kā zemē iemiets.

-   Es viņu nepazīstu, viņš sacīja, skatīdamies kaut kur zemē.

Sesks klusi precizēja:

-   Ko tu nepazīsti, ķēms tāds? Tu gandrīz stundu nokavēji.

-   Viņu. To tur.

Punduris piegāja pie Mišas un ar pirkstu iebadīja viņam dzelžainajā vēderā. Augstāk viņš nebūtu aizsniedzis, lai kā arī gribētu.

-   Tas ir Miša, Mežainis sacīja. Viņš nav ne kruķis, ne bandīts. Viņš nāks mums līdzi.

-   Es neesmu ne kruķis, ne bandīts, Miša apstiprināja. Bet kas tas kruķis ir?

Mežainis un Sesks saskatījās.

Bruno nosmīkņāja un vēlreiz ieinteresēti pabakstīja ar pirkstu kā ārsts apskates laikā. Tad, izturējis diženu pauzi, teica:

-   Es esmu Bruno Allegro, nevis kāds ieskrietuves ambīlis. Tā nebija runāts. Lieks cilvēks lieki izdevumi. Simt piecdesmit dolāru pa virsu.

Sesks paspēra soli viņam tuvāk, Bruno sinhroni atkāpās, it kā viņi dejotu tango.

-   Paliec, kur esi, citādi es atkal tevi nokautēšu!

-   Mums patlaban nav liekas naudas, Mežainis izlīdzinoši sacīja. Vēlāk atdosim…

-   Kas vēlāk, tas par vēlu, Bruno atsaucās. Man nepatīk tas tips. Ja tā es aizeju!

Viņš tiešām pagriezās un devās atpakaļ.

Digeri vēlreiz saskatījās, tad abi palūkojās uz Mišu. Tas paraustīja plecus un aši devās pakaļ pundurim. Bruno nogriezās aiz aptiekas kioska.

-   Tu dzirdēji, ko viņš pajautāja? Sesks painteresējās. No Mēness nokritis, vai?

-   Jā, ērmoti gan… Mežainis pakasīja pakausi. Varbūt Kerčā vārdu «kruķis» nelieto…

Uz pāris sekundēm Miša bija nozudis no redzesloka, bet, kad parādījās no jauna, tad soļoja jau atpakaļ un viņa izstieptajā rokā, nikni spiegdams, spirinājās aiz apkakles paceltais Bruno. Pundura seja bija piesārtusi, kājas kuļājās gaisā, pūlēdamās iespert Mišām pa kājstarpi, dūres zibēja gaisā, nespēdamas aizsniegt mērķi. Garāmgājēji atskatījās, pilnīga iereibuši meiča skaļi smējās, tupstīdamās un sizdama sev pa gūžām.

-  Viņš teica, ka vairs tā nedarīšot. Miša nolaida Bruno zemē līdzās Mežainim. Piedosim viņam.

Bruno tūdaļ atlēca sānis un raidīja desmitstāvu lamuvārdus, draudīgi tverdams pie kabatas un badīdams uz Mišas pusi ar rādītājpirkstu. Miša klausījās, galvu pieliecis, un pēkšņi ar netveramu kustību pārvietojās telpā līdzās Bruno un apveltīja viņu ar skanīgu knipi. Ne sitienu, ne pļauku, bet tieši knipi. Bruno galva noraustījās, viņš apklusa un atkāra žokli.

-   Klusēt! Miša iespaidīgi sacīja. Es tādus jokus neatzīstu. Ja uzvedīsies kā pieklājas, mēs būsim draugi un partneri. Vēl viena histērija sprandu apgriezīšu! Un tagad ejam. Neatpaliec!

Lielie saskatījās, paņēma mugursomas un devās uz izeju. Bruno, kā par brīnumu, paklausīgi slāja nopakaļ, nemitēdamies kaut ko purpināt zem deguna.

Iepriekšējo vakaru Mežainis pilnībā bija veltījis Bojarinova «Aprakstiem». Uz galda, pārklāta ar avīzi, dega sakropļotā lampa, viesistabā klusi gulšņavāja varenais kerčietis Miša, kurš radikāli un uz visiem laikiem bija atrisinājis viņam un Seskam radušos sarežģījumus. Un par kuru Mežainis, atklāti runājot, itin neko nezināja. Turklāt vairāk par visu viņā izbrīnu radīja nevis Mišas pirmatnējais spēks un rīcības vērienīgums, bet gan tas vienkāršais fakts, ka viņš krūšu kabatiņā līdzās makam un dokumentiem allaž nēsāja zobu birstīti un viņa zeķes neoda, viņš, starp citu, tās pirms gulētiešanas bija izmazgājis un cieši aptinis ap dvieļu žāvētāju vannas istabā… Interesants tips.

Bet Mežainis gluži kā aizgrābts ceļinieks klīda pa Nikolaja laika Maskavas pazemi, pētīdams trauslos, kā čipsi lūstošos, pusgadsimtu senos novilkumus, salīdzinādams tos ar Bojarinova un ari paša digcru kartēm, kuras no rīta pastā bija palielinājis, kā arī savām atmiņām, kas gan bija miglainas kā desmitā pirātiskā kopija.

«…Punduri, kopskaitā seši pāri, tika Maskavā ievesti no Āfrikas pēc cara Ivana IV Vasiļjeviča pavēles un ieskaitīti viņa personiskajā apsardzē… Apveltīti ar kareivīgu dabu un neparastu spēku, punduri sava mazā auguma dēļ viegli varēja paslēpties pils istabās, neredzami sargājot valdnieka dzīvību no ienaidnieku spiegiem un citiem pārdrošiem ļaudīm… Ar savu ārējo izskatu aizjūras punduri dikti atšķīrās no Krievzemes punduriem un pundurienēm, turklāt naktī tie redzēja tikpat labi kā dienā…»

Kas tie par jokiem?!

Mežainis noskurinājās un acīm ieurbās litogrāfijā, kurā bija attēlots krāšņs sargs, kurš, kājas iepletis, stāvēja pils gaiteņa nišā, tērpts kuplās biksēs, ar jostu apsietā platā kreklā un mauru turbānu galvā. Ar sānis pastiepto roku viņš balstījās uz šķēpa ar platu, lapai līdzīgu asmeni. Agrāk Mežainim bija šķitis, ka tas ir parasts sargs, taču tagad, ieskatoties labāk, viņš redzēja, ka šķēpnesis nesniedzas pat līdz pusei no nišas augstuma. Un vēl seja… Apaļas, izvalbītas acis, plats, pieplacināts deguns, milzīga mute… Viņš vairāk atgādināja neandertālieti nekā mūsdienu cilvēku. Vai pērtiķi… Kā tie radījumi pazemē, ja vien viņš nebija murgojis.

Kas bija noticis patiesībā? Kas nebija?… Kaut kas bija noteikti, un Sesks ir liecinieks. Un viss pārējais? Un pazemes pilsēta? Un slīkoņiem līdzīgās ēnas senatnīgajās drānās… bet galvenais vezuma atliekas, kārnais divgalvainais ērglis ar Paleologu monogrammu uz krūtīm?… Kādas blēņas! Kādas… Tomēr ļoti gribas ticēt. Mežainis neatļāvās smēķēt, lai nejauši nesabojātu novilkumus, kaut gan prasīt prasījās, tomēr arī atrauties no galda nebija spēka viņš košļāja sērkociņus, sakošļāja veselu kārbiņu, mēģinādams restaurēt savu maršrutu pēc senajām Bojarinova kartēm. Un galvenā doma vai viņš šo maršrutu bija veicis īstenībā?

Izplūdusi, neskaidra mirāža. Briesmīgs sapnis. Slimīgs murgs. Pajautā simt cilvēkiem tā atbildēs visi kā viens. Tikai vakar viņš bija ķēries pie savu pazemē lienamo bikšu mazgāšanas un aiz oderes uzgāja grumbuļainu tumšu monētu… Izmērcēja sodas šķīdumā, nospodrināja ar pulējamo pastu Svētais Juris zirgā ar šķēpu caurdur uzvarēto pūķi 1575. gada piecu kapeiku monēta!

Tātad tie nav murgi, slimība vai izdomājums! Te tas ir lietiskais pierādījums! Ap pusčetriem naktī, kad acu priekšā sāka peldēt zaļi riņķi un viņš, beidzot aizvēris biezo, nospeķoto sējumu, apsēdās virtuvē uz grīdas un ar baudu aizsmēķēja, viņš skaidri zināja, ka vietas, kurās viņš bija bijis, atrodas zem Borovicka pakalna. Iespējams, tā ziemeļu daļā. Iespējams, zem viena no Kremļa Arsenāla torņiem. Iespējams, zem Nikolaja. Tālāk sākas nepārbaudīti minējumi… Taču arī tie… Mežainis pasmīkņāja. Tas ir tāpat kā sapnī aizlidot uz Mēnesi un pamostoties ieraudzīt sevi televīzijā Mēness hronikas kadros.

Kremlis. Tātad zem Kremļa ir ceļš, un viņš pa to ir gājis. Slims un pusdzīvs. Un atgriezies. Un noies šo ceļu vēlreiz.

* * *

Profesionālajā slengā parādījies jauns termins «melnā sestdienas talka». Tam nav nekāda sakara ar grupu «Black Sabbath». Arī ar «atbildīgo» bandītu vai tiesībsargu bezmaksas apkalpošanu no prostitūtu puses tam nav saistības. Šis termins apzīmē operatīvo darbinieku nesavtīgu, brīvprātīgi obligātu palīdzības sniegšanu, protams, no pamatdarba brīvajā laikā, pulkveža Galkina izmeklēšanas grupai, kura izmeklē Dubrovkas terora akta lietu. Liecinieku vien tajā ir ap tūkstoti, ar katru vismaz reizi jātiekas, jāaprunājas, jānoformē protokols, iespējams, jāatzīst par cietušo; ja vajag, jāizņem un jāpievieno lietai drēbes un citi lietiskie pierādījumi. Tādējādi izmeklēšana vilksies pāris gadu. Bet lieta ir guvusi plašu atbalsi par to runā visi, to kontrolē visaugstākā priekšniecība. Tātad kas jādara? Jāpalielina finansējums, jāpiesaista papildu kadru resursi, maksimāli jāizmanto zinātniski tehniskie līdzekļi? Jā, taču tas ir Rietumeiropas variants. Krievijā ir savas metodes «visi uz klāja!», sturmēšana, sestdienas talka. Lēti un labi.

Vispār ņemot, Jura Jevsejevs «melnajā talkā» arī atstrādāja savu tiesu godīgi nopratināja desmit liecinieku. Precīzāk deviņus lieciniekus un vienu liecinieci, Marinu Oļegovnu Pavlovsku, dzimušu tūkstoš deviņi simti astoņdesmitajā gadā, maskavieti, Horeogrāfijas akadēmijas studenti, slaidu brūnacainu tumšmati ar tievu vidukli un skaistām kājām. Marina bija piedalījusies izrādē, dejojusi grupas numurā «Mašīnistes» tur bijuši daudzi neprofesionāli aktieri. Kad sākusies visa jezga, viņa atradusies kulisēs. Kopā ar divām draudzenēm paguvušas aizskriet līdz ģērbtuvei, tur viņas ieslēgušās un aizbarikadējušās, bet, iestājoties naktij, sasienot drēbju gabalus, pa logu izkļuvušas laukā. Principā tas arī būtu viss.

Nē, ne viss. Marina stāstīja vienkārši un lietišķi, neklīrējoties un nedramatizējot. Reizēm pat mulsi pasmaidīdama divām no trim draudzenēm, arī Marinai, nācies bēgt vienās zeķbiksēs, viņu kopā sasietie džinsi palikuši karājamies pie loga. (Trešajai draudzenei bijuši svārki.) Šis smaids Jurā kaut ko aizkustināja. Pabeidzis rakstīt protokolu, viņš, sev par brīnumu, uzdeva Marinai Oļegovnai vienu jautājumu, kas neattiecās uz lietu. Un saņēma vienkāršu un skaidru atbildi. Lieta tā, ka skatītāju zālē tovakar sēdējis viņas labs paziņa. Vienkārši labs paziņa. Kursa biedrs. Taču viņš bija atnācis uz izrādi tieši viņas dēļ. Vēlāk protokolos viņš figurēja kā «līķis-numurs tāds un tāds-autobuss», tas ir, bija to skaitā, kuri gāja bojā līdz operācijai vai tās laikā un atradās bēdīgi slavenajā autobusā numur divpadsmit. Divas šautas brūces krūtīs un vēderā. Tā ka, Marina sacīja, raudzīdamās Juram tieši acīs, pagaidām viņa nevēlas ne ar vienu satikties.

Jura juta, ka nosarkst. Vai nobāl.

-    Nē, es negribu teikt, ka tie bija jūsu cilvēki, viņa apķērās. Vienkārši, nebijis manis, viņš būtu sēdējis mājās. Un būtu dzīvs. Vai saprotat?

-   Saprotu, Jura atbildēja.

Jau mājās viņš atcerējās, ka ar savu Suročku arī bija iepazinies talkas laikā. Tikai tā bija bijusi parasta, nevis «melnā».

Pēc divām nedēļām Marina pati piezvanīja viņai bija Juras vizītkarte, viņš tās bija devis visiem lieciniekiem. Viņa teicās atcerējusies vēl kaut ko lietas sakarā un varētu tiekoties pastāstīt.

Nākamajā dienā viņi vakariņoja «Manēžā», bet pēc tam pastaigājās pa krastmalu. Par «Nord-Ost» netika bilsts ne vārds. Vakars paskrēja komētas ātrumā. Bez smaida, kas patiešām bija ļoti jauks, Marinai atradās vēl daudz citu labu īpašību. Ar vārdu sakot brīnišķīga meitene. Kādreiz nopietni nodarbojusies ar sportu, ieguvusi pilsētas un Viskrievijas kausus vingrošanā, turklāt zina, kā bija vārdā čigānietei, kurai Puškins pirms kāzām sarīkoja «puišu ballīti», bezgalīgi ciena Zilu Vernu un vispār labu fantastiku, ciest nevar Juriju Nagibinu par viņa «Dienasgrāmatām», mīļākie komponisti Džefs Linns un Sibēliuss. Turklāt ne mazāko aizdomu par klīrību vai zīmēšanos. Vienkārši un skaidri. Un Juram tas nepavisam nešķita aizvainojoši, tieši otrādi. Itin kā viņš pats būtu izlasījis abus zilos sējumus «Atmiņas par Puškinu» un noklausījies diskā «Skumju valsi» un «Tapiolu», un arī viņam tas viss patiktu.

Viņi nostaigāja no Kremļa krastmalas līdz pat Lužņikiem, beigās kājas vairs neklausīja, bet, pārnācis mājās, Jura atskārta, ka vēl aizvien smaida.

-   Pietiek smaidīt, viņš ieteica savam atspulgam spogulī. Šķiet, šo spēlīti mēs jau esam spēlējuši.

Tomēr sestdien viņi aizbrauca uz Paramonovu, uz etniskās mūzikas koncertu. Dejoja, ēda karstus pīrādziņus un nokavēja elektrisko vilcienu. Pārnakšņoja vietējā zemas kvalitātes viesnīcā ar dušu kopējā gaitenī. Kad nemīlējās, tad pļāpāja un smējās, gluži kā narkotiku apdullināti.

Negulēja ne brīdi. Jura nezināja, ka tā var būt.

* * *

Pārģērbās «sausajā dokā», kur vēl pietika dienas gaismas, kas nāca no atvērtās lūkas. Vajadzēja redzēt Seska seju, kad Miša ielīda neskaitāmām kabatiņām aplipinātā gumijotā kombinezonā, apāva vieglītiņus plastikas zābaciņus, uzlika galvā ķiveri, aprīkotu ar nakts redzamības ierīci un pelerīni, kas piesedza kaklu, apjoza biezu vēršādas jostu, kur sakarināja daudz dažādu spīdīgu dzelžu nazi, cirvīti, trosi ar atsvaru, knaibles, «plaķenes», ogļskābās gāzes balonu, divus megajaudīgus lukturus, uz kuriem varētu izcept kotleti, un vēl kādu neparastu ierīci dziļuma mērītāju, vai?!… Ne Sesks, ne Mežainis nekad nebija redzējuši dziļuma mērītājus… Arī infrasarkano briļļu Maskavas digeru arsenālā nebija. Bez tam viņam kaut kas pamatīgi klaudzēja mugursomā, kura droši vien svēra kādu tonnu.

Mežainis jau mājās bija paguvis aplūkot visu šo krāšņumu, viņš bija morāli sagatavojies, jo mītnieks tika pārvedis no Majakovkas visu savu iedzīvi, arī Mišas patoloģiskā kārtības mīlestība viņam jau bija pazīstama. Turpretī Sesks tam nebija gatavs, viņš kļuva vai zaļš un tā kā ierāvās savā brezenta jaciņā un trikotāžas micītē ar lētu pieres lukturi.

-   Kāda velna pēc tev vajadzīga ķivere, ko? viņš verbalizēja savas iekšējās pārdomas. Hokeju spēlēsi, vai?

-   Tad jau redzēs, Miša labsirdīgi atsaucās.

-   Nekas… Es arī, kad pirmo reizi līdu pazemē, sakarināju sev virsū visādus krāmus, Sesks viņu atbalstīja.

Priekš Bruno Mežainis bija atstiepis kaimiņu puikas bikses un jaku, taču drēbes izrādījās maķenīt par lielām.

Bruno, pieradis uzstāties spilgti zaļā, zvaigznēm izšūtā tērpā, bija neapmierināts, lai gan no skaļiem protestiem šoreiz atturējās. Mežainis uzmauca viņam uz pieres lukturīti un sacīja:

-   Tagad tu esi īsts zvaigžņu puika!

Sesks nedaudz pārveidoja šo apzīmējumu, un lielie iesmējās, bet mazais sapūtās.

Viņi bez starpgadījumiem nokļuva līdz Mazās Pirogova ielas «līķu kambarim». Lielāko ceļa gabalu Miša turējās avangardā līdzīgi ogļraču vairogam, tikai paretam mainīdamies ar Mežaini. Sesks drūmi vilkās nopakaļ, skubinādams Bruno.

-   Vai viņš te jau ir bijis? Sesks apjautājās Mežainim, kad mērķtiecīgais kerčietis bija izrāvies tālu uz priekšu.

-  Jā, Mežainis atbildēja. Pāris reižu pastaigāja. Kas tad ir?

-   Varbūt tu šim vēl arī savu karti esi uzšķiņķojis no priekiem?

-   Nepuksti. Mežainis novērsās. Starp citu, kā iet tavai Ritai? Nav zvanījusi?

Sesks neko neatbildēja.

Ieeja pagrabā no kolektora puses atkal bija aizkrāmēta ar kaut kādiem dēļiem, kurus viņi trijatā ātri novāca. Bruno rokas nesmērēja, stāvēja maliņā. Kad eja bija atbrīvota, Miša ierasti izvirzījās priekšgalā un sastinga, brīdinoši pacēlis elkonī saliektu kreiso roku. Sesks nenoturējās neieņurdējies.

-   Man teica, tur esot paššāvējs. Miša pagriezās pret

viņiem.

>

-   Paššāvējs ir tālāk, Arnij, Sesks nošņāca.

-   Ārnijl Miša nesaprata.

-   Svarcenegers. Arnolds. Terminators. Viņu tu atgādini vairāk nekā Adžimuškajas partizāni. Asta da vista, bebi!

-   Tas ir ķinītis? Miša nesatricināmi apjautājās.

-   Nūja.

-   Skaidrs.

-   Kas par paššāvēju? Bruno pēkšņi satraucās. Kas par desām? Man par to…

Miša paskatījās uz viņa pusi un pielika pirkstu pie lūpām. Bruno acumirklī apklusa, jau otro reizi ārkārtīgi pārsteigdams klātesošos visus, atskaitot, protams, Mišu.

Paššāvēja «līķu kambarī» nebija, un neatradās arī nekas, kas liecinātu, ka tas tur būtu bijis. Vieta, kur laidās iekšā «ledus pagrabā», bija aizklāta ar kaimiņu pagrabam noņemtām durvīm, kas bija apbērtas akmeņiem un atkritumiem.

-   Tad ta nobaidījāmies, Sesks nosmīkņāja. Viņš pirmais piegāja pie «ledus pagraba» un ar zābaka purngalu pagrūda sastingušas javas gabalu. Tas nolidoja melnajā tukšumā un bez skaņas nozuda tumsā. Ko teiksi, Terminator? Varbūt ienaidnieks te nolicis mīnu?

-   Ja mīnu, tad visiem būs vāks, ne tev vien, noteica Miša, noņemdams no pleciem smago mugursomu un nolikdams to uz grīdas.

-   Ei, nāc nost no turienes, tu!… Bruno uzbrēca Seskam. Dzirdi, ko gudri cilvēki tev saka?

Sesks pat nepagriezās uz viņa pusi. Miša tuvojās «ledus pagrabam» no otras puses un ieslēdza savu megalukturi, kura stars pāršķēla pagrabu žilbinošas gaismas un biezas tumsas strēlēs, novirzīja to uz mēsliem apbērtajām durvīm un uzmanīgi tās nopētīja. Tad izslēdza lukturi un aizkabināja to aiz jostas.

-   Palīdziet. Viņš pietupās un satvēra durvju vienu malu.

Mežainis un Sesks pieķērās otrā pusē, pacēla stūri. Atkritumi sakustējās, sāka slīdēt un ar draudīgu šņākoņu ieslīdēja tukšumā. Sametuši akmeņus un sastingušo cementu vaļējā caurumā, durvis nolika malā. Miša uzgāja Seska reiz aizmirsto kruķi, piestiprināja tam tievu metāla trosi, izsniedza visiem alpīnistu spailes (pēc izskata ļoti firmīgas, rokturi pat spīdēja tumsā), un viņi nolaidās lejā.

Lejā viss bija kā iepriekš. Vai gandrīz viss.

Strauts izskalojuma dibenā bija pārplūdis, plata zemes strēmele gar tā gultni bija uzburbusi, piesūkusies ar mitrumu un pārvērtusies tādā kā purvā. Tunelī, kas veda uz ventilācijas telpu, valdīja neciešama smaka. Ne līķu, ne bojāta ēdiena, ne cilvēka izkārnījumu… Nevarēja tikt gudrs. Uz ventilācijas telpas durvīm ar sarkanu krāsu bija uzmālēts uz pusēm pārrauts shematisks cilvēciņš. Bet durvju viņā pusē skaļi skanēja radio: Valentīna Tolkunova dziedāja «Parunā ar mani, māt».

Viss, viss… un tomēr ne viss.

Tuneļa pretējā puse, pa kuru viņreiz bija ienācis Sesks, bija cieši aizmūrēta. Mūrējuma «mēle» sākās no sadauzītiem un pa grīdu izmētātiem ķieģeļiem un ieslīpi gāja augšup, pēc četriem metriem beigdamās ar dubult-T-profila sijām balstītā pārsegumā.

Kaut kur aiz šīs «mēles» palika pamestais slepenais mezgls tukšās sargu nišas ar ļodzīgiem krēsliem un izbalējušo «Sarga instrukciju», ko tālajā 1956. gadā bija parakstījis nepazīstams apakšpulkvedis Karavajevs, valdības sakaru pults atliekas, smagie tālruņa aparāti, sanitārais mezgls, caur kuru Sesks savā laikā bija pārlīdis zemākajā līmenī ar nepabeigtajiem stratēģiskajiem tērauda bunkuriem, un ceļš zem Kremļa, kas Mežainim nebija palicis atmiņā, taču katrā ziņā eksistēja. Pašlaik aizcementētais gaitenis atgādināja par pļāpību nogalināta mafiozi rīkli.

-   Tas tik ir… teica Sesks.

-   Tas tik ir… teica Mežainis.

-   Nu un kāpēc jūs mani šurp atvilkāt? teica Bruno.

Vienīgi Miša neko neteica, bet, parakņājies savā mugursomā, izvilka plakanu taisnstūrainu ierīci ar rokturi un taurveida objektīvu, kas atgādināja septiņdesmito gadu amatieru kinokameru. Sesks pakāpās pa «mēli», cik bija iespējams, tad sadabūja āmuriņu ar smailu galu un vairākkārt uzsita pa mūrējumu. No tā kopā ar dzirksteli un sausu sprakšķi atlēca sīka šķemba. Mežainis veikli uzķēra to ar savu milzīgo roku, apskatīja un, pamētājis plaukstā, sacīja:

-   Viņi iemaisījuši javā atkritumus. Mežainis nospļāvās uz durvju pusi, kur bija uzzīmēts pārplēstais cilvēciņš. Tagad aiz tām skanēja «Āboli sniegā». Modrie radioklausītāji.

-  Nekas, izgāzīsim! Sesks novilka caur zobiem un ņēmās nikni dauzīt mūrējumu. Nebūs jau pirmā reize…

-   Biezums četri metri, blīvums septiņdesmit divi procenti, apjoms kādas četras tonnas, Miša ziņoja, skatīdamies «kinokameras» gaismas ekrāniņā. Jātaisa urbumi un jāspridzina, citādi nekas nesanāks…

-   Kas tas tāds?! sajūsmināts jautāja parasti nesatricināmais Sesks un pagriezās pret Mežaini. Tas tik ir verķis! Vai esi tādu kādreiz redzējis?

-   Parasts skeneris, Miša vienaldzīgi paskaidroja, izslēgdams aparātu un ievietodams to atpakaļ mugursomā. Kerčā utenī par piecsimt dolāriem nopirku. No armijniekiem…

-   Tas tik ir verķis! Sesks atkārtoja. Kas pie jums tur Kerčā notiek?

-   Labi, pie lietas, pretīgā balsī ierunājās Bruno, pacēla pie lūpām plakanu blašķīti, iedzēra dažus malkus un noslaucīja ar delnu lūpas. Kur man jālien?

Sesks noguris pietupās, atbalstījis rokas uz ceļiem un delnas nokarinājis lejup.

-   Aizveries, īsais, viņš sacīja, pūzdams Bruno virsū dūmus. Tā vieta, kur tev jālien, atrodas aiz šā mūrējuma. Tā ka vari ielīst man pakaļā…

Par atbildi cilvēks-lode Bruno Allegro svieda viņam ar sacietējušas javas gabalu. Gabals, mērķi nesasniedzis, sašķīda pie Seska kājām. Sesks klusēdams piecēlās, skaļi noknakšķināja pirkstus, grasīdamies kaut ko sacīt vai, visticamāk, kaut ko izdarīt ar Bruno, kaut ko tādu, kas uz visiem laikiem pārtrauktu cilvēka-lodes zvaigžņu karjeru, kad viņa skatiens krita uz sašķīdušo cementa gabalu. Viņš apstājās, blenzdams grīdā. Pieliecās, kaut ko pacēla un pārvērstā balsī ierunājās:

-   Mežaini…

Mežainis piegāja klāt. Sesks pastiepa viņam nosmulētu brezenta lupatiņu, kas, cik redzams, reiz bija bijusi zilā krāsā. Divās vietās brezentā bija redzamas sarūsējušas kniedes.

-  Vai pazīsti? Sesks jautāja. Tā ir tava vecā «ķengura» mugursoma, tu šos dzelžus pie manis mājās smērēji ar gaismu atstarojošu emulsiju.

Mežainis paņēma lupatiņu un apskatīja.

-   Pareizi, viņš izdvesa, kaut ko atskārzdams. Es to somu toreiz pasēju…

-   Nūja. Es vēl to vienā notekā pamanīju, kad tevi meklēju. Tas bija sazin kur trešajā līmenī… Nevar būt! Tomēr tas ir tavs «ķengurs», ko? Sadīrāts gabalos un novazāts, it kā zilonis ar to pakaļu būtu slaucījis, es taču atceros!

Sesks nometa brezenta gabalu zemē un notrauca rokas gar biksēm.

-   Kā tas te gadījies? Kurš to atvilka šurp? Tie kropļi, tie tavi punduri, vai?… Atkal?

-   Neviens cits tas nevar būt. Mežainis pamāja. Iznāk, ka viņi iemūrējušies, slēpdamies no mums.

-   Par ko jūs runājat? Miša pajautāja. Kas ir tie «viņi»? Tie, kuri iemūrējušies? Kas par punduriem un kropļiem?

Mežainis saminstinājās, pakasīja pakausi, pavērsa skatienu no mūrējuma uz Bruno un atpakaļ uz mūrējumu.

-   Nu… Kā tev lai pasaka… Vispār…

Miša pacietīgi gaidīja.

-   Vēlāk pastāstīšu. Mežainis sāka meklēt cigaretes.

Sesks palūkojās uz viņiem abiem un atkal pievērsās

Mežainim.

-   Vai Terminators neko nezina? Tu viņam neesi atklājis visus noslēpumus? Dīvaini gan…

Bruno nogāja maliņā, aizgriezās un veica kaut kādas manipulācijas ar savu degunu, itin kā iepilinādams deguna pilienus pret iesnām. Tad atgriezās, bozdamies un sažņaugtās dūres vīstīdams. Šķita, ka no vina lauztos ārā necilvēcisks spēks, kā ekrāna supermenam.

-   Nu ko, nevelciet garumā! Esmu gatavs darbam! Jau sen esmu gatavs. Un ņemiet vērā Bruno Allegro velti laiku netērē!

Mežainis aizsmēķēja, saviebās no acīs iekļuvušiem dūmiem, noklepojās, tad palūkojās pulkstenī un teica:

-   Vispār tā. Ir vēl viena piemērota vieta, kur tu varēsi demonstrēt savus talantus. Pamēģināsim tur.

ījc [3] *

Lietus virs Maskavas nemitējās, tas plīkšķēja spalgi un saspringti, šļākdams pār pilsētu auksta ūdens straumes. Papildinātas ar atkritumiem, naftas eļļu un tabakas biezumiem, tās caur lietus kanalizācijas režģiem gāzās lejā, tur mutuļoja šaurā melnā tilpnē, savērpdamās, sajaukdamās ar fekālijām, un, melni putodamas, joņoja tālāk.

Mērīdami lielus attālumus, pa šo upi, sekojot kanalizācijas tuneļu sarežģītajiem līkumiem, uz ziemeļiem-ziemeļrietumiem virzījās meklētāju eskadra. Flagmanis bija milzīgais un varenais aviobāzes kuģis smagsvars Miša, ķīļu līnijā brašais pirātu kreiseris ar vērienīgo uzrakstu «Mežainis» uz melnā borta, trešais smirdīgas bangas sacēla izturīgais eskadras mīnu kuģis Sesks, kurš vilka aiz sevis šķaudošo un pastāvīgi noslāpstošo vieglo transportnieku Bruno. Tā kā pēdējo darbināja koka un alkohols, bet kā viens, tā otrs jau sen bija beidzies, tad Bruno ne vien šķaudīja un slāpa nost, bet arī raidīja pustumsā izmisīgus sirēnas signālus.

Melnā upe skaļi šļakstēja zem četriem kāju pāriem, no kuriem trīs bija caurcaurēm izmirkuši. Ceļojums ilga četras stundas, taču kā viss dzīvē vienreiz beidzās, un viņi galu galā attapās civilās aizsardzības bomberf, kuram pēc neoficiālas digeru skalas bija piešķirta trešā «tūristu» kategorija.

Sesks un Mežainis bija izsaluši līdz kaulam viņiem bija slapjas kājas, turklāt ūdens straumītes no griestiem regulāri nokļuva aiz apkakles. Bruno bija izmircis līdz jostasvietai no lejpuses un līdz krūtīm no augšas sākumā viņu sildīja brīnumlīdzeklis, kas lika ķermenim vai pušu plīst spēka pieplūdumā, turpretī tagad viņš bija nosalis, saviebies, nošļucis un nemitīgi šķaudīja un šņaukājās. Vienīgi Miša savā superīgajā ietērpā bija palicis sauss un jutās brīnišķīgi.

-   Kur tu šitādu klozi rāvi? Sesks ērcīgi jautāja. Kerčā nopirki?

-  Nu zināms. Miša pamāja, skatīdamies apkārt. Kur tad citur?

Bombera platība bija kādi četrdesmit metri, pie sienām stāvēja rupji tēsti, steigā sanagloti soli, pie griestiem rēgojās caurumoti ventilācijas lūku kvadrāti, ovālas tērauda durvis ar gumijas blīvēm un gariem hermētisko aizbīdņu rokturiem papildināja ainu. Ja var ticēt pilsētas civilās aizsardzības štāba gadskārtējiem pārskatiem, tad šīs betona sienas, koka soli un dzelzs durvis atomkara gadījumā spētu glābt dzīvību divsimt cilvēkiem.

Digeriem pats bunkurs nekādu interesi neizraisīja, bet Mežainis veda savu grupu uz tukšo telpu, kur pēc plāna vajadzēja būt dīzeļģeneratora nodaļījumam. Kad viņš nobīdīja tukšo dzelzs mucu, skatienam atklājās lūkas čuguna vāks.

-   To mēs turējām rezervē, Mežainis sacīja.

-   Tur ir collu platas restes, tūdaļ atsaucās Sesks, kurš, kā šķita, labi pazina šo vietu. Jeb vai tu grasies

Bruno izstūķčt cauri redelēm? Tad tev viņu nāksies sarullēt.

Viņš pagriezās pret punduri.

-   Dzirdi, īsais? Tas jau ir cirka numurs! Neaizmirsti uzģērbt savu mīļāko triko.

-  Ej ellē! Es tev neesmu nekāds īsais, tu, stulbais šķeista! Bruno nobļāvās. Viņš izskatījās ļoti slikti.

Mežainis klusējot atbīdīja vāku un nolika pie malas. Pamāja Mišām tas uzmanīgi nolaida lejā mugursomu, pēc tam iekāpa pats. Viņam sekoja visi pārējie. Lai cik tas būtu dīvaini šeit bija vieglāk elpot.

Platā aka lejā krustojās ar betona gredzeniem apņemtu maģistrāli, kurā ieeju aizšķērsoja varens armatūras režģis. Miša iespīdināja tur savu megalukturi. Spožais stars izrāva no tumsas vairākus metrus vienmuļa betona.

-   Nu tā, vīri, Mežainis ierunājās. Te ir ieeja. Un arī izejai jābūt. Tas ir sens VDK bunkurs, maģistrāle nav paredzēta evakuācijai, tad tā būtu platāka. Tādējādi iznāk, ka tā domāta kurjeru vajadzībām. Savukārt ja tā ir kurjeru maģistrāle, tad tai jāved uz Lubjanku vai Kremli. Vai es pareizi spriežu?

-   Kāda mums starpība, ja mēs tur visviens neiekļūsim? Sesks aizdomīgi ieminējās. Vajadzīgas trīs dienas, lai šo režģi pārvīlētu pušu.

-    Tu, Sesk, esi atpalicis no dzīves, Mežainis atbildēja. Mūsdienu zinātne un tehnika dara brīnumus. Miša, aiziet!

Adžimuškajas partizāns, saukts arī par Terminatoru, salūkoja savā mugursomā saliekamas hidrauliskās knaibles, kuras, ja var ticēt specifikācijai, spēj pārkniebt tērauda stieņus līdz trīsarpus centimetriem diametrā.

Aptuveni tā arī notika desmit minūtēs viņi bez pūlēm bija tikuši galā ar diviem apakšējiem stieņiem, nedaudz ilgāks laiks pagāja, līdz tērauda žokļi bija pārkoduši šķērsli pusotra metra augstumā. Izgrieztie stieņi žvadzēdami nokrita uz betona grīdas. Izveidotajā caurumā varēja ielīst pat liela auguma cilvēks.

-    Tā, Bruno, Mežainis paziņoja. Tavs iznāciens. Lien cauri!

Bruno paskatījās uz viņu, tad ielūkojās tunelī.

-    Ejiet jūs galīgi… Es tur nelīdīšu, viņš nedroši sacīja. Viņu kratīja drebuļi. Tur ir žurkas.

-   Tur ir trīssimt zaļo, Sesks precizēja. Par kuriem var nopirkt daudz pirmklasīgas kokas.

-   Četrsimt. Bruno nošņaukājās.

-   Beidz kaulēties, Mežainis noskaldīja.

Blakus nožvadzēja dzelži Miša iemeta knaibles atpakaļ mugursomā. Bruno piepūtās, piemērīdams savu augumu spraugai, taču tik un tā izgāja cauri brīvi. Uzmanīgi iztaisnojās. No viņa pakauša līdz rūsganu pelējumu klātajiem tuneļa griestiem bija krietns pusmetrs. Pēkšņi Bruno strauji apcirtās riņķī un ieķērās rokām restu stieņos tā, ka tērauds nodžinkstēja, visi nodomāja, ka tūlīt sekos kārtējā histērijas lēkme, taču viņš negaidot caur restēm iekliedzās:

-   Es esmu Bruno Allegro! Cilvēks-zvaigzneL.

-   Ņem, zvaigzne. Mežainis pasniedza viņam Mišas megalukturi un savu mobilo. Un soļo. Ik soli uz kameru, saprati? Tā jau ir ieslēgta.

-   Piezvanīšu no Kremļa, Bruno apsolīja.

-   Labi, labi.

Bruno atņirdza zobus smaidā, izdarīja ar roku nesaprotamu žestu vai nu atvadījās, vai vēlreiz visus aizsūtīja uz poda un devās iekšā tuneļa dziļumā. Kādu brīdi akā palikušie pavadīja viņu ar skatienu, pareizāk, ne tik daudz pavadīja un ne tik daudz viņu, cik ieskatījās betona iekšu dzīlēs, kas luktura stara gaismā atklājās pundura priekšā. Tad tunelis pagriezās un Bruno nozuda.

Visi klusēdami atgāja nost no režģa. No Mišas brīnumu pilnās mugursomas parādījās tērauda pudele, ne mazāka par brīnumaino «Danzka Grapefruit». Mežainis iedzēra garu malku.

-   Arī Kerčā nopirki? Sesks indīgi iedzēla.

-   Nē, šejienes lielveikalā. Pagaršo, ļoti labs.

Tomēr Sesks ar roku atstūma dīvaino pudeli.

-   Tencinu. Es iztikšu ar mūsu pašu digeru konjaciņu.

Viņš cieši pielipināja pie režģa blāvas košļenes pikuci, apsēdās maliņā uz akmens grīdas un atskrūvēja savu blašķi. Mežainis tā kā gribēja viņam ko teikt, taču nepateica. Miša izslēdza lukturi, nosvieda sev priekšā aizdedzinātu spirta tableti. Tā uzliesmoja negaidīti karsti un spoži kā mazs ugunīgs geizers. Tātad no kaut kurienes plūda svaigs gaiss. Mežainis un Sesks kā apburti klusēdami lūkojās ugunī.

Bet viņu jaunais ceļabiedrs izvilka no iekškabatas ierīci, kas atgādināja komunikatoru, uzmeta aci kompasam ap roku un ņēmās ierasti klabināt taustiņus un kustināt irbuli. Sesks piebikstīja ar kāju Mežainim. Bija skaidrs, ka Adžimuškajas partizāns lūko noteikt savu atrašanās vietu. Taču šim nolūkam vajadzīga pietiekami precīza un orientieriem piesaistīta pazemes karte. Tāda karte, kāda bija Mežainim. Kā šāda karte varēja gadīties cilvēkam, kurš Maskavā bija ieradies pirms pāris nedēļām?!

Pēc brīža Miša apmierināti pamāja un aizvēra komunikatora vāciņu. Viņš acīm redzami gribēja kaut ko teikt, taču nepateica.

Toties kaut kur tur, tālu aiz restēm, atskanēja balss. Sākumā tie bija saraustīti izkliedzieni, tādi kā rējieni, it kā atbildot uz nedzirdamu jautājumu kaskādi, bet tad pēkšņi izvērtās necilvēciskā buldurēšanā, putna klaigās: ta… ta-ta-ta-tatatatata!!… Mežainis neattapa, ka bija pielēcis kājās.

-   Tas ir īsais? acumirklī nobālējis, Sesks caur zobiem izgrūda. Vai arī…

Taču skaņa neatgādināja pundura balsi. Drīzāk tā varēja piederēt milzim. Balss pieņēmās spēkā un apjomā, izsvēpēja, grūšus izgrūda viņus no akas un vēl tālāk, prom no šejienes, tuvāk glābiņam, virszemei. Mežainis ieķērās ar roku kāpņu šķērskokā. Mišas seja uguns gaismā vispirms izstiepās, it kā kūstot, taču tūdaļ pat atkal savilkās stingrā, plēsonīgā maskā, zobi atņirdzās, acis iezibsnījās, zods kustējās smagi un ritmiski, labajā rokā blāvi ievizējās naža asmens.

Melnajā tuneļa caurumā saraustīti nozibēja luktura gaismas atblāzma. Buldurēšana mitējās, bija dzirdama kāju dipoņa. Skaļas elsas. Un pēkšņi spalgs, apdullinošs, kā biedējošs uzbrūkošas kājnieku vienības uzsauciens:

-   Ha-a-a!!!

Lukturis izlidoja no betona zarnas pagrieziena un šķindēdams saplīsa pret sienu. Zibsnis, tumsa. Sekunde, divas. Miša attapās, sarosījās, izrāva rezerves lukturi, ieslēdza to un pavērsa pret režģi.

Stara gaismā viņiem neticamā ātrumā tuvojās Bruno neprātīgā seja drudžaini izvalbītām acīm tā lidoja, it kā punduris sēdētu uz neredzamas lodes, tad smagi un baisi atsitās pret režģa stieņiem, izšķiezdama karstu šļakatu šautras, un tikai otrajā reizē trāpīja caurumā un izvēlās laukā.

* * *

2002. gada 29. oktobris, Maskava

Tālrunis nozvanīja vēl vienu reizi. Nataša negribīgi atrāva skatienu no ekrāna un palūkojās uz Sjomgu. Viņš pat nepakustējās.

-    Droši vien Alla, Nataša nopūtās un, savilkdama ciešāk kimono, piecēlās no krēsla. Alla-sagādniece. Labi, sēdi. Es pieiešu.

Viņa izgāja gaitenī, pievērdama aiz sevis durvis. Sjomga pavadīja viņu ar skatienu un tūdaļ pārslēdza kanālu uz «Eurosport».

-   Alliņ, tu taču labi zini, ka es skatos šo seriālu! Viņa klausulē skaļi tēloja sašutumu. Vai nevarēji piezvanīt rīt?

-   Es te vai pa sienām rāpoju, bet viņa skatās seriālus, atsaucās «Alliņa» piesmakušā vīrieša balsī. Cikos tavējais rīt tinas prom?

-    Galīgi esi nojūdzies? Nataša pārgāja uz nikniem čukstiem. Es taču teicu, lai nezvani uz pilsētas telefonu!…

-   It kā viņš tavā mobilajā nepārbaudītu ienākošos zvanus, klausulē nosmīkņāja. Gaidu tevi vienpadsmitos pie «Vaniļas».

-    Nezinu, viņš par rītdienu neko nav teicis… Viņa pašķielēja uz durvīm un pilnā balsī iesaucās: Viss pa vecam, mīļā! Liels dzīvoklis, lielas klapatas, tu jau zini!

-   Izdomā kaut ko, es nevaru ilgāk gaidīt, esmu gluži piepampis, man sāksies spermotoksikoze, kamēr… Balss pēkšņi aprāvās pusvārdā. Nataša nodomāja, ka viņi ir atvienoti. Taču balss atkal ierunājās: Hallo, kur tu esi?… Tu neko nedzirdēji?

-   Nē, Nataša nočukstēja. Kas bija?

-   Kaut kādi klikšķi. Jums ir paralēlais telefons?

-   It kā nav…

-   Dīvaini. Man iešāvās prātā, ka viņš mūs noklausās… Labs ir. Tu saprati? Vienpadsmitos. Es tevi tā izdrāzīšu, ka kājas kopā neies…

Skaņa klausulē kļuva dobja kā alā, Vitjas uzbudinātā balss radīja atbalsi, atsizdamās pret nelīdzenajām akmens sienām. Nataša mirkli pagaidīja un nolika klausuli. Sabozās. Viņš bija kaut kāds slepenais armijnieks, tas papiņš Serjoža, viņam var būt visāda viltīga aparatūra… Bet varbūt viņu pašu noklausās. Varbūt arī novēro… Tā gan būtu neraža!

Pāris sekunžu pastāvēja, iekodusi lūpā, un ar aizdomām raudzījās uz telefona aparātu. Tad klusi aizslīdēja uz viesistabu, palūkojās pa spraudziņā pavērtajām durvīm. Sjomga sēdēja savā krēslā un skatījās televizoru. Šķiet, pat pakustējies nebija.

-   Ko tu skaties, ko zodzies paslepus? viņš nepagriezdamies uzsauca. Nu pārslēdz, vai man žēl! Baidies, ka bez tevis visi tur būs cits citu izdrātējuši vai apsituši?

Nataša uzmeta lūpu un, demonstratīvi šūpodama ķermeņa apakšdaļu, aizgāja viņam garām uz savu vietu.

-   Padod pulti, viņa teica.

Negaidot, ka to pados, pati noliecās pie viņa, pārliekusies krēsla malai. Vienlaikus apskatīja Sjomgas krēslu un grīdu tā tuvumā. Nekā aizdomīga, nekādu paralēlo klausuļu, nekādu aparātu. Arī labi.

Pulti viņa tā arī nedabūja. Sjomga it kā netīšām iesvieda to kimono izgriezumā un bāza roku, lai to sadabūtu, pa ceļam skardams krūti, bet otru roku aši ieslidināja zem rītasvārku apakšmalas, cenzdamies starp sakļautajām gūžām piekļūt tai vietai, kur tās zaudē savu pieklājīgo nosaukumu. Taču Nataša, kas visā visumā bija saprotoša meitene, šajā reizē nezin kāpēc saskaitās.

-   Liecies mierā! viņa uzbrēca, atraudamās no Sjomgas savā krēslā. Tu pajautāji, kāds man ir noskaņojums? Es esmu dzīvs cilvēks, nevis lelle ar caurumu!

Sakārtoja kimono, pacēla no grīdas pulti un pārslēdza savu seriālu.

Sjomga skatījās viņas drūmajā profilā ar atspulgu no zilā ekrāna, padomāja, apsvēra savas izjūtas un nolēma piebremzēt. Kavalērijas uzbrukums ir labs, kad zirgs ir straujš, jātnieks spēka pilns un arī zobens kaujas gatavībā… Bet, kad nezini, vai uzbrukums izdosies vai ne, tad nav vērts sākt ķildu.

-   Tu uzslēdz visādus draņķus, un man jāskatās, viņš gandrīz samierinoši noburkšķēja.

-   Vari neskatīties, Nataša atcirta. Uzbrukuma panākumi bija viņas rokās. Un viņa to labi apzinājās. Bet galvenais papiņš apzinājās to vēl labāk.

Sjomga ar roku sataustīja turpat krēslā alus pudeli, iedzēra, izstiepa kājas. Dažas minūtes pagāja pilnīgā klusumā, ko pārtrauca tikai sieviešu rečitatīvi no televizora.

-   Mums telefons niķojas, Nataša sacīja, iesānis vērojot partnera reakciju. Vai nezini, kas par vainu?

-   Kādā nozīmē? Sjomga apjautājās.

-   Tiešā nozīmē. Sakari pārtrūkst. Un dzirdami kaut kādi trokšņi. Mēs ar Allu pat lāgā neparunājām.

-   Tie trokšņi nāk no jums pašām, Sjomga slinki atsaucās. Jūs jau tarkšķat vienā gabalā kā žagatas.

Nataša neko neteica. Papiņam ar to nav nekāda sakara, tas ir skaidrs. Pie šā temata vairs neatgriezās.

* * *

Visu nākamo rītu Sjomga bija aizņemts sarunās ar KB-7 pārstāvjiem, pēc pusdienām mēģināja sazvanīt Natašu, lai atgādinātu par vakarā ieplānoto gājienu uz «Eldorado», taču mājas tālrunis neatbildēja, bet mobilais bija atslēgts. Nataša piezvanīja tikai četros, jautra un satraukta: «…Staigāju pa veikaliem, nopirku sarkanu mežģīņu apakšveļu tev noteikti patiks… Nē, es jau sen esmu mājās. Nezinu… Kaut kas ar telefonu, es jau tev teicu…»

Te aizdomu urdītais Sjomga pēkšņi sadzirdēja tādus kā tālus klikšķus, kas atgādināja elektriskās izlādēšanās sprakšķus. Jā, un vēl Natašas balsij pievienojās nesaprotama atbalss, it kā viņa runātu no pazemes bunkura. Gan klikšķi, gan atbalss ļoti ātri mitējās, bet varbūt vispār nebija bijuši. Nebūtu Nataša vakar sūdzējusies, viņš nemaz nebūtu pievērsis uzmanību šīm nebūšanām vai mazums, kādi līnijā var būt traucējumi… Taču tagad Sjomga kļuva tramīgs.

Pa ceļam uz mājām viņš iebrauca radiotehnikas tirdziņā, kur iegādājās japāņu «brīnumbreloku», kuram, kā apgalvoja pārdevējs un kā stāvēja rakstīts ražojuma pasē, jānosaka precīza noklausīšanās aparāta atrašanās vieta.

Ne uz kādu «Eldorado» viņi tovakar neaizbrauca. Sjomga veselu stundu apzvanīja visus savus Maskavas paziņas. Klikšķi atskanēja tikai vienu reizi, tūdaļ pārtraucās un vairs neparādījās. Sjomga izjauca tālruni, izņēma mikrofonu un membrānu, taču neko tur neatrada. «Brīnumbreloks» uz tālruni nereaģēja, turpretī sāka izmisīgi pīkstēt, kad to tuvināja elektriskajai plītij un tosteram. Arī tosteru Sjomga izjauca līdz pēdējai skrūvītei, nebija slinks. Nekā. Plīti Sjomga neaiztika. Dusmās izmeta atkritumu spainī gan sabojāto tosteru, gan japāņu «brīnumbreloku». Nataša sarkanā mežģīņu veļā zem pavērtā kimono slēptā satraukumā vēroja viņa darbošanos.

-   Kas notiek, Sergej, tu vari man paskaidrot?

Par Sergeju viņa to sauca, kad bija neapmierināta. Citkārt uzrunāja mīļāk: Serjoža, Seržik. Bet, kad prasīja naudu, Serjožeņka.

-   Laboju tev telefonu, vai neredzi? atsaucās piesārtušais Sjomga.

-   Redzu, ka tu kaut ko meklē, nevis labo! Ko tu meklē? Vai mūs kāds noklausās?…

-   Varbūt ne tikai noklausās. Novēro arī, Sjomga ērcīgi turpināja. Piemēram, kā mēs ar tevi nodarbojamies ar rīta vingrošanu… Ej un lūri savu kasti, netraucē!

Nataša, kura te nodevās rīta vingrošanai diemžēl ne

tikai ar Sjomgu, iekoda lūpā un aizpeldēja uz viesistabu.

* * #

Guandžou, Kantona, «ziedu pilsēta», īstās ķīniešu virtuves pilsēta. Tikai šeit īsti prot pagatavot visnotaļ eksotisko ēdienu «tīģera cīņa ar pūķi» no indīgām čūskām un meža kaķa gaļas. Nevīstošās krizantēmas Jūesjū parkā, tase rūgtas, uzmundrinošas tējas dīķa malā Lanpū, nakts zoodārzs ar miegainajām pandām, bāru iela un filipīniešu dejotājas «Tang»… Ja varētu braukt turp kopā ar Svētu Migunovu o-o-o! Viņš atcerējās viņas nosvīdušo ķermeni pirtī uz lāvas, ieplestās acis, izbrīnā augšup sarauktās uzacis: «Igor, vai tev prāts? Es domāju, ka Irona atgriezusies…» Un izplestās plaukstas priekšā krūtīm, kuras viņš tomēr bija paguvis apskatīt… Un visai divdomīgā saruna: «Tu gribi man pamasēt kājas kā «Krimiķī»?» «Jā, tikai piemērotākos apstākļos…» «Iesniedz priekšlikumus, izskatīsim…»

Viņš zvanīja viņai vairākkārt, izsakot savus priekšlikumus, taču Svēta tikai smējās, ķircinājās un jauca viņam galvu.

Ja varētu braukt kopā uz Guandžou, viņš tai gan pamasētu kājas un visu… Masētu no rīta līdz vakaram, nelaistu laukā ne uz brīdi, paldies dievam, spēka vēl gana. Nē, protams, laistu laukā pa oficiālo pārrunu laiku, bet pēc tam tūdaļ atpakaļ uz viesnīcu un pie darba! Ek, Guandžou, Guandžou…

Komandējums uz šo brīnišķo pilsētu tika atlikts vairākas reizes, tā ka Katranovam no jauna vajadzēja rakstīt iesniegumu un aizpildīt anketu, bet pēc tam vēl veikt garas pārrunas pa īpašo sakaru līniju ar kolēģiem no ĶTDR Tautas armijas galvenā štāba, turot rokā divas biezas angļu valodas vārdnīcas militārās terminoloģijas un parasto. Pa to laiku Katranovs svīda septiņus sviedrus.

«Svēta, tu taču šprehē angliski tāpat kā mātes valodā! Nu ko tev tas maksātu!» viņš vienā no pēdējām telefona sarunām ar Migunovu lūdzās. «Iebrauc kaut uz stundiņu! Aiztaupīsi man tonnu veselības!»

«Tev veselības ir cik uziet,» Svēta skaļi iesmējās. Un neiebrauca.

Kad atliktais komandējums kārtējo reizi parādījās darba kārtībā, Katranovu izsauca šefs, raķešu karaspēka štāba priekšnieks ģenerālis Jermiļjevs. Kalsns, pat izdēdējis, ar grumbu izvagotu seju un ļaunām caururbjošām acīm viņš atgādināja Nemirstīgo Kaščeju. Droši vien tā arī ir jāizskatās cilvēkam, kurš palaiž gaisā kodolraķetes.

Parasti pirms brauciena visa darba grupa tika sapulcēta vienuviet, lai veiktu instruktāžu. Taču šajā reizē plašajā kabinetā ar milzīgo pasaules karti pie ozolkoka sienas neviens, atskaitot tā saimnieku, neatradās. Tas nebija nekas sevišķs Jermiļjevs bieži runāja ar saviem īpašu uzdevumu inspektoriem zem četrām acīm. Taču patlaban ģenerāļa noskaņojums nebija gluži parasts viņš nejutās īsti savā ādā.

-    Apsēdies, Igor. Štāba priekšnieks pamāja. Apstākļi ir mainījušies…

Pulkvedis tramīgi piemetās uz tuvākā krēsla. Tagad pasaules karte atradās tieši viņa priekšā. Sarkanie karodziņi apzīmēja stratēģiskos mērķus, kuri tiks iznīcināti, ja iestāsies X stunda un Jermiļjevs dos komandu palaist raķetes.

-    Tas, ko es jums tagad teikšu, ir valsts noslēpums, Jermiļjevs sacīja stingri oficiālā tonī un ieurbās viņā ar savu parasto nelabvēlīgo skatienu no saraukto uzacu apakšas. Dalos ar jums tāpēc, ka jūs daudz spēku esat ieguldījis šajā projektā… Sarunas par bāzi Guandžou nav vainagojušās panākumiem. Ķīnieši ilgi vilcinājās tuvojās Komunistiskās partijas sešpadsmitais kongress, iekšējas nesaskaņas, politiskas intrigas… Jūs jau zināt, ka viņiem kongress ir pati augstākā vara. Kongresa kuluāros viss arī tika izlemts. Projekts tiek slēgts.

Katranovs pat pārstāja elpot.

-   Kā tad tā, biedri ģenerālmajor?! Es taču vēl šodien…

-   Tas, kas notiek šodien, lai iet vien uz priekšu. Mēs nevaram apturēt vilcienu uzreiz. Viņi arī nevar. Projekts ir slepens, taču informācijas noplūde visviens ir notikusi… Lai, mums tas tagad ir pat izdevīgi. Lai Briselē, Vašingtonā zīmē jaunus vektorus, lai novērtē nākamo ģeopolitisko realitāti, ņemot vērā mūsu bāzi Guandžou. Vilciens it kā turpina kustēties, tikai galapunkts ir mainījies…

Pēdējās frāzes Jermiļjevs izrunāja pret galdu noliektu galvu, vairīdamies paskatīties Katranovam acīs.

-    Taču to es saku tikai jums vienam. Pārējā grupa strādā kā strādājusi. Daži cilvēki, pakāpē zemāki par jums, pat dosies uz Guandžou, lai radītu sarunu šķietamību. Tikai tās nebūs sarunas, bet imitācija, darba grupa vienkārši novērsīs uzmanību. Bet jūs man esat vajadzīgs šeit.

Tiešo sakaru selektorā iedegās zaļā lampiņa, ģenerālmajors tūdaļ pacēla klausuli un skarbi pavēlēja:

-   Pagaidiet, esmu aizņemts!

Selektors savienoja ģenerālmajoru Jermiļjevu ar stratēģiskās nozīmes raķešu pulku komandieriem, tiem pašiem, kuri turēja uz grauda visu pasauli. Un štāba priekšnieks nekad neatteicās runāt ar viņiem, pat vissvarīgāko sanāksmju laikā. Bet tagad atteicās! No tādas uzmanības Katranovs pat nosvīda.

-  Un kāpēc es jums esmu vajadzīgs, Ivan Ņikonorovič? viņš klusi pajautāja.

-   Darbam! Jermiļjevs asi atbildēja. Nupat mums steidzami piespēlēja citu projektu eksperimentālā poligona celtniecību Tihodonskas apgabalā! Nāksies sākt no nulles, bet pēc mēneša ministram jau būs jāziņo prezidentam, vai saprotat, ko tas nozīmē?…

Ģenerālmajors izklaidīgi uzplīkšķināja pa biezu mapi ar ienākošo korespondenci, tādējādi it kā uzsvērdams priekšā stāvošā darba nozīmīgumu. Viņš neko vairāk neteica, un Katranovs klusēja, gaidīdams priekšnieka nākamo repliku, taču tā nesekoja, tikai sarkanīgie, spalviņām apaugušie pirksti pēc inerces turpināja sist ritmu pa kalikona vākiem.

-   Labs ir! ģenerālmajors beidzot sacīja, atraujot roku. Un pārgāja uz sazvērniecisku, tēvišķīgu toni. Pareizāk, mēģināja pāriet, taču viņam diez kā neizdevās izklausījās pārāk samāksloti, vai: Tātad esam norunājuši. Pagaidām atpūties, uzraksti iesniegumu par atvaļinājumu, es parakstīšu, kādu nedēļu vai pat divas. Papriecājies, iedzer šņabīti, atslābinies un gaidi izsaukumu. Aizbrauksi ar ekspertiem uz Krutovu, uzrakstīsit sākotnējo slēdzienu, un rats sāks griezties, tu jau pats zini. Tā ka gatavojies pamatīgi iejūgties darbā… Jautājumi ir?

Ģenerālis piecēlās, salika rokas aiz muguras. Arī Katranovs piecēlās.

Sevišķo uzdevumu virsniekam jautājumi, protams, bija. Ja gaidāms jauns steidzams un supersvarīgs projekts, kāpēc sūtīt viņu atvaļinājumā? Bet, ja līdz jaunā darba sākumam vēl ir veselas divas nedēļas, tad kāpēc nesūtīt viņu uz Guandžou, lai nepievērstu lieku uzmanību delegācijas sastāva maiņai? Taču tie bija nepieklājīgi jautājumi, tādus priekšniekiem nav pieņemts uzdot.

-    Tieši tā, nav, biedri ģenerālmajori Es jūs sapratu. Būšu gatavs!

Viņš pēc reglamenta uz kreiso pusi pagriezās un izgāja no milzīgā kabineta. Vēlāk, jau aiz durvīm, viņam šķita, ka štāba priekšnieks it kā gribēja izvairīties no rokas spiediena. Lai gan šāds iespaids bija mānīgs ģenerālis Jermiļjevs nelutināja savus padotos un atvadoties nevienam roku nespieda. Un vēl retāk ieteica atvaļinājumā «iedzert šņabīti»…

«Te tev nu bija tase rūgtas tējas kopā ar Svētu Jūesjū parkā,» Katranovs nodomāja. «Te tev nu bija masāžas viesnīcā… Tā vien šķiet, ka pats esmu pamatīgi izmasēts…»

Viņš tiešā ceļā devās pie majora Lucenko, kurš nodrošināja darba grupas funkcionēšanu, rūpēdamies par lidmašīnu biļetēm, vīzām, izmitināšanu un ēdināšanu. Majora kabinetā gaisā jautās karsts ozons darbojās printeris, izdrukādams dokumentāciju par komandējumos sūtītajiem darbiniekiem.

-   Iedodiet man pēdējo apstiprināto grupas sarakstu, Katranovs uzprasīja.

Lucenko, aizvien precīzs un akurāts kā kalkulators, pēkšņi sāka bezpalīdzīgi rakņāties papīros, it kā Katranovs būtu pajautājis kādu pērnā gada faktūrrēķinu par ziemas ekipējumu. Rakņājās ilgi. Katranovs pacietīgi gaidīja. Un beigu beigās sagaidīja.

-   Te būs, biedri pulkvedi… Tas ir no šāsdienas pavēles.

Majors izskatījās acīm redzami samulsis. Katranovs novērsās, ar acīm pārskrēja sarakstam tā arī ir, visi ir savās vietās, trūkst vienīgi viņa uzvārda.

-   Kāpēc šie trīs ir izcelti ar marķieri? Viņš bakstīja pirkstu ar dzeltenu krāsu atzīmētajos uzvārdos.

-   Viņi… Mēs, tas ir… Mēs trīs izlidojam šovakar, Lucenko atbildēja. Sagatavojam visu, pirms ierodas pārējie.

«M-maitas!»

-   Kad izlido pārējā grupa?

-   Parīt…

Katranovs nosvieda sarakstu uz galda un izgāja laukā. Viņš vairs nespēja te uzkavēties.

«Izskatās, ka man ir nepatikšanas, Svēta. Es neko nesaprotu. Atbrauc. Tu man esi vajadzīga.»

Taču Svētas telefons ir aizņemts. Bet pēc tam «abonents nav sasniedzams». Viņa bija izslēgusi telefonu.

Toties Ira bija mājās. Irona, Irišečka, Irīte-lodīte… Ap galvu vecs lakatiņš, rokās gumijas cimdi, ņemas, cenšas, berž ar antibakteriālo pastu itāliešu plīti virtuvē. Katranovs paskatījās uz šo ainu kā no tālienes, ar svešām acīm, un viņam galvā pazibēja doma, ka cilvēkam, kurš guļ zem vienas segas ar šo tuklo meitieti, protams, nemūžam nebūs lemts kļūt par ģenerāli. Ka tur ir kāda likumsakarība.

-   Tik agri? Viņa pat nebrīnījās, tikai pieņēma zināšanai. Novilka cimdus, uzlika sildīties boršču. Ačgārni izgrieztie gumijas cimdi ir spīdīgi no sviedriem.

Stāsta:

-    Nopirku šodien peldkostīmu «Manēžā». Nospriedu, ka dzīvojam tikai reizi un krieviem Dienvidķīnas piekrastē arī novembrī ir peldsezona, vai ne? Paņēmu atsevišķo, tādu izaicinošu fasoniņu… Rakstīts modelis «Kafija», jautāju kāpēc? Tas taču ir zils. Bet pārdevēja paskaidro krūšturim ir kafijas krāsas bļodiņas. Vari iedomāties? Man teica, ka tā esot Svētas Migunovas bodīte. Jā, jā! Vai citādi viņa varētu tā štātēties?

Katranovs klusēdams norija divas karotes boršča, atbīdīja šķīvi, piecēlās un izņēma no ledusskapja degvīna pudeli. Ira stāstīdama griezās viņam līdzi kā noregulēta antena. Degvīns ielija kuņģī bez garšas un smaržas. Katranovs nolika glāzīti vietā un izgāja no virtuves. Paklupa uz šķērsām pāri gaitenim gulošā Borisa, nolamājās. Apsēdās viesistabā uz dīvāna.

«Un kas notiks tālāk?» smagi, kā kad viņam būtu augsta temperatūra, nodomāja Katranovs. «Pēc divām nedēļām izsauks uz kadru daļu un iedos pavēli par pensionēšanos, iemesls gadi un izdienas laiks. Tas arī viss, biedri nekļuvušais ģenerāl…»

-   …Atvērti divi jauni restorāni biezajiem. «Krievu valodas» un «Baku» laikam… Izrādās, ka Ira arī bija atnākusi uz viesistabu, stāv viņa priekšā un žestikulē rokām. Un ož pēc slapjas gumijas. Es viņai prasu: kāda jēga? Dienu tu tik un tā esi darbā, bet vakarā visā Guandžou skan viena mūzika: bum-bum-bum. Nē, mīļā, tā tev ir Ķīnas province, nevis kāda Monako firstiste, tā ka nedomā. Rau, izglītotie ķīnīzeri, lai papriecātos, lido kaut kur patālāk prom, ne acīs negrib redzēt to savu Guaņu… Lido uz Londonu…

Katranovs piecēlās, apgāja Irai apkārt un izslāja gaitenī. Apstājās. Gāja atpakaļ. Kas būs tālāk? Kas viņu sagaida? Boriss pinās pa kājām, it kā tīšām. Ira nemitējās tarkšķēt par «guaņas» veikaliem, klubiem, izstādēm.

-   Aizveries, Katranovs klusi pateica un no visa spēka blieza ar dūri skapja durvīs.

Nošķindēja stikli, pa gaisu aizlidoja grāmatas, trauki. Ira sabozusies apklusa. Skatās kaut kur sānis, zem acs raustās dzīsliņa. Katranovs ar acīm izsekoja viņas skatienam. Dūre asiņaina, sadauzītie stikli mētājas pa visu grīdu, turpat līdzās guļ viņas mīļās ķīniešu servīzes tējkannas lauskas. Viņš sadabūja kabatlakatu, aptina roku.

-   Diezgan kulstīt mēli. Nekādas Guandžou nebūs. Mani atstādināja no projekta, es nelidoju komandējumā. Un tu arī nelido. Mēs vispār vairs nekur nelidosim. Viss. Visticamāk, esmu jau norakstīts, un teju, teju mani patrieks pensijā…

īso monologu, kas pavilka svītru zem viņa ilggadējās karjeras, Katranovs noturēja svešādā, sēcošā balsī. Viņš pakāpās malā, zem kājām kriukšķēja stikli.

-   Un novāc beidzot to sasodīto postažu!

Viņš ērcīgi paspēra ar kāju trauku lauskas.

Iročka, Irišečka, Irīte-lodīte o, viņa nav no tām, kas pēc šādiem vārdiem sapampušām lūpām dosies uz lodžiju pēc slotas un liekšķeres un klusējot visu savāks. Gaidiet vien… Ira arī soli atkāpās, saņēmās, izslējās. Spēlītes bija beigušās. Katranovs ierasti manīja, kā saceļas spalva uz viņas skausta, acumirklī izaug nagi un ilkņi un gaismas atspulgā zaļi iespīdas zvēra acs.

-   Kas noticis? viņa jautāja ledainā balsī pēkšņi kā no nez kādas tālienes. Kāpēc tu nelido?

-   Kurla esi, vai? Katranovs uzkliedza. Mani atstādināja no projekta.

-   Kāpēc atstādināja?!

-   Tāpēc ka atstādināja! Es jau teicu, ka tās ir «īpašo» intrigas! Nezinu, kāpēc esmu kritis nežēlastībā, bet rādās, ka mani aiztrieks pensijā! Kāpēc, kāpēc… Kāda starpība?! Galvenais, ka mana karjera ir beigusies, saproti to, stulbene!

Viņa balsi pārmāca lamu straume. Tā nebija ikdienišķa sadzīvisku samazgu šalts, bet gan nežēlīgs, iznīcinošs, miltos samaļošs izvirdums, īsta lamu artilērijas uguns. Viņš uzzināja par sevi to, ko nebija nojautis trīsdesmit gadu. Uzzināja beidzot, kas patiesībā ir pulkvedis Katranovs.

Izrādās viņš ir sievai-maskavietei piesūcies vampīrs, pat ne vampīrs, bet parasta ērce, zirneklis, niecība, kas visu mūžu pārtikusi no citu dzīvības sulām. Nu beidzot bija pienācis brīdis, kad viņš kaut nedaudz būtu varējis atlīdzināt to, ko kopdzīves gados bija izsūcis, pateikties viņai ja ne ar villu jūras krastā vai ģenerāļa zvaigznēm, tad vismaz ar nožēlojamām Dienvidķīnas brīvdienām… Bet nē! Atkal viņam nekas neiznāk! Bla-bla-bla…

Katranovam pat nebija ko iebilst, viņš varēja tikai ļauties šīm duļķaini gļotainajām pretīgajām straumēm, peldēt mēslu viļņos, kas gāzās no milzīgās caurules, rīstoties un smokot neizsakāmajā smirdoņā… Vai arī piecelties un izdarīt to, ko bija izdarījis ar skapja durvīm. Nu ko? Viņš vienkārši ņems un viņu nositīs. Blieziens ar kreiso, mugurkaula skriemeļu krakšķis, un kājas sarkandzelteni svītrainajās zeķītēs raustītos konvulsijās… Tajā pašā viesistabā, kur pirms trīsdesmit un cik tur gadiem zaļknābis Katranovs bija laupījis jaunavību savai nākamajai sievai, kamēr viņas vecāki nākamā sievasmāte un nākamais sievastēvs atpūtās nomenklatūras sanatorijā. Ja toreizējam zaļknābim ļautu paklausīties to, kas nupat viesistabā notika, paskatīties, par ko ir pārvērtusies simpātiskā, slaidā meitene, kura tai tālajā jūlija dienā bija kautrējusies savu mazo krūšu dēļ!… Ho-ho! Viņš būtu bēdzis neatskatīdamies, nekāda erekcija nebūtu aizkavējusi.

Katranovs piecēlās no dīvāna. Tagad viņu nekas tur vairs netur. Bēgt. Tīties projām no šejienes. Bet priekšnamā jau vīkšas Ira auj kājas, nervozi stūķē rokas lapsādas kažoka piedurknēs.

-   Uz kurieni esi sataisījusies?

-   Tu vēl nožēlosi! Viņas acis nozibsnīja.

Plēsoņa! Caurcaurēm plēsoņa!

-   Ak tā? Uz priekšu.

Durvis aizcirtās, tik tikko neiecirzdamas Borjas ziņkārīgo purnu. Skaidrs. Līdz pusnaktij sūdzēsies radiem, un rīt sāksies zvani no visām pusēm…

-   Vai nav maita, ko? Viņš apsēdās Borjas priekšā, pakasīja tam aiz auss. Visas viņas ir maitas. Ko tur lai saka.

Viņš atgriezās virtuvē un izmeta atkritumu spainī Iras gumijas cimdus. Iedzēra vēl degvīnu. Palūkojās pulkstenī. Izbrīnījās kopš viņš pārradās mājās, bija pagājušas tikai piecpadsmit minūtes. Bet cik daudz kas bija paguvis mainīties!

* * *

Mežainis skatījās, kā pa atvērto vēdlodziņu nesteidzīgās cirtās vijas tikko saredzami cigaretes dūmi, un ne par ko nedomāja. Karstā duša un pusotras glāzes degvīna bija atbrīvojušas ķermeni no slimīgā drudža un remdējušas dvēseli. Viņš jutās gandrīz pilnīgi mierīgs. Lietus bija aizvirzījies uz Seremetjevas pusi. Pretējā mājā satumsa pēdējais apgaismotais logs. Beidzis smēķēt, viņš nospieda filtru izsmēķu pilnajā apakštasītē, izslēdza gaismu, noģērbās un apgūlās.

Pēc brīža no blakus istabas atskanēja Mišas balss:

-   Vai izlasīji?

Plānā finiera šķērssiena un atvērtās durvis ļāva runāties, nepaceļot balsi.

-   Vēl ne, Mežainis atsaucās.

Miša neko neteica. Pilsēta pēc lietus bija pieklususi, itin kā izmirusi, pat mašīnas braukāja retāk. Bija dzirdams, kā Miša uzšvirkstināja sērkociņu aizsmēķēja. Tad sērkociņš iekrita pelnu traukā.

-   Un ko tu par to domā?

-   Par ko? Mežainis jautāja.

-   Par bibliotēku… Un tā.

Mežainis paraudzījās griestos.

-   Joprojām to pašu, viņš atteica.

-    Man gan liekas, ka tās ir blēņas, Miša sacīja. Mums to neatrast. Tas ir pārāk ciets rieksts mūsu prātiņiem.

Mežainis neko neatbildēja. Griestos pamazām iezīmējās vara plāksnēm apkaltas atvērtas lādes un nezin kāpēc stingra sievietes seja baltā galvsegā ar pērļu apmalīti. Viņš droši vien bija iemidzis.

-   …ja vien tā nav infraskaņa? Viņu uzmodināja Mišas balss. Vai dzirdi? Tu guli, vai?

-   Nē, Mežainis atbildēja.

-    Tu pats teicies dzirdējis par kādiem ģeneratoriem, kas cilvēkiem uzdzenot šausmas… Ar jūrniekiem noticis tas pats, visa komanda kā viens salēkuši ūdenī. Vēlāk jūras vidū uziets tukšais kuģis ar klātu galdu un kūpošu kapteiņa pīpi uz tiltiņa… Un tad vēl Odisejs un tās… kā viņas… sirēnas. «Okeāna balss» tā to senāk dēvēja. Bet mūsdienās paši iemācījušies ģenerēt infraskaņu. Un veiksmīgi izmantot to aizsargsistēmās.

Gulta zem Mišas svara iečīkstējās.

-   Kā tu domā vai viņam tas vēlāk kaut kā izpaudīsies? Mežainis iejautājās.

-   Viņš pēc pusstundas bija atguvies, tu pats redzēji, Miša atbildēja. Vienīgi runāt nespēja. «Pik-mik» un vēl «esmu Bruno, esmu tāds, esmu šāds…».

-   Žēl īsā. Iedomājies vien visu mūžu justies apdalītam…

Miša iesmējās.

-   Atceries, kā viņš vienā paņēmienā izrāva pudeli? Viņam taču ir divreiz mazāka masa nekā mums, un vēl tā neraža… Arī ģīmi sadauzīja. Varu iedomāties, kā cirkā visi smiesies vēderu turēdami. Aiz sienas gari nožāvājās. Atklāti runājot, arī man viņa ir žēl. Kroplis… viens kā koks, arī īsta darba nav. Tik vien prot, kā cilvēkus uzjautrināt.

Viņš atkal apklusa, it kā gaidīdams, ka Mežainis izteiks savas domas šajā jautājumā, taču nesagaidījis iejautājās:

-   Ko jūs toreiz pie aizgruvuma runājāt par kaut kādiem rūķiem?

-   Tās visas ir muļķības, Mežainis nelabprāt atbildēja. Turpinājums slavenajai leģendai par žurkām.

-    Leģendai? Miša pārjautāja. Pēkšņi viņš atdzīvojās. Vai tu zini, ka Bojarinova «Aprakstu» piezīmēs ir minēti tādi «afrikāņu punduri»? Kurus valdniekam atvedis pils sardzes virsnieks Kozirevs? Nu? Vai tu vispār lasi piezīmes, kas iespiestas maziem burtiņiem?

-   Lasīju. Arī attēlos redzēju tādus sīkaļas… Mežainis tumsā savilka uz augšu uzacis. Punduri… Ir nu gan!

-   Uzmini, ar ko viņi nodarbojās.

-   Dejoja ar Sniegbaltīti.

-   Apsargāja cara bibliotēku, Miša pavēstīja.

Mežainis lēnām paslējās gultā, pastiepa roku un izvilka no džinsu kabatas cigaretes.

-   Un kas tad ir?

-   Nekas, Miša noteica. Pazuda bibliotēka, pazuda Kozireva punduri. Sāka klīst baumas. Leģendas. It kā cara pundurīši pazemē apsargājot viņa dārgumus. Skaidrs, ka atcerējās īru sidus, ģermāņu koboldus, Skandināvu troļļus, lapu čaklas un baltacu briesmoni… Bojarinovs visai nikni noliedz šos nostāstus. Kā nekā akadēmikis, stāvoklis prasa savu. Atsaucas uz kaut kādu spēcīgu pirkuma aktu ar ģerboņa zīmogu dīvainie punduri tikuši pārdoti uz Vjatkas guberņu muižniekam Tartakovam par lielu naudu simt piecdesmit zelta rubļiem, un beigta balle… Es gan arī neticu tām blēņām. Kāda velna pēc caram būtu ievajadzējies tieši punduru? Vai šie būtu tik labi sargi? Karatē, džudo?… Muļķības. Pasakas.

-   Ja pasakas, tad nav vērts par to runāt, Mežainis noburkšķēja.

Viņš, patiesību sakot, nezināja, kā par to domāt. Kuriozs? Iespējams. No kurienes īsti bija cēlušies Āfrikas punduri, kas bija tie paši Kozireva punduri, un kāpēc krievu cars tos sakārojis… Faktiski kāda starpība no kurienes un kāpēc? Ar to tikpat neko nevar uzsākt. Patlaban ir svarīgāki jautājumi noskaidrojami.

-   Vai atceries to uzparikti? viņš iejautājās. To, kuru Bruno uzņēma? Kas tas, tavuprāt, ir?

-   Kas cits, kā paššāvējs, Miša atsaucās. Viņa balss skanēja miegaini un dobji. Vai novērošanas kamera… Taču diezin vai. Visticamāk paššāvējs…

-   Tur bija kaut kas līdzīgs platformai, Mežainis nemitējās. Leņķis mainījās, kad Bruno sāka kliegt un atkāpties… Tas daikts pagriezās viņam līdzi.

-    Nūja… Automātiskais mērķa meklētājs, Miša īsi komentēja.

-   Un ko lai mēs ar to iesākam?

-    Gan atradīsim kādu izeju, katrā ziņā atradīsim… Aiz sienas vēlreiz gari nožāvājās. Kurš meklē, tas aizvien…

Vārdus nomainīja varena krākšana.

* * *

Ar savām caurlaidēm viņi bez aizķeršanās cauri Spasa vārtiem iegāja Kremlī, pastaigāja pa nevainojami tīrajām alejām, kur rudenīgās lapas vai nu baidījās krist, vai arī krita, taču tūdaļ tika savāktas, pa vienai vien, negaidot, kamēr nokritīs nākamā, kā ienaidnieka izpletņlēcēji. Šajā Kremļa sienas pusē iedzīvotāju blīvums bija tūkstoškārt mazāks nekā pārējā Maskavas centrā, un milzīgā pārskatāmā teritorijā nebija redzama neviena dzīva dvēsele. Apbrīnojami tīrais gaiss pilns skuju aromāta, pār ceļu turpu šurpu skraidīja pelēkrudas vāveres.

Slaidais, iznesīgais pulkvedis nevainojami piegulošā formas tērpā un jaunais vecākais leitnants ar asiem sejas vaibstiem bija nokļuvuši it kā citā pasaulē. Te valdīja disciplinētības, kārtības un diženuma atmosfēra. Pat nodzeltējušie zālieni izskatījās svinīgi korekti un neraisīja skumīgas asociācijas. Tikai vārnas uzvedās brīvi un pārgalvīgi tāpat kā citur skaļi ķērca, sita spārnus, uzlidoja divdesmit metru augsto sudrabegļu galotnē un tūlīt pat piķēja lejup cietajā, izkaltušajā zālē, it kā būtu saskatījušas kaut ko sev ļoti svarīgu varbūt spīdošu briljanta gredzenu, bet varbūt resnu slieku. Taču ne slieku, ne gredzenu te nebija, pavisam noteikti. Tomēr kaut kas ļoti svarīgs bija, un armijas cilvēki to zināja pavisam precīzi, tas ir, simtprocentīgi.

Pulkvedis Migunovs un vecākais leitnants Babins pagāja garām cara lielgabalam un zvanam, pa šauru, nebruģētu, toties sarkanām smiltīm nokaisītu celiņu izgāja cauri tuvu sastādītu jaunu eglīšu alejai un tuvojās puķu pauguriņam, kur greznojās novītušu un apsalušu asteru stublāji, kurus dārznieki nezin kāpēc nesteidza nogriezt vai izrakt. Varbūt tāpēc, ka, par spīti ikdienišķajam izskatam, pauguriņš slepenajos dokumentos bija iegrāmatots kā «aka nr.l», taču par tā otru nozīmi varētu nojaust, vienīgi palūkojoties no otras puses un ieraugot šahtas betonēto ieeju, strauji lejup vedošos pakāpienus, dzelzs durvis, kas, kā pierasts militārajos objektos, bija nokrāsotas tumši zaļā krāsā, un divus sārtvaidžus seržantus no komandanta pulka ar automātiem kaklā.

Līdzās mierīgi gaidīja cilvēks gados vecmodīgā lietusmētelī ar iepogājamu silto oderi, pabalējušā mohēras šallē un katliņam līdzīgā padilušā velūra cepurē. Visas šīs lietas kādreiz bija tirgotas Kremļa apkalpojošam personālam domātā speciālā piegādes punktā. Savukārt nomenklatūras darbinieka manieres acīm redzami bija iemantotas, gadu desmitiem strādājot šajā pusē Kremļa sienām. Standartveida seja bez īpašām pazīmēm, caururbjošās zilās acis un skarbās līnijas abpus mutei neatstāja vietu šaubām, tieši kādā dienestā viņš pavadījis visus šos gadus.

-   Sveicināti, Mihail Ivanovič! Vai nenosalāt? Migunovs smaidot apjautājās, noglauzdams ūsas.

-   Maķenīt nosalu gan, Serjoža, bet ko lai dara? Mihails Ivanovičs arī pasmaidīja. Kamēr pensionāram uztic uzdevumu, cerības ir jāattaisno. Gan pagūsim atpūsties kapā… Kā tev klājas?

-   Vēl neesmu patriekts…

Viņi apmainījās rokas spiedieniem, un Mihails Ivanovičs pārstāja smaidīt.

-   Uzrādiet dokumentus, biedri virsnieki. Es jūs, protams, pazīstu un par jums nešaubos, tomēr kārtība paliek kārtība!

Viņš kā vienmēr rūpīgi pārbaudīja personas apliecības, norīkojumu un piekļūšanas atļauju, kas tika noformēta pirms stundas un bija derīga tieši trīs stundas.

Viss kārtībā, biedri, dzīvojiet veseli, veiksmi darbā. Atzīmēto norīkojumu varat atdot vecākajam seržantam, lai nevajadzētu lieki staigāt uz komandantūru. Nav jau gan atļauts, bet par to mūs bargi nesodīs!

Mihails Ivanovičs piemiedza aci, vēlīgi atvadījās un nesteidzīgā, šļūcošā gaitā devās prom pa sarkano celiņu. Negaidīdams tālākus rīkojumus, sardzes vecākais ar lielu atslēgu atslēdza zaļās durvis, un Valdības sakaru dienesta virsnieki ienira zemajā melnajā ejā pretim pārspiediena vieglajai vēsmai, kas tika uzturēts apkārtnes ķīmiskās, bioloģiskās vai radioaktīvās saindēšanas gadījumam.

Nokāpuši pa stāvām trepēm divu metru dziļumā, viņi atradās pie nākamajām durvīm hermētiskām, spoža metāla, bez redzamām bultām vai atslēgas caurumiem, vienīgi pašā vidū dega sarkana gaismas diode. Migunovs pielika pie gaismas punkta apaļu kā zīmodziņš universālu elektrisko atslēgu identifikatoru. Atskanēja neredzamu mehānismu dunoņa, un durvis lēnām atbīdījās sānis, atvērdamas ceļu uz Valdības sakaru dienesta īpašumiem. Šeit nedrīkstēja ienākt ne Kremļa komandantūras karavīri, ne pat Kremļa apsardzes darbinieki, piemēram, Mihails Ivanovičs. Taču pulkvedis Migunovs un vecākais leitnants Babins, būdami daudzkārt pārbaudīti un visnotaļ uzticami cilvēki, drīkstēja.

Smagās hermētiskās durvis aizvērās, nošķirdamas dienas gaismu, vārnu ķērkšanu, sārtvaidža seržanta atslēgu žvadzoņu un visas pārējās virszemes pazīmes. Iestājās nāves klusums.

Speciālie sakarnieki pa šaurām dzelzs kāpnēm nokāpa otrajā līmenī astoņus metrus zem zemes. Ultraskaņas sensori, reaģēdami uz kustību, ieslēdza gaismu. Mironīgās dzīvsudraba lampas apgaismoja no tumsas nākošā un tumsā aizejošā metāla tuneļa gofrētās sienas, gājēju ēnas izstiepās, tad ar klikšķi ieslēdzās gaismas nākamajā posmā, un ēnas nozuda, lai pēc brīža no jauna parādītos. Te bija samērā vēss, labi darbojās ventilācija, taču Babina seju klāja prāvas sviedru lāses viņš acīm redzami jutās neomulīgi.

-   Biedri pulkvedi, vai tiesa, ka te visur izvietoti automātiskie ložmetēji? viņš jautāja, aplaizīdams sausās lūpas. Un tie slāpētāji, no kuriem ausis plīst pušu?

-   Mazāk klausies visādus pekstiņus! Tev vēl arī par mazajiem cilvēciņiem sastāstīs, Migunovs pasmīkņāja. Te nekā tāda nav, mēs taču atrodamies zem Kremļa!

V '

Šeit nesankcionēta piekļuve ir izslēgta, tu, vientiesi! Izslēg-ta! Tur, ārpus teritorijas, cita lieta, tur tiešām ir sastopami automātiski aizsarglīdzekļi.

Babins maķenīt sasparojās, noslaucīja seju, un tā vairs nesvīda.

-   Par tiem mazajiem arī esmu dzirdējis… Šie it kā ēdot žurkas, tāpēc te žurkas nedzīvo…

-   Pilnīgas aplamības…

-   Kā tad tā, biedri pulkvedi? Es pats lasīju avīzē, ka Āfrikā uzieti dīvainu būtņu kauli augumā nelielu, taču ne parastu punduru. Tie bijuši tāds kā pārejas posms starp pērtiķi un cilvēku, dzīvojuši alās, labi redzējuši arī tumsā… Arheologi tos jokojot nosaukuši par hobitiem, kā Tolkīna grāmatās. Esat lasījis?

-   Man nav laika pasakas lasīt, Petja. Padomā pats kā tie tavi puspērtiķi no Āfrikas varētu nokļūt apakš

Kremļa? >

-   Bet žurku te patiešām nav!

-   Kas nu ir taisnība, tas ir! Taču tas nebūt neliecina par mazo cilvēciņu esamību. Drīzāk par daudz reālākām lietām elektromagnētiskajiem laukiem, akustisko rezonansi…

Migunovs draudzīgi papliķēja jaunajam virsniekam pa plecu.

-   Izmet tās muļķības no prāta. Labāk iegaumē ceļu uz trešo nodaļījumu. Un apdomā diagnostiku. Lai katra traucējuma dēļ nevajadzētu līst pazemē. Tam domāta tehnika! Tavs uzdevums ir noteikt cēloni un pareizi izrakstīt darba norīkojumu.

Viņi nogāja kādus divsimt metrus, lai gan vecākajam leitnantam šķita, ka veikti vairāki kilometri. Viņam bija sajukuši visi pagriezieni, sazarojumi un krustojumi. Apaļais metāla tunelis beidzās, patlaban viņi virzījās pa stūraini izcirstu sausu betona gaiteni, kas manāmi gāja lejup. Oda pēc putekļiem, sakarsēta metāla un ozona. Gar sienām stiepās desmitiem bezgalīgu dažādu diametru un krāsu vadu un kabeļu polihlorvinila, gumijas, svina un metāla apvalkos. Pakāpeniski, pakļaujoties kādai slēptai loģikai, tie savijās grīstēs un ienira komunikāciju kārbās. Taču aptvert šo loģiku vai vismaz izprast vadu savijumus vecākais leitnants nespēja. Viņš ar apbrīnu vēroja priekšnieku, kurš droši orientējās pazemes labirintos un, protams, lieliski zināja katras speciālo skaru līnijas nozīmi.

-   Biedri pulkvedi, vai ilgs laiks paiet, kamēr to visu iemācās? viņš jautāja, lai pārtrauktu nospiedošo klusumu. Lai varētu pārvietoties tik brīvi kā jūs?

-   Nē, ne visai, Migunovs atsaucās. Kādi pieci, septiņi gadi. Bet es staigāju pa pazemi jau gandrīz divdesmit gadu. Tāpēc zinu katru kaktiņu. Droši vien esi piekusis?

-   Esmu gan. It kā augu dienu būtu skrējis krosu.

-   Tas ir no stresa. Protams, arī skābekļa trūkst, un vēl elektromagnētiskie lauki iedarbojas… Nekas traks nav ne tu pirmais, ne pēdējais. Gan pieradīsi.

«Kolosāls vecis!» nodomāja uzmundrinātais Babins. «Pārvaldes priekšnieka vietnieks, bet nevilcinājās pats līst pazemē… Un izturas kā pret līdzīgu, runā normāli, kā cilvēks. Tādi priekšnieki reti gadās. Pārsvarā visi kliedz un lamā…»

-   Kur mēs pa šo gaiteni nonāksim?

-    Tas nav gaitenis, Petja, bet vesels labirints. Pa to var nokļūt, kur vien vēlies. Gan iekonservētā pazemes komandpunktā līdzās viesnīcai «Rossija», gan pamestā staļinlaiku valdības sakaru punktā, gan…

Pulkvedis atmeta ar roku.

-    Tikai tas ir teorētiski. Bet praktiski atdursimies režģī, nesasnieguši perimetru. Tālāk drīkst iet vienīgi ar speciālām vienreizējām atļaujām. Un kāpēc mums kaut kur vajadzētu iet? Tūdaļ būs klāt operāciju aka, izdarīsim savu darāmo un dosimies atpakaļ. Zaldātiņi mūs gaida -ja laiks būs cauri, sacels trauksmi.

Operāciju aka bija ap piecpadsmit metru liela kvadrātveida telpa, aprīkota kontroles mērījumu veikšanai domātas aparatūras stendiem. Pulkvedis Migunovs droši apsēdās metāla krēslā, noklikšķināja slēdžus.

-   Kura līnija, tu saki? A-15?

-   Tieši tā. Babins pamāja.

-   Pareizi, A-15. Migunovs uzmeta skatienu kanāla frekvenču raksturojumam uz pults. Jā, ir novirzes no normas…

Babins neizpratnē lūkojās uz tievo, melno bultiņu.

-   Tikai mazlietiņ, par vienu iedaļiņu… Pat par pusi…

-   Un kas par to? Tas, kurš pārvalda… Labi, nav svarīgi. Augsta ranga abonenti sarunājas, bet līnijā dzirdami sprakšķi! Tu pārbaudi visu pie centrālās pults un ziņo, ka viss ir kārtībā. Bet sprakšķ atkal! Vai lai gaida, kamēr sakari pārtrūkst? Nē, brālīt, tie nav tie sakari…

Pulkvedis pastiepa viņam smagu aparātu, no kura nokarājās divi smagi vadi ar tērauda spailēm.

-   Klausies uzdevumu, kaujinieki Aizskrien piecdesmit metru pa kreisi, izmēri A-15 parametrus. Precīzi izmēri! Tad atgriezies šeit, paskrien piecdesmit metru pa labi, atkal izmēri. Un ziņo man rezultātus. Uzdevums skaidrs?

-   Jā… Tikai… Kā lai zinu, kura līnija ir A-15?

Migunovs nopūtās.

-   Tu taču esi Valdības sakaru dienesta inženieris-inspektors!

-   Vainīgs…

-    Labi, iesim, es tev parādīšu… Vai redzi zilo vadu? Starp zaļo un oranžo? Tā ir A-15 līnija. Un tā vienmēr atradīsies starp A-14 zaļo un A-16 oranžo. Tagad ir skaidrs?

-   Skaidrs…

Pēc dažām minūtēm vecākais leitnants paziņoja mērījumu rezultātus.

-    Aina ir skaidra! Migunovs apmierināti pasmaidīja. Tur tajā iecirknī kreisajā pusē A-15 vads ir ielīcis. Nedaudz, par kādu centimetru, pusotru. Taču ir iekļuvis A-14 elektromagnētiskā lauka iedarbības zonā, kas ietekmējis sakaru kvalitāti. Jālikvidē ielīkums, un kļūme būs novērsta.

-   Varbūt uzreiz…

-   Protams. Ņem spraisli. Tas ir pagaidu pasākums, rīt atsūtīsim tehniķus, viņi sataisīs kapitāli. Dzert gribi?

-   Jā, ļoti… Kakls kā izplaucēts.

-    Tā var būt. Parasta pazemei raksturīga reakcija. Ņem. Vari dzert visu laukā, es paņēmu malku, man pietiek.

Migunovs pastiepa vecākajam leitnantam plakanu blašķīti ar aukstu tēju.

«Kolosāls vecis!» Babins kārtējo reizi nodomāja.

Viņi atgriezās Sakaru dienesta štābā, fiksēja ierašanās laiku, nodeva caurlaidi ar automātiskā kontroles hronometra atzīmi pirmajā speciālajā nodaļā. Uzrakstīja ziņojumus, parakstījās žurnālos. Tā kā viņi bija iekļāvušies trijās stundās, neviens neko nejautāja. Bet varbūt sava nozīme bija pulkveža Migunova svarīgajai figūrai ja Babins uz īpašā režīma objektu būtu gājis ar kādu no sava līmeņa inspektoriem Ziminu vai Vorobjovu -, iespējams, piekasīgie «īpašie» būtu viņus pamocījuši arī bez jebkāda iemesla. Tā būtu bijis pavisam noteikti!

Migunovs ziņoja par gājiena rezultātiem Sakaru dienesta priekšniekam ģenerālim Volohinam ražena auguma vīram ar skūtu galvu, kartupelim līdzīgu degunu un buldoga žokli. Viņš par kaut ko bija sanervozējies, taču pretēji ieradumam neizgāza uz vietnieku slikto omu, gluži pretēji izturējās ļoti laipni. Pat draudzīgi pārmeta:

-   Velti tu pats ej uz kolektoriem, Sergej! Neizskatās solīdi… Tu esi mans vietnieks, īsteno vadību stratēģiskā līmenī. Lai kapteiņi un majori lien pazemē. Mēs diezgan esam putekļos un zirnekļu tīklos ložņājuši, laiks mierīgi pasēdēt kabinetā…

-   Ņemšu vērā, Nikolaj Fjodorovič. Izbrīnītais Migunovs pamāja. Bargais priekšnieks aizvien bija mudinājis viņu neatdusēties uz lauriem, bet darboties ar pilnu jaudu, rādot priekšzīmi jaunajiem darbiniekiem.

Atgriezies savā kabinetā, Migunovs deva rīkojumu izrakstīt rītdienai darba norīkojumu līniju tehniķiem nakts darbi akas nr. 1 līmeņa objektos netika atbalstīti un drīkstēja notikt vienīgi ārkārtas gadījumos.

Pēc vairākām stundām, kad aiz logiem jau manāmi sabiezēja krēsla un darbadiena droši tuvojās beigām, Valdības sakaru dienesta priekšnieka vietnieka kabinetā materializējās pirmās nodaļas priekšnieks pulkvedis Komarovs neievērojams, aizvien neuzkrītoši ģērbies, ar neuzkrītošu ārieni un izturētām manierēm, pareizāk, pavisam bez manierēm, bez individuālām iezīmēm un personas īpatnībām. Visvairāk viņš atgādināja sikspārni, no tumšajiem, mājīgajiem bēniņiem izvilktu pretīgajā saules gaismā.

Pat ja tas nebūtu sikspārnis, bet parastā pelēkā pele, kuras aicinājums ir aptekāt vissvētāko slepenības režīmu, ja tā no galvas zina katru paragrāfu, burtu un būtību katram likumam, pamācībai, instrukcijai, kam jākalpo informācijas noplūdes novēršanai, ja tai vienmēr un visur ir taisnība un to ieceļ amatos tajā pašā sfērā, kur Sakaru dienesta priekšnieku, tad arī attieksme pret viņu būs atbilstoša. Kā pret inkvizīcijas rakstvedi. Šo attieksmi uzskatāmi atainoja daudzus gadus aparātā pilnīgi bez jelkāda oficiāla pamata cirkulējošās neapslāpējamās baumas, ka, pildot īpaši slepenu pavēli, pirmā nodaļa veic iekšējās pretizlūkošanas funkcijas. Un vēl vienas neapslāpējamas baumas par to, ka no «īpašā» baidoties arī pats ģenerālis…

-   Atvainojiet, biedri pulkvedi, vai neiztraucēju?

-   Nē…

Migunovs mazliet apjucis skatījās uz cauršūto un apzīmogoto žurnālu, ko «sikspārnis» turēja iežmiegtu padusē. Pa virsu saburzītajam formas tērpam trūka vienīgi viduslaiku apmetņa ar apakšā rēgojošos zobenu esmu ieradies, lai saņemtu jūs gūstā, kungs… Pulkvedis Komarovs nekad neieradās tāpat vien. Arī nekādi priekšmeti viņam nevarēja būt līdzi tāpat vien. Droši vien žurnālā bija fiksēta kāda neprecizitāte, kāda kļūda, kāda neveiksme. Taču šādi sīkumi Migunovu nebiedēja.

-   Kā pagāja režīma pārbaude? mānīgi laipni painteresējās Komarovs. Viss kā pieklājas, bez sarežģījumiem? Nekādu starpgadījumu nebija?

-   Protams, ne. Mēs taču uzrakstījām ziņojumus…

Migunovs jau grasījās atvainoties, ka norīkojumu darbu veikšanai viņi nebija aiznesuši uz komandantūru, bet atstājuši sardzes vecākajam, galu galā tas nav nekāds lielais grēks. Taču pārdomāja. Pat mazus grēciņus neklājas pašam kārt sev kaklā gan atradīsies citi, kas piekārs ne vien svaru bumbu, bet arī dzirnakmeni.

Lai maskētu intonācijas nenobeigtību, viņš gluži nevainīgi un dabiski painteresējās:

-   Vai tad radās kādi jautājumi?

Cilvēks-sikspārnis izbijās, sāka vēcināt rokām.

-   Ko jūs, ko jūs, biedri Sakaru dienesta priekšnieka vietniek! Mums nekad nav jums radušies jautājumi. Gluži otrādi jūs ļoti veiksmīgi iekļāvāties laikā. Trīsdesmit minūtes, kopš pienāca šifrēts ziņojums no turienes…

Pirksts ne ādains, ne kaulains, bet visnotaļ cilvēcisks daudznozīmīgi norādīja uz griestiem.

-  Tiek ieviesti jauni slepenības līmeņi, pārformēta visa dokumentācija, tagad jūs Kremlī vairs neielaistu. Dodiet, lūdzu, savu Kremļa caurlaidi nomaiņai. Un tūdaļ parakstīsimies žurnālā jūs nodevāt, es pieņēmu. Pēc dažām dienām saņemsit citu jauna veida.

«Dzinn!» saasinātajā apziņā iešķindējās sudraba trauksmes zvaniņš.

-   Lūdzu! Neizrādīdams satraukumu, kas bija viņu pārņēmis, Migunovs nolika uz galda lamināta taisnstūri ar sarkanu svītru un hologrammu uz fotogrāfijas. Parakstījās vajadzīgajā ailē, noskatījās, kā parakstās Komarovs.

-   Un universālo atslēgu, lūdzu, palūdza pirmās nodaļas priekšnieks.

«Dzimi! Dzinn! Dzinn!»

Ar lēnu rokas kustību Sakaru dienesta priekšnieka vietnieks salūkoja apaļu zīmodziņu. Tas bija gluži kā īsts, tikai bez elektroniskajām iekšām. Komarovs noglabāja identifikatoru koka penālītī un veikli aizzīmogoja vāciņu.

-    Lieliski, nu viss būtu nodarīts! Nekur jums arī nav jāstaigā, nav jāatraujas no darba…

-   Jā, paldies, jūs esat ļoti laipns, sāji pasmaidīdams, Migunovs sacīja. Viņam aukstums iemetās pakrūtē, sirds dauzījās kā neprātīga, pa muguru tecēja auksti sviedri.

Ejot laukā no ēkas, vestibilā viņš sastapa vecāko leitnantu Babinu, priecīgu kā brīvībā izlauzušos kucēnu.

-   Uz redzēšanos, biedri pulkvedi! viņš skanīgi nokliedza. Labi gan mēs šodien paguvām. Mums palaimējās, vai ne?

-   Jā. Migunovs pamāja. Vareni palaimējās.

* * *

-   Brīdinu, ka man ir gandrīz tāda pati ēstgriba kā vīrietim, sacīja Marina.

-   Toties mums ir mājas pelmeņi, Pjotrs Daņilovičs atspēkoja brīdinājumu. Lūk, tādi!

Viņš salieca rādāmo pirkstu un īkšķi kā rūdīts makšķernieks, kurš ar vienu roku salej šņabi, bet ar otru rāda, cik liela bija vakar noķertā sama acs. Marina paskatījās un pamāja:

-   Pašā laikā.

Pirmajai iepazīšanās reizei viņa izturējās apbrīnojami droši.

-  Jums ir tik trausla figūra! Klaudija Ivanovna bilda tajā īpašajā, divdomīgajā intonācijā, kura viņai parādās ikreiz, kad Jura atved savu kārtējo aizraušanos. Biju domājusi, ka visas dejotājas ievēro diētu.

-   Pasakas, Marina vienkārši attrauca. Nodarbībās jāsvīst septiņi sviedri, tur nekādu diētu nav iespējams ievērot.

-   Nu tad, lūdzu, pie galda! Pjotrs Daņilovičs apmierināti nosmaidīja un savirpināja pirkstos neesošās ūsas.

Viesistabā jau kūpēja terīne ar nosvīdušiem pelmeņiem, līdzās stāvēja trauciņi ar mērcēm, šādas tādas garšvielas, taču par ko Jura bija pateicīgs mātei nekādas gaļas franču gaumē vai siļķes kažokā. Pat dzērienu uz galda nebija. Parastas ģimenes pusdienas.

Tēvs gan katram gadījumam apvaicājās:

-   Varbūt pa malkam sausā?

Marina pasmaidīja un izmeta:

-   Pelmeņi sausi nemēdz būt. Ielejiet man parastu šņabi. Ja drīkst.

Pjotrs Daņilovičs tikko manāmi saviebās, tomēr atvēra bāru, salūkoja pudeli, glāzītes un ielēja visiem. Klaudija Ivanovna nemanāmi pakratīja roku virs savas glāzītes tikai mazlietiņ.

-   Nu tad par iepazīšanos, .Pjotrs Daņilovičs uzsauca tostu.

Negaidīti, gluži spontāni visi saskandināja (Jura pirmo reizi redzēja, ka vecāki saskandina) un iedzēra.

-   Manuprāt, kad laukā ir tāds laiks, nekas nevar būt labāks par degvīnu, Klaudija Ivanovna diplomātiski ieminējās.

Marina klusēdama pamāja ar galvu viņai bija pilna mute.

…Visā visumā vizīte izgāzās. Tēvs bija kategoriski «par», māte «pret», lai gan Marina tā arī neizdzēra savu vienīgo glāzīti. Viņi pat nedaudz sastrīdējās.

-   Viņa neko netēlo, vai tiešām tu nesaproti? Pjotrs Daņilovičs ņēmās aizstāvēt. Nelaužas. Kārtīgs, godīgs cilvēks, bez tām jūsu sievišķu muļķīgajām viltībām. Visu

cienu!

»

-   Tev allaž ir patikušas jautras un bravūrīgas, māte iedzēla, Viņa droši vien arī smēķē? Tas jau bija domāts Juram.

-   Nē, Jura papurināja galvu.

Klaudija Ivanovna atviegloti nopūtās.

-   Droši vien slēpj…

Tiesa, Juras attiecības ar Marinu visas šīs runas nemaz neietekmēja. Laiku pa laikam viņi satikās ne visai bieži, jo Marinai bija mēģinājumi jaunā izrādē un arī Juram personiskā dzīve atvirzījās otrā plāksnē. Tomēr satikās. Lai kā Jura vēroja, Marinā nebija ne miņas no bohēmiskas augstprātības un izlaidības, kas viņu tik ļoti biedēja. Vienkāršība, skaidrība. Pat tāda kā puiciska bezbēdība. Juram ar viņu bija labi. Un viņš cerēja, ka Marinai tāpat.

Zem kājām šļakstēja melna, smirdīga zampa, luktura stars izgaismoja nesteidzīgi peldošus papīra gabalus, izlietotus prezervatīvus un citus mēslus. Vietumis plecu augstumā no sienām rēgojās laukā dažāda diametra cauruļu gali, no kuriem palaikam izšļācās kārtējā lielpilsētas funkcionēšanas atlieku porcija. Reizēm šīs šļakatas trāpīja uz Mežaina gumijotā kombinezona, taču viņš nepievērsa tam uzmanību, tāpat kā nepievērsa uzmanību staignajām dūņām, kurās kājas grima līdz potītēm.

Turpretī Mišām ar viņa ķiveri un plecus klājošo pelerīni šie fekāliju izvirdumi itin nemaz nekaitēja. Viņš soļoja pa priekšu, turklāt ļoti ātri un droši. Varbūt tāpēc, ka lietoja infrasarkanās brilles, bet varbūt bija paguvis pamatīgi izpētīt Maskavas pazemi. Lai gan kā to var izdarīt divu nedēļu laikā, tas bija prātam neaptverami. Tiesa, viņš kāpa pazemē gandrīz ik dienas, turklāt beidzamajā laikā bieži viens pats. Un tomēr… Lai spētu zem zemes īsti orientēties, parasti bija vajadzīgi divi vai pat trīs gadi.

Pēc kāda kilometra kanāls strauji gāja lejup sākās slūžu ūdens pārgāzē, un atkritumu kuģīši pa ieliekto cauruli ātrāk traucās turp, kur šalca pagaidām neredzams atvars. Diezgan pretīga vieta, taču to varēja apiet. Bet Kerčas digers to nezināja un soļoja taisni uz priekšu.

-   Stāt, Miša! Griez pa labi, šajā ejā… Iesim pa sausumu, Mežainis klusi teica mikrofonā, kas karājās pie mutes.

-   Tur ir aizgruvums, ausī atskanēja pārinieka balss.

Šo bezsvara pārnēsājamo tehnikas brīnumu bija atnesis Miša. Pārvietoties ar to pazemē bija ļoti parocīgi, turklāt sakari nepārtrūka, skaņa netika izkropļota un nebija dzirdams fons.

-   Ko tu stāsti? Tur nav nekāda aizgruvuma. Griežamies nost!

-   Ir aizgruvums. Kādi trīs metri. Grunts mīksta, bet rakt nāktos visu dienu.

-   Mēs tur pavisam nesen gājām. Kas par aizgruvumu! Tur ir cieta velve kaļķakmens!

Miša apstājās, paraustīja plecus.

-   Aizej un pārliecinies. Es tepat pagaidīšu.

Mežainis nogriezās pa labi izspraucās cauri šaurai

spraugai un devās uz priekšu pa gaiteni, kas pamazām kļuva platāks. Pirmos metrus zem kājām bija slapjš, tad mitrs, bet pēc tam kļuva sauss. Taču viņu visviens urdīja nelāga priekšnojauta. Miša bija runājis pārāk droši un pārliecināti… Nekustīgais gaiss un niecīgais skābekļa daudzums apstiprināja viņa vārdus. Un tiešām pēc pārsimt metriem zemē parādījās mitrums, tā kļuva aizvien vairāk, bet vēl pēc simt metriem viņš atdūrās aizgruvumā. No slapjas, valkanas grunts. Un droši vien trīs metru biezumā.

Mežainis pavirzīja luktura staru augšup. Tur melnoja piltuvveidīgs caurums, pa kaļķakmens sienām urdziņām sūcās ūdens. Izskalojums. Parasta lieta. Kaut kur augšā plīsis ūdensvads, un cietā velve nav izturējusi… Parasta jau gan, bet kā to varēja zināt Miša?

Apgriezies Mežainis kātoja atpakaļ. Viņš bija veicis lieku ceļa gabalu, taču jutās muļķīgi ne tikai tāpēc.

Kerčietis gaidīja viņu sausā gaiteņa sākumā, mierīgi sēdēdams uz mugursomas. Savu dzelzs masku ar spīguļojošām lēcām viņš bija noņēmis un nevērīgi turēja rokā.

-   Kā tu zināji, ka tur ir nogruvums?!

Miša draudzīgi pasmaidīja.

-   Es te nesen biju… Tu velti netici draugiem…

-   Laid tagad mani pa priekšu, Mežainis sacīja. Viņš skaidri zināja, ka šajā kvadrātā kerčietis nekad nav bijis.

Viņi atgriezās kanālā un pienāca pie ūdens pārgāzēs.

Nosviedis smago mugursomu, Mežainis iesēdās tieši ūdenī un sāka slīdēt pa grumbuļaino betonu, cerēdams, ka kanalizācijas notekslānis pasargās kombinezonu un tas nesaplīsīs. Daudz vairāk viņu satrauca slūžu aizvērtnis čuguna plāksne, kas rēgojās augšā un tautā daiļrunīgi tika dēvēta par giljotīnu. Tai bija jānoslēdz tunelis, ja tas pildītos ar ūdeni, un, lai gan pašlaik nebija ne spēcīga lietus, ne avārijas situācijas, tomēr dzīvē mēdza gadīties kļūmes, kad smagais metāla vārsts attaisnoja savu nosaukumu, pārcirzdams neuzmanīgu digeru uz pusēm. Nē, atklāti sakot, uz pusēm ne, tas ir tāds briesmu stāstiņš iesācēju biedēšanai. Bet, ka nocērt kāju, tā bija gadījies…

Pacēlis pirkstu, Mežainis norādīja Mišām uz biedējoši uzglūnošo metāla gabalu. Viņš pamāja un kā zutis izslīdēja cauri vārsta darbības sektoram.

Atstājuši aiz muguras bīstamo zonu, viņi nokļuva piecreiz pieci metri kvadrātveida akā ar noglumējušām betona sienām. Uzmanīgi apgājuši apkārt apaļai, ar pamatīgu režģi pārklātai metru diametrā ūdens notecei grīdā, digeri uzkāpa augšā pa dzelzs skavām pretīgu zaļu pelējumu klātajā pretējā sienā un atradās kanālā, kas nāca no pretējās puses. Nogājis vēl simt metru, Mežainis attapās sazarojumā, nogriezās pa labi un pa šauru eju nokļuva ķīniešu kvartāla akmeņlauztuvēs. Miša droši soļoja līdzi.

Te bija sauss, uz grīdas gulēja bieza putekļu kārta, un Mežainis vērīgi raudzījās zem kājām, meklēdams pēdas. Taču priekšā pēdu nebija, tikai viņam aizmugurē palika bezformīgi slapji plankumi. Bet, kad tiem pāri pārgāja Miša, palika viena vienīga izplūdusi taciņa. Pēc pusstundas viņi nonāca pie betona sienas ar caurumu, kuru Mežainis un Sesks bija izsituši pirms diviem gadiem. Pieliekušies vini ielīda iekšā. »

Telpa bija liela un skanīga, uzreiz kļuva vieglāk elpot. Lai gan gaiss bija sastāvējies, tomēr varēja just, ka tajā ir pietiekami daudz skābekļa. Ieeja viesnīcas «Rossija» pagrabu zemākajā līmenī bija tikusi aizbērta ļoti sen. Taču dabiskās ventilācijas sistēma turpina darboties.

-   Kur mēs esam? Miša iejautājās. Bumbu patvertnē?

-   Uz to pusi ir…

Mežainis pagrieza galvu, pieres luktura stars pārslīdēja pelēkai betona sienai. Pie tās karājās ugunsdzēsības skapis ķeksis, truls cirvis, spailes, koniskas formas spainis viss, kā prasīts instrukcijā, tikai sarkanās krāsas vietā pārklāts ar pelēkiem putekļiem, kas sakrājušies ilgos gados. Tādi skapji bija katrā viesnīcas gaitenī, taču septiņdesmit septītajā gadā, kad dega galvenais sešpadsmit stāvu korpuss, šie primitīvie rīki nelīdzēja. Arī vajadzīgā garuma šļūteņu nebija, bet ugunsdzēsēju mašīnas kāpnes sniedzās tikai līdz astotajam stāvam, tāpēc četrdesmit divi cilvēki liesmās aizgāja bojā…

Pēc tam vajadzēja izdarīt «organizatoriskas dabas secinājumus», un, lai gan lietas izskatīšana notika visaugstākajā līmenī, garākas kāpnes tāpēc neradās, nojaukt «liekos» stāvus nevienam neienāca prātā, toties izslēgt no aprites pagraba ceturto līmeni izrādījās visnotaļ reāli. Turklāt šādam lēmumam bija sava loģika ja jau ugunsgrēks lielā augstumā izrādījās tik postošs, tad arī pārmērīgs dziļums rada potenciālas briesmas. Tātad veiktie pasākumi ir pamatoti un derīgi, lai arī neierasti. Kā mūsdienās teiktu «asimetriski».

-   Man domāt, no šejienes var iziet pie Kremļa, Mežainis klusi sacīja.

Viņi šķērsoja pagrabu, tuvodamies rietumpuses sienai. Šeit bija masīvas dzelzs durvis ar gariem slēdzošās sistēmas rokturiem. Pagājušajā reizē viņi ar Sesku nebija tās atvēruši. Arī tagad aizbīdņi nepadevās. Miša aptaustīja sānu malas, uzspīdināja spožu staru, pasmīkņāja.

-   Pamatīgi aizlodēts, dubultīgi…

-   Velns tās rāvis! Mežainis pikti nolamājās. Ja nevaram tās izgāzt, šis ceļš jāatmet. Sienu negribu dauzīt, atceros, ka mēs ar Sesku kādas divas nedēļas noņēmāmies…

-   Nesteidzies ar secinājumiem, Miša optimistiski iebilda. Mēs arī šeit tiksim cauri.

-    Cauri dzelzs durvīm? Mežainis skeptiski pajautāja.

-   Jā, pārinieks atsaucās un sāka rakņāties mugursomā.

Mežainis klusēdams vēroja. Kopš bija uzradies Adžimuškajas partizāns, pārvietoties pazemē bija kļuvis vieglāk. Un drošāk. Cilvēki ar rievotajām zābaku zolēm vairs nemīdīja pazemes takas. Bomži atkal sāka apdzīvot siltummezglus. Viņš prata atrisināt problēmas un nemētājās ar vārdiem.

Miša izvilka biezas zaļas lentes kamolu, kas atgādināja «sikspārņa» lampas degli, uzmanīgi sagrieza trijās daļās un trijstūra veidā pielipināja durvju apakšējā daļā. Galotnē iedūra zīmuļa pusītei līdzīgu spīdīgu cilindriņu, nospieda podziņu.

-   Labāk paiesim maliņā…

-   Kas tas ir? Čehu CS-30? Mežainis saausījās. Kur tu te paiesi? Mēs taču atrodamies noslēgtā telpā… Pat kumulatīvās ievirzes gadījumā no akustiskā trieciena zarnas no pakaļas izlidos laukā…

-   Es tikpat kā neko nesapratu, Miša nesatricināmā mierā atbildēja. Bet tavas zarnas paliks, kur bijušas. Un tomēr labāk paiet maliņā. Kā pie jums mēdz teikt: «Sargies pats, tad Dievs tevi sargās.»

-   Kāpēc «pie jums»? Vai tad pie jums Kerčā tā nesaka?

-   Saka, saka, Miša labsirdīgi iesmējās.

Viņi devās atpakaļ pie ieejas cauruma. Aizmugurē bija dzirdama klusa šņākoņa it kā tiktu aizdegtas bengāliskās ugunis. Mežainis atskatījās. Tumsā draudīgi gailēja noslēpumainais trijstūris, kā norādīdams ieeju elles priekškambarī. Pēc minūtes tas nodzisa.

-   Tas arī ir viss, Miša noteica. Iesim paskatīsimies.

Dzelzs durvīs zaļā trijstūra vietā vīdēja trijstūrveida

caurums ar gludām malām. No cauruma manāmi vilka caurvējš.

Miša iespīdināja tur lukturi.

-   Nu ko uz priekšu? viņš nezin kāpēc saspringti vaicāja.

Sestā nodaļa spiegu SIEVAS. amerikĀŅa sieva

»

2002. gada 2. novembris, Daitonbīča, ASV

Uz zaļās drānas nogūla kārts. Dūzis. Teicami. Oksana juta, kā cilvēki viņai aiz muguras daudznozīmīgi māj ar galvu, kā stiepj uz priekšu kopā savilktas lūpas, apmainās skatieniem.

-JeL.

Dūzis atgādināja plikpaurainu veci plikpaurainu un visvarenu kā… Kā Surens! Lai uzmundrinātu sevi, Oksana iemalkoja martīni, mazliet uzšļakstīdama īsajiem svārkiem. Aplaizīja lūpas. Iztēlojās, cik seksuāli viņa izskatās no malas balta blūzīte ar dziļo pilienveida izgriezumu, dzeltenu zamšu apņemti gurni, dzeltenas augstpapēžu sandales. Un viņas prātu reibinošās iedegušās kājas, kas vīriešiem tā patīk… Un tas žests ar mēlīti pār lūpām, pēc kā spilgtā lūpu krāsa ievizējās valgi un aicinoši…

Vēl…

Krupjē izvilka no pulēta koka kārbiņas šaurās spraugas apakšējo kārti un nolika viņai priekšā kalpu, cirtainu un nopietnu skaistuli. Viņš ir jauns, bet droši vien nabags ne velti viņa nomināls ir tikai divas acis. Mums ar viņu nav pa ceļam. Ko viņš atgādina? Ja labi ieskatās un piezīmē uzplečus, iznāks bijušais vīrs leitnants Kudasovs… -Vēl!

Neievērojamais cilvēks baltajā kreklā ar melno tauriņu nometa vēl vienu kārti. Astoņnieks! Toties šis ir viņas tagadējais vīrs Bils Džefersons, kurš sasolīja zelta kalnus un izveda viņu uz Jauno pasauli…

Sasvīdušajai mugurai pārskrēja tirpas no apkārtējo vērotāju draudzīgā noelsiena. Kāds pat aplaudēja.

-   Ir! Blekdžeks! Džesika iespiedzās un metās Oksanai ap kaklu.

Klusums tika sašķelts kā dambis. Kazino acumirklī atdzīvojās iečalojās balsis, no bāra atskanēja sintezatora basi, iedžinkstējās automātu atsperes virmoja jautra uzvaras mūzika. Krupjē pieklājīgi smaidīja, piebīdīdams Oksanai dažādkrāsu žetonu kaudzīti. No piesmēķētā gaisa iznira viesmīlis ar paplāti, uz kuras bija sarindotas glāzes, glāzītes un pokāli. Viņš smaidīja no sirds.

-   Apsveicu jūs iestādes vārdā!

Oksana paņēma divus rozā šerija brendijus, vienu pastiepa Džesikai.

-   Vēl kādu partiju? krupjē piedāvāja, ar saspringtu smaidu raudzīdamies Oksanai acīs.

-   Diezgan! Te ir divpadsmit tūkstoši ar sīknaudu! Džesika paņēma no laimē apstulbušās Oksanas viņas somiņu, sabēra tur žetonu kaudzi, iedzēra malku no augstās glāzes un, neveikli sagrīļodamās, piecēlās. Nespēju ticēt! Tu to izdarīji, Ksi! Iesim, iesim ātrāk prom no šejienes!

Gan ķiķinādamas, gan smiedamās pilnā balsī un šļakstīdamas brendiju, viņas izgāja cauri zālei, taču pa ceļam piekusa un nolēma piestāt bārā. Nemitēdamās raustīties smieklos, viņas uztrausās uz augstajām bāra taburetēm, sēdēja, cienīgi šūpojās, raudzījās uz bārmeni, kas jauca viņām kokteiļus un savā ziņā bija līdzīgs cirtainajam kalpam, tikai bez uzplečiem, tad pēkšņi saskatījās un no jauna izplūda smieklos.

-   Es viņam parādīšu, kā vajag pelnīt naudu! Divpadsmit tūkstoši stundā! Pārbrauks, bet es šim še! Skaties!

Un izplāšu dolārus priekšnamā! Oksana čivināja, noliekdamās pie glāzes.

Šķiet, iedzērušai viņai ar angļu valodu vedās krietni labāk, ko? Angļu tā bija dzērāju un neliešu valoda. Un kropļu.

-   Kas tas «kro-o-plis» tāds ir? Džesika brīnījās.

Acīmredzot palaikam Oksana tomēr pārgāja uz krievu valodu.

-    Kroplis, saproti… Oksana meklēja pēc vārdiem. Tas ir… Tas, kurš braukā leksusā, bet baidās izdot lieku centu par… par… Viņa paberzēja pirkstus gaisā, tverdama vārdu, kas tepat uz mēles bija. Par nieka dībeli, tā, lūk!

-   Mēs ar leksusiem nebraukājam, nē! priecīgi paziņoja Džesika. Mums japāņi nepatīk. Viņi nodevīgi sabombardēja mūsu floti Pērlhārborā. Manam vīram ir poršs, man audi. Kārtīgs vācu motors! Nekā japāniska!

-   Gods un slava jums! Oksana rezumēja.

Pa labi no viņas parādījās gaišas ķieģeļkrāsas seja ar biezām karaliskām uzacīm.

-   Vai atļausit piesēst? seja painteresējās.

Oksana pagrieza galvu. Seja pieņēma tādu izteiksmi, it kā to grasītos fotografēt. Kaut kādā ziņā tas kovbojs atgādināja viņas vīru.

-   Aizņemts, viņa atcirta.

Šurp šampanieti, pašu dārgāko! Un ikrus. Krievi nāk. Vai šampanietis ir?… Bārmenis uzmeta Oksanai ironisku skatienu, tā ka viņai tūdaļ sagribējās iejaukt viņam pa ģīmi. Varbūt tev mans akcents neiet pie dūšas?… Ne jau glāzi, pudeli! Nē, divas pudeles! Un sešas porcijas ikru! tu dzirdēji?

Drudžaini šķirstīdama ēdienkarti, Džesika iepleta acis un dramatiskā čukstā paziņoja:

-   Tas maksās gandrīz divus tūkstošus dolāru!

Oksana apķērās un nekavējoties koriģēja pasūtījumu:

-   Divas porcijas ikru, vairāk nenoēdīsim!

-   Deviņsimt dolāru! Džesika saskaitīja. Kam mums divas pudeles šampanieša? Un ikri? Pie mums nav pieņemts tā izrādīties un šķiest naudu vējā…

Oksana īgni atmeta ar roku.

-   Sī ir mana diena! Uzdzīvosim pa krievu modei! Nebojā garastāvokli. Labāk apmaini žetonus…

Ideja par kazino apmeklējumu īstā, nevis televīzijas piederēja pēc izklaidēm iztvīkušajai Oksanai. Džesiku šī doma sākumā biedēja, taču par papildu stimulu noderēja viņas vīra Džona divu dienu brauciens uz Dalasu, kā arī šausmīgais karstums un garlaicība kopā ar krietnu spiedienu no Oksanas puses, kura šo gājienu pamatoja ar sieviešu apspiestā gara modināšanu, taisnības triumfu, feminisma svētkiem.

Nu, vai parādīsim saviem večiem?

Parādīsim? Parādīsim… Parādīsim!

Džesika apvilka paltrakveidīgo ceriņkrāsas kleitu, ruletē notrieca spēlei atvēlētos piecdesmit dolārus un, par spīti sešām izdzertām martīni glāzēm un draudzenes mudinājumiem, pārtrauca spēli nē, viss, pietiek!

Toties Oksanai liktenis pakutināja nervus pirmajā gājienā pirmais laimests, tad pēkšņi trāpījās vēl viens, tad, Džesikas izbiedētajiem pīkstieniem skanot, viņa stundas laikā nervozi pārvērta trīs tūkstošus dolāru no savām bankas kartēm žetonos, bet žetonus gandrīz jau bija pazaudējusi, kad fortūna pavērsa viņai savu vaigu, viens laimests, otrs, trešais, un beigu beigās uzvarošais blekdžeks! Viņa bija atspēlējusi savu naudu un vēl guvusi tīro peļņu ar koeficientu 3:1! Tā, lūk, stīvie un garlaicīgie jeņķi! Ienaidnieks tiks sakauts, un uzvara būs mūsu. No Floridas līdz Odesai mūsu «Spartaks» ir pirmajā vietā!

Pasniedza šampanieti. Svinīgi nopaukšķēja korķi, putainais dzēriens lija platās glāzēs, kas atgādināja saldējuma trauciņus. Izrādījās, ka ikru nav.

-    Ir gan ūķis! Oksana veltīja bārmenim dievišķu smaidu. Tad visiem uz mana rēķina pa viskijam! Tikai šim…

Viņa ar acīm uzmeklēja tālākajā bāra letes galā kovboju ar karaliskajām uzacīm un ar pirkstu norādīja uz

vinu.

»

-   Tam neliet!… Un tev arī ne. Tu atrodies darbā, tāpēc nedrīksti dzert.

Viesmīļi iznēsāja pa zāli paplātes ar «Džeku Denielsu». Cilvēki smaidīja un, pacēluši glāzes, sveica Oksanu. Viņa jutās kā balles karaliene.

-Viņš ir tik jauks… Sakarsusi, no alkohola piesārtusī Džesika bezmaz vai raudāja.

-   Kurš? Oksana apjukusi šūpojās uz augstās taburetes.

-    Tas. Kovbojs. Viņam ir tik lieli… Viņa noliecās Oksanai pie auss un aizgūtnēm ņēmās čukstēt kaut ko nepieklājīgu medicīniskā slengā, no kura Oksana pusi nesaprata. Taču teiktā būtību vispārējos vilcienos noprata.

-   Tu nu gan esi izvirtule, viņa noteica, ar izbrīnu vērdamās tuklajā, piedzērušajā Džesikā. Tā nosarka līdz ausu galiem.

-   Šitā cauri biksēm visu nopētīt! Kāpēc neej un šo neizdrāz?

-    Nē, nē, tas nav labi! Esmu precējusies. Ko tādu es neatļaujoši Džesikas acis nervozi šaudījās, it kā viņa nevērstos vis pie Oksanas, bet gan pie visiem klātesošajiem.

-   Es pati aiziešu un viņam to pateikšu. Turēdamās ar rokām pie bāra letes, Oksana sāka rāpties zemē no taburetes. Ts-s-t! Ļoti klusām, čukstus, neviens neuzzinās.

-   Nē! Džesika iekrampējās viņā tik cieši, ka abas tik tikko nenovēlās uz grīdas.

-   Es viņam samaksāšu, un viņš tev ne to vien izdarīs, tas tavs jeņķis… Vai zini, kas ir kunilings?

-   Pagaidi! Nē! Nedrīkst! Es tūlīt iešu prom! Tu esi piedzērusies un neko neapjēdz! Par ko tu mani turi? Es eju baznīcā!

Oksana sastinga, vērdamās grīdā, brīdi padomāja, tad nokratīja viņas roku no sava pleca un ar pūlēm uztrausās atpakaļ.

-    Nu tad ej pie velna, viņa noteica, notraukdama šampanieša glāzi zemē letes viņā pusē. Tu vienkārši esi aita.

Un, pagriezusies pret bārmeni, pavēlēja:

-   Vēl šampanieti!

Un, izdzērusi kārtējo glāzi, piemetināja:

-   Resna amerikāņu aita.

Vēl pēc brītiņa precizēdama:

-   Miesaskāra, liekulīga kuce. Jūs te visas esat tādas.

Pēc tam, kādu laiciņu klusējusi, rezumēja:

-   Nevis Amerika, bet gatavā Uzbekistāna!

Tad… Kāds aizskāra Oksanas plecu, un viņa atjēdzās. Džesikas līdzās nebija. Oksana pārlaida bāram blāvu skatienu viss acu priekšā lēkāja un peldēja. Redzeslokā trāpījās pazīstamā uzacainā seja, tā noliecās pie viņas un skatījās tā, itin kā gaidītu atbildi uz kādu jautājumu.

-   Ko vajag, kovboj? Oksana ierunājās, un pašas balss viņai šķita negaidīti zema un aizsmakusi. Izdrāza, ko?

Vina tevi tomēr izdrāza?

>

-   Mans vārds ir Barklajs. Es esmu kazino drošības dienesta priekšnieks, seja sacīja, aizskardama plāksnīti pie krūtīm. Jūs esat stipri iereibuši, un jums klāt ir liela nauda. Skaidra nauda. Jums jādodas mājās. Vai gribat, es jūs aizvedīšu?

Nauda. Soma. Kur ir soma?! Oksana pielēca kājās, paraudzījās visapkārt. Soma stāvēja uz grīdas pie letes, trīs paciņas piecdesmit dolāi'u banknošu bija turpat divas biezas un viena plānāka. Viņa atviegloti nopūtās.

-   Nē, kovboj, gan es pati, Oksana teica, ieņemdama iepriekšējo vietu. Esmu nogurusi. Tu pārāk līdzinies manam vīram. Tu man esi apnicis! viņa nokliedza jau viņam nopakaļ. …Un neuzkāp sev uz olām… viņa nomurmināja jau glāzē.

Glāzē noskanēja atbalss kā alā. Tas viņu sasmīdināja.

Viņa iedzēra vēl šampanieti. Kāds pienāca, apsveica viņu par laimestu, bet viņa tikai skatījās uz leju, lai neievelk nāsīs naudu. Džesika neparādījās, laikam apseglojusi savu godīgo vācu audi un aizkratījusies uz savu rančo. Muļķe! Vakaru viņa bija sākusi ar piezīmi, ka Oksanas svārki esot pārāk īsi un grims pārāk spilgts. Tā esot draudzene! Un pametusi viņu te vienu…

Oksana negribīgi iedzēra vēl malku. Šampanietis bija sabojājies kļuvis skāņš, ar rūgtumiņu. Laikam saskābis.

Atklāti sakot, kovbojam ir taisnība. Skurbulis no cirtaina jaunekļa bija pārvērties resnā, aukstām, lipīgām gļotām klātā pitonā. Jākāto mājās. Oksana jau vīkšās slieties augšā, kad atcerējās savu māju, omulīgo amerikāņu māju, kur nekā netrūka, ģimenes ligzdiņu, jods viņu rāvis… Un palika sēžam.

Pēkšņi atmiņā atausa dzimtā Tihodonska, liepas un papeles Marksa prospektā, trokšņainās ielas, spilgtie apģērbi, atraisītie, jautrie cilvēki, Donā peldošie izbraukumu kuteri un tvaikoņi… Neviļus prātā ienāca Surens varens un dāsns, dūzis, viņš jau nu necenstos sīkumos ietaupīt… Viņš skaisti prata aplidot, vadāja viņu pa lepnākajiem restorāniem un klubiem, pirka rotas, klāja galdus uz īrēta kuģīša klāja… Protams, gultā viņš nespēja mēroties ar šiem jaunajiem ērzeļiem, bet kas par to? Viņa vienmēr spēja novest viņu līdz finālam, un arī viņš, jāatzīst, prata sagādāt viņai baudu. Turpretī jaunie domāja vienīgi par sevi, bet Surens rūpējās par viņu, pat nebija skops un apmaksāja viņai lepnas kāzas ar leitnantu Kudasovu, kamēr pats līgavainis neizdeva par tām ne kapeiku. Starp citu, arī Bils bija sarīkojis ļoti pieticīgas kāzas, paskaidrodams, ka Amerikā tā esot pieņemts… Nu kāpēc viņai tā neveicas?! Lielos vilcienos ņemot, paši labākie vīrieši viņas mūžā bija nevis vīri, bet gan mīļākie!

Oksanai pēkšņi sametās sevis tik ļoti žēl, ka viņa apraudājās. Liekulīgie jeņķi līda klāt no visām pusēm bārmenis, viesmīlis, kovbojs, vēl kāds…

Jūs slikti jūtaties, mis? Vai nevajag palīdzēt? Varbūt izsaukt ārstu?

Nē, viss kārtībā.

Lieciet mieru.

Lie-ciet mie-ru, saku jums skaidrā krievu valodā!

…Un tad viņai atausa gaisma. Nav nekādas vajadzības atgriezties viesuļvētras sagrautajā būdā. Tur var neatgriezties vispār nekad ja izdara pirmo iemaksu desmit tūkstoš dolāru -, tad ikviena banka iedos kredītu par atlikušo summu un varētu pārcelties uz normālu, cilvēcisku māju, kā Monukai… Varbūt pat labāku… Pilsētā! Pilsēta… Klubi un butiki! Cilvēki! Naktsdzīve! Dārgs kondomināts! Villa ar skatu uz okeānu!… Viss ir ļoti vienkārši. Bils kļūs mēms no brīnumiem, kad atgriezīsies. Mīļo sieviņ, no kurienes tas viss radies? No turienes, mīļumiņ. Mācies, kā vajag pelnīt naudu! Ar prasmīgu spēli. Divpadsmit tūkstošu stundā. Cik tas būs dienā? Astoņās stundās deviņdesmit seši tūkstoši, gandrīz simts! Un mēnesī?

-   Piedodiet, kundze! Un jūsu rēķins? bārmenis sauca viņai nopakaļ. Tūkstoš pieci simti piecdesmit četri dolāri…

Oksana atgriezās, ilgi ņēmās, skaitīdama naudu, jaucās, pinās un sāka no jauna. Beigu beigās viņai tas izdevās.

-   Te būs tūkstoš seši simti, viņa lepni sacīja. Atlikumu nevajag! Un atdzesē šampanieti, es drīz būšu atpakaļ…

* * *

Oksana pamodās pēcpusdienā. Atvēra acis un tūdaļ atkal samiedza. Pa pusatvērto logu lauzās iekšā balta ugunsgrēka gaisma, ķermeni bija pārņēmis dīvains gurdums, sāpēja apakšdelmi… Kaut kur netālu bija dzirdami dobji sprādzienu būkšķi un garas automāta kārtas. Un sveša, steidzīga valoda kā kukaiņu sisināšana. Kāds smējās. Vajadzētu bēgt, kaut ko darīt, taču nebija spēka. Ievainota, Oksana nodomāja. Vai arī sasieta. Katrā gadījumā ne celties, ne kustēties pat negribējās. Viņa kādu laiku gulēja bez domām un miega.

Tad no jauna atvēra acis. Viņa gulēja savā istabā, saburzītos palagos, gluži kaila. Kondicionētāja neitralizētie karstie saules kvadrāti trīsuļoja uz grīdas. Visapkārt mētājās izsvaidīti apģērba gabali. Oksana paslējās augšā, apsēdās. Smagā galva tik tikko neatgrieza viņu sākuma stāvoklī, viņa ar pūlēm noturējās, ar nagiem ieķērusies matracī. Viss palags lejpusē bija mitros plankumos. Bet dīvainā gurduma centrs atradās vēdera lejasgalā, un kaut kas traucēja kājstarpē, it kā kāds intīmajā vietā būtu iestutējis apaļo skolas laiku penāli zeltītu ar sarkaniem un ziliem ornamentiem -, tāds viņai bija bijis pirmajā klasē… Kas tas ir?! Viņa pabāza roku, taču nekāda penāļa, protams, neatrada, bērnības skolas gadi bija sen pagājuši. Tomēr maigās krokas smeldza, un tieši no tām sūcās mitrums… Oksana paostīja pirkstus, sajuzdama jēlo spermas smaku. Sasodīts, kas tad tas?

Mājā bija dzirdami smagi soļi, čīkstēja durvis, kaut kur klaudzēja smags veseris. «Celtnieki,» Oksana atcerējās. «Puertorikāņi. Strādā.» Pat domas veidojās kā saraustīta punktēta līnija. Vēl pēc brīža viņa piecēlās, piegāja pie loga, paraudzījās laukā. Pagalmā, ar labo riteni uzbraucis lievenim, stāvēja Bila leksuss ar sadauzītu radiatora režģi un augšā saslējušos pārsegu.

Kungs tētīt! Oksana noelsās.

Kaut kas neskaidrs kā sapnis, pavīdēja galvā. Viņa ar Džesiku bija braukusi uz kazino Palmu ielā… Tā. Laimējusi lielu naudu. Trīs paciņas divas pilnas, vienu plānāku. Skaidrs. Martīni, šerija brendijs, šampanietis, vēl šampanietis, vēl… Tālāk… Tālāk bija tukšums. Lai gan, nē, viņa atcerējās! Kovbojs no drošības dienesta bija braucis viņu pavadīt, un viņa ievilka to mājā… Ak kungs, cik viņai ir slikti! Jāieiet dušā un jāiedzer kafija… Vannas istabā viņa piegāja pie spoguļa. Jā-ā-ā… Tumši loki ap acīm, sapampušas lūpas, uzsūkti plankumi uz kakla un krūtīm, zilumi uz rokām… Tam kovbojam pirksti bija kā no dzelzs, un viņš to tika jājis kā savvaļas ķēvi…

Uzģērbusi rītasvārkus, Oksana pārlūkoja guļamistabu, viesistabu, tad izgāja gaitenī. Somiņas nekur nebija. Lievenī saskrējās ar puertorikāņu brigadieri, kurš silē ar ūdeni tīrīja darbarīku. Parasti viņš pieglaimīgi smaidīja, turpretī tagad tik tikko sasveicinājās.

-   Es meklēju somu. Oksana ar pirkstiem uzzīmēja gaisā taisnstūri.

Brigadieris paraustīja plecus.

Mašīnā uz priekšējā sēdekļa mētājās cigarešu paciņa, atslēga rēgojās aizdedzē. Arī priekšējais stikls bija iesprādzis, un kreisās puses durvīs bija redzama dziļa bukte. Šausmas, šausmas. Oksana lēnām, kā nazi no ķermeņa, izvilka atslēgu un atgriezās mājā.

Virtuve, priekšnams. Augšā kāpt negribējās, bija dzirdams, ka tur strādnieki dzīvi sarunājās spāniski. Viņa devās atpakaļ uz guļamistabu, pa ceļam bezmaz vai uzskriedama virsū jaunam puisim, kurš nesa divus spaiņus ar kaut kādiem atkritumiem, plati iepletis spēcīgi muskuļotās rokas.

-   Soma! Oksana gandrīz kliegšus izsaucās. Nauda!

Viņš sastinga kā iemiets. Tas bija tas pats zēns, izbiedētas ķiršbrūnas acis, apaļi vaidziņi, gaišbrūna ādas krāsa. Viņš saudzīgi nolika spaiņus uz grīdas un, ne vārda nebildis, uzskrēja augšā, atstādams aiz sevis smacīgi skābenu gaisa vilni. Pēc mirkļa parādījās tāpat ieplestām rokām, tikai šis žests pauda neizpratni.

-   Nezinu. Neviens nav redzējis.

Oksana atgriezās guļamistabā. Paraudzījās spogulī un nopriecājās duša bija aizskalojusi no sejas vētrainās nakts pēdas. Vienīgi zem acīm vīdēja vieglas ēnas un lūpas izskatījās kā spilgti krāsotas un apvilktas ar kontūrzīmuli. Uz ķermeņa atstātās pēdas slēpa frotē rītasvārki, bet iekšējā tukšuma sajūta nebija redzama, tā ka izskats viņai bija visnotaļ pieņemams. Es droši vien arī zārkā labi izskatīšos, Oksana nodomāja un pati izbijās no šās domas.

Pēkšņi viņa atspulgā kaut ko pamanīja sev aiz muguras, tādu kā metālisku spīdumu zem gultas.

Tur gulēja soma. Oksana nometās uz ceļiem un izvilka to. Mobilais, kredītkartes, dokumenti, kosmētikas maks, atslēgas. Viss bija vietā. Tikai nauda ne. Viņa apsēdās, atstutējusi elkoņus pret ceļiem, un atbalstīja galvu sasvīdušajās plaukstās.

Pazaudējusi. Vai nospēlējusi. Bet tur taču bija prāva summa… Vairāk nekā divpadsmit tūkstošu. Kā viņa to bija varējusi? Galvā pēkšņi pazibēja aina atkritumu būda viņas dzimtā pagalma vidū Tihodonskā, sarkans plastmasas spainis tiek izbērts melnā, pēc puvekļiem smirdošā lodziņā. Kādā sakarā? »

Viņa apņēmīgi devās pie telefona, uzgrieza Džesikas numuru. Klausuli pacēla pēc devītā zvana.

-   Hallo, es klausos! atskanēja cauri televizora rēkoņai. Kas runā?

-  Oksana, kaimiņiene. Piedod, es… Man radušās šādas tādas grūtības, palīdzi…

Pauze. No klausules skanēja Lerija Kinga sarunu šova reklāma.

-   Tā esmu es! Oksana atkārtoja. Tu dzirdi mani?

-   Dzirdu. Kas tad tev lēcies? Balss vada viņā galā manāmi atsala.

-   Pastāsti, kas vakar notika… Neklusē! Man ir sadauzīta mašīna, nauda pazudusi! Es itin neko neatceros!!…

Frāzes beigās Oksana jau kliedza un sāka raudāt.

-   Itin neko?

-   Pilnīgi! Neko!

-   Tad tu esi vienīgā Daitonbīčā, kas nezina par savām izdarībām. Visa pilsēta par to vien runā.

Oksanas krūtīs kaut kas pārtrūka. Kaklā sakāpa nelabums.

-   Ko tad es tādu izdarīju? Kas tur daudz ko runāt?

Leriju Kingu nomainīja finanšu kompānijas reklāma:

«Patlaban ir pats izdevīgākais laiks…»

-    Tu laimēji divpadsmit tūkstošus, Džesika stāstīja mierīgi un dzedri. Tas mūsu pilsētai ir ļoti liels laimests. Pēc tam tu piedzēries un pazaudēji visu līdz pēdējam centam. Tu uzvedies nepieklājīgi, aizvainoji kazino personālu, sarīkoji skandālu bārā!

-   Ja? Es tiešām neko neatceros!

-   Iespējams, Krievijā tas ir attaisnojums, taču ne Amerikā, Džesika ledainā balsī sacīja. Šeit nav pieņemts tā uzvesties, nav pieņemts šķiesties ar naudu. Tas nav pieklājīgi, tas ir izaicinājums sabiedrībai!

-   Es taču nezināju…

-   Kā nezināji? Zināji gan! Es tevi brīdināju par šampanieti… Te Džesika ieturēja vēl vienu pauzi un aizkapa balsī paziņoja: Tas bija «Bolindžers» par trīssimt divdesmit pudelē!

-   «Bolindžers»? Oksana nezin kāpēc pārjautāja.

-   Zaudējusi tu pieprasīji vēl šampanieti, pasūtīji ikrus, turklāt mēģināji maksāt ar kartēm, kurās nebija naudas.

Kājas sāka ļimt. Oksana apsēdās uz grīdas.

-    Bārmenis izsauca policistus. Viņš teica, tu esot izturējusies agresīvi, apvainojusi viņu… Izkliegusi visādus saukļus…

-   Ārprāts!

-   Un ko tu pateici man atceries? Džesika turpināja. Bet lai nu paliek…

Taču tūdaļ pat iebļāvās:

-   Apsaukāji par resnu, miesaskāru aitu!… Par amerikāņu kuci!…

Viņa ieraudājās, nomācot uvertīru pirms «Laspalmasas mazulītēm».

-   Pagaidi… Es negribēju, Oksana izmocīja notirpušām lūpām. Es biju pamatīgi piesvilpusies, Džesika. Piedod…

-   Par resnu miesaskāru kuci un aitu! Tātad par tādu tu mani uzskati! Džesika raudāja aizraudamās.

-   Kāpēc gan… Tu redzēji, kādā stāvokli es biju! Kāpēc tu necenties mani apturēt?

Džesika no pārsteiguma aizrijās, pat viņas televizorā bija iestājusies pauze.

-   Kā nemēģināju?! Kā?! Mēs ar to puisi no apsardzes veselas desmit minūtes turējām tevi aiz rokām, lūkojām atrunāt, nelaist tevi spēļu zālē!

-   Tas bija tas kovbojs, ja? Oksana atcerējās. Ar uzacīm? Viņam tiešām ir lieli… Kāds man ir kauns, Džesika, ja tu zinātu!

-   Es samaksāju trīssimt divdesmit dolāru par pēdējo pudeli, bet Bārklijs pieteicās aizvest tevi mājās. Tikai tāpēc tevi neaizveda uz iecirkni! Misters Riplijs, kazino īpašnieks, vienojās ar šerifu, jo tevis dēļ viņš labi nopelnīja…

Džesika apklusa. Klausulē bija dzirdama viņas smagā elsošana. Viņa nošņaukājās.

-   Nezinu, dārgā, kā tu no tā visa izķepurosies… viņa sacīja. Tādas lietas mūsu pilsētā ilgi atceras. Domāju, vietējās avīzes visu vēl krietni izpušķos…

-   Es ari nezinu, Oksana atbildēja un nolika klausuli tureklī. Tagad viņa visu atcerējās. Vai gandrīz visu.

-   Un atdzesē šampanieti, es drīz būšu atpakaļ…

Paciņas no somas viņa izbēra kases lodziņā tā Tiho-

donskas bērnībā, vēl pirms atkritumu konteineru parādīšanās, pilsoņi iztukšoja savus atkritumu spaiņus ķieģeļu būdiņā pagalma vidū.

-   Tūkstošdolāru žetonus par visu naudu, viņa sacīja. Gribējās, lai tas izskan šausmīgi mierīgi, lai nedomātu, ka viņa sadzērusies līdz nemaņai un metusies uzdzīvē. Taču, par spīti, iznāca tā, it kā viņa runātu ar nesakošļātu kūku mutē.

Virs aizžogojuma parādījās neglīta melna meitenes-kasieres seja. Plūstoša pāreja sašutums, nevērība, atpazīšana, neizmērojams izbrīns.

-   Jūs taču jau, šķiet…

-   Nav tava darīšana, Oksana atcirta. Pakrūtē pēkšņi iesmeldzās kā pirms lēciena bezdibenī, kā pirms pirmās nakts kopā ar vīrieti. Sajūta viņai šķita tīkama. Žetonus. Tūlistošdolāru. Bez simt tūkstošiem es no jums projām neiešu…

Spilgtās ugunīs izplūstošā spēļu zāle, viņa solo taisni, stingri, negrīļodamās, galvu cienīgi izslējusi.

-   Par visu! Kārti. Vēl. Vēl.

Dūzis, kalps, desmitnieks… Ļoti simboliski! Surens, Kudasovs un Bils nostājušies vienā līnijā. Tā Tihodonskas pievārtē izvietotajā slepenajā daļā plecu pie pleca bija stāvējuši virsnieki ierindas skatē. Džekpots? Bet kāpēc neviens neaplaudē, priecīgi un atzinīgi neuzsauc? Kāpēc krupjē ar svētulīgu sejas izteiksmi savāc viņas žetonus savā kastītē? Kas ir, kropli?! Kas par daudz? Kas par divām liekām acīm? Iemācies vispirms skaitīt! Pie visa vainīgs Bils… Viņš šķita esam ievērojama figūra un solīja laimestu, bet pats atveda viņu uz šo nostūri un pameta. Velns ar viņu! Visviens es visus uzcienāšu. Krievi nepadodas!

Muļķe! Kāda muļķe! Te nu bija! Aizgāja bez simt tūkstošiem, bez naudas, bez kartēm, kuras Bils tika atstājis ikdienas tēriņiem un remontam, toties ar sabojātu reputāciju un parādu Džesikai! Viņai gribējās kaukt, vārtīties pa grīdu, sist ar dūrēm pa sienu… Bet vispirms jāpaliek vienai.

Oksana sameklēja brigadieri un skarbi paziņoja:

-   Darbadiena beigusies. Lasieties uz mājām. Tūdaļ uz vietas!

Atkal iegāja vannas stabā. Izģērbās, paskatījās spogulī.

Simpātisks purniņš, garš kakls… Taisni mati līdz pleciem. Agrāk tie bija bijuši rudi, taču Bils bija ieteicis izvēlēties neuzkrītošāku toni, un viņa bija kļuvusi šatena. Oksana saņēma matus uz augšu. Daži pielūdzēji uzskatīja, ka tā viņai labāk piestāv. Varbūt tiešām apgriezt matus karē stilā? Vai uzspraust copīti pakausī? Trausla figūra, tievas rokas, mazas krūtis, šmaugs viduklis, ģitārveida gurnu ovāls. Ciskas pārāk tievas («Ēd vairāk, kaulu kambari, tev jau starp ciskām dūre iet cauri,» bija teikusi mamma), toties ikri ir nevainojami, un vispār viņas kājas ļoti patika vīriešiem.

Zilumi un uzsūktie plankumi nebija pazuduši. Nospļauties! Viņa atgrieza ūdeni. Tikai nostājusies zem karstajām šaltīm, kad attīrošā svelme apņēma plecus un krūtis un pa rokām sāka skraidīt skudriņas, tikai tad viņa ļāva domām ielauzties aizliegtajā zonā. Tas bija šausmīgi. Viņa bija palikusi bez naudas. Nejēdzīgais skandāls kazino. Tenkas visā pilsētā. Kad Bils atgriezīsies, viņam noteikti pastāstīs. Bet kad tad viņš atgriezīsies, tas Bils? Viņai taču nav ne centa. Tas tagad bija galvenais. Nav pat ko samaksāt tiem plukatām strādniekiem. Pat ko nopirkt maizes kumosu. Arī autiņu viņa bija sazin kur sadauzījusi… No kazino taču viņu bija atvedis tas, kā viņu… kovbojs, viņš apsēdās pie stūres, un viņi atbrauca gluži normāli. Bet ne jau par kovboju ir runa. Par viņu pašu. Kāda velna pēc viņa bija kāpusi leksusā? Izgāzt dusmas? Labi vismaz, ka uz radiatora nav asiņu…

Ko lai tagad dara? Kā to lai pārdzīvo? Bils mašīnas dēļ nedusmosies, viņš būs noilgojies un, kad ieraudzīs viņas kājas, kļūs mīksts kā degošas sveces vasks… Arī naudu viņš atvedīs. Bet ko lai iesāk tagad? Aizņemties no Džesikas? Šeit tā nav pieņemts. Pārtikt no auzu putras un konserviem, kas glabājās jahtā? Cik ilgam laikam ar to pietiks? Un galvenais vai tā ir viņas lepnā amerikāņu dzīve okeāna krastā?! Tā, kuras dēļ viņa bija pametusi vecākus, dzimto pilsētu, draugus… visu, visu?!…

Noklikšķēja rokturis. Pie durvīm pieklauvēja.

Tinieties projām! Oksana uzkliedza. Mājās! Uz džungļiem!

Tikai tagad viņa pamanīja vannas istabas attālākajā kaktā kārtīgi salocītus džinsus un vīriešu kreklu. Tātad tas puisis atkal ir pārģērbies vannas istabā… viņš atnācis pēc savām drēbēm. Idiots! Lai tagad vaino sevi. Nekas, diennakti pasvīdīs savā aprepējušā darba apģērbā, tad vēlāk zinās.

Viņa mazgājās nesteidzoties un, kad nostrādāja taimers, iegāza pogai ar dūri ūdens atkal sāka tecēt. Atgrieza krānu līdz galam. Aukstās, nedaudz svilinošās, durstīgās šaltis atgrieza viņai mazumiņu zaudētās pašsavaldīšanās. Viņa pastāvēja, stingdama zem mākslīgā lietutiņa, pabēdājās, pažēloja sevi. Visam beigas, dārgā. Dzīve ir mēslu bedre, veči maitas, Amerika miskaste.

Gaitenī bija jūtams viegls tabakas dūmu aromāts. Oksana iegāja guļamistabā, paskatījās laukā pa logu. Forda pagalmā vairs nebija tātad strādnieki bija aizbraukuši, taču uz lieveņa, atspiedis kāju pret leksusa riteni, sēdēja vientuļš puisis un kūpināja cigareti. Tas, ar ķiršbrūnajām acīm… viņš nekur nav aizbraucis, gaida. Debiliķis! Oksana saskaitās, tad saprata, ko viņš gaida, un vēl saprata, ka septiņu tūkstošu kilometru rādiusā neviens vīrietis negaida to pašu, ko šis jaunais jefiņš ar gludo ādu. Un nevienam cilvēkam, atskaitot šo, viņa šajā smirdīgajā pilsētelē un šajā stulbajā valstī nav vajadzīga.

Un tūdaļ pat, bez jebkādas pārejas, viņu pēkšņi pārņēma spēcīga iekāre, tāda, ka vai elpa aizrāvās. Viņa pat sarāvās un neviļus cieši saspieda kopā kājas, it kā teju grasītos apčurāties. Tā droši vien pēc mokoša ievainojuma iestājas nāve, viens mirklis un vairs nav ko zaudēt, viss ir atļauts.

Mhm. Sieviete nedrīkst būt viena, it īpaši, kad viņai klājas slikti.

Piešķiebusi galvu un neatraudama skatienu no vientuļā stāva uz lieveņa, viņa nesteidzīgi susināja matus dvielī, kas no uzsūktā mitruma viņas rokās kļuva aizvien smagāks.

* * *

Kondicionētājs klusi švīkstēja, no tā plūda auksta gaisa straume.

-   Kas tev tas ir? Tievs pirksts ar manikirētu nadziņu noglāstīja balto rētu tumsnējā vēdera gludajā ādā.

-   Es bārā sakāvos ar kādu nēģeri, un viņam, izrādījās, bija nazis… Toties es sasloksnēju šim visu ģīmi…

-   Fui, cik nežēlīgi!

-   Amerika ir nežēlīga valsts. Un mūs te neuzskata par cilvēkiem. Nebijis man duncis, viņš mani būtu nodūris.

Saules kvadrāti bija pārvietojušies no guļamistabas uz viesistabu, pastiepušies un sabiezējuši, kad Oksana beidzot iejautājās:

-   Kā tevi sauc? Un cik tev ir gadu?

Viņš gulēja, it kā atcerēdamies savu vārdu, tad strauji paslējās uz elkoņa un sacīja:

-   Migels. Astoņpadsmit.

Viņš runāja aprauti, norijot patskaņus, kā skolēns stundā, un tikai «e» viņam padevās gari stiepts un dziedošs. Viņš pagrieza galvu un raudzījās viņā, pastiepa roku, pagaidīja, it kā lūgdams atļauju, un uzlika to viņai uz krūtīm.

-   Un kā sauc tevi?…

Viņa roka viegli trīcēja. Šis jaunais organisms vismaz divreiz jau bija iztukšojies, pie kam pirmo reizi viņš bija izšļācis karsto šalti jau ceļā uz mērķi, nošķiezdams Oksanas gurnus un kājstarpi. Taču viņš ātri atguva spēkus kā trusītis, un Oksana bija pārliecināta, ka viņai pietiktu pasvilpt, un puika atkal būtu gatavs kā padomjzemes pionieris. Viņš bija ļoti amizants.

-   Kāds ir tavs vārds? viņš jautāja vēlreiz. Un cik tev gadu?

-   Oksana. Esmu jau pieaugusi. Krietni vecāka par tevi.

-   O-o-k-san-a, viņš lēnām atkārtoja. Spāņu valodā

«san», «santo» nozīmē «svētais».

-   Kāda sagadīšanās! Oksana pasmaidīja. Tas ir tieši par mani.

-   Jā, viņš teica ļoti nopietni. Un kas ir tie?

Tagad viņa pirksts ar nelīdzenu nagu pieskārās uzsūktajiem plankumiem uz krūtīm un kakla, tad zilumiem uz rokām.

-   Tie? Ak tie… Viņa aizklāja rokām seju, lai nebūtu manāms, kā smīns sašķobījis lūpas. Mani, svēto sievieti, kāds nelietis izvaroja. Arī, starp citu, nēģeris! Tiem melnajiem nevar uzticēties!

-   Tu viņu pazīsti? Migela balss kļuva asa un auksta kā dunča tērauds.

-   Jā. Nikolass. Melnais Nikolass, piena tirgotāja dēls no blakus ielas. Viņš rītos izvadā biezpienu un pienu. Taču es viņam esmu piedevusi.

-   Ko tādu nedrīkst piedot! Tērauds šņirkstēja, kā lienot laukā no maksts.

-   Ko lai dara? Neiešu taču uz policiju. Bet mans vīrs atrodas tālu projām, nav neviena, kas mani aizstāvētu…

-   Tagad tev esmu es. Migels saņēma viņas rokas un, pārvarēdams pretošanos, atrāva no sejas. Es par tevi rūpēšos un tevi aizstāvēšu.

Vēja appūstās lūpas skāra viņas pieri, degunu, vaigus, lūpas, zodu. Migels skūpstīja viņu uzmanīgi un maigi, taču nemākulīgi. Aizturētie smiekli izlauzās kā notverts putniņš no sažņaugtas plaukstas.

-   Atradies aizstāvis…

-   Kāpēc tu smejies?! Migels pielēca kājās, pastiepās pēc džinsiem un, izvilcis no kabatas nazi ar izliektu spalu, ar ierastu kustību to atvēra. Atskanēja troksnis, kādu rada tarkšķis vai klaburčūska, un nu jau no viņa dūres rēgojas laukā spožs, plats duncis ar iegrieztu izliekumu un plēsonīgi uzrauktu smaili.

-   Es protu kauties. Skaties!

Nazis atdzīvojās, pagriezās ar asmeni uz mugurpusi, tad ieņēma iepriekšējo pozīciju, pēc tam pārlidoja kreisajā rokā un aiz muguras atgriezās atpakaļ. Migels izdarīja strauju izklupienu un īsiem, asiem vēzieniem krustiski pāršķēla gaisu sejas augstumā.

-    Redzi? Es protu kauties! Migels lepni atkārtoja. Es daudzreiz esmu cīnījies savā zemē, Puertoriko. Reiz es sadūru pieaugušu vīrieti. Es spēšu tevi aizsargāt.

-   Es arī pati protu aizsargāties, Oksana palielījās. Basām kājām viņa piegāja pie skapja, izvilka no tā spožu revolveri un pavērsa pret Migelu. Redzēji?

-   Tas tik ir… melnīgsnējais zēns sajūsmināts novilka. Ļauj apskatīt…

-   Nedrīkst. Oksana noslēpa ieroci atpakaļ zem veļas un aizvēra skapi. Tā nav nekāda rotaļlieta.

-   Es zinu! Migels aizvainoti sacīja. Tas ir labs revolveris, ļoti jaudīgs un dārgs. Es kaut ko saprotu no ieročiem. Puertoriko daudziem ir pistoles.

-   Pat bērniem? Oksana valšķīgi iesmējās un apsēdās uz gultas malas, izstiepdama kājas, kuras, kā viņa labi zināja, tik ļoti patīk vīriešiem.

-   Es neesmu bērns! Migels vēl vairāk sabozās. Ja gribi zināt, pie mums bērni bieži liek lietā ieročus. Pistoļzēni sāk strādāt divpadsmit gadu vecumā. Un četrpadsmit -jau beidz.

-   Kas tie tādi? vēl aizvien smaidīdama, Oksana jautāja.

Migels pastiepa divus pirkstus un notēmēja.

-   Bah! Un darbiņš padarīts…

-   Cik šausmīgi! Oksana pārstāja smaidīt. Algoti slepkavas?

Migels pamāja.

-   Bet kāpēc ar to nodarbojas bērni?!

-   Viss ir ļoti vienkārši. Līdz četrpadsmit gadu vecumam neviena tiesa nepiespriedīs nāvessodu.

-   Redzu, ka jūs esat atjautīgi ļautiņi!

Viltība izdevās. Melnīgsnējais zēns apsēdās uz grīdas, apskāva viņas slaidās kājas un, glāstīdams maigo ādu, skūpstīja ceļus.

-   Brauksim kaut kur prom… Kopā. Tu un es.

Oksana pasmīkņāja un draudzīgi pabužināja viņa cietos matus.

-   Lai notiek. Uz kurieni?

-   Uz Spāniju, uz piekrasti… Man Blanasā dzīvo tēvocis, viņš strādā par pavāru. Vai uz Puertoriko, tur ir daudz radinieku… Mēs uzcelsim māju…

-   Un katrā ziņā nopirksim jahtu. Manam vīram taču ir jahta! Tu nopirksi man jahtu, Migel? Viņa sevišķi necentās slēpt izsmieklu, kas skanēja balsī, taču iemīlējies zēns nepievērsa tam nekādu uzmanību.

-   Nu… Jā, protams! Es nopirkšu tev visu, ko vien vēlēsies!

-   Un kādā mašīnā es braukāšu? Te man ir leksuss!

-   Vienalga… Kādu gribēsi, tāda tev būs…

-   Ak, Migel, es redzu tu esi varens un dāsns mīļākais! Oksana atklāti ņirgājās.Bet skaistas drēbes? Rotas? Briljanti?

-   Būs, viss būs! Un tu dzemdēsi man bērnus! Trīs zēnus un trīs meitenes…

-  Lieliska perspektīva, manu devīgo princi! Tikai kur tu nopelnīsi tik daudz naudas?

-   Nekas, nekas, jauneklis kā murgos atkārtoja, ugunīgām lūpām apsvilinādams Oksanas gurnus. Iešu par pistoļzēnu…

-   Tev taču ir astoņpadsmit, nevis četrpadsmit. Tevi drīkst sodīt!

-   Nekas, tevis dēļ esmu gatavs riskēt… Toties var nopelnīt milzu naudu divsimt, bet reizēm pat trīssimt dolāru par pasūtījumu…

-   Cik?!

Viņš apķērās.

-   Nu, reizēm gadās pat piecsimt…

Oksana sāka smieties.

-    Esmu parādā savai kaimiņienei Džesikai trīssimt divdesmit dolāru par pudeli šampanieša! Nē, Migel, tev būtu labāk braukt uz Maskavu, tur killeram maksā no desmit līdz simt tūkstošiem!

Migels palaida vaļā viņas kājas un samulsis atvirzījās nostāk.

-  Viņa ir bagāta, tā tava kaimiņiene? Droši vien bagāta, ja dzer tik dārgu vīnu!

-   Diezgan pļāpāt par svešu bagātību un kalt fantastiskus plānus, Oksana sapīkusi teica. Labāk skaisto stāstiņu vietā būtu atnesis man gabalu šķiņķa vai sliktākajā gadījumā picu!

Migels pielēca kājās.

-   Tu esi izsalkusi? viņš jautāja, raudzīdamies viņā ar tik atbruņojošu padevības un rūpju izteiksmi sejā, ka viņai sametās mazliet neērti.

-   Jā. Esmu. Gribu ēst, viņa paziņoja kaprīzas princeses tonī. Tagad tā vairs nebija viņas, bet gan Migela problēma. Tā, lūk, ir sievietes priekšrocība, kurai līdzās atrodas vīrietis! Sieviete paziņo savu vēlmi, un vīrietis to izpilda!

Un patiesi astoņpadsmit gadu vecais vīrietis pielēca no dīvāna, uzrāva džinsus uz plikas miesas, uzmeta plecos kreklu. Metās jau uz durvīm, kad pēkšņi palika stāvam karameļkrāsas vakara gaismas pielietajam logam piekaltu skatienu, piegāja pie tā un atvilka aizkarus.

-   Kas tur ir? Oksana apjautājās.

Viņš papurināja galvu.

-   Nekas. Skaists saulriets. Gribu paturēt atmiņā.

Palūkojās uz viņu, pasmaidīja un izgāja no istabas. Pēc

brīža noklaudzēja ārdurvis. Arī Oksana piecēlās, pieskrēja pie loga. Patiešām nekas. Šajā mājas pusē pat koku nav, kuros varētu uzrāpties. Labi tomēr, ka viņai bija pieticis prāta nerīkot visu to jandāliņu guļamistabā, kur norautā karnīze kopā ar aizkariem vēl joprojām guļ uz grīdas. Viesistaba nav ne par matu sliktāka.

Viņa uz īsu brīdi iegāja dušā, tad virtuvē. Migela tur nebija. Arī viesistabā ne.

-   Migel! viņa uzsauca.

Neviens neatsaucās.

Ir gan muļķītis! Aizbēdzis, vai? Pēc viņa diez kā neizskatās… lai gan varbūt tā arī būtu bijis labāk. Jebkurā gadījumā …ar viņu! Oksana ieķiķinājās, novērtēdama šā lēmuma negaidīto divdomīgumu. Kas nu ir, tas ir. Viņa atgriezās virtuvē, pārskatīja ledusskapi porcija ieskābušu spageti, kastīte ar kaut kādu duļķainu draņķi dibenā, paciņa saldētu kartupeļu, maza kārbiņa liellopu pastētes. M-jā… Viņa sadabūja pastēti, izbēra kartupeļus ugunsizturīgā bļodā, ielika mikroviļņu krāsnī, apsēdās pie galda un aizsmēķēja.

Nakts piedzīvojums kazino tagad šķita nekas vairāk kā iepriekšējā vakarā televīzijā skatīta melodrāma. Viņa nomierinājās. Bet galvenais viņai nebija ne drusciņas kauna, tur tas joks. Ne par vakardienu, ne šodienu. Izlādēšanās pa pirmo. Dažu mirkļu vājums… nu jā, pirmajā brīdī pēc pārsātinājuma. Uzšķaudīt visam. Un tik patīkama jušana. Migels ir jauks zēniņš, izveicīgs, paklausīgs. Skaists. Un viņa tam šķauda virsū, goda vārds. Tas ir tas patīkamākais. Var atslābināties un nekautrēties.

-   Bezkaunīgā amerikāņu kuce! Oksana iesmējās un padraudēja sev ar pirkstu. Ne kauna, ne goda…

Visas viņas kārtis patlaban atrodas viņai priekšā uz galda. Dūzis, kalps un astoņnieks. Tikai tagad viņa saprata, ka visu šo laiku ir centusies būt laba sieva Bilam, nopietni cerējusi, ka viņiem būs bērni, svētdienās pīrāgi un ciemošanās pie radiem un puņķainas runas izlaiduma vakarā, kad bērni beidz koledžu, un mierīgas vecumdienas, un ģimenes kapenes Daitonas kapsētā… Brrrrr! Kādas blēņas. Tas viss bija tik briesmīgi, tik neatbilstoši viņai, kā kad viņa grasītos kļūt par šuvēju-motoristi.

Jāskatās patiesībai acīs varbūt viņa arī paliks kopā ar Bilu un, visticamāk, jau paliks, jo viņš nemaz nav tik liels kroplis un atbilstoši savām niecīgajām iespējām un pliekanajai amerikāņa dvēselītei centīsies darīt viņu laimīgu. Lai cenšas vien. Tomēr tievais sudraba pavediens, kas viņus visu šo laiku bija saistījis, ir pārrauts. Viņa ir brīva. Un viņa darīs to, kas viņai jādara, ņems no dzīves visu iespējamo. Tikai, protams, ar prātu. Ar prātu. Starp citu, šis Migels…

Vienlaikus ar mikroviļņu krāsniņas pīkstienu noklaudzēja sētas puses durvis. Parādījās Migels, apkrāvies pārtikas turzām.

-   Te būs, viņš sacīja briesmīgi nopietnā balsī, bet viņa puiciskās acis staroja. Es negribu, lai tu būtu izsalkusi. Tu nekad nebūsi izsalkusi.

Oksana priecīgi iespiedzās un aiznesa turzas uz virtuvi. Pie velna kartupeļus!… Konservēts tītars, prāvs gabals šķiņķa, kūpināti cīsiņi, siers, tomāti, salami, kūkas… Milzīga pīta pudele ar vīnu! Šokolāde! O, cik burvīgi!

-  Jēziņ, tu taču esi iztērējis kaudzi naudas! Tu esi spics mens! Te droši vien ir visa tava nedēļas alga…

Migels klusēdams ar savu dunci šķērēja šķiņķi lielos gabalos un uzvaroši smaidīja.

Pēc tam viņi pilnām mutēm stūķēja iekšā atnestās delikateses, uzdzerdami vīnu un bez nekāda iemesla smiedamies. Oksanas garastāvoklis aizvien vairāk uzlabojās. Arī šajā sūda Amerikā var dzīvot!

Remdējusi izsalkumu, viņa apmierināti atlaidās pret krēsla atzveltni un uzcēla kāju uz sēdekļa. Migels pārstāja gremot zem rītakleitas viņai nekā nebija, un, kad priekškars pacēlās, viņš kā apburts vēroja nepiedienīgo skatu. Oksana šķībi pasmaidīja. Viņai šis svilinošais skatiens šķita tīkams. Tā ķermeņa daļa, kura parasti tiek rūpīgi slēpta, kas tik ilgi bija gavējusi un nu atļāvusies mazu prieciņu, zem vīrieša nekautrā skatiena atkal piebrieda, kaisa un pieprasīja kārtējos glāstus.

-   Kas ir, vai patīk? viņa krieviski jautāja. Migels neizpratnē sarauca uzacis.

-   Fain? Skaisti? Izskatās pēc rozes, vai ne?

Diez vai viņš visu saprata, tomēr jēgu uztvēra pareizi.

-   Jā. Fain…

-   Tad nāc šurp. Tuvāk, tuvāk. Meties uz ceļiem…

Viņa uzcēla uz krēsla otru kāju, attēlodama ainu «Ginekologa krēslā».

-   Aiziet, skūpsti…

Stāvēdams uz ceļiem, Migels alkaini raudzījās sev priekšā un acīm redzami nesaprata, ko no viņa vēlas. Oksana satvēra viņa galvu un, pārvarēdama zināmu pretošanos, pievilka tur, kur vajag. Viņš uzmanīgi ar lūpām pieskārās maigajām krokām un… pārstāja pretoties.

-  Tā, tā, stiprāk! Vēl! Oksana sauca, sažmiegdama ar pēdām Migela galvu. U-u-f… Tagad no muguras…

Pielēkusi kājās, viņa ar elkoņiem atspiedās pret galdu starp šķīvjiem ar bieziem šķiņķa gabaliem un pudeli ar vīna atliekām pašā dibenā.

-   Stiprāk! Vēl! Vēl! U-u-f… Tagad no priekšas!

Nobīdījusi pie malas traukus, viņa uzsēdās uz galda,

aptverdama ar kājām Migelu. Viņa to uztvēra nevis kā mīļāko un pat ne kā partneri, bet kā nedzīvu priekšmetu, kas kalpo viņas iekāres apmierināšanai. Kā gumijas failu, kuru dažkārt izmantoja Surens. Tas ļoti palīdzēja atbrīvoties un kāpināja baudas līmeni.

-   Aiziet, aiziet! Vēl! Bet pats cieties! Vēl!

Galds ļodzījās, dakšiņas nokrita uz grīdas, zemē nolidoja un sasitās šķīvis.

-  Tagad apsēdies uz krēsla. Jā, uz krēsla. Tikai noģērb tos stulbos džinsus! Tā…

Oksana uzsēdās viņam jāteniski un metās neprātīgos auļos pa Floridas prērijām, tagad viņa nežēlīgi iejāja nepieradinātu mustangu lēkāja seglos, raustīja pavadu, līdz viņu pārņēma tik spēcīgs orgasma vilnis, ka uz dažiem acumirkļiem pat izslēdzās apziņa.

Trešo reizi viņa iztukšoja nabaga Migelu viesistabā uz dīvāna. Pēc tam viņi ilgi gulēja zem kondicionētāja, pamazām atgūdamies.

-   Starp citu, no kurienes tev tāda nauda? Oksana pajautāja, tikai lai kaut ko runātu.

-   Man… Man vispār nav naudas, «gumijas fails» negribīgi atbildēja.

-   Kā tad… Vai tev ir kredīts veikalā? Oksana pati nobrīnījās par jautājuma idiotismu. Kurš gan atvērs kredītu dienas strādniekam puertorikānim? Gumijas failam?

-   Es savācu produktus un pēc tam aizdedzināju avīzes attālākā vitrīnā…

Viņš uzbudināti iesmējās.

-   Bija briesmīgi daudz dūmu, sāka darboties signalizācija, izcēlās panika, visi metās laukā uz ielas… Es mierīgi izstūmu ratiņus un viss!

Oksana pat pārstāja elpot.

-   Tu joko? viņa piesardzīgi apjautājās.

-   Kāpēc? «Gumijas fails» no tiesas brīnījās. Es teicu, ka paēdināšu tevi. Tu taču biji izsalkusi… Kādi gan var būt joki?

Viņš raudzījās Oksanā ar jau pazīstamo dievināšanas izteiksmi sejā. Oksana uzšāvās augšā no dīvāna un sāka kliegt:

-   Nelūri uz mani kā idiots! Viņa ar pūlēm noturējās nelamājusies. Tu maz apjēdz, ko esi izdarījis?! Tā taču ir laupīšana! Un salaupīto tu atstiepi uz manām mājām!

Migels uz dīvāna savilkās kamoliņā un gandrīz ar visu galvu palīda zem vieglas segas, tikai acis lūrēja no segas apakšas. Viņš izskatījās apjucis un nožēlojams.

-   Bet tu taču prasīji ēdamo… Un kur lai es ņemtu naudu? Nebaidies, es ne tādos brīžos vien esmu izgājis sveikā…

-   Man nospļauties, ka tu esi izgājis sveikā! Veikalā ir video kameras, tevi viens un divi atradīs, un mani ieliks cietumā līdz ar tevi! Tūlīt atbrauks, uzliks rokudzelžus un iesēdinās!

Sega uzvijās gaisā kā bura un noplanēja uz grīdas. Migels strauji pielēca kājās, saķēra viņu aiz rokām un saspieda ar tik negaidītu spēku, ka viņa aprāvās.

-   Neviens neiedrīkstēsies tevi aizskart, viņš sacīja klusi un svinīgi. Neviens un nekad. Es nogalināšu ikvienu. Tev ne no kā nav jābaidās, tu esi mana sieviete. Es tevi aizsargāšu.

Oksana sastinga ar vaļēju muti. Pēkšņi viņai iešāvās prātā, ka pašas naksnīgie piedzīvojumi kazino patiesībā izskatās bāli un garlaicīgi un… jā, mīļā, uz veikala aplaupīšanas fona. Atmiņā nāca kāda Holivudas aktrisīte, kura bija mēģinājusi iznest no lielveikala dažas pudeles alus par divdesmit dolāriem… skaļš skandāls… tiesa… Kas tur tālāk notika? Mēnesi sēdēja cietumā?…

-   Laid mani vaļā, Oksana sacīja.

Migels atlaida rokas un mēģināja viņu apskaut. Viņa to atgrūda, pacēla no grīdas rītakleitu un apģērbās.

-   Ej projām! viņa pavēlēja. Pazudi no šejienes. Veicīgi. Un nevienam ne vārda, ka esi bijis šeit.

Viņa izskrēja virtuvē, savāca viņa drēbes un izsvieda gaitenī. Muļķe tāda, vajadzēja to izdarīt jau no rīta… Migels stāvēja uz viesistabas sliekšņa kails un nobēdājies, skatīdamies viņā caur pieri, tad klusēdams sāka ģērbties.

-   Es zinu… viņš murmināja. Neesmu gana pieredzējis priekš tevis… Tu neesi apmierināta… Bet es iemācīšos, goda vārds.

-   Kusties ātrāk! Oksana ne īsti runāja, ne smilkstēja. Viņa vairs nezināja smieties vai raudāt. Droši vien tā ir histērija. Un nenāc vairs uz šejieni, vai dzirdi? Un arī saviem draugiem, tiem slīmestiem, saki, lai rīt vairs nebrauc šurp. Man tagad nav laika ar jums noņemties. Vīrs pārbrauks, tad…

Viņš nedroši tuvojās sētas puses durvīm, it kā gaidīdams, ka viņu tomēr pasauks atpakaļ un lūgs palikt. Tad noteikti atvēra durvis, pagriezās atpakaļ un, skatīdamies grīdā, teica:

-   Es rīt tomēr atnākšu.

-    Es tevi nogalināšu, Oksana apsolīja. Nošaušu kā…

Viņa saminstinājās, meklēdama īsto vārdu.

-   Kā aligatoru!

Migels pasmaidīja.

-   Labs ir. Esmu ar mieru.

* * *

Kad rīta agrumā, tūdaļ pēc četriem, iezvanījās tālrunis, viņa vairs nešaubījās, ka zvana no policijas. «Džefersones kundze? Mums ir jums uzdodami daži jautājumi, šerifs ieradīsies pēc desmit minūtēm…» Brīnumi nevar turpināties ilgi, šādas lietas Amerikā beidzas ar vienu un to pašu…

Viņa piecēlās uzreiz, taču vēl ilgi stāvēja pie telefona sabozusies, mīņādamās no vienas kājas uz otru, neuzdrošinoties pieskarties aparātam.

-   Jā. Klausos.

-   Hallo? Oksaniņ? no klausules atskanēja tāla un mīļa, vismīļākā balss pasaulē. Tā esi tu, mīļā? Kāpēc tik ilgi nenāc pie telefona?

Oksana atņēma klausuli no auss, piespieda pie krūtīm. No acīm izsprāga asaras, viņa cieši saspieda plakstus.

-   Mammīt… Mammu… Mums ir četri no rīta, es vienkārši…

-   Ai! Mamma satraucās. Es nemaz nezināju… Tfu, atkal visu esmu sajaukusi!… Domāju, ka septiņas stundas uz otru pusi, nevis uz šo… Ak, meitiņ… Kāpēc tev tāda balss? Esi saaukstējusies?

-   Nekas, mamm. Es tikai vēl neesmu pamodusies. Kā jums klājas?

-   Nekas. Avīzēs raksta uz jūsu pusi atkal virzoties kaut kāda vētra… Mēs ar tēvu uztraucamies, baidāmies…

-   Neuztraucieties, Oksana mierināja. Mums tagad nekādas vētras neko nevar padarīt.

-   Kā tā? Vai māja tik stipra?

-   Stipra, mamm. Akmens.

-   Skaidrs, ka akmens. Visas mājas taču ir no akmens. Vai tur maz ceļ no baļķiem un dēļiem?

Oksana pasmaidīja un noslaucīja asaras.

-   No baļķiem te tiešām neceļ. Te gandrīz visas mājas ir no finiera vai skaidu platēm. No ķieģeļiem būvē vienīgi bagātnieki.

-   Brīnumi gan… Kā tad viņi tajos finieros dzīvo?

-   Pieraduši. Kas šiem nekait? Silts, ziemas nav. Te arī krokodili var pagalmā ierāpot… Arī pierasta lieta.

-   Kā krokodili?! īsti?!

Mātes balsī skanēja tādas šausmas, ka Oksanai kļuva pavisam jautri.

-   Protams. Atceries, kā mēs bērnībā braucām uz Rodionovku? Es brīnījos, ka tur ir visāda dzīva radība vistas, pīles, truši. Toties te audzē krokodilus, un purvi arī visriņķī, tāpēc šie klaiņā kur pagadās. Bet nebaidies, tie ir mazi un nav bīstami.

-   Nav bīstami… Kā krokodils var nebūt bīstams? Neko teikt, vareni meita iekārtojusies… Nu un… Kā tavs vīrišķis? Vai nedzer? Rokas nepalaiž?

-   Nē jel. Te šajā ziņā ir stingri. Un tas jau arī nav viņa dabā.

-   Paldies dievam. Vismaz šajā ziņā ir paveicies.

Mamma brīdi klusēja.

-   Un kā tev vispār klājas? Esi apradusi?

Oksana smagi nopūtās. Ja varētu aizmiegt acis un atrasties dzimtajā Tihodonskā blakus mammītei. Visu par to būtu atdevusi… Visu!

-   Esmu apradusi, esmu…

-   Ai, nezinu gan… Mums nav mierīgs prāts par tevi, Oksaniņ. Tā braukšana bija muļķība no tavas puses… Vai uz pašu pasaules galu aizskrēji, tālāk vairs nevar uz sazin kādu Ameriku. Tēvs, rau, lasa presi vienas vienīgas nešķīstības! Narkomāni, kaut kādas tur lesbietes… Arī jūsu prezidents strādā visādus pekstiņus, un laiks tāpat…

Līnijā iesprakšķējās traucējumi, mātes balss pazuda, tad uzradās no jauna:

-   …paziņa arī pošoties uz to jūsu Amerikāniju. Bet es

viņam…

>

-     Ko? Oksana pārjautāja. Nedzirdu, mamm. Atkārto, kas par paziņu? Kurš pošas šurp?

-      Kāds tur Stepans Grigorjevičs. Viņam tāda solīda balss, valdonīga, gluži kā deputātam. Tu viņu pazīsti?

Oksanai sirds sāka dauzīties. Stepans Grigorjevičs tas bija Surens, mīļais, dāsnais, visvarenais Surens! Dūzis, kas allaž laimē!

-   Pazīstu, protams, pazīstu! Ko viņš teica?

-      Teica, ka taisoties braukt uz Statiem. Esot tur kādas darīšanas. Jautāja tavu telefona numuru. Es nedevu. Pag, saku, ja Oksaniņa atļaus, tad uz veselību…

-      Mamm! Oksana neizturējusi iesaucās. Kāpēc tu tā? Zināms, dod! Viņš ir labs cilvēks! Viņš ir brīnišķīgs!

Mamma norūpējusies saminstinājās.

-      Bet… vai tev tiešām viss ir kārtībā? viņa pēc pauzes aizdomīgi pārprasīja.

-   Viss ir lieliski, ma! Esmu laimīga.

Oksana nemeloja, šajā brīdī viņa patiesi jutās laimīga. Laimīga, laimīga!…

-Varbūt aizsūtīt paciņu ar to Stepanu Grigorjeviču, ja reiz viņš brauc? Aprikozes ir labi padevušās, arī tomāti piestūķēju pilnu pagrabu… Vai mūsu paštecināto? Ko, meitiņ?

-      Nē, mamm, nevajag, Oksana atbildēja ar cerību spārnotu smaidu. Man viss ir! Pasaki Stepanam Grigor-

jevičam, ka es viņu ar nepacietību gaidu!

* * *

Pa sauso, stipri pēc putekļiem smirdošo, taču labi vēdināmo gaiteni viņi nogāja kādus trīssimt metrus. Pelēkajā virsmā skaidri iezīmējās Mišas svītrainās zoles. Gaitenis manāmi veda lejup, zemē aizvien biežāk gadījās akmenī pārvērtušās cementa kaudzītes, apšuvuma dēļi, šur tur mētājās arī pa koka nestuvēm.

«Nepabeigti darbi,» Mežainis noprata. «Stipri nepabeigti.»

Miša vienmērīgi soļoja pa priekšu, un bija skaidrs, ka ne velti viņš bija traucies uz šo sektoru, labi zinot, ka atrodas tālāk. Dīvaini. Neviens zinātājs nekad nepieminēja šo vietu.

Mežainis paspīdināja pāriniekam pār plecu. Spožais stars izrāva no tumsas vaļējus divviru vārtus, noslīdēja pa gaiteņa gofrēto tērauda apšuvumu un izzuda simtiem metru necaurredzamajā tumsā. Velns! Zem zemes nemēdz būt tik liels plašums!

-   Uzmanīgi, draugs! norūca Mišas zemā balss. Nenogāzies…

-   Gi-i-i! Ie-ie-s! dobji atsaucās atbalss.

Mežainis paspīdināja zem kājām. Viņu priekšā pletās ar tēraudu un betonu apdarināts bezdibenis. Tajā nokarājās metāla kāpnīšu līkloči, tērauda fermas, kādas caurules un kabeļi. Digeri atradās nenožogota būvlaukuma malā, pareizāk, neuzceltas daudzstāvu mājas pirmajā stāvā. Tikai pagrieztā ačgārni uz leju. Viens, divi, trīs stāvi… Tālāk betona sijas, bet, cik stāvu bija zem tām, varēja vienīgi nojaust.

-   Tas tik ir… Mežainis novilka. Kas tas ir?

-   Nezinu, Miša vienaldzīgi atteica.

-   Nokāpsim lejā paskatīsimies?

-   Kāpēc? Miša droši soļoja pa diezgam platu galeriju. Labāk apiesim apkārt un dosimies uz rietumiem…

Tātad viņš cer uziet tuneli, kas ved laukā no Kremļa. Ko lai saka, pilnīgi iespējams… Ja tā bijusi iecerēta kā bumbu patvertne politiskā Olimpa iemītniekiem, tad šādam tunelim katrā ziņā jābūt. Cits jautājums vai pa to izdosies nokļūt galā…

Kreisajā pusē pletās bezdibenis, labajā atradās kaut kādas telpas zāles, gaiteņi, nodaļījumi. Kailas sienas, betona grīdas, no sienām un griestiem laukā rēgojošies vadi. Kā dzīvokļi, kurus pārdod būvnieki, itin kā gatavi, bet darba vēl cik uziet…

Vienā nodaļījumā Miša paņēma cērtni, bet Mežainim iedeva lāpstu.

-   Kam tā? Mežainis apjautājās.

-   Noderēs, Miša kā allaž strupi atbildēja.

Galerijas galā patiešām atklājās plats un augsts tunelis, kas veda ziemeļrietumu virzienā un gāja stipri vien augšup. Taču noiet pa to izdevās tikai simt metru ceļu aizšķērsoja masīvs kalts režģis.

Mišu tas pārāk neapbēdināja. Viņš pastaigāja šurpu turpu, tad izņēma no savas mugursomas lenti, līdzīgu tai, ar kuru nesen tika izdedzinājis durvis, tikai sarkanā krāsā. Pēc tikai viņam vien zināmām pazīmēm izraudzījās īsto vietu un uzlīmēja uz masīvās betona sienas lielu sarkanu kvadrātu. Šajā reizē viņi atgāja tālu nost, pagriezās ap stūri, pēc Mišas uzstājīgas prasības aizspieda ausis un pavēra muti. Sprādziena vilnis sacēla gaisā putekļus visā tunelī un iesvieda bālganu mākoni galerijā, it kā kāds būtu izšāvis no lielgabala.

Mežainis bija pārliecināts, ka tunelis būs aizgruvis, taču izrādījās, ka galvenā sprādziena enerģija tikusi novirzīta betona biezumā, izlauzusi to un izrāvusi pamatīgu bedri gruntī.

-   Redzi nu, ka darbarīki noderēja, Miša pasmīkņāja. Mums nāksies rakties cauri kādiem trim metriem.

Arī šajā reizē viņš nebija kļūdījies. Pēc divarpus metriem cērtne atdūrās senatnīgā sarkanā mūrī.

* * *

Politiskā Olimpa iemītnieki deputāti, delegāti, ministri, pat dažādu varas struktūru priekšnieki, pat valdības vadītājs un, ko tur liegties, arī pats prezidents visi viņi atšķirībā no īstiem debesu iemītniekiem patērē pārtiku, dzer ūdeni un stiprākus dzērienus, ko organisms pārstrādā un izvada laukā kā sadzīves atkritumus. Un šajā izvadīšanas procesā valsts Olimpa pārstāvji ne ar ko neatšķiras no kāda santehniķa tēvoča Petjas vai Kremļa elektriķa Ivana Ivanoviča.

Un, lai gan augsta ranga vadītājiem ir izolētas, bagātīgas, tīras, dezinficētas, smaržīgas un rūpīgi apsargātas tualetes, viņu izkārnījumi visviens, veikuši savu ceļu pa elitārām caurulēm, nokļūst kopējā kanalizācijā.

Kopš Ivana IV laikiem cēlie Kremļa netīrumi vienkāršo ļaužu smirdīgajā pasaulē iztecēja pa kanālu, kas bija mūrēts no stingriem, sarkaniem ķieģeļiem un sasniedza Borovicka pakalna biezumu. Ne pats aizdomu pilnais un piesardzīgais Ivans Bargais, ne šausmas uzdzenošais Maļuta Skuratovs nebija iedomājies ierīkot pāri kādu režģi. Visticamāk, tāpēc, ka tajos laikos pat vismazākā vaļība netika piedota par zādzību varēja nocirst roku, bet par pretvalstiskiem nodomiem sacirst gabalos, sadedzināt vai dzīvam nodīrāt ādu. Tā ka nevienam ļaundarim ne prātā nebūtu nācis slepeni līst iekšā Kremlī!

Iespējams, to pašu iemeslu dēļ par režģiem neaizdomājās arī ne mazāk aizdomu pilnais un piesardzīgais Josifs Visarionovičs ar savu galveno miesassargu ģenerāli Vlasiku un visnotaļ tālredzīgo Lavrentiju Pavloviču.

Gadi ritēja, mainījās ģenerālsekretāri un prezidenti, Kremļa saimniecība tika pārkārtota, lai gan Kremļa specifika ierobežoja pat paša galvenā padomju pārkārtotāja iespējas. Tomēr jaunās kanalizācijas līnijas joprojām tika pievienotas sarkano ķieģeļu kanālam, kurš nemitīgi un akurāti turpināja uzņemt sevī visus Kremļa notekūdeņus.

Un, lai gan ap XX gadsimta beigām visi sakaru tuneļi, līnija metro-2 un citas speciālās ietaises visā Kremļa perimetrā bija slēgtas gan ar režģiem, gan signalizācijām un bruņotu sargu posteņiem, kanalizācijas kolektoriem nekādas aizsargbarjeras nebija pierīkotas, jo tie atradās sienas iekšpusē. Un par to, ka Ivans Bargais varētu būt pārrēķinājies, neviens no Kremļa komandantiem vai drošības dienesta priekšniekiem netika domājis.

Pa sarkano ķieģeļu kanalizācijas tuneli soļoja Miša un Mežainis. Zem kājām šļakstēja un smirdēja gluži tāpat kā parastajā kanālā. Miša mēģināja uzlikt respiratoru, taču infrasarkanās brilles un respirators vienlaikus uz sejas nesatilpa, tāpēc viņš piedāvāja to Mežainim. Taču Mežainis nezin kāpēc atteicās.

Viņi gāja ilgi varbūt minūtes četrdesmit, varbūt stundu.

-   Viss, siena ir cauri, esam iekšpusē! Miša beidzot sacīja.

-    Interesanti… Pēc kā tu to spried? Mežainis nomurkšķēja. Vai arī no tavas Kerčas piezvanīja?

Miša paraustīja plecus.

-   Kāds tam sakars ar Kerču? Pēc attāluma noteicu. Un pēc intuīcijas.

Mežainis sadrūma. Apkārt nekas nebija mainījies. Arī intuīcija neko priekšā neteica. Izņemot vienu Mišas infrasarkanajās brillēs slēpjas īpašs GPS navigators, kurš atšķirībā no parastajiem darbojas pazemē un savieno pazemes pasauli ar virszemes attēliem. Un, protams, šo unikālo ierīci, tāpat kā visu pārējo neredzēto ekipējumu, jaunais paziņa bija iegādājies pie sevis Kerčā. Tikai šīs «Kerčas» ģeogrāfiskās koordinātas atradās tālu no Krievijas, pavisam citā pasaules daļā…

Septītā nodaļa spiegu sievas 2. krievu spiega SIEVA

2002. gada 2. novembris, Maskava

Zaļās svītriņas uz elektroniskā pulksteņa ciparnīcas veidoja skaitļus 05.45. Svetlana pamodās kā no grūdiena, pacēla spilvenu, pieslēja gultas galam un apsēdās, atbalstījusi pret to muguru. 05.46. Aiz logiem bija tumsa. Taču no miega nebija ne vēsts, it kā būtu dzerta stipra kafija.

Iededza naktslampiņu.

Sergejs, kurš aizvien gulēja caurā armijas cilvēka miegā, tagad pat nepakustējās, pat nesaviebās, gulēja «embrija» pozā kā mazs bērns, pievilcis ceļgalus pie zoda, seja guļošajam bija pastiepta izbrīnītā izteiksmē, mute pavērta. Neviens nekad nebija redzējis «dzelzs pulkvedi» Migunovu tik neaizsargātu, apjukušu un bezpalīdzīgu. Neviens! Izņemot viņu, tā sievu…

Priekšniecībai viņš bija kvalificēts, gudrs izpildītājs, kurš acīm redzami nespēlē savā līgā un citos apstākļos pats būtu varējis dot pavēles saviem tagadējiem priekšniekiem, prieks par to, ka tā nav noticis, daudzējādā ziņā noteica cieņu izrādošo toni, sarunājoties ar viņu. Protams, tā bija cieņas izpausme armijnieku izpratnē ar «tu» uzrunāja, bet sūtīt nekur nesūtīja. Vismaz nesūtīja bieži.

Turpretī padotajiem Migunovs bija «normāls vecis», bet stingrs dienesta priekšnieks nepiedeva nolaidību,

nekompetenci, nevēlēšanos nest smago armijas cilvēka

nastu, neatzina pielīšanu un ziņu pienešanu, bez žēlastības izskauda jebkuras slepenības režīma pārkāpšanas izpausmes, taču pret godprātīgiem un gudriem darbiniekiem izturējās cilvēcīgi kādam līdzēja dabūt dzīvokli, kādam izgādāja ceļazīmi uz sanatoriju, dažiem iekārtoja bērnus raķešu institūtā, paldies dievam, sakari viņam tur bija labi.

Bija arī citas hipostāzes, citas visai negaidītas pulkveža Migunova rakstura šķautnes, kas bija pazīstamas vienīgi viņai, Svetlanai Migunovai, pulkveža sievai… Vienu gan labāk būtu nezināt… Nē, labāk tās nemaz nebūtu bijis! Taču atdalīt no cilvēka kādu daļu labu vai sliktu vienkārši nav iespējams…

Viņa klusi piecēlās. Zem kājas, kā par spīti, kaut kas noklaudzēja. Videosistēmas vadības pults. Svēta to pacēla, nolika uz naktsskapīša savā pusē. Vakarā viņi abi ar Valdības sakaru dienesta pulkvedi Migunovu bija izklaidējušies, skatīdamies vecmodīgu holandiešu porniķi, glīts puisis cilndru galvā un ķēdēs iekarinātām bumbām līdzi ierodas tādā kā piparkūku savrupnamiņā tīrīt skursteņus, bet tur priekšā trīs blondīnes! Un tad gāja vaļā!

Skursteņslauķis, jāteic, no darba nevairījās, tīrīja visu pēc kārtas, turklāt konservatīvās klasikas garā nekāda sadomazohisma, nekādas zoofilijas, nekādu izvirtību viss kā pieklājas. Viņa pati bija nopirkusi šo disku un pati bija uzlikusi tā ārsts izraksta mikstūru -, lai atslābinātu laulāto draugu. Viņam bija sākušās nepatikšanas darbā, rau, kā sanīcis, zili riņķi zem acīm, slikti ēd, turklāt mokās ar bezmiegu… Itin kā atslābināja, viss kārtībā pati uzreiz bija atslēgusies, taču pēc stundas iezvanījās trauksmes modinātājs smadzenēs, viņa bija iznirusi no saldās nebūtības bet vieta blakus tukša, auksta… Un tūdaļ aiz bailēm skudriņas pārskrēja ķermenim mājās ieroču bija papilnam, ka nesadomā ko nelāgu… Bija atradusi Serjožu pagrabā nenāk miegs, saka, meklējis sērkociņus. Bet kam šim sērkociņi? Knapi bija ievilkusi vīru gultā, apskāvusi, samīļojusi, nomierinājusi. Un re, mēģinājums bija izdevies bargais pulkvedis čuč kā zīdainis, aizmirsis visas savas bēdas un raizes. Tikai ko viņš gulētejot bija nolicis uz naktsskapīša?

Svēta uzmanīgi, uz pirkstu galiņiem, apgāja riņķī gultai, novilka ar pirkstiem pa pulēto koku, sataustīja kaut ko mazu, pacēla pie acīm, lai labāk varētu saskatīt vājajā, zilganajā naktslampiņas gaismā. Plastikāta taisnstūris ar nošķeltu stūrīti, vienā galā rēgojas metāla kontaktiņi atgādina telefona simkarti, tikai lielāks. Lūk, ko Serjožeņka bija gribējis dedzināt. Zibatmiņu, informācijas uzkrājēju. Laikam tiešām vakar nav varējis atrast sērkociņus, nolicis blakus, lai, kolīdz būs pamodies, nosvilinātu. Nabaga, nabaga Serjoža, kā viņš mokās!

Lai gan šonakt nebija daudz gulēts, Svēta jutās lieliski un izskatījās atpūtusies. Piecas minūtes dušai, septiņas sejas sakopšanai. Viņa nesaprata tās sievietes, kuras ilgi mēdz dirnēt pie spoguļa. Ja izskats ir kā aitai, cilvēka ģīmi neuzzīmēsi!

Pēc tam uzlēja tasīti zaļās tējas, novārīja mīkstu olu, apsmērēja sviestmaizi ar sieru. Nekādas diētas viņa neatzina, no holesterīna nebaidījās, divreiz dienā uz svariem nekāpa. Ar ēstgribu pabrokastoja, novāca galdu, nomazgāja tasīti, šķīvīti, dakšiņu, karotīti.

Noģērba rītasvārkus, uzsmidzināja dezodorantu, apvilka stringus un vaļēju krūšturi no «Bjustjē»; atvērusi čaukstošu paciņu, uzstiepa plānas dūmakainas zeķbikses. Piegāja pie spoguļa, pagrozījās uz vienu un otru pusi, apmierināti pamāja un devās uz garderobes telpu. Izraudzījās mānīgi vienkāršu melnu kostīmu ar svārkiem mazliet virs ceļa, baltu blūzīti, pa virsu uzrāva «Moskino» jaciņu. Kontrolskatiens spogulī. Viss kārtībā. Var doties laukā.

Nē. Pats galvenais. Viņa atgriezās guļamistabā, pastāvēja brīdi pārlikdama, paņēma no naktsgaldiņa fleškarti, nedroši pagrozīja kalsnajos pirkstos.

«…Ko ar to darīt, viņai nebij' ne jausmas,» ta dzied

senā bērnu dziesmiņā.

>

Taču Svēta galu galā ielika plastmasas gabaliņu somā.

Alēns, Sergejs viņas vīrs turpināja gulēt. Viņam šodien bija brīvdiena. Tas ir labi. Viņai šķita, ka daļa no raizēm, kuras pēdējās dienās aizņēma viņa prātu, tikko bija pārceļojušas viņas somiņā. Supermodernajā dizainiskajā «Hermes» somiņā par pieciem tūkstošiem eiro.

Viņa uzkavējās priekšnamā. Ieklausījās. Palūkojās visapkārt. Liela, ērta māja, lieliska drošības sistēma, televīzijas kameras, tālvadība… Augsti četri metri griesti un visā pirmajā stāvā ozolkoka sijas, no kurām tik neatlaidīgi bija atrunājis arhitekts un no kurām Sergejs nezin kāpēc nebija atteicies, nebija ļāvies pierunāties, droši vien bija kaut kur iekritušas acīs, iepatikušās? Patiesībā viņš pareizi bija darījis, pastāvēdams uz savu. Svētu pārņēma tāds kā kauns, kā žēlums par sevi, kā pateicība vīram. Jā, jā. Tieši pateicība. Lai tas skan muļķīgi vai banāli, taču viņš visu sevi bija ziedojis šai mājai un cilvēkiem, kuri tajā dzīvo. Pirmām kārtām viņai. Patlaban viņam ir grūti, iestājies smags posms dzīvē. Bet parādi ir jāatdod!

Svēta apņēmīgi pagriezās uz papēžiem, nokāpa garāžā, atvēra neaizslēgtā poršē-kaijena durvis. Serjoža būtu viņu izbāris par nepiesardzību. Lai arī mašīna bija garāžā, lai arī tika apsargāta, tomēr durvis jāslēdz ciet! Tam bija domātas paaugstinātas slepenības atslēgas un signalizācija!

Viegli iedarbojās varenais motors, vārti pacēlās, starmešu gaisma izrāva no biezās krēslas dārza pazīstamās aprises. Āra vārti, pakļaudamies radiosignālam, arī atvērās, izlaizdami mašīnu uz ielas. «Operatīvajos plašumos», kā mīlēja izteikties Sergejs. Versačes zābaciņa noapaļotais purngals graciozi piespieda gāzes pedāli, kaijens ātri uzņēma ātrumu. Seši trīsdesmit piecas. Tas bija viņas personīgais rekords!

Daudziem piepilsētā dzīvojošiem maskaviešiem jāsāk sava diena agri, lai nokļūtu pilsētā, iekams izveidojas sastrēgumi. Šie viltnieki uzskata, ka ir gudrāki par pārējiem. Un paši rada agrus, ārpuskārtas aizsprostojumus. Svēta nepakļāvās bara instinktam un brauca tad, kad viņai bija ērti. Bieži viņu veda Sergeja šoferis dienesta mašīnā ar signālugunīm, tad vispār nebija nekādu grūtību. Šorīt viņa bija apsteigusi pašus viltīgākos un tālredzīgākos, tāpēc sasniedza Maskavu pusstundā un, iztraukusies cauri dzeltenās luksoforu gaismas mirkšķinošajai pilsētai, taisnā ceļā ieradās Manēžas laukumā.

Kremļa torņi ar savām rubīna zvaigznēm droši kliedēja rīta miglu, prožektori izgaismoja katru senās sarkanās sienas ķieģelīti. Pabraukuši garām Manēžai, kas ar milzīgiem plakātiem ziņoja par kārtējo izstādi, viņa brīvi novietoja mašīnu tieši tur, kur gribēja, un devās uz pazemes tirdzniecības kompleksa «Ohotnij rjad» tumšo kupolu no ārpuses melnu un nedzīvu kā pamesta Mēness stacija. Centrālās durvis bija slēgtas, taču Svētai ir sava atslēga no dienesta ieejas. Turpretī iekšpusē, par spīti agrajai stundai, kūsāja dzīva pirmstirdzniecības rosība maiņu sākošie sargi pārbaudīja visus kaktus un stūrīšus, krāvēji zilos kombinezonos stūma uz kravas liftu smagus ratus ar lielām kartona kastēm, apkopējas grabināja spaiņus un skaļi tērgāja, nedzirdami lejup slīdēja vienīgā iedarbinātā eskalatora lente.

Pirmajā līmenī spoži mirdzēja mūzikas veikala vitrīnas, cauri aizvērtajām durvīm lauzās Sinatras varenā balss, un radās iespaids, ka jaunie bohēmiska izskata pārdevēji nemaz gulēt nebūtu gājuši.

Taču Svētas ceļš veda tālāk un dziļāk. Meitēns no ogļraču ciemata reiz bija nozvērējies nemūžam nelīst pazemē, viņa vairījās pat no gājēju pazemes pārejām, mezdama vai puskvartālu lielu līkumu… Taču galu galā tomēr bija nokāpusi tirdzniecības kompleksa «Ohotnij rjad» otrais līmenis, paviljons nr. 54. Mīļotā vīra dārga dāvana, kas nodrošināja stabilus ienākumus un noturīgu stāvokli sabiedrībā. Tā visa dēļ var arī lauzt sen doto zvērestu. Turklāt te jau nemaz nebija tik dziļš. Un atšķirībā no šahtas nebija bailīgi.

Otrais līmenis bija tumšs un kluss, tikai tālu priekšā labajā pusē dzirdēja kādu runājam. Viņa nokāpa no slīdošās lentes un, papēdīšiem klaudzinot, soļoja garām aizvērtu, dusošu butiku rindai turp, no kurienes skanēja balsis. Lūk, klāt arī 54. numurs. Uz balta izkārtnes pamata gaišpelēks izkrizuļots uzraksts «Tjudor». Vienkārši un gaumīgi. Dažas viņas pastāvīgās pircējas jauc šo nosaukumu ar vārdu «Pompadūra», lai gan kas kopīgs varētu būt Sarkanās un Baltās Rozes kara uzvarētājam, leģendārās dinastijas dibinātājam, ar Ludviķa Piecpadsmitā favorīti, tas Svētai nav saprotams. Droši vien ne visām šīm bagātajām dāmām, par spīti pašapziņai un snobismam, bija kandidāta grāds angļu literatūras vēsturē. Pat skolā vēsturi bija mācījušās, maigi izsakoties, ne pārāk cītīgi. Ar vienu vārdu sakot muļķes.

Maša, viņas labā roka un «Tjudor» direktore, jau ir klāt vada divus dučus puišu ar instrumentiem:

-   Šo plauktu uzmanīgi izjauciet, nolieciet priekšā aizslietni, atkritumus izvediet pa tām durvīm, pēc tam saskrūvējiet tur stendus un vēl vienu pielaikošanas kabīni…

«Tur» nozīmēja blakus telpā, ko Svēta tikko bija iegādājusies un pēc iespējas drīzāk gribēja laist darbā, sākas atlaižu sezona, pircēji nāks bariem, īstais laiks atgūt ieguldīto naudu…

-   Viss izdodas, Mašeņka? Svēta maigi apjautājas.

-   Ai, labrīt, Svetlana Vladimirovna!

Direktore pagriežas, īsi pakniksē te nav nekāds «Gums» vai sakņu bāze, pat ja dzer ar īpašnieci kopā kafiju, visviens novērtē atšķirību, nekādas brāļošanās nevar būt -, goddevīgi ziņo:

-   It kā jau izdodas. Nezinu tikai, ko iesākt ar griestiem, tie atšķiras no mūsējiem, varbūt nāksies mainīt. Tūlīt būs klāt dizainere, aprunāsimies.

Mašas sejiņa ar izvalbītajām actiņām un uzrauto deguntiņu pauž uzticību un centību citādi jau nemaz nevarētu būt, Svēta maksā viņai trīsdesmit piecus tūkstošus, neskaitot prēmijas; kur viņa savā Rjazaņā tādu naudu būtu varējusi nopelnīt? Šādi tādi apģērba gabali arī atkrīt, tā ka sākusi izskatīties gluži pieklājīgi, atradusi pielūdzēju apsargu Mišu no trešā līmeņa, tā vien skaties, ka abi dzers kāzas…

-   Ai! Apaļās actiņas ieplešas vēl lielākas. Vakar te bija ienākuši kaut kādi briesmīgi purni, meklēja bijušos kaimiņus… Tamāra Viktorovna viņiem it kā esot palikusi parādā naudu.,.

-   Tad lai viņai arī prasa, Svēta nesatricināmā mierā atbildēja. Mēs nopirkām telpas, nevis parādus. Tā arī visiem pasaki. Ja nesaprot, piezvani Viktoram, un beigta balle. Vai konteiners no Milānas muitai izgāja cauri?

-   Izgāja, izgāja, viss kārtībā. Mašeņka sāka enerģiski māt ar galvu. Šodien uz vakarpusi jau sāksim kraut laukā…

-   Labi. Uzvāri, lūdzu, kafiju.

-   Jā, protams…

Mašeņka raugās uz viņu kā uz Dievu. Gada beigas, izpārdošana, teju, teju sāks iet karsti. Bet īpašniece vada visu prestižo preču plūsmu, darbu ar svarīgām klientēm, attiecības ar miliciju, ugunsdzēsējiem, bandītiem, algu un prēmijas un galu galā rūpējas arī par pārdevēju un administratores dzīvi un labklājību.

Sīciņā kabūzītī viņas dzer kafiju no ekspresautomāta.

Svēta allaž labprāt uzturas «Tjudorā». Tas izskatās ļoti respektabli butiks pašā Maskavas centrā, lupatas no Guči, Armāni, Versačes, Kavalli, ārprātīgas cenas, modelēm līdzīgas pārdevējas, pircējas, kas atgādina dārgas kurtizānes, viņu respektablie vīri, mīļākie, draugi… Saviesīga dzīve. Sakari. Prestižs.

Lielākas iespējas Maskavā Svētai sagādā nevis tas, ka vina ir zinātnu kandidāte, slavena institūta docente un

9 > '

Valdības sakaru dienesta pulkveža sieva, bet gan tas, ka viņai pieder butiks kompleksā «Ohotnij rjad».

Taču patlaban viņas ierasto apmierinātību ar dzīvi aptumšo tas, kas atrodas viņas somiņā. Arī kafija garšo pēc pelējuma. Bet varbūt vainīgs noskaņojums…

-   Tās mats matā izskatās kā īsts Luī Vitons, bet maksā tikai četrsimt eiriķu, pieklusinājusi balsi, skaidro Mašeņka. Tikai ķēdīte mazliet savādāka, taču to, uzmetot acis, nevar pamanīt. Un kurš gan ņemsies pētīt un skaidrot? Nevienam tas pat prātā neienāks, īpaši jau mūsu pircējiem! Maricka, rau, nopirka kurpes par diviem tūkstošiem, pāris reižu uzvilka un atdeva mājkalpotājai!

-   Labi, paņem pārīti sākumam un uzliec cenu kā parasti četrus tūkstošus. Atlaides un tā tālāk… Tikai uzmanies un ņem vērā ja uzrausies, es neko nezinu!

-   Protams, protams!

-   Tagad klausies tuvojas pats galvenais Jaungads un Ziemassvētki. Mums šajā finiša taisnē jāizmanto visas iespējas. Janvārī, pēc svētkiem, noliktavai jābūt tukšai. Skaidrs? Mūsu pircēji pagājušā gada kolekcijas neatzīst, tāpat kā nedzer vakardienas kafiju. Starp citu, tev kafija šodien garšo tā, it kā būtu kastrolī vārīta…

Mašeņka vainīgi samirkšķināja izvalbītās, valgās actiņas. »

-   Kā visu pārdot tā ir tava problēma. Kaut vai atdod melnās itāļu vakarkleitas Čerkizovas tirgus vairumtirgotājiem! Un kāpēc gan ne? Ar pamatīgām atlaidēm varbūt paņem ar?

Svēta pasmīkņāja.

-   Apzvani visus pastāvīgos klientus, atgādini par atlaidēm, tas būs drošāk…

-   Ai, piedodiet, Svetlana Vladimirovna, atkal Tveras ielā iekļuvu sastrēgumā! Šaurajās durvīs parādījās tieviņas sievietītes izspūrusī galva; savas komplekcijas dēļ viņa vēl aizvien atgādināja naivu meitenīti.

Tā bija dizainere Galina, beidzot ieradusies gan!

-   Agrāk jāceļas, mīļumiņ! Es atbraucu bez kādiem sastrēgumiem, lai gan dzīvoju ārpus pilsētas… Labi, iesim paskatīsimies, kas ir ar griestiem…

Ar Gaļu viņa apsprieda remonta jautājumus, ar Masu izdarīja pagājušās nedēļas kopsavilkumu, salīdzināja pārskatus ar atlikumu noliktavās, tad kopā ar grāmatvedi pārskatīja finanšu dokumentāciju, un Svēta nokomandēja, ko uzrādīt oficiāli, ko rakstīt «melnajā grāmatā». Ap vienpadsmitiem atnāca garā kā maiksts Sidorkinas kundze, tirdzniecības nama «Enna Kūpere» priekšsēdētāja, kura pusstundu ņēmās izvarot viņu par divdesmit septiņiem procentiem no pārdošanas cenas. Svēta nezaudēja cieņu, atbildēja diplomātiski un izvairīgi. It kā parunājās labi, bet ne par ko nevienojās. Tomēr plāni perspektīvā palika. Tad viņa aizgāja uz kompleksa iznomās daļu un, neiegājusi pie Butuzova, no klerkiem uzzināja, par cik nākamgad pieaugs maksa par telpu nomu un komunālajiem pakalpojumiem. Priekšnieks, izdzirdis viņas balsi, izpeldēja ar Holivudas smaidu, aicinādams «uz kafiju».

-   Nevaru, pasmaidīdama pretī pār visu seju, Svēta atbildēja. Piegādātāji gaida, skrienu!

Kad Svēta atgriezās butikā, bija jau gandrīz pusdienlaiks, bet pie Mašas sēdēja Marickas madāma nenosakāma vecuma bezformīga blondīne ar divām somām plecā vienu no Luī Vitona, otru no Saneles. Trešo somu viņa turēja rokā.

-  Meitenes, es jums kaut ko tādu atnesu, kaut ko tādu… Viņa rakņājās «Sanelē». Brīnumkosmētika no Tibetas zālītēm, padara par divdesmit gadiem jaunāku, nepaliks nevienas krunciņas!

Uz galda saradās burciņas, flakoniņi, tūbiņas.

-  Vai tiešām par divdesmit?! Mašeņka jūsmoja. Cik tad man būs septiņi, vai? Kas tās ir par Tibetas zālītēm?

-   Nezinu, blondīne atvēcinājās. Ko uzdod muļķīgus jautājumus? Prasi, cik maksā, un es tev pateikšu šis piecpadsmit tūkstošu, šis divdesmit, šī ziede divdesmit astoņus… Taču no tās āda kļūst pilnīgi kā zīds…

-  Ai, man vēl par agru! Mašeņka sasita rokas. Kļūšu vecāka, bagātāka, tad gan…

-   Bet tu, Svetiņ? Izraugies kaut ko!

Svēta paraustīja plecus.

-   Es gandrīz nemaz nelietoju. Dažas tūbiņas ir, esmu tās izstiepusi gandrīz uz gadu. Varbūt meitenes gribēs…

-   Lai nu paliek, tas vēl ir nieks! Maricka mērķtiecīgi turpināja. Vēl man ir, lūk, kas…

No «Luī Vitona» viņa izņēma dažas ādas un samta kārbiņas, pavēra vaļā, demonstrēdama interesantus juvelierizstrādājumus.

-   «Šepard»! Vai nav burvīgas rotas? Pazīstat šo garnitūru? Kā ne? Tā taču ir Allas! Cik reiz pa teļļuku rādīts! Paskatieties, kas par auskariņiem! Un gredzentiņš? Un maksā tikai miljonu, jo viņa rotas valkājusi…

-   Paldies, Zanniņ, man nepatīk lietas, ko kāds cits ir valkājis, Svēta saudzīgi atteicās.

-   Bet pati Alla!

Svēta pasmaidīja, cenzdamās, lai smaids neizskatītos aizvainojošs.

-   Starp citu, vai zini, ka Filips uzstājas kā «Kavalli» firmas seja?

-   Kā ne! Firmas veikalā ir viņa portreti un reklāmas plakātos arī!

-   Bet, kad pašam Kavalli pajautājuši, tad izrādījies, ka viņš Filipu nemaz nepazīst. Un tas, ka viņš pārstāv zīmolu, Roberto arī ir pirmā dzirdēšana!

-   Ak, viņiem ir savas spēlītes! Zanna atkal atvēcinājās, turpinādama vilkt laukā «Separd» kārbiņas.

-   Paņem šos auskariņus, tie ir tikpat kā jauni!

-   Cik tas viss maksā? Mašeņka pajautāja, aizturēdama elpu un paslēpusi rokas aiz muguras.

-  Šī es jau teicu miljonu. Šī te astoņsimt. Gredzentiņš sešsimt, te ir sīka skrambiņa… Šī arī sešsimt, bet šī astoņsimt piecdesmit, bet var pakaulēties…

-   Kā jums nav bail tās nēsāt apkārt?! Ja nu nozog?!

-   Lai tikai pamēģina! Valeriks sacels kājās visu Maskavu! Turklāt kurš tad zags? Es metro nebraukāju…

Ar līksmu melodiju iezvanījās Svētas telefons. Tā zvanīja Sergejs.

-   Hallo!

-   Kāpēc tu visu laiku esi ārpus aizsniedzamības zonas? vīrs sapīcis vaicāja. Zvanu tev kopš paša rīta ik pēc desmit minūtēm.

-   Tu zini, ka «Tjudorā» ir ļoti slikts pārklājums. Brīnums, ka nupat piezvanīji.

-   Es nevaru atrast kādu lietu. Vakarā noliku uz naktsgaldiņa, bet no rīta tā ir pazudusi…

-   Es to sadedzināju, Svēta pārtrauca.

-   Kāpēc?!

Ar brīvo roku viņa nedēļas pārskata stūrītī ar zīmuli uzvilka jautājuma zīmi.

-   Tu pats vakar to gribēji izdarīt. Bet neatradi sērkociņus. Toties es tos atradu…

Iestājās ilgs klusums.

-   Dīvaini, vīrs noteica svešādā balsī. Ļoti dīvaini!

Un pēc pauzes piebilda:

-   No tiesas sadedzināji?

-   Nūja, ka no tiesas! Veca, muļķīga fotogrāfija, cik var tādu glabāt?

Zannu Maricku saruna bija ieintriģējusi, un viņa lūkojās Svētai tieši sejā, cenzdamās ar savu caururbjošo skatienu aizurbties līdz viņas dzirdes nervam un sadzirdēt visu intrigu.

-   Fotogrāfija?

-    Serjoža, parunāsim mājās, labi? Pie manis ir cilvēki…

Atkal pauze.

-   Labi. Ja mājās, tad mājās. Tu drīz būsi?

-   Nezinu. Šodien ir vājprātīga diena.

Beigas. Maricka kāri pasmaidīja.

-   Virs ir greizsirdīgs? Iekriti? Kas par bildi?

-   Nē, tur ir cita lieta. Blēņas.

-   Ja negribi teikt, nevajag. Spriežot pēc toņa, Maricka bija apvainojusies. Vismaz pacienājiet mani ar kafiju.

Viņa sadabūja tievu, brūnu cigareti, noklikšķināja zelta «Diponu». Smēķēt pazemes kompleksā bija stingri aizliegts, visur bija izvietoti dūmu detektori, un Zanna to labi zināja. Bet viņai par to bija nospļauties. Nepiedienīgi savilkusi lūpas, viņa izpūta vairākus gredzentiņus, izdzenāja tos ar plaukstu un, palūkojusies Svētas saspringtajā sejā, atguva savu labo omu un nodzēsa cigareti.

-   Labi jau labi, nepīpēšu. Citādi tev vēl būs jāmaksā sods!

-   Vai gribi paskatīties mantas? Svēta apjautājās. Ir pieklājīgs svīterītis. «Dolče un Gabana», tieši tavs izmērs. Arī kleita tīri laba un zābaciņi…

Zanna papurināja galvu.

-   Es tikko esmu atgriezusies no Itālijas. Milānā pavisam šķidri kļuvis, nekā nav ko pirkt! Mēs ar Valeriku janvārī speciāli lidosim uz Ņujorku. Viņš ir draugos ar Eltonu Džonu, tas pavadās mūs pa bodēm, kur Holivudas slavenības pērk sev lupatas… Kas tur par zīmoliem! Tur gan es iepirkšos…

«Ko viņa muld?» Svēta nodomāja. «Eltons Džons dzīvo Anglijā, nevis Amerikā… Bet Holivuda ir Losandželosā, nevis Ņujorkā…»

Taču skaļi neko nesacīja, tikai labvēlīgi skatījās uz Zannu un smaidīja, ar nepacietību gaidīdama, kad viņa ies projām.

-   Tā ja, esmu aizsēdējusies, bet man darīšanu pāri galvai. Maricka nopūtās un sāka vākt kopā savu juvelierizstrādājumu un kosmētikas izstādi.

Precīzi noteikusi īsto brīdi, Mašeņka ienāca atsveicināties no ietekmīgās pircējas un apstājās durvīs, ar skatienu pavadīdama brīnumaino krēmu un slavenību rotaslietu nozušanu apjomīgajās ādas somās.

-   Ko skaties? Maricka pēkšņi iejautājās. Ņem vērā, tās ir vecās, skrejamās, kā maisi, pēc tām nevajag spriest. Re, kur manējā!

Viņa paņēma no galda trešo somu.

-    Tā ir «Džeina Birkina». Redzi, kāda aizdare? Vispirms atver slēdzīti, tad atpogā siksniņu, pacel klapīti, un tad vēl ir ķēdīte. Netiksi klāt, simt sviedru svīdīsi, kamēr atvērsi… Arī iekšpuse kārtīga šaura atvere, korekta… Pēc tā vari izdarīt secinājumus!

Maša savilka uzacis un neizpratnē palūkojās uz Svētu.

-   Es neko nesapratu…

-   Es arī ne, Svēta izbrīnīti atzina. Par ko tu, Zannin, runā?

Maricka sasita rokas.

-  Jūs patiešām neko nezināt? Patlaban tas ir pats modes kliedziens!

-Kas?

-   Ka sievietes somiņa norāda viņas pieejamību! Ja atvērt viegli, tas nozīmē, ka īpašniece tikpat viegli paplēš kājas. Ja virinās kā mute, tad arī caurumi viņai tādi paši!

Maša ierāva galvu plecos.

-   Tas tik ir… Es nemaz nezināju…

Zanna Maricka apmierināti smaidīja.

-   Labi, ka atvēru jums acis. Tagad visur uz to skatās. Visi pievērš uzmanību un apspriež… Man vakar piedāvāja ļoti jauku somiņu «Bali» visādi laba, dārga, bet tik izvirtīga… Divas saitītes pavelc tik, un atveras ši-i-iten tāda rīkle! Es, zināms, atteicos visi smietos…

Beidzot Maricka aizgāja.

-   Svetlana Vladimirovna, mana soma arī plaši atveras, bet jūs neko tādu nedomājiet… Bet Vaļušai no četrdesmit ceturtās sekcijas, viņai tiešām…

Taču īpašniece nebija noskaņota apspriest aktuālo tematu.

-  Esmu aizņemta, Mašeņka, viņa sausi noteica. Paskaties labāk, kas notiek zālē.

Telefons vairs nezvanīja. Spriežot pēc atzīmes uz ekrāna, tas atkal nebija tīklā. Pazemes dežūra beidzās, jādodas virszemē. Lai gan ir nepabeigta lieta…

Svēta aizslēdza durvis, sameklēja atvilktnē lielās šķēres, bet somiņā fleškarti, nolika uz galda. Sasmalcināt sīkā konfeti, izbērt uz ielas urnā. Šeit, daudzus kilometrus no viņa darba un mājām, jau nu neko nemeklēs. Urnā var vēl pēc tam iemest degošu sērkociņu drošības dēļ.

Nē. Pārāk primitīvi. Rīta romantikas uzplūdi, kad viņai bija gribējies pasargāt vīru no briesmām, paveicot kādu cēlsirdīgu muļķību, bija pagājuši uz neatgriešanos. To vietā bija stājies racionālisms un vēss aprēķins. Tas, kas bija pavīdējis kaut kur apziņas dzīlēs, tā arī neuzpeldot virspusē, pats par sevi bija noformējies par ģeniālas kombinācijas pārdomātu plānu. Protams, šis ceļš bija sarežģītāks, tomēr krietni vien efektīvāks. Tāpēc jābruņojas ar pacietību kā makšķerniekam, kas gaida svarīgu copi. Un jāiet līdz galam.

Bez ceturkšņa viens. Telefons vēl aizvien nav tīklā. Meitene Svēta no ogļraču Gorņackas ir iznākusi virszemē. Ne jau rībošā, nodeldētā trosē iekarinātā celtnī, bet pa komfortablu beztrokšņa eskalatoru. Un nejau no melnas, drūmas šahtas, kur ogļu putekļi jau pēc divdesmit minūtēm ir aizķepējuši ādas poras, bet no tīrībā mirdzošiem, spoži apgaismotiem marmora gaiteņiem, kas bāztin piebāzti veikaliņiem, kafejnīcām un ieskrietuvēm. Un tomēr no pazemes. Var teikt, ko grib, bet elpot virs zemes ir vieglāk. Un no blāvās ziemas tomēr dabiskās gaismas tūdaļ uzlabojas oma. Otrais līmenis tas tomēr ir dziļi…

Dažas minūtes viņa stāvēja pie izejas, kāri ieelpodama salto, tīro un svaigo gaisu. Pamestā Mēness stacija ir pārvērtusies pēdējā dzīvības saliņā pie iznīcībai nolemtās pasaules evakuācijas vārtiem. Pircēju pūļi traucās iekšā pa vaļējām durvīm, slīdēja pa eskalatoriem, mutuļoja ap dzīvības pilno stikla kupolu, tiesādami cīsiņus mīklā, karstas sviestmaizes, čipsus un uzdzerdami pa virsu neiedomājamu daudzumu alus un pepsikolas.

Svēta ar acīm uzmeklēja savu kaijenu stāv turpat, kur viņa to bija atstājusi. Kur šis paliks? Serjoža ierīkojis tādu signalizāciju, ka pavadoņa «Korsāram» nav ko iesākt. Tikai pienāc klāt, tikai piedur pirkstu un tevi jau redz Valdības sakaru dienesta trauksmes grupa. Un, ja tavs ģīmis vai manieres nebūs pa prātam, tad četri tēvaiņi ar automātiem trauksies tevi aizturēt, un to viņi dara tā, ka uzreiz var nokļūt Sklifosovska klīnikā…

Tikai kurp lai tagad skaistajā un gudrajā kaijenā dodas? Manēžas laukums ir mašīnu pilns, Tveras ielā sastrēgums. Bet divos ir katedras sēde. Pusčetros speckurss Alfrēda Lielā laika senangļu valodā. Tikai deviņi studenti, taču nākas noņemties ar šīm blēņām, lai saglabātu cīņas šķietamību par nodarbību slodzes stundām, par vietu zem pasniedzēju saules. Kolēģi sagrābušies pa četriem pieciem speckursiem un tīko dabūt vēl, bet atšķirties no kopējās masas nekad nav ieteicams…

Kāda velna pēc viņai vispār vajadzīgs tas institūts? Tagad varētu paēst «Metropolē» un bez steigas braukt mājās… Vienkārši inerce, muļķīgs pieradums piederēt izglītotas dāmas inteliģentajam statusam. Nopūtusies Svēta devās uz metro staciju.

Bez divdesmit divos, studentu un institūta vīriešu ieinteresētu skatienu pavadīta, viņa iegāja svešvalodu katedrā. Docents Boguslavskis sagaidot piecēlās, kutinot ar ūsām, vecmodīgi noliecās pār roku un palīdzēja novilkt jaku, bet vecākais pasniedzējs Oļegs Sergejevičs iekāra to pārpildītajā skapī. Profesors Dobrjuhins sasveicinājās ar zīmīgu smaidu, kāds no jaunajiem žigli atnesa krēslu, katedras dāmas tās skaudīgās pelēkās peles, lai gan pēc iespējas mīļi smaidīja, tomēr sāju skatienu nopētīja Svētas tērpu un daiļo seju.

Tātad dienas kārtībā ir gatavošanās ziemas eksāmenu sesijai, ierasti nobubināja Dobrjuhins. Darbs ar parādniekiem, metodisko materiālu gatavība, eksāmenu biļešu pārstrāde…

Institūtā nevienam nebija ne jausmas, no kādiem avotiem barojas docentes Migunovas kaislība uz zīmolu modi. Visizplatītākā versija bagāts mīļākais. Ņemot vērā viņas ārējos dotumus, vīra-pulkveža oficiālo algu un vienkāršas Alberta Fereti kleitas aptuveno cenu tā bija ideāla versija.

Citu panākumi īsti vai šķietami aicina tos atdarināt. Katedras vadītāja vietnieks Dobrjuhins, piesardzīgi izmantodams dienesta stāvokli, lūkoja iemantot viņas labvēlību ar izdevīgas mācību slodzes un profesores vietas smieklīgām perspektīvām, taču tika apstādināts tikpat pārliecinoši un cietsirdīgi kā Maskavai uzbrūkošie vācieši.

Impozantais siržu lauzējs docents Boguslavskis arī sen īstenoja galantu aplenkumu, taču drīzāk aiz inerces, jo bija jau sapratis tā neperspektīvumu. Jaunie pasniedzēji un aspiranti aprobežojās ar mēmu pielūgsmi. Katedras dāmas, degdamas ziņkārē, ar caurspīdīgiem mājieniem vedināja uz sarunām, taču Svēta tajās neielaidās un uz tiešiem jautājumiem tikai noslēpumaini raustīja plecus.

Ivaņņikovs un Spiridonova vispār nezina ne angļu, ne vācu valodu, vīstīdamās vecmodīgā lakatā, sērīgi žēlojās docente Kukšinska. Individuālās konsultācijas viņi ignorē…

Ikreiz, ejot pa institūta gaiteņiem, redzot korpulento pedagogu izgrieztos kaklus, nokratot kāros kā skūpsot, kā kožot sev veltītos skatienus, Svēta domāja, ka vajag pielāgoties, saplūst ar pūli, un pat nosolījās nākamreiz ierasties Dzeržinska šūšanas fabrikā ražotā pamatīgā mētelī un Kazaņas rūpniecības kombināta zābaciņos. Taču tas, protams, nebija iespējams ļoti bieži tieši no zinātnes tempļa viņa devās uz jaunu izstādi Tretjakova galerijā vai uz teātri, vai visnotaļ slēgtu elitāru pieņemšanu…

Iespējams, kādam no kolēģiem bija nojausma par viņas dubulto dzīvi, jo Svēta neievēroja konspirāciju. Glamūro žurnālu uzmanīgs lasītājs varēja pamanīt viņas foto ballītē «pie labā burvja» Pāvela Moisejeviča Račicka, Krievijas popkultūras jauno talantu aizgādņa. Visur esošie studenti varēja satikt augstākās sabiedrības burziņā kaut kur «Safīrā» vai «Stounā», pazīt internetā ievietotās fotogrāfijās par aizkulišu dzīvi kādā tur «Lielajā galvas mazgāšanā» vai «Fabrikā», kur viņa ģērba gan vadītājus, gan dažus pazīstamus «viedajos». Viņu varēja ievērot VIP ložā Lielā teātra sezonas atklāšanā vai pamanīt pie vadības galda slavena modes nama svētku pieņemšanā. Un kas par to? Gandrīz vienmēr viņa bija kopā ar vīru un nekad ar citiem vīriešiem. Bet ka tas nav raksturīgi vienkāršai svešvalodu katedras docentei ko tur var darīt… Arī tā bija daļa viņas dzīves, neizbēgams procents publicitātes, mēdz būt ielūgumi, no kuriem nav pieņemts atteikties, vai nu pieņem, vai sēdi savā institūtā un nespirinies.

-    Tātad pieņemam lēmumu noteikt nesekmīgajiem studentiem divas nedēļas laika kavējumu atstrādāšanai un nesekmīgo atzīmju izlabošanai, Dobrjuhins sāka rezumēt, un te ievibrējās Svētas telefons.

Uz displeja izgaismojās Katranova numurs. Tas brīdis ir klāt! Makšķernieks svarīgo copi ir sagaidījis…

-   Atvainojiet, lūdzu, es uz brītiņu iziešu, viņa vērsās pie Dobrjuhina un, atļauju nesagaidījusi, izslīdēja gaitenī.

-   Klausos.

Bet viņi droši vien ari klausās ja ne Svētu, tad viņu jau nu noteikti, vai tā nav? Visticamāk, ka abi telefoni tika kontrolēti…

-    Sveika, Svetiņ! Igors uzstājīgi sasveicinājās tajā īpašajā intonācijā, kas viņai parasti izraisīja vēlēšanos pēc iespējas drīzāk beigt sarunu. Tikai ne šodien.

-   Svei-i-icināti, biedri pu-u-lkvedi, viņa dziedoši sacīja, it kā neviļus piešķirdama balsij jutekliskumu un vēlīgumu. Ar ko mana necilā persona izpelnījusies tik aizņemta cilvēka uzmanību?

-   Izbeidz! Vai tev nav apnicis par mani ņirgāties?

-   To vēl neesmu izlēmusi, hi-hi-hi…

-   Izlem, Svetiņ, izlem, man domāt, sen bija laiks…

-   Pat tā-ā-ā? Jau sen? Jūtos gluži apjukusi. Viņa nekad tā nerunāja ar vīriešiem un tagad jutās kā pēdīgā muļķe. Vai tiešām arī Katrans to noprot?

Taču Katranovs acīm redzami neko tādu nenoprata. Dzīves un dienesta skolotais īpašā režīma karaspēka pulkvedis uzvedās kā dumjš asaris, kurš uzķēries uz pusbeigta tārpa un azartiski rij to dziļāk, it kā cenzdamies drīzāk norīt visu āķi.

-    Paēdīsim šodien kopā pusdienas! Tu sen jau apsolīji…

-   Nav tiesa-a-a… Hi-hi-hi… Es tikai apsolīju padomāt.

-   Nūja. Es to pašu saku. Katranova balss sāka zaudēt māksloto mundrumu. Acīmredzot viņš bija gatavs tam, ka šis zvans, tāpat kā visi iepriekšējie, beigsies ar čiku. Velti viņš tik ātri padodas… Kā mēdza teikt Alēna senais skolotājs tēvocis Koļa: «Kurš bikli lūdz, pats ir vainīgs pie atteikuma.» Pareizi teikts, visa dzīve to apstiprinājusi…

-   Un ko esi izdomājusi? Tagad pulkveža balsī skaidri bija saklausāms slēpts nogurums. Viņš jau ir gatavs kapitulēt un atvadīties.

-   Nu-u-u, es laikam piekritīšu…

-    Teicami! Balss atkal uzvijās augšup, itin kā tās īpašniekam būtu ievadīta uzmundrinoša injekcija.

-   Es lieku priekšā «Noasa šķirstu» tur ir lieliska armēņu virtuve. Bet pēc tam varam aiziet uz manu dzīvokli, tas ir turpat līdzās… Ira ir aizgājusi, es tagad esmu viens…

-   Tas tik ir numurs! Svēta liekuļoti nošausminājās. Kad satiksimies, pastāstīsi! Un vispār, vai zini… Esmu šodien tā nogurusi, ka negribas iet cilvēkos… Uzklāj labāk galdu pie sevis, un es pēc pāris stundiņām pie tevis aizbraukšu…

Katrans zaudēja valodu.

-   Tu klusē? Vai varbūt tev nav nekā ēdama?

-   Ko tu, Svetiņ, ko tu! Man ir pilns ledusskapis, bet es pasūtīšu restorānā atvedīs visu, ko tu gribēsi! Es tā priecājos, esmu pat nedaudz apmulsis! Katrans līksmoja. Gudriniece, labi izdomāji! Tad nolemts es tevi gaidu!

-   Uz tikšanos, Svēta daudznozīmīgi noņurdēja.

-   Uz tikšanos, Svetucīt!

Viņa nospieda sarunas beigu pogu. Un sajutās kā balons, no kura izlaists gaiss. Dažas minūtes stāvēja un lūkojās logā. Tūdaļ viņa atprasīsies, samaksās Kukšinskai trīssimt rubļu, un tā ar prieku aizstās viņu speckursa nodarbībā. Bet viņa dosies ciemos pie sava vīra sena drauga…

Uz ielas krēsloja. Krita sīks sniedziņš, gājēji, sacēluši apkakles un palaikam paslīdēdami, lēni soļoja savās gaitās kurš uz mājām, kurš iepirkties, kurš uz darbu, kurš uz tikšanos… Katrs iet, kurp grib. Un arī viņai jāiet. Pa sevis pašas izraudzītu ceļu, līdz galam. Viņa negrib, tomēr ies. Viņu negaida nekas interesants, romantisks vai pat avantūristisks… Gluži otrādi. Tomēr… «Pretīgi, toties veselīgi,» tā viņa bija teikusi mazajam Rodionam, dodama tam zivju eļļu. Ir jāglābj sava pasaule. Jāglābj par katru cenu. Jāglābj dzīvība. Ne jau tas sūda butiks, ne banku kredīti, ne kaijens, pat ne māja, mīļā māja ar tās ozolkoka sijām un paneļiem, par to visu viņa neatdotos pat Savienoto Valstu prezidentam, kur nu vēl Katranovam. Dzīvību!… Lūk, ko viņa glābj. Un šo gludo, zīdaino, vēl nebūt ne ļengano ādu…

Milzīgs sniega mākonis, ar savām aprisēm apbrīnojami atgādinot Dienvidamerikas kontinentu, izstiepies no Zeļenogradas līdz Bikovai, pārklādams visu Maskavu. Tas pat nav mākonis, bet nebeidzamas sīku ledus kristāliņu miriādes, kas griežas vijīgā dejā pusotra kilometra augstumā. Lejā zeltītas ugunis, kņada, bet šeit tumsa, necilvēcīgs aukstums un klusa, kristāliska skaņa. Tuvojas burvestību mirklis kristāli pēkšņi sāk augt, sabozties, pārvērsties daudzstaru zvaigznēs sniegpārsliņās, un nu tās baltā spietā gāžas lejup rudajā pilsētas blāzmā.

Sniega pietiks visiem. Un sniegam ir vienalga, kur krist.

Sergejs Migunovs, nule kā pilnīgā vientulībā pavakariņojis, nekur nerod sev vietu. Paķēris garāžā lāpstu, nikni tīra celiņu no lieveņa līdz vārtiem. Ir jau pāri astoņiem. Svēta zvanīja, teicās aizkavēties kaut kādas sarunas, kaut kāds tirdzniecības nams «Enna Kūpere», kaut kādas tur atlaides… Trakomāja! Kam viņai tas viss vajadzīgs?

Taču nejau Svēta dara viņam raizes, nebūt ne viņa. Pa ceļam no darba Migunova dienesta mašīnu pavadīja kāds fords, ne īpaši slēpdamies un demonstratīvi «ieķerdamies astē» pie luksoforiem. Sekoja gandrīz līdz pašām mājām. Aiz tumšā priekšējā stikla dīvaini nervozējoša cigaretes uguntiņa. Tad apgriezās un aizbrauca. No bēniņiem viņš uzmanīgi nopētīja apkārtni nakts binoklī nekā un neviena. Tātad tā vēl nav blīvā izsekošana augas diennakts garumā, no kuras nevar tikt vaļā, tā ir tā sauktā kontrolnovērošana; no vienas puses pieskatīt cilvēku, izveidot vispārēju priekšstatu, bet no otras pakutināt viņam nervus; ja novērojamais sajutīsies vainīgs, viņš sāks raustīties un katrā ziņā pieļaus kļūdas.

Gaida kļūdas, gaida… Iedeva valdības sakaru jauno šifru sistēmu, lai viņš iepazītos. It kā no jaunā gada sākšot ieviest. Trekna ēsma, vilinoša. Tikai tā nav viņa līnija. Kriptogrāfijas nodaļu kūrē cits vietnieks pulkvedis Grišakovs. Turpretī Migunovs nodrošina tehnisko pusi signāla vadāmību un tā tālāk… Kāpēc Migunovam jāiepazīstas ar svešiem noslēpumiem viņam savējo gana. Tas ir āķis, kas izmests viņam pie paša deguna cerībā, ka viņš izrādīsies muļķis… Ja nu pēkšņi uzķeras!

Starp citu, Kremļa caurlaidi un universālo elektronisko atslēgu-identifikatoru viņam tā arī neatdeva, bet Babins visu jau ir saņēmis, stāstīja, kā atkal gājis uz «aku

nr. 1»…

Un tomēr tā nav personīga novērošana Katrans zvanīja, sūdzējās, arī viņš atstādināts no Ķīnas projekta. Un Sjomgam it kā nokausoties telefonus… Tas nozīmē, ka pagaidām viņš ir viens no trim aizdomās turamajiem. Stāvoklis «3» pēc universālās bīstamības skalas…

Vājš mierinājums! Nākamais stāvoklis «2» personīgā novērošana, tad «1» reāli aresta draudi, pēc tam «0» arests! Un veikt šos pakāpienus iespējams ļoti ātri… Ja neizlocīsies un neko neizdomās… Bet ko te lai izdomā? Nē, jālasās projām no šejienes… Kad viņš paziņoja savējiem… hm, darba devējiem, ka iekļauts stāvoklī «3», viņi necēla ne ausu. Varbūt uzskata, ka līdz likšanai pie sienas vēl ir loti tālu… >

Bet sniegs tikai krīt un krīt. Notīrījis celiņu, Migunovs sāka rakt kupenas pie garāžas vārtiem.

Ko darīt? Gaidīt? Taču cik ilgi var gaidīt? Un ko viņš sagaidīs? Kā mēdza teikt tēvocis Kola: «Kurš neklauvē, tam netiek atvērts!» Nē, vajag celt trauksmi! Palielināt draudu iespēju, lai tie maitas jūt!

Pēkšņi viņš nometa pie malas lāpstu, izstūrēja no garāžas savu leksusu, iekāpa iekšā un izbrauca no pagalma, tik tikko ar spārnu neaizķerdams lēni uz sāniem atbīdošos vārtus.

* * ^

…Garā mētelī un nejēdzīgā cepurē, nobārstītā ar baltu pūderi kā Ziemassvētkos piparkūku, pa ielām klīst docents-sabiedrības pētnieks Noskovs, aģentūras pseidonīms Profesors, uzkumpis večuks ar grīļīgu gaitu. Viņš būtu varējis braukt metro, taču bija žēl naudas, turklāt tāds skaistums!

Skatlogos izpušķotas eglītes ar daudzkrāsainām lampiņām, arī šķērsām pāri ielai spožas virtenes, visur salatētu figūras ar pilniem dāvanu maisiem un sārtām sniegbaltītēm… Agrāk Maskavu tā nerotāja, nē, toreiz viss bija stingri, askētiski. Viņš pats jau arī gluži citām acīm bija skatījies apkārt, daudzām lietām pat vērību nepiegriezdams. Rau, snieg, lai snieg vien… Bet izrādās tāds skaistums! Jaunieši priecājas, puiši met meitenēm ar sniega pikām lai, viņiem ilgi jādzīvo, sniega visiem pietiks. Taču vecajam Noskovam šis varbūt ir pēdējais putenis… To nedrīkst palaist garām. Fui, kas par muļķīgām iedomām!

Tūdaļ viņš iegriezīsies pēc Speranska tas dīkdieņo, gaida kafejnīcā, droši vien ar konjaciņu niekojas, kundziņš! Ko domājies rakstnieks… Kā viņš toslaikus izsprucis sveikā? Bet varbūt tieši nav izsprucis, ja jau tik ilgus gadus palicis saistīts ar aģentūru…

Viņi abi ar Amerikāni piezvanīs Katranovam, viņš iepriekš it kā bija piekritis, un dosies pie bijušā audzēkņa aprunāties par šo un to… PSKP vēsturi Igors, kā viņam tur bija tēvvārds, zināja vāji, ļoti vāji, varbūt tieši labi, viņam jābūt pateicīgam, ka neizmeta laukā, ļāva uzdienēties līdz pulkvedim… Droši vien uzklās galdu, varēs paēst vakariņas…

Nonācis pie spožā «Sokoladņicas» skatloga, Noskovs nedroši mīņājas pie ieejas, lūko ieskatīties pa aizsvīdušo logu un, tikai pamanījis Speranska monumentālo figūru, sāniski iespraucas iekšā.

Ko jūs, kolēģi? Nekautrējieties! Rakstnieks māj ar roku.

Lai gan pie galdiņa viņš sēž viens, viņa priekšā atrodas divas glāzes vīna un divi šķīvīši ar kūkām. Tātad parūpējies par pārinieku… Ko tas varētu nozīmēt? Taču Profesoram visviens kļūst silti ap sirdi. Atpogājis mēteli un noņēmis cepuri, viņš apsēžas pretī un norij siekalas.

Amerikānis nevērīgi pamāj ar roku.

rĒdiet, dzeriet, tik un tā neviena nav.

Ar mākslīgajiem zobiem Noskovs iekožas kūkā.

-   Ko nozīmē «neviena»? Es esmu šeit un jūs…

-   Nepievērsiet uzmanību. Iedzersim. Par mūsu panākumiem…

-Bet…

-   Tas ir viegls, sausais, pat ar manu spiedienu nekaitē…

Viņi saskandina. Noskovs badīgi noskalo vienu kārumu ar otru. Amerikānis gan ir labi iekārtojies!

-    Zvaniet! Pārinieks sniedz telefonu. Sava mobilā Noskovam nav. Viņš paklausīgi uzklikšķina numuru. Katranovs ilgi neceļ klausuli. Taču atkāpšanās ceļa nav, tāpēc Profesors pacietīgi gaida. Pēc desmitā zvana klausuli paņem.

-   Hallo! Katranovs ir manāmi uzbudināts.

-   Esiet sveiks, biedri pulkvedi, Profesors rotaļīgā tonī uzrunā. Jūs traucē docents Noskovs. Vai atceraties, Igoriņ, kā mēs strīdējāmies par Otro internacionāli?

-   Ko?! Kāds Noskovs?! Kāpēc zvanāt kā uz ugunsgrēku? Ko jūs atļaujaties?

-   Atvainojiet, mums bija norunāts… Zvanu pulkveža Ribačenko uzdevumā… Mēs ar rakstnieku Speranski vēlamies ar jums aprunāties…

-   Aizmirstiet visas norunas! Nekādu tērgāšanu! Un vairs man nezvaniet!

īsus signālus skaldošā klausule gandrīz vai izkrita no sabiedrības pētnieka krunkainās rokas, vārgi nošķindēdama pret tukšo šķīvi.

-   Kas noticis? Speranskis izbijies vaicāja.

-Viņš… mūs… pasūtīja bekot…

-   Tik vien? Velns ar viņu! Tūlīt noziņosim Jevsejevam un pa mājām…

Piezvanījis kuratoram, Amerikānis piemiedza ar aci pāriniekam.

-  Viss kārtībā, pret mums nekādu pretenziju nav. Varbūt vēlaties vēl vienu kūku?

-   Kūku… Hm… Kas te smaržo? Kotletes?

Speranskis pasmīkņāja.

-   Te kotletes necep, šī ir konditoreja…

Un stingri noprasīja:

-   Jūs gribat ēst?

-   Nu… Vispār jau… Atklāti sakot, māja man tiešām ir kā izslaucīta. Atcerieties pantiņu: «Mao pie sienas un saujiņa rīsa tas arī viss, kas man ir…»?

-   Kā ne! Kā šodien atceros, kā šodien…

Amerikānis brītiņu padomāja.

-   Nāciet man līdzi, biedri ķīnieti! Nezinu, kā būs ar rīsiem, bet cāli es uzcepšu. Jūs taču neuzstāsit, lai pasniedzu veģetāro ēdienu?

-   Neuzstāšu, Profesors atdzīvojās. Zināms, neuzstāšu! Tikai… Kāpēc jūs to darāt? Kāpēc aicināt mani ciemos?

Speranskis plati pasmaidīja.

-   Nu-u-u… Mēs taču esam kolēģi… Un ja nu iekritis necerēts «frī īvning»… Turklāt man patīk jūs vērot. Jūs esat ļoti interesants… hm, tipāžs. Aprakstīšu jūs kādā no savām grāmatām.

Noskovs pazemīgi atsmaidīja pretī un pamāja ar galvu.

-   Vienmēr laipni… Priecāšos izlīdzēt.

Viņi izgāja uz ielas. Tagad Profesors vairs neizskatījās uzkumpis, un cepure viņam bezbēdīgi bija atstumta pakausī. Vakariņas tā bija svēta lieta, bet Speranskis bija pieradis tēlot kungu, droši vien bez cāļa izvilks vēl kaut ko. Arī konjaciņu, iespējams, ieraus. Un tad mēle būs atraisījusies, viņš sāks plātīties un varbūt izpļāpās ko interesantu. Būs ar ko Jevsejevam atvērt acis. Un, ja neizpļāpās, arī tad Noskovs nebūs zaudētājos… Lai vēro vien, sasodītais novērotājs!

* * *

Svēta Migunova gluži kaila stāv Katranova guļamistabā zem atvērta vēdlodziņa pie puķpodiem nokrautas palodzes. Aiz loga snieg. Dažas sniegpārslas ielido istabā, un Svēta nopūš tās no kaktusa dzelkšņiem. Viņa nervozi tīra ar zemi notrieptos pirkstus un smēķē smēķē kādu otro vai trešo reizi mūžā. Viņai vēl joprojām dreb ceļi un rokas nevis aiz bailēm vai nožēlas, tas nav ne atslābums pēc pārdzīvota stresa, ne arī prieks par sasniegtu mērķi. Nē. Viss ir daudz prozaiskāk, var teikt fizioloģiskāk pirms dažām minūtēm viņa šajā gultā bija izjutusi visvētraināko orgasmu savā mūžā… Mammīt mīļo, tik tikko nebija izlaidusi garu!

Kaut kas tāds bija noticis pirmo reizi. Un vēl viņas gados, ko? Iznāk, ka viņa visu laiku dzīvojusi neziņā. Ar Sergeju viss bija labi, reizēm pat šķita, ka tā ir tā pati «mīlestība līdz kapa malai», lai gan kaislīgi mīlēt cilvēku, kuram jau pāri piecdesmit, ar viņa neizbēgamajām blaugznām, vēdera burkšķēšanu un smakojošo elpu rītos ir tā kā nedaudz pretdabiski… Tomēr…

Svēta aizvien bija domājusi, ka viņi ir ideāli saderīgi gultā… Vairāk nekā trīsdesmit gadu, simtiem un tūkstošiem reižu, un viss bija kā vajag. Pat kad gadījās to darīt ar citiem vīriešiem, reti, pāris reižu, piemēram, tas lops Butuzovs vienkārši izspieda no viņas tuvību par to, lai «Tjudors» nodibinātos; pēc katras savas grēkā krišanas viņa tikai bija pārliecinājusies, ka Serjoža ir pats labākais. Bet izrādās, ka tā nemaz nav. Šodien viņa bija mētājusies, kaukusi, spiegusi kā nogribējusies kuce… Un kādas muļķības bija gvelzusi! Divas augstākās izglītības, zinātņu kandidātes grāds, pieaudzis dēls, respektabls vīrs viss pie vienas vietas. Šausmas. Šausmas.

Viņa nopurināja pirkstus, tikai zem nagiem palika zeme, jāiztīra ar kaut ko…

Darbiņš padarīts, var iet projām. Taču gribas vēl… Kāpēc tā?

Bet kāpēc gan ne?

Sniegs lido iekšā guļamistabā, viena sniegpārsliņa nolaižas uz cigaretes, tieši zeltītajā aplītī, iezīmējot ap sevi tumšu plankumiņu. Svēta izsvieda cigareti un aizvēra logu.

Nedaudz svinīgs un rimts parādījās Katranovs. Rokās viņam paplāte ar kafiju gluži kā labākajos Londonas namos! No gaiteņa skan satraukta smilkstoņa tas ir dogs Borja, sakarā ar viņas apmeklējumu viņš ir ieslēgts ģērbtuves telpā. Dīvaini kolīdz viņa bija spērusi kāju pār dzīvokļa slieksni, milzīgais zvērs bija nozvēlies uz sāniem un sacēlis kājas gaisā, lūgdamies, lai pakasa viņam vēderu. Un smieklīgi kustinājis astes strupulīti. Un raudājis, kad tika ieslēgts.

Viņi malko kafiju, runā par visādām lietām par Turgeņeva stacijas tuvumā atvērušos lielveikalu, par Phananu, kur ir bijusi Svēta, par Dienvidķīnas jūru, kur ir bijis Katranovs. Tad viņš noliek pie malas tukšo tasīti.

-   Varbūt paēdīsim vakariņas? Tur ir tādas delikateses gan suši, gan kūpināts zutis, gan steiki…

Viņi nepaguva apsēsties pie galda. Tikko Svēta ienāca, viņa tūdaļ ķērās vērsim pie ragiem:

-   Kāds man solīja kāju masāžu…

Igors apstulba, šķiet, vēl aizvien nav atguvies.

-   Tu taču biji izsalkusi?

-   Tūlīt, aiziešu uz vannas istabu…

Vispirms viņa paskrāpēja ar nagiem ziepes, rūpīgi nomazgāja rokas un tikai pēc tam apmazgājās.

Pieklājības pēc aptinusies ar dvieli, viņa piegāja pie galda un paķēra dažas cietās desas ripiņas. Katranovs uzmanīgi seko katrai viņas kustībai, ar karstu skatienu maigi glāsta kailo ķermeni.

-   Es iegaumēju tavas kājas atceries, toreiz pirtī… Un krūtis… Burvīgas meitenīgas krūtis. Kad pēc tam ieraudzīju tevi apģērbā, drēbes man netraucēja es redzēju krūts galiņu, sārto aplīti tam apkārt… Es pazaudēju galvu. Un, spriežot pēc tā, ka tu esi atnākusi, tu ari pazaudēji galvu… Tā ir?

-Jā.

Svēta ieiet guļamistabā un apguļas tajā pašā gultā. Tagad viņa jūtas pavisam mierīgi un brīvi.

Katrans nezina, ka viņa nekad nezaudē galvu, pat tad, kad, nokaitēta līdz raganiskai bezkaunībai, tiešām ir gatava uz visu; nezina, ka viņa nezaudē laiku, pat tad, kad priecājas par krītošo sniegu un aiz gara laika pūš sniegpārslas nost no puķpodiem apkrautas palodzes. Neko viņš nezina. Droši vien tur tas āķis. Tāpēc viņa jūtas tik viegli un patīkami.

Nu, ko tu stāvi?… viņa saka svešādā, pārvērstā balsī.

Igors metas pie viņas, un viņi atkal savienojas kā divi izbadējušies zvēri, gatavi viens otru dzīvu aprīt. Pulkvedis un izglītotā biznesa sieviete ir pazuduši, pārvērtušies uzbudinātā tēviņā un nepiesātināmā mātītē. Civilizētība, pieklājības normas, savaldība un pārējā sociālā čaula pagaisusi bez pēdām, pilnībā atklādama cinisko dzīvniecisko miesas kārību. Ņudzeklis, elsas, vaidi, nopūtas, nokaitēta miesa, miklas lūpas, sviedru un sēklas izdalījumi, atklāti nekautras seksa smakas… Borja, izlauzies no ieslodzījuma, uzreiz tās sajuta un, pacēlies priekšķepās uz gultas malas, satraukti smilkst, bakstīdams ar sarkano sprunguli mīksto matraci. Igors uzsit Borjam pa purnu, taču suns neatstājas, viņa smilksti iekļaujas Katranovu ģimenes guļamistabas neķītrajā atmosfērā…

Bet aiz loga snieg.

* * *

…Zem tā paša sniega Krimas krastmalā patlaban stāv viņas vīrs. Pilsētas centrā ir sastrēgumi, daudz avāriju. Pirms ceturtdaļstundas viņš iestrēga blīvā korķī Zubova bulvāra labās puses rindā. Un, lai gan aizmugures spogulī nekā aizdomīga nemanīja, viņš tomēr veica piesardzības pasākumus. Nedaudz pagaidījis, Migunovs sagrieza stūri pa labi. Džips ar saviem astoņpadsmit collu riteņiem viegli pārvarēja apmali, uzbrauca ietvei un, ieslēdzis avārijas signālu, ripoja garām sastrēgumam. Neviens memēģināja šo manevru atkārtot, neviens nesteidza aizšķērsot ceļu, un Migunova melnais leksuss apbrauca korķi un nostājās pirmais pie luksofora, izsaukdams dažu labu sašutuma signālu, tas arī viss.

Aiztraucies pāri Krimas tiltam, Migunovs nogriezās uz Jakimanku un atstāja mašīnu pagalmu tumšajā arkā. Kājām atgriezās krastmalā. Te viņš apstājās pie plata un pa pusei tukša stenda ar gleznu galerijas reklāmu, it kā būtu izvirzījis sev mērķi šajā nepiemērotajā brīdī katrā ziņā apmeklēt ķīniešu XIX gadsimta gravīru izstādi. Lai gan viņa skatiens nav vis vērsts uz stendu, bet gan uz alejas pusi, kur laterna apgaismo apsnigušu soliņu, urnu un tālāk apsnigušu strūklaku akmeņu kaudzes veidolā. Nelielais ieapaļais laukakmens zem sniega ne ar ko neatšķiras no citiem.

Migunova rokā blāvu ekrāna gaismiņu spīdina plaukst dators, tikko manāmi trīsošais pirksts guļ uz vadības taustiņa.

…Tiek veikta pieejamu ierīču meklēšana…

…Atrastās ierīces: ZZX…

…Ievadiet kodu ierīcē ZZX…

…Kods pieņemts…

… Fails «Hdanger!!» tiek kopēts…

…«Atrodos stāvoklī «2». Perespektīvā stāvoklis «1». Nepieciešama steidzama eksfiltrācija. Zenīts.»

…Tiek veikta iziešana no ierīces ZZX…

«Laukakmens» pieņem ziņojumu un zibenīgi «izšauj» to uz sakaru satelītu. Noraidītā plūsma nevar tikt pārtverta.

Bet Migunovs, ielicis plaukstdatoru kabatā, ātrā solī dodas laukā no parka. Kad viņa leksuss, apbraucis vairākus korķus Ļeņina un Mičurina prospektā, beidzot izbrauc uz Borovkas šosejas, Krimas piekrastes parka celiņi jau paguvuši pārklāties ar mirdzoši balta sniega kārtu, it kā neredzama dzēšgumija būtu izdzēsusi visus netīrumus un visas pēdas.

* * *

2002. gada 4. novembris, Lenglija

Jā, ser, apdraudējums ir pieņēmies spēkā. Zenīts ir nokļuvis aizdomās turamo lokā, viņš uzskata par nepieciešamu tikt projām no Krievijas.

Krievu nodaļas priekšnieks Fouks nolika CIP direktoram priekšā pēdējo šifrēto ziņojumu.

Taču direktors nesāka to lasīt. Kā ikviens vadītājs,

viņš necieta sliktas zinas. Savulaik Zelta Ordas hani slik-

» *

tu vēsti atnesušam ziņnesim lējuši rīklē izkausētu svinu. Mūsdienu civilizācijās tikumi ir nedaudz mīkstinājušies, tomēr bieži vien neapmierinātība ar saņemto informāciju tiek novirzīta uz ziņas atnesēja personu. Tāpēc bizantiešu demokrātijās padotie ziņo priekšniekam vienīgi par panākumiem, uzvarām un veiksmēm. Turpretī Rietumu politiskajās sistēmās tā nav pieņemts darīt, un Fouks bija spiests ziņot tīru patiesību.

Direktors manāmi sapīcis uzlūkoja kalsno iesirmo malajieti ar koptajām ūsām. Sākumā viņš sapīkumu lūkoja izskaidrot ar krievu nodaļas priekšnieka izskatu.

Tumši zils divrindu uzvalks ar tievu, pelēku svītriņu, gaiši zils krekls un tumši zila kaklasaite. Rokā slepeniem dokumentiem domāta zila mape. Tik rūpīgā krāsu saskaņošanā izpaužas ne tik daudz nevainojama gaume, cik absolūts tās trūkums! Taču tad direktors saprata, ka cenšas maskēt iemeslu savam sapīkumam, ko izraisījusi nepatīkamā informācija. Un viņam kļuva neērti. Rīkodamies līdzīgi bizantiešu valdniekiem, viņš kļūs par strausu, kas paslēpj galvu smiltīs. Un agri vai vēlu šo stulbo galvu nāksies zaudēt.

Direktors paņēma šifrēto ziņojumu, uzmanīgi izlasīja un atbīdīja līdz galda malai.

-   Nu ko, ja jau situācija ir tik nopietna, Zenīts jādabū no turienes laukā. Uzdodiet to Grāntam, viņš ir mūsu labākais speciālists. Un kā sokas ar operāciju «Rokenrols»?

-    Tur radušies sarežģījumi. Mačo ir nokļuvis zem Kremļa, taču sakaru kanāli praktiski ir nepieejami. Viņam nav iespējas piekļūt tieši vadiem. Turklāt viņš nemaz nevarētu tajos orientēties. Tur ir simtiem līniju…

-  Zenītam taču tāda iespēja ir? Direktors sarauca uzacis.

-   Pareizāk bija. Būdams aizdomās turamais, viņš diez vai varēs to izmantot…

Fouks piesardzīgi paņēma no direktora galda šifrēto ziņojumu un paslēpa savā zilajā mapē.

Direktors pašūpoja galvu.

-    Zenīts jāizmanto pēdējo reizi. Lai pirms eksfiltrācijas nodrošina operācijas «Rokenrols» sekmīgu risinājumu. Valdības sakaru līnijai jāpierīko skeneris!

Direktora rīkojums faktiski nebija izpildāms. Taču, lai gan uzsēdināšana uz mieta viņam nedraudēja, Fouks izdarīja to, ko līdzīgā situācijā būtu darījis ikviena specdienesta ikviens darbinieks, pamāja ar galvu, asi pagriezās un drošā solī izgāja no plašā kabineta, ar savu izskatu pauzdams, ka pieliks visas pūles, lai pavēle tiktu izpildīta.

* * *

-   Tavs tēvs arī ir drošībnieks, viņa sacīja.

-   Jā. Vai tad es tev netiku stāstījis?

-   Es pati nopratu.

-   Un kas tad ir? Jura saausījās.

-   Tas ir labi. Viņa paslējās uz elkoņa, atklādama tvirto krūts bumbiņu. Pulkvedis? Apakšpulkvedis?… Nav svarīgi. Mani vecāki ir parasti filologi. Pavisam citādi cilvēki.

-   Nekad neesmu šķirojis cilvēkus drošībniekos un tādos, kuri nav drošībnieki, Jura piesardzīgi teica.

-   Es arī agrāk nešķiroju.

-   Ko nozīmē agrāk?

-    Līdz visam tam. Līdz «Nord-Ost». Man meitenes stāstīja tur zālē esot sēdējis kāds večuks, atvaļināts armijnieks. Varbūt robežsargs, bet varbūt arī drošībnieks, nezinu. Kamēr čečeni bliezuši no automātiem un visi vai prātu zaudējuši, viņš klusītēm izvedis no zāles vienpadsmit bērnus un kādu sievieti. Svešus, ne jau savējos. Neviens nepamanīja, ne acu nepamirkšķināja. Tad večuks atgriezies. Ar nodomu atgriezies. Viņš visu laiku, abas diennaktis, ziņojis kādam par to, kas pie viņiem notiek. Un tas tālāk, štābam…

-   Kā viņš ziņojis?

-   Nezinu.

-  Pasakas, Jura noteica. Es neko tādu neesmu dzirdējis.

-   Tu vienkārši nezini.

-   Es tomēr tur strādāju, neaizmirsti to…

-   Un kas par to? Vai tu daudz par savu darbu stāsti citiem? Pat kolēģiem?

Jura pasmīkņāja, palūkojās pulkstenī. Vecāki bija aizbraukuši pie krustmātes Tamāras uz Businovu, droši vien drīz būs atpakaļ. Kādas pusotras stundas vēl ir. Augstākais.

-   Arī Kobzons veda laukā bērnus, viņš sacīja. Un Rošāls.

-  Viņi izveda tieši tik, cik čečeni viņiem atļāva. Večuks izveda, cik spēja. Ir starpība?

Viņa piecēlās no dīvāna, sameklēja televizora pulti, uzslēdza kādu mūzikas kanālu, pieklusināja skaņu, lai nedārd, un apsēdās līdzās, pievilkdama sev apakšā mazu, sārtu pēdiņu.

Jura nodomāja cik dīvaina situācija. Sūrai viņš bija pūlējies iestāstīt, ka FDD darbinieks arī ir cilvēks, nevis briesmonis, taču velti. Bet nu it kā nākas pierādīt, ka viņi nav ne eņģeļi, ne burvji…

Viņš pastiepās un noskūpstīja viņu uz kakla.

Es tikai nevaru ciest bezpalīdzību, viņa sacīja, pagriezusies un pa savam paradumam raudzīdamās viņam tieši virsū. Sēdēt un truli noskatīties, kā par tevi ņirgājas, sliktāk nevar būt. Piecelties un saņemt lodi kā mans… pavadonis arī ir lieki. Un muļķīgi. Man patīk dzīvot… Marina novērsa skatienu un tā aizdomīgi savilka degunu. Vajag tikai, lai kāds stāvētu sardzē. Prasmīgi, bez lieka trokšņa… bez uzspēlētas varonības. Un lai viņš pats paliktu dzīvs. Un vēlāk jautrs sēdētu pie galda,

ēstu un dzertu… Tā, lūk, biedri kapteini!

* * *

Starp tūkstošiem Maskavas logu, kur, kā zināms, gaisma nekad nenodziest, Ivana Iļjiča Speranska logi īpaši izcēlās, pirmkārt, ar saviem cēlkoka rāmjiem un, otrkārt, ar ideālām proporcijām atšķirībā no «Gosstroj» sešdesmit otrajā gadā apstiprinātajiem padomju standartiem tajos bija ievērots «zelta griezuma» princips. Tas bija panākts ar pārbūvi ne jau astoņdesmito gadu sociāli ekonomisko fenomenu, ko daudzi dēvē par kataklizmu, bet ar parastu būvniecisku pārveidi, ko Amerikānis īstenoja, kad viņa honorāri sāka ļaut īstenoties mākslinieciskajām kaprīzēm.

Ikvienas gleznas uztvere daudzējādā ziņā ir atkarīga no tās ierāmējuma, turklāt bieži rāmis ir krietni vien vērtīgāks nekā pats audekls un ar savu ietekmīgo izskatu padara gleznu mākslinieciski augstvērtīgāku. Tātad, ja kāds riskētu ierāpties pagalmā augošajā vecajā liepā un pavērotu pazīstamā rakstnieka Speranska dzīvi caur šiem lieliskajiem logu rāmjiem, viņš drīz vien atklātu, ka ikviena, pat visnenozīmīgākā aina vai tā būtu rīta rosme, pusdienas, darbs pie datora, televīzijas skatīšanās un pat bakhantiskās orģijas ar merkantiliem ļautiņiem viss šajā ierāmējumā iegūst episku spēku, nozīmību un negaidīti dziļu jēgu.

Tā arī šāsdienas vēlās vakariņas ar docentu-sabiedrības pētnieku Noskovu, ap pulksten desmitiem plūstoši pāriedamas tējas dzeršanā, no malas vairāk līdzinās jaungada atklātnītes sižetam laukā puteņo, bet mājīgā virtuvītē divi patīkama izskata večuki bauda tēju ar ievārījumu, smieklīgi pūzdami uz karstajām tasītēm. Akurāt divi Salatēti satikušies… Lai gan, nē, Speranskis vairāk atgādina eiropeisko Santaklausu bieza adījuma ķirškrāsas svīterī, džinsās, brillēm tievos zelta rāmjos viņš patiesībā nemaz neizskatās pēc večuka kopts, pašpārliecināts nenosakāma vecuma tēvocis. Turpretī Noskovs formu zaudējušā jakā un izstaipītās biksēs, vaigus ievilcis, kuplās uzacis uz augšu savilcis, ar savu zilgano, kartupelim līdzīgo degunu ir īsts krievu Salavecis, viņam nepatīk joki, pēc izskata bargs, taču, kurš pazīst viņu tuvāk, tas saprot taisnīgs, rūpējas par cilvēkiem, grib, lai katrs saņem pēc nopelniem.

Par ko viņi sarunājas, ārā nav dzirdams, taču rodas droša pārliecība, ka runa ir par kaut ko vienkāršu un sirdij tuvu kā tase liepziedu tējas. Par ko gan vēl varētu tērgāt Santaklauss ar Salaveci? Pie ziemeļpuses sienas virtuvē ekrānu spīdina televizors, un tajā noteikti rāda, kā valsts gatavojas sagaidīt jauno gadu, kādi panākumi sasniegti reģionos, kā atskaitās federācijas subjektu galvas, ar ko tuvajos svētkos gatavojas pārsteigt visvisādas «zvaigznes», «puszvaigznes» un sīkie parasta krievu cilvēka domu pavēlnieki. Varbūt skatās «Karnevāla nakti» vai «Likteņa ironiju», vai arī vecas gadu mijas multenes… vai…

Vai arī ko citu.

-   …Kāda nejēdzība, nomurmināja docents Noskovs, šķielēdams uz ekrānu no saraukto uzacu apakšas.

-   Kas nu tā par nejēdzību? Ivans Iļjičs Speranskis neviltoti brīnījās, liedams karstajā tējā zeltaino rumu.

-   Par Lesbas salu tak būsit lasījis? Grieķu klasika Sapfo un tā tālāk… Domājat, ka tur tas izskatījās tiklāk? Diez vai… Bet šīs viņas, protams, nav grieķu bakhantes, tomēr… Jauniņas, ne tauku, ne krunku, maiga āda, tiesa, reizēm pūtaina… Mauķeles, skaidrs… Rudmatīte, kā viņu… Ļena. Pievērsiet uzmanību! Ciniska maita, protams… Tomēr rekomendēju. Prot uzmundrināt, ņem cauri līdz aknām…

-    Es jūs nesaprotu, Ivan Iļjič… Noskovs satriekts vēroja ekrānā notiekošo. Padzīvojis, cienījams cilvēks, slavens rakstnieks, domu pavēlnieks, tā sakot, strādājat «orgānu» labā. Un ar ko aizraujaties… Tā taču ir pornogrāfija! To CIP mums tīšām piespēlē, lai samaitātu tautu…

Pēkšņi viņš sastinga, aizrijies ar tēju.

-   Kas tad tas? Ko viņi dara?!

-   Ko jūs klaigājat? Kas tur tik sevišķs? Parasts minēts…

Speranskis nervozi paraustīja plecus.

-   No kādiem mākoņiem jūs esat nokritis, Noskov? Vai pornofilmas neesat skatījies? Varbūt esat vēl nevainīgs?

-   Nē… Es!… Ivans Iļjičs vairākkārt bez skaņas atvēra un aizvēra muti. Neatradis vārdus, viņš pacēla vājo roku un ar pirkstu norādīja uz ekrānu. Bet kas tur ņemas kopā ar viņām? Tas pilnīgais vīrietis? Viņš izskatās līdzīgs…

-   Protams, tas esmu es! Atjēdzieties, Profesor. Šis ķinītis nav uzņemts CIP, bet gan manā viesistabā. Tā taču ir mana viesistaba vai pazīstat? Paklājs, dīvāns. Miro glezna pie sienas… starp citu, oriģināls. Vai beidzot pazināt? Tur atrodas divas slēptās kameras. Šķiet, es jums tās rādīju… Tfu tu! Jūs uzvedaties taisni kā tāds neandertālietis, goda vārds…

-   Jūs gribat teikt, ka to nemaz neslēpjat? Noskovs pazemināja balsi un lēni, pat bažīgi pagrieza galvu uz Speranska pusi. Bet… Tā taču ir izvirtība! Un viņām nav ne astoņpadsmit…

-   Rudajai arī sešpadsmit vēl nav, Speranskis atsaucās, ar pārākumu uzlūkodams viesi. Janvārī dzimšanas diena. Dievina lielas, mīkstas lelles to saku jums zināšanai.

Noskovs viņam atbildēja ar niknu skatienu, aizvēra muti, piecēlās trokšņaini, ar plašu vēzienu atbīdīja krēslu, nometa salveti traukā ar ceptā cāļa atliekām.

-  Jūs esat nenormāls, Speranski! sabiedrības pētnieks nočerkstēja no sašutuma aizsmakušā balsī. Vai jums te kāda Amerika, ko? Starp citu kāpēc jums ir iesauka Amerikānis?

-   Svei-i-i-ki, tīri krieviskā intonācijā novilka Ivans Iļjičs. Tāpēc, ka pēc izcelsmes es esmu Amerikas pilsonis, dzimis Ilinoisas štatā!

-   Tad ir skaidrs. Noskovs saknieba lūpas. Un vai mūsu kuratori to visu zina?

Speranskis nīgri saviebās.

-   Ko jūs kā tāds bērns? Protams, zina! Vecie paši mani savervēja, bet jaunie ir lasījuši personas lietu. Iedzeriet labāk rumu. Ja vēlaties konjaku. Un beidziet tēlot nevainīgu jēru es ar saviem vaļaspriekiem esmu eņģelis salīdzinājumā ar jums!

Noskovs apsēdās savā vietā. Viņš bieži un skaļi elpoja, savilcis lūpas tūtiņā, acis nemierīgi šaudījās, aizvien tomēr šķielēdamas televizorā. Viss viņa izskats pauda visdziļāko riebumu un nepatiku. Taču tā bija izlikšanās, maska.

Patiesībā Profesors jutās lieliski. Tik daudzko uzrakt par kolēģi! To viņš nemaz netika cerējis. Viņš bija gaidījis visu ko politiskas anekdotes, slepenības režīma pārkāpumus, dzēlīgas piezīmes par FDD vadību -, tikai ne gatavus, šokējošus pierādījumus. Speranskis pavedina mazgadīgas meitenes! Šajā ziņā PSRS aizvien bijis stingri, un arī tagad, par spīti visai demokrātijai, galviņu neglaudīs…

Noskovs ar pūlēm noturējās, nesaberzējis sausās plaukstiņas. Malacis, Profesor, vērtīgu materiāliņu esi sarūpējis! Var pat sacīt teicamu materiālu! Jāstrādā! Jāpasēž naktī, jāsaliek viss pa plauktiņiem, pareizi jāuzraksta, un no rīta pie Jevsejeva no rokas rokā!

Viņš pats Speranskis pēc tam līdz zemei klanīsies, sak, paldies, Ivan Semjonič, paldies, ka laikus norādījāt man pareizo ceļu, nepametāt likteņa varā, citādi būtu nokļuvis cietumā kā likts…

-  Jā, jā, eņģelis! Speranskis stāvēja virtuves vidū lektora pozā, rokas uz krūtīm sakrustojis. Laiku pa laikam viņš pacēla labo plaukstu un rakstīja gaisā abstraktus krizuļus. Es taču nenododu savus tuvākos. Es tikai daru to, ko prasa fizioloģija, es lutinu savu organismu…

Noskovs skeptiski māja ar galvu. Tagad viņš atļāvās, acis neatraujot, skatīties ekrānā, jo svešu netikumu pētniekam tas vienkārši bija nepieciešams. Taču viņš neizjūta vis veiksmīga eksperimentētāja triumfu, bet slimīgi saldkairo sajūtu, kas pārņem kastrātu, kurš ielūkojies pašās publiskā nama dzīlēs. Viņš nekad vēl nebija redzējis šādas darbības un šādus rakursus! Un pēkšņi… Kas tad tas? Viņš sajuta sen aizmirstu uzbudinājumu! Askētiskais marksists sarāvās vēdera lejasgalā ielija netikls siltums un kaut kas maķenīt saspringa, iepulsējās… Šo «kaut ko» viņš nebija jutis jau gadiem ilgi un tagad pamira tīkamā apjukumā. Pat Ivans Iļjičs sāka rādīties krietni vien simpātiskāks!

-   Un neliekuļojiet, netēlojiet svēto! Speranskis turpināja. Nu kam gan te var piesieties?

Rakstnieks ar skatienu ieurbās ekrānā, kur jau vairs nebija iespējams atšķirt, cik ķermeņu ņudzēja uz paklāja viesistabas vidū, un demonstratīvi paraustīja plecus, kā nesaprazdams, kas te varēja tik ļoti šokēt veco sabiedrības pētnieku.

-   Dzīve paiet garām, Noskov, bet jūs, piedodiet, sitat kulakā zem segas… Skuķes, zināms, ir pēdīgās maitas, bet mūs viņu iekšiene neinteresē, skatieties uz apvalku ķirši, sula un mīkstums, tīrie vitamīni! Mūsu vecumā organismam ir nepieciešami vitamīni un jo īpaši hormoni, pārdzīvojumi, visvisādi tur testosteroni kā ēst vajadzīgi! Tā taču ir medicīna ķīmija, fizika, bioloģija. Dzīves paildzināšana!

Noskovs paņēma no galda neizdzerto glāzi ar rumu, pacēla pie lūpām. Satrūkās, kad no televizora atskanēja piedzēruša meitieša spiedziens.

-   Tomēr pastāv taču kādas robežas… fizioloģiska, tā sakot… rakstura… viņš nomurmināja ne vairs naidīgā, bet samiernicciskā, pat draudzīgā tonī. Vecums, saprotiet, un tādā garā…

-   Piedodiet par rupjību, dārgo Ivan Semjonovič, Speranskis viņu pārtrauca. Jums nestāv, vai?

Sārtums iesitās Profesora dzeltenajos pergamenta vaigos, viņš smagi nopūtās.

-   Blēņas! Tagad ir tik daudz preparātu, turklāt nebūt ne ķīmisku, nē, dabas vielas, piemēram, Āfrikas koka miza! Bet galvenais, stāv vai nestāv tas ir dvēseles stāvoklis. Piemēram, man stāv uz visu uz ēdienu, darbu, panākumiem. Uz dzīvi stāv. Nu un uz skuķiem jau pats par sevi… Pat uz to draņķa gabalu, to spiegu, kuru mēs šiem palīdzam izskaitļot, man stāv pat uz viņu! Un es viņu, maitu, varat man ticēt, visādā ziņā atmaskošu, sagrābšu aiz rīkles un izdrāzīšu! Un gūšu baudu! Un arī prēmiju piedevām!… Vai jums, Profesor, kādreiz ir maksājuši par to, lai jūs kādu izdrāztu?

Speranskis vairs nestāvēja uz vietas, viņš platiem soļiem mēroja virtuvi, žestikulēdams ar gaišā ruma pudeli. Kādā brīdī to atminēdamies, viņš apstājās pie galda un ielēja sev un Noskovam.

-   Bet jūs, Ivan Semjonovič?… Paskatieties uz sevi! Jūs pat dzerat, it kā slepus masturbētu. Esmu jūs redzējis arī strādājam absolūts vuārisms… Piedodiet par atklātību, kolēģijās darbojaties kā sprāgusi vista, tāpēc arī rezultāti pazeminās. Teikšu atklāti jēgas nojums nav nekādas! Ko jūs darījāt pie Ardona? Rijāt. Ko jūs darījāt pie Ribačenko? Atkal rijāt. Es strādāju, jūs rijāt. Un galvenais ko jūs rijāt? Kroņa rasoļņiku! Kā jums nav kauna!…

Speranskis pēkšņi apķērās, izvilka no kabatas jau sen pīkstošo telefonu, vienlaikus paraudzījās pulkstenī, tad cieši ar glāzi rokā sastingušajā Noskovā.

Un piemetināja, nozīmīgi pacēlis pirkstu:

-   Es jūs iemācīšu mīlēt dzīvi, Ivan Semjonovič! Nekur jūs no manis nespruksit!… Hallo! Es klausos!

Runādams pa telefonu, Speranskis izgāja gaitenī, viņa balss pamazām pieklusa, attālinādamās uz viesistabu, guļamistabu vai vēl tālāk. Profesors palika viens. Viņš ielūkojās glāzē, nosmīkņāja. Iztukšoja to vienā garā paņēmienā. Pacēla acis. Samirkšķināja. Un, jau neslēpdamies, sāka vērot ekrānā notiekošo. Pazibējušais uzbudinājums sen bija pazudis, taču viņš juta, ka tas var atgriezties…

Viss bija tik ļoti neparasti… Krunkas sejā izlīdzinājās, mute pavērās, uz virslūpas izspiedās sviedru lāsīte, it kā viņš sēdētu sviedrētavā; pamazām sāka trīcēt galva tā sīki, sīki, šķiet, tā bija kļuvusi par smagu viņa tievajam kaklam…

Gaitenī pēkšņi atskanēja troksnis, it kā kristu kādas kastes vai somas, skaļi un jautri noklaudzēja durvis, bija dzirdami skaļi smiekli. Nākamajā mirklī uz virtuves sliekšņa starojošs parādījās Speranskis triju meiteņu, vēl pavisam bērnu, pavadībā viņām varēja dot ne vairāk kā četrpadsmit piecpadsmit gadu. Divām mugurā bija nonēsāti mētelīši, bet trešā drukna un spēcīga īsā, gadalaikam gluži nepiemērotā jakā. Visas trīs grūstīja cita citu un uzbudināti ķiķināja.

-   Meičas arī klāt! Speranskis priecīgi nokliedzās, uzreiz kļūdams par gadiem divdesmit jaunāks. Huzāri, piecelties, mier-r-rā!… Op-pā!

Noskovs tik tikko nenokrita no krēsla. Šādam likteņa

9

pavērsienam viņš itin nemaz nejutās gatavs! Speranskis, izvirtušais nelietis, ko viņš sadomājis? Būtu vismaz brīdinājis… Nebijis izdzertā vīna un ruma, Profesors vienkārši būtu iztraucies priekšnamā, paķēris mēteli, cepuri un laidies projām. Bet varbūt uz mirkli pazibējušais uzbudinājums bija tas, kas viņu līdzīgi enkuram atturēja…

-   Ivan Semjonovič, ko sastingi? Vai neredzi, ka mums ieradušās viešņas! profesionāla konferansjē balsī svinīgi paziņoja Ivans Iļjičs. Vai pazināt Ļenočku? Un Katju? Un šī ir viņu draudzene, viņa pie manis ir pirmo reizi… Kā tev vārdā? Nadja? Kālab esi tik sadrūmusi? Ak neesi sadrūmusi? Nu tad viss ir vislabākajā kārtībā. Bet es esmu Vaņa, un arī viņš ir Vaņa… Bāc, izrādās, ka mēs esam vārdabrāļi, ha-ha-ha… Atģērbieties, atģērbieties!

Viešņas neklīrēdamās nometa uz krēsliem virsdrēbes, turpat norāva arī zābakus, virtuvē uzvēdīja miklu kāju smārds. Izrādījās, ka Ļenai un Katjai nav mugurā svārku, vienīgi zeķbikses rupji aizvilktām noirušām acīm. Noskovu sašūtās vīles neinteresēja; uzlicis brilles, viņš saskatīja, ka zem zeķbiksēm nav veļas. Zem padilušās likras atklāti baltoja kaili dibeni un skūti kaunuma uzkalniņi.

-   Vai šampanietis būs? Un martīni? Rudā Ļena pieliecās un apņēma sabiedrības pētnieka plecus. Viņš centās izrauties, taču Rudā nelaida vaļā.

-   Nu ko tu kā tāds svešinieks? Mīkstas, valgas lūpas piespiedās aukstajam pergamenta vaigam. Skaidri bija saožama lēta alkohola dvinga…

«Kā gan viņas braukušas pa pilsētu bez drēbēm?» Profesors domās prātoja, juzdams, ka viņu sagrābj kāds bezjēdzīgs un nekautrs virpulis, kas bija sagriezies pazīstamā literāta dzīvoklī. «Gan auksti, gan viss redzams, it īpaši metro, braucot eskalatorā… Viņas taču nevarēja izģērbties kāpnēs pirms ienākšanas?…»

Ar šo jautājumu, bet sevišķi ar atbildes meklējumiem uz to viņš centās noturēties straujās laika urdziņas malā, lai saglabātu iespēju izlēkt no vilinošā un reizē biedējošā atvara.

-   Bet es gribu viskiju! klaigāja Katja, kas sēdēja Speranskim klēpī un aizgūtnēm viņu skūpstīja. Blūzīti viņa bija paguvusi noģērbt, un tagad rakstnieka resnie pirksti nepacietīgi taisīja vaļā viņas krūšturi. Nadja, tu esi dzērusi viskiju?

-   Es visu esmu dzērusi! Druknā nicīgi nošķobīja lūpas.

Viņa neģērbās nost, nevienam klāt nelīda, tikai vērīgi lūkojās apkārt, un Noskovs nešaubīgi noteica, ka viņa ir galvenā.

-    Ņemiet bārā, meitenes! Ko vien vēlaties viskiju, liķieri, konjaku! Speranskis bija svētlaimes kalngalos. Nepūlies, Pofesor, atslābsti, viņas pašas visu izdarīs!

«Tad re, kas ir bohēma!» ar tādu kā nosodījumu, kā sajūsmu nodomāja sabiedrības pētnieks, atmeta ar roku un, vairs nepūlēdamies apturēt laiku, uz galvas metās iekšā baudu virpulī.

Gluži nemanot visi attapās viesistabā. Noskovs, jau bez virsējā, sporta krekla un zeķēm, toties ar konjaka glāzi, sēdēja uz paklāja stulbā pozā, kādā klukn cilvēks, kurš tikko nogāzies no trešā plaukta kopējā vagonā. Itin kā sacenzdamies skaļumā, dārdēja televizors un mūzikas centrs, spēcīgi oda pēc sviedriem, kailās Ļena un Katja smiedamās vilka viņam nost saņurcītās bikses, no kuru apakšas pamazām iznira zilpelēkas apakšbikses. Nadja kaut kur bija nozudusi, bet Speranskis, arī gluži kails, atgāzies dīvānā, smējās, plaukšķināja rokām un rādīja pāriniekam paceltu īkšķi.

Profesors, zinādams, ka ceļgalos apakšbikses ir līdz caurumiem izdilušas, kautrējās un centās izģērbšanu aizkavēt, taču kustējās kā sapīts, jo sākumā baidījās pieskarties meitenēm, kuru formas izrādījās ļoti attīstītas viņu vecumam. Tad tomēr saņēmās un pieskārās kā par brīnumu, viņam tas šķita patīkami…

Katja ar zīmēm piedāvāja sadzert tubrālības, paņēma viņa glāzi un iespieda rokā savējo. «Līdz dibenam!» viņš nesadzirdēja, bet nolasīja no pilnīgajām lūpām, nodomādams, ka meitene atgādina kāmi un mācās augstākais kādā astotajā klasē, lai gan droši vien nezina, kurā gadā notika otrais KSDSP kongress… Tad pilnīgās lūpas tuvojās viņa mutei, un skūpsts, arī kā par brīnumu, šķita ļoti patīkams. Šis vakars vispār bija brīnumu pilns nejauši bija nojukusi tikšanās ar Katranovu, Speranskis nejauši uzaicināja viņu ciemos, nejauši ieradās meitenes, nejauši viņš nebija aizbēdzis, bet palicis turpat… Nebeidzami brīnumi!

«Laiks meklēt un brīnīties,» kā caur miglu docents Noskovs atcerējās padomjlaiku televīzijas pārraidi. Starp citu, to, ko liktenis bija lēmis, viņš bija jau atradis, un tur nebija sevišķi ko brīnīties…

Virtuves logi spoži apgaismoti. Taču svaigi uzsnigušajā sniegā atkal saputināts, it kā viņš nebūtu tīrījis, nekādu pēdu ne cilvēku, ne automašīnu. Sergejs jau saspringa, bet tad atcerējās, ka pats bija aizmirsis izdzēst gaismu. Aizsvilies aizdrāzies kā plēsts! Bet tagad ir vēl sliktāk rokas trīc, zobi sīki klab, nākas ar nodomu sakost žokļus, tās ir pārciesta stresa sekas. Sakaru seanss nozīmē pamatīgu stresu tādos brīžos stāvi kā pliks, tieši tagad var pieķert notikuma vietā…

Viņš iebrauca mašīnu garāžā. Pa iekšējām durvīm iegāja pagrabā. Kad roka pieskārās slēdzim, atmiņā uzplaiksnīja sen redzētais sapnis, sirds sarāvās ja nu neieslēdzas? Ieslēdzās. Viņš izgāja cauri pagrabam, pa ceļam ievērodams, ka logi no iekšpuses viegli aizsvīduši, kaut kur tomēr sūcas cauri mitrums. Cauri darbnīcai iegāja sporta zālē. Tālāk priekšnamā. Ieklausījās. Svešādais klusums nepatika. Viņš izvilka no slēptuves aiz apšuvuma pielādētu bisi, noāva zābakus un zeķēs, cenzdamies netrokšņot, apstaigāja māju. Tukšs un kluss. Uzsauca, paceldams stobru: «Vai te kāds ir? Nāc laukā!» Klusums. Turklāt pavisam parasts. Nevienas dzīvas dvēseles. Viņš bija viens.

«Pag, un Svēta? Vēl aizvien nav pārbraukusi, vai? Ir gan viņiem tās sarunas…»

Pusdivpadsmit.

Sievas telefons neatbildēja. Miegs nenāca. Asinīs cirkulēja pat ne adrenalīns, bet kāds tā aizstājējs, indīgs un nelāgs. Sergejs nezināja, ar ko lai nomāc šo sajūtu. Viņš pasēdēja pie televizora, tad nosprieda, ka jāiedzer kāds stiprāks malks. Tikai ne šeit.

Viņš uzkāpa augšā, atgrūda durvis. Griestu apgaismojumu negribējās slēgt, ieslēdza apakšējo. Plašā telpa ar audioaparatūras dārgām klintīm un retām kalnu grēdām, nokarināta ar veciem portretiem, kuros attēloti sen miruši elki, viņa jaunības saliņa, viņa mīļākā istaba, iznira no tumsas mīksti un zaglīgi kā profesionāls slepkava. Tfu-tfu-tfu…

Migunovs uz mirkli sastinga, neatraujot roku no slēdža, it kā ko svarīgu atcerēdamies. Tad devās pie bāra. Nē, vispirms ielādēja vinila Preslija disku, reto «All Shook Up», piecdesmit septītā gada decembra izlaidumu. Tas bija samērā nesens pirkums. Nesens un nebūt ne lēts, savukārt plati, kuru viņš bija nopircis no kāda ārzemnieka septiņdesmit otrajā, atdodot gada laikā sakrātos četrdesmit vai piecdesmit rubļus, šausmīga summa tiem laikiem, to plati bija saplēsis mazais Rodja. Žēl. Joprojām žēl. Retums tas, protams, ir labi, arī mūzikas aparāts viņam tagad ir tāds, kāds kursantam Migunovam ne sapņos nerādījās, Elviss izklausās kā dzīvs, elpo, dzirdams, kā balss saites savelkas… Tomēr tas nav tas.

Sergejs ielēja sev pilnu glāzi viskija un tūdaļ vienā paņēmienā turpat pie letes iztukšoja. Ielēja vēl. Pagājās pa istabu ar glāzi rokā, šūpodamies gurnos un vilkdams Elvisam līdzi «yeah, ye-e-yeah». Aplēja bikses. Apstājās. Nē, nebija lāgā. Dejot viņam negribējās. Atkal iedzēra. Pasmīnēja klasika, saspringtie nervi bija jāatslābina, bet nekas labāks par alkoholu šajā gadījumā nebija izdomāts. Ikviens, pat iesācējs pretizlūkošanas darbinieks zina tas, kurš laiku pa laikam bez redzama iemesla piedzeras, ir spiegs! Tiesa, Krievijā ir gana daudz to, kuri bez iemesla piedzeras, arī nebūdami spiegi. Tā ka šeit šī pazīme diez kā vis neder…

Elviss apklusa. Automāts bez trokšņa ievietoja nākamo disku.

Mēdz teikt no māla visu radījis Dievs,

Taču ogļracis šahtā ir miesa un asins.

Miesa un asins, apališ ādas ciets kauls,

Prāts lai vājš, toties augums tam spēcīgs.

Sergejs jau automātiski tulkoja «16 tonnas», pareizāk, apziņā uzreiz veidojās krievu teksts, tik ilgos gados Svēta viņu bija pamatīgi izskolojusi… Kur gan viņa ir… Apskaut, pieglausties, izģērbt, uzmest slaidās kājas sev uz pleciem, kliedējot sirdi urdošo nemieru un bailes…

Nomierināties. Domāt par ko citu. Koncentrēties uz mūziku.

Labi, dievs ar viņu, ar nelaimīgo ogļraci, uzdziedāsim labāk mūsējo, kursantu dziesmu, pielāgotu pazīstamajam motīvam.

Bumbas lūkās smags vedamais.

Uz Savienību tās jānomet.

Ardievu, meičas, lai paliek viss!

Ir katrā bumbā tonnas sešpadsmit!

Viņš lūkoja atdarināt bumbvedēju, izpleta rokas, mēģināja lidot… Nē. Kaut kā pietrūka. Pareizāk, trūka visa gan možuma, gan drosmes, gan spara. Bet pavisam nesen šajā pašā istabā trīs seni draugi Sjomga, Katrans un Miguns muļķojās un auroja, izpletuši rokas uz sāniem, riņķoja kā kaujas lidmašīnu posms un visa kā bija gana gan spara, gan drosmes…

Varbūt jāuzpildās? Viņš ielēja sev vēl viskiju, izdzēra vienā paņēmienā, nejuzdams garšu.

Nē, labāk nekļuva. Krievu cilvēks nebija radis dzert vienatnē. Bet viņam jau nebija ar ko draugu nav, jo nevienu nedrīkst pielaist pārāk tuvu klāt. Ja nu vienīgi ar Sjomgu un Katranu vienreiz bija atļāvies atslābināties… Vienatnē pat dziesma nelīdz…

Ā-ā, lūk, kur tas āķis… Tā nav mūsu, raķešnieku, dziesma, bet vispārējā, to dziedāja katrs, kam nebija slinkums. Tūdaļ rausim vaļā mūsējo, kursa, to, kuru sacerēja Boze, par Ardonu, un būs pavisam cita lieta…

Uz fizelāžas trofejkāršu kava,

Bet bumbu lūkā bīstama krava.

Sešpadsmit tonnas, Dievs, apžēlo!

Uz Ņujorku gribam nomest mēs to!

Smagie basi bliež pa saspringtajiem nerviem. Izpletis rokas spārnus, tālais bumbvedējs Migunovs šķērso istabu. Jā, protams, nu ir pavisam, pavisam cita lieta!

Tikai bez panikas. Tev sākas jauna ēra, jauns etaps, tu zināji, ka tas var notikt, gatavojies tam. Saskatīt galveno, atmest otršķirīgo… Kas šajā momentā bija galvenais? Galvenais ir pierādījumi. Precīzāk to trūkums. Viņu ir trīs. Agrākajos laikos tiktu iesēdināti visi trīs. Taču tagad ir demokrātija jānorāda uz vienu, konkrēti. Kurš norādīs? Tēvocis Kola? Viņa droši vien vairs nav starp dzīvajiem. Un, ja arī būtu, viņš ir rūdīts zellis, pirkstu nepastieps. Kērtiss Vulfs? Hm, smieklīgi… Drozds? Arī ne. Tātad… Tātad visi trīs var iziet sveikā!

Kā dimants Ņujorka mirdz tālu lejā, Miljonāri tur klausās džezu, Viskijs kristāla glāzēs tiek liets, Bet pilsēta vērta ir kapeikas vien.

Tas stulbais «Kembridžas piecnieks» taču toreiz izgāja sveikā! Angļi ilgus gadus turēja viņus aizdomās, turēja aizdomās, pat droši zināja te kaut kur ir padomju spiegs! Bet pierādījumu nav! Nava! Ko tas nozīmē? To, ka neviens nav vainīgs.

Bet viņi! Visi! Pieci! Spiegi! Vēlāk kāds pārbēga pie mums, pat ne pārbēga, bet mierīgi pārcēlās ar visu bibliotēku! Bet kāds, aizdomās turēts, nodzīvoja visu mūžu, saņemdams valsts pensiju, un dabiskā ceļā aizgāja turp, kur britu justīcijas roka nesniedzas…

Virs Ņujorkas lido majors Ardons, Bet katrā bumbā sešpadsmit tonnas, Sešpadsmit tonnas, Dievs, pasargā! Kā lāpa uzliesmo Ņujorka!

Bumbvedējs Miguns ietriecās sienā un nokrita uz dīvāna. Paķēra pulti un nospieda izslēgšanas pogu. Klusumā džinkstēja ausis, gribējās dauzīt galvu pret sienu un histēriski kliegt. Migunovs līdz sāpēm iekodās ar zobiem delnā. Pie velna mīļo mūziku, mīļās dziesmas visviens nepalīdz! Pie velna angļu paraugus! Pie mums nav Anglija, pie mums ar spiegiem runā citu valodu! Neviens neatstās aizdomās turamos mierā! Aizstieps nelikumīgā kārtā pie melu detektora, pēc tam iedurs aizliegto «patiesības serumu», bet pēc tam nošaus tumšā pagrabā, lai gan ir noteikts moratorijs!

Nē, visi trīs neizies sveikā, viens ir jāupurē! Jāziedo uz justīcijas altāra, jāpabaro nodevēja asiņu alkstošais briesmonis, vienīgi tad visi nomierināsies. Vienīgi tad. Tikai kurš? Drozds ar savām asinīm jau slacīja Dičkovas poligona upurakmeni, atlikuši divi… Ar Katranu viņi ir tuvāki, arī Irona labi pazīstama. Bet Sjomga ir pats par sevi, atgriezts rieciens. Sjomga? Jā, Sjomga! Tikai kā lai to izdara?

Vēl viskiju. Vēl. Nē, alkohols nelīdz, ir vajadzīga Svēta… Viņš no jauna sāka bombardēt sievu ar zvaniem. Neatbild. No rīta paņēmusi fleškarti, bet nu jau tuvojas pusnakts un viņas vēl nav. Kur viņa ir? Sniedz liecību Lubjankā? Vaļsirdīga atzīšanās mīkstina vainu… Blēņas! Tāpat kā iztēloties, ka viņa to krāpj, drāžas ar Katranu vai Sjomgu, vai kādu citu. Blēņas!

Svēta nenodos, bet, ja manīs ko aizdomīgu, nekavējoties reaģēs. Kā nekā trīsdesmit gadi pavadīti kopā, un gandrīz puse šā noslēpuma ēnā. Visi iespējamie sarežģījumi pārrunāti, rīcība šajos gadījumos skaidra, jau kopš sendienām… Uz viņu var paļauties, neiegāzīs…

Protams, būtu bijis labāk, ja viņa neko nezinātu. Taču nav iespējams, ka sieva, mūžu dzīvojot kopā, neko nenojaustu. Melo tās maniaku sievas, melo, maitas, sevi cenšas pasargāt!

Pirmo reizi viņa apjauta ko nelāgu septiņdesmit devītajā, viņš tikko Kazaņas stacijas automātiskajā bagāžas glabātavā bija saņēmis pirmo lielāko «sūtījumu» un, muļķis būdams, uzdāvinājis viņai dzimšanas dienā jenotādas kažoku. Samelsis kaut ko par tēva krājgrāmatiņu, tā sakot sapūtis pīlītes…

Vēlāk uzgāja slēpni gultas kājā tas notika jau virsnieku kopuškās «kripatu šķērsielā» Dombrovskas poligonā; kapteiņa alga bija simt astoņdesmit rubļu, bet tur gandrīz septiņi tūkstoši čaukstošos simtniekos. Sākumā viņš bija domājis nopriecāsies, pat neprasīs, kur šāds kapitāls radies, varētu pat mašīnu nopirkt tolaik nožēlojams trešais žigulītis bija sapņu kalngals un dzīves labklājības mēraukla. Gluži pretēji. Viņai radās aizdomas par kāršu spēli, slepenu izvirtīgu dzīvi, mīļākajām… Atkal atrunājās, ka no norakstītajām raķešu platēm kausējis laukā sudraba kontaktus un nodevis juvelieriem… Atkal bija noticējusi!

Taču pēc komandējuma uz Vīni viss kļuva skaidrs… Kā ne! Iet vīrs ar sievu zem rokas pa vecpilsētu, bauda Eiropas krāšņumu, priecājas par neparasto tīrību, un pēkšņi laulenis maigi čukst dzīvesbiedrei ausī: «Tūdaļ iegriezīsimies pagalmā un es pazudīšu, bet tevi zem rokas paņems cits vīrietis, nogrimēts pēc manas līdzības; jūs aiziesit uz muzeju, pastaigāsit kādas divas stundiņas, un tad es būšu atpakaļ. Paliec klusu! Tā vajag! Neko nejautā, vēlāk visu izstāstīšu! Galvenais izturies dabiski, no tā atkarīga mana dzīvība! Tērzē, smaidi, iespējams, mēs tiekam novēroti!»

Un mūs patiešām novēroja. Tikai ne velna nepamanīja, amerikāņi pārspēja mūsējos viltībā… Pēc dažiem gadiem pazīstams «īpašais» piemiedza ar aci: «Citi skraidīja pa bodēm, bet jūs senos pagalmiņos pētījāt strūklakas un staigājāt pa muzejiem. Tas atstāja labu iespaidu uz priekšniecību…»

Tajā pagalmiņā patiešām bija skaista strūklaciņa, to šie bija fiksējuši. Bet smagās durvis ar ozolkoka griezumiem, kurās viņš bija ieniris, bet laukā iznāca viņa dubultnieks, nebija pamanījuši! Tāpat kā konspiratīvo dzīvokli otrajā stāvā!

Kamēr Svēta ar dubultnieku klīda pa muzejiem, Serjoga satikās ar seno paziņu Kērtisu Vulfu un diviem viņa kolēģiem, viņi sirsnīgi aprunājās, pārsprieda perspektīvas, viņu kā pienākas pārbaudīja ar melu detektoru vai nav pārvervēts, vai uzticami kalpo… Amerikāņi visu bija aprēķinājuši ar juveliera precizitāti pēc tam viņš iegāja sabiedriskajā tualetē, pēc ceturtdaļstundas tur ieskrēja arī dubulnieks, itin kā būtu uznākušas pēkšņas vēdergraizes, bet vēl pēc piecām minūtēm Sergejs iznāca laukā, piebiedrojās uzticīgajai laulenei, un abi cēlā gaitā soļoja uz viesnīcu. Bet jau numurā Svētai uznāca histērija, viņš ārstēja to ar konjaku un seksu, abi zem segas čukstējās un zvērēja viens otram mīlestību.

Viņa, zināms, saprata, kas notiek, to pat muļķis būtu apjēdzis. Viņš bija mēģinājis pagriezt visu otrādi, sak, strādāju krievu izlūkdienesta labā, pildu sevišķi slepenu uzdevumu. Taču viņa uzreiz atcerējās jenotādas kažoku un septiņus tūkstošus gultas kājā melo, vīriņ, mūsējie tādu naudu nemaksā! Un tā viņš bija izstāstījis…

Lai gan sīkumos nekad neielaidās, vairījās sniegt lieku informāciju, viņai tas pamatīgi varētu kaitēt un viņam arī. Jāteic, ka, nostādīta fakta priekšā, Svēta šo faktu bija uztvērusi mierīgi un racionāli. Bez stulba dramatisma, bez muļķībām ej atzīsties, es tevi gaidīšu iznākam no cietuma… Bija lūkojusi izspriest, kas ir galvenais, Sergejs nav ne alimentu nemaksātājs, ne sifilitiķis, ne slepkava, ģimenei nekas nedraud, drīzāk bija atspīdējusi blāva gaismiņa tuneļa galā. Pareizi bija izspriedusi. Ko gan citu šajā situācijā varētu darīt?… Viņa Svēta bija aukstasinīgs, skaidri domājošs cilvēks, muļķības nesastrādās.

No lejas atskanēja motora troksnis, noklaudzēja ārdurvis. Sergejs piecēlās, izgāja kāpnēs. Balsis. Tur Rodions ar kādu sarunājās. Kāpdams lejā, viņš centās atcerēties, kā viņai bija vārdā Ksenija vai Anastasija, Sergejs allaž jauca šīs dēla divas grieķu dievietes. Taču izrādījās, ka Rodions ir viens, viņš ar kādu runāja pa telefonu, uzmanīgi pētīdams ledusskapja saturu.

Sveiks, Sergejs sacīja.

Rodions pagriezās un pamāja ar galvu. Turpinādams runāt par kaut kādiem tur Sorbonnas jaunumiem, kas šodien parādījušies universitātes vietnē, viņš sagrieza žāvēto desu, nolauza maizes kukulim galu un sāka kāri ēst. Tad sadabūja tomātu sulu, ielēja glāzē un izdzēra.

Sergejs lūkojās viņā, pamazām nomierinājās, un galva kļuva skaidrāka. Runā, ja dēls esot līdzīgs tēvam, tad būšot nelaimīgs. Rodions, kā apgalvoja visi apkārtējie, bija pilnīga viņa kopija. It īpaši, ja uzaudzēs ūsas. Un arī bez ūsām. Runa bija ne tikai par ārieni, viņam bija gluži tādas pašas manieres, kustības, paradumi. Tēvs, piemēram, nekad neatver sulas paku ar šķērēm, nazi vai vēl ko citu aizvien noplēš stūrīti, viņam nezin kāpēc tā patīk. Un Rodions tāpat ar gariem, spēcīgiem pirkstiem viegli noplēsa kartona kārbai stūrīti, it kā pārplēsdams uz pusēm slepenu zibatmiņas karti…

Nē, šiem «visiem» nav taisnība. Rodja nemaz nav līdzīgs viņam, Rodja ir pārāks par viņu, daudz pārāks. Un laimīgāks. Viņam nav jāmeklē paspārne un sātīgas pusdienas pie kāda tur tēvoča Koļas, un arī sapratne ne, viņam viss ir. Šeit, šajā mājā. Sergejs par to bija parūpējies. Vismaz viņš bija centies…

Rodions norija sviestmaizi un apzieda vēl vienu.

-   Tev ir nepatikšanas? pajautāja.

-   Kāpēc tu tā domā? Viss kārtībā.

-   Tev seja izskatās norūpējusies. Vai mammas vēl nav?

-  Aizķērusies kādā pieņemšanā, Sergejs atteica. Kā tev iet? Esi izbadējies? Redzams, tava daiļava ar gatavošanu sevišķi neaizraujas…

-   Tas jau nav galvenais!

Rodions, atmetis ar roku, īsi iesmējās. Skaidrs ja trīs diennaktis nav nakšņojis mājās, tad ne jau Anastasijas vai Ksenijas kulināro prasmju dēļ.

-    Vari mani apsveikt, stažēšanās apstiprināta, dēls ar pilnu muti paziņoja. Pēc desmit dienām lidoju projām! Pat vieta kopmītnē jau piešķirta un konsultācija pie profesora nozīmēta… Ja izdosies tur noturēties, tad par aspirantūru varēšu neuztraukties…

-  Apsveicu, Sergejs domīgi novilka un paklaudzināja pa galdu. Ja izlaidīs. Visnotaļ var atrast nepilnības dokumentos un atlikt stažēšanos uz nenoteiktu laiku.

-   Es tavos gados par ārzemju komandējumu nevarēju pat sapņot… Arī tavā bērnībā nespēju iedomāties, ka tu tik brīvi varēsi posties uz viņu pusi…

-   Labi, tēt, es eju gulēt.

Jaunais cilvēks devās uz savu pusi. Sergejam ļoti negribējās palikt vienam. Tagad derētu aprunāties ar dēlu, pasēdēt pie galda, iedzert pa glāzītei, patērzēt, atcerēties dažādus mīļus sīkumus no viņa bērnības, nedaudz skart arī savu grūto jaunību, apspriest dzīves problēmas, sajust miesīga dēla siltumu un atbalstu…

-   Vai neiemalkosim konjaciņu pirms gulētiešanas? viņš iekliedzās, skatoties dēla taisnajā mugurā.

Jā, laikam gan iekliedzās. Rodja pat satrūkās. Apstājās, pagriezās. Sergejs neviļus notīksminājās labs dēls izaudzis, spēcīgs, skaists. Pat muļķīgās bakenes nekaitē viņa ārienei.

-    Nē. Rodja papurināja galvu. Man agri jāceļas. Piedod… Varbūt rīt?

Sergejs paraustīja plecus un nopūtās.

-   Lai notiek, viņš sacīja. Ja rīt, tad rīt.

Noklaudzēja durvis. Tāds ir dzīves likums bērni aug,

kļūst patstāvīgi, un vecāki viņiem nav vajadzīgi… Nejau tieši nav vajadzīgi nav nepieciešami. Taču tas ir viens un tas pats. Vecumdienas gaidīs un mūža nogali viņi ar Svētu pavadīs divi vien. Bet kur gan viņa ir?

Svēta pārradās bez divdesmit minūtēm vienos. Ap to laiku Sergejs jau bija paguvis vēlreiz pārmeklēt visu māju, «vabolītes» viņš nebija atradis, toties uzgāja kasti ar veciem bankomāta čekiem par deviņdesmit septīto un deviņdesmit astoto gadu. Sit vai nost, neatcerējās, no kuras kartes bija tikusi ņemta šī nauda un kāpēc Svēta čekus glabājusi. Katram gadījumam viņš tos sadedzināja kamīnā.

Tagad viņš gulēja gultā un lasīja astoņpadsmitā gadsimta dueļu kodeksu, taču tālāk par otro lappusi nezin kāpēc nespēja tikt.

-   Esmu piekususi kā suns, Svēta jau uz sliekšņa paziņoja. Ir gan apnicīgi cilvēki tajā «Enna Kūpere» namā, un viltīgi. Galīgi sabeidza man nervus ar savām atlaidēm. Tiesa, furšete bija teicama.

-   Kāpēc telefons neatbildēja? Sergejs piecēlās sēdus un pastiepa pretī rokas. Jau sievas izskats vien izraisīja viņā iekāri, un piegulošās biksītes nespēja šo faktu noslēpt.

-   Laikam biju atstājusi mašīnā. Laulātā drauga aicinošais žests un it īpaši viņa noskaņojuma indikators lika Svētai apmulst. Viņa nolika somiņu uz spoguļa un saminstinājās, neaptverdama, kā lai uzvedas.

-   Nāc šurp, aši! Esmu nogaidījies… Sergejs sacīja saspringtā, iekāres pilnā balsī. Tādā pašā balsī viņu šodien bija aicinājis Katrans. Trīs reizes. Vai pat četras. Pēc tam viņa tik ļoti bija steigusies, ka pat nebija iegājusi vannas istabā… Kas to būtu domājis, ka Sergejs gaida šādā noskaņojumā… Cik šausmīgi!

-   Piedod, Serjoža, es tik tikko turos kājās. Vēlos tikai vienu nomazgāties un likties uz auss…

Viņa patiesi izskatījās ļoti bāla, tumšām ēnām zem acīm un runāja gandrīz čukstus. Jebkurā citā laikā šī atruna būtu derējusi. Tikai ne šodien.

-   Nāc, nāc, tu man esi vajadzīga! Veikli piecēlies, Migunovs paspēra soli uz priekšu un satvēra viņu aiz rokas. Ātrāk, es vairs nevaru izturēt!

Pārvarējis pretošanos, viņš ievilka Svētu gultā un badīgi izģērba. Viņa nolemtībā aizsedza seju rokām un pārstāja pretoties. Otrs vīrietis vienā vakarā! Tā jau ir prostitūcija! Patlaban viņas sievišķā daba pilnīgi atbilda izvirtīgās «Bali» somiņas būtībai, kurā piedevām bija izlijis atjaunojošais hormonālais «Klarans» krēms. Un vīrs katrā ziņā nojautīs ko nelāgu…

Tā arī notika. Sergejs uzvēlās virsū, trauksmaini ielauzās sakarsušajā, piebriedušajā, valgajā iekšienē, uzreiz zaudēja cīņas sparu un novēlās malā, it kā būtu saņēmis belzienu pa galvu.

-   Tu… Ko tu… Kur tu biji? Ko tas nozīmē?

Svēta apvēlās uz mutes un iespieda seju spilvenā.

-   Kāpēc klusē?! Runā!

Sergejs skatījās uz viņas līdzeno, gludo muguru, kurā neiezīmējās pat krūštura nospiedums, uz izteikto vidukli, apaļīgo dibenu, skaistajām kājām ar sārtajiem papēžiem. Meitenīga āda, tvirti muskuļi, ne grama lieko tauku, nekāda celulīta daža laba jauniete varētu apskaust. Tikai savādi plankumiņi uz dibena un ikriem, it kā kāds šo krāšņumu būtu žmiedzis spēcīgiem pirkstiem… Nevis «it kā», bet bija žmiedzis!

-   Tu esi maukojusies, kuce! Migunovs ieaurojās un spēcīgi uzšāva pa viņas pēcpusi. Noplaukšķēja skanīgs pliķis, maigajā ādā palika piecu pirkstu nospiedums.

«Durkļu un nažu cīņā galvenais ir pirmais trieciens,» tā vispārējā cīņas taktikā kursantiem savulaik tika mācījis apakšpulkvedis Galagins. «Ieraugot asinis, kapā kā automāts! Tas attiecas arī uz ikvienu kautiņu!» Pareizi vārdi.

-   Kuce, kuce, kuce!!

Migunam aizmiglojās prāts. Viņš dauzīja sievas dibenu, muguru, kājas, neprātīgā greizsirdībā izraibinādams samtaino ādu koši sarkaniem plankumiem, tad ar rāvienu pagrieza uz muguras un ņēmās cirst pļaukas, no kurām Svetlanas galva mētājās no vienas puses uz otru, tā ka viņam šķita teju notrūks un ieripos kaktā. Apsteidzošās redzes pakalpīgi parādītā aina atstāja tādu iespaidu, ka viņš saprata tūlīt nositīs…

Pulkvedis Migunovs pielēca kājās un aizskrēja pie loga. Viņš, protams, nebija gribējis sievu nogalināt, arī sist nebija gribējis… Taču izrādās, ka viņš pār sevi nevalda. Izrādās, ka dzīvību no nāves šķir pavisam smalka robeža, pieliec vadu, un gatavs! Vai lieku reizi iesit… Nogalināt ir viegli vai tas būtu aiz aprēķina vai afektā.

-   Kurš? viņš klusi noprasīja.

Viņa klusēja.

-   Kāpēc?

Svēta sakustējās, ievilka elpu, sāka uzmanīgi masēt seju. Sergejs bija pārvērties vienā vienīgā lielā un saklausīt gribošā ausī.

-   Rīt es būšu vienos zilumos un nekur nevarēšu iet, viņa nomāktā balsī izdvesa. Taču tie nebija īstie vārdi, kurus viņš gaidīja. Un viņi abi to saprata.

Viņš piespieda karsto pieri aukstajam stiklam. Aiz loga krita sniegs. Pakalns, aiz kura atradās kotedža, māju jumti lejā, ciemata ielas un apkārtējie lauki nedzīvi baloja caurspīdīgajā pilnmēness gaismā. Nolādēta nakts! Tā vien skaties, ka sniegā nepazib vilkača melnais siluets vai mēness diskam nepārskrien asinssūcēja vampīra stūrainā ēna…

-   Tu gribēji to sadedzināt. Un es nolēmu tev palīdzēt. Taču sapratu, ka ar to vien nepietiek. Jūs esat trīs, un mieru jums neliks, iekams neaizraksies līdz patiesībai…

Nedzīvi vārdi, izteikti nedzīvā tonī, krita Migunovu laulātā pāra guļamistabas nedzīvajā klusumā.

-   Viņiem ir jāatrod tas, kuru viņi grib atrast. Un tas nedrīksti būt tu. Es aizgāju un paslēpu to pie viņa. Domāju, ka izdosies tāpat tikt cauri. Neizdevās.

-   Kurš?

-   Vari mani nogalināt. Paņem bisi un nošauj kā to suni, atceries? Vai nodur ar savu adatu, tad neviens neko neuzzinās. Taču es to izdarīju tevis dēļ.

-   Kurš?!

-   Vai atceries mītu par Judīti? Lai glābtu savu aplenkto pilsētu, viņa gulēja ar ienaidnieka armijas vadoni, bet pēc tam nocirta viņam galvu…

-   Viņa vārds bija Oloferns. Un kā ir vārdā šim?

-   Tam nav nozīmes.

-   Man jāzina!

Klusums.

-   Runā!

-   Igors Katranovs.

Viņš sagrīļojās, kā saņēmis sitienu pakrūtē, un devās uz durvīm. Aši uzraut džinsas, svīteri, zābakus, paķert ieroci, iedarbināt mašīnu… Neviens neapturēs, pēc četrdesmit minūtēm viņš būs Krivokaļennajas ielā un… Un tālāk? Šāvieni, asins šalts un gabalos saraustīts trenētais Katrana ķermenis… Kaimiņi, milicija… Neapdomīga sadzīves slepkavība ir pierādāma daudz vieglāk nekā spiegošana…

Nē. Viņš piespieda sevi apsēsties. Niknums žņaudza sirdi kā pārpildīts urīnpūslis, meklēja ceļu uz āru. Nē, viņš tagad nebrauks pie Katrana. Un nevienu nost negalēs. Nejau tāpēc tik ilgus gadus tika maskējies, mimikrējies, ievērojis konspirāciju. Nejau tāpēc Svēta tika izdarījusi to, ko tika izdarījusi.

Viņš palūkojās uz gultas pusi. Viņa gulēja, palikusi rokas zem galvas, seja bija piesārtusi un uztūkuši, stingais skatiens vērsts griestos. Viņas ķermenis vēl juta Katrana siltumu, viņas krūtis vēl atcerējās viņa rokas un lūpas, un vagīna vēl glabāja viņa spermu… Viņš iztēlojās, ko ar Svētu bija darījis Katrans, un pēkšņi sajuta mostamies uzbudinājumu. Velns ar tevi, Igoriņ, ne jau tu izmantoji viņu, bet viņa tevi. Un viņa ir mana sieva!

-   Ej nomazgājies, Sergejs sacīja. Ir jāatjauno likumīgā vīra tiesības…

* * *

-   Tu zināji, ka tā beigsies? Vai cerēji tikt cauri tāpat?

-   Protams, zināju, neesmu jau muļķe! Un pati steidzināju notikumus, lai ātrāk…

-   Tu gan sevišķi nesteidzies uz mājām…

-   Es nekad tev to nestāstītu, bet, tā kā mēs zvērējām… Kad viss bija noticis, man iepatikās. Zinu, ka tas ir briesmīgi, piedod, bet ja patiesību, tad patiesību. Vai nu es nesteidzos ticamības labad, vai virsroku ņēma dzīvnieciskais instinkts, bet mēs to darījām četras reizes…

-   Varens tēviņš… Viņš ir pārāks par mani?

-   Sākumā man šķita, ka jā… Taču tagad vairs tā nešķiet. Tu nekad vēl neesi bijis tāds kā šonakt! Jau trīs reizes, un ikreiz es biju tuvu ģībonim.

-   Citu paraugs vilina darīt pakaļ. Arī šajā ziņā es viņam izgriezīšu pogas. Kā jums tas sākās?

-   Viņš ienāca pirtī, kad es sēdēju uz lāvas. Atceries vasarā? Jūs visi peldējāties baseinā, un es paliku viena. Un pēkšņi kāds satvēra mani aiz kājām! Domāju Irona, bet tas bija viņš…

-   Lops tāds! Un tālāk?

-    Nekas. Pļāpāšana vien, tad sāka zvanīt. Taču, nebijis šā nieciņa, viņam nekas nebūtu sanācis. Bet tagad tu izstāsti to nelaimes gadījumu ar Drozdu…

-   E-e-eh… Kas tur ko stāstīt… Man nebija citas iespējas. Viņš ieraudzīja ierīci, ļoti nelāgu ierīci. Vads tik un tā bija norauts, es vienīgi nebrīdināju…

-   Mēs zvērējām!

-   Jā, piedod… Es pārrāvu vadu. Tad to ar ķeksi pievirzīju statujai. Bet viņš tieši turējās ar roku. Viss notika acumirklī. Es to darīju tevis dēļ. Mūsu ģimenes dēļ. Kur tu to paslēpi?

-   Puķpodā. Ironai visa palodze nokrauta kaktusiem. Es to iebakstīju zemē un rūpīgi pielīdzināju. Baidījos, ka viņš pamanīs zemi zem nagiem, bet viss izgāja gludi. Bet vai tu mani esi krāpis?

-   Divas reizes. Vai atceries Pirožkova sekretāri?

-   To krāsoto blondīni? Šķiet, viņu sauca Dina? Izskatījās pēc riktīgas maukas.

-  Aizmirsti, tas bija sen un īsu brīdi ne ilgāk par mēnesi.

-   Un otrreiz?

-   Komandējuma laikā aizpagājušajā gadā. Mēs aizbraucām uz Saratovu, un speciālā mezgla priekšnieks rīkoja atpūtu uz pilnu klapi vēži, pirts, meičas-telefonistes. Vienas reizes variants. Tiesa, viņas bija divas…

-   Tad tā arī saki trīs krāpšanas!

-   Lai notiek. Un tev?

-   Kas man?

-   Mēs zvērējām. Tu tiki mani krāpusi pirms tam?

-   To nevar saukt par krāpšanu. Tā ir korupcija. Tu taču zini, ka visa tā sistēma ir caurcaurēm satrunējusi. Par katru parakstu, par katru pareizu aktu ir jāmaksā. Un ne vienmēr var tikt cauri ar naudu. Visi pārbaudītāji, kontrolieri, inspektori ir veči. Un daži vēlas, lai maksā graudā. Pēc tam arī naudā, bet graudā noteikti.

-   Vai bieži tas notiek?

-    Ne pārāk. OBEP bija kāds priekšnieks, galvenais «Ohotnij rjad» iznomātājs, pilsētas tirdzniecības komisijas inspektors…

-   Kāpēc tu neteici man?

-   Kāda jēga? Tad es vēl ilgi nebūtu tikusi pie sava biznesa.

-   Un cik reižu?

-   Piecas vai sešas. Nē, kādas desmit.

-   Tu mani esi pārspējusi.

-   Tas nav sekss, bet kukuļošana. Tā arī to vajag uztvert. Taču es visu darīju tevis dēļ, mūsu ģimenes dēļ. Vai to atradīs? Vajag, lai viss izskatītos dabiski… Ja nu viņi nesāks rakņāties puķpodos?

-   Sāks. Mums ir speciāli mikročipu detektori. Turklāt viņi zina, kur parasti tādus slēpj.

-   Vai Drozds tev sapņos nerādījās?

-   Rādījās. Sākumā bieži, tad retāk. Pēdējo reizi pirms mūsu absolventu tikšanās. Starp citu, arī Katranovs bija viņu toreiz redzējis, un Sjomga tāpat. Mistika! Vai sāp sejiņa?

-   Nē. Tu esi notriepies ar krēmu. Tas noņem iekaisumu. Sliktākajā gadījumā pāris dienu pasēdēšu mājās. Vai ēst gribi?

-   Jā, nāc uzsēdies virsū…

-   Lūdzu… Tu pārspēj visus rekordus! Kā tev šķiet vai tagad liek pie sienas?

-   No viņiem visu ko var sagaidīt. Es mīlu tevi. Visu, ko esmu darījis, darīju tevis dēļ!

-   Es arī tevi mīlu. Un arī visu darīju tevis dēļ…

Astotā nodaļa kurŠ no jums ir spiegs?

2002. gada 3. novembris, Maskava

Tirdzniecības vietu aizvēra agrāk, nekā bija domāts, īpašnieki lēsa, ka grāmatu pārdošanas apjoms krītas un nav jēgas maksāt algu pārdevējam lai ganās savā vaļā… Iespējams, ka Aleksejs Semjonovs būtu bijis tādās pašās domās. Ja vien būtu īpašnieks. Taču tas bija viņš, kuram tagad bija «jāganās savā vaļā», tas nozīmē, jāpārtiek no leitnanta pensijas. Un viņam, protams, bija cits viedoklis jātirgojas, kamēr nav iestājies sals; kaut arī apgrozība kritusies, pastāvīgos klientus neklātos aizbaidīt… Zināms, ja viņš vēl dienētu vai saņemtu pulkveža pensiju, dzīve šķistu jautrāka. Taču tas sasodītais jeņķis bija sagandējis viņa mūžu!

Ko darīt nebija, televīziju skatīties negribējās, jo zilais ekrāns biedēja ar visvisādām slimībām, bet Aleksejs bija kļuvis aizdomīgs un gandrīz visas kaites sev atrada.

Tāpēc viņš augas dienas centās staigāt apkārt, izdomādams dažādus interesantus ieganstus izsekoja nosacītus spiegus, diversantus vai teroristus. Taču ikviena vizuālā kontrole šķiet aizraujoša vienīgi tad, ja ir kāds praktisks rezultāts, ja var zvanīt ieinteresētam operatīvajam iniciatoram un katrs «objekta» solis tuvina tā neizbēgamu aizturēšanu… Bez visa tā ārējā novērošana bija tikai nožēlojams surogāts. Tas bija tāpat kā novārīt kartupelīšus, sagriezt dūmakainu dzīslotu speķīti, sakārtot uz šķīvīšiem tvirtus, pikanti iesālītus tomātiņus, aromātiskus un sulīgus skābētos kāpostiņus, kriukšķīgus gurķīšus un… ieliet glāzē visparastāko ūdeni!

Nīkdams bezdarbībā un skumjās, Semjonovs iegiezās rajona iekšlietu daļā pie baltgalvainā vecākā leitnanta Jegorova, kurš tika realizējis viņa signālu par heroīna tirgotājām, kas maskējušās par meitiņu mūziķi un viņas rūpīgo māmiņu.

Opers atradās pie priekšnieka. Gaidot īsinādams laiku, Semjonovs aplūkoja stendu «Viņus meklē milicija». Fotogrāfijas, zīmēti, izveidoti portreti. Tajos attēlotie ģīmji, viepļi un purni visnotaļ apstiprināja Lombrozo teoriju. Slepkava, divi laupītāji, automašīnu zaglis, krāpnieks… Un pēkšņi viņš sarāvās kā strāvas ķerts viņš pazina attēlā redzamo cilvēku!

Samērā simpātiska seja spēcīgiem vaibstiem, tieva ķīļbārdiņa. Tas bija viņš, kurš pirms pāris mēnešiem tika aplūkojis rokasgrāmatu «Pistoles un revolveri». Un vēl gudri izrunājās, teikdams, ka grāmatā nav modernāko modeļu. Arī ģērbies bija dīvaini itin kā svešās drānās. Ko gan tas tips bija pastrādājis? Nav rakstīts… Vienkārši sevišķi bīstams noziedznieks. Ja nav fotogrāfijas, tas nozīmē, ka personība nav noskaidrota, ir vienīgi apraksts. Turklāt ne sevišķi precīzs zods viņam bija stūraināks, uzacu loki stiprāk izteikti, bet ausu spicie galiņi slējās stāvus gaisā…

Beidzot atgriezies, Jegorovs neizrādīja apmeklētājam sevišķu sirsnību.

-   Paklau, vecais, kādas blēņas tev lien galvā? viņš tieši noprasīja, miegdams mazās gaišskropstu ačteles. Kur tu rāvi, ka viņas pārdod heroīnu?

-   Ko tad viņas pārdod? Semjonovs aiz inerces pajautāja, lai gan bija jau pārslēdzies uz citu tematu. Kam nāk uz centru kā darbā? Kālab kāpj mašīnās?

-   Es nezinu, saproti, nezinu! Baltgalvainais zaļoksnis sirsnīgi piesita sev pie krūtīm. Varbūt minētus taisa, varbūt pogas šuj, varbūt dziesmas dzied. Tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka narkotikas pie viņām neatrada. Un to pēdas uz rokām, kabatās, somās tāpat neatrada! Pārmeklēja māju arī nekā! Iztaujāja kaimiņus velti! Jājautā kāpēc tu jauc man galvu? Stādījies priekšā VDK pensionārs, es tev uzticējos, bet tu šitā mani iegāz!

-   Cik tev gadu? Semjonovs negaidīti vaicāja.

Vecākais leitnants pat aizrijās.

-   Man? Gadu? Kāpēc jautā?

-   Tāpat vien. Cik gadiņu tev ir?

-   Nu, divdesmit deviņi…

Semjonovs pamāja.

-  Man bija maķenīt vairāk, kad es pielaidu kļūdu, ļāvu vienam maitasgabalam izsprukt. Tāpēc esmu pensionārs, pārdodu grāmatas. Arī tu agri vai vēlu aiziesi pensijā. Iegriezīsies savā bijušajā nodaļā, bet tur zaļš puņķutapa runās tev rupjības un sauks uz «tu»… Vai tev tas patiks?

Opers pie «puņķutapas» sašutis sarāvās, bet Semjonovs raudzījās viņā tik vērīgi un cieši, ka izurbās cauri līdz pašiem sirds dziļumiem. Jegorovs atslāba, sašutums pagaisa. Ar komitejniekiem, kaut arī bijušajiem, labāk neielaisties.

-   Nē, es jau tāpat vien… Raujies cauru dienu, raujies, bez brīvdienām, bez nekā… Veterānus mēs turam cieņā, neņemiet ļaunā…

-    Tad pasaki man, rau, ko kas jums tur pie meklējamo sienas karājas? Tāds ar bārdiņu? Rakstīts sevišķi bīstams. Bet, ko pastrādājis, tas nav rakstīts.

Baltgalvainais vecākais leitnants parakņājās savā galdā, izvilka paciņu fotogrāfiju un pašķirstīja.

-Šis?

-   Akurāt.

-   Viņu Kantoris meklē. Mums par viņu nav nekādu materiālu. Pajautājiet labāk mūsu kolēģiem.

-   Paldies, pajautāšu. Semjonovs piecēlās. Vai prostatīts tev nav?

-   Kas, kas?!

-   Prostatīts. Ja nav, tad ir labi. Teļļukā stāsta, ka visi vīrieši pēc četrdesmit ar to sirgtot. Tā ka nesēdi, kur ir auksts, un kājas turi siltas. Un uzmanies no uroģenitālām infekcijām. Dzīvo vesels!

Cieši paspiedis apstulbušajam Jegorovam roku, Semjonovs ātri izgāja no kabineta. Viņam bija parādījies mērķis. Pēc pusstundas viņš sēdēja FDD kapteiņa Jurija Jevsejeva kabinetā un ar lodīšpildspalvu laboja fotorobotu.

-   Te platāks… Un te, lūk, tā… Un ausis šādi…

-   Labi, Aleksej Fjodorovič, paldies. Uztaisīsim jaunu variantu un parādīsim jums. Bet ko viņš runāja, ar ko piesaistīja uzmanību?

Te par viņu izrādīja daudz lielāku interesi nekā milicijā.

Semjonovs sīki izstāstīja, Jevsejevs skrupulozi pierakstīja.

-   Kādas pistoles viņš minēja? Jevsejevs sastinga ar pildspalvu rokā. Varbūt izdomāja? Varbūt tādu nemaz nav?

-    Revolverus, Semjonovs precizēja un nogrozīja galvu. Tur jau tas āķis, ka ir! Es pāršķirstīju veselu kaudzi rokasgrāmatu, ilgi rakņājos internetā, līdz atradu. «Kazjull» un «Smit-Vesson», 696. modelis. Briesmīgi jaudīgi stroķi. Piecpadsmit reižu jaudīgāki par Mosina šauteni, bet tā spēj cauršaut sliedi un cilvēku atsviež trīs metru attālu. Tikai retais par tādu verķi ir dzirdējis. Es, piemēram, interesējos par ieročiem, taču tādu nezināju…

-   Kā tad viņš zina?

-   Izskatās, ka profesionālis, ikdienā darbojas ar ieročiem, seko jaunumiem…

-   Un kāds viņš izskatās? Kādu iespaidu atstāj? kapteinis ar lielu interesi tincināja, un Semjonovs gribēja maksimāli apmierināt kolēģa interesi.

-   Tāds gara auguma, spēcīgs. Bet ne dabas dots lempis, nē. Viņš ir sapumpēts, speciāli uztrenēts, soļus sper mīksti kā leopards kuru katru brīdi gatavs lēcienam! Izskatās pārliecināts, koptu ādu uzreiz redzams, ka savu cenu zina. Bet ģērbies lētās džinsās, novalkātā krekliņā, nomītās tupelēs! Taču viņš kājas neļoga, tā ka apavi acīm redzams ir sveši. Tāpēc arī pievērsa uzmanību ar savu maskēšanos nav tas, par ko izliekas. Bet kāpēc? Zagļi un bandīti jau sen pārstājuši maskēties, gluži otrādi… Ja nu vienīgi spiegi vēl slapstās…

Jura Jevsejevs pasmaidīja un cieši paspieda Semjonovam roku.

-   Liels paldies, Aleksej Fjodorovič, jūs mums ļoti palīdzējāt. Un cerams, ka vēl palīdzēsit.

Semjonovs atplauka.

-  Jā, protams! Kāda runa! Es taču… Man patlaban visviens nav ko darīt darba nav. Bet jums ārējās novērošanas brigāžu droši vien kā allaž pietrūkst. Sakiet vien, es vientuļu objektu izsekošu kā nieku!

Uz ielas bijusī «aste» izgāja lieliskā omā.

* * *

2002. gada 4. novembris, Maskava

No rīta beidzot notika neizbēgamā attiecību skaidrošana ar Iras radiem. Matrjoškai līdzīgā māsa Katja ar sārtiem vaigiem un biezi apvilktām acīm, viņas notrenkātais vīriņš Kola, tuklais, cienīgais tēvocis Stepans Ignatjevičs un pati Irona, kas tēloja aizvainotu nevainību, bargi sasēdās ap apaļo galdu, kur Igors Svētai bija servējis izmeklētos cienastus. Ja delegācija būtu ieradusies pirms divām dienām vakarpusē, tad nebūtu bijis ar ko skaidroties. Taču, paldies dievam, tas gāja secen… Ja nu vienīgi izvirtīgais draišķis Borja izpļāpās viņš ļoti nopriecājās par saimnieces ierašanos. Taču Ira pagrūda suni ar kāju, uzbļāva un ieslēdza ģērbistabā. Suns prasījās pie cilvēkiem, skrāpēja ar nagiem durvis, gaudoja un droši vien domāja par suņa likteņa netaisnību kolīdz ierodas viesi un sāk smaržot visādi gardumi vai sekss, viņu tūdaļ paslēpj aiz atslēgas, sper vai sit pa degunu!

Tagad gan ne gardumi, ne sekss nebija saožams. Oda pēc tiesas darbiem.

-    Igor, tu nepieļaujami izturies pret Iročku! Katja ledainā tonī izvirzīja apsūdzību. Kola, skatīdamies sānis, pamāja ar galvu.

-   Es?! Katrans sašuta. Tā bija viņa, kas iemina mani dubļos! Niecība, neveiksminieks un tamlīdzīgi…

-    Jūs esat vīrietis, Igor, un jums jāpiekāpjas sievietei, iejaucās Stepans Ignatjevičs. Savulaik atbildīgs darbinieks, viņš bija saglabājis valdonīgas manieres un visu nomenklatūras anturāžu. Turklāt viņas vecākiem bijusi visnotaļ liela nozīme jūsu liktenī…

-   Visi radinieki viņam palīdzēja! Ira aizvainoti sacīja. Gan Katjuša, gan tēvocis Stepans…

Katrans nopūtās.

-   Jā. Tie bija viņi, kas mētājās pa poligoniem, nedēļām dežurēja pazemē, riskēja ar dzīvību raķešu palaišanas laikā. Bet es Maskavā peldēju kā niere taukos un priecājos par dzīvi…

-   Uz ko tu tēmē?! Katja saniknojās. Uz mums ar Nikolaju?! Kas tu tāds esi?!

-    Neklājas aizvainot cilvēkus, kuri to nav pelnījuši, Igor, maigi, taču ar uzsvaru sacīja tēvocis Stepans. Kolīdz radās izdevība, jūs tiešām pārcēla uz Maskavu, arī par dzīves apstākļiem nevarat sūdzēties…

-   Starp citu, šis dzīvoklis uz tevi itin nemaz neattiecas. Katja izspēlēja galveno trumpi. Sārtums bija izplūdis pa viņas seju, pārņemdams pieri, ausis, zodu, paprāvais deguns bija nosvīdis. Tā ka izlikt tevi būtu vieglāk par vieglu tas ir tehnikas jautājums…

Katranam asinis pulsēja deniņos, viņš juta, ka sacēlies spiediens. Mazākais simt piecdesmit uz simtu. Un sirdi sāka žņaugt. Viņš automātiski pabraucīja krūtis, taču tūdaļ atrāva roku, lai neizrādītu vājumu.

-   Izlieciet. Bet patlaban, atvainojiet, es vēl šeit dzīvoju un vēlos atpūsties…

-   Pagaidām tu esi izdzīvojis no šejienes savu dēlu! Irona histēriski iekliedzās. Un mani arī!

-   Skat, cik spīvs! Katja sacīja, vērsdamās pie sava pazemīgā laulātā drauga.

-   Viņš neko negrib dzirdēt. Stepans Ignatjevičs noplātīja rokas. Nāksies vērsties pie instancēm…

Radinieki apvainojušies piecēlās, zosu gājienā izlīgoja priekšnamā un aizcirta durvis. Ira aizgāja līdz ar viņiem.

-   Vismaz kaktusus aplej! viņa aizejot uzsauca. Lai no tevis vismaz ir kāda jēga!

-   Padomā līdz rītam, piedraudēja māsa. Ja neatvainosies, es aizrakstīšu tavam priekšniekam. Un atradīšu advokātu, lai izdabūtu tevi no šejienes…

Palicis viens, Katrans iedzēra valokordīnu, truli paskatījās televīziju. Sēdēt vienam bija neizturami, taču arī redzēt nevienu negribējās. Izņemot vienu cilvēku… Viņš uzspieda numuru. Pēc garā signāla kā zirņi sāka birt īsie. Stundas laikā viņš mēģināja vēl vairākas reizes, taču rezultāts bija tāds pats. Ar ko var tik gari pļāpāt? Vai arī… Tā aparāts reaģē uz tā sauktā «melnā saraksta» numura izsaukumu. Nē, muļķības! Svetiņa bija atsaukusies viņa kaislei un palikusi absolūti apmierināta! Droši vien sakaru traucējumi.

Varbūt aizbraukt līdz darbam? Varbūt beigt šo dīvaino piespiedu atvaļinājumu un aizbraukt uz Tihodonsku, izraudzīties vietu poligonam? Jānovirza domas no problēmām, kas viņam uzkritušas, gan viss pamazām nokārtosies…

Viņš aplēja kaktusus, atcerējās, kā Svēta pilnīgi kaila pie loga bija smēķējusi, un atkal uzspieda viņas numuru. Savienojuma nebija.

Igors saģērbās un izgāja pagalmā. No zemajām, pelēkajām debesīm krita vieglas, pūkainas sniegpārsliņas. Sētnieks trokšņaini skrāpēja celiņus ar lielu metāla lāpstu.

Melnais «Volvo C-80» ar Aizsardzības ministrijas numuru zīmēm lēni atsaucās pults signālam. Viņš iekāpa salonā, iedarbināja motoru, ieslēdza siltumu un sēdekļu sildītāju. Pagaidīja dažas minūtes. Sēžamvieta un mugura sāka just siltumu. Arī no ventilācijas restītēm plūstošais gaiss kļuva siltāks. Katranovs lēnām brauca laukā no pagalma. Tunelim līdzīgajā vārtu velvē rēgojās drukna vīrieša stūrainā figūra. Viņš pacēla roku, kā apturēdams taksometru. Igors jau piesardzīgi gribēja piedot gāzi, taču izbrīnījies pazina Sjomgu un nobremzēja. Pielicis pirkstu pie lūpām, Sjomga ar troksni iezvēlās aizmugures sēdeklī.

-    Spied! viņš nokomandēja un nolikās uz sāniem. -Aiz tevis velkas «aste», mēģini atrauties. Un padod telefonu, es drošības dēļ izņemšu bateriju.

Katranovs uzņēma ātrumu, ieskatījās aizmugures spogulītī, pagriezies atpakaļ, nopētīja gulošo Sjomgu un paraustīja plecus, tad tomēr izvilka savu telefonu, izslēdza un paslēpa cimdu nodaļījumā.

-   Nu vismaz tā, Sjomga noteica. Ieslēdz mūziku…

Zinātniskās ražošanas apvienības «Ciklons» ģenerāldirektora vietnieka uzvedība uz jautrību nevedināja, tāpēc Igors izpildīja arī šo lūgumu.

-   Un tālāk? Tu detektīvķinīti spēlē, vai?

-   Nezinu, ko kurš spēlē, tikai tevi uzmana, Katran.

-   Kas mani uzmana? Tu esi ieķēris pār mēru?

-   Nav nozīmes, cik esmu ieķēris. Pelēks audi pie trešajām ārdurvīm, puisis melnā žoķenē un vēl viens ar pleijeri pastaigājas zem taviem logiem, Sjomga krekšķēdams turpināja. Pie manas mājas notiek tāds pats cirks, tikai tur stāv balta volga, bet aizvakar bija pežo. Iekšā sēž puiši ar termosiem, dzer tēju un skatās binoklī. Laukā nekāpj, pat pačurāt ne, šiem tur ir speciālas burciņas, vai? Un pie Miguna, vari būt drošs, ir tā pati aina…

-    Liecies nu mierā, Sjomga! Katranovs paskatījās spogulītī un sastinga aizmugurē tiešām brauca pelēks audi.

Viņš piedeva gāzi, strauji mainīja braukšanas rindu, ienira caurbraucamā pagalmā, izbrauca laukā paralēlajā šķērsielā, ieslēdza avārijas signālu, nobrauca kvartālu atmuguriski un, nogriezies pa kreisi, iekļāvās blīvā transportlīdzekļu straumē.

-   Aizlaidies? Sjomga pacēlās un uzmanīgi paskatījās pa aizmugurējo logu.

-   Tā izskatās. Igors noslaucīja no pieres sviedrus.

-   Tad nu tā, laižam pie Miguna. Vajag aprunāties.

-   Kam man Miguns? Katranovam, kurš pārāk labi vēl atminējās katru iedobīti, pacēlumu un krunciņu Svētas ķermenī, nemaz negribējās tikties ar viņas vīru. Ja vajag aprunāties runā!

-   Nekas nesanāks. Jārunā visiem kopā. Tas attiecas uz visiem trim. Un nekur mēs neviens nespruksim ja vajadzēs, ar zobiem katru atvilkšu!

-  Kas tas par toni, Sjomga? Katranovs iesvilpās. Tas ir kas jauns. Es sākšu tevi saukt Sjomga-Betmens…

-   Sauc, kā gribi. Sjomga ar manāmu atvieglojumu izslējās taisni aizmugures sēdeklī. Es baidos tikai no viena apzīmējuma.

-   No kāda?

-   Spiegs.

* * *

2002. gada 4. novembris, Maskava

-   Un tālāk? Sesks nervozi vaicāja.

Mežainis nesatricināmā mierā apsēdās pie vecā datora.

-   Tūdaļ parādīšu. Vai tev ir. nauda kontā?

Sesks paraustīja plecus.

-   Būtu jābūt…

Mežainis iegāja internetā, atvēra e-pastu un palaida biedru savā vietā.

Sēdies un lasi!

Sesks apsēdās un ieurbās mirgojošajā monitorā.

From: diga_kerch

To: mezhainis

Cc:

Subject: Re: Kerčas Miša kas viņš ir?

Sveiks, Mežaini, vai kā tevi tur. Varbūt tu neesi nekāds Mežainis, bet kruķis ar uzplečiem, piķis viņu zina. Tad priekšniecība iešķiebs prēmiju, priecājies, sūdabrāli! Lai, varbūt man nemaz nav taisnība. īsi sakot, izlasījām tavu vēstuli, nozviedzāmies. Tad domas dalījās. Čali sameklēja tevi Maskavas Sistēmā, nu jā, esot tāds Mežainis, redzama figūra pazemes aprindās. Personīgi es tevis dēļ sevišķi nepūlētos, bet ir ari citādas domas, es jau teicu. Un samērā nopietnas. Viens mērglis viņmēnes trīs mūsējos Starokarantinnajā noguldīja, uzdevās par īstenu ģeologu, bet izrādījās parasts neģēlis, sitis gaisā bandītiem vecus armijas strokus par nieka piķi. Tad nu Kerčas Sistēma nolēma atsaukties, lai Maskavas čomaki neuzraujas uz tādu pašu vai vēl trakāku draņķi. īsi sakot, lieto vesels!

Un nu par lietu. Mihailu Kerčā ir pilna pakaļa, mūsējo digeru vidū vesela kaudze, bet ir vēl ari dažādi augšņu un alu pētnieki, tāpat apkārtējos ciematos visvisādi līdzjutēji no virszemniekiem, kas sevi pieskaita digeriem, un gandrīz visi viņi ir gados pajauni cilvēki, bet par tām pazīmēm es neņemos spriest. Gadās ari tādi būdlgi kā cīkstoņi. Mūsu Miham Komandosam, par piemēru, figūra ir kā Svarcim. Taču uz Maskavu šis nav taisījies. Un cits neviens ari nav. To es zinu kā bankā, jo mēs te savējos visus pazīstam, nav jau lielpilsēta. Bet tas, ka pieci Kerčas jefiņi samestu skanošo kopējā katlā un sūtītu vienu uz jūsu Maskaviju pēc kaut kādas sūda grāmatas, tas ir pilnīgs murgs, mēs ņirdzām vēderu turēdami. Arī NATO klozēs neviens pie mums nestaigā, to liec aiz auss, tāpat ķiverēs un vēl ar pelerīnēm! Varbūt šis arī apavu krēmu nēsā līdzi? Pārņirgties var. Nezinu, kā pie jums Maskavā, bet Kerčā sevi cienošs digs vai kas tamlīdzīgs ģērbjas vienkārši, bez izrādīšanās. Un par dziļuma mērītājiem un infrasarkanām brillēm ar pakaļas navigatoru aizmirsti. Kas tāds pie mums savu mūžu nav redzēts. Ja tavs Miša kaut reizi parādītos Adžimuškajā tādā izskatā, viņš būtu palicis atmiņā uz ilgiem gadiem. Starp citu, izdevīgā brīdī apjautājies, kā nokļūt Mazā Džima ceturtajā līmenī.

Tāpēc uz tavu jautājumu dodu šādu atbildi tavs Miša muld, viņš nav nekāds kerčietis!!! Tā apgalvo visa mūsu grupa. Viņš ir vai nu maita, vai vēl ļaunāk. Turies tālāk no viņa, citādi notiks kā pie mums Starokarantinnajā. Triec šo ratā!

Viss. Ja tu tomēr neesi Mežainis, bet kruķis, tad iečurā aiz priekiem sev zābakā.

Tomēr gribas ticēt, ka mēs neesam nošāvuši greizi. Vēlam tev stingras velves virs galvas, bračiņ.

Un vēl. Stingri slepeni ceturtā līmeņa Mazajā Adžimuškajā nemaz nav, to ir tikai trīs.

-   N-jā-ā-ā… Sesks saviebās un ņēmās vēlreiz pārlasīt vēstuli. Pārlasījis aizvēra elektroniskā pasta lodziņu un pagriezās pret Mežaini. Tagad viņa seja bija iztaisnojusies. Nē, klausies… Tu esi malacis! Kā tev ienāca prātā aizrakstīt čaļiem? Vai nav maita, ko?!… Es uzreiz ievēroju, ka viņš savādi runā. Vārdu «kruķis» nezina es toreiz biju vēkšpēdus…

Mežainis neko neteica. Viņš sēdēja izdilušā krēslā, grozīja rokās glāzi ar degvīnu un blenza nolupušajā sienā.

-   Jā-ā-ā… esam ieķēpājušies… Sesks klusi novilka caur zobiem, pat pārāk klusi, itin kā grasītos kādu nožmiegt un pēdējiem spēkiem pūlētos savaldīties. Kā tu ļāvi sevi apmuļķot, Mežaini? Tu taču esi viltīgs un uzmanīgs! Ar ko viņš tevi nopirka?

Mežainis nekustējās. Viņa seja izskatījās kā pārakmeņojusies.

-   Es tev toreiz teicu, ka lieta ir tumša, brīdināju, ne? Nebūsi tak aizmirsis, ko?

Sesks izslēdza datoru, ar rāvienu pielēca no galda. Apgāja vairākas reizes apkārt krēslam, kurā sēdēja Mežainis, apstājās līdzās, un pārkāries pāri, uzkliedza:

-   Tu mani, vecu draugu, pasūtīji dirst, bet šo iecēli drauga kārtā! Izplāji šim visu kā uz delnas! Ieejas, izejas, mūsu kartes, visu, kas sūrā darbā sarūpēts, pacifists nolādētais, labdaris atradies… Dritvaimicīt!

Viņš apcirtās un pagājās pa istabu, palūkojās laukā pa logu, satraukti uzsita sev pa ciskām.

-   Vai atceries, cik zem Maskavas bija mūsu vienīgi mūsu kilometru? Trases, bomberi, takas, tā ventilatoru eja ar mūziku, sakaru kolektori! Vesela sava pazemes pilsēta! Vienīgi mums bija tiesības tur atrasties! Tāpēc ka bijām pārpārēm samaksājuši, bezmaz vai galus tur atdevām! Tu tik tikko dzīvs paliki! Un es es tevi, stulbeni, no turienes izvilku! Bet tas mērglis tikai pavicināja tev deguna priekšā to savu sūda grāmatu tieši tā, sūda! un tu nodevi mūs abus kā pēc notīm! Jā gan! Dzimteni nodevi! Sesks ievilka elpu un pat ar tādu kā izbrīnu atkārtoja: Dzimteni, tavu māti… Pārdevi! Tāpat vien! Ko?

Mežainis izdzēra degvīnu, atņirdza zobus. īsā metienā neatvēzējoties ielidināja glāzi sienā pat ne lauskas, sīki stikla putekļi pajuka uz visām pusēm.

-   Ei, ko tu ārdies! Sesks iesaucās. Es jau gan biju sariktējies taisīt remontu…

Taču Mežainis viņu it kā nemaz nedzirdēja.

-  Ak, es stulbenis, viņš sacīja. Manīju taču, ka kaut kas nav lāgā… «Tornado», «klaburčūska»… Tie marsiešu rīki… Tirgū tādi savu mūžu nav redzēti… Viņš mani, idiotu, gluži vai nohipnotizēja…

-   Tu esi superstulbenis, Sesks precizēja. Es tevi nepazīstu.

-   Viss tāpēc, ka viņš man pamatīgi izlīdzēja. Ļoti pamatīgi. Mani galēja nost, bet viņš izglāba. Droši vien pats visu bija noorganizējis… Bet es uzrāvos pārāk ticami tas izskatījās, Mežainis zūdījās.

-   Viņš tevi vienkārši piečakarēja! Un pie reizes arī mani!

-   Maita, maita! Gabalos saplēsīšu to smerdeli!

-    Saplēsī-ī-īsi gan… Viņš tevi ar pirkstu nobadīs, Sesks ņirgājās. Vai, visticamāk, uzbliezīs virsū no automāta. Bet kā tev nāca apgaismība?

-   Ļoti vienkārši. Mēs ielaidāmies, bet šis kāto kā pa savu dzīvokli ar tām stulbajām brillēm, un iznāk, ka nevis es vedu viņu, bet viņš mani. Un zina visas ejas kur aizgruvis, kur ne… Bet aizgruvums tur atrodas ne ilgāk kā divas dienas; jājautā kā viņš to zina?

-   Nu un kā tad?

-   Man jau uzreiz šķita aizdomīgi. Kad viņš mani izveda pie milzīgas nepabeigtas būves, par kuru neviens nekad nebija dzirdējis. Bet pēc tam uzgāja viduslaiku kanālu, it kā pēc intuīcijas…

-   Pēc intuīcijas gan, Sesks nicīgi novilka.

-   Pa šo kanālu mēs tad arī nokļuvām zem Kremļa.

-   Tas tik ir! Zem paša Kremļa?

-   Tieši apakšā! Mežainis pamāja. Iekšpusē nonācām jau mūsdienīgos tuneļos, cilpojām šurpu turpu, bet tur necik tālu nevar tikt visur restes priekšā. Šis gan mūķīzerus izmēģināja, gan gribēja pārkniebt…

-   Un tālāk?

-   Tālāk viņš aizgāja pačurāt…

Sesks iepleta acis.

-   Stāsti par lietu!

-   Bet savu maisu atstāja un savas tumsas brilles nolika pa virsu…

-   Un tu…

Mežainis pamāja.

-  Uzliku un ieslēdzu. Tās nav gluži infrasarkanās brilles. Tās arī, bet tas nav galvenais. Tur ir ieprogrammēta karte visas ejas, tuneļi, tukšumi. Un sarkanais trijstūris mūsu atrašanās vieta!

Sesks nogrozīja galvu.

-   Kā tas iespējams?

-   Kā, kā… Mežainis paraustīja plecus. Satelītnavigācija. Tikai tāda, kas darbojas pazemē… Es noņēmu to verķi un fiksi tinos projām…

-   Vajadzēja pievākt.

Mežainis drūmi nosmīnēja.

-    Pievākt tam tipam? Viņš mani arī tāpat atradīs… Virs vai apakš zemes… Es pat, rau, mājās iet baidos… Viņam liecinieki nav vajadzīgi…

-  Tāpēc tu ieradies pie manis? Malacis! Es jau arī esmu liecinieks, šim būs varen izdevīgi novākt abus uzreiz, Sesks ņirgājās. Salasīs savējos, droši vien tādus pašus uzpumpētus tēvaiņus… Struntīgi! Lai gan tagad mēs viņam nesam prātā.

-   Kāpēc tā? Mežainis sarauca pieri.

-   Viņi tagad tur šiverē uz pilnu klapi, iezīmē vietas, skalo zeltu, šķipelē «nikolaškas» vai vēl ko labāku… Tā ir, kā bankā! Sesks pārliecināti iztēlojās. Gan nokļūs arī līdz tavai bibliotēkai! Tas šiem būs kā divus pirkstus apčurāt! Kāpēc, tavuprāt, tu biji viņam vajadzīgs? Tu aizvedi līdz Borovicka pakalnam, līdz pašam Kremlim, parādīji taciņu uz cara mantu glabātavu un viss! Asta la vista, bēbī! Tu viņam vairs neesi vajadzīgs!

-   Kāpēc es viņam vispār biju vajadzīgs, ja ir tāda navigācija? Mežainis prātoja. Un pats arī atbildēja: Tiesa, ar to nevar atšķirt līmeņus, tāpat sīkās pārejas. Arī orientēties grūti. Vienīgi ja piesaistās noteiktam punktam tad iet kā pa diedziņu…

-   īsi sakot, vari uzskatīt, ka bibliotēku esi viņam ielicis rokās, Sesks noteica.

Mežainis tā dīvaini uzlūkoja draugu. Tieši tā droši vien Ivans Bargais uzlūkoja savu mīļoto dēlu, pirms salauza viņam galvaskausu ar smago zizli. Bibliotēka, par kuras eksistenci Mežainis sev aizliedza ticēt, bibliotēka, kurai viņš tomēr patiesi ticēja, kuras un vienīgi tās dēļ viņš bija varējis nonievāt senu draudzību un uzticēties maz pazīstamam, lai gan ļoti erudītam un simpātiskam cilvēkam… Bibliotēka viņam nozīmēja visu. Nevajag tā jokot, Sesk. Tas nav smieklīgi. Tas ir bīstami.

-   Tu klusē? Velns ar tevi, Sesks noburkšķēja, laikam jauzdains ko nelāgu. Tomēr nenocietās un piemetināja: Kad satiksi savu draugu Mišu, palūdz uz pāris dienām kādu grāmatiņu no cara bibliotēkas. Tu taču tik daudz esi darījis viņa labā… Vismaz palasīsim…

Mežainis svieda ar neizdzerto degvīna pudeli. Sesks to noķēra gaisā un aši salēja rīklē atlikušo dziru.

-   Viņam nevajag bib… Mežainis aprāvās, lai neskartu svētumu. Viņam nevajag dārgumus. Tu neko neesi sapratis?

-   Kā ne? Esmu sapratis. Viņš ir mērglis, kas uzdodas par digeru no Kerčas. Kas tur ko nesaprast?

Mežainis skatījās draugam tieši virsū, un viņam raustījās lūpa.

-   Bet kas viņš ir, tas mērglis? Kas? Viņš superīgi kaujas, viņš acu nepamirkšķinājis apšāva «tuneliešus», viņam ir neredzēts aprīkojums, viņš ne sevišķi labi pārvalda krievu valodu, un viņš neatlaidīgi meklēja ceļu, kas ved apakšā zem Kremļa… Un, starp citu, atrada ar manu palīdzību! Kas viņš ir, Sesk, kā tu domā?

Seskam atkārās žoklis.

-   Nevar būt… Tavuprāt, viņš nav vienkāršs baņģuks?

Mežainis nosmīkņāja.

-   Saprotams. Tam putnam ir gluži cits lidojums. Baņģuki viņam droši vien rītos pienes kafiju pie gultas. Tiem tādu navigatoru savu mūžu neredzēt. Nevienam digeram Maskavā nav tāda aprīkojuma un tik drīz nebūs. Iespējams, FDD ir. Lai gan neesmu pārliecināts… Taču tas tips acīm redzami nestrādā FDD labā.

-   Skaidrs kā diena, Sesks piekrita. Bet kā labā tad?

-   To labā, kuri organizēja «Nord-Ost»! Un tagad, es domāju, viņi droši vien grib palikt bumbu zem Kremļa, -

Mežainis sacīja. Tikai vispirms jānovāc visi liecinieki. Mūsu Terminatoram taču patīk tīrība. Zeķes dienu pavalkā un izmet, ņem jaunas. Un te rīkosies līdzīgi…

Sesks izvalbīja acis.

-   Pagaidi, pagaidi… Tas taču nav ķinītis!

-   Nav gan.

Mežainis ar plaukstu piespieda lūpu.

-   Ne tuvu nav ķinītis. Lai gan viņš mūs meklē tāpat kā vienā no tiem draņķa detektīviem. Un droši vien atradīs…

Sesks piegāja pie drēbju skapja, ielīda līdz viduklim tajā, parakņājās, klusi lamādamies un mezdams uz grīdas saņurcītas drēbes, dvieļus, sieviešu veļu. Beidzot atradis meklēto, viņš pagriezās ar draudīgu smīnu sejā.

-   Varbūt paši… šo pameklēsim? viņš jautāja, mētādams rokā paštaisītu mazkalibra pistoli, kuru savulaik tika iemainījis pret sudraba monētu. Ko gaidīsim kā tādi auni?

* * *

«Mežāzī» kā allaž ir ļaužu pilns. Viņi iegāja atsevišķi Sesks pa galvenajām durvīm, Mežainis pa dienesta ieeju. Tā, kuru viņi cerēja atrast, tur nebija. Kā jau bija sagaidāms. Par spīti Seska pašdarinājumam un kastetei Mežaina kabatā, viņi nebija droši, ka tiešām grib atrast Terminatoru. Vienkārši izsekot ir psiholoģiski vieglāk nekā bēguļot.

-   Kas par Mišu? Habibulovičs sarauca pieri. Tas tēvainis ar grāmatu? Viņš bez tevis nav uz šejieni nācis. Laikam diētu piekritējs, bet cepti cīsiņi nav diez cik veselīga pārtika. Arī mūsu alus viņam neiet pie dūšas.

-   Kā tu to zini? Mežainis apvaicājās.

-   Kā Nataša Rostova zināja, ka poručiks Rževskis nav nevainīgs? Habibulovičs pasmīnēja.

-   Ja pēkšņi uzrodas uzzvani man, Mežainis noteica. Tikai nesaki, ka es viņu meklēju.

Nepārģērbušies viņi «iegremdējās» netālu no Mazās Pirogova ielas. Spīdinādami sev priekšā kabatas lukturīšus, kurus aizvien katram gadījumam nēsāja līdzi, aizgāja līdz kolektoram, no kurienes varēja nokļūt «Līķu pagrabā». Apstājās.

-   Paskaties! Sesks uzsauca. Viņš gāja pa priekšu un pirmais ieraudzīja, ka dēļi, kas savulaik aizsedza vietu, kur mūris bija izjaukts, sakrauti glītā kaudzē, atrodas maliņā. Domā viņš?

-   Nē, pazemes briesmonis! Mežainis atsaucās. Zināms, ka viņš! Kārtīgs, maita. Zeķes katru dienu mazgā.

-   Ej nu ej! Sesks neticēja. Vai nu katru dienu?

«Kārtībnieks,» Mežainis nikni nodomāja. Taču vieta

visviens bija apgānīta. Bet nejau tad, kad viņš ar Sesku te bija uzgājis pussatrūdējušo Sīvā līķi, bet tieši tagad, kad smaka gandrīz izvējojusies, bet dēlīši guļ sakrauti glītā kaudzītē. Miša to bija apgānījis ar savu nodevību, negodīgumu, ņirdzīgo alkatību. Parādīja, muļķis, tirgonim svētupīti ar nāriņām, bet tas straumi aizdambēja, uzbūvēja dzirnavas, bet nāriņas aizsūtīja uz bordeli izvirtuļiem. Nē, nevis tirgonis, bet pats nodeva, stulbenis, ar šīm te pašām rokām. Seskam taisnība viņš bija nodevis dzimteni, tā ja. Pašu dārgāko, kas bija piederējis. Savu pazemes dzimteni. Un virszemes jau arīdzan…

-   Tā jau domāju, ka viņš tepat kaut kur maisīsies, Mežainis nomurmināja. Droši vien aparātu telpa viņu arī interesē…

Atskanēja čerkstošs klikšķis. Mežainis noprata, ka Sesks uzvelk gaili.

-    Pielūko, neiebliez sev olās, viņš brīdināja. Vai man…

-    Nebaidies, Sesks saspringtā balsī noteica un virzījās uz ieeju pagrabā.

Mežainis saminstinājās. Pastiepis lukturi uz priekšu, viņš aplūkoja ķieģeļu mūri ap šauro aili. Un pēkšņi sirds spēji sadrebēja un iekrita kaut kur zemāk, kuņģī. Sķērsām pāri ailei, no sienas līdz sienai, nozibēja kaut kas tievs, smalks kā zirnekļa tīkla pavediens, sudrabains. Bīstams. Mežainim pēkšņi atmiņā pazibēja «Pikniks mežmalā».

-   Stāvi, Sesk! viņš pilnā rīklē iekliedzās, bet drauga ēna jau bija skārusi dīvaino zirnekļa tīklu.

Nekas nenotika. Tikai atkal bija dzirdams čerkstošs klikšķis, it kā Sesks uzvilktu gaili. Jā, protams. Tas ir Sesks. Viss ir štokos, viss labi. «Piknikā» arī viss bija labi. Sākumā. Nabaga stalkers iepinās sudrabainajā tīklā un nekas nenotika. Bet, kad atgriezās no bīstamās zonas, viņš nomira dušas telpā.

-    Atpakaļ, Sesk! Atpakaļ! Mežainis aizraudamies kliedza. Viņš saprata, ka tas nebija Sesks, kas noklikšķināja gaili. Ka nekas nav štokos un viss ir slikti. Ka MišaTerminators ir krietni pieredzējušāks un rafinētāks par viņiem. Ka…

Izdomāt līdz galam viņš nepaguva. Nodārdēja pērkons, acīs iecirtās zildzeltens zibsnis, sejā iesitās blīvs, piesmacis gaiss, nogāza augšpēdus, un viņam pāri spindzēja sarūsējušas RGD-33 vai «ļimonkas» šķembas no viņa paša arsenāla, ko Mežainis neapdomīgi bija parādījis jaunajam «draugam». Tad uz sejas sāka birt zemes pikas, nez no kurienes straumītē tecēja smiltis…

Mežainis sēdēja zemē un berzēja acis, novilcinādams mirkli, kad vajadzēs iet un skatīties, kas noticis ar Sesku. Viņš daudzreiz bija redzējis cilvēkus uzskrienam šādiem pavedieniem un labi zināja, kas ar viņiem notiek. Un viņš zināja, ko ieraudzīs, un negribēja iet. Taču bezgalīgi vilcināties nedrīkst, viņš piecēlās, piegāja un paskatījās. Un ieraudzīja to, kas arī bija ieraugāms. Kā izskatās cilvēks, kas trāpās ceļā tuvam granātas sprādzienam.

Nabaga Sesks!

2002. gada 4. novembris, Maskava

-   Jā, ģīmis man izskatās kā slīkonim!

-   Piedod, dārgā… Nevis ģīmis, bet sejiņa. Ļauj, lai uzziežu vēl zem actiņas un uz vaidziņa. Piedod, biju saniknojies kā zvērs…

Par kāpšanu pazemē pienācās brīvdienas, taču Migunovs tās nekad netika izmantojis; šefs bija iebildis vietniekam allaž jāatrodas pa rokai. Turpretī tagad pats piedāvāja, lai ņemot brīvdienas, sak, gandrīz nedēļa esot iekrājusies… Tā nu viņš sēdēja mājās, mainīja sievai kompreses, iesmērēja dzeltenzilo satūkušo seju ar traumagēlu un troksevazīnu.

-   Neatvainojies, biju pelnījusi. Nepietiek, ka ar svešu veci cauru dienu ņēmos, vēl mazliet, un viņa suns mani būtu izdrāzis.

-   Kā tā suns?! Borja?! Tu joko?!

-   Kas nu par jokiem. Sākumā viņš to ieslēdza, bet šis izspruka laukā, iešmauca guļamistabā un sāka līst gultā, viņš uzšāva tam pa purnu, bet šis neņem galvā, smilkst, lien virsū, un tas daikts sarkans rēgojas…

Migunovs nošņirkstināja zobus. Nositīšu! Gan viņu, gan suni!

Ar maigu tarkšķi iezvanījās mājas telefons. Viņi jau bija atradinājušies no tā skaņas visi galvenokārt izmantoja mobilos. Visticamāk, zvana kāds nejauši trāpījies vai nevajadzīgs.

-   Hallo! Namatēvs ar neslēptu īgnumu pacēla klausuli. Kas tur ir?

-  Tas esmu es, Migun, atskanēja dobja balss. Zvanu no automāta. Brauc turp, kur septembrī dziedājām mūsu dziesmu, bet pēc tam jūs mani mērcējāt…

-   Kas tur ir? Sergejs atkārtoja. Ko mērcējām? Aa-a… Tas esi tu?

Viņš pazina vienaudzi, un viss nostājās savā vietā. Absolventu tikšanās restorānā «Pirogovs» Dienvidrietumu rajonā. Sjomga piedzērās, skandalēja, un viņu tualetē bāza zem krāna.

-  Tu vairāk klausies, nevis runā. Es zvanu no automāta. Brauc šurp. Ir jāaprunājas, visiem trim.

-   Vai kas noticis? Migunovs saspringti vaicāja. Viņš no steidzamiem izsaukumiem un pēkšņām sarunām neko labu negaidīja.

-   Ir noticis, ir. Jau sen ir noticis. Beidzot jātiek skaidrībā! Mēs būsim tur pēc divdesmit minūtēm. Piebiedrojies! Un ņem vērā es zvanu no automāta!

-   Ko tu mal vienu un to pašu?!

-   Tāpēc ka tas ir ļoti svarīgi. Brauc prātīgi, ceļš ir slidens. īsi sakot uzmanies uz ceļa!

f

Migunovs domīgi nolika klausuli.

Tad ta konspirators atradies! Šis zvanot no automāta! Ja līniju noklausās, tad tas ir viens pīpis, no kurienes… Brīdina par «asti»… Kā uzzinājis? Ļoti vienkārši arī viņam droši vien seko…

Igors sāka taisīties.

-   Vai kaut kas atgadījies? Svēta satraukti vaicāja.

-   Sjomga grib tikties. Saka esot kas runājams.

-   Divatā tikties? Viņas balsī pavīdēja cerība. Vai tikai tā šķita?

-   Trijatā. Rādās, ka šie kaut ko uzoduši.

-   Tikai nedari muļķības, Serjoža!

Nē, nešķita vis. Tagad Svētas balss skanēja vienaldzīgi un nedzīvi.

Migunovs apsēja kaklasaiti, uzvilka žaketi, uzkāpa savā kabinetā, pabīdīja nost melnbalto Elvisa Preslija portretu, izvilka no sienas seifa mazu melnu penālīti trīsdesmit milimetru garu, septiņus diametrā, apakšā mazu caurumiņu. Savulaik tādos pārdeva grifeles automātiskajiem zīmuļiem, tikai šim uz matētās sānu virsmas spīdēja sīka drošinātāja podziņa.

Pēc dažām minūtēm viņš savu balto «Leksus PX-350» akurāti izvadīja cauri automātiskajiem vārtiem, izbrauca uz šosejas un, kāpinādams ātrumu, uzņēma kursu uz Maskavu. Novērotāju mašīnas, kas dirnēja te no rīta,

vairs nebija, viņam neviens nesekoja.

* * *

-   Mana Nataša ceļ trauksmi… Saka telefonā skanot sprakšķi vai atkal klusums… Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka noklausās!

Semago izmeta konjaka glāzīti un, negaidot viesmīli, ielēja nākamo.

-   Kas par blēņām! Migunovs augstprātīgi nosmīkņāja. Ja gribi zināt kad pievieno noklausīšanos, tad sakari darbojas ideāli! Kādi sprakšķi? Varbūt piecdesmitajos gados tā bija, kad štekerus bāza ligzdās. Tagad ir induktīvais savienojums viens elektromagnētiskais lauks savienojas ar otru. Kas tur var sprakšķēt?

Viņi bija iekārtojušies «Pirogovā», nelielā, intīmi krēslainā kabinetā ar ķīniešu stila tapetēm. Uz galda atradās aukstās uzkodas un Sjomgas pasūtītā konjaka pudele, Katranam priekšā bija sarindotas četras tekilas glāzītes viesmīlim bija noteikts viņus lieku reizi netraucēt.

-   Tev jau labāk zināms, tu mums esi valdības sakaru speciālists. Sjomga apviļāja cukurā citrona šķēlīti, iemeta mutē un saviebās. Tikai novērotāju mašīna bez nekādiem sprakšķiem dežurē zem maniem logiem. Un Katranam arī…

-  Arī tās ir blēņas, bailēm lielas acis! Migunovs mākslotā nevērībā atmeta ar roku.

Bet pats drūmi nodomāja: «Tātad tomēr novēro visus trīs. Vēl nav tikuši skaidrībā…»

Katranovs nomākti klusēja. Visā šajā lietā viņu satrauca tikai viens ja māja tiek novērota, tas nozīmē, ka Svētas Migunovas apciemojums ir dokumentāli fiksēts.

Un nevar zināt, kur šis fakts uzpeldēs. Viņi taču apgrozījās specifiskās, savstarpēji cieši saistītās aprindās. īpašo sakaru dienests apkalpo raķešu karaspēku, kā vienus, tā otrus kūrē drošības instances… Pie degvīna glāzītes viens operatīvais kurators var pačukstēt otram par Sakaru dienesta priekšnieka vietnieka sievas pikanto dēku ar RVSN štāba priekšnieka palīgu. Pačukstējās, paķiķināja, un skat vien nevainīgo jociņu atbalsis jau būs izplatījušās kā riņķi pa ūdens virsu… Un var sasniegt arī Migunu! Viņš centās neuzlūkot Sergeju, un tas savukārt vairījās krustot skatienu ar viņu. Laikam jūt…

-   Lai būtu, man ir lielas acis, Semago pamāja. Bet no kā Katrans laidās? Pelēkais audi rēgojās ne man vienam. Saki, Igoriņ, ko sēdi kā apkakājies?

Katranovs paberzēja krūtis kreisajā pusē.

-   Šodien lamājos ar Iras radiem, pat sirds sasāpējās… Bet mašīna mums tiešām sekoja.

Viņš pārstāja masēt krūtis, nolaizīja sāli no glāzītes malas, izdzēra dzelteno eļļaino šķidrumu un arī uzkoda citronu.

-   Ir vēl arī citas dīvainības. Man pēkšņi atcēla komandējumu, teica Ķīnas projekts tiekot pārtraukts. Pārsvieda uz jauna poligona atklāšanu Krotovā, tas ir Tihodonskas novadā… Tikai delegācija uz Guandžou izbrauca pēc grafika, bet par jauno poligonu neviens nav dzirdējis, manuprāt, pilnīga bejēdzība!

Semago saausījās.

-   Starp citu, man arī ne no šā, ne no tā iedeva jaunas raķetes rasējumus it kā darbs perspektīvā. Taču kam tas komercdirektoram vajadzīgs? Neesmu jau galvenais konstruktors. Kamēr nav sākta ražošana, man tur nav ko skatīties…

«Prasti strādā, vāji, pēc vienas shēmas,» Migunovs nodomāja. Bet skaļi sacīja:

-   Es gan neko sevišķu itin kā nebūtu manījis… Vienīgi Svēta aizvakar līdz vēlai naktij kaut kur vazājās…

Viņš pašķielēja. Katrana seja nepauda nekādas emocijas. Kā statuja.

-    Ko tu klusē, Igoriņ? Migunovs draudzīgi ievaicājās un pirmo reizi pa visu laiku paskatījās kādreizējā biedrā.

-   Tas ir «īpašo» pirksts, viņš neskanīgā balsī sacīja. Šie vēl joprojām rakņājas Dičkovas lietā. Bet uz mums trim vietas un laika ziņā aizdomas krīt pirmām kārtām. Es nebrīnīšos, ja mani aiztrieks pensijā.

-   Bet, ja tev piespriedīs mūža ieslodzījumu, vai tad tu brīnīsies?! Semago ar krūtīm uzgūla galdam. Vai arī nošaus? Brīnīsies, kad noliks tevi uz ceļiem un ielaidīs lodi pakausī? Runā, ka no tā trieciena smadzenes sašķīstot un acis izlidojot metru uz priekšu!

-   Kas par mūža ieslodzījumu? Kas par nošaušanu? Kādas acis? Ko tu muldi?! Nojūdzies esi, ko? Kāpēc savāci te apspriedi? «īpašais» esi, vai? Vai mazums viņi izdomā, ko tik netur aizdomās! Tas ir viņu darbs izzīst no pirksta un turēt aizdomās!

Semago apklusa. Kādu laiku viņi pāri galdam smagā nepatikā raudzījās viens otrā masīvais, sarkansejainais Sjomga, mūžīgais majors-neveiksminieks, un staltais skaistulis, laimes luteklis un teju vai ģenerālis Katranovs.

-   Tā. Tu tiešām ne velna neesi sapratis, Sjomga beidzot ierunājās. Paskaidroju populāri. Atceries salidojumā Bakens stāstīja, ka Dičkovā bijusi pārbaude, ticis arestēts štāba priekšnieks?

-   Nu… Katranovs iztukšoja vēl vienu tekilas glāzīti.

-   Starp citu, par mutes palaišanu viņu izlidināja no armijas…

-Nu?!

-   Kāds no savējiem nostučīja. Svešu tur nebija.

-   Nu-u-u…

-   Pēcāk pie manis atspērās kāds tips, rakstnieks, par VDK raksta, iztaujāja, ošņāja… Šo esot sūtījis Bakens. Es piezvanīju, prasīju kāpēc?

-Nu?

-   Viņš man pastāstīja par patriekšanu. Un vēl, ka tas štāba priekšnieks atbrīvots.

-   Es jau teicu izdomā visādas stulbības!

-   Tās nav nekādas stulbības! Sjomga atmaskojoši pastiepa pirkstu pret Katranu, tad pavērsa to pret Migunu. It kā tēmētu ar pistoli, izraugoties upuri.

-   Izrādās, tur uzgājuši spiegošanas iekārtu skeneriraidītāju. Un vai zināt, kur tas bija? Ļeņina paurī, kuru mēs ar nelaiķi Drozdu krāsojām septiņdesmit otrajā. Atceraties?

-   Un kas tad ir? Katranovs atcirta. Es, starp citu, to statuju nemaz netaisījos krāsot, tā man bijusi nebijusi… Politvietnieks lika, nebija kur sprukt.

-    Bet kurš ierosināja krāsot? Sjomga atjēdzās. Ne jau nu es.

-   Es arī ne. Migunovs izaicinoši lūkojās viņā. Mūs kā jauniņos sūtīja darbos, par kuriem nemaksā. Un mēs piekritām.

Pauze.

-    Bijis Drozds dzīvs… Katranovs domīgi novilka. Viņš daudzko interesantu varētu pastāstīt…

-   Tieši tāpēc Drozds ir beigts, Sjomga noteica.

-   Lai viņam vieglas smiltis. Migunovs bez prasīšanas paņēma Katranova glāzīti ar tekilu, pagrozīja pirkstos. Nezinu, kāpēc, bet tā bija dīvaina nāve, piekrītiet. Ne vēja, ne vētras, vads karājas metru no kāpnēm. Kā tas varēja viņu aizķert?

Semago pacēla roku.

-  Tuvāk pie lietas. Ja ticis uziets skeneris, tad tās vairs nav aizdomas. Tas ir lietiskais pierādījums, kas apliecina spiegošanu. Kurš to ielika? Kāds no mums trim. Taču es ne!

-   Es arī ne, Migunovs mierīgi sacīja. Un arī Katrans ne. Mēs tobrīd visu laiku bijām cits citam acu priekšā. Un, protams, arī ne Drozds.

-   Kā tad tas tur gadījās?

Katranovs iekoda lūpā, neko neteica. Pameta ašu skatienu uz Semago, uz Migunovu, atkal uz Semago. Šodien kādreizējais majors nelīdzinājās parastajam Sjomgam, autsaideram, kurš atdzīvojas tikai siltā kompānijā pie glāzītes; šodien tieši viņš bija vadošais!

-   Klusējat? Drozds ne, tas ir kā bankā. Drozds pamanīja to spiegošanas verķi, un tad spiegs viņu novāca.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Migunovs saausījās.

Semago sakoda zobus, pastiepa uz priekšu apakšžokli

un tagad atgādināja buldogu, kurš sagatavojies cīņai uz dzīvību un nāvi.

-   Viens nojums abiem ir spiegs un slepkava!

Katranovs pielēca kājās.

-   Tu esi jucis?!

-  Mieru, draugi, mieru. Migunovs uzsita ar plaukstu pa galdu, atkal bez prasīšanas izdzēra Katranova tekilu, uzkoda olīvu ar citronu.

-   Zināma loģika tavos vārdos ir, Sjomga. Taču, ja grib izteikties precīzi, tad jāsaka citādi viens no mums trim ir spiegs un slepkava. Citādi katrs norādīs uz diviem citiem un pats paliks tīrs.

-   Es zinu, ka neesmu to darījis! dedzīgi izsaucās Semago.

-   Es arī neesmu darījis. Un tu darīji, Katran? Vai tu esi spiegs? Nē? Redzi nu…

Kabinetā piesardzīgi ielūkojās neuzkrītošais viesmīlis. Viņš visnotaļ varētu būt specdienestu aģents. Un varbūt bija arī.

-   Vai kaut ko vēlaties?

Migunovs pēkšņi iesmējās.

-   Atnes kādus trīssimt gramus tekilas un vēl olīvas.

-   Tūlīt tiks izdarīts.

-    Man tā dzira iegaršojās, Migunovs paskaidroja. Bez tam ir oficiāli secinājumi. Ar Drozdu notika nelaimes gadījums. Bet visa šī ņemšanās… Kas par spiegošanu?

Ir pagājuši trīsdesmit gadi, ir pavisam cits laikmets, cita valsts… Tas ir tāpat, kā kad mūsdienu Vācijā tiesātu kādu antifašistu par noziegšanos pret Trešo reihu. Vai nav smieklīgi?

-   Personiski man smiekli nenāk, Semago noburkšķēja.

-   Kas nu par smiekliem, Katranovs noteica, atkal tverdams pie sirds. Varbūt mums cita iemesla pēc ieķērušies astē? Varbūt tā ir sagadīšanās… Mums taču ir pieeja noslēpumiem, tāpēc katru vairākas reizes gadā pārbauda. Un sagadījies, ka tas notiek reizē…

-   Nav nekādu citu iemeslu! Semago ieaurojās. Beidziet izlikties! Tev, man un Migunam nu kas mums var būt kopīgs, saki? Nekas! Viens strādā raķešu karaspēka štābā, otrs valdības sakaru dienestā, trešais zinātniskās ražošanas apvienībā «Ciklons», netiekamies desmitiem gadu, nesazvanāmies! Mūs vieno tikai tas, ka mēs visi trīs savulaik dienējām Dičkovā! Bet Dičkovā nesen uzgāja spiegošanas iekārtu! Un mums uzreiz piežmiedza asti! Tā jums ir visa sakritība…

Viesmīlis atnesa karafīti tekilas un trauciņu ar olīvām, saruna uz brīdi pārtrūka.

Tad Migunovs izdzēra glāzīti, aizsmēķēja. Tumšajā spogulī pie sienas pēkšņi iezīmējās viņa seja, blāvajā šķiltavu gaismā tā izskatījās pēc galvaskausa ar krāšņām ūsām.

-   Tu tiešām uzskati, ka viens no mums ir spiegs? Migunovs ierunājās. Viņš vērsās pie Sjomgas, taču skatījās uz Katranovu.

Sjomgas elpa kļuva sēcoša. Viņam sejā iesitās asinis, tā kļuva tumša.

-   Kas man vēl būtu jāuzskata? Te neko citu neizdomāsi. Cita izskaidrojuma nav.

Iestājās klusums. Patiesi skeneris-raidītājs bija fakts, nevis izdoma. Statujā to ielika kāds, kurš uz tās strādāja. Strādāja četri, viens aizgāja bojā, bet atlikušie trīs sēž šeit. Viens no viņiem ir spiegs. Visi aprada ar šādu loģiku.

-   Skaidrs, Migunovs sacīja. Labi. Viens no mums ielika statujā skeneri. Un ko darīsim tālāk? Kurš vēlas

atzīties?

Bijušie draugi-raķešnieki saskatījās un kā pēc komandas novērsa skatienu sānis.

-   Tas arī bija jāpierāda, Migunovs teica. Es lieku priekšā izbeigt šīs pionieru spēlītes. Pat ja kādam no mums tiešām arī būtu saistība ar skeneri, viņš tik un tā to neteiks… Nāvessods itin kā būtu atcelts, taču par spiegošanu nokniebs mitrā pagrabā kā suni. Vai sadedzinās dzīvu. Runā, ka «īpašajiem» esot rādīts dokumentāls materiāls…

-   Tev gan ir dīvaina loģika, Sjomga ļauni pasmīnēja. Sak, iedzersim, izklīdīsim pa mājām un dzīvosim tālāk tāpat kā līdz šim? Vai tā? It kā nekas nebūtu noticis?

-   Ko tad vēl? Visviens pierādīt neko nevar.

-   Var gan! pēkšņi ierunājās Katranovs.

-   Ko tad? Semago vaicāja.

-   Kādā veidā? Migunovs painteresējās.

Katranovs piemiedza acis.

-   Kad Drozds aizgāja bojā, uz sastatnēm atrada tukšu somu. Tādu melnu, vieglu, sintētisku, ar siksniņu atceraties? Toreiz neviens tai nepievērsa uzmanību…

Migunovs paraustīja plecus.

-   Neatceros nekādu somu.

Semago kodīja lūpas.

-   Jā, kaut kas tāds bija gan… Un kas tad ir?

-   No kurienes tā tukša bija uzradusies? Kas tajā tika atnests? Un kur palika saturs?

-   Un tālāk? Migunovs vaicāja. No kurienes? Kas? Kur? Neuzdod mīklas! Saki atminējumus!

-   Somā spiegs atstiepa verķi. Kad ielika to statujā, soma palika tukša. Vajag atcerēties, kuram tā piederēja. Tās īpašnieks ir spiegs.

-   Mana jau nu tā nebija, Semago aši atbildēja.

-   Mana arī ne, Migunovs sacīja.

-  Un, protams, arī ne mana. Katranovs pašūpoja galvu. Kam tad tā piederēja?

Par atbildi iestājās nospiedošs klusums.

-  Labāk iedzersim! Migunovs ierosināja. Katran, es no tevis aizņēmos glāzi tekilas. Re, atleju atpakaļ.

-   Par ko mēs dzeram? Katranovs jautāja, paceldams glāzi.

-  Par godīgumu senu draugu starpā! sacīja Migunovs, vērīgi raudzīdamies viņam acīs. Un par biedriskumu attiecībās, protams!

Katranova ausis piesārta.

-   Lielisks tosts, viņš pamāja.

Semago saviebās. Pretēji paradumam, viņš dzēra maz. Taču tagad pielēja degvīna glāzi ar konjaku. Līdz malām.

-   Bet es dzeru par brīnumu. Lai spiegs nomirst. Un aiznes savu noslēpumu līdzi kapā. Lai nebūtu ne izmeklēšanas, ne tiesas, ne apkaunojuma…

Migunovs papurināja galvu.

-   Nē, par nāvi es nedzeršu. Mēs ar senu draugu iedzersim par godīgumu. Par draudzību. Neiebilsti, Katran?

Tas paraustīja plecus. Viņiem tā nebija pieņemts, taču patlaban nebija piemērots mirklis, lai atteiktos. Piecēlās, savija rokas, iedzēra, trīsreiz samutējās.

-   Urā! Sjomga uzsauca. Es gan dzeršu par to, ko teicu!

Viņš vienā paņēmienā iztukšoja glāzi, ar troksni nolika uz galda, it kā uzspiezdams zīmogu. Taču pārcentās kājiņa ieplīsa, glāze nokrita uz grīdas, pašķīda lauskas.

-  Izbeidz, Sjomga! Vai kārtīgi uzvesties nevari? Katranovs saīdzis noprasīja. Kā sadzēries vepris, goda vārds…

-   Un uzkod, citādi vēl novelsies zem galda, Migunovs piebilda.

-   A-a!… Tad tādas tās lietas! Sjomga sarkastiski pasmaidīja. Pulkvedīši apvienojušies! Brāļi-raķešnieki!

-   Tu allaž sadzeries un cel traci…

Sarkastiskais smaids pārvērtās ņirdzīgā smīnā.

-    Pareizi. Tā ir. Kur ir Sjomga, tur dod pa purnu un pievemj grīdu. Tāpēc ka vienmēr esmu jūs, pulkvežus, apskaudis. Arī Drozdu esmu apskaudis. Jūs varējāt, bet es ne. Ņirdzāt kā traki smēķētavā, atcerēdamies iepriekšējās dienas dežūru, bet man trīcēja ceļi…

-   Par ko tu runā? Katrans nesaprata. Palūkojās jautājoši Migunovā. Tas nereaģēja.

Sjomga atkal sakustējās, grasīdamies kaut ko teikt, ar labās rokas dūri neapzināti uzsita pa galdu, taču izdvesa tikai:

-   Nav svarīgi.

Mazliet padomāja un sacīja:

-   Es Drozdam uzticēju savu noslēpumu. Kā draugam. Bet viņš mani izsmēja. Tas arī viss… Bet pārējais uz jums neattiecas.

Viņš piecēlās, apgāja apkārt galdam un devās uz izeju.

-   Uz kurieni? Katranovs nosauca pakaļ.

Sjomga pagriezās atpakaļ.

-   Domāt. Kurš gan no mums ir spiegs?

-   Pagaidi! Kur skrien kā apsvilis?

Sjomga izgāja. Skaļi noklaudzēja pulētās durvis.

-   Lai iet, Migunovs sacīja. Liecies mierā. Viņš ir tērēts galvā, vai tad tu nezini?

-   Kā tā tērēts?

-   Alkohols pie vainas. Nodzertas smadzenes. Vajāšanas mānija, nemotivēta agresivitāte. Labi vismaz, ka šoreiz nedraudēja ar pistoli… Toties ierakstīja mūs spiegos.

-   Vienu no mums, Katranovs precizēja.

-   Ja tev no tā top vieglāk, tad vienu. Tikai kuru?

Katranovs domīgi klusēja. Viņa delnas gulēja uz galdauta, kas šajā apgaismojumā izskatījās zilgans. Ar šiem pirkstiem viņš bija glāstījis Svētu. Šo siekalaino viepli bija slidinājis pār viņas ķermeni. Maita!

-   Kā klājas Borjam?

-   Borjam? Parasti tu vaicāji par Iru, izvairīgi atjautāja Katrans.

Viņš pa pusei pievēra acis un sarauca pieri, mokoši pūlēdamies atcerēties kaut ko zināmu, taču pēdējā mirklī pagaisušu kā rokā notverta zivs.

-   Tu taču par Svētu nejautā…

Taču sāncensis neielaidās diskusijā. Viņš aizvēra acis un ar plaukstām saberzēja deniņus, it kā iegremdēdams pirkstus izslīdošās zivs žaunās. Un nākamajā mirklī izrāva savu lomu no ūdens.

-    Tā bija tava soma, Migun! Tava! Es atcerējos! Tu ar to devies uz dežūru… Termoss, sviestmaizes, svīteris, maiņas veļa…

Katranovs ar caururbjošu, svilinošu skatienu urbās Migunova sejā. Šķita, ka viņš teju vai pārvērtīs pelnos bijušo draugu.

Migunovs parāvās atpakaļ.

-   Kādas muļķības! Vai mazums līdzīgu somu… Ko tu pēc trīsdesmit gadiem vari atcerēties?

-Visu atcerējos, visu! Tātad tu atnesi skeneri! Tu! Un Drozdu arī tu…

-   Pagaidi, pagaidi, es arī atcerējos…

Migunovs piesita ar plaukstu pie pieres.

-   Bet kurš stāstīja par aparātu Ļeņina galvā? Tolaik vēl neviens nezināja, ka statujā kaut kas ir paslēpts! Bet tu zināji! Un tas ir nopietnāk nekā kaut kādas pasakas par somu!

-   Tas bija sapnis! Es to nosapņoju un izstāstīju!

-   Nosapņot var tikai to, ko zina…

Iestājās klusums. Nebija par ko runāt. Varēja kauties, šaut vai doties projām.

-   Labs ir, samaksāsi un pa mājām, Katranovs sacīja.

-   Un kas piebeigs dzeramo? Sjomga atstājis puspudeli konjaka, un mēs savu tekilu neesam izdzēruši…

-   Negribas. Katranovs papurināja galvu. Nav par ko priecāties. Bet dzert uz bēdām neesmu radis.

-   Aizvakar taču tev gadījās lieli prieki. Migunovs iebāza roku kabatā, sataustīja plastmasas cilindrīti un, ar nagu sameklējis niecīgo podziņu, pastūma to uz priekšu. Tu taču noliki Svētu gar zemi. Sena drauga sievu. Bezmaz vai divatā ar savu Borju…

Katranam atkārās žoklis. Sejā ielija sārtums. Viņš nodūra galvu un nespēja parunāt. Kā? Kā viņš tik drīz bija uzzinājis?

-   Nemulsti, Igoriņ, tā mēdz gadīties, Migunovs mierinoši pastiepa roku un vieglītēm uzsita pa Katranova delnas virspusi.

Cilindrīša apakšējā daļa iespiedās augšējā, izšāvās asa adata un, izgājusi cauri aizsargmembrānai, pārdūra ādu. Nesāpīgi. Kā oda kodiens.

-   Pastāsti, vai tev patika gulēt ar Svētu?

Katrans redzēja, kā parādās sīka asins lāsīte, strauji pacēla galvu un sastapa kādreizējā biedra skatienu. Milzīgajos redzokļos lāsumoja necaurskatāma elles tumsa.

Pulkvedis Katranovs visu saprata. Taču tam nebija nekādas nozīmes. Viņa rīcībā bija tikai pāris sekunžu, un viņš nekādi nespēja savu saprašanu likt lietā. Nākamajā acumirklī viņš smagi nogāzās ar seju pret galdu, apgāzdams neizdzerto tekilu.

* * *

Lai novērstu no manis aizdomas, lūdzu «noplūdināt» šādu informāciju: «Krievu-ķīniešu pārrunas Guandžou tiek pārtrauktas. Tiek veikta jauna rakešu poligona sagatavošana Krotovā, Tihodonskas apgabalā.» Zenīts.

Devītā nodaļa katram sava nĀve

2002. gada 6. novembris, visa pasaule

Diedziņš pārtrūkst viegli, nav divu domu, un pirmajā laikā šķiet, ka nekas nav noticis, pārtrūka un lai, rau, cik to pulka… Taču tad pēkšņi izrādās, ka šis ir bijis dzīvības diedziņš, drošības trose. Cik!… Pušu ir. Un tā nu rit kamols pa Visumu, rit tāpat kā iepriekš… Bet jau bez tevis. Bēdīgi. Patiesībā viss ir vienkāršāk par vienkāršu kaut ari tas skan banāli, tomēr pastāv zināmas robežas, noteikumi, likumi ir pieņemts uzskatīt, ka to ir tieši desmit -, kurus cilvēkiem neklātos pārkāpt. Ne tikai tāpēc, ka tas ir slikti, nekrietni, neglīti, bet vēl ari tāpēc, ka cilvēces daudzu gadsimtu pieredze rāda ir bijuši mēģinājumi, un tie beigušies bēdīgi. Ne vienmēr. Bet dažkārt. Un pat pārāk bieži.

Piena tirgotāja jaunākais dēls Nikolass Krovs, astoņpadsmit gadu vecs afroamerikānis, nekad nebija sagādājis raizes vecākiem. Skolā viņš uzcītīgi mācījās, brīvajā laikā labprāt palīdzēja tēvam, izvadādams pa apkārtni pienu un biezpienu, bet pelņu pārnesa ģimenei, visu līdz pēdējam centam. Nesen viņš vienaudžu vidū izpelnījās apkaunojošu iesauku Plikdirsis, smagi to pārdzīvoja un pēcāk pavisam nozuda, nerādīdamies ne mājās, ne skolā.

Viņa apzinīgā ģimene pat nenojauta par Nikolasa nedienām. Te bija pierasts, ka bērni nesagādā nepatikšanas, vecākais dēls veiksmīgi tirgojās ar automobiļiem, vecākā meita strādāja par menedžeri «Hiltonā», bet jaunākais dēlēns solījās būt visperspektīvākais prātīgs, visu aptver no pusvārda, darba nebaidās, ciena citus un kā mīl lasīt… Tipisks darbarūķis Krovs, tikai izredžu vairāk tā vien skaties, ka iestāsies universitātē, izmācīsies par advokātu, sēdēs birojā, uzstāsies tiesā un grābs lielu naudu. Un pēkšņi viņš bija pazudis, sagādādams pirmās raizes vairs ne gluži jaunajiem vecākiem, brālim un māsai. Par vēl lielāku traģēdiju viņiem izvērtās briesmīgais atradums pie divpadsmitās laivu piestātnes, par kuru patruļas seržants Barross, divmetrīgs milzis, deviņdesmit sestajā gadā piedalījies karteļa šefa Manolo notveršanā, paziņoja dispcčerpultij uztraukumā aizlūstošā balsī:

…Viņš ir noēsts gandrīz pa tīro! Un rīkle pārgriezta no vienas auss līdz otrai!

Līķis bija nogulējis ūdenī vairāk nekā nedēļu, visāda jūras radība nebija viņam atstājusi pārāk daudz no tā, ko mēdz dēvēt par īpašām pazīmēm. Taču dežūrstendā šerifa kabinetā tikai piekto dienu karājās lapiņa ar ziņām par druknu melnādainu zēnu ar ortodontālo zobu plati… Plati zivis nebija aiztikušas. Un jau nākamajā rītā Krovu ģimene saņēma bēdīgo vēsti vēl bez bezcerīgās noteiktības: «Nē, kundze, tie ir tikai minējumi… mēs neko neapgalvojam, ser… vienkārši nepieciešams veikt identifikāciju…» Taču nedaudz vēlāk šī noteiktība radās, pārvelkot svītru godkārīgajiem sapņiem par dēlu advokātu un nolemjot vēl nesen veiksmīgo un laimīgo ģimeni mūžīgām sērām.

Kā ikvienā lietā, kur virspusē plīst treknie mutuļojošo jauno hormonu burbuli, arī Krova gadījumā izmeklēšana nevilkās ilgi.

Skolasbiedru un ielas draugu iztaujāšana sākumā nedeva neko, atskaitot interesantas (bet Krovu ģimenei satriecošas) ziņas par to, ka Nikolass skolu apmeklējis neregulāri, bet aptuveni pirms pusmēneša viņš redzēts mangrovju birzī aiz garāžam, kur viņš klīdis puskails, bez biksēm… Un vēl, ka viņam bijuši kādi paziņas Vilzbūrā.

Kādas Vilzbūras degvielas uzpildes stacijas strādnieks, kurš augustā bija cietis bruņotā laupīšanā, apazina Nikolasu fotouzņēmumā jā, ar šo puiku viss arī bija sācies, viņš toreiz piegāja pie kases un lūdza samainīt divdesmit dolāru zīmi… Tālāk pēdas policiju aizveda pie kāda Ralfa Portobello, kurš Dienviddaitonā bija ticis aizturēts par līdzīgu laupīšanu un kuram draudēja nopietns ieslodzījums, un no viņa pie Pola Diksija, divdesmit divus gadus veca lamzaka, vietējo melnādaino bandas vadoņa, kura dēvēja sevi par «Ugunīgo drakonu brālību». Kā izrādījās, puse izmeklēšanas procesā jau iztaujāto Nikolasa drauģeļu ietilpa tā sauktajā «otrajā līgā» un bija gatavi pildīt to, ko liek vecākie biedri no Diksija brālības.

Tā kā runa bija par slepkavību, «Drakonu» vadonim tika piemērota trešās pakāpes nopratināšana. Sapratis, kādas dzīves perspektīvas viņam paveras, Pols Diksijs lauza klusēšanas zvērestu un sniedza īsu interviju policistiem un federālajiem aģentiem. Pēc viņa vārdiem, Nikolass bija gribējis iestāties «Ugunīgajos drakonos», taču nebija izturējis pārbaudījumu nepieticis rakstura un gribasspēka. Pirms dažām nedēļām Nikolasu tika apkaunojusi kāda baltā sieviete draudēdama ar revolveri, viņa bija norāvusi tam bikses un pliku izdzinusi no savas mājas. Nikolass bija lūdzis Polu sievieti nogalināt, ko Pols, protams, atteicies darīt, taču pārliecinājies, ka lēmums neuzņemt piena tirgotāja dēlu «Drakonos» bijis pareizs. Viss Nikolasa stāstītais izklausījies miglains un maz ticams. Kā viņš bija gadījies nepazīstamas sievietes mājā? Kāpēc viņa pēkšņi bija ķērusies pie ieroča? Un kāpēc bija sadomājusi ģērbt viņam nost bikses? Kaut ko piena tirgotāja dēls līdz galam neatklāja… Starp citu, «Drakonu» vadonim nebija daļas gar to puišu problēmām, kuri neietilpa brālībā; kur pazuda Nikolass un kā viņš nokļuva ūdenī pie divpadsmitās piestātnes, viņam nebija ne jausmas. Pols Diksijs deva juceklīgas liecības vispirms viņš stāstīja, ka balto sievieti saucot Anžela un viņa dzīvojot Dienviddaitonā.

Kad meklējumi izrādījās veltīgi, viņš izteica minējumu, ka viņas vārds esot Džoana un viņa tomēr dzīvojot Holihilā. Un tikai pēcāk atzinās, ka nezina ne viņas vārdu, ne precīzu adresi. «Nu, kaut kur Daitonā…»

Diksija mājā tika veikta kratīšana, slēptuvē uzgāja trīsdesmit trešā kalibra koltu ar speciālu numuru, zem matrača paciņu marihuānas un vairākus iepakojumus tablešu, bet sētas puses pagalmā viens no FBR pamanīja asins pēdas.

Laikam būšu sagriezies, gatavodams bārbekjū gaļu… paziņoja acīm redzami sanervozējies «Drakonu» vadonis. Taču viņam bija pirmā grupa, savukārt atrastie traipi piederēja otrajai tieši tai, kura bija Nikolasam.

Polu Diksiju apcietināja par vairākiem nodarījumiem viņam pierādīja laupīšanu un narkotiku tirdzniecību, taču tiešus pierādījumus slepkavībai tā arī neatrada.

Toties kāds no nelaiķa Krova drauģeļiem pastāstīja, ka Plikdirsis bieži mēdzis lūrēt, kā kāda sieviete pārģērbjas, viņš lielījies, ka pazīst viņas ķermeni labāk nekā pašas vīrs. Puikas mākuši skaudība, viņi lūgušies, lai arī viņus paņem līdzi uz erotisko seansu, taču Nikolass prasījis par to piecus dolārus no katra un viņu atstājuši mierā. Reiz sieviete viņu pieķērusi, notvērusi un atņēmusi šortus un veļas biksītes, tā ka viņam nācies atgriezties mājās cauri mangrovju audzei un zvanīt draugiem, lai atnes viņam kādas nekādas drēbes. Toreiz viņš nonācis pamatīgā apsmieklā…

Bet Plikdirsis noskaities, viņš patiešām lūdzis Diksiju atriebties tai sievietei viņa vietā aplaupīt, izvarot, nogalināt visviens. Stāstīja, ka viņa ir skaista un jauna, viņai pagalmā stāv lepna mašīna, arī naudas droši vien netrūkst, un rajons piemērots klusa, zaļa priekšpilsēta, mājas izvietotas tālu cita no citas, neviens pat ausu necels. Diksijs ir nopietns puisis, boss, un, skaidra lieta, pasūtīja Nikolasu trīs mājas tālāk liela vajadzība mazgadīga puņķutapas dēļ smērēt rokas un lēkt uz ecēšām, turklāt vēl mājā, kurā ir ierocis. Tā Plikdirsis palika neatriebts, vairījās no draugiem un aizvien dusmojās, bet pirms nozušanas viņu tika meklējis kāds latīņamerikānis gan uz ielas, gan skolā…

Policija vēlreiz mēģināja atrast sievieti, kas pārģērbās, un noslēpumaino latīņamerikāni, no jauna nopratināja «otrās līgas» delverus, taču panākumus neguva. Tāpēc nosprieda, ka gan sieviete, gan latīņamerikānis ir izdomātas personas, kuru uzdevums novērst aizdomas no «Drakonu» vadoņa. Tā viņš nonāca tiesas priekšā. Piesēdētāju žūrija attaisnoja Polu Diksiju Nikolasa Krova slepkavības lietā, taču pārējo apsūdzību dēļ viņš uz astoņiem

gadiem tika ieslodzīts Floridas štata labošanas cietumā.

* * *

Tajās pašās rudens dienās Maskavā risinājās kāds cits notikums.

Rīta sastrēgumstundā Trubeckoja ielā, veikdams kreiso pagriezienu, autobuss saskrējās ar pežo-sedanu, kā dēļ apstājās kustība ne tikai Trubeckoja, bet arī Usačova un Mazajā Pirogova ielā, kuras to šķērso.

īpaši noslogota dažādu iemeslu dēļ bija tieši Pirogova iela, un šeit precīzi 8.15 no rīta notika tas, kam, kā bija pareģojis viedais Sesks, agri vai vēlu bija jānotiek. Dažus īsus mirkļus izpūtes gāzu piesātinātajā gaisā pieņēmās spēkā varena neskaidra dūkoņa, un tad divdesmit piecus kvadrātmetrus liels ielas seguma sektors iepretī namam nr. 8 pēkšņi pazuda, izkūpēja, aizraudams līdzi lejā divas automašīnas un daļu autobusu pieturas. Tūdaļ no zemes izšļācās ūdens un dubļu strūkla. Tūdaļ dažiem notikuma aculieciniekiem sāka šķist, ka ož pēc metāna. Tūdaļ apklusa signāltaures, un visi sadzirdēja, kā kaut kur lejā sulīgi lamājas vienas iekritušās mašīnas šoferis.

Par laimi, iztika bez upuriem, pat gāzes maģistrāle nebija bojāta. Visi izskalojumā iekļuvušie cilvēki izkļuva virszemē saviem spēkiem (vismaz citiem tā šķita). Jau pēc divdesmit minūtēm «Maskavas ūdensvada» speciālisti salaboja bojāto maģistrāli, un sastrēgums ar piesteigušos valsts autoinspekcijas darbinieku palīdzību drīz vien pazuda, atbrīvodams vietu speciālajai tehnikai.

Notikušā iemesli tika minēti visdažādākie plīsusi caurule, dabiskie artēziskie dobumi, paaugstināts nokrišņu daudzums (Maskavā iepriekšējā diennaktī bija lijis stiprs lietus)… Taču nejau tur bija īstā vaina.

Iegruvums bija trīs metru dziļš, taču remontdarbu veikšanas laikā grunts pēkšņi iebruka, atklādama vēl dziļāku līmeni. Un tur, pusaizbērtā tunelī, atkritumos un dubļos glābšanas dienesta darbinieki uzgāja trīs līķus. Līķi bija samērā svaigi un pirmajā brīdī vedināja domāt, ka spēcīgie jaunie vīrieši oranži melnajos kombinezonos, iespējams, ir «Maskavas ūdensvada», «Maskavas gāzes» vai iepriekšējās glābšanas komandas darbinieki, kas gājuši bojā, iegrūstot ielas segumam…

Notikuma vietā ieradušies prokuratūras izmeklētāji un tiesu medicīnas eksperts šādu minējumu noraidīja. Kombinezonos tērptie cilvēki te, pamestajā tunelī, bija gulējuši jau vairākas dienas. Atradumu vēl dīvaināku vērta fakts, ka visus trīs bija sacaurumojušas sen no bruņojuma izņemtā PPS automāta raidītas lodes, bet atrastās čaulītes bija marķētas ar 1941. gadu. Un tas vēl nav viss rokot tālāk, atrada vēl divus tādos pašos kombinezonos, profesionāli nožņaugtus cilpā.

Notikuma specifikas dēļ par to ieinteresējās drošības instances Pirogova ielā ieradās divi gados jauni operatīvie darbinieki un padzīvojušais FDD pārvaldes priekšnieka vietnieks pulkvedis Krimovs garā ādas mētelī ar augšup saslietu apkakli un uz pieres uzbīdītu cepuri kā detektīvķinīšos. Strādāt izrakumā bija apgrūtinoši, un Krimovs, lūkodamies darbiniekos, kas rāpās augšup un lejup pa caurumā ielaistām ugunsdzēsēju mašīnas kāpnēm, teica pilsētas prokuroram:

-   Pazeme tā ir pavisam cita pasaule. Savulaik mēs pat nodibinājām speciālu vienību «Tunelis», lai daudzmaz garantētu valsts drošību zem zemes. Pēcāk augšā nāca pie slēdziena, ka tā sevi neattaisno, un aizklapēja to ciet. Tagad tie puiši lieti noderētu…

Glābšanas kompleksa vinča izcēla no melnā pagraba nestuves, un pulkvedis aprāvās, vērīgi lūkodamies oranži melnā kombinezonā tērptā cilvēka ar zemi notrieptajā sejā. Tad tika izcelts otrs nogalinātais. Lai gan pūta auksts vējš, Krimovs noņēma cepuri un kabatlakatā noslaucīja pēkšņi nosvīdušo pieri. Piegājis tuvāk, viņš ņēmās pētīt citu aiz cita izceltos līķus, un, kaut arī pieredzējušā komitejnieka seja kā parasti nepauda nekādas emocijas, uzmanīgs vērotājs būtu pamanījis, ka pulkveža vissliktākās nojautas diemžēl ir piepildījušās.

-   Kur tad tagad atrodas tā jūsu grupa, Nikolaj Nikolajcvič? Kas ar tiem puišiem ir noticis? Es trešo reizi jautāju, bet jūs klusējat, viņš beidzot sadzirdēja prokurora nedaudz aizkaitināto balsi.

-   Lūk, viņi! Nobālušais Krimovs norādīja uz rindā sakārtotajām nestuvēm. Vismaz «Tuneļa» kodols tur guļ…

Pagājis maliņā, viņš izvilka mobilo, uzspieda numuru un, ik brīdi apkārt raudzīdamies, nervozi kaut ko ziņoja.

Pēc divām stundām prokuratūras par piecu cilvēku slepkavību ierosinātās krimināllietas kserokopija sasniedza FDD pilsētas pārvaldi. Tās tālāko ceļu noteica primitīva, formāla loģika.

Premisa nr. 1. Grupai «Tunelis» bija jāgādā par valsts drošību pazemes objektos. Un tā bija aizgājusi bojā.

Premisa nr. 2. Skenera-raidītāja pierīkošana valdības sakaru līnijai Kolpakovā apdraud valsts drošību pazemes objektos, kas ietilpa grupas «Tunelis» kompetencē.

Secinājums. Skenera-raidītāja pierīkošana saistīta ar grupas «Tunelis» bojāeju, kurai šī bija pierīkošana jāaizkavē.

Un, lai gan spriedumos bija loģiska kļūda, jo «Tunelis» sen vairs negādāja par drošību pazemē, drīzāk otrādi, pret vakaru materiāli par grupas bojāejas faktu tika pievienoti materiāliem par spiega meklēšanu, kurš tika pierīkojis skeneri-raidītāju valdības sakaru līnijai Kolpakovā. Un svinīgi nodoti kapteinim Jevsejevam.

Atgriezies kabinetā, viņš noplātīja rokas un sašutis sacīja:

-   Pirmkārt, šādas grupas sen vairs nav! Otrkārt, kāds sakars Maskavas grupai ar skeneri Kolpakovā? Kur te ir loģika?!

-   Priekšniekiem labāk zināms, melanholiski noteica Kastinskis. Un viņu loģika ir daudz gudrāka par tavējo… Tā ka rocies, strādā, drīz kļūsi par majoru…

-   Vieniem viss, citiem nekā! Tēlaini noplātīja rokas Remņevs. Gan veiksme darbā, gan priekšniecības labvēlība, gan panākumi pie sievietēm… īsi sakot, Ņinočka no specnodaļas zvanīja, grib tevi, pīkstēt pīkstēja klausulē.

Jevsejevs uzkāpa trešajā stāvā, kurš bija izslavēts garo kāju un piemīlīgo ģīmīšu dēļ, te atradās galvenokārt ar sieviešu personālu nokomplektēti dienesti.

-   Ai, Jurij Petrovič, cik labi, es jau grasījos atkal jūs meklēt! Ņinočka pasniedza dažas viegli pēc «Opium» smaržojošas papīra lapas ar dzeltenām svītriņām.

Ņinočka bija trešā stāva galvenā rota līdztekus kājām un ģīmītim viņai bija arī tievs, trausls viduklis un apbrīnojami attīstītas krūtis. Taču viņa bija vecākās lingvoekspertes Ļudas Dratjko labākā draudzene, un šis fakts lika Juram ieturēt distanci.

-   Te ir ziņojums par dienas notikumiem pilsētā. Mēs kā parasti visus uzvārdus pārbaudījām datorā, izrādījās, ka divi no tiem iekļauti «nuļļu» [4] sarakstā un bijuši jūsu sakarnieki…

Viņa tā īpaši uzlūkoja Juru brūnām, bīstami piemiegtām acīm. Interesanti, ko šī Dratjko viņai sastāstījusi?

Jura sāka lasīt ar marķieri izcelto tekstu:

«…2002. gada 3. novembri ap pulksten septiņpadsmitiem mājkalpotāja tika uzgājusi divus līkus ar vardarbīgas nāves pazīmēm dzīvokļa saimnieku I. I. Speranski, dz. 1942. g., un I. S. Noskovu, dz. 1938. g. Notikuma vietas apskates rezultātā konstatēts, ka no dzīvokļa pazudusi radioaparatūra un citi vērtīgi priekšmeti. Izmeklēšanu veic Maskavas Centra rajona prokuratūra…»

-  Vai ir kas nopietns? Ņinočka jautāja. Jums ir tāda seja…

«Kādas viņas visas tomēr ir mulķes!»

-   Nē, nieks vien, tikai divkārša slepkavība…

-   Ai, es biju domājusi pavisam ko ciu…

Taču Jura vairs neklausījās. Saritinājis papīrus, viņš izgāja gaitenī, iegrimis dziļās pārdomās.

Profesors un Amerikānis atradās pašā «Dičkovas trijnieka» izpētes degpunktā. Vakarā viņi bija centušies kontaktēties ar vienu no figurantiem. Katranovs bija atteicis, un tajā pašā vakarā aģenti tika nogalināti. Tā nav sagadīšanās. Un laupīšanas imitācija diez vai spēs kādu maldināt…

Kormuhins atradās sanāksmē pie ģenerāļa, gaidīt Jevsejevs negribēja un nemaz nespēja viņā trīsēja katra dzīsliņa.

Uzrāvis jaku, viņš izskrēja uz ielas. Sniegu bija nomainījis pretīgs sīks un auksts lietus, zem kājām žļurkstēja dubļu un ledus putra, tāda pati putra lidoja uz visām pusēm no automašīnu riteņu apakšas. Kapteinis sapīcis iespiedās pārpildītā autobusā un pēc divdesmit minūtēm vēra Centra rajona prokuratūras durvis.

Pieņemšanas telpas priekšā, kuru greznoja monumentāla plāksne «I. V. Varšavskis», sēdēja sērīga rinda. Jevsejevs iegāja pie pavecās, lietišķā kostīmā tērptās sekretāres un klusi stādījās priekšā. Lai gan VDK nedalītā varenība jau piederēja pagātnei, prokurors nekavējoties viņu pieņēma.

-   Mani interesē Speranska un Noskova slepkavība, operatīvais darbinieks uzreiz ķērās vērsim pie ragiem.

-   Motīvi, apstākļi, versijas. Vai drīkstu ieskatīties lietā? Tā, lai neviens to nezinātu?

Ivans Vladimirovičs Varšavskis pilnīgs vīrs zilā mundierī ar trim lielām zvaigznēm klausījās viņā, viegli pieliecis galvu un nepauzdams nekādas emocijas. Iespējams, viņš gaidīja tālākus paskaidrojumus, taču tādi nesekoja. «Jo mazāk runā, jo dziļāk cilvēki izjūt lietas svarīgumu,» reiz tika teicis tēvs. Un Jura bija paguvis pārliecināties, ka tā patiešām arī ir.

-   Drīkstat, sulīgā baritonā ierunājās prokurors, nesagaidījis tālākus paskaidrojumus. Tikai tā ir parasta krimināllieta. Pretīgs gadījums. Līķi kaili, visapkārt mētājas diski ar porniķiem, dzeramais, uzkodas kā bordelī… Bet Speranskis taču ir pazīstams rakstnieks, un Noskovs zinātņu kandidāts, docents, visu mūžu mācījis partijas vēsturi… Arī vecums abiem ir cienījams…

Varšavskis nosodoši pastiepa uz priekšu apakšlūpu.

-    Tā ir tikai ārējā aina. Jevsejevs pašūpoja galvu.

-   Es personiski pazīstu nelaiķus. Viņi nelīdzinās bordeļu klientiem. Drīzāk tā ir maskēšanās, imitācija. Slepkava var izkārtot visu, kā vēlas, kaut vai Hitlera portretu iestutēt viņiem rokā…

Prokurors saviebās un atmeta ar roku.

-   Hitlera portreta tur nebija, bet pornogrāfija bija. Turklāt kāda maskēšanās? Tas taču nav detektīvķinītis, un slepkavas nav nekādi režisori. Imitēt pašnāvību vai nelaimes gadījumu, to es saprotu, tam ir jēga. Bet kāpēc jāimitē motivācija? Lai kas tā būtu par slepkavību visviens meklēsim!

-   Jums laikam ir taisnība. Jevsejevs piekrītoši pamāja, lai gan nepavisam tā nedomāja. Lietās, kur iejaukta spiegošana, ir pavisam citāda loģika. Viss ir citādi. Taču mainīt prokurora pārliecību nav jēgas. Kāpēc gan?

-   Redziet nu! Varšavskis gurdi novilka ar roku pār seju. Es jums varu pastāstīt, kā viss noieis. Ar deviņdesmit piecu procentu precizitāti. Vai gribat?

-   Protams! Jevsejevs notēloja visaugstākās pakāpes ieinteresētību.

-   Tad klausieties. Divi veci, bagāti perdeļi sadzērušies līdz nemaņai, izsaukuši pa telefonu meitiņas… vai varbūt puikiņas. Tempa, rija, nodarbojās ar izvirtībām… Šie sadzirdīja večus ar kādu draņķi, visticamāk, klofelīnu, tad nožmiedza un aizstiepa no dzīvokļa visu, kas trāpījās pa rokai, naudu, vērtslietas, aparatūru. Tas arī viss ķinītis, Hitlers un visa sarežģītā motivācija! Piecas pudeles liķiera, divi konjaki, lēts cigarešu turētājs ēzeļa izskatā, pat lietoti apģērbi no skapja paķerti, nav smādēti. Tie nav bijuši pofesionāli noziedznieki, tie bijuši diletanti nabadzīgā, badīgā jaunatne… Ļoti badīgā!

Jura klusēja. Taču tā bija nepiekrītoša klusēšana.

-   Varu derēt, prokurors ar vieglu pārākuma smīniņu turpināja, kad mēs atklāsim slepkavību, un tas notiks samērā drīz, aina, kuru es iztēlojos, pilnīgi apstiprināsies.

-   Tēvs man allaž tika aizliedzis ielaisties azartspēlēs un strīdos, Jura atbildēja. Kā varu paskatīties lietu? Lai neviens nezinātu, ka par to interesējas FDD…

-   Ļoti vienkārši. Vai ar pusstundu jums pietiks? Tur kādas divdesmit lappuses vien ir…

Varšavskis paliecās pie selektora.

-   Treskov? Ienes Margaritai Petrovnai Speranska lietu. Man jāsniedz paskaidrojumi Rakstnieku savienībai… Gatavais lops, tu saki? Vispirms atklāsim, un tad es viņiem tā arī pateikšu!

Lieta tiešām bija plāniņa un vēl necauršūta. Cietos papes vāciņos vienkārši bija ielikti ar spraudi kopā sastiprināti papīri un fotogrāfijas. Notikuma vietas apskates protokols, ziņojumi, paskaidrojumi, nopratināšanu protokoli… Kricelīgs rokraksts, kļūdas…

Vienpadsmit fotouzņēmumu. Speranskis guļ istabas vidū, balts, resnu vēderu, līdzīgs istabas vidū izaugušam briesmīgam kurgānam. Izkropļoti sejas vaibsti, labā acs pievērta, bet kreisā izvalbīta, itin kā grasītos izlēkt no dobuļa. Kreisajā pusē deniņu rajonā milzīga hematoma, mati taukaini spīd, pār pieri nolijušas pat pēc izskata lipīgas straumītes, liekas, ka viņam uz galvas būtu uzliets liķieris… Kaklu šķērso skaidri saskatāma strungulācijas līnija.

«…Kreisajā galvaskausa pusē ar trulu priekšmetu, visticamāk, ar ruma pudeli (lietiskais pierādījums nr. 2) izdarīta sitiena pēdas. Svītru uz kakla, iespējams, atstājis televizora vads (lietiskais pierādījums nr. 4)…»

Čokurā sarāvusies figūra pie viesistabas durvīm Noskovs. Neiedomājami vājš, ar izspiedušos mugurkaulu un lāpstiņām, kā tāds Osvencimas ieslodzītais. Guļ uz sāniem, ceļus pievilcis pie krūtīm, it kā miegā. Palielinājumā skaidri redzams, ka kaklā dziļi iegrauzies melnais videomagnetofona vads (lietiskais pierādījums nr. 5).

Uz grīdas mētājas diski, ēdienu atliekas, glāze, līdzās Speranska līķim stikla lauskas un sadauzīta pudele. Dažās fotogrāfijās savandītais rakstnieka galds («mājkalpotāja minēja portatīvā datora, printera un modēma pazušanu»), uz grīdas kastes un no tām izkratītie papīri.

«…Notikuma vietā fiksēts liels daudzums pirkstu nospiedumu uz pudelēm, glāzēm, tasēm, pulētās galda virsmas, vannas istabas spoguļa, bufetes. Nospiedumi ir divu veidu lielāki, piederoši pieaugušiem cilvēkiem (grupas A nospiedumi), un mazāki, gandrīz bērnu (grupas B nospiedumi). Visi nospiedumi nosūtīti daktiloskopiskajai ekspertīzei.»

Dīvaini. Ļoti dīvaini! Jura vairākkārt tika apmeklējis rūdīto vecpuisi Speranski. Pedantiski kārtīgs dzīvoklītis, priekšzīmīga kārtība. Turpretī tagad priekšnams piebradāts, netīrs un apkārt izskatās kā kādā zaņķī pēc dzēruma ķildas… Nu labi, pieņemsim, ka Amerikānim bija savas vājības, bet kā Profesors bija nokļuvis izvirtīgo orģiju epicentrā? Tas itin nemaz neizskatījās pēc Ivana Semjonoviča!

Un arī Speranskis savus netikumus visu mūžu tika slēpis zem noslēpumainības un tikumības maskas… Bet notikumu attīstības loģika? Kur te bija loģika? Veciem, pieredzējušiem aģentiem vajadzēja pildīt kārtējo uzdevumu, tas nojuka, un tad viņi sarīkoja idiotisku pļēgurošanu ar mazgadīgām personām. Pilnīgs absurds!

-   Paldies. Jevsejevs aizvēra papes vāciņus un piecēlās. Ja atļausit, es piezvanīšu rīt vai parīt, lai būtu lietas kursā…

-   Zvaniet. Varšavskis vienaldzīgi pamāja. Viņš jau domāja par ko citu.

Un arī Jevsejevs jau domāja par ko citu.

* * *

Daudzo ne visai patīkamo smaku jūklim, kas klejoja patoloģiskās anatomijas centra gaiteņos, neatlaidīgi lauzās cauri «Šanel» aromāts. Jura uzreiz noteica tā izcelsmes avotu uz soliņa gaitenī sēdēja pakupla dāma ar sārtu tirgones seju.

-   Irina Nikolajevna? Jura noskārta.

Dāma, nepacēlusi galvu, izklaidīgi pamāja. Viņas nercādu kažoks stipri kontrastēja ar kroņa dermatīnu uz sola virsmas, bet simpātiskajā sejā, kas liecināja par teicamu veselību un dzīvesprieku, gluži nereāli izskatījās melnie pusloki, kuros peldēja izmisušas un asarainas acis.

-   Un ko jums vajag? Pēkšņi līdzās parādījās precīza viņas kopija, tikai tāda kā vienkāršota, raupjāka un acīm redzami lētāka.

Jura sadabūja savu apliecību un parādīja.

-  Tad jūs jau esat ierosinājuši lietu? Kopija pacēla uzacis un ar skatienu ieurbās Jurā. Tas ir pareizi! Es tos restorānu darboņus, kuri tirgo viltotu šņabi, uzreiz liktu pie sienas. Un tos nejēgas ārstus arī pie viena… Pļēguru no komas pieceļ, vienmēr laipni! Bet te… Aizlaida pie tēviem un ko? Raķešu karaspēka pulkvedi! Stratēģiskas nozīmes cilvēku!… Kā to lai nosauc? Viņas balss, pacēlusies līdz sašutuma augstumiem, ar dobju atbalsi izskanēja gaitenī. Diversija, lūk, kas tas ir! Bet, ja diversija, tad pret viņiem arī jāizturas kā pret diversantiem!…

Garām aizgāja sanitārs ar lielu plastmasas konteineru rokā pat acu uz viņu pusi nepavērsis, klusi nozuda aiz sekcijas zāles durvīm. «Pieraduši,» Jura nodomāja. «Droši vien viņa te visu rītu ālējas.»

-   Stādieties, lūdzu, priekšā, viņš savukārt palūdza.

-    Esmu Sirotkina, Jekaterina Nikolajevna. Nelaiķa svaine. Viņas māsa… «Matrjoška», neatraudama pētīgo skatienu no Juras, pameta ar galvu uz Iras Katranovas pusi. Parādīt dokumentus?

-    Nevajag, es jums ticu. Jevsejevs, pagriezies pret Katranovu, pieskārās viņas plecam. Irina Nikolajevna, man pēc tam vajadzēs jūs iztaujāt.

-   Ja ko vajag, prasiet man! skaļi paziņoja Sirotkina, ar savu stāvu aizsegdama māsu. Iru nedrīkst aiztikt, viņai tāpat galva ir sajaukta, nekādā jēgā nevar tikt. Es visu zinu, es pastāstīšu, kā notika.

-   Kad būs nepieciešams, es aprunāšos ar jums, Jura sausi atbildēja un iegāja sekciju zālē.

Uz palodzes stāvēja veca magnetola, no kuras ar līksmu iesvilpšanos skanēja kaut kas krieviski tautisks. Ārsts patologanatoms sēdēja pie galdiņa, steigšus rakstīdams slēdzienu; viņam aiz muguras, bārstīdams īsas replikas pārgudrā mediķu slengā, stāvēja nodaļas vadītājs. Pirmīt redzētais sanitārs krāva savā konteinerā stikla burciņas, kuru saturs iekļāvās spektrā no asins sarkanas līdz zemes krāsai ar zaļganumiem.

Katranova ķermenis jau bija uzcelts uz braucamā galda un nostumts pie malas. Jura nenoturējās, pameta acis uz turieni izķidāts un pēc tam lieliem dūrieniem sašūts līķis un viss. Vai viņš dzīves laikā bija bijis pulkvedis, ģenerālis, deputāts vai klaidonis, tam tagad nebija nekādas nozīmes. Un gulēja viņš neērtā, saspringtā pozā, kas nebūt neviesa domas par mūžīgo mieru.

-   Acumirkli! Nodaļas vadītājs iemeta skatienu apliecībā un, atkal pievērsies galdiņam, nodiktēja vēl pāris frāžu.

-   Lietu izmeklē prokuratūra, viņš Juram paziņoja dažas minūtes vēlāk, it kā noslēgdams ilgu sarunu. Pie manis jau bija izmeklētājs. Es darīju zināmus mūsu secinājumus un apsolīju nākamnedēļ aizsūtīt aktu.

-   Prokuratūrai ir savi uzdevumi, mums savi.

Nodaļas vadītājs paraustīja plecus.

-   Neiebilstu. Tikai pagaidām nekādu mierinājumu nevaru jums sniegt.

-   Es nenācu pēc mierinājuma, Jura stingri sacīja, neslēpdams aizkaitinājumu, kādu viņā izraisīja apaļīgais vīriņš. Man ir vajadzīgs nāves cēlonis.

-    Jūsu izpratne par nāves cēloni nesakrīt ar medicīnisko, nodaļas vadītājs stiepa vārdus, lai to jēga drošāk sasniegtu Jevsejevu. Mēs saskatām miokarda infarkta pazīmes. Tā rezultātā iestājusies nāve. Taču jūs droši vien interesē infarkta cēloņi? Esmu redzējis pietiekami daudz izmeklētāju. Un viņi visi ir vēlējušies dzirdēt no manis juridiskus, nevis medicīniskus vērtējumus.

-   Vai viņš varētu būt noindēts?

Apaļīgais cilvēciņš noplātīja rokas, un viņa seja pauda daudznozīmīgo: «Ir daudz kas redzēts pasaulē, draugs Horācij!»

-  Ja viņš būtu parasts pacients, es teiktu nē. No pēkšņas sirds apstāšanās pasaulē ik gadus mirst tūkstošiem cilvēku. Jauni ļaudis, kuri ne ar ko citu, atskaitot iesnas, nekad nav slimojuši… Arī vientuļi vecīši, kuru dzīve vai nāve nevienu visā pasaulē neinteresē un kuri nevienam nav vajadzīgi. Lūk, skatieties pasaules čempions daiļslidošanā, divdesmit astoņi gadi… Pavlovskis esat dzirdējuši par tādu? Cik viņam bija varens lēciens, nenopriecāties!… Vai mūsu hokejists, leģionārs… uzvārdu neatceros, man hokejs nepatīk… Viņam vispār bija knapi pāri divdesmit, veselīgs zaļoksnis. Gāja uz treniņu, nokrita. Nomira, iekams bija sasniedzis zemi…

Jevsejevs sarauca pieri, un ārsts kļuva steidzīgs.

-   Jā, gadījumu bijis daudz. Taču FDD par tiem netika interesējies, radinieki necēla trauksmi, tāpēc visi šie nāves gadījumi mums veido parastu medicīnisko statistiku. Turpretī šajā konkrētajā gadījumā… Jo vairāk tāpēc, ka mirušais nāk no militārajām aprindām… Ekspresanalīze neliecināja, ka audos būtu indes. Pazīstamas indes. Taču to ir milzīgs daudzums vesels vagons un vēl mazliet. Turklāt viņš gandrīz diennakti nogulējis komā, klīniskā aina bija visnotaļ skaidra, indes neviens nav meklējis. Bet dažas indes divpadsmit stundās pilnīgi sadalās. Tā ka…

Nodaļas vadītājs atkal noplātīja rokas.

-   Diez vai ekspertīze ko rādīs… Un tā vilksies ļoti ilgi. Labākajā gadījumā mēnesi, pusotra.

-   Kas tie jums tādi par termiņiem? Jura izslējās un uzlūkoja ārstu no augšas uz leju. Pusotra mēneša laikā var apbraukt apkārt pasaulei, aizlidot uz Mēnesi un atpakaļ…

-    Vienīgi nevar paātrināt ķīmiskos procesus! nodaļas vadītājs viņu pārtrauca. Saprotiet mani pareizi, ekspertīze tiks veikta jebkurā gadījumā un ar vislielāko rūpību… Bet es jau tāpat redzu barības vads, kuņģis, gļotāda viss ir ideālā stāvoklī, asins sastāvs normāls. Saindēšanās ar nekvalitatīvu alkoholu, kā apgalvo tā histēriskā radiniece gaitenī, tas ir ārprāts, muļķība! Neiedomājama muļķība! Lai notiek, ļausim vaļu iztēlei, iedomāsimies kādu noslēpumainu izotopu… Taču fona nav! Un asinis arī… Nē.

-   Citiem vārdiem sakot, man jāpieņem, ka šis cilvēks izmeklēšanai visnepiemērotākajā brīdī ņēmis un nomiris sirds apstāšanās dēļ, Jura sacīja.

Ekspertu slēdzienā būs tieši šāda aina, ārsts viņam piekrita. Tiesa, tur nebūs ne vārda par to, ka ir veselas vielu grupas, kuras mūsu laboratorija vienkārši nav spējīga noteikt. Taču tā jau ir pašu augstāko tehnoloģiju joma, kura parastiem mirstīgajiem nav pieejama. Tie ir zinātnisko laboratoriju pētījumi, kuru budžets sniedzas miljonos un kuras nevar atrast nevienā katalogā, aizsardzība… slepenie dienesti. Bet mums atliek vien papildināt pēkšņo nāves gadījumu statistiku.

Jura bažīgi ievēroja, ka pa to laiku zālē bija iestumti divi palagiem pārklāti rati, uz kuriem kā papīra kapakmeņi bija novietoti nosmulēti vāki ar slimības vēsturēm, un patologanatoms ar asistentu, šķiet, gatavojās sākt nākamo sekciju. Laiks bija doties projām.

Gaitenī Jekaterina Sirotkina briesmīgi skaļi runāja pa mobilo telefonu kaut ko par advokātiem, maksimālo kompensācijas apmēru, morālo kaitējumu… Ira Katrano-

va sēdēja uz sola tajā pašā apātiskajā pozā.

* * *

Sakāmvārds «Labā roka nezina, ko kreisā dara» visā visumā nozīmē haosu, sajukumu un nestabilitāti. Taču izlūkošanā un pretizlūkošanā tas nozīmē normālu darba organizāciju, kas nodrošina šajā jomā tik nepieciešamo slepenību un konspirāciju.

Šifrētā telegramma no Arējā izlūkdienesta štāba mītnes, kas tika nolikta uz ģenerāļa Jefimova galda, bija īsa un neizteiksmīga:

«Avots «Mājā» ziņojis, ka saņemta informācija par raķešu poligona izveides projektu Krotovā Tihodonskas apgabalā. Avots «Klosterī» informējis, ka saņemtas ziņas par iespējamu krievu-ķīniešu sarunu pārtraukšanu Guandžou.» Departamenta priekšnieka paraksts, personiskais zīmogs.

Ģenerālis apmierināti pasmīnēja un nospieda iekšējo sakaru selektora taustiņu.

-   Kormuhinu un Jevsejevu pie manis.

«Māja» bija kodēts nosaukums CIP štāba mītnei Lenglijā, bet «Klosteris» nosacītā valodā nozīmēja Balto namu. Ārējā izlūkdienesta nezināmie aģenti pa kripatiņai vien vāca kopā FDD interesējošo informāciju. Kurš un kādā veidā to bija darījis, Jefimovam nebija svarīgi. Tāpat kā Iekšējam izlūkdienestam bija vienaldzīgi, kāpēc tieši šīs ziņas pieprasītājiem nepieciešamas. Toties šajā kabinetā nesaprotama, nekonkrēta un saraustīta informācija veidoja vienotu karalisko pasjansu.

Jefimovu pārņēma uzvaras prieks. Viņš nekad nebija uzvarējis loterijās, tējas kārbiņās netika atradis «zelta» kuponu, un pat kārtīs ģenerālim parasti neveicās, lai gan viņam piemita asa atmiņa un laba reaģēšanas spēja. Toties tagad viņš jutās kā spēlētājs, kurš atminējis laimējušās lozes sešciparu skaitli. Laimests, tiesa, bija pieticīgs pēc «Nord-Ost» notikumiem «Intūristā» atrastās kasetes lieta, protams, atvirzījās otrajā vai pat trešajā plānā… kaut gan grūtos laikos ir prieks pat par sīku uzvaru. Arī atminējis nebija pats ģenerālis, bet tas jaunais puisis Jevsejevs sakarīgs operatīvais darbinieks, malacis. Taču arī ģenerālis nebija viņā kļūdījies, tātad arī bija atminējis.

Kabinetā ienāca izsauktie, pie tam kapteinis Jevsejevs izturējās dabiskāk un drošāk nekā pulkvedis Kormuhins, kurš demonstratīvi pauda padevību priekšniekam un acīm redzami centās izpatikt.

-   Sēdieties, Jefimovs uzaicināja. Kuram mēs piespēlējām informāciju par poligonu Tihodonskas apgabalā un sarunu pārtraukšanu ar ķīniešiem?

Jevsejevs pielēca kājās.

-   Katranovam, biedri ģenerāli

Ģenerālis pamāja.

-   Tad nu tā informācija pa Katranova kanāliem sasniegusi amerikāņus visaugstākajā līmenī. Jefimovs uzlika roku šifrētajai telegrammai. Izdariet secinājumus, kaptein. Un plānojiet operācijas noslēgumu.

Jevsejevs lūkojās viņā, tik tikko valdīdams laimīgu smaidu.

-   Tieši tā. Sapratu jūs, biedri ģenerāl…

-   Viņš esot sapratis. Kormuhins nopūtās. Es atvainojos, biedri ģenerāl, bet, ja vecākie, hm… biedri nebūtu pateikuši priekšā, iegrūduši ar degunu…

-   Kā to lai saprot? Jefimovs savilka augšup uzacis. Personiski es neko netiku teicis priekšā kapteinim Jevsejevam. Viņš pats veiksmīgi veic meklēšanu…

-   Vienam no aizdomās turētajiem Migunovam dēliņš saposies ne vairāk un ne mazāk uz Parīzi! Kormuhins neatlaidīgi turpināja. Manuprāt, šim stažēšanās pasākumam jāpārvelk svītra, bet mūsu kapteinis nepiekrīt…

-   Mēs allaž tā esam rīkojušies, tas ir drošības pamatu pamats!

-   Laiki mainās, klusi ierunājās Jevsejevs. Un jaunajos laikos vecās metodes neder…

-   Lūdzu, te nu jūs redzat! Pulkvedis ar atmaskojošu žestu norādīja uz Jevsejevu, itin kā piedāvādams aplūkot tik tumsonīgu darbinieku.

-   Kāds puisis ir tas dēliņš?

-    Sīkumos neesmu iedziļinājies, pietiek jau ar pašu faktu, Kormuhins noburkšķēja.

-  Atļaujiet, biedri ģenerāl… Rodions Sergejevičs Migunovs ir krietns puisis, teicamnieks, ar lieliskiem raksturojumiem, zina valodas, saņēmis grantus Sorbonnā. Perspektīvs kadrs tālākai izglītībai kultūras apmaiņā. Tiešu pierādījumu pret viņa tēvu nav. Vēl jo vairāk, ņemot vērā pēdējo informāciju…

-   Kā tu nesaproti, ka tas ir pretēji visiem likumiem! gandrīz vai iekliedzās Kormuhins.

-   Vai viņam ir pieejama slepena informācija? Jefimovs vaicāja Jevsejevam. Nodaļas priekšniekam viņš nepievērsa uzmanību.

-   Nebūt ne. Itin nekādu režīma ierobežojumu.

-   Tad viss, lai brauc. Tagad patiešām ir citi laiki.

Ģenerālis pameta ar roku uz muti atvērušā Kormuhi-

na pusi.

-   Viss, viss. Darbi ir svarīgāki par vārdiem. Jāgatavo pierādošā bāze. Ejiet strādāt!

Izgājis no ģenerāļa kabineta, Jevsejevs tūlīt devās uz fonogrāfisko ekspertīžu kabinetu. Vecākā zinātniskā līdzstrādniece Dratjko vienatnē sēdēja pie monitora, kurā lēkāja vairākas nesakrītošas zigzagveida līnijas.

-   Labrīt, Ludmila Genadjevna, kapteinis Jevsejevs uzsvērti oficiāli sveicināja.

-   Sveiks, Jura! Tu no manis esi sācis vairīties, lingvoeksperte aizvainoti konstatēja un sagaidot piecēlās, piekārtojot frizūru un izaicinoši atmetot galvu. īsā virslūpa atklāja valgos zobus, piešķirot sejai gaidošu izteiksmi.

-   Ko tu runā, Lu… Ne prātā nav nācis.

Viņš zināja, ka zem tīrā, izgludinātā uzsvārča un visa pārējā Ludmilai Genadjevnai ir tumsnēja āda, tvirts sportistes augums un stingras meitenīgas krūtis. Bet virs kreisā ceļgala, aptuveni augšstilba vidū īsa balta rēta, tur savulaik krampjaini bija iekodies kaimiņu mopsis.

-   Vai neaiziesim kaut kur šovakar? Viņa uzsmaidīja. Es sen neesmu bijusi kino…

-    Šovakar diez vai sanāks… Domas par viņas kājstarpē karājošos mopsi mazināja cīņas sparu. Nevajadzēja viņai visu tik smalki attēlot.

-   Varbūt nedēļas beigās. Kas ir ar manu ekspertīzi?

Lu nopūtās.

-   Pagaidām nekas. Mēs vēl nekad neesam identificējuši balsis ar trīsdesmit gadu intervālu. Fonogrammā ir ļoti daudz izmaiņu, bet pēc tās kļūdas ar Rogožkinu neviens vairs negrib riskēt. Profesors Čakins uzskata, ka var noteikt balss galveno sastāvdaļu, kas paliek nemainīga visa mūža garumā. Taču šim nolūkam būtu jāizstrādā vesela datorprogramma.

-   Un tad?

-   Patlaban mēs ar to arī nodarbojamies. Taču, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, nav zināms.

-   Labi, paldies. Jura pagriezās uz durvīm.

-   Ienāc, piezvani, viņam aiz muguras noteica vecākā eksperte.

Vecākais sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs apakšpulkvedis Zvancevs bija līdz apnicībai pedantisks. Taču savu darbu viņš pārzināja un kratīšanu veica pēc visiem likumiem. Vienlaikus strādāja trīs grupas katrā bija operatīvais darbinieks, eksperts un divi pieaicinātie. Virtuve, saimniecības telpas un divas istabas jau bija pārmeklētas, taču nekas ievērības cienīgs nebija atrasts.

-   Nesaprotu, kā tā var, vai simto reizi atkārtoja noraudājusies Irina Katranova. Kas par spiegošanu? Viņš taču bija varonis, gaidīja ģenerāļa pakāpi… Visu mūžu strādāja līdz spēku izsīkumam, pat sirds neizturēja… Vēl neesmu paguvusi apbedīt, kad jau notiek kratīšana… Par ko man tā jācieš?

Cilvēciski viņu varēja saprast. Taču emocijas bija viens, bet darbs gluži kas cits. Tāpēc, beidzis darboties viesistabā, Jevsejevs ar savu grupu pārgāja uz guļamistabu. Zvancevs ienāca līdzi, ierasti dodams rīkojumus:

-   Skapis, veļa, palodzes… Ā-a-a, te ir puķes pārbaudiet puķpodus…

Jevsejevs izņēma no mapes kārtējo veidlapu. Viņa skatiens atdūrās prokurora lēmuma kserokopijā.

Lēmums par atteikumu ierosināt krimināllietu

«…2002. gada 4. novembrī no restorāna «Pirogovs» sestajā klīniskajā slimnīcā komas stāvoklī tika nogādāts Igors Vasiļjevičs Katranovs, kurš 5. novembrī, nenācis pie samaņas, nomira. Nāves cēlonis bija plašs miokarda infarkts.

Restorānā viņš bija uzturējies kopā ar saviem paziņām Semago un Migunovu, kuri apstiprināja, ka Katranovs bijis satraukts, nervozējis, sūdzējies par sāpēm sirdī, tomēr lietojis alkoholiskos dzērienus.

Viņa sieva I. N. Katranova paskaidroja, ka vīram bijušas nepatikšanas darbā, tādēļ viņš uztraucies, nervozējis, mājās sarīkojis ģimenes skandālu, kura laikā turējis roku sirds apvidū.

Tādējādi, veicot papildu pārbaudi, konstatēts, ka I. V. Katranova nāve ir vērtējama kā dabiska.

Sakarā ar minēto nolemju atteikt krimināllietas ierosināšanu nozieguma sastāva trūkuma dēļ.

Dienvidrietumu iecirkņa prokuratūras izmeklētājs, trešās pakāpes jurists A. A. Simakovs»

Tas viss bija dīvaini… Noskovs un Speranskis bija piezvanījuši Katranovam un miruši. Un arī viņš pats visai drīz aizgājis pie tēviem. Dīvaini…

-   Ir signāls! iesaucās eksperts, raudzīdamies uz elektronisko shēmu detektora sarkani mirgojošo lampiņu.

-   Kaut kur loga rajonā…

Izmeklētājs saspringa, un viņa mute vēl vairāk kļuva līdzīga vistas tūplim.

-   Vai nu puķēs, vai zem palodzes, Zvancevs pārliecināti noteica. Pasauciet namamāti!

-   Jā, pareizi, šajā puķpodā…

-   Pieaicinātie, nāciet tuvāk!

Pēc brīža izmeklētājs ar pinceti izvilka ar zemi notraipīto Ueškarti.

-   Vai varat paskaidrot, kas tas ir? viņš jautāja, un balsī skaidri bija saklausāma triumfējoša nots.

-   Nē-e-e… Irona nobālēja un lēni noslīga uz gultas.

-   Nē! Tas nav mūsu! Es pati to stādīju, pārstādīju un laistīju… Tikai vienu reizi palūdzu, lai Igors aplaista, pavisam nesen… Taču tas nevar būt… Viņš nav vainīgs!

Zvancevs pamāja.

-   Ļoti labi. Iesim uz virtuvi, un es to, ko jūs stāstījāt, pierakstīšu protokolā.

Un, vērsdamies pret Jevsejevu, piemetināja:

-   Turpiniet īpaši rūpīgi!

Konditorejā «Jula», kas atrodas Maroseikā, ir tukšs un kluss pusdienlaiks, absolūts miers. Daži nejauši apmeklētāji, sargs, bārmenis, bet pie attālākā galdiņa sēž eksotiska trijotne, izskatās pēc lellēm, kas aizmukušas no Karabasa Barabasa teātra. Tikai grūtsirdīgi romantiskā Pjero un sapņainās daiļavas Malvīnes viņu vidū nav te sapulcējušās vienīgi pragmatiskas sīkbūtnes. Lai gan, ņemot vērā mūsdienu vispārējo pundurtehnoloģiju modi, pareizāk būtu teikt nanobūtnes.

Puškinu jaunībā atgādinošs nanodžentlmenis ar iesauku Pūkainītis korektā uzvalkā, ar kaklasaiti un divas dekoltētas nanodāmas ar leļļu ģīmīšiem tumšmatainajai vārdā Elza, gaišmatainajai Inga.

Asi ieskanējās zvans. Inga izvilka no somiņas savu telefonu, kas atgādināja bērnu pūdernīcu. Ekrānā izgaismojās vārds «Johans», Inga parādīja to Elzai. Elza pārgrieza acis:

-   Atkal tas vecais klauns… Es esmu aizņemta, dari, kā zini.

Inga nospieda pogu «Atbildēt». -Jā.

-   Sveicināta, klausule saspringti ierunājās un noklepojās. Kā klājas?

-   Paldies, Inga atbildēja. Šodien mēs esam aizņemtas, Johan. Norunāsim uz nākamsvētdienu.

-   Labi, klausule negaidīti viegli piekrita. Un kur?

-   Tepat, kā parasti.

-   Ā-a-a… Tas bija Suharevska laukumā, ja?

Inga ieķiķinājās.

-   Jūs, Johan, redzams, viņreiz būsit pār mēru ieķēris. Maroseikā, «Julā». Kas noticis ar jūsu balsi?

-   Tiešām būšu par daudz ieķēris. Tā gadās, klausule nomurmināja. Jūs pašlaik esat tur?

-    Kāda jums starpība, Johan? Mēs visviens nestrādājam, Inga atkārtoja.

-   Nu-u, vienkārši interesanti… Varbūt nobraukšu garām…

-   Uz redzēšanos, Johan. Visu labu.

Inga salocīja telefonu un ielika somiņā.

-  Viņš šodien izklausījās tāds savāds, viņa atkal ieķiķinājās. Man šķiet, ka tomēr atspersies šurp.

-   Kas tur sevišķs, apkalposit uz ātru roku, nobubināja Pūkainītis no augstās glāzes ar apelsīnu sulu. Dāmas dzēra kokteiļus: Elza daikiri, bet Inga zemeņu «Margaritu».

-    Kāpēc vajadzēja teikt, ka esam šeit? Elza norūpējusies ieskatījās pulkstenī. Man pēc desmit minūtēm ir tikšanās…

-   Es neko neteicu, Inga iebilda.

-   Tu skaidri un gaiši pateici Maroseikā, «Julā»…

-   Bet nākamsvētdien! Tas taču neko nenozīmē! Pūkainīt, tu mūs vajadzības gadījumā piesegsi, vai ne? Inga centās satvert Pūkainīša sīko austiņu, bet viņš ērcīgi atvairīja tās roku un pielaboja frizūru.

-   Vai zināt anekdoti par niansēm? Tad klausieties…

Pēc ceturtdaļstundas, kad Inga bija pasūtījusi otru

kokteili, noklaudzēja durvis un uz sliekšņa materializējās kāds pilsonis neizskatīgā, slapjā mākslīgās ādas kažokjakā un spīdīgā trušādas cepurē.

-   Tavējais, vai? izbrīnīti apvaicājās Inga.

Elza atšiepa apakšlūpu un paraustīja plecus.

-   Nē, diez vai…

Cilvēks paspēra dažus soļus, apstājās pie bāra, skatīdamies zālē un pat it kā kaut ko ošņādams. Tad apņēmīgi tuvojās viņu galdiņam.

-   Kura nojums ir Inga? viņš jautāja.

-  Es esmu Inga, Pūkainītis drosmīgi nopīkstēja. Bet kas jūs pats būsit?

Pilsonis uzmeta viņam iznīcinošu skatienu un ar ie-

»

rastu kustību novicināja tumšsarkanu apliecību.

-   Leitnants Vasiļčuks, kriminālmeklēšana.

Tikai tagad apstulbušie liliputi ievēroja loga priekšā novietoto milicijas mašīnu un seržantu uniformā, kas sarunājās ar sargu.

-   Dokumentus, pilsonis noskaldīja.

Inga nedroši iesmējās. Būdama praktiskāka, Elza iebakstīja viņai ar elkoni sānā, attaisīja somiņu un pirmā izņēma savu pasi. Leitnants pavirši pāršķirstīja dokumentus un atstāja tos pie sevis. Uz Pūkainīti, kurš stiepa pretī savu invalīda apliecību, viņš pat nepaskatījās.

-   Celieties augšā, Vasiļčuks klusi nokomandēja draudzenes. Brauksit man līdzi.

-   Uz kurieni? painteresējās Inga, paklausīgi trausdamās lejā no augstā krēsla. Viņai patika stingra rakstura vīrieši. Pat šādā situācijā.

-   Uz prokuratūru, leitnants strupi atbildēja.

-   Par ko?! Inga iesaucās.

-   Mēs neko neesam izdarījušas! paziņoja Elza.

-   Taisieties, un braucam, letnants pavēlēja, nepievērsdams uzmanību abu teiktajam.

Pēc kāda laika pilsonis trušādas cepurē ieveda draudzenes rajona prokuratūras ēkā un pieklauvējis atvēra durvis, pie kurām bija plāksnīte «Izmeklētājs V. P. Treskovs». Miniatūrās daiļavas bažīgi pārkāpa slieksni, kas šķīra viņu pagājušo dzīvi no nākamās.

Kabineta saimnieks izrādījās pilnīgs pretstats viņu neizskatīgajam pavadonim.

-  Tā-ā-ā, meitenes, jautri iesāka Treskovs, čaukstoši, kā naudu skaitīdams, pārlapodams pases.

-    Sen sapņoju ar jums iepazīties!… Tā-ā-ā… Jeļena Borisovna Bubnova, dzimusi septiņdesmit piektajā gadā.

Oho! Bet izskatāties tā, it kā būtu dzimusi pirms gadiem piecpadsmit!… Ineša Vladimirovna Kačuro, dzimusi septiņdesmit otrajā gadā. Labi esat saglabājusies, Ineša Vladimirovna, apsveicu!… Un mans vārds ir Vadims Petrovičs! Mēs nu būtu iepazinušies. Tālāk mums stāv priekšā patīkama un lietderīga saruna. Ceru, ka būsit pilnīgi atklātas…

Viņš bija tukls un sārts, šis Treskovs, ap diviem metriem garš, tā ka, pat sēdēdams krēslā, viņš pacēlās pāri Elzai un Ingai kā kalnu klints, taču viņa sejas izteiksme bija tāda, ka viņš, šķiet, teju piemiegs ar aci drosmi zaudējušajām draudzenēm un piedāvās iedzert pa mēriņam.

-   Kas mums ko runāt? Draudzenes nesaprata.

-   Kā kas? Treskovs brīnījās. Par jūsu problēmām! Vai varbūt jums tādu nav?… Itin nekādu?

Elza un Inga neizpratnē saskatījās un neko neteica.

-   Labi. Treskovs nenoskuma. Nāksies šo to atgādināt… Vasiļčuk! viņš skaļi uzsauca. Aizved aizdomās turēto!

Kabinetā ienāca pirmītējais neizskatīgais pilsonis un aizveda Elzu nezin uz kurieni. Kad viņi bija prom, Treskovs nolika uz galda plastikā iekausētu zeltoti sārtu vizītkartīti ar vārdu «Inga» un diviem telefona numuriem.

-   Jūsējā?

-   Manējā, Inga sacīja. Kur jūs to ņēmāt?

-  Redziet nu! Treskovs pasmaidīja un kaut ko pierakstīja uz papīra lapiņas. Bet vai šo cilvēku pazīstat?

Uz galda nogūla fotokartīte 3x4, kurā bija redzams iesirms, patukls kungs.

-   Tas taču ir Johans, Inga uzreiz pazina. Viņš nesen man zvanīja…

-   Hm, Johans, jūs sakāt… Treskovs savilka augšup uzcis par zīmi, ka ir sapratis, un atkal kaut ko pierakstīja. Kad iepazināties? Cik bieži tikāties? Kur? Kādā nolūkā? Kad redzējāties pēdējo reizi?

Inga dažos vārdos aprakstīja īso pazīšanos ar padzīvojušo rakstnieku, kas balstījusies pirmām kārtām uz viņas interesi par modernās literatūras procesu.

-   Kādas viņa grāmatas esat lasījusi? Treskovs painteresējās.

-   Nu-u… Dažādas. Galvenokārt par mīlestību, Inga paziņoja.

-  Ak par mīlestību! kā atbalss atsaucās visu saprotošais Treskovs.

-   Pajautājiet viņam pašam! Inga deva padomu. Viņš jums visu pastāstīs. Vecis uz goda!

Treskovs pamāja un nez no kurienes izvilka vēl vienu attēlu. Inga uzmeta tam skatienu, sadrūma un atbīdīja nostāk. Tad vēlreiz paskatījās, jau vērīgāk, un skatījās ilgi.

-   Bet vai šo cilvēku jūs pazīstat? virs viņas noskanēja Treskova jautājums.

-   Nu-u… Tas taču arī ir Johans… Inga atbildēja. Tikai te vinš… It kā būtu miris. Bet tas nevar būt, viņš man

» ' t

pirms kādām četrdesmit minūtēm zvanīja, gribēja tikties.

Izmeklētājs jau grasījās iebilst, kad durvis atvērās un kabinetā, nesdams palielu čemodānu, ienāca plikpaurains tips, kuru Treskovs acīmredzot ar lielu nepacietību gaidīja.

-    Tur jau nāk Antons Genadjevičs, mūsu krimināleksperts! Treskovs stādīja priekšā ienācēju, žigli vākdams no galda papīrus. Mūsu pieredzes bagātais un cienījamais Antons Genadjevičs!

Eksperts kaut ko zem deguna nomurmināja un uzcēla čemodānu uz galda. Kad viņš to atvēra un sagatavojās darbam, kabinetā izplatījās svaigas tipogrāfijas krāsas aromāts.

-   Dod šurp rociņas, skaistulīti

Inga pastiepa manāmi drebošās plaukstas. Antons Genadjevičs pa vienam piespieda sīkos pirkstiņus ar krāsu piesūcinātam zīmogspilventiņam, bet pēc tam parullēja katru no labās uz kreiso pusi kvadrātiņos speciālās veidlapās.

Ar lupu aplūkojis nospiedumus, Antons Genadjevičs skaļi nosmīkņāja un sacīja:

-   Nu ko es teicu! Kur ir otra?

-   Kopā ar Vasiļčuku otrpus sienas, Treskovs atbildēja. Vai tev ies ilgi?

-   Aptuveni stundu, Antons Genadjevičs atteica, paņēma savu čemodānu un aizgāja.

-   Bet jūs sakāt neesot problēmu! Treskovs maigi uzsmaidīja Ingai, atvērdams mapi ar kaut kādiem papīriem. Tās ir vienmēr, Ineša Vladimirovna. Arī man ir problēmas. Bet jums vēl jo vairāk!

-   Es neko nesaprotu, Inga apjukusi sacīja, slaucīdama tievos pirkstus greznā lakatiņā.

Caurspīdīgais, sasmaržotais audums piesūcās ar eļļainu melnu krāsu. Tagad lakatiņu varēja vienīgi izmest, taču atkritumu urnas nekur nebija, un Inga sažņaudza to sasvīdušajā dūrītē.

-   Tūdaļ visu sapratīsim! izmeklētājs viņu uzrunāja. Antons Genadjevičs saskaitīs jūsu cilpiņas un līkumiņus, un viss noskaidrosies. Tikai varbūt netērēsim laiku velti un jūs pastāstīsit, kā abas ar draudzeni nomušījāt savu Johanu? Un par ko?

* * *

-   Uzskatiet, ka es derības esmu vinnējis. Ivans Vladimirovičs Varšavskis piebīdīja Jevsejevam ievērojami uztūkušu mapi ar lietu. Kā teicu, tā arī notika. Jūsu večuki draiskojās ar prostitūtām, un te nu ir rezultāts. Bubnova un Kačuro vai šie uzvārdi jums kaut ko izsaka?

-   Nē, Jura atbildēja.

Viņš atvēra mapi. Pirmais, ko ieraudzīja, bija pavisam jaunu meiteņu brunetes un blondīnes standarta fotouzņēmumi profilā un pretskatā. Dīvainas fotogrāfijas.

Pirmajā acu uzmetienā bērni, ieskatoties vērīgāk, pieaugušas sievietes. Nekādas skaidrības…

-   Viņas tos nogalinājušas?

-   Viņas gan, prokurors apstiprināja.

-   Cik viņām gadu? Netieku gudrs… Jura gurdeni ieminējās. Četrpadsmit? Piecpadsmit?

-   Kļūdāties. Vienai ir pilni divdesmit septiņi, otrai trīsdesmit. Abas sirgst ar hipofizāro nanismu…

-   Ko tas nozīmē?

-  Viņas ir liliputes. Otrās grupas invalīdes. Tas viņām netraucē strādāt par elitārām prostitūtām par sešsimt dolāriem stundā. Nav slikti? Es nezinu neviena cita gadījuma, kad invalīdes pelnītu tik lielu naudu ar prostitūciju…

Prokurors pasmīkņāja.

-   Kāpēc tad viņas nozaga alkoholu un vecus kankarus, ja saņem tādu algu? Jura jautāja, šķirstīdams nopratināšanas protokolus. Jūs runājāt par nabadzīgu, badīgu jaunatni…

Varšavskis samiedza acis pret logu, paraustīja plecus, sak, kas gan dzīvē negadās.

Jura turpināja šķirstīt.

-   Vai viņas jau atzinās? Restaurēja nozieguma ainu?

-    Tas nekur nepaliks maķenīt pasēdēs un visu izstāstīs. Dzīvoklis pilns «pirkstiņiem», prokurors stāstīja. Daudz mazu nospiedumu, it kā bērnu. Tikai dažiem papillārās līnijas jau pilnīgi izveidojušās kā pieaugušiem cilvēkiem. Mūsu eksperts uzreiz pateica strādājuši vai nu Dauna slimnieki garīgi atpalikušie, viņiem mēdz būt tāds zīmējums, vai liliputi. Treskovs neticēja, visu laiku ņirgājās, sak, kāpēc ne dresētas šimpanzes? Pēcāk sāka pārbaudīt numurus uz vizītkartes, kuru atrada pie Speranska, un sadzina pēdas šīm te…

-   Ko saka ekspertīze?

-   Apstiprina. Varšavskis uzsita pa galdu ar smago plaukstu. Tic ir viņu «pirkstiņi», viss sakrīt. Uz ledusskapja durtiņām, uz spoguļa vannas istabā, daži uz skapja pulējuma… Pārējos atstājuši citi cilvēki, vismaz trīs. Arī viņus atradīsim, nekur šie nespruks. Tur darbojas vesela eskorta aģentūra ja to labi papurinātu, atklātos vēl daudzas laupīšanas, varbūt pat līķi…

Prokurora acis iznira no smago plakstu apakšas. Viņš pasmaidīja.

-   Tikai nekāda imitācija, nekāda sarežģīta motivācija, nekāda izsmalcinātība tur neatklāsies. Simtprocentīgi!

Var jau būt, ka viņam taisnība. Taču ar spiegošanu saistītās lietās aizvien ir gan otrais, gan trešais plāns…

Jura uzmanīgi izlasīja Bubnovas un Kačuro nopratināšanas protokolus. Elitārās liliputes noliedza līdzdalību slepkavībā, toties sīki izstāstīja, kā pavadījušas laiku, godprātīgi uzskaitīja, ar ko tikušās, aģentūras darbiniekus, klientus, draugus. Viņš pārrakstīja savā bloknotā visus kontaktus, lai pārbaudītu, vai šis daudzums nepārklājas ar «Dičkovas trijotnes» paziņu daudzumu, pirmām kārtām Katranova. Aizķērās pie astoņpadsmitā un deviņpadsmitā numura.

-   Kas tie tādi Mežainis un Sesks? Kādi ir viņu īstie vārdi?

-   Piķis viņu zina. Varšavskis atmeta ar roku. Viņiem ar slepkavību nav nekāda sakara. Jūs taču lasījāt liecības nejauši paziņas, uzprasījušies pārnakšņot, iekūlusies kaut kādās nepatikšanās. Kādās to prostitūtas nezina, vārdus arī ne. Zina tikai, ka digeri. Tie, kuri lodā apakš zemes kanalizācija, visādas ejas… Mums gar viņiem nav nekādas daļas.

-   Viņi lūguši Bubnovu iepazīstināt ar kādu Bruno Allegro. Cirka liliputu, cilvēku-lodi. Vai noskaidrojāt, kas viņš tāds ir?

y

-   Kam mums tas Bruno vajadzīgs? Prokurors viegli paraustīja plecus. Mēs taču nevaram noskaidrot itin visus. Viņš arī nekādi nav saistāms ar slepkavību…

Ko lai saka loģiski. Digeri, digeri, pazemes klaiņotāji… Nezin kāpēc prātā ienāca skeneris-raidītājs Kolpakovā, grupas «Tunelis» bojāeja. Svešinieks, kurš maskējās un pārzināja ieročus. Taču tas bija no pavisam citas operas…

Jura pateicās, ielika bloknotu kabatā un atvadījās.

* * *

«Dičkovas trijotnes» un Bubnovas un Kačuro kontaktu pārklāšanās pārbaude nedeva nekādus rezultātus. Iznāk, ka veiksmīgās, labi koptās liliputes, kuru apģērbi maksāja vairākus tūkstošus dolāru, būdamas pie skaidras saprašanas, nožmiegušas nelaimīgos večukus, lai nočieptu DVD pleijeri, videomagnetolu, pāris pudeļu liķiera un konjaka, apnēsātas džinsas, ādas jaku, portfeli un vēl citus krāmus. Zaudējumu aptuvenā summa divdesmit tūkstoši rubļu, mazāk, nekā draudzenes nopelna vienā izsaukumā… Pastrādājušas bezjēdzīgu dubultslepkavību un aizgājušas, atstādamas vizītkarti un veselu nospiedumu kolekciju. Gatavais murgs!

Varbūt Speranskis glabājis sevišķi lielu naudas summu? Piecdesmit, simt, divsimt tūkstoš dolāru honorāru par pēdējo grāmatu… Taču izdevniecība šādus minējumus neapstiprināja, un citu ienākumu Amerikānim nebija.

Varbūt Bubnovai un Kačuro vienkārši prātiņš bija nošķiebies? Vai viņas atradušās narkotiku iespaidā? Vai viņas saniknojusi kaut kāda cietušo rīcība? Visādi taču mēdz gadīties… Tikai kā viņas iznesušas mantas un aparatūru? Kā ar savām sīkajām roķelēm savilkušas cilpas ap iemidzināto vīriešu kaklu? Nē, te kaut kas nerīmējas!

Liekot roku uz sirds, Juram vajadzēja sev atzīties, ka patiesībā viņam bija vienalga, kurš noslaktējis Speranski un Noskovu, liliputes, milzes vai vēl kāds cits. Viņš neloloja siltas jūtas pret šiem večiem, kas tik maz atgādināja viņa tēvu, tēvoci un citus ģimenes vīriešus.

Speranskis bija patmīlīgs, nežēlīgs, miesaskārs un cinisks. Noskovs kašķīgs divkosis, kuram piemita kastrāta piespiedu askētisms…

Taču tam visam nebija nozīmes. Viņi ilgus gadus ar sirdi un dvēseli bija kalpojuši Sistēmai. Nogalināti nebija vis izvirtīgi perdeļi, kā uzskatīja Varšavskis. Nogalināti bija FDD aģenti, kuru kurators bija kapteinis Jevsejevs. Vienalga, vai tie viņam patika vai ne. Viņš bija par tiem atbildīgs. Un, ja nebija pratis pasargāt, tad viņa pienākums bija atriebt viņu nāvi, tik pēkšņu, muļķīgu un demonstratīvi neķītru. Un šajā demonstratīvismā slēpās vēl kas, kāda shēma, kurā liliputes acīm redzami neiekļāvās.

Jevsejevs kārtējo reizi piezvanīja Varšavskim.

-   Dodiet komandu izmeklētājam, lai viņš kopā ar mani vēlreiz veic Speranska dzīvokļa apskati. Es uzlikšu pudeli konjaka par izšķiesto laiku.

Prokurors pavīpsnāja.

-   Visa jūsu konspirācija vējā, ko? Ja jau FDD lūdz un vēl piesola konjaku… Lai gan lieta nav tā vērta.

Pēc divām stundām jau zināmajā kāpņu telpā kā tornis milzīgais Treskovs noņēma atslēgas caurumam pārlīmēto papīra lenti ar prokuratūras zīmogiem.

-   Lietu var uzskatīt tikpat kā par pabeigtu… Kas tur vēl ko skatīties? viņš brīnījās, slēgdams vaļā daudzās slēdzenes. Viss ir zinātniski pierādīts, no saviem pirkstiem neviens vēl nav varējis atteikties. Un tās mauķeles ja ne rīt, tad parīt sāks runāt, kur šās spruks… Būtu labāk manā kabinetā izdzēruši to jūsu konjaciņu!

-   Vai tad jums ir konjaka glāzes? Jura vaicāja, lūkodamies apkārt un ošņādams piesmakušo gaisu priekšnamā.

-   Kādam velnam kaut kādas īpašas glāzes? jautri brīnījās Treskovs. Dzersim no mazajām šņabja glāzītēm, sievietes divdesmit trešajā februārī visiem uzdāvināja… Vai tad nedrīkst?

-   Drīkst, Jura izklaidīgi attrauca un izvilka no portfeļa «Ararat» pudeli. Tikai efekts ir pavisam citāds. Zūd konjaka garša, paliek vien alkohola dullums. Bet šeit dzer vienīgi no īpašām glāzēm. Pareizāk dzēruši…

Viesistabā bija paguvuši sakrāties putekļi, ciklamenas podos uz palodzes bija novītušas, un tikai vēderainais kaktuss, šķiet, jutās labi un pat bija atvēris koši sarkanu ziedu. Jura piegāja pie loga un paraudzījās laukā. Paskatījās uz savu attēlu, uz Speranska mitekli spoguļattēlā sev aiz muguras. Bijušo mitekli. Tagad tā bija divu nežēlīgu slepkavību vieta. Aizspogulija.

Kapteinis Jevsejevs iebakstīja puķpodā ar speciāli līdzpaņemtu irbuli, tad notīrīja to ar pirkstiem. Aptaustīja palodzi. Ievēroja kaut ko aiz apkures radiatora, pieliecās, pabakstīja ar irbuli un izvilka vecu kabatlakatu.

Treskovs izbrīnīti atkāra apakšlūpu. Par spīti savai jaunībai, drošībnieks izdarīja to, līdz kam netika aizdomājusies visa viņa vadītā operatīvās izmeklēšanas grupa. Lūk, ko nozīmē komitejas dresūra! Viņš pamētāja plaukstā pudeli.

-   Varbūt vispirms ierausim?

Taču Jura nepievērsa viņam uzmanību. Patlaban viņš atgādināja pēdu dzinēju suni, kas aizrautīgi seko pa pēdām.

Uz grīdas tā arī bija palikuši lipīgi alkohola plankumi; paklāja stūris, kur orģiju laikā tikusi nomesta un izsmērēta torte, pārklājies ar trīsošu pelēku pelējumu.

Plauktiņš, disku turētājs, tukši aparatūras statņi. Uz gludajām virsmām melni kontrastpulvera plankumi eksperta darbošanās pēdas. Pēc idejas viss te bija vairāku cilvēku vairākkārt pārlūkots. Taču tas neko nenozīmē. Tieši tas viņiem tika mācīts akadēmijā.

Kabinets plašs, komfortabls, ar lielu rakstāmgaldu un ērtu klubkrēslu. Grāmatplaukts. Uz biezām muguriņām viena autora uzvārds paša Speranska. Uz galda dators, ar kuru visas šīs grāmatas tikušas sarakstītas.

Plaukti, monitors un klaviatūra arī notriepta ar melno pulveri.

Juras uzmanību pievērsa spīdīga figūriņa stūrains, muskuļots atlēts uz stieņa. Ar savu stilu viņš atgādināja pieminekli kosmonautiem Ļeņina prospektā. Jura paņēma lietiņu rokā, apskatīja no visām pusēm. Uz pamatnes iegravēts uzraksts «Rūpnīca «Metālštamps». 1969. gads». Viņš nospieda pogu. Vingrotājs apgrieza «saulīti» vienu reizi, divas, trīs un sastinga ar galvu uz leju. Baterija bija izlādējusies.

Guļamistaba, bibliotēka. Tabakas lapu aromāts no ģērbtuves. Virtuve, kur Treskovs sūc «Araratu» no pareizas, vēderainas glāzes.

-    Piebiedrojies, kaptein! priecīgi uzsauc Treskovs. Garša tiešām pavisam cita!

Šeit, virtuvē, atrodas vēl viena videomagnetola, to acīmredzot nav varējuši aizstiept. Putekļainajā ekrānā atspīd platais Treskova pakausis ar tam šķērsām pāri iegūlušos varenu krunku.

Jura piegāja un nolika vingrotāju uz galda.

-   Kas tas tāds? Izmeklētājs iespieda viņam rokā glāzi.

-   Sena rotaļlietiņa. Kad tā tika izgatavota, manis vēl nebija pasaulē.

-  Jā, tolaik tādi nieciņi bija iecienīti. Man uz galda stāv pārliekamais kalendārs dzelzs, niķelēts, tāds smags… Tam arī ir jau kādi četrdesmit gadi palicis no senčiem. Vēl aizvien normāli darbojas, bet maksāja kapeikas… Arī tērauds īsts nav nožņaugušies. Nu, aiziet, par uzvaru!

Vini iedzēra.

1

-   Es gribu to paņemt, Jura sacīja. Vai drīkst?

Treskovs paraustīja plecus.

-   Zināms. Materiālas vērtības tam krāmam nav, arī mantinieku nav visviens izmetīs laukā. Ierausim vēl vienu.

-   Man pietiek. Jura pārvilka pirkstu putekļainajam ekrānam. Un kas te ir iekšā? Vai skatījāties?

-    Visu izskatījām. Desmitiem disku un kasešu mētājās. Porņuki vien. Nevis rakstnieka dzīvoklis, bet īsts izvirtību perēklis. Galvenokārt ņēmies ar mazgadīgajām… Tiesa, to otru sabiedrības pētnieku nekur neredz…

Treskovs piemiedza ar aci.

-   Vai gribi, iedošu pārīti kasešu, lai vari iepazīties?

Jura papurināja galvu.

-   Nē, mani interesē kas cits…

Viņš sameklēja pulti, nospieda taustiņu ar trīsstūri. Ekrāns atdzīvojās, un līdz ar to pēkšņi atgriezās dzīvē arī Ivans Iļjičs Speranskis kails, nosvīdis, ar baltu, ļumošu vēderiņu un no uzbudinājuma spalgu balsi, ne pa jokam iekarsis kaislē pret divām meičām, kuras locījās viņa priekšā uz ceļiem, it kā pildīdamas kādu sarežģītu pantomīmu.

-   Lūdzu, te nu ir! Treskovs iesaucās. Rakstnieks vāc materiālu kārtējai grāmatai! Vai nav viens izvirtīgs kuilis? Kur ir viņa morāle?

Taču morāle Jevsejevam pašlaik nebija prātā, toties ļoti ieinteresēja detaļas. Pazīstamais, rūtainais dīvāns, pa'zīstamais zilais paklājs ar sarkanu ornamentu… To visu viņš nesen tika redzējis…

Ivans Iļjičs, itin kā juzdams skatītāju auditorijas uzmanību, pēkšņi pavērsa pret viņu pietvīkušo seju un smiedamies sveicinot pamāja ar roku.

Treskovs skaļi norija malku.

-   Lops!

Jura pēkšņi aptvēra to visu viņš nupat tika redzējis blakus istabā.

-  Viesistabā ir slēptā kamera, viņš sacīja. Kaut kur augšā. Ejam!

Starp griestiem un grāmatplauktiem pie ziemeļu sienas bija no lejas neredzama sprauga, kur iespējams iebāzt sērkociņu kastīti. Taču sērkociņu vietā tur atradās kompakta platleņķa vebkamera. Tieši tāda pati sprauga bija arī pie dienvidu sienas, tajā bija paslēpta otra kamera.

Par laimi, Speranskis neizmantoja bezvadu sakaru sistēmu, tāpēc Jura ātri noteica slēptuves atrašanās vietu gandrīz pilnīgi tukšā sekretārā, kur glabājās tikai pāris vecu žurnālu, apakšējā plauktā bija iedobums, un tajā bija paslēpts plakans dators.

-   Tas tik ir ko vērts! Treskovs izsaucās. Viņš vairs nejutās kā izmeklēšanas metrs. Un līdz galam visu arī vēl nebija sapratis.

Jevsejevs atvēra vāku dators bija ieslēgts un acīm redzot bija darbojies visas šīs dienas. Ekrānā mirgoja sarkans taimera lodziņš ar uzrakstu «01:30 a. m. Record succesfully finished. Saue and previeiv now?»

-   Ko tas nozīmē? Treskovs vaicāja.

-   Ieraksts pabeigts pusdivos naktī, Jura atbildēja.

-   Kāds ieraksts?

Jura neatbildēja. Viņš pavirzīja kursoru pie lodziņa «OK» un ieklikšķināja. Ekrāns satumsa, tā apakšējā daļā parādījās atskaņotāja virtuālās pogas. Labajā stūrī datums 02.11.2002, 22:02…

«Slepkavības diena,» Jura pie sevis automātiski fiksēja. «Tikai kāpēc ir tik tumšs?»

Bet tad ekrāna kreisajā malā uzzibsnīja gaisma, bija dzirdamas balsis, parādījās neskaidras figūras.

-  Viss skaidrs. Priekšnamā iededzināja gaismu. Jura atviegloti nopūtās.

Gaisma iedegās arī viesistabā. Speranska smagnējais stāvs nesteidzīgi pa diagonāli šķērsoja istabu, aizgāja līdz logam. Atgriezās. Satraukti iekliedzieni. Durvīs parādījās vēl divi stāvi, šķietami tērpti bāli dzeltenos triko. Nē, gluži kaili. Meitenes. Skuķēni. Vienu no viņām, rudmataino, Jura noteikti bija redzējis iepriekšējā ierakstā. Viņa velk sev līdzi pretī stīvējošos Noskovu. Profesors ir bez krekla, izspūrušiem matiem, gļēvi eiforisku sejas izteiksmi. Viņš izskatās piedzēries. Pakrīt. Visi sagāžas kaudzē. Spriežot pēc visa, arī meičas kaut kur ir paguvušas piesūkties. Viena izģērbj neveikli pretojošos

Noskovu, otra palīdz no drēbēm atbrīvoties jautri zvaigājošajam Speranskim.

-   Tās taču nav liliputes! atskanēja Treskova balss. Tas nav īstais!

«Nē, biedri izmeklētāj, tas tieši ir visīstākais!» domā Jura.

Drīz vien parādās trešā meiča, tērpusies džinsās un svīterī, plecīga, seju slēpj uz pieres krītošo matu ēna. Izskatās, ka viņa nemaz negrasās izģērbties. Krēslā atzvēlies Speranskis tam klēpī spiegdama savu kājstarpi gar viņa ceļiem ritmiski kustina rudmate aicina viņu pievienoties vispārējai jautrībai. Plecīgā iziet, tad atgriežas ar pudeli un glāzēm. Salej, vienu glāzi klusējot iespiež rokā Noskovam, otru Speranskim. Pēkšņi iecērt pliķi otrajai meičai, kura apātiski sēž līdzās Noskovam. Tā, līdzīgi uzvelkamajai lellei, sāk rupji un tīri mehāniski večuku glāstīt.

Jura patina ierakstu uz priekšu. Televizors viesistabā dārdēja pilnā sparā. Noskovs kā dejodams klīda no vienas sienas pie otras, tad nolaidās uz grīdas ar seju pret paklāju, it kā zaudēdams samaņu. Skuķes spurkdamas ķēpāja viena gar otru tortes gabalus; plecīgā stāvēja, atspiedusies pret durvju stenderi, vēroja. Speranskis sēdēja turpat kur pirmīt un bļāva, no jauna piedāvājot viņai izģērbties un taisīt viņam minētu. Beidzot plecīgā atrāvās no stenderes, paņēma no galda pudeli, piegāja rakstniekam klāt un atvēzējusies iegāza viņam ar pudeli pa galvu. Skaidri bija dzirdama trula skaņa, uz visām pusēm pašķīda stikla lauskas, kāds iespiedzās, bet Speranskis lēnām noslīdēja no krēsla…

-   Ko tad tas nozīmē?! atjēdzies ierunājās Treskovs, kad plecīgā sāka ar vadu žņaugt Speranski, bet viņas draudzenītes uzmeta cilpu Noskovam kaklā. Iznāk, ka liliputes jālaiž vaļā? Bet lieta jau bija tikpat kā galā… Kāpēc es nācu tev līdzi?

-   Laikam jau patiesības labad, Jura atbildēja.

Mīkla bija atminēta, taču atminējums nebija tāds, kā viņš bija cerējis. Tātad otrā plāna šajā slepkavībā nav. Parasta krimināllieta, nejaušība.

-   Nūja, protams… Patiesības labad, skaidra lieta… Izmeklētājs pamazām atdzīvojās kā bokseris, kurš atjēdzas pēc nokauta. Liliputes palaidīšu vaļā, šīs sīkaļas apcietināšu. Toties tagad man ir dzelžaini pierādījumi! Rīt atvedīšu pieaicinātos un iegrāmatošu visu to draņķību…

-   Rīt?!

-   Bet kad gan vēl?

-   Pēc desmit minūtēm, Jevsejevs stingri sacīja. Aizejiet līdz kaimiņu dzīvokļiem, bet es te pasargāšu…

Kā par brīnumu, kā tornis milzīgais Treskovs izpildīja pavēli.

* * *

Visus trīs nejaušas sagadīšanās dēļ guldīja zemē vienā un tajā pašā dienā.

Katranovu Varoņu alejā, svinīgi, orķestra pavadībā, pulētā zārkā ar vienreizējo mikroliftu, ar pienācīgu militāro godu izjustām priekšnieku runām, aizkustinošiem kolēģu vārdiem un trim komandanta vada zalvēm. Lai gan šķietami godpilno ceremoniju apņēma nelāgu baumu plīvurs, tomēr uz āru nekas neparādījās un oficiālo procedūru acīm redzami neietekmēja. Sergejs Migunovs teica siltus vārdus par savu labāko draugu un stāvēja sabozies un uzkumpis, rokas civilā mēteļa kabatās sabāzis. Svetlana ar sausām, slimīgi spīdošām acīm stāvēja līdzās; kad nogranda pirmā zalve un pulētā kaste lēni slīdēja lejup, viņa iebāza nosalušo plaukstiņu vīra kabatā un noglaudīja viņa dūrē sažņaugtos labās rokas pirkstus. Tieši ar šo roku viņš iedarbināja «adatu», lai gan tādas detaļas viņa, protams, nezināja.

Speranski un Noskovu kā vientuļus klaidoņus apraka kapsētas attālākajā stūrī. Ne orķestra, ne runu, ne sērojošu draugu itin nekā. Smagie dēļu zārki, apsisti ar lētu, sarkanu audumu, nobūkšķēja bedrē, kuras dibenā bija sakrājies ūdens, tajā sabira gaišdzeltena drupana zeme. Vienīgais cilvēks, kurš piedalījās šajā necilvēcīgajā procedūrā, iedeva kapračiem pa šņabja pudelei, pagaidīja, kamēr viņi aiziet, un arī pats pacēla pie lūpām pudeli par grēcīgo dvēseļu vieglām smiltīm.

Jūs uzticami kalpojāt Sistēmai un pildījāt valstiski svarīgus uzdevumus, viņš klusi sacīja, vairīdamies patētikas un patosa. Jūs neapšaubāmi bijāt noderīgi valstij. Dusiet mierā!

Un izlēja tik tikko aizsākto pudeli uz svaigajām smilšmāla kopiņām. Šņabi kapteinis Jevsejevs bija nopircis par savu naudu.

Viņu slepkavas uzgāja ātri plecīgās meičas fotogrāfija atradās RIeP kartotēkā, kur viņa bija uzskaitē par kautiņiem, zādzībām un bēgšanu no mājām. Nadja Krilova, sešpadsmit gadu, astotās klases otrgadniece. Šā gada sākumā bijusi lieciniece Viktora Linusa lietā, kurš tika notiesāts par mazgadīgu personu pavešanu un izvirtību perēkļa turēšanu. Tēvs, otrās grupas invalīds, atrodas uzskaitē pilsētas narkoloģiskajā dispanserā. Veicot kratīšanu mājās, tika atrasts Speranska DVD atskaņotājs, viņa džinsas un divas pudeles «Maraskino» no viņa kolekcijas. Kaimiņam atsavināja Nadjas pārdotu ādas jaku un uzdāvinātu cigarešu etviju ēzeļa veidolā. Ar vārdu sakot, pierādījumu bija pilnīgi pietiekami.

Krilova viegli visā atzinās un nodeva sabiedrotās četrpadsmit gadu vecās Ļenu un Katju. Arī viņas, noskatījušās ierakstu, neliedzās un atzinās banālajā sazvērestībā ar mērķi aplaupīt bagāto rakstnieku. Nodomu nogalināt visas noliedza, sak, tas notika pats no sevis… Advokāti jau no paša sākuma spieda uz meiteņu grūto dzīvi, kā arī cietušo amorālo uzvedību. Pazīstot Krievijas justīcijas humānismu, varēja jau paredzēt, ka nepilngadīgās slepkavas tiks cauri ar četriem pieciem gadiem kolonijā, bet pēc pusotra gada nosacīti tiks pirms termiņa atbrīvotas.

Juram Jevsejevam bija divējādas jūtas savu aģentu slepkavas viņš bija atradis, taču abi būtībā paši bija izprovocējuši slepkavību un parādījās nebūt ne labākajā gaismā. It īpaši sabiedrības pētnieks. Ek, Ivan Semjonič, Ivan Semjonič…

* * *

Netālu no Kazaņas stacijas, aiz stūra pagrabiņā divpadsmit nodeldētu pakāpienu, atrodas lēta alus dzertuve, brīnumainā kārtā saglabājusies no padomju laikiem. Šeit nepasniedz garneles, omārus un vēžus, nelutina ar astoņām alus šķirnēm un, protams, nepielieto «feiskontroli» un «dreskodu».

Viss ir iespējami demokrātisks dzeltenā grīda no ieplaisājušām, izdrupušām flīzēm, lētu cigarešu biezie dūmi, atšķaidītais alus par trīsdesmit rubļiem kausā un stacijas apkaimes ļaudis tas pats dēmos, kas arī nosaka alus dzertuves būtību. Pat ja atmestu satrunējušo inteliģences korektumu un izteiktos iespējami precīzi, ne dēmos, bet īstsplebs stacijas garnadži un blēži, simt rubļu minēta taisītājas, pēkšņi mantā iedzīvojušies bomži, maiņu nostrādājušie ubagi, tuvīno graustu iemītnieki, iestrēgušie tranzītpasažieri un cita mazprasīga publika, kam vajadzīgs alkohols.

Aiz letes pie vara krāniem darbojās izplūdusī ūdeņraža pārskābes blondīne Irina, tukšos kausus šķindinādama, starp galdiņiem lavierēja novārgusī, kā tāds izkaltis tārps, apkopēja un trauku mazgātāja Toņa. Cauri troksnim, dunoņai un biezajam tabakas aizkaram līdz vienam no brīvajiem galdiņiem izspraucās vīrietis ar diviem alus kausiem sarepējušajās rokās. Lai gan pēc izskata un apģērba viņš maz atšķīrās no pārējās publikas, desmitiem seju ar nicīgiem smīniņiem pagriezās uz viņa pusi, tāpēc ka augumā vīrietis sasniedza pusi no parasta cilvēka, turklāt bija apaudzis ar bārdu kā tāds Kārlis Markss. Viņš apkārtējo skatieniem nepievērsa uzmanību, tomēr Toņa caur zobiem kaut ko uzšņāca pārmēru ziņkārīgajiem, tā ka tie momentā novērsās un smīniņi tūdaļ pat pazuda.

Kad pirmais kauss alus bija iztukšots, pie pundura piegāja divi specifiska izskata vīri acīm redzami iebraukuši «viesizrādēs», ar tetovējumiem, bleķa zobiem un pamatīgi nodeldētās drēbēs.

-   Kloķu ņemsi? viens izgrūda caur zobiem. Rūsainu. Labs. Par nieka tūkstoti…

-   Tinies! Bārdainais punduris pat galvu nepagrieza. Viņa profils atgādināja milzīgas dūres veidotu pigu. Pameklē citu, kam čakarēt smadzenes…

-   Kas ir? Ko lecies? otrs pa paradumam mācās virsū. Tu zini, kas mēs esam?

-   Sīki salašņas. Nesen kā tikuši laukā no zonas un meklējat muļķi, no kura izvilkt skanošo, tāpat, galvu nepagriezdams, atteica punduris. Bet vai zini, kas esmu es? Bruno Allegro, cilvēks-lode!

Troksnis dzertuvē pamazām pieklusa. Tie, kuri Bruno pazina, ieinteresēti gaidīja, kā attīstīsies notikumi, kuru scenārijs daudziem bija labi zināms.

-   Ko tu tik lecīgs?! sinhroni piekasījās pirmais. Viņa rokas klāja zili daudzstaraini gredzeni. Vai zini, cik ilgi mēs zonā nolauzām?!

Bruno Allegro ieņēma krietnu malku, satvēra ērtāk kausu un pagriezās, nicīgi ar skatienu mērīdams abus no lejas uz augšu.

-   Pastāstiet labāk kas jūs tur bijāt?

-   Ko? Tipi apjukuši saskatījās.

-   Ko dzirdējāt! Bruno tērauda acis urbās katrā pēc kārtas. Nu, kas? Autoritātes? Pareizie? Stukači? Vai gaiļi?

Dzertuvi pāršalca atzinības vilnis. Punduris meistarīgi virzīja valodas.

«Artisti» vēlreiz saskatījās. Pēc sarunas bija noprotams, ka naudas izvilkšanai viņi bija izraudzījušies nepareizo cilvēku. Vienīgais mierinājums bija viņa mazais augums, kas radīja neaizsargātības ilūziju.

-   Ko tu gvelz?! Tetovētā roka satvēra punduri aiz jakas apkakles. Mēs tevi pataisīsim aukstu! Dabūsi dunci ribās…

-   Prātīgi ar traukiem! pilnā kaklā iekliedzās Toņa, taču par vēlu iešļākdams pāridarītājam sejā alu, Bruno uzlēca uz letes un, plaši atvēzējies, iesita viņam ar kausu pa galvu.

-   Klakt! noklaudzēja zobi. Atvērtā mute aizcirtās, smagais stikls ielieca paura kaulu. Brākšķis, šķindoņa, neskaidrs iekliedziens.

Noplūzdams asinīm, tetovētais sabruka uz grīdas, viņa biedrs saminstinājās, nespēdams izšķirties, kādu līniju savā uzvedībā ieturēt, bet tad asās kausa šķembas nobrauca gar viņa fizionomiju un vienīgā iespējamā uzvedības līnija acumirklī kļuva skaidra jādabū medicīniskā palīdzība!

-   «Ātros»! Sauciet «ātros»! viņš dobji klaigāja aiz sejai piespiestajām rokām, kam garām bagātīgi sūcās asinis.

-   Es esmu Bruno Allegro, zvaigzne! punduris brēkāja, stāvēdams uz letes un vicinādams uz rokas improvizētu kasteti no bieza, draudīgi spīguļojoša stikla. Esmu maza auguma, taču nevienam neļaušu sevi aizvainot!

Viņš izskatījās tik pārliecinošs, ka dzertuvē ielūkojušies patruļdienesta seržanti sastinga uz sliekšņa un sāka

pogāt vaļā revolvera maksti.

* * *

«Dičkovas trijotnes» mīklu varēja uzskatīt par atrisinātu.

Vēl vairāk Katranova nāves dēļ lieta bija jāizbeidz, tas nozīmē, ka nevajadzēs vākt pierādījumus tiesai un gaidīt spriedumu, materiāli jānodod izmeklēšanai, lai noformē… Operatīvais darbinieks savu darbu bija padarījis!

Jura juta milzīgu atvieglojumu, itin kā būtu novēlis no pleciem smagu nastu, kas spieda viņu pie zemes jau vairākus mēnešus. Toties mājās, gluži otrādi, valdīja nomācoša atmosfēra. Tēvs sadrūmis sēdēja savā istabā un pat neiznāca sasveicināties.

-   Kas noticis? Jura klusi apvaicājās mātei.

Viņa atmeta ar roku.

-  Viņu atlaida. Teica štatu samazināšana. Tad ta liela bēda! Viņam ir pensija, man arī gan izdzīvosim. Bet viņš apvainojās. Domā, ka vietā paņemts kāds jauniņais.

Vakarā, kad ģimene pēc vakariņām mierīgi dzēra tēju, Jura pastāstīja Pjotram Daņilovičam par izmeklēšanas pārtraukšanu.

-   Visu darīju zinātniski pamatoti, kā mācīja akadēmijā, viņš lepni paziņoja. Tika piespēlēta marķēta dezinformācija, likta lietā meklēšanas tehnika un viss attaisnojās!

Tēvs klausījās pavirši, acīm redzami nogrimis savās domās. Viņš nebija labā omā.

-   Dīvains gadījums, viņš pēkšņi sacīja. Ļoti dīvains. Pat tāds kā neticams…

-   Kāpēc? Jura jutās nepatīkami pārsteigts, jo bija cerējis saņemt uzslavu.

Atvaļinātais apakšpulkvedis smagi nopūtās.

-    Pārāk veiksmīgi viss beidzās. It kā pats no sevis. Dezinformācija parādījās ātri un skaidri. Uzreiz pēc tam aizdomās turētais pēkšņi nomira. Un vēl piedevām viņam mājās tika atrasts lietiskais pierādījums.

-   Un kas par to? Jura nošķobīja lūpas. Laimīga apstākļu sakritība, paveicās.

Tēvs šaubīdamies pašūpoja galvu.

-   Vai tu bieži esi laimējis loterijā?

-   Nē-ē… Ne reizes. Neesmu jau arī gandrīz nemaz spēlējis.

-  Redzi nu! Bet te pēkšņi trīs laimesti uzreiz! Spiegošanas lietās laimīgas sakritības nav ko gaidīt. Vai zini, kā mēdz gadīties ar marķētu informāciju? Tu to noplūdini, bet tā nekur neuzpeld. Vai arī uzpeld pēc pieciem gadiem. Turklāt vēl tādā izskatā, ka nemaz nav skaidrs, vai tā ir tā pati vai cita, līdzīga…

Tēvs iemalkoja tēju no savas iemīļotās dāvinātās krūzes ar zobenu un vairogu uz apaļajiem sāniem un bargo abreviatūru «VDK». Viņa garastāvoklis bija uzlabojies, acīs parādījies azartisks spīdums.

-   Bet lietiskie pierādījumi šādos gadījumos vispār ir liels retums. Spiegi nekad neglabā materiālus pierādījumus. Un vēl… Padomā pats kāpēc viņš to kartīti būtu slēpis puķpodā mitrā zemē? Tā taču sabojāsies! Un no kā viņš to slēpis? Ja no sievas normāli, bet, ja no mums, visviens uziesim un uzgājām taču! īsi sakot stulbums! Tu paskatījies, kas ir uz tās kartes?

-   Protams. Jura pamāja. Deviņdesmito gadu militāri tehniskā informācija ar atzīmi «pilnīgi slepeni» un «īpaši svarīgi». Raķešu taktiski tehniskais raksturojums, stratēģisko vienību un apakšvienību dislokācija, pārdislokācija un tamlīdzīga informācija…

Pjotrs Daņilovičs daudznozīmīgi pacēla pirkstu.

-   Vēl viena dīvainība. Kāpēc, jājautā, viņš glabājis vecu informāciju? Parastā shēma savākt, nodot, iznīcināt! Kāpēc tā būtu jābāž puķpodā? Lai sāļi vai rūsa saēd? Kāpēc?

Jura paraustīja plecus.

-   Un skaties, kas iznāk… Atvaļinātais apakšpulkvedis strauji nolika krūzi uz galda. No vienas puses, tēma ir slēgta. Bet no otras jūsu aizdomās turētā vaina nav simtprocentīgi pierādīta. Pēc kā tas izskatās?

-   Pēc kā tad? Jura jautāja.

-   Pēc prasmīgas, labi izdomātas imitācijas, lūk, pēc kā! īstais spiegs «pavērsa rādītājus» uz citu, safabricēja viņu atmaskojošus pierādījumus un likvidēja viltus aizdomās turēto! Lieta ir izbeigta, un viņš atrodas ārpus visām aizdomām! Un tad visas dīvainības kļūst skaidras un viss nostājas savā vietā.

Jura klusēja. Bija grūti pieņemt šo versiju. Taču ja to pieņemtu… Tātad Migunovs vai Semago. Drīzāk Migunovs. Lai kā arī būtu, darbu vajadzēja turpināt…

-   Vai tu saistīji puķpodā informāciju ar mirušo aizdomās turēto? Pjotrs Daņilovičs pēkšņi ievaicājās.

Uzvārdus Jura netika minējis, un tēvs arī netaujāja. Tas it kā mīkstināja faktu, ka darba jautājumus kapteinis Jevsejevs apspriedis ar cilvēku no malas savu tēvu, atvaļinātu VDK apakšpulkvedi.

-   Kā? Un kālab? Viss tāpat ir skaidrs…

Pjotrs Daņilovičs pavīpsnāja.

-   Tas taču ir pats galvenais! Vai mirušajam bija pieejama kartē apkopotā informācija? Un vai tā bija pieejama citiem aizdomās turētajiem? Iepazīšanās ar slepeno informāciju tiek ļoti stingri uzskaitīta katram, kuram tā pieejama, ir speciāls formulārs, kurā ierakstīti visi dokumenti, ar kuriem viņš iepazinies.

-   Oficiāli iepazinies, Jura precizēja.

Tēvs pamāja.

-   Protams. Ja viņš izlasījis kaut ko kolēģim pār plecu vai izzadzis rasējumus kādam no seifa, tad tas formulārā netiek ierakstīts. Tikai man tev jāsaka astoņdesmit piecos līdz deviņdesmit procentos gadījumu spiegi slepeno informāciju iegūst tieši oficiālā ceļā.

-   Paldies, tēt! Es noteikti pārbaudīšu.

Jura apgāja apkārt galdam, apņēma tēvu un nomutēja, piespiedies siltajai, platajai mugurai.

-   Nesatraucies par niekiem. Nu gāji, sēdēji pa naktīm kaut kādā pagrabā, saņēmi kapeikas, tagad labāk pastaigājies ar Cēzaru, elpo svaigu gaisu.

Pjotrs Daņilovičs nopūtās.

-  Vai nu es naudas dēļ… Gribas būt noderīgam. Vai nupat es pateicu tev ko jēdzīgu?

-   Zināms!

-    Un daudz vēl varētu pastāstīt un iemācīt. Bet neviens nejautā. Nevienam nekas nav vajadzīgs. Taču profesionālisms zūd visur, arī instancēs!

Jura iesmējās.

-   Rimsties, tēt! Nedomā par tādām blēņām! Es apņemos sīki tevi iztaujāt un visu iemācīties.

Pjotrs Daņilovičs pasmaidīja. Viņam atgriezās parastā oma.

-   Tas visu maina pašā pamatā!

Kapteinis un apakšpulkvedis Jevsejevi cieši apkampās.

* * *

Nākamajā dienā kapteiņa Jevsejeva kabinetā atskanēja dežuranta zvans:

-   Jurij Petrovič! Zvana no «Matrosskaja tišina» operatīvās daļas. Viņiem ieslodzītais sniedz informāciju par pazemes teroristiem, kuri mēģina nokļūt zem Kremļa. Tā taču ir jūsu tēma?

-   Jā, Jura saausījās. Savienojiet…

Noskanēja klikšķis.

-   Esiet sveiks, klausulē bija dzirdama droša vīrieša balss. Runā operatīvās daļas priekšnieks majors Starcevs.

-   Klausos, major Starcev!

-   Pie mums izmeklēšanā atrodas ieslodzītais Kuļbašs. Liliputs no cirka.

-   No cirka? Jura kaut kur jau bija dzirdējis par liliputu no cirka.

-   Viņš strādājis cirkā, nesen ticis atlaists. Pie mums viņš atrodas tāpēc, ka dzērumā sakropļojis divus savus pudeles brāļus.

-   Kāds tam visam sakars ar mums? Jevsejevs delikāti paskubināja sarunbiedru, taču tas mierīgi turpināja:

-   Kamerā viņš lielās, ka nolaidies VDK spectuneļos, izstaigājis tos visus un pazīst kā savus piecus pirkstus, stāsta par automātiskajiem ložmetējiem un nedzirdētu kaukoņu, no kuras varot sajukt prātā, par kādiem tur saviem paziņām digeriem, kuri gribot iekļūt Kremlī vai nu lai to uzspridzinātu, vai izstieptu no turienes zeltu…

-   Jūs zināt, cik šoslaikus ir nenormālo, Jura gurdi atbildēja. Pļāpā visādas muļķības!

Vada otrā galā nogaidoši klusēja.

-   Vai viņš atgādina cilvēku, kurš staigājis pa spectuneļiem? Jura jautāja sirdsapziņas nomierināšanai.

-   Nav ne jausmas, majors Starcevs atbildēja. Taču viņa stāstus par digeriem-teroristiem es, kā pieklājas, ierakstīju protokolā, un mans pienākums ir informēt Federālo drošības dienestu, ko es patlaban arī daru.

Jura jau gribēja sarunu beigt un grasījās teikt, lai materiālus izsūta pa pastu, taču kaut kas viņu atturēja.

-   Ko viņš darīja cirkā, tas Kuļbašs? viņš nezin kāpēc pajautāja.

-   Izpildīja numuru «Cilvēks-lode» ar pseidonīmu Bruno Allegro. Viņš uzskata, ka ir pazīstams visā pasaulē…

-   Bruno Allegro?! Jura iesaucās. Viņš uzreiz atcerējās liliputīšu liecības.

-   Vai jūs viņu pazīstat? majors Starcevs brīnījās.

-   Protams. Viņš ir populārs cirka mākslinieks. Un man vajag ar viņu parunāt. Es tūdaļ braucu pie jums.

Pēc pusotras stundas Jura jau atradās izmeklēšanas izolatorā, iepazinās ar plecīgo un drūmo majoru Starcevu, izlasīja aģentu ziņojumus par to, ko Kuļbašs pļāpā kamerā, kā arī Kuļbaša nopratināšanas protokolu, kurā viņš labprāt apliecina savu pļāpāšanu. Vizītes kulminācija bija tikšanās ar pašu Bruno Allegro.

Izspūrušais bārdainais punduris ienāca izmeklētāja kabinetā kā triumfators, uztrausās uz grīdai pieskrūvētās taburetes, atbalstījās ar elkoņiem pret galdu, atvēra muti un neaizvēra to krietnas piecpadsmit minūtes.

Pa šo laiku kapteinis Jevsejevs uzzināja, ka viņam darīšana ar cilvēku, kurš ir reizes divdesmit gudrāks, stiprāks un sabiedrībai noderīgāks nekā viņš pats; ar pasaules mēroga zvaigzni, pasaulē vienīgo cilvēku-lodi, nažu metēju, pazemes dzīļu iekarotāju, visaugstāk apmaksāto speciālistu galvaspilsētā, kuru kādi tur mērkaķi nolīguši par trim tūkstošiem dolāru un simt devām kokas, lai atklātu VDK pazemes gaiteņu noslēpumu un pa tiem nokļūtu zem Kremļa. Lai gan dotais uzdevums būtu vērts daudz lielākas naudas, jo tajos tuneļos bijuši uzstādīti automātiskie ložmetēji, kuri grozījušies līdzi Bruno, bet viņam uz tiem bijis nospļauties un viņš jau gandrīz nokļuvis zem Kremļa, bet tad kaut kādi mērgļi ieslēguši nedzirdētu balsi, kura nobiedējusi pat visdižo Bruno, jā, jā, bezbailīgais Bruno Allegro izbijies un kā korķis izsprādzis virszemē, taču pēc tā visa vairs nav spējis līst lielgabala stobrā, bet cīņu ar orangutānu un nažu mešanu viņam skauģi atņēmuši un viņu pašu patriekuši no cirka, kaut gan viņam arī uz to, protams, ir nospļauties, jo tāda līmeņa speciālists bez darba nepaliks. Tiesa, kādā restorānā viņam uzbrukuši algoti slepkavas, viņš viegli atkāvies, taču ienaidnieku korupcijas dēļ viņš nav vis apbalvots ar ordeni vai vismaz medaļu, bet ietupināts netīrā, smirdīgā kamerā kopā ar vairākiem desmitiem šausmīgu debiliķu, turklāt vēl piedraudēts ar astoņiem gadiem ķurķī, par ko viņam, dabiski, ir nospļauties.

Jevsejevs centās iztaujāt, ar ko kopā cilvēks-zvaigzne iekarojis minētās zemes dzīles. Punduris neko par viņiem nezināja, un, kopumā ņemot, nesaprata, kuru gan var interesēt tik mikroskopiskas personības, kad līdzās ir tāds spīdeklis kā Bruno Allegro.

Tikai kad Jura minēja liliputītes pilsones Bubnovu un Kačuro -, Bruno atcerējās, ka tiem idiņiem-digeriem, kas tika ievilkuši viņu avantūrā, kuras dēļ viņš bija zaudējis darbu un atradās cietumā, bijis Mežainis un Sesks vārdā. Kopā ar viņiem bijis vēl viens, būdīgs un stulbs tēvainis, viņš pat nav zinājis, kas tas tāds «kruķis», lai gan to zina kurš katrs aunapiere, viņš nācis no Kerčas, kur sapircies lērumu neredzēta aprīkojuma pazemes klaiņojumiem, Mežainis un Sesks varen brīnījušies, ka tur kaut ko tamlīdzīgu var nopirkt. Un viņi šo saukuši par Terminatoru un kādu tur partizānu, jo it kā šis ar automātu nobliezis piecus bandītus, kuri uzmetušies Mežainim un Seskam par reketieriem, taču Bruno tām pasakām netic un tik tikko nav pārmācījis Kerčas salašņu par to, ka tas nav izturējies ar pietiekamu cieņu…

Mežaina, Seska un Terminatora īstos vārdus un adreses Bruno nezināja un nemaz negribēja zināt, taču piedāvājās atpazīt ikvienu, jo viņam esot fotogrāfiska atmiņa un vispār fenomenālas spējas.

Jura izklāja uz putekļainā galda Profesora un Amerikāņa fotogrāfijas, kā arī Semjonova uzlabotu Kolpakovas spiega portretu un katram gadījumam līdzi paķertās nogalināto «tuneļnieku» bildītes.

Rekur šis ir, tas sasodītais Kerčas salašņa! Sarepējušais pirksts droši iebakstīja enerģiskajā sejā ar kvadrātveida zodu un pistoles stobram līdzīgajām acīm. Tikai to idiotisko bārdeli viņš ir noskuvis, droši vien tā šim neauga, kā būtu jāaug īstam vīram, piemēram, man! Un kas tie par purniem? Bruno Allegro nevienu no viņiem nepazīst un ir ļoti priecīgs par to, ka nepazīst!

Apstulbušais Jura jau vairs neklausījās pundura pļāpāšanā. Izkaisītie fakti kārtojās neticamā pasjansā. Spiegs, kurš tika pierīkojis skeneri valdības sakaru līnijai Kolpakovā, patiešām bija apslaktējis speciālās apakšvienības «Tunelis» kaujiniekus, lai gan sākotnēji tas šķita esam pilnīgs absurds… Un galvenais viņš mierīgi pastaigājas pa Maskavas ielām un kopā ar sabiedrotajiem cenšas paklāt zem Kremļa! Bet kur lai vinu meklē?! * » >

Vienīgais pavediens bija digeri… Mežainis un tas, kā viņu… Sesks!

* * *

-   M-m-mežainis? puisis pārjautāja. Tas ir u-u-uzvārds vai ie-ie-iesauka?

Viņš stipri stostījās, burtiski dzemdēdams katru frāzi, lai gan Jura nezināja, vai tas notiek aiz bailēm no FDD vai puisis vienmēr apsprauslā savu sarunbiedru.

-   Manuprāt, iesauka, Jura atbildēja.

-   Dī-dī-dīvaina iesauka, puisis nomurmināja un tumši pietvīka. Viņš ar nagu rubināja galda malas atlupušo laku, paskatījās atpakaļ uz milzīgo sienas kalendāru ar decembra debesu zilgmē traucošu iznīcinātāju Mig-27 un teica, it kā izlasījis uz sienas: N-n-nezinu. N-n-neesmu dzirdē-dē-dē…jis. Viņš skaļi norija siekalas un atkārtoja. Dī-dī-dīvaina iesauka.

-   Kas tur dīvains? Jura sacīja. Vai tad tev nav iesaukas? Es domāju jūsējo, digeru vidū?

-   P-p-protams, ka ir! puisis ar lepnumu izspieda, apsprauslādams protokola veidlapu, kuru Jura sarunas gaitā aizpildīja. E-e-esmu K-k-krīgers!

Remņevs atskatījās uz viņiem no sava galda.

-   Tātad Krīgers, Jura atkārtoja.

Patiesībā puisim bija gluži parasts uzvārds Lukašins. Kā ārstam Žeņam no «Likteņa ironijas». MVU Juridiskās fakultātes maksas nodaļas students, pirmkursnieks, pirmā sesija tepat durvju priekšā. «Nākamais kolēģis,» Jura pēkšņi nodomāja. Ak tu manu dieniņ… Pirksti Krīgeram dreb, sen negrieztos nagus ieskauj tumša svītra, bet āda uz rokām ir slimīgi zilgana, gluži kā pēc neveiksmīgi operēta lūzuma. Jā-ā-ā, pēc baisā Fredija ar nažu cimdu rokas vietā puisis nepavisam neizskatās. Bet tik ļoti gribas būt briesmīgam un nozīmīgam…

-   Tātad visi Maskavas digeri pazīst tevi tieši ar Krīgera vārdu? Jura jautāja.

Lukašins-Krīgers lepni pamāja.

-   MVU mājaslapā ir pat mana f-f-fotogrāfija…

-   Bet vai šī fotogrāfija tev ir pazīstama?

Jura parādīja viņam Kolpakovas spiega fotorobotu.

Krīgers vienaldzīgi paraustīja plecus un īsi atbildēja: -Nē.

-   Vai tas gadījumā nav Mežainis?

-   Es jau teicu, ka n-n-nepazīstu viņu!

-   Labi, lai tā būtu. Jura iebāza fotogrāfijas atvilktnē. Atklāti sakot, par digeriem esmu dzirdējis daudz, bet aci pret aci tiekos pirmo reizi. Ļoti interesanti. Vai tiesa, ka jūsu cilvēki bez kompasa prot orientēties pazemē, pilnīgā tumsā?

-   K-k-kā nu k-k-kurš… Krīgers izvairīgi noteica. Viņš pieņēma cienīgu stāju un sajutās manāmi drošāk. Mūsējie nelabprāt stāsta par saviem varoņdarbiem, pat dzērumā. Taču šo to jau mēs protam gan…

Kad Jura izrādīja ieinteresētību un sāka taujāt par dēkpilno pazemes dzīvi, Krīgers pat pārstāja stostīties. Pavisam vēl zaļknābis, viņš bija romantikas pārņemts, taču neko nezināja un, tā kā viņam nebija ne pieredzes, ne popularitātes šajās aprindās, acīmredzot atradās digeru hierarhijas zemākajā pakāpē. Taču izvēles nebija. Niecīgajā pazemes komunikāciju drošības nodaļas kartotēkā atradās ziņas vienīgi par šādiem zaļknābjiem un vēl visvisādiem nejaušiem salašņām bomžiem un pļēguriem. Pieredzējušāki digeri, kā Jevsejevam paskaidroja PKDN, parasti rokā nedevās. Un, ja kādam arī gadījās iekrist, viņam uz pieres nebija rakstīts, vai viņš ir veterāns vai nejauši patrāpījies pienapuika. Bez tam digeru iesaukas viņiem pasē nav fiksētas. Un arī inerneta vietnēs viņi nemēdz bāzties, pasaulīgu slavu nemeklē, no intervijām vairās.

-   …Tur nu tu laikam maķenīt pārspīlē, Jura pārtrauca. Trīs diennaktis pazemē bez ūdens, bez pārtikas… Un vēl plēsīgu rēgu sabiedrībā. Atklāti sakot tam grūti noticēt…

-   K-k-kā es te sēžu! sašuta ne pa jokam iekarsušais Krīgers. Pajautā kuram katram «Mežāzī», un tev pateiks!

-   Labi jau labi. Bet kāds taču jums palīdzēja izkļūt laukā?

-   N-nev-viens! M-mēs p-p-paši! Es teicu tumsā izstrādājas īpaša nojauta! P-p-pajautā, kam gribi! K-k-krīgeru visi pazīst!

Jura domīgi pašūpoja galvu un sacīja:

-   Es jau pajautātu, tikai nezinu, kur tas jūsu «Mežāzis» atrodas. Tas ir kaut kas līdzīgs klubam, ja?

-   T-t-tā ir mūsu alus dzertuve! Krīgers priecīgi paziņoja. Līdzās zvēru dārzam, zini? Tur tusējas visi digeri!

-    Rekā! Jura brīnījās. Tad jau arī Mežainis tur mēdz parādīties, vai ne?

Krīgers jau pavēra muti, bet, pametis skatienu uz Remņevu, kurš ar interesi sekoja notikumu gaitai, pēkšņi aprāvās.

-    K-k… K-k-kāds Me-mežainis? viņš nomurmināja.

-   N-n-nezinu n-n-nekādu Me-mežaini.

-   Pielūko, Lukašin, tu spēlējies ar uguni! Jura iebļāvās.

Viņš sataisīja bargu sejas izteiksmi un pat uzsita ar dūri pa galdu.

-   Mēs tevi neatsaucām, lai klausītos pasaciņas! Lieta ir nopietna. Kolektorā atrasts vīrieša līķis. Mēs meklējam slepkavu. Vai saproti, pēc kā te ož?

-   K-k-kāds tam sakars ar M-m-mežaini? Krīgers izvalbīja acis. V-v-iņš n-n-nevienu nav no-no…galinājis. Tic ir t-t-tie citi! Tie b-b-bomžiem griež galvas! M-m-mežainis gluži otrādi! V-v-iņš palīdz!

-   Tātad tomēr Mežainis, Jura sacīja jau mierīgāk.

-    Tu tomēr viņu pazīsti, tagad vairs nenoliegsi. Runā, kur lai viņu atrod!

Krīgers sāka skaļi elpot caur degunu, papurināja galvu un nodūra acis.

-   V-v-vienreiz redzēju. G-g-odīgi! N-n-naktī. N-n-nezinu. V-v-varbūt nemaz n-n-nebija M-m-mežainis. T-teica, ka esot. M-m-mežainis ir v-v-varens vīrs. M-m-mūsējie viņu d-d-dievina, v-v-viņš ir pats g-g-gudrākais… R-r-runā, ka v-v-viņam esot e-e-eja caur pagrabu… Es n-n-nezinu-u-! Krīgera balss sāka aizvilkties. N-n-nekko vairs n-n-nezinu!

Jura ielēja viņam glāzi ūdens.

-   Kas tie tādi «citi»?

-    Kaut kādi m-m-maitas. Noziedznieki laik-k-kam. Beigas ir, ja t-t-trāpās c-c-ceļā… Es n-n-neesmu trāpī-īījies…

* * *

To biedru vidū, kurus Krīgers tika nosaucis, sastapt izdevās vienīgi Silu. Vienīgais maskavietis no visas kompānijas gulēja mājās ar angīnu un temperatūru pāri trīsdesmit astoņiem grādiem. Apsedzies ar rūtainu pledu, viņš dzēra karstu tēju un skatījās televizoru.

No Jevsejeva viņš nenobijās. Vai arī izlikās, ka nav nobijies.

-   Nē, es tur vairs netusējos, Šila sacīja, nervozi pārslēgdams kanālus ar uz pleda gulošo tālvadības pulti. Nebija vairs interesanti. Bez tam tur pamatīgi smird. Mežainis? Esmu dzirdējis. Taču neko konkrētu. Tā pazemes varonis. Ja ticētu tām pasaciņām, tad viņš tur caurulēs visu laiku dzīvo, kā tāds vampīrs, nemaz laukā nelien. Sesks… Tas gan šad tad ar večiem iedzer. Pareizāk iedzēra. Sen nav rādījies. Arī cilvēks ar dīvainībām. Adresi nezinu, telefonu arī ne. Kerčietis? Nē, tādu nezinu. Es jau teicu, ka ar viņiem vairs netusējos… Viņi nav no šīs pasaules, spējīgi košļeni gar bufeti izsmērēt, paklāju apvemt. Viņi ir dīvaini.

-   Labi. Bet kāds no taviem draugiem taču ar viņiem saietas? Piemēram, ar to pašu Sesku? Jura vaicāja.

Sila skaļi novīpsnāja.

-   Viņi vairs nav mani draugi, vai tiešām jums tas vēl nav skaidrs?

Istabā ielūkojās norūpējusies mamma, paskatījās pētīgi uz Juru un jautājoši uz dēlu. Tas saviebās, atmeta ar roku, sak, ej vien.

-   Bet kas tur pazemē vēl klaiņo? Bez digeriem? Kaut kādi «citi»? Vai esi kaut ko dzirdējis?

-   Sila nolika pulti un noknikšķināja pirkstus.

Viņiem ir kaut kāds nosaukums… Kā pazemnieki, kā

tuneļnieki… No viņiem visi baidās. Viņi meklē vecos ieročus. Un digerus žmiedz, atņem atrastās mantas. Kādas nu tur pazemē mēdz gadīties monētas, retumus, senlietas.

-   Vai kādu personiski pazīsti?

-   Dievs ir pasargājis… Šila iesmējās un tūdaļ aptaustīja ar vilnas šalli aptīto kaklu. Ar viņiem labāk nesatikties. Var arī aizsūtīt uz viņpasauli. Sākuši aptīrīt siltummezglus, visus bomžus izdzenājuši. Runā ko esot notvēruši, to uz vietas nokniebuši.

Pēdējo frāzi sakot, viņš vairs nesmējās, bija pavisam nopietns. Pat pārlieku nopietns. Apklusa, vērdamies ekrānā, tad klusi piebilda:

-   Tikai arī viņu stunda laikam ir situsi. Puiši stāstīja, kāds šiem uzkāpis uz astes. Pavisam stingri. Esot kā akā iekrituši. Bomži atkal atgriezušies kolektoros.

Desmita nodaļa veca mĪlestĪba nerŪs

2002. gada 9. novembris, Daitonbiča ASV

Skaļruņu rēkoņa Oksanu kaitināja. Bet stulbā saraustītā melodija atgādināja kaut ko labu, saistītu ar mājām, ar bezrūpīgo, laimīgo dzīvi… Pareizi! Veca, sazin no kurienes uzradusies magnetofona lente, kuru atnesa vēl jauniņais kursantiņš Saša Kudasovs.

Rumba, ver durvis ciet, Rumba, lai gaisma dziest, Rumba, nost drēbes jau, Rumba, te svešu nav!

Toreiz vecāku nebija mājās, viņi iedzēra šampanieti, ārdījās, lēkādami basām kājām pa biezo paklāju, un veidoja prātam neaptveramus pā… Šķiet, tajā reizē Saša ierosināja viņai apprecēties. Tālāk viss notika pats no sevis…

-   Pagriez klusāk! viņa uzsauca. Sailens!

Un klusi piebilda:

-   Idiots!

Migels pieklusināja skaņu, taču turpināja savu mežonīgo deju. Turklāt viņa iespaidīgais loceklis mētājās kā nūja, ko nēsā civilajā tērpti policisti.

Nē, šī bija pavisam cita mūzika. Puertorikāņu. Nav ko salīdzināt.

Arī Migels viņu kaitināja. Var teikt tikai vienu idiots. Taču vērtīgs idiots. Viņš nāca ik dienas par spīti aizliegumam. Nesa ēdamo, hamburgerus, cīsiņus mīklā, kokakolu, reizēm lēto vīnu. Turklāt viņš pielika atpakaļ karnīzi viņas guļamistabā un vēl aizšpaktelēja to nolādēto plaisu griestos, kuras dēļ sākās visa jezga ar remontu. Patiesībā pašlaik viņš bija tai vienīgais tuvais cilvēks šajā naidīgajā pasaulē. Un viņa apspieda sapīkumu. Kad viņi mīlējās, sapīkums pārgāja pavisam. Bet pēcāk uzradās no jauna. Tāpēc ka viņš bija mežonis. Rupjš, neizglītots, neaudzināts. Taču viņš bija tās vienīgais balsts.

No rīta atbrauca Pako un Cēzars viņa bijušie draugi no brigādes. Neķemmējušies, nemazgājušies, sagumzītās džinsās un līdz nabai vaļējos kreklos, viņi bija kareivīgā noskaņojumā.

-   Mēs strādāt piecas dienas. Tu mums esi parādā divsimt dolāru!

-   Par ko divsimt dolāru? Jūs neko neesat padarījuši, Oksana lūkoja iebilst, taču drūmais Pako padraudēja viņai ar netīro pirkstu.

-   Mēs daudz izdarīt. Tu mūs padzini un nesamaksāji. Atdod mūsu naudu, citādi tev plāni klāsies.

-   Ak tā? Oksana nozibināja acīm. Es tūdaļ piezvanīšu uz policiju!

Cēzars atņirdza zobus un paraustīja pirātisko riņķi ausī.

-    Kas policijai daļas? Mēs tikai gribam dabūt savu naudu. Mēs redzējām, kā tu uzvedies…

Viņš norādīja uz sadauzīto leksusu.

-   Sievietēm neklājas piedzerties, skandalēt un izturēties tā, kā tu izturies! Un tu mūs piemānīji. Mēs esam tie, kas var sūdzēties policijā!

-   Ak jūs… Ak jūs…

Vārdi «netīrie puerti» pēdējā brīdī aizķērās aiz viņas līdzenajiem zobiņiem un, par laimi, neizlidoja laukā. Džesika bija stāstījusi,' ka rasisms šeit tiek uzskatīts par nopietnu noziegumu; par aizvainojumu, kam pamatā ir rasisms, var nokļūt cietumā. Taču sašutums pildīja viņu un lauzās uz āru.

-    Nu ko, lūdzu, ar pūlēm saglabādama šķietamu mieru, Oksana sacīja. Man ir uzturēšanās atļauja un sava māja. Bet jums? Kur imigrācijas dienesta izziņa? Kur darba licence? Ejiet, ejiet vien uz policiju!

-  Mums nekā nav. Mēs esam nelegāli, kuriem jāizdzīvo pašiem un jāuztur savi tuvinieki. Taču taisnība ir svarīgāka par papīriem. Un, ja tava māja nodegs, tad tu to sapratīsi. Mēs atbrauksim vakarā, un būs labāk, ja tu atdosi mums divsimt dolārus!

Viņš pagriezās un iespēra tukšam spainim tā, ka tas grabēdams aizvēlās pa celiņu. Tīši zvāļodamies, lai tēlotu pārliecinātību un spēku, «puerti» devās uz vārtiņiem.

Oksana apsēdās uz lieveņa, aizsedza seju rokām un sāka raudāt. Pēkšņi bija sabiezējusi necaurredzama bezcerības tumsa. Viņa apšaubīja, ka policija viņu atbalstīs, īpaši pēc nesenajām izrīcībām kazino. Tagad reputācija bija pamatīgi sabojāta, daudzi kaimiņi pat neatņēma viņas sveicienu. Nolādētie liekuļi, divkosīga zeme! Bet šie mērkaķi jūtas kā zivis ūdenī… Kā viņi bija uzvedušies rupji, draudīgi, mežonīgi. Ko lai viņa iesāk?

Tad tumsā pazibēja spožs cerību stars. Migels! Viņš bija tāds pats kā viņi! Labi gan, ka viņai bija pašai savs pieradināts mežonis!

Oksana ar nepacietību gaidīja Migelu un sagaidījusi priecīgi metās viņam ap kaklu, izmisīgi vervelēdama un jaukdama angļu, krievu un spāņu valodas vārdus. Taču viņš visu lieliski saprata, mierinoši paplikšķināja viņai pa dibentiņu un pasmaidīja, atklādams divas baltu plēsoņas zobu rindas.

-   Nebaidies. Es esmu tavs vīrietis. Neviens neiedrīkstēsies nodarīt tev pāri. Starp citu, vai tas melnais ķēms Nikolass tev vairs neuzmācas?

-   Nē. Oksana papurināja galvu. Es viņu nemaz neredzu. Laikam būs kaut kur aizbraucis…

Migels drūmā apmierinātībā pamāja, un viņa smaids ieguva nelāgu nokrāsu.

-  Un tava kaimiņiene? Tā, kā viņu… Džesika? Viņa vēl aizvien pieprasa tev trīssimt divdesmit dolāru?

Oksana nopūtās.

Sestdien viņa it kā nejauši bija iegājusi pie kaimiņiem. Lai gan šeit tā nemēdz darīt, viņu draudzības dēļ Džesika bija pieņēmusi krievu tradīcijas un pati bieži vien iegriezās paciemoties. Tagad Oksana jutās vainīga un centās savu vainu nogludināt.

Kaimiņi grasījās pusdienot, šķīvī apetītlīgi kūpēja cepta vista, un atkal, par spīti vietējām tradīcijām, viņi negaidīto viešņu neapsēdināja vis hollā pie televizora, bet nolika pie galda vēl vienu krēslu. Oksana to uztvēra par labu zīmi, lai gan Džesika izturējās samērā saspringti un bez parastās sirsnības.

Kad viņi apsēdās pie galda, Džons svinīgi piegāja pie televizora un to izslēdza Oksanai pat sametās neomulīgi, tāpēc ka televizors pie viņiem dārdēja no rīta līdz vakaram, ja ne vienā, tad otrā istabā… un te pēkšņi tāds klusums, it kā ausīs būtu ielijis ūdens. Tad laulātie draugi skaļi sāka skaitīt lūgšanu. To Oksana nebija gaidījusi kad viņas ar Džesiku locīja iekšā pīrāgus un cepumus, kaimiņiene visnotaļ iztika bez lūgšanām… Šajā brīdī lūgšana izskatījās demonstratīva, kā sava veida mācība… Nezinādama, kā šajā situācijā izturēties, viņa nodūra acis šķīvī. Pēc tam Džons, ieskatījies pulkstenī, no jauna ieslēdza televizoru un pievērsās ekrānam, maltītes laikā neviens nebilda ne vārda. Oksanai kumoss spriedās kaklā, viņa juta, ka starp viņu un nama saimniekiem pastāv neredzama, plāna un auksta siena.

Pēc pusdienām Džons un Džesika taisījās iekšpagalmā spēlēt badmintonu. Oksana neveikli atvadījās, un Džesika gāja viņu pavadīt. Un pie vārtiņiem sacīja:

-   Paklau, Ksi, tev nebūs grūti atdot man trīs simtus nākamnedēļ? Teiksim, trešdien? Džons seko izdevumiem, un viņš pamanīja liekus tēriņus… «Bolindžers» ģimenes budžetā nav paredzēts. Tā ka… Divdesmitnieku vari atdot vēlāk, kad tev būs ērti…

-  Jā, jā, protams, Oksana nomurmināja. Es tev visu atdošu, divdesmitnieku arī, neuztraucies… Liels paldies par pusdienām!

Oksana vēlreiz nopūtās.

-   Pieprasa. Līdz trešdienai man jāatdod parāds…

Migels noglāstīja viņai galvu.

-   Es atnesīšu naudu, neraizējies…

Oksana pateicībā apskāva viņu un ņēmās skūpstīt vaigus, lūpas, acis. Viņas sirdi pildīja pateicība. Migels tomēr bija uzticams draugs. Pirmo reizi viņa izjuta pret to cieņu un saprata, ka bija izturējusies netaisni, viņš nebija nekāds idiots. Džesika un viņas Džons bija idioti! Un visi pārējie arī…

Vēlu vakarā Oksana kaila bez spēka gulēja gultā. Migels sēdēja viņai pie kājām un apsūkāja katru pirkstiņu, kā spēlēdams uz mīlas flautas sarežģītu, viņam vien zināmu melodiju.

-  Jauki, Oksana, acis pievērusi, klusi atkārtoja. Jauki…

Viņa runāja krieviski, taču Migels saprata. Idille varēja turpināties mūžīgi. Te pēkšņi laukā atskanēja slikti noregulēta motora troksnis un vieglo režģa vārtu priekšā apstājās apbružāts kravas fords, nekaunīgi iespīdinādams tālās gaismas neaizrestotajos mājas logos. Istaba pildījās asām, trauksmainām ēnām, uzreiz iegūdama nemājīgu kroņa telpas izskatu. Idille tika rupji un nekaunīgi pārtraukta.

Oksana piecēlās no gultas, piegāja pie loga un aizvilka ciet aizkarus. Gaiss šonakt bija silts, ne smacīgs, bet tieši silts pašā laikā, lai nodotos mīlas priekiem ar skaistu, melnīgsnēju zēnu un ne par ko nedomātu. Taču slēpti draudi lēni un neatvairāmi pildīja kartona mājiņas istabu, pieprasīdami enerģisku rīcību. Viņa piesardzīgi palūrēja pa šauru spraudziņu lukturu gaisma pamirkšķināja viņai, nodzisa un no jauna iedegās. Salonā skanēja mūzika, kravas kastē kāds skaļi sarunājās, smējās, taču laukā neviens nekāpa.

-   Tie ir viņi, Oksana nezin kāpēc noteica, lai gan viss tāpat bija skaidrs.

Tumsā aiz viņas šaurās muguras iečīkstējās gulta, aši nošvīkstēja drēbes Migels stīvēja džinsas uz saviem kailajiem gurniem, vēl neatdzisušiem pēc ilga un tīkama darba.

-   Es aprunāšos ar viņiem, viņš klusi sacīja.

-    Vai labāk tomēr nepasaukt policistus? Oksana iejautājās.

Migels saģērbās, izvilka savu dunci, nezin kāpēc to aplūkoja un iebāza aizmugures kabatā, lai vieglāk būtu izšaut.

-   Policisti viņiem neko nepadarīs, viņi taču vēlas tikai dabūt naudu par savu darbu…

Migela pirmītējā pašpārliecinātība bija izgaisusi, un viņš izskatījās norūpējies.

-   Turklāt viņi tiešām nodedzinās tavu māju, ja uzrīdīsi viņiem policistus, viņš sacīja. Pako nav diez cik bīstams, bet Cēzars osta kokaīnu, un no viņa visu ko var sagaidīt…

-   Ko tad lai dara? Oksana apjukusi vaicāja.

-   Atnes man ūdeni, Migels pēkšņi palūdza.

-   Ūdeni?! Kāpēc?

-   Padzerties. Vienkārši glāzi ūdens…

Oksana izgāja uz virtuvi, bet Migels veikli kā pantera pielēca pie skapja, izņēma no tīrās veļas kaudzītes hromēto «smitu-vesonu», ielūkojās magazīnā un aizbāza revolveri aiz džinsu siksnas zem krekla. Tad stingrā solī devās uz ārdurvīm.

Oksana ar ūdens glāzi rokā sastinga uz virtuves sliekšņa.

-   Es pārdomāju, Migels aprauti noteica. Labāk iedzeršu kafiju, kad atgriezīšos. Ja kaut kas atgadās, tu neko nezini…

-   Ko es nezinu? meitene nesaprata, bet Migels jau bija ieniris tumšajā Floridas naktī. No āra, it kā sveicot viņa apņēmību, atskanēja automašīnas signāltaure fa-fa-a.

-   Uzmanies, Migel! viņa uzsauca nopakaļ. Ja vajadzēs, es tūdaļ zvanīšu uz iecirkni!

Visumā Oksana bija ievērojusi, ka kritiskās situācijās viņas angļu sarunvaloda iegūst tādu kā otro elpu, kas izrādās daudzkārt labāka par pirmo, gan atrodas īstie vārdi, gan doma formulējas pa sakšu modei īsi un precīzi.

Forda šoferis ieslēdza motoru un dažas minūtes rūcināja to uz vietas. Šķita, ka mašīna tūdaļ metīsies uz priekšu, sagāzīs žogu un lieveni, iebrāzīsies mājā un tikmēr nesīsies, kaukdama kā pustraks bullis, līdz sadragās un sašķaidīs Oksanas trauslo ķermeni. Taču nekas nenotika. Pēc brīža fords apklusa. Vēl pēc desmit minūtēm tas ierūcās no jauna, strauji padeva atpakaļ, apgriezās un aizbrauca. Iestājās klusums. Tad nočīkstēja durvis.

Migels uzvaroši smaidīja.

-   Uztaisi man kafiju, mučača, viņš maigi sacīja. Un uzsildi picu, gribas kaut ko iekost…

Tad viņš kāri ēda, bet Oksana mīlas pilnām acīm raudzījās savā aizstāvī.

-   Viņi vairs nerādīsies? viņa beidzot ievaicājās.

Migels paraustīja plecus.

-   Tad jau redzēs. Es teicu, ka tevis dēļ nogalināšu ikvienu. Viņu bija trīs, un divi visu labi saprata. Taču Cēzars jau bija saostījies, viņš neko nesajēdza. Teicās rītnakt atbraukt kopā ar saviem drauģeļiem bandītiem no haitiešu kvartāla.

-   Ai! Ko lai iesāk?

Migels atkal paraustīja plecus.

-   Es ne mirkli tevi neatstāšu. Gaidīsim. Ja viņi ieradīsies, es visus nogalināšu. Citas iespējas nav.

Nākamā nakts pagāja trauksmaini. Viņi aizvēra vētras slēģus, pat salēja ūdeni vannā un piepildīja spaiņus gadījumam, ja tiktu aizdedzināta māja. Migels visu laiku apgalvoja, ka neļaus nevienam viņai pieskarties, nogalinās ikvienu, bet, ja vajadzēs, tad labāk nogalinās viņu un sevi… Viņš bija ļoti saspringts un satraukts, satraukums pielipa arī Oksanai, viņa raudāja un mēģināja skaitīt lūgšanu. Viņa jutās neaizsargāta un nožēlojama svešajā zemē, šajā nedrošajā, savandītajā mājā līdzās izbiedētam puišelim, kurš pūlas tēlot spēkavīru. Tā jutās Elija no «Smaragda pilsētas burvja», nokļuvusi viesuļvētras centrā.

Līdz četriem rītā viņi negulēja.

Taču neviens neieradās.

Bet pusastoņos atskanēja zvans. No tādiem zvaniem, kad telefons dienām ilgi klusē, bet tad pēkšņi agrā rītā iedžinkstas, no tādiem zvaniem nekas labs nav gaidāms. Tie griež kā naža asmens un neapklust pēc desmitā signāla, kad esi nolēmis pie telefona neiet. Tie zvana un zvana, līdz tu pacel klausuli un ieņem rūgtās indes devu, ko tev parakstījis nezināms, ļauns ārsts.

Aizvērtām acīm Oksana pūlējās ar roku sataustīt telefonu un vienlaikus atcerēties, kad tā ar viņu jau bija noticis, absolūts izmisums, asarās izmircis spilvens un agrīns zvans… Kas droši vien viņu piebeigs.

Taču viņa kļūdījās.

-   Sveika, Bārbij! Sveika, meitenīti gandrīz aizmirsta piesmakusi balss ar vieglu kaukāziešu akcentu maigi ievirpinājās ausī, aizkļuva līdz smadzenēm, liekot sirdij uz mirkli apstāties.

Oksana skaļā balsī ieraudājās. Vai nu no pārciestajām bailēm, vai pēkšņā atvieglojuma.

-   Sureniņ, dārgais! Kā es priecājos!

Pēkšņi viņa aptvēra, ka runā angliski, un iesmējās caur asarām. Migels pamodās, pacēla galvu no spilvena un stulbi raudzījās viņā.

-   Kas tur ir? viņš bažīgi vaicāja.

-   Es arī priecājos, Bārbij, Surens aizkustināts sacīja. Atrodos Statos, Floridā. Ap pusdienlaiku būšu Daitonbīčā, apmetīšos «Hiltonā». Es gribu tevi redzēt, Bārbij!

Acu priekšā aizpeldēja kā mirdzošs mākonis. Surens ir šeit! Līdzās! Visvarens! Uzticams! Mīļš!…

-   Jā, jā! Es arī gribu…

-   Atnāc vienos uz «Hiltonu», tev izies pretī. Gaidu ar nepacietību, Bārbij!

Klausulē skanēja īsi pīkstieni, taču Oksana neizlaida to no rokas, spiezdama pie krūtīm. Ko lai dara, kaut kā viņa izvilks līdz vieniem dienā, viņa pacentīsies. Laiks jau sācis ritēt, ar katru sekundi tas saīsinās, tuvinādams tikšanās mirkli, viņa ir gatava šīs sekundes pavadīt ar ziediem un šampanieti un māt ar roku tām ardievas kā uz dzimteni aizpeldošiem kuģiem.

-   Kas zvanīja? Migels atkal vaicāja.

Oksana pagriezās pret viņu. Ko šeit dara tas mežonīgais, neaudzinātais puertorikāņu puika? Cik viņam muļķīgs izskats! Viņa tik tikko noturējās, neizstāstījusi viņam visu, no iekšienes tā vien urdīja paskaidrot tam dulburim, ar ko īsts vīrietis atšķiras no neaptēsta zaļknābja, sīki, ar piemēriem no dzīves. Taču viņa laikus savaldījās.

-   Mans tēvocis no Krievijas, viņa smaidīdama atbildēja. Atbraucis mani apraudzīt. Viņš ir ļoti labs.

Migels sapīka un iekoda lūpā.

* * *

«Mežāža» apmeklējums neko nedeva. Jura iestampāja sevī divus pārceptus cīsiņus, ar mokām pievārēja puskausu alus, ko vispār nekad nedzēra, paskatījās uz cilvēka galvaskausa atveidu ar pielīmēto bārdiņu, aprunājās ar pāris tipiem piesvīdušās kamuflāžās, īstenojot leģendu «Žurnālists meklē tematu», taču izraisīja savos sarunbiedros vienīgi miegaini atturīgu neizpratni.

-   Mežainis? Kas par Mežaini?

-   Rekur viņš ir!

Jura norādīja uz ar zīmuli skicētu portretu galeriju drūmi ģīmji zem trikotāžas cepurītēm, melniem taisnstūriem acu vietā. Vienam maz atpazīstamam zīmējumam apakšā ar melnu marķieri uzšņāpts «Mezhainis».

-   Ak tas… Neņem galvā. Te arī tevi uzzīmēs un apakšā parakstīs Goša Kucenko. Vai tāpēc tevi uzreiz ķinītī uzņems?

Ar alu pielējusies digeriem pietuvināta jauniešu kompānija sniedza pilnīgi pretēju informāciju.

-   Mežainis? Viņš kopā ar mums visu vakaru sūca alu. Aizgāja pačurāt. Kad būs atpakaļ? Pēc noskaņojuma. Varbūt pēc piecām minūtēm, bet varbūt rīt. Plāj laukā, ko vajag, mēs viņam pateiksim…

Taču atkāpties Jura negrasījās. Žurnālisti ir neatlaidīgi ļaudis ja reiz apņēmušies izurbties tēmai cauri, tad katrā ziņā savu panāks. Viņš apsēdās pie datora.

Pasaules internetā tīklā digeri, kā izrādījās, bija visai populārs temats, Krievijā vien Jura saskaitīja vairāk nekā duci vietņu ar līdzīgiem nosaukumiem kā «podzemelye.ru». Tiesa, MVU mājaslapā, kur patiešām bija minēta kāda Maskavas «andergraunda» grupa, nekādas Krīgera fotogrāfijas, pat ne īsas piezīmes par viņu neatradās. Toties bija pieminēts Mežainis; kādā no mājaslapā ievietotajiem stāstiņiem viņš tika attēlots kā tāds mītisks varonis: «…Pļuks sataisīja gudru ģīmi un pavēstīja, ka zīmi te atstājis pats Mežainis, jo viņš pirmais esot uzgājis šo sūdos slīkstošo bomberu. Santehs par atbildi loģiski iezviedzās, jo: a) neviens no mūsu ūķīša iemītniekiem Mežaini nebija savām acīm redzējis tāpat kā gigantiskās žurkas un zirnekļus; b) ja tāds Mežainis patiesībā eksistētu, viņš gan ņemtos ar citām lietām, nevis vazātos pa bomberiem, apķēpādams sienas ar grafiti. Pastrīdējās, iešķīla viens otram uz ātru roku, salīga mieru, un soļojām tālāk…»

Bija arī nopietnāki internetā izdevumi… Tajos kādu daļu aizpildīja jūsmīgas intervijas ar anonīmiem personāžiem, tādiem kā Krīgers. Vēl kādu atklāti «dzelteni» rakstiņi par tām pašām žurkām, zirnekļiem un visādām pazemes šausmām. Bija arī materiāli par speleologiem amatieriem, taču tie veidoja atsevišķu bioloģisku novirzienu un par pilsētas komunikācijām principā neinteresējās. Jura izrakstīja dažu žurnālistu uzvārdus un ķērās pie zvanīšanas. Jau pēc ceturtdaļstundas viņš pierakstīja savā bloknotā: «Metro «Sokol», 19.00, Romāns. Tumšz. jaka, sporta soma.»

Žurnālisti, gods kam gods, ir reti komunikabli ļaudis.

-    Vecīt, man pēc sekundes jābūt «Dobriņinskajā», Romāns sacīja, kolīdz viņi bija apsēdušies uz soliņa perona vidū. Saki, ko vajag, tikai fiksi. Tu esi no «Vakarenēm», ja? Bļāviens, tāpēc man tavs ģīmis liekas pazīstams. Vai Sidorenko vēl strādā pie jums? Tas gan ir metējs, bet dzīvelīgs. Es tur šancēju par atbildīgo sekretāru. Ko tu īsti gribēji? Runā aši, man jau jābūt «Dobrinkā».

Ar pieaugošu kaukoņu aizbrauca kārtējais vilciens. Tikko iztukšojies perons jau atkal pildījās cilvēkiem.

-   Man vajadzīgs Mežainis, Jura iesāka. Viņš…

-   Mežainis, Mežainis, Mežainis, Romāns viņu pārtrauca un noraustīja galvu, it kā cenzdamies ar jakas apkakli pakasīt pakausi.

-   Vecīt, tas ir nopietni. Bļāviens, es nezinu. Mežainis.

Es zinu visus vina kontaktus, viņš man vienam uzticas.

> 7 >

Nedrīkst iegāzt. Mežainis, Mežainis. Bļāviens. Tev nauda ir? Braucam uz «Dobrinku», viņš pēkšņi piedāvāja un pat pielēca kājās, grasīdamies šajā pašā mirklī kaut kur traukties.

-   Pagaidi, Jura iebilda, pieturēdams viņu aiz piedurknes. Es nebraukšu uz «Dobrinku». Tu rakstīji, ka labi pazīsti visus digerus, daudzkārt esi kopā ar viņiem bijis pazemē. Man jāatrod digers ar iesauku Mežainis. Vai saproti?

Viņš velti tērēja laiku. Romam acīm redzami zeme dega zem kājām, viņš raustīja galvu un raudzījās kaut kur garām. Jura nebija drošs, ka viņš to vispār dzird.

-   Došu tev simtu, viņš piemetināja.

-   Dod šurp, Roma aši atsaucās.

-   Vispirms pasaki.

-   Man noraus olas, vecīt, saproti. Mežainis, Mežainis. Vajag saprast! Mežainis nolīdis pazemē, ne velna neatradīsi. Bļāviens, tādas tās lietas…

Viņš paskatījās uz Juru, it kā pirmo reizi viņu redzētu.

-   Kā lai es zinu, kur ir tavs Mežainis?

-    Kāpēc tad pūt man miglu acīs? Jura viņam pārmeta.

Roma tramīgi paskrēja pāris soļu prom no soliņa, tad atgriezās.

-   Dod simtu, vecīt.

-   Dāvanas dalu piektdienās.

-   Es jau redzu, ka neesi kolēģis, bļāviens. Roma pēkšņi kļuva nopietns. Domāju, ka situ klaču ar kolēģi, nezināju, ka esi no «orgāniem».

-   Kāpēc tu tā domā? Jura painteresējās.

-   Bijis tu kolēģis, mēs jau sen stāvētu «Dobrinkā» pie mucas. Tu taču nebrauci, vai ne? Sava loģika ir, ko?

Roma staroja, it kā nupat būtu pierādījis Fermā teorēmu. Jura piecēlās. Viņš bija galvas tiesu garāks par Romu.

-   Jā, Jura atbildēja. Es esmu no «orgāniem». Vai gribi, lai atlaužu roku uz muguras un aizstiepju tevi uz posteni? Rau, tur, aiz eskalatora. Piecpadsmit diennaktis apsolu uz vietas, bez kādām runām. Tevi no atbildīgajiem sekretāriem patrieca par dzeršanu? Tagad patrieks no visurienes. Var pat ierosināt krimināllietu par izmeklēšanai svarīgu faktu slēpšanu!

-   Liecies mierā, vecais… Roma pārstāja smaidīt un soli atkāpās. Es pret tevi kā pret cilvēku, bļāviens… Ar visu sirdi un dvēseli… Ko tu ņemies? Es domāju apslacīsim problēmu kā kolēģis ar kolēģi, iemetīsim pa čarkai un šķirsimies miera vējos… Bet tu lec uz ecēšām… Nav lāgā!

Izskatījās, ka Roma patiesi ir apvainojies, viņam pat skatiens itin kā noskaidrojās un pārstāja šaudīties apkārt.

-   Labs ir, Jura sacīja. Tu man informāciju, es tev simtnieku. Sarunāts?

No tuneļa nākošais gaiss uzvēdīja pēc metāla, ar skaļu kaucienu no tā izlidoja vilciena sastāvs, nočīkstēja un bremzējot noelsās. Durvis atvērās, uz perona izbira cilvēki. Roma atmuguriski sāka virzīties uz vagona pusi, aizķerdams izkāpjošos pasažierus.

-   Es nepazīstu nekādu Mežaini! viņš nokliedza. Es visu safleitēju, saprati, bļāviens? Es pat ne reizes neesmu bijis pazemē! Muļķis esmu, vai? «Mežāzī» tādas lietiņas var dabūt dzirdēt, ka veselai rakstu sērijai pietiks. Grāmatu varētu sarakstīt! Romānu! Tikai nevienam nav lustes!… Tas nav nekāds temats!… Tukšs numurs…

«Stulbenis tāds!» Jura piktojās. Četrdesmit minūtes viņa dēļ aizlaida vējā, bet jēgas nekādas. Vajadzēja sazināties caur FDD preses dienestu, tur ar žurnālistiem strādā kā nākas, zina, ar kuru var runāt, bet no kura labāk turēties pa gabalu.

Roma pa to laiku bija ielēcis vagonā, tik tikko pie durvīm nenotriekdams no kājām meiteni, pagriezās atpakaļ, ieķērās rokturī un nokliedza vēl kaut ko.

-   Meklē caur tiem saviem «orgāniem»! Viņa vājais falsets centās izlauzties cauri mehāniskajai robota balsij, kas paziņoja nākamo staciju. Tur viņu pazīst! Viņš sadarbojas ar kruķiem, vajadzības gadījumā brauc šiem līdzi!

Vilciens sakustējās, ieskrējās un nozuda tunelī. Vispirms Jura nodomāja, ka ir pārklausījies. Pēc tam nosprieda, ka žurnālists Roma pa paradumam kārtējo reizi pūš pīlītes. Bet tad tomēr nolēma viņa informāciju pārbaudīt. Katram gadījumam.

Viena, divas, trīs, četras dienas aiztrauca kā sudrabots «Bentley Arnage» ar piekto ātrumu.

Vēsajā, greznajā «Hiltona» foajē Oksanu gaidīja milzīgs ziedu kurvis un divi jauni cilvēki, tērpušies melnos uzvalkos. Viņi paklanījās, it kā viņa būtu Monako princese, ieveda hromētā, sarkanas podziņas zibinošā liftā un svinīgi uzveda divpadsmitā stāva restorānā.

Plašā, svaiga pasāta apvējotā terasē pie orhidejām rotāta galda sēdēja respektabls džentlmenis smalkā krēmkrāsas uzvalkā, dārgā baltā kreklā ar vaļēju apkakli, kur švītīgi stūrus slēja sarkana zīda kakla lakatiņš. Rokā viņš turēja glāzi ar sarkanvīnu un gurdi vēroja zilo okeāna spoguli, izraibinātu baltiem motorlaivu un jahtu punktiņiem.

Oksana saminstinājās. Viņas sirds stipri dauzījās. Surens? It kā jā… Taču viņš bija ļoti pārvērties, turklāt uz labo pusi. Bija izzudušas rievas uz pieres un ap acīm, sirmo matu vainadziņu un sirmās spurainās ūsiņas viņš bija noskuvis. Iedegusī galva atgādināja biljarda bumbu, sejas āda bija nogludinājusies un izskatījās jaunāka. Tikai asie sejas vaibsti, ērgļa deguns un vērīgais, it kā tēmējošais skatiens nodeva viņas kādreizējo mīļāko.

-   Suren! viņa klusi pasauca.

Džentlmenis pagriezās, nolika glāzi un, plati smaidīdams, piecēlās viņu sagaidīt, pastiepis pretī rokas.

-   Nāc šurp, manu meitēn! Nāc, pie manis, Bārbij!

Apaļo, pelēko, dziļi iegrimošo acu aukstais mirdzums

bija palicis nemainīgs. Toties zelta zobi bija pazuduši tagad smaids mirdzināja žilbinoši baltu metāla keramiku kā Holivudas kinoaktierim.

Oksana metās viņam ap kaklu, pieplaka pie krūtīm, sajuta obligāto laba odekolona spēcīgo aromātu.

-   Sureniņ! Es tevi nepazinu! Tu izskaties daudz jaunāks…

Tiešām Surenam bija ap septiņdesmit, taču, ja to droši nezināja, nekad nevarētu pateikt!

-   Nepārspīlē nu, meitenīt… Viņš tēvišķi noglāstīja viņas šauro muguru. No gadiem atbrīvoties nevar, ja nu vienīgi noslēgtu vienošanos ar Mefistofeli… Bet visādas procedūras, vitamīnu injekcijas un krēmi ļauj vienīgi aizmālēt acis apkārtējiem…

Viņš pakāpās atpakaļ un nopētīja meiteni no galvas līdz kājām.

-  Tu gan izskaties patiešām labi… Matus nokrāsojusi… Tā ir pat labāk… Tikai esi mazliet nogurusi un par kaut ko sakreņķējusies… Apsēdies, bērniņ…

Viņš pats piebīdīja viņas krēslu pie galda, pavēloši pamāja, un tūdaļ līdzās izauga viesmīlis, someljē un menedžeris. Divi pie blakus galdiņa sēdošie drūmie vīri nenolaida no viņiem acu. Acīmredzot Surens bija saglabājis visus savus ieradumus pavēlēt, allaž atrasties uzmanības centrā un visur līdzi ņemt miesassargus.

Nevērīgi bakstīdams ar pirkstu ēdienkartē, viņš ātri izvēlējās pasūtījumu, lai gan milzīgais galds jau bija nokrauts ar izmeklētiem gardumiem, it kā pusdienot grasītos divdesmit cilvēki.

Pusdienas noritēja lieliski. Oksana badīgi ēda, dzēra brīnišķīgos vīnus, raudzījās uz mirdzošo okeānu, smējās par sava pavadoņa jokiem. Viss bija kā agrāk, pirms daudziem gadiem Tihodonskā. Tikai krietni augstākā līmenī. Pirmo reizi vairāku gadu laikā Oksana jutās laimīga. Viņas smiekli skanēja aizvien skaļāk un vulgārāk, tā tika smējušās Tihodonskas ielasmeitas «Pēterī Lielajā».

Surens raudzījās viņā apmierināts un vēlīgs. Viņš dzēra kādu ļoti dārgu viskiju un arī pats spēcīgs, sīksts un cienīgs atgādināja vecu, izturētu konjaku. Nē, nevis vecu, bet tikai izturētu un dārgu.

-   Kā tu te dzīvo, bērniņ? Kā klājas tavam vīram?

Oksana nevērīgi novicināja roku.

-   Man ar vīriem neveicas, Sureniņ. Tagad, pēc daudziem gadiem, es saprotu, ka man ir veicies vienīgi ar tevi…

Surens apmierināti pamāja un ar baudu iztukšoja aromātisko, tumīgo šķidrumu, kas atstāja pēdas uz plānās glāzes sieniņām.

-   Es pacentīšos izdaiļot tavu dzīvi, Bārbij, viņš stingri sacīja. Vari man ticēt. Veca mīlestība nerūs.

Izdaiļošana sākās uzreiz pēc pusdienām. Viņi staigāja pa dārgu veikalu ieliņu, un Surens pirka itin visu, kas viņai kārojās, drēbes, apavus, veļu, somiņas… Tas izskatījās vienkārši un eleganti viņš nevērīgi pasniedza zelta kredītkarti, nosauca viesnīcu, un viņi, atstājuši iepirkumu kalnu, tukšām rokām devās tālāk, ielūkodamies neskaitāmos bāros, kuros piedāvāja saldējumu, kafiju, liķierus un citus gardumus.

Tad viņi atgriezās viesnīcā, uzbrauca lepnos apartamentos, kas, kā izrādījās, bija pilni ziediem, kārbām un turzām «Cavalli», «Armani», Dolce&Gabbana»…

-   Pielaiko to visu, Bārbij!

-   Va-a-au!

Viņa pielaikoja līdz vēlai naktij. Kleitas, blūzes, jaciņas, džinsas, bridža bikses, kurpes, sandales, peldkostīmus, biksītes, krūšturus, zeķītes, zeķbikses traks var palikt!

Surens apmierināti iezvēlās atpūtas krēslā un kāri skatījās, kā viņa pārģērbjas. Viņš līdzinājās aizraujošas izrādes skatītājam aizgrābti smaidīja, sajūsmā klaigāja, aplaudēja, sauca «Bravo!» un «Bis!».

Nebija skaidrs, kuram tas sagādāja lielāku baudu pēc skaistas dzīves izslāpušajai Oksanai, kura pēkšņi bija tikusi pie greznas garderobes, vai Surenam, kurš mieloja acis, skatīdamies uz viņu apģērbtu, pusapģērbtu, kailu, puskailu, sajūsmā spiedzošu, ieraugot kārtējo kārbu, kā čūsku ieslīdošu vakarkleitā vai bijīgi pielaikojošu melnu «Ferre» krūšturi.

Vēl no rīta Oksana ģērbistabā bija sagrabinājusi pa kabatām pēdējo sīknaudu, lai aizklātu līdz Vidus avēnijai, bet tagad nevērīgi novilka «Dolce&Gabbana» biksītes ar mirdzošu Svarovska kristālu par piecsimt dolāriem, iemeta dārgās zīda veļas kaudzē un traucās uz priekšu tālāk un tālāk, nākamajā kārbā būs vēl kas pārāks!… Viss pats labākais, kas bija dabūjams Daitonbīčas veikalos, gulēja pie viņas slaidajām kājām!

Izrāde tuvojās beigām.

Nāc drīzāk pie manis, Bārbij, aizsmakušā balsī aicināja Surens. Es tik ilgi gaidīju šo dienu!

Un viņa nāca un bagātīgi atlīdzināja viņam, cik prazdama un spēdama. Vēl neviens vīrietis uz šīs planētas, vai tas būtu skaistulis aktieris vai sportists spēkavīrs, vēl neviens nebija saņēmis tik nemateriālas, iespējami atklātas veltes, kādas šajā naktī viesnīcas «Ililton» tūkstoš četrsimt septītajā numurā saņēma vienkāršais biznesmenis no Tihodonskas Surens Gariginovičs Babijans. Un arī viņš parādā nepalika, skūpstīdams savu Bārbiju visslēptākajās vietās un aplaizīdams viņas jutīgos kāju pirkstiņus, tik izsmalcinātus glāstus viņai nebija veltījis neviens no viņas vīriešiem, neskaitot Migelu, kurš, protams, nebija uzlūkojams par viņas vīrieti un netika

ņemts vērā. >

Oksana pamanīja, ka senais mīļākais veiksmīgi izmanto ne tikai amerikāņu kosmetoloģijas sasniegumus, bet arī farmakoloģijas brīnumus katrā gadījumā viņš ieguva to vairākkārt, turklāt visai aktīvi un bez jelkādas «manuālas iedarbināšanas» un citām viltībām, kuras viņa bieži vien bija spiesta likt lietā Tihodonskā. Taču arī viņa no savas puses darīja visu iespējamo atsperīgi raustījās kā notverta zivs, prasmīgi izliecās, atvērās un piedāvājās, grozījās, noslidinājās lejā un iznira atkal augšpusē, uzminēja un apsteidza visas vēlmes, izrādīja iniciatīvu, tina ap aso nadziņu biezās sirmās spalvas uz viņa iedegušajām krūtīm un dedzīgi čukstēja spalvainajā ausī kaislus mīlas vārdus, turklāt pilnīgi neviltoti, kas bija sevišķi svarīgi un pat nenovērtējami.

Starp citu, Surens to saprata un novērtēja. Novērtēt viņš prata sevišķi labi.

-   Tu paliksi pie manis, Bārbij? viņš iejautājās, kad bija jau dziļa nakts. Vai ar tavu vīru sarežģījumu nebūs?

-   Nē, nē, Oksana čukstēja. Nedomā par to. Viņš ir komandējumā…

Un sagriezās skaistās dzīves karuselis. Četrās dienās viņi apmeklēja pilsētas labākos restorānus, SPA centrus un tirdzniecības vietas, atstādami aiz sevis platu, zaļu skaidras naudas svītru. Oksana slīga greznībā, ziedos un uzmanības apliecinājumos. Naktsklubi, kazino, striptīza šovi viss, pēc kā viņa tiecās un ko viņai liedza Bils Džefersons, tagad kā pēc burvju nūjiņas mājiena bija kļuvis pieejams. Visas durvis, cik vien to Floridas austrumu piekrastē bija, viņas priekšā atvērās, un līdzās aizvien atradās cilvēki, gatavi izpildīt ikvienu kaprīzi. Bez diviem krievu miesassargiem Alekša un Zoras svītā ietilpa vietējo dzīvi lieliski pazīstošs amerikānis (vai naturalizējies tautietis), kuru Surens uzrunāja par Gariku un stādīja priekšā kā advokātu.

-  Vai tev te bez manis kāds darīja pāri? Surens augstsirdīgi vaicāja. Bilsti tikai vārdu, un Gariks liks tam mērglim ložņāt tavā priekšā uz ceļiem un maksāt sāpju naudu līdz mūža galam!

Visumā Gariks nelīdzinājās solīdam, savu cenu zinošam amerikāņu «likumu vīram», taču neapšaubāmi varēja piespiest kādu ložņāt uz ceļiem vai novest pie ubaga spieķa. Stiegrains dzeltenīgs cilvēciņš dārgā, slikti piegulošā uzvalkā ar drošām, vaļīgām manierēm un ļaunām haizivs acīm, viņš vairāk atgādināja Holivudas filmu gangsteri, visādā ziņā no viņa plūda gluži bioloģiski sajūtamas draudīgas strāvas.

Droši vien viņš patiešām varētu izsmērēt gar sienu latīņamerikāņu būvstrādnieku brigādi, ieskaitot saostījušos

Cēzaru, Pako un viņu haitiešu drauģeļus bandītus… Tikai vai Oksanai tas bija vajadzīgs? Pēdējie Bila Džefersona mājā pavadītie mēneši viņai šķita kā šausmīgs murgs. Viņa bija pamodusies karaliskā gultā, nokaisītā pērlēm un rožu ziedlapiņām, pamodusies, lai nekad vairs neatgrieztos tajā mājā un tajā murgā. Lai viņas dārgais vīrs pats kaut kā nobeidz remontu, lai pats tiek galā ar būvniekiem, uz viņu tas vairs neattiecas.

Kā iegrozīsies viņas tālākā personiskā dzīve, viņa nezināja un negribēja iedziļināties sīkumos. Palaikam iekšējā balss jautāja Oksanai vai tikai viņa neiedomājas, ka šie svētki turpināsies mūžīgi un «Hiltona» viesnīcas tūkstoš četrsimt septītais numurs kļūs par viņas mājvietu? Tā nemēdz notikt. Nav mūžīgu svētku, un viesnīcas numurs nevar aizstāt mājas… Taču viņa vispār ne par ko nedomāja. Vienkārši peldēja pa straumi. Ir labi tad lai tā būtu. Un kas būs rīt… Dzīvosim redzēsim!

-   Vai tev tomēr nav vajadzīgs jurists? Surena balss atkārtoja.

Oksana padomāja, un pēkšņi viņai kaut kas iešāvās prātā.

-   Ja nu vienīgi, lai pārbaudītu mūsu veikala pārvaldnieku… Pareizāk tas ir vīra ieroču veikals… Bils uzdeva man pasekot biznesam, taču es itin neko no tā nesaprotu…

-   Protams. Surens pamāja. Piezvani, brīdini pārvaldnieku un pasaki Garikam adresi, viņš visu izdarīs. Tev nav vajadzības piepūlēt savu skaisto galviņu… Starp citu kur ir tavs vīrs? Es gribētu uzdot viņam dažus jautājumus.

-   Bila nav, Oksana iesmējās. Viņš atrodas ļoti tālu! Starp citu, vai atceries tu mūs iepazīstināji?

Surens nopūtās un pakasīja spīdīgo galvvidu.

-   Atceros, protams, atceros. Varbūt man nevajadzēja to darīt… Kur viņš ir? Ņujorkā?

-   Vēl tālāk!

Surens ļoti izbrīnījās.

-   Vai tiešām Kanādā?!

-   Tālāk, tālāk! Nebīsties, viņš mūs nevar sasniegt!

Oksana lepojās ar sevi. Galu galā ne katru meiteni bagāts un varens mīļākais uzmeklē otrā pasaules malā! Ne katras dēļ tērē tādu naudu, ne katru tā izklaidē un lolo! Un ne katru cenšas tik droši pasargāt no nepatikšanām, vai tās būtu biznesa ķibeles vai greizsirdīgs vīrs…

-    Būtu es zinājis, ka viņš tevi vedīs prom, es nebūtu jūs iepazīstinājis! Surens drūmi sacīja, kad viņi kārtējo reizi gulēja gultā. Viņš turpināja uzrādīt visai labus rezultātus. Oksanu tas patīkami pārsteidza.

-   Man viņš šķita dīvains puisis. Un tas viss Krotovā iznāca tā dīvaini… Un arī tava pēkšņā aizbraukšana bija ļoti dīvaina…

-   Izbeidz, Sureniņ, man tās dīvainības jau ir līdz kaklam… Nepiemini…

Viņa asiem zobiņiem saņēma Surena krūtsgalu, tad pārlaida smailu, karstu mēlīti viņa krūtīm un vēderam… Kad odekolona aromāts izvējojās, no dzeltenīgās ādas nepārprotami nāca vecuma smaka. To nekādi nevarēja salīdzināt ar Migela tvirto ādu un jaunajiem, spēcīgajiem

muskuļiem… i

Oksana steigšus aizgaiņāja nodevīgās domas. Kāds tam visam sakars ar Migelu? Kas viņš tāds ir? Neaptēsts mērkaķis, kas nesa zināmu labumu un tika par to dāsni atalgots. Pat pārlieku dāsni! Ja reiz ir vērts atcerēties citu augumu, tad tas ir likumīgā vīra trenētais augums! Bils ir īsts atlēts, nabaga Sureniņš ar viņu, zināms, nevar mēroties… Toties viņš ir gādīgs, mīlošs un devīgs, viņš neiztaujā par Bilu tāpēc, ka no viņa baidītos, viņš vienkārši ir greizsirdīgs… Taču par vīra darījumiem labāk nepļāpāt!

«Aizmirsti visu, ko tev stāstīju. Citādi tevi iebāzīs maisā un pametīs aligatoriem.»

Bila aizbraukšanas priekšvakarā teiktos vārdus viņa bija labi iegaumējusi. Par maisu un aligatoriem tā, protams, bija alegorija, māksliniecisks salīdzinājums (viņa skolā bija labi mācījusies, tāpēc zināja gudrus vārdus), taču katram viņas vīra jokam un viņš jokoja ļoti reti bija visnotaļ nopietns zemteksts.

Viņš bija to ielaidis, var teikt, svētnīcā, pastāstīdams, pareizāk -dodams tikai mājienu, par savu darbu, par Firmas [5] uzdevumiem, un cer, ka viņa par to klusēs līdz mūža galam. Dzīvos noslēgtībā, saejoties vienīgi ar latīņamerikāņu būvniekiem un liekulīgo Džesiku, un klusēs! Pārtiks no frī kartupeļiem un kokakolas un klusēs. Lai jau būtu, viņa arī klusē…

Ne kodieniņš, ne karstā mēlīte nedeva vajadzīgo rezultātu galu galā farmakoloģijas iespējas nav bezgalīgas. Sakaunējusies par savu uzstājību, Oksana apgriezās uz muguras un ieritinājās Surenam padusē kā maza meitenīte, kas meklē aizstāvību tēva paspārnē.

-    Tomēr esi uzmanīgāka, meitenīt, Surens gādīgi turpināja savas pamācības. Neej viena uz ielas ja es esmu aizņemts, paaicini līdzi Zoru vai Alekšu, viņi pilnībā ir tavā rīcībā. Amerika nav tā drošākā valsts pasaulē, pajautā Garikam…

Oksana noslēpa apmierinātu smaidu.

Viņš ir iemīlējies līdz ausīm, re, kā uztraucas par savu Bārbiju!

Neviens tik sen nebija par viņu rūpējies. Pareizāk neviens un nekad. Migels, aunapiere, neskaitās!

-   Pasmaidi, manu skaistulīti Viss būs labi! Surens saudzīgi saņēma viņas smailo zodiņu, pievilka klāt un noskūpstīja kaprīzi uzmestās lūpas. Tu nekad nebūsi bēdīga, jo tu esi mana sieviete, bet Surens Babijans nekad un nevienam neļauj saviem cilvēkiem darīt pāri. Saprati?

Oksana pamāja un paklausīgi pasmaidīja. Atšķirībā no tā puišeļa Migela, kurš centās iegalvot viņai apmēram to pašu, Surens zināja cenu saviem vārdiem. Ja reiz viņa bija pieskaitīta «viņa cilvēku» svītai mazliet aizvainojoši, ka tika minēts daudzskaitlis, bet nekas, piecietīsim -, tad tas ir tas pats, kas tik daudzu emigrantu ļoti kārotā Amerikas pilsonība.

-   Atpūties, bērniņ, pagūli mazliet, bet es padarbošos ar savām lietām. Surens izbrīvēja roku, piecēlās, un viņa sejas izteiksme tikko manāmi izmainījās, it kā viņš savās domās būtu nedaudz attālinājies no savas mazās Bārbijas. Viņš saģērbās, ielūkojās spogulī, sakārtoja žaketi. Man tagad ir komerciāla tikšanās, bet pēc tam es atnākšu, pamodināšu tevi, un mēs dosimies vakariņās.

Oksana netaisījās gulēt, taču cītīgi notēloja pilnīgu padevību.

-   Labi, Sureniņ, tikai īsu brītiņu, citādi man būs bēdīgi, viņa sacīja miegainā balsī.

* * *

VIP viesu autostāvvietā, kur, pretēji gaidītajam, bija vērojams dzīvs parastu lietotu automašīnu katalogs, sudrabaini melnais «Bentley Arnage» acīm redzami izcēlās uz pārējo fona. Pārlieku pompozs kā priekšnamā lielīgi izkarināts ciltskoks ozola rāmī. Surenam palaikam šķita, ka ar automašīnas izvēli viņš ir maķenīt pārcenties, lai gan Tihodonskas autoritātēm jēdziens «pārlieku» neeksistē. Taču amerikāņi izrādījās daudz skopāki un apdomīgāki, nekā Surens Gariginovičs bija gaidījis, un šīs pasaules varenajie veco labo angļu spēkratu vietā braukāja ar ekonomiskākajiem un plebejiskākajiem japāņu vāģiem.

-   Kas dzirdams? Surens vaicāja, apsēzdamies aizmugures sēdeklī.

Motors vēl nebija atdzisis mašīna pirms kādām piecām minūtēm bija iebraukusi stāvvietā -, taču salonā bija vēss un smaržoja pēc dārgas ādas. Pie stūres sēdošais Alekss, iebāzis mutē brūnu cigarillu, disciplinēti izkāpa no mašīnas.

-    Pārvaldnieks neko nezina, no priekšējā sēdekļa atbildēja Gariks. Viņš ir pārliecināts, ka viņa šefs ir parasts puisis no «zaļajām beretēm», kurš vinnējis ap desmit tūkstošiem spekulācijā ar militāro ekipējumu un prātīgi ieguldījis tos savā biznesā. Runā, ka viņš patlaban esot Teksasā, gatavojot izdevīgu darījumu.

-   Labi nodrošinājies! Surens pikti norūca.

-   Kam jums tas puisis vajadzīgs? Gariks pēkšņi ievaicājās. Kāpēc nevarat vērsties pie sava drauga mistera Vinceti? Viņš spēj atrisināt ikvienu jautājumu!

-   Klusu! Surena seja saviebās. Nepiemini lieki šo vārdu!

Un jau mierīgāk piemetināja:

-   Es nevaru iet pie viņa, kad ienāk prātā. Turklāt patlaban man vajadzīgs tieši Džefersons!

-   Es jūsu vietā ar viņu nepītos, stūrgalvīgi sacīja Gariks. Visai glums tips… Ar viņu ir bīstami ielaisties darīšanās.

Salonā iestājās klusums. No blakus rindas izripoja noputējis leksuss, izdarīja asu manevru, tik tikko neskardams priekšā stāvošās mašīnas bamperi, un, izbraucis viņiem gar priekšu, nozuda. Viņi to pavadīja tramīgu skatienu.

-   Man bija arestēts konts Otrajā komercbankā Manhetenā, Surens lēni un skaidri veidoja vārdus, turpinādams skatīties aizbraucošās mašīnas vizienā. Pusotra miljona dolāru. Draudēja konfiskācija, pilnīgs vāks. Un tad es satiku to… Džefersonu. Tihodonskā. Viņš uzdevās par krievu, maskavieti…

Gariks, kurš droši vien jau bija dzirdējis šo stāstu, kam no biežas lietošanas piemita tāda kā mitoloģiska pieskaņa, klausījās ar samērā drūmu sejas izteiksmi.

-   Mēs sēdējām «Baltā lāča» verandā, Surens turpināja. Aprīlis, jauks laiks. Tihodonskā ir ļoti skaisti aprīlī… Tad viņš paņēma mobilo un piezvanīja tieši uz Ameriku. Pēc tam mums atnesa ēdienu, starp citu, ļoti garšīgu, viņš izraudzījās. Mēs ēdām, pļāpājām. Es biju pārliecināts, ka viņš laida muļķi, pūderēja man smadzenes. Te pēkšņi piezvanīja mans pilnvarnieks Ņujorkā un paziņoja, ka konts atbrīvots. Divās stundās. Iespaidīgi?

Gariks novīpsnāja.

-   Un tas vēl nav viss. Viņš ļoti interesējās par slepenajiem stratēģiskajiem ieročiem, krievi viņu par to apcietināja. Bet tad pēkšņi atbrīvoja un palaida atpakaļ uz Ameriku. Izlaida spiegu! Turklāt vēl ar sievu krievieti! Tas ir… Tas ir… Lai tev labāk būtu saprotams tas ir tāpat, kā kad jūsējie būtu apcietinājuši Osvaldu par prezidenta slepkavību, bet tad palaiduši viņu uz Krieviju kopā ar Merilinu Monro!

Gariks novīpsnāja vēlreiz.

-    Osvaldu nogalināja. Bet Merilina Monro nomira pirms Kenedija.

-    Nu tad ar Brižitu Bardo… Nav svarīgi. Svarīgs ir pats fakts. Es zinu, ka viņš ir glums tips. Un tagad man tieši viņa glumums ir vajadzīgs!

-  Jūs pastāstījāt interesantus notikumus, taču tie skar Krievijas dzīvi. Es neesmu speciālists Krievijas jautājumos un nevaru komentēt.

Garika haizivs acis neko nepauda.

-   Tikai es palūdzu draugus no Organizācijas Floridas filiāles, un viņi parakņājās datubāzēs…

-   Un kas ir? Surens saausījās.

-   Viņa vārda nav to pasažieru sarakstos, kuri pēdējo triju mēnešu laikā izlidojuši no ASV lidostām. Nodokļu pārvaldē nav ziņu par viņa ienākumiem, kas ļautu iegādāties veikalu. Policijas departamentā bija materiāls par to, ka Viljams Konrāds Džefersons pārkāpis ieroču tirdzniecības noteikumus, viņš pārdevis šauteni cita štata iedzīvotājam, bet par to tiek atņemta licence. Tikai attiecībā uz viņu nekādi pasākumi netika veikti.

-   Un kas tad ir? jau nervozi pārjautāja Surens. Uzziņas, licences… Liela lieta! Visu ir iespējams nokārtot…

Gariks pagriezās, un viņa ļauno acu nežēlīgais skatiens skāra Surena seju.

-   Ir tas, ka vienīgi Krievijā par to mēdz teikt «Liela lieta!». Amerikā nekas tāds nav iespējams. Šeit nav pieņemts kaut ko «nokārtot», par to sēdina cietumā! Jūsu Džefersons nav tikai glums tips. Viņš ir «džī-men». Valdības cilvēks. Un labāk turēties no viņa pa gabalu. Tāpēc ka tur, kur sākas valdības interese, beidzas izslavētā amerikāņu demokrātija. Tur ir iespējamas dīvainas katastrofas, noslēpumainas slepkavības un mīklainas nozušanas…

-   Biedē? Surens nelāgi pasmīnēja, savukārt urbdamies Garikā hipnotizējošu, šausmas iedvesošu skatienu, kura dēļ zināmās Tihodonskas aprindās bija iemantojis iesauku Pūķis. Es nekad neapstājos pusceļā. Un vēl ja bankā tādas likmes!

Gariks paraustīja plecus un novērsās.

-   Mans galvenais likums dzīvs klients ir labāks par beigtu. Tikai ievērojot šo likumu, es dodu jums labu padomu.

-    Es pats rakstu sev likumus, aizmugures sēdeklī nošņācās Surens. Un allaž sasniedzu savu mērķi! Ja ne tā, tad citādi!

Tķ * *

«Nemodiniet aizmigušu velnu» tā māca tautas gudrība. Un pareizi māca. Mežainis bija noguris, jo pārvilcies mājās pēc pusnakts, viņam bija velnišķīgi smaga diena, tāpēc pienācās dažas stundas veselīga, spēkus atjaunojoša miega.

Taču viņš neguļ. Nervi kā līdz trauslumam sasalušas troses, viducī melns, auksts pikucis. Vajadzētu iedzert, taču nekā nav. Turklāt vēl ir nelabi un dzert nemaz negribas. Ieeju nodaļījumā, kur bija Sesks, viņš, zināms, aiztaisīja. Tik tikko nepārrāvās, pakaļa putās, bet izdarīja kā nākas. īsta kapavieta. Nē, faraonu kapenes. Aizmūrēja uz mūžu mūžiem, lai neviens nekad netraucētu vienīgo draugu. Vai pat brāli. Visādā ziņā neviena tuvāka viņam nebija. Ja nu vienīgi Toms. Taču arī Toma vairs nav. Neviena nav. Viņš bija palicis viens visā pasaulē.

Un ko lai tagad iesāk ar kerčieti? Viņš grib, lai pasaulē nebūtu vairs neviena… Ko iesākt?

Mežainis bija noguris. Viņš pārvilkās mājās pēc pusnakts nobrāztām rokām, viss cementa putekļos. Taču viņš negulēja. Un, kad pusdivos atskanēja telefona zvans, viņam pat nevajadzēja atvērt acis.

-   Sincov? Runā majors Krušinskis. Kur tu vazājies, ka tevis nekad nav mājās? klausulē neapmierināti bubināja pazīstama balss. Mums ir nopietns ārkārtējs gadījums, Sincov. Vajadzīga tava palīdzība. Nekādas atrunas nelīdzēs, mašīna jau stāv pie tavām ārdurvīm. Kājas pār pleciem un uz priekšu!…

-   Kas noticis? Mežainis jautāja, palūkodamies laukā pa logu. Divi uaziki ar izslēgtām ugunīm stāvēja, aizšķērsodami piebraucamo ceļu, līdzās mīņājās vairāki klusējoši stāvi. Mežainis nodomāja, ka tad, ja viņš būtu atgriezies mājās pa parasto ceļu, nevis caur pagrabiem, satikšanās būtu notikusi jau sen.

-   Kas noticis, tas noticis. Uzzināsi, kad būsim galā, Krušinskis sacīja. Aiziet, Sincov, nestiep gumiju, kāp lejā…

* * *

Surens un Oksana sēdēja pie verandas durvīm, viņus skāra viegls vējiņš, taču dzeltenie smagie aizkari pasargāja no tiešiem saules stariem. Zora un Alekss kā parasti bija iekārtojušies turpat tuvumā un uzmanīgi vēroja apkārtējo situāciju. Viss bija mierīgi, taču ēst un dzert viņiem jebkurā gadījumā bija aizliegts.

Oksana bezpalīdzīgi turēja rokās ēdienkarti. Viņu allaž mulsināja brīdis, kad vajadzēja izvēlēties ēdienu, bet jo īpaši vīnus. Arī tagad someljē jau krietnas piecas minūtes dziedāja slavas dziesmas par godu Luāras ielejai ar tās krīta un silīcija augsnēm, vīnogulājiem un dievišķo pelējuma sēnīti, kā rezultātā pierunāja Oksanu (viņa, starp citu, nesaprata ne pusi no tā, ko viņš runāja) ņemt septiņdesmit otrā gada «Kjulē de Serran», kas ideāli saskanēs ar šefpavāra personiski ieteikto Katalonijas kabača ziedu, pildītu garnelēm. Viņa steigšus pamāja un jutās atvieglota, ka izvēle izdarīta.

Surens neiejaucās, tikai klausījās un klusītēm smējās. Sev viņš pasūtīja vidēji izceptu teļa steiku un to pašu dārgo viskiju, ko dzēra pie katras maltītes.

-   Tavā veikalā viss ir kārtībā, Bārbij, viņš paziņoja. Gariks ir pārliecināts, ka pārvaldnieks jūs nešmauc. Tā ka vari iepriecināt savu laulāto draugu.

Oksana pašūpoja galvu.

-   Man ar vinu nav nekādu kontaktu.

»

-  Vai tad viņš tev nezvana? Surens sarauca pieri. Un tu nezvani viņam? Kā tas var būt?

Pēkšņi Oksanai izspiedās auksti sviedri. Viņa negaidīti skaidri saprata, ka jautājumi par Bilu nav bijuši nejauši. Un to iemesls nav vis rūpes par «skaistuli Bārbiju», nē, Surens Gariginovičs Babijans nemaz nebija tik sentimentāli iemīlējies! Tieši Bils Džefersons bija vajadzīgs Surenam, tieši viņa dēļ tas bija ieradies Daitonbīčā! Un viņa, Oksana, bija tikai līdzeklis, nevis mērķis! Bet kas aiz visa tā slēpjas? Vai tiešām lielvalstu sadursme, Firmas cīņa ar VDK? Tad viņu tiešām var izbarot krokodiliem!

-   Kas tev kaiš?! Tu kļuvi bāla, Bārbij… Tu slikti jūties?

Viņa nolika dakšiņu un noslaucīja seju cieti stērķelētajā salvetē.

-   Saki man atklāti, Suren… Oksana palūkojās mīļākajam tieši acīs. Tu atbrauci Bila dēļ?

Surens nopūtās, taču nenovērsa skatienu.

-   Gan nē, gan jā, meitenīt… Tu esi ļoti jūtīga, nomanīji manu satraukumu un apsteidzi mani… Es grasījos tev visu izstāstīt, taču nepaguvu, piedod…

Surens uz gada sameklēja viņas mazo rociņu un apklāja to ar savu plaukstu.

-   Man Krievijā ir lieli sarežģījumi, bērniņ. Mani apsūdz nodokļu nemaksāšanā, arestēti visi konti, aizzīmogota konservu fabrika Krotovā, ierosināta krimināllieta… Tik tikko paguvu izbraukt uz ārzemēm, bet atgriezties nevaru mani tūdaļ apcietinās. Tā nu es nolēmu vērsties pie tava laulātā drauga…

-   Kam tev Bils? Ko viņš var līdzēt?

Surens maigi rotaļājās ar viņas pirkstiem.

-   Pirmām kārtām es domāju par tevi, nevis par Bilu. Ja reiz man lemts ilgi uzkavēties Amerikā, nolēmu uzmeklēt tevi, jo tu man esi ļoti dārga. Savukārt Bils reiz mani izpestīja nopietnā lietā, un es ceru, ka varēs izpestīt vēlreiz…

Oksana klusēja. Tas izklausījās pēc patiesības. Žēl, protams, ka uz Daitonbīču Surenu nav atnesuši mīlas burvju spārni, bet gan auksts komerciāls aprēķins, bet ko lai dara, tāda ir dzīve… Viņa bija nedaudz nomierinājusies.

-    Iedzersim, Bārbij! Surens daudznozīmīgi pacēla glāzi ar viskiju. Par tevi. Par mūsu tikšanos. Par mūsu nākotni. Par mums!

Ne pārāk labi orientēdamās garšas niansēs, Oksana iztukšoja savu glāzi. Galvā tīkami dūca.

-  Vai zini, Bārbij, es daudzus gadus dzīvoju šajā pasaulē… Surens turpināja. Cilvēki manā vecumā reti pamet mājas, visa viņu dzīve norit dzimtajās sienās ģimene, pēcnācēji, pagalmiņš koku paēnā. Pusdienas ģimenes lokā… Liels galds un vectētiņa krēsls ar augstu atzveltni kā pieklājas. Jā… Bet es nekādi nevaru rimties…

Surens uzsmaidīja Oksanai.

-   Es vairs nemeklēju piedzīvojumus, Bārbij, taču apstākļi spiež mētāties pa pasauli. Esmu kā Mūžīgais žīds. Aizmirsis, kad beidzamo reizi pusdienoju mājas apstākļos, čībās, un lai turpat līdzās televizors leijerētu seriālus… Tikai restorāni un kafejnīcas kā patlaban… Bet zini, es tā arī nekad pa īstam nepierādīšu pie tiem aizjūras labumiem visādi tur šato, ķemmītes, trifeles, kataloniešu kabači… Es visās tajās blēņās neorientējos. Un man tās nemaz nav vajadzīgas!

Surens saviebās un atmeta ar roku, enerģiski noraidīdams visas franču un itāliešu virtuves delikateses.

-   Man nekas nešķiet labāks par mūsu armēņu arisu ar vistas gaļu, jēra šašliku, ķuftu… Un glāzīti smaržīgas čačas pirms pusdienām. Jā… Šo ēdienu es izprotu un novērtēju. Bet te es tikai izliekos, ka pamatīgi esmu iepazinis visas pasaules ēdmaņas. Nākas izlikties, tā vajag. Citādi mani neuzlūkos par kulturālu cilvēku, vai tā nav, Bārbij? Arī tu no manis novērsīsies…

-   Nabaga Sureniņ, kas tās par blēņām! Oksana ar saviem tievajiem pirkstiņiem līdzjūtīgi saspieda viņa smago spalvaino plaukstu.

Netālu pie galdiņa Zora iebakstīja Aleksam sānos.

-   Paskat, kā šī taisās viņam klāt! Kā gan šefam tas izdodas? Viņa ir tik jauna un glīta, un kas par kājiņām…

-   Kā, kā… Alekss noburkšķēja. Vai neredzēji, cik viņš šai visa kā sapirka?

Zora nogrozīja varenos plecus.

-   Nē, ne jau tikai tur tas āķis. Šefam ir kāds noslēpums. Vai atceries, ko mēs vedām pie viņa uz mājām? To ar lupatām nevarētu pārsteigt…

-   Ko tad? Mēs daudzas esam veduši.

-   Nu, tā sievu… kā viņu… Vinceti!

-   Klusu! Alekss bailīgi palūkojās apkārt. Vai gribi, lai mūs ierullē asfaltā?

-   Liecies mierā, te neviena nav.

-   Vienalga. Alekss turpināja skatīties apkārt. Tomēr nekā aizdomīga nemanīja un nomierinājās. Ko tu salīdzini? Tā ir jau gados, neglīta, visu mūžu nosēdējusi ieslodzīta mājās, tāpēc priecājas, ka kāds pievērš uzmanību. Man domāt, ka, pateicoties viņai, tas… tu saproti, ar šefu draudzējas…

-   Jā, Zora piekrita. Sievišķi allaž regulē vīrus pa savam prātam.

-   Viss, izbeidzam šo tematu! Alekss noskaldīja, un miesassargi apklusa, nolūkodamies, kā Surens valdzina meiteni, kura varētu būt viņa mazmeitiņa.

-   Tu izdaiļo manu dzīvi, Bārbij… Starp citu tu māki taisīt ēst?

-   Nu… Vispār jau jā… Mamma mācīja, lai gan sevišķi nav bijusi vajadzība… Garnizonā mēs ēdām virsnieku ēdnīcā, bet šeit tas sevišķi nav pieņemts… Pērk pusfabrikātus vai pasūta ēdienu no restorāna…

-   Bet kādu dolmu gatavo mana Susana mēli var norīt… Un svētdienās pusdienā ir plācenīši un mājas sacepums ar vīģēm. Man tas ļoti garšo…

Oksana klusēja. Surena sievas pieminēšana lika viņai justies neveikli un sabozties.

-  Susana ir krietna sieviete, it kā uzminējis viņas domas, sacīja Surens.

Oksana nodūra acis, bet Surens turpināja cieši viņā lūkoties.

-   Tikai mūsu starpā sen vairs nav tuvības. Viņa gatavo man ēst, es paēdu un pasaku «paldies». Tagad es nevaru aizbraukt pie viņas un viņa nevar atbraukt pie manis. Viņa baidās lidot lidmašīnā, viņa baidās šķērsot Atlantijas okeānu, viņa no visa kā baidās. Sieviete gados, nekad nekur nav braukusi, es viņu par to nevainoju…

Surens beidza ēst steiku un atbīdīja šķīvi. Acumirklī bija klāt viesmīlis un to aiznesa.

-  Taču šeit es esmu viens, Bārbij, un man ļoti pietrūkst mīļa un uzticama cilvēka līdzās.

Kaut kur sasitās glāze, pustukšā restorāna respektablajā klusumā stikla šķinda noskanēja kā apslāpēts šāviens. Oksana atskatījās. No atsevišķās kabīnītes atskanēja apspiesti smiekli, it kā smējējs cītīgi būtu aizklājis muti ar delnu. Kad viņa pagriezās atpakaļ, līdzās šķīvim ar neapēsto kabaci atradās mazs samta futrālītis.

-   Kas tas ir? Oksana izbrīnā savilka augšup uzacis.

-   Es piedāvāju tev kļūt par manu sievu, Bārbij, Surens sacīja, neatraudams vērīgo skatienu no viņas sejas. Un tas ir labākais pierādījums tam, ka teicu tev visu taisnību.

-   Bet…

-   Jā, ir savi «bet». Krievijā esmu precēts cilvēks. Taču es nezinu, vai tur atgriezīšos. Varbūt tas nenotiks tik drīz, varbūt nekad. Pagaidām manas mājas ir šeit, Štatos. Man ir liela un laba māja Losandželosā. Un tu būsi mana amerikas sieva, Bārbij. Vai esi ar mieru?

Oksana gribēja atbildēt, bet viņai aizrāvās elpa. Vai viņa bija ar mieru kļūt par visvarenā Surena Babijana laulāto draudzeni nevis par galma dāmu no viņa svītas, sevišķi tuvu favorīti, mīļāko, bet par pašu karalieni?… Jā, desmit tūkstoš reižu! Par to varēja tikai sapņot!

Vismaz pirms pāris gadiem viņas, parastas Krievijas provinces meitenes, sapņi lai gan šai meitenei bija vismīlīgākais ģīmītis un visapaļākais dupsītis pasaulē šie sapņi sniedzās vienīgi līdz latiņai ar uzrakstu «Surens Gariginovičs», virs kuras pletās vienīgi neaizsniedzamais kosmoss un bezgalīgais Visums.

Reiz Tihodonskā, vizinoties ar kuģīti, apreibusi no izdzertā kampari, Oksana bija ierosinājusi Surenam viņu apprecēt. Toreiz viņš bija tā saniknojies, ka bezmaz vai pārmeta viņu pāri bortam. Divus komandas locekļus pārmeta. Bet tagad… Vai tiešām sapņi piepildītos?

Viņš joprojām skatījās, nemirkšķinot acis, skatījās un klusēja, un Oksana atjēgusies kopā ar elpu izdvesa:

-   Jā. Jā. Protams. Esmu ar mieru! Nu protams…

Surens pamāja, pastiepa roku pāri galdam viņam bija tik gara roka un maigi pabužināja viņai vaigu.

-   Paldies, bērniņ.

Oksana paņēma futrāli un uztraukumā drebošiem pirkstiem to atvēra. Iekšā uz zīda spilventiņa gulēja gredzens ar nelielu iegarenas formas briljantu. Viņa uzmauca to labās rokas zeltnesī, gredzens viņai bija tieši laikā… un tūlīt neviļus pameta skatienu uz šauro stīpiņu kreisajā rokā, parastu, lētu laulības gredzenu, ko Bils tai bija dāvinājis kāzu dienā. Oksana sapīka. No Bila vajadzēs izšķirties, šajā liekulīgajā valstī ar divsievību labāk nejokot.

-    Tev ļoti piestāv šis gredzentiņš. Tev ir tik glezni pirkstiņi… Pārliecies galdam, surens noskūpstīja viņas roku.

-   Te nu bija noslēpums, Aleks pavīpsnāja. Pārinieks nenoteikti nosmīkņāja.

-  Tātad tu tomēr atbrauci manis dēļ? Oksana aizkustināta vaicāja.

-   Kā dēļ tad? Surens brīnījās.

-   Mana vīra dēļ…

Surens īgni saviebās.

-   Nerunāsim vairs par to. Es taču viņu nebildinu. Un ne jau viņu ievedīšu savā mājā desmit guļamistabu, marmora grīda, baseins, milzīga teritorija. Taču tev jānoformē šķiršanās. Un vēl… Viņš ir nopietns cilvēks, un man negribētos, lai man ar viņu rastos sarežģījumi. Man jāzina, ar ko man ir darīšana, kur viņš atrodas un ko varu sagaidīt, kad būšu tevi viņam atņēmis…

Oksana brītiņu padomāja.

-   Labi, Sureniņ. Ja jau mēs precamies…

Surens pamāja, neizrādīdams sevišķu ieinteresētību.

-   Bils strādā Firmas, nu, CIP labā, viņa, paliekusies uz priekšu un pazeminājusi balsi, teica. Patlaban viņš veic uzdevumu Maskavā un tik drīz neatgriezīsies. Līdz tam laikam man jānoformē šķiršanās un jāaizbrauc kopā ar tevi. Vai tas ir iespējams?

-    Protams, Surens nesatricināmā mierā pamāja. Gariks visu nokārtos uz to vislabāko. Pēc pāris nedēļām mēs jau dzīvosim kopā Losandželosā. Bet ko viņš dara Maskavā, kamēr viņa sieva atrodas šeit?

-   Nezinu. Viņš tikai teica, ka dejošot tur rokenrolu.

-   Rokenrolu? Surens brīnījās. Vai tad viņš ir dejotājs? Žigolo?

-   Visticamāk, tas ir slepenas operācijas nosaukums. Viņi allaž sagudro ko tādu…

Oksana apklusa, pirkstus klikšķinādama, meklēja īsto vārdu, bet tā arī neatrada.

-    Pagājušajā reizē operācijas nosaukums bija «Skorpions». Tikai tas ir briesmīgs noslēpums. Bils teica ja es izpļāpāšoties, mani varot izbarot krokodiliem…

Surens mierinot noglāstīja viņas roku.

-   Esi mierīga. Tu taču zini, ka man prāts nenesas uz tukšu pļāpāšanu. Mani arī nemaz neinteresē, ar ko viņš nodarbojas. Mani interesē vienīgi tu… Ļoti svarīgi, ka vīrs tevi pametis likteņa varā. Svešā zemē, bez draugiem un radiem… Un gandrīz bez naudas. Tieši tas būs Garika trumpis tiesā. Vari uzskatīt, ka šķiršanās tev jau ir rokā!

Oksana skanīgi iesmējās, uzspurdza no galdiņa, pieskrēja pie Surena, apkampa viņu un noskūpstīja.

-   Tas nozīmē, ka mūs gaida kāzu nakts? viņa iečukstēja viņa lielajā, spalvām aizaugušajā ausī.

-   Daudz nakšu, Bārbij. Ļoti daudz.

Alekseju Sincovu ieveda Centra rajona iekšlietu daļā vienos un četrdesmit minūtēs naktī. Tālāk vajadzēja noskaidrot viņa personību. Tā rīkojas ar visiem, kurus nogādā milicijā, taču šajā gadījumā procedūra tika veikta pa roku galam. Parasti ir zināma aizturētā iesauka un tiek noskaidrots viņa vārds un uzvārds. Tagad Alekseja

Ivanoviča Sincova personas dati, dzimšanas gads un vieta, dzīvesvietas adrese, līdzšinējā biogrāfija un nodarbošanās bija labi zināma un noskaidrot vajadzēja vai viņš patiesi bija meklētais Mežainis.

Dokumenti par iesaukām, cik zināms, netiek izsniegti, un arī digeri šajā ziņā nav nekāds izņēmums, tāpēc pēc stundas un divdesmit minūtēm no izolatora tika atgādāts šurp Bruno Allegro.

Sincovs sēdēja majora Krušinska kabinetā un rakstīja idiotiskus paskaidrojumus par senām glābšanas operācijām. «Sakārtojam dokumentāciju,» paskaidroja majors. «Tiek gž^avots likums par pazemes komunikācijām, un mums rīt nāks pārbaude…»

Sapinkājies, ar izspurušu bārdu un rokudzelžiem, punduris milicijas gaiteņos izskatījās samērā komiski. Divi konvoja seržanti pieveda viņu pie rajona IeD priekšnieka vietnieka kabineta un pavēra durvis, ļaudami saskatīt neierastajā nodarbē svīstošo Sincovu.

-   Mežainis! Kā bankā tas ir Mežainis! Kuļbašs iebļāvās samiegojies un nikns. Vai viņa dēļ mani vajadzēja modināt? Ar dienu jums nepietiek?!

Mežainis, dzirdot kliedzienu, nodrebēja un pacēla galvu, bet durvis jau bija aizvērušās.

Vēl vajadzēja pārbaudīt, vai tas nav bijis Mežainis, kurš pierīkojis skeneri valdības sakaru kabelim Kolpakovā. Taču «Kolpakovas sakarnieka» fotorobotam Sincovs itin nemaz nelīdzinājās. Šaura seja, gaiši mati, plats deguns, nekādu atlētiska auguma pazīmju…

Punduri nogādāja atpakaļ izolatorā, dekoratīvās milicijas amatpersonas pameta skatuvi, un no aizkulisēm parādījās nakts izrādes galvenais varonis kapteinis Jevsejevs. Viņš ieņēma kabineta saimnieka krēslu un atradās aci pret aci ar cilvēku, kuru tik ilgi bija meklējis.

-    Jūs dēvē par Mežaini, Aleksej Ivanovič? Jevsejevs jautāja, paņemdams nopratināšanas protokola veidlapu un melnu rakstāmo.

-   Jā, Sincovs noguris pamāja. Šobrīd viņam prāts nenesās uz draiskulībām, jokiem un aplinkus atbildēm. Tikai runājiet skaļāk, man ir aizkritušas ausis.

-   Kur ir Sesks? Jura pacēla balsi.

-   Es viņu šodien apglabāju. Precīzāk, jau vakar…

-   Kā?! Jevsejevs iesaucās. Kāpēc? Tas ir kas viņam notika?

t

-  Uzrāvās uz spridzekļa. Tur, lejā… Vecajā pagrabā Mazajā Pirogova ielā.

Mežainis atbildēja bez emocijām, mehāniskā balsī, kādā metro paziņo stacijas.

-   Vai šo cilvēku pazīstat? Kapteinis nolika viņam priekšā fotorobotu.

-   Maita! Mežainis iegāza ar dūri portretam. Tas ir Miša no Kerčas! Viņš uzstādīja spridzekli!

-   Pagaidiet, stāstiet pēc kārtas. Jura nolika rakstāmo. Kāds Miša? Kas par Kerču? Pareizāk ko viņš dara šeit, ja jau ir no Kerčas?

-   Viņš, protams, nav nekāds Miša… Un ne no kādas Kerčas viņš nav. No Ņujorkas, no Čikāgas, īsi sakot, no turienes… No viņas puses…

-   Pagaidiet, stāstiet pēc kārtas. Jura aplaizīja lūpas un no jauna satvēra rakstāmo. Tik informatīvas nopratināšanas viņam vēl nebija bijis.

Mežainis izstāstīja visu, ko zināja. Gan kā bija iepazinies ar «Mišu», gan cik jezuītiskā kārtā tas bija izmantojis viņa uzticību. Cik lieliski viņš kaujas un rīkojas ar ieročiem, cik aukstasinīgi iznīcināja bandītu-reketieru grupu, cik viņam neredzēts aprīkojums, kāds īstajā Kerčā ne acīs nav redzēts… Kā viņš vandījās pa zemes apakšu, kā pamazītēm meklēja ceļus, kas ved zem Kremļa, un kā, kārtējo reizi akli viņu izmantojot, šo ceļu arī atrada…

-   Pagaidiet, pagaidiet…

Parazītvārdiņi gadījās uz mēles, visticamāk, aiz uztraukuma. Jura atcerējās vecāko kolēģi izmeklētāju Zvancevu ar viņa mūžīgajiem: «Skaidrs, ja?» un «Kas tur ko nesaprast?». Neizskaužamās frāzes droši vien bija iesakņojušās valodā jaunībā, kad iesācējs izmeklētājs tieši tāpat uztraucās nopratināšanās.

-   Pagaidiet, Aleksej Ivanovič, ja viņš redz visas pazemes pārejas kam jūs viņam bijāt vajadzīgs? Kāpēc neiztika ar savu brīnumierīci?

Mežainis novilka ar plaukstu pār seju, it kā noņemdams nogurumu un savākdams to saujā uz zoda.

-   Es arī sākumā nevarēju saprast. Bet tad apjēdzu. Tas nav tāpat kā iet pa ielu vienā plaknē pa labi, pa kreisi, uz priekšu, atpakaļ. Lejā nāk klāt arī citi virzieni uz augšu, uz leju. GPS navigators līmeņus neatšķir. Pārejas starp tiem ir jāizpēta. Es visu zinu, bet viņš ne, un arī ierīce neko nevar līdzēt. Arī iekāpšanas vietas vajag zināt. Nu, no kurienes jālaižas iekšā pazemē… Lūk, kāpēc es biju vajadzīgs. Kad kļuvu par nevēlamu liecinieku, viņš, maita, izvilka lamatas!

Kapteinis Jevsejevs ātri rakstīja protokolu.

-  Vai jūs to ceļu iegaumējāt? Parādīt varēsit? Lai varētu to nosprostot…

Mežainis pat nevīpsnāja. Tikai pašūpoja galvu.

-   Iegaumēt jau iegaumēju. Tikai kurš man tur nāks līdzi? Un kā lai nosprosto?

Jura pastūma uz priekšu žokli.

-   Es iešu. Paņemsim dažus darbiniekus, aizlodēsim, aizrestosim… Galu galā noliksim slēpni!

Mežainis atkal nepavīpsnāja, un tas liecināja par viņa iekšējo stāvokli. Viņš acīm redzami nejutās kā savā ādā.

-   Jūs, es atvainojos, tādā dziļumā nenolaidīsities. Un neviens no jūsu biedriem nenolaidīsies. Un vēl ar instrumentiem. Lodājamais aparāts un viss pārējais… Nekas neiznāks. Turklāt mēs tikai turp gājām kopā. Atpakaļ ceļi var būt dažādi. Viņš droši vien atradīs citu maršrutu.

-   Kāpēc mēs nenolaidīsimies? Jura piekasīgi vaicāja un bez žokļa izrieza arī krūtis. Jūs to spējat, bet mēs ne? Kāpēc tā?

Sincovs nopūtās.

-   Tāpēc. Apakšā viss ir citādi. Gaisa maz, zeme spiež, visu laiku kāds raugās mugurā un elpo pakausī, bet reizēm arī aiztiek roku, kāju, kaklu… Kājās metas krampji, uzmācas panika, mēdz gadīties smakšanas lēkmes… Pirmajā līmenī daudzi nokāpj, bet zemāk atvainojiet! Neizdosies. Otro līmeni no zinātājiem sasnieguši kādi piecpadsmit cilvēki. Bet trešo seši, ne vairāk. Tagad pieci… Mēs tur ejam tāpēc, ka mūsu smadzenes ir tā iekārtotas. Arī pieraduši esam, trenēti. Virszemes cilvēks tur nelīdīs kājas neklausīs.

Jevsejevs ar jaunām izjūtām uzlūkoja pretī sēdošo digeru. Itin kā parasts cilvēks. Tikai acis sarkanas, plakstiņi pietūkuši, neveselīgs bālums sejā… Tāpēc ka pusi mūža pavada svešā pasaulē? Vai arī līdz nāvei noguris, zaudējis tuvu draugu, granātas sprādziena apdullināts… Arī runā lēni, bremzēti, kā pa zilbēm…

-   Agrāk arī jums bija speciāla pazemes brigāde. Viņi staigāja arī pa otro līmeni, runā, ka nolaidušies arī trešajā… Tikai vēlāk pārvērtās bandītos. Necilvēkos. Seska meiteni Ritu izvaroja, viņai pēc tam prātiņš sašķobījās, uz večiem vairs ne paskatīties nevarēja… Pazemes bandīti. Meklēja apslēpto mantu. Tur it kā kara laikā tikušas paslēptas zelta rezerves, bet uzlidojuma laikā apbērtas, nezinu, vai tā ir taisnība vai nav… Kuru satiek šauj bez runāšanas. Bomžus vispār medīja kā žurkas… īsi sakot maitas!

Mežainis trieca dūri pret galdu.

-   Arī mums uzbrauca, tikai tas draņķis Miša šos noknieba četrus vai piecus. Redzams galvenos. Tāpēc ka bez šiem citi pārstāja vazāties. Bomži atviegloti uzelpoja, un mēs arī… Bet šis ņēma un uzstādīja spridzekli!

-   Kas nogalina pūķi, pats pūķī pārvēršas, Jura paspīdēja.

-   Ko? Mežainis gurdi pārvaicāja.

-   Neko, to es tāpat vien. Vai pazīstat kādu no šiem cilvēkiem?

Kapteinis Jevsejevs izlika uz galda piecas fotogrāfijas. Tie bija sevišķi slepenās grupas «Tunelis» locekļi. Bijušās grupas bijušie locekļi. Līķi, kurus uzgāja Mazās Pirogova ielas izskalojumā.

-   Šo te… Pirksts ar ne visai tīru nagu iebadīja apakšpulkveža Ņeverova bildītē. Grupas komandieri…

-   Un šos. Pirksts norādīja vēl uz diviem. Un arī šos…

Sincovs atkal nopūtās.

-   Iznāk, ka visus pazīstu. Tie bija viņi, kas mums uzbrauca. Šos tas mērglis Miša arī novāca…

Jevsejevs savāca fotogrāfijas. Juceklīgais pasjanss sāka sakārtoties.

Vienpadsmitā nodaļa fdd pret cip

2002. gada 15. novembris, Maskava

Kapteinis Jevsejevs dusmās nometa analītisko uzziņu uz galda, pastaigāja šurpu turpu kabinetā, piegāja pie loga un ilgi raudzījās uz Lubjankas laukumu, raustīdams savu auss ļipiņu, tas bija bērnu dienu ieradums, kuru viņš tika uzskatījis par sen aizmirstu. Lejā veiklus līkločus vija blīvas automobiļu straumes, uz ietves kūsāja gājēju mutuļi. Maskavieši un galvaspilsētas viesi steidza uz birojiem un institūtiem, veikaliem un ieskrietuvēm, varas instancēm, pārvaldēm un citām iestādēm, uz randiņiem un lietišķām sarunām. Viņi elpoja spirdzinošo auksto gaisu, ēda pa ceļam saldējumu un cīsiņu mīklā, pļāpāja, smaidīja, kala plānus un par kaut ko sapņoja. Nevienam no viņiem prātu nenodarbināja spiegošana, pretizlūkošana un citas ķinīšu blēņas.

Ja kinokamera, slīdēdama pār līksmi smaidošajiem gājējiem, izraudzītos pāris sevišķi atslābinājušos un laimīgus, bet tad, pietuvojusies slavenās «Mājas-2» fasādei un fokusējusies uz jaunā pretizlūkošanas darbinieka raižpilno seju, ko stingri ieskāva loga rāmis ar akustiskajiem pretnoklausīšanās atstarotājiem sānos, kontrasts būtu skaidri saredzams. Bet tālāk varētu turpināt to pašu filmu par labajiem un sliktajiem puišiem, kuru reizēm iztēlē skatīja Amerikas pilsonis Bils Džefersons, kas vienlaikus bija arī CIP aģents ar pseidonīmu Mačo.

Jaunais pretizlūkošanas darbinieks atgriežas pie galda, apsēžas, vēlreiz ielūkojas uzziņā un domīgi saka:

-   Un tā Katranovam bija pieejami vien trīsdesmit procenti no slepenās informācijas, kas bija fiksēta pie viņa izņemtajā zibatmiņā. Semago septiņi. Bet Migunovam astoņdesmit pieci!

Viņš dusmās uzsit ar plaukstu pa biezo dosjē. Kameras uzbrauciens, tuvplāns cieši sakniebtas lūpas, asas rievas abpus degunam un mutei, piemiegtas acis ar metālisku spīdumu. Vajadzīgi vairāki dubli, lai notvertu slaveno «čekista» skatienu.

-   Tātad spiegs ir pulkvedis Migunovs! Kāds nelietis! Viņš prasmīgi bija novirzījis aizdomas uz savu seno draugu un izsmalcināti to nogalinājis! (Sarkastiski.) Lai gan pats diezin vai lietotu vārdu «nogalinājis»… «Likvidējis», «padarījis nekaitīgu», «neitralizējis»…

Nākamais kadrs. Jaunais pretizlūkošanas darbinieks aizturēšanas grupas priekšgalā ielaužas pie atmaskotā Jūdas, izsit viņam no rokas pistoli, uzliek rokudzelžus, norauj apkakli ar indes kapsulu.

(Interesanti cik viņam ir šādu kapsulu? Tām taču jābūt iešūtām visos kreklos… Vai arī pastāvīgi jāvalkā viens un tas pats krekls… Starp citu kā to lai mazgā? Ja nu kapsula pēkšņi pārsprāgst? Lai gan par tādiem sīkumiem parasts skatītājs neaizdomājas, bet par kādu atsevišķu nūģi scenāristam un režisoram ir nospļauties!)

Nokārtu galvu atmaskotais spiegs konvoja pavadībā cauri pūlim dodas uz mašīnu. Sejā nožēla un bailes. Skan trauksmaina mūzika. Vienkāršie Krievijas pilsoņi noraugās viņā ar riebumu. Kamera slīd pāri bargām sejām. Mūzikā ieskanas mažora akordi. Pat muļķim ir skaidrs tautai bargais spriedums jau gatavs. Spiegu gaida kara tribunāls un neizbēgama atmaksa…

Bet jaunais pretizlūkošanas darbinieks steidz uz tikšanos ar daiļo līgavu. Ziedi. Liegs smaids. Aizkustinoši nevainīgs skūpsts. Tuvplānā kapteiņa seja. Tagad tā izskatās gluži citāda. Atvieglota, priecīga un laimīga tāpat kā pārējiem viņa līdzpilsoņiem godīgiem padomju, atvainojiet, Krievijas pilsoņiem. Mūzika pieņemas spēkā, lejas kā straume, iegūst īpašu sirsnību un jūtu bagātību. Aptumsums. Titri. Uzraksts «Filmas beigas».

Jura smagi nopūtās. Dzīvē viss notiek citādi.

Jaunībā viņam patika stāsti par Šerloku Holmsu. Un, tikai mācoties FDD akadēmijā, viņš saprata nevienu dižā detektīva lietu nevarēja sūtīt uz tiesu. Tāpēc ka minējumi, pieņēmumi un groda faktu interpretācija neder par pamatu apsūdzošam spriedumam. Nu, skraidīja purvā milzīgs, ar fosforu noķēpāts suns, jā, tas ir fakts. Bet ko tas pierāda? Apsūdzētais paskaidros jā, pajokojis, izmālējis suni tāpat joka pēc… Un ko tālāk? Vai «raibā lente» atvedu čūsku, kur tā ložņā nav ne jausmas. Un atkal ko tālāk? Neko! Ļaunais nodoms nav pierādīts, klīrīgie angļu piesēdētāji attaisnos aizdomās turētos jau pirmajā noklausīšanās reizē!

Tagad arī Krievijā ieviesti piesēdētāji. Bet ko var inkriminēt Migunovam? Pirkstu nospiedumus uz liktenīgās zibatmiņas? To nav. Katranova slepkavību? Saskaņā ar oficiālu medicīnisko slēdzienu viņš miris dabīgā nāvē… Ko vēl? Viss, citu neko…

-   Nu pagaidi, lops tāds! Jura sacīja nezin kam. Kolēģu kabinetā nebija, un viņš vienkārši «izlaida tvaiku».

-   Es aplenkšu tevi kā lāci midzenī, tu man bez ziņas ne soli nespersi, ne vārda nebildīsi! Diennakts novērošana un noklausīšanās, mikrofoni mājā, mašīnā, uzvalkā…

Viņš savilka roku stingrā dūrē.

-   Es atradīšu pierādījumus, nekur tu nespruksi!

Kapteinis Jevsejevs uzgrieza fonogrāfiskās ekspertīzes priekšnieka numuru.

-   Sveicināti, Ivan Mihailovič! Runā Jevsejevs. Kas tur ir ar manu lenti?

Viņa sarunbiedrs brīdi klusēja, un Jura skaidri iztēlojās, kā viņš, sakopodams domas, kustina lūpas, it kā ieskrienoties. Apakšpulkvedis Čikins bija ļoti prātīgs un apzinīgs cilvēks, tāpēc apdomāja katru teikto vārdu un nevienu pašu nebilda velti. Tieši tādēļ viņš tika uzskatīts par prātīgu un apzinīgu.

-   Sveicināts, Jurij… e-e-e…

Čikins bija pats pieklājības paraugs, taču izcēlās ar slikto atmiņu attiecībā uz otršķirīgām lietām. Jevsejeva tēvvārdu viņš, protams, neatcerējās.

-   Sveicināts, Jurij!

Viņš runāja kā visnotaļ civilpersona, kas arī patiesībā bija. Lai gan Čikins jau divpadsmit gadu valkāja uzplečus, taču tā arī bija palicis profesors no ZPI, kurš uz instancēm pārvilināts jau krietni brieduma gados.

-   Es… e-e-e… cenšos noteikt balss nesošo daļu… Tas ir tāds kā skelets, kas dzīves laikā maz mainās… E-e-e… neskaitot, protams, bērnību… Taču ir nepieciešami tūkstošiem eksperimentu… Es… e-e-e… strādāju pie speciālas programmas…

Skaidrot profesors varēja divas stundas. Kas ir skelets, kas skaņa, kas tiem līdzīgs, kas atšķirīgs. Skeletam un skaņai…

-  Saprotu, Ivan Mihailovič, Jura nepacietīgi pārtrauca. Ar cik ilgu laiku varētu rēķināties?

-   Esmu uzrakstījis divus ziņojumus, un tagad beidzot ir piešķirta nauda. E-e-e… pieci tūkstoši dolāru. Mūsu resoram tā ir liela nauda… Neesam jau «Gazprom»…

-  Arī «Lukoil» ne, Jura piebilda. Par kādu naudu ir runa, Ivan Mihailovič?

-  Arī «Lukoil» ne… Pēc balss bija dzirdams, ka profesors smaida. Un «Sibņeftj» arī ne. Un…

-  Jā, tās ir bagātas organizācijas, Jura piekrita. Cikinu bija grūti paciest. Taču rezultāti, kurus viņš sniedza, spieda samierināties. Kā tad paliek ar tiem termiņiem?

-   Viņi būtu varējuši iegādāties vai desmit akustisko filtru… Bet mēs knapi sagrabinājām vienam…

-   Bet termiņi? Jura ieturēja savu līniju. Kāds sakars filtriem ar mūsu ekspertīzi?

Neredzamais smaids kļuva vēl platāks.

-   Apsolīja atvest divu nedēļu laikā. No Vācijas. Tad vēl uzstādīšana un noregulēšana. Toties ar šo filtru uzreiz varēsim noteikt pamatfrekvenci. Kā rentgena aparātā redzam skeletu. Un darbs tiks veikts samērā ātri.

-   Aptuveni cik ilgā laikā?

-    Nu… Varbūt līdz janvāra vidum… E-e-e… Protams, ja viss ritēs gludi…

-   Vai procesu nav iespējams paātrināt? Jura izrādīja nepieklājīgu uzstājību.

-   Nu… E-e-e… Filtrs taču ir viens, bet eksperimentālās lentes trīs…

-   Nē, nē, Ivan Mibailovič! Atlikusi viena lente. Viena! Es aiziešu un pats pateikšu kura tieši.

Čikins atkal brīdi klusēja, apdomādams iegūto informāciju.

-   Viens ir trīsreiz mazāk nekā trīs. Tas visu maina. Tātad laika vajadzēs mazāk. Kolīdz saņemsim rezultātus, tūdaļ jums ziņosim.

-   Paldies, Ivan Mihailovič!

Nolicis klausuli, kapteinis Jevsejevs satraukti saberzēja rokas, tad, izslējis divus pirkstus, kā šaujot ar kaķeni, iebadīja tos galda virsmā.

-    Lūk, kā es tevi pienaglošu ar to ekspertīzi! viņš klusi izgrūda caur zobiem. Un tad atmaskošu par visu pārējo! Nekur tu nespruksi, odze!

Spiega Migunova dienas bija skaitītas.

* * *

-   Jūs gaida pieņemšanas telpā, biedri kaptein, dežurants ziņoja pa iekšējo telefonu.

Jura kāpa lejā pārliecībā, ka gaidītāja ir Marina. Taču tur stāvēja nepazīstama meitene melnās drānās. Piegājis tuvāk, Jura izbrīnīts pazina Šuru. Tikai tā bija cita Šura, tāda kā vairāk pieaugusi, novājējusi, bet plīvojošo matu vietā stingri lietišķs mezgls pakausī.

-   Mums jāaprunājas, viņa teica sasveicināšanās vietā.

Jura nepaguva atvērt muti, kad viņa to pārtrauca:

-   Ne jau par to, ko tu domā.

-   Es vēl neko nepaguvu nodomāt, Jura sacīja. Apsēdīsimies?

-   Nē. Te es negribu. Aiziesim kaut kur.

Jura papurināja galvu.

-   Man ir daudz darba.

-   Uz pusstundu, Sura neatlaidās. Un, pārvarējusi sevi, piebilda: Lūdzu.

Viņš uzkāpa pēc jakas, un tad viņi devās uz picēriju, kas atradās laukumā.

-   Tu labi izskaties, Jura sacīja, lūkodamies viņā pāri galdam.

Šura sapurināja galvu, atvairīdama komplimentu, un teica:

-   Mans puisis ir pie jums.

-   Kā tā?

-   Vinu saņēma ciet drošībnieki. Vakar vakarā.

i >

Jura samulsa. Atmiņā uzpeldēja cirtainais jauneklis pilnīgām lūpām, kurš bija apskāvis Šuru uz tālu augšup aizslīdošām eskalatora kāpnēm metro.

-   Par ko? viņš jautāja.

-   Ekstrēmā literatūra. Viņa atkal sapurināja galvu. Tas būtu nieks. Absolūtas muļķības. Bet viņš ietilpst «Paint Obsession» aktīvistu grupā. Esi dzirdējis?

Nē, Jura nebija dzirdējis.

-    «Paint Obsession» ir starptautiska mākslinieku un vispār radošu cilvēku organizācija, kas vēršas pret totalitārismu. To vada kāds bagāts kolekcionārs no Amsterdamas, varbūt pat kolekcionāru grupa, rīko izstādes visā pasaulē, izmaksā stipendijas, palīdz jauniem talantiem. Kirils tā manam puisim ir vārds arī ir jaunais talants, vairāki viņa darbi atrodas privātos muzejos, turklāt viņš ir viens no organizācijas Krievijas nodaļas aktīvistiem. Ne par kādu ekstrēmismu nevar būt ne runas. Ir tikai māksla. Vakar viņu izsauca uz Lubjanku, kādu tur… PCTON, vai?

Jura padomāja.

-   Varbūt PCTPE?

Suročka pacēla acis augšup.

-    Nezinu, es jūsu saīsinājumos neorientējos. Ko tie burti nozīmē?

-   Pārvalde cīņai ar terorismu un politisko ekstrēmismu, Jura negribīgi noskaitīja.

-   Nūja. No turienes viņš nepārnāca. Izrādījās, ka viņš ticis aizurēts, birojā notika kratīšana, atrasta ekstrēmistiska literatūra, tiek gatavota apsūdzība.

-   Es neko par to nezinu, Jura sacīja. Viņam viss notiekošais nepatika.

Viņa pamāja.

-   Pilnīgi iespējams. Lai gan man teica, ka tu katrā ziņā esot pielicis savu roku…

Jura atcerējās svētās dusmās pārvērsto Jeļizavetas Mihailovnas, Šuras mātes, seju. Un pasmaidīja.

-   Es nojaušu, kurš to teica.

-   Es neticēju. Un vēl aizvien neticu.

-   Paldies par to pašu.

-   Neāksties, viņa atcirta. Tas ir ļoti nopietni. Mēs ar Kirilu martā taisījāmies precēties.

Jura pārstāja smaidīt. Tikko izdzertā kafija iekšā sastinga. Dīvaini, taču viņš nebija gatavs šādam pavērsienam… Vai tiešām vēl joprojām nebija aizmirsis?

-   Uzzini, kur viņš ir. Palīdzi viņam, Sura lūdzās, sažņaugdama tasīti tievajos pirkstos ar gariem koptiem nagiem. Senāk šie pirksti bieži vien bija ar krāsas paliekām, pavirši tīrītām atšķaidītājā, un kalta atstātām skrambām, bet nagi bija īsi apgriezti, lai aiz tiem nelīstu krāsa un māli.

-   Es neesmu viņam ne rads, ne brālis, ne kaimiņš, Jura iebilda. Un es neesmu PCTPE priekšnieks. Man nav nekādu tiesību to darīt. Parunā ar viņa vecākiem, viņiem gan ir gluži likumīgas tiesības…

-   Tu jau atkal sāc savu penteri! Šuročka aizkaitināti sarauca pieri, un viņas sejā atklājās pēdējā laika pārdzīvojumi. Kādas tiesības? Gaidiet, drebiet, jums atbildēs, kad uzskatīs par vajadzīgu, tas arī viss!

-   Vai viņi jau vērsās?

-   Un kā tev šķiet? Šura pauda sašutumu, acīm redzami nevēlēdamās tieši atbildēt uz jautājumu. Vai varbūt tu domā, ka viņiem ir vienalga?

Jura neko nedomāja, un tā nemaz nebija viņa darīšana. Viņš atcerējās, ka Kastinskim laikam bija kāds pazīstams PCTPE, viņš kaut ko tādu bija stāstījis… Taču tāda iztaujāšana, maigi izsakoties, nebija vēlama… Labi, tad jau manīs.

-   Es mēģināšu, viņš sacīja. Neko neapsolu, bet mēģināšu. Kā viņam ir uzvārds?

Viņa saminstinājās, tad nosauca uzvārdu.

Jura nodomāja, ka ir pārklausījies.

-   Pagaidi. Viņš ir… dēls, vai?

-   Jā, Šura skaidri noskaldīja. Viņš ir dēls.

-   Nesaprotu. Kāpēc tad viņi paši nelūkoja… Kā nekā Maskavā pazīstami cilvēki!…

-   Acīmredzot VDK viņu slava vēl nav sasniegusi, viņa iedzēla.

»

Jura brītiņu klusēja, tad teica:

-   Labi.

Šura uzreiz piecēlās no galda, it kā visu šo laiku būtu uzturējusies radioaktīvā zonā un baidītos dabūt dažus liekus milirentgenus.

-   Uz mājām nezvani. Pieraksti manu mobilo.

Jura pierakstīja, bet Šura stāvēja, saspringti raudzīdamās kaut kur pāri viņa galvai. Viņa patiesi ir pārvērtusies, viņš nodomāja, un ne tikai ārēji. Nezin kāpēc acu priekšā pēkšņi nostājās šā Kirila radi, kultūras darbinieki vairākās paaudzēs ar slavenu uzvārdu, kas greznoja vairākas memoriālās plāksnes vēsturiskās apbūves rajonā, nākamā Šuras vīramāte, kas uzskatīja, ka vaļējus matus, turklāt vēl apņemtus ar zīda lenti, nēsā vienīgi plebejietes un meitene ar nekoptām rokām īsti neiederas viņu smalkajā dzimtas struktūrā… Toties viņi droši vien tur cieņā Kafku. Un ģimenes leģendu vidū noteikti atradīsies sāga par kādu represētu otrās pakāpes vecvectētiņu, kas itin kā reabilitē visas pēcnācēju materiālās pārmērības.

Un, lai cik dīvaini, Juram pēkšņi sametās žēl Sūras, viņas vecāku un vecmāmiņas Annas Matvejevnas. Pa īstam žēl, cilvēciski, pat sāpīgi viņu dēļ. Un prātā iegūla briesmīga, nepanesama doma viņam būs sieva, tāda kā Marina skaista, saprotama, caur un cauri savs cilvēks… bet ar Šuru viņam nemūžam nebūs lemts būt kopā, kā arī nebūs lemts vinu aizmirst, tur tas āķis. Un vienmēr viņš

i ' 1 »

baidīsies viņas dēļ. Un neko nevarēs līdzēt.

Es uzzināšu, viņš teica. Šodien pat.

Viņa mirkli vilcinājās, it kā gribēdama vēl ko sacīt vai cerēdama kaut ko izdzirdēt no viņa. Tad pagriezās un

klusējot gāja prom, pat nepamājusi.

* * *

2002. gada 16. novembris, Maskava

Aviosabiedrības «Delta» lidmašīna «Boeing-767», kas lido maršrutā Vašingtona-Maskava, nolaidās aerodromā «Šeremetjeva-2» ar četrdesmit minūšu nokavēšanos, kas pēc Krievijas standartiem nozīmē nolaišanos pēc saraksta, bet pēc amerikāņu pirmās pakāpes kavējumu, kad pasažieriem nav jāmaksā kompensācija, ja kādam no viņiem nav nodarīts tiešs kaitējums vai radies kavēšanās izraisīts zaudējums.

Taču neviens no divsimt astoņiem pasažieriem kompensāciju nepieprasīja visi centās iziet cauri pasu kontrolei, muitai un ienirt ierastajā vai svešādi eksotiskajā Maskavas burzmā.

Kārtējais Krievijas galvaspilsētas viesis, simpātisks vidēja auguma vīrietis, pastiepa jaunajai robežsardzei Amerikas pilsoņa pasi, lai gan vārds liecināja par viņa itālisko izcelsmi. Arī āriene atbilda biogrāfiskajai leģendai melnīgsnēja seja, spīdīgas, olīvām līdzīgas izteiksmīgas acis, melni, gludi pieglausti mati, vidū pāršķirti taisnā celiņā, simpātijas raisošs smaids, kas atklāj žilbinoši baltus zobus. Ģērbies viņš bija vienkārši un ērti, tieši piemēroti ceļojumam pagara jaka ar daudzām kabatām un kapuci, džinsas, smagi zābaki ar rievainu zoli, plecam pārmests plāns portpleds.

Samērā korpulentā saviem gadiem un vīrišķīgi spēcīgā vecākā leitnante ierasti pārbaudīja pasi zem ultravioletās lampas, skaļi klaudzinot taustiņus, ievadīja datorā vārdu Vitorio Džoti.

Nevienā nevēlamo personu datubāzē Vitorio Džoti nebija minēts, brīdinājuma zīmes par viņu nebija izliktas. Viņu nemeklēja Interpols, viņu neturēja aizdomās par saistību ar ekstrēmistu vai teroristu organizācijām, arī Krievijas specdienestiem pret viņu nebija pretenziju. Atlika salīdzināt personu ar fotogrāfiju, un robežsardze pacēla galvu, vērīgu skatienu nopētot lodziņa priekšā stāvošo cilvēku.

Līdzība bija pilnīga un neapšaubāma, bet galvenais itāliešu izcelsmes amerikānis, kā politkorekti mēdza izteikties ASV, izstaroja absolūtu mieru un draudzīgumu. Taču sievietes ir jūtīgākas par vīriešiem, un vecāko leitnanti kaut kas darīja uzmanīgu. Viņa nevarēja izskaidrot šādu reakciju un, uzlikusi roku iebraukšanas zīmodziņam, brīdi vilcinājās. Patiesībā viņas uzmanību bija pievērsis pilnīgs jelkādu individuālo iezīmju trūkums vīrieša seja bija visnotaļ neuzkrītoša, aprakstīt viņu vai atcerēties kādas raksturīgas iezīmes viņa nebūtu varējusi jau pēc pāris minūtēm. Taču apzināties šo abstrakto iemeslu vecākā leitnante nevarēja, tāpēc nosprieda, ka pie visa vainīgs noturīgs stereotips itālietis Amerikā noteikti asociēsies ar Cosa nostra biedru.

Vitorio Džoti juta aizķeršanos, taču neizrādīja ne mazāko satraukumu. Viņš vispār nebija itālietis, lai gan spēja pielāgot savu ārieni jebkurai tautībai. Taču pase viņam bija pavisam īsta tik īsta, ka īstāka nemaz nevar būt. Kad pirms trīsdesmit gadiem iekrita aģents Kērtiss Vulfs, Firma pārstāja izmantot savu tipogrāfiju un pārgāja uz Valsts departamenta izgatavotām veidlapām.

Un vispār Vitorio Džoti nekur pasaulē nebija pieķerts nepiedienīgā rīcībā, pretējā gadījumā viņš tūdaļ pārstātu eksistēt. Arī Grānts Lērners, kurš slēpās aiz šā vārda, nebija sakompromitējies nevienā no daudzajām valstīm, kur viņam bija gadījies būt un veikt savas nevainojamās operācijas.

Un ne Lērneram, ne Džoti, protams, nebija nekādas saistības ar organizēto noziedzību. Un beidzot to sajuta arī robežsardze, kura pētīja abus ar caururbjošu skatienu.

Ašs uzsitiens, zīmogs iespiedās pasē, atstādams sarkanu trīsstūrīti, kurš atgādināja kaislīga skūpsta pēdas.

Grānts Lērners pa zaļo muitas koridoru netraucēti izgāja ielidošanas zālē, bezpalīdzīgi pamīņājās uz vietas, pārlaizdams skatienu sagaidītāju rindai, no kuriem daudzi turēja rokā plakātus ar uzvārdiem vai firmu un organizāciju nosaukumiem. Un, uzlicis nedrošu smaidiņu, tuvojās kalsnam puisim ar norūpējušos sejas izteiksmi, garā, bezformīgā mēteļa kabatās dziļi sabāztām rokām. Puisis staigāja šurpu turpu un atgādināja peļu medībās izgājušu lapsu. Viņam kaklā karājās balta kartona plāksnīte, uz kuras ar melnu fiomāsteru bija uzrakstītas divas rindiņas: «Intūrists. Vitorio Džoti».

-    Svei-ci-nā-ti! iebraucējs sveicināja, atdalot zilbes. Es būt Džo-ti…

Puisis atdzīvojās un izvilka rokas no kabatām.

-   Labdien, sinjor Džoti! Esiet sveicināts Maskavā!

Viņš runāja krietni labākā angļu valodā, nekā krieviski to bija mēģinājis darīt Grānts Lērners.

Viņi izgāja laukā. Te virmoja steigas pilnā lidostas dzīve pasažieri ar bagāžu niķelētajos ratiņos, mašīnas ar badīgi atplestiem bagāžniekiem, haotiski izstumdītie ratiņi bez bagāžas, kurus darbīgi strādnieki melnos kombinezonos savāc garās rindās un aizstumj apakaļ zālē, saspringtas sagaidītāju sejas, priecīgi apskāvieni un skūpsti, atslēgas uz pirksta virpinoši plēsonīgi taksometru šoferi-haltūristi. Bija auksts, krita retas sniegpārslas, un

Grānts uzvilka pār galvu savas ceļojuma jakas kapuci.

# * *

-   Vitālij Petrovič, es dzirdēju, tev kāds paziņa strādājot PCTPE. Izkārto man tikšanos ar viņu, Jevsejevs pazemīgi palūdza.

-   Kam tev tas vajadzīgs? Kastinskis painteresējās.

-   Lūdza sameklēt vienu cilvēku.

-   Vispār jau drošībnieki ar kuru katru nerunās, uzskata sevi par īpašu kastu, Kastinskis norūpējies skaidroja. Un tās taujāšanas, saproti pats… Var norauties nepatikšanas…

Juram gribējās pasūtīt viņu pie visiem velniem, bet, atcerējies Šuru, viņš savaldījās un kaut ko piekrītoši noburkšķēja, sak, saprotu, kas tur ko runāt.

-   Kurš lūdza? Kastinskis tincināja.

-   Tur viss ir tīrs! Jura īgni atteica. Viņa līgava lūdza, mana… paziņa. Viņu nekādas detaļas, nekādi noslēpumi neinteresē. Tikai par ko aizturēts un kādas ir perspektīvas…

-   Es viņu redzēju, no sava galda atsaucās Remņevs. Redzēju. Vestibilā. Visnotaļ glīta, apetītlīgs meitietis…

-    Tad taču tas ir pavisam kas cits, vecīt! Kastinskis sapriecājās, pat piemiedza Juram ar aci. Uzreiz tā būtu teicis valstiski svarīga lieta! Bet tu runā riņķī un apkārt, it kā nebūtu pašu cilvēks… Tas taču… Ja smuka meitene lūdz kālab neizlīdzēt? Tāpēc jau mēs te sēžam!

Remņevs sāka smieties.

…Ne pie kādas augstākas kastas viņš sevi nepieskaitīja, tas vasarraibumainais baltmatainais leitnants no PCTPE. Taču arī ko pastāstīt viņam nebija cilvēks ar tik pazīstamu uzvārdu nebija aizturēts, nekādos dokumentos nefigurēja, pilnīgi noteikti. Vai jums ir kādas ziņas? Aizdomas?

Nākdams atpakaļ, Jura bufetē nopirka šokolādes tāfelīti un tad iegriezās pie Ņinočkas specnodaļā, palūdza steidzami pārbaudīt visas apcietināšanas un aizturēšanas, kuras vakar bija notikušas Maskavā. Ņinočka pārmetoši pašūpoja galvu, taču šokolādi paņēma.

-   Pagaidi tepat, tas būs ātri.

Pēc piecām minūtēm Jura uzzināja, ka cilvēks ar viņu interesējošo uzvārdu vakar ticis aizturēts operācijas rezultātā, kuru veikusi Pārvalde cīņai ar nelikumīgu narkotiku tirdzniecību. Simt gramu attīrīta heroīna, safasēti devās pārdošanai, bijuši paslēpti viņa folksvāgenā. Pretošanās aizturēšanas laikā. Lieta ir narkotiku apkarošanas pārvaldes izmeklēšanas nodaļā. PCTPE ar to nav nekāda sakara. Šura ir visu sajaukusi.

Jura gribēja pierakstīt Narkotiku apkarošanas pārvaldes izmeklētāja datus, bet tad nodomāja kāpēc gan? Ko viņš teiks narkotiku nelikumīgas tirdzniecības apkarotājam? Vienīgais, ko viņš tam varētu lūgt, pēc iespējas ilgāk nelaist memmesdēliņu Kirilu laukā. Vislabāk nekad.

Tajā pašā vakarā viņš piezvanīja Šurai.

-  Tavs Kirils nenodarbojas ne ar kādu politisko ekstrēmismu, Jura sacīja.

-   To es arī bez tevis zināju. Kas ar viņu ir?

-   Viņš ir aizturēts par narkotiku izplatīšanu.

Šura par atbildi pēkšņi palaida spiedzošu, histērisku smieklu.

-   Tu muļķis esi, vai? viņa iesaucās. Neko nesaproti?

-   Tu pati neko nesaproti, Jura atteica. Turies tālāk no viņa, tas mērglis tev sapostīs dzīvi.

-  Aizveries!! viņa nikni uzkliedza. Tu pats esi mērglis! Jūs visi esat mērgļi!

Saruna pārtrūka. Jura skatījās telefona ekrānā ar uzrakstu «Izsaukums pārtraukts» un atcerējās viņas seju. Novājējusi, asiem vaibstiem. Vai tiešām tas, no kā viņš baidījās, jau bija noticis? Bet, ja nav noticis, tad agri vai vēlu notiks. Jaunas šļirces aptiekā, vate, spirts… Kāpēc viņš, muļķis, toreiz metro nebija panācis Kirilu, kāpēc nebija uz vietas piedauzījis? Kāpēc?

Tāpēc, ka tāds šķīsts, viņš nodomāja. Bet, ja viņš vēlreiz trāpīsies man ceļā, es katrā ziņā kaut ko izdomāšu. Gan jau pratīšu uz brīdi aizmirst to savu šķīstumu…

«Bet kāda jēga?» iekšienē ieskanējās nepatīkama balss. Un tai bija taisnība. Tā vai citādi ceļš uz Šuročkas dzīvi bija slēgts. Šķiet, uz visiem laikiem. Gribi vai ne, taču ar to nāksies samierināties.

Telefona ekrāns satumsa, uzraksts izdzisa. Jura lēnām kā sapnī iebāza to kabatā.

Liecinieka statusā izsauktais Migunovs parādījās uz sliekšņa tieši noteiktajā laikā.

-   Sveicināti, biedri! viņš mundri sveicināja un ieturēja pauzi, it kā gaidīdams desmitiem jaunu rīkļu atbildes rēcienu: «Es… sveiks, biedr… pulkv…!»

Taču atbildes sveiciens nesekoja. Tikai vērīgi, ierasti vērtējoši no papīriem pacelti operatīvo darbinieku skatieni.

-   Nāku pie Jevsejeva.

Identifikācijas fluīdi, tie, kuri attiecībā uz zvēriem tiek dēvēti par smakām, bet uz homo sapiens par emanāciju, vēstīja kabinetā sēdošajiem ieradies dominējošais tēviņš, barvedis, priekšnieks paēdis, tomēr plēsīgs un bīstams. Kā visi priekšnieki. Taču tagad viņš uzstājas sev neierastā sociālajā lomā, tāpēc jūtas nedroši un skatiens nepacietīgi slīd no vienas sejas uz citu. Kurš no trim? Kāds viņš ir galvenais pretinieks? Cik vērts viņš ir?

-    Tas esmu es. Jevsejevs pieklājīgi pacēlās pretī. Sveicināti, biedri Migunov!

Pat ja dežurants nebūtu paziņojis par liecinieka ierašanos, Jura visviens viņu uzreiz būtu pazinis. Novērošanas grupas fotouzņēmumi, bilde deviņi reiz divpadsmit no personiskās lietas… Kā ikviens fotogēnisks cilvēks, arī Migunovs dzīvē izskatījās tieši tāds pats kā uz fotopapīra. Tikai militārās formas vietā viņam mugurā bija civilais apģērbs. Turklāt ļoti labas kvalitātes.

-   Sveicināti! Pulkvedis nevērīgi pamāja ar spēcīgo lauvas galvu un pētīgu skatienu ieurbās operatīvā darbinieka sejā.

Viņu skatieni sastapās, un Jura sajuta nervozu uzbudinājumu. Tieši šo cilvēku viņš bija izvilcis no pagātnes. Tieši viņā materializējās apjukusi jaunekļa balss no tālā septiņdesmit otrā gada, kas bija fiksēta vecajā, zem «Intūrista» grīdas uzietajā kasetē. Tieši viņš bija spiegs un slepkava. Tieši viņš Juram bija jāatmasko un jānotver pierādījumu spailēs kā bīstama indīga čūska.

Migunovs turpretī izjuta atvieglojumu. Tāpēc ka liktenis viņa ceļā nebija sūtījis vecu, pieredzējušu un izsmalcinātu pretizlūkošanas darbinieku, bet gan puišeli, nesenu kādas drošībnieku skolas beidzēju. Zaļknābi, kurš salauzīs pret viņu savus vājos piena zobus. Pulkvedim tūdaļ uzlabojās oma.

-   Nāciet tālāk, piesēdiet. Jura jau bija iemācījies iz-, vairīties no vārda «sēdieties», kam šādās vietās bija divdomīga pieskaņa.

Migunovs droši paspēra dažus stingrus soļus, pagrieza krēslu, lai nebūtu jāsēž pret gaismu, un nepiespiesti apsēdās, pārmezdams vienu kāju pāri otrai.

Remņevs un Kastinskis neviļus uzreiz atzina viņa dominējošo statusu un bez liekiem jautājumiem piecēlās un izgāja laukā, lai gan vakar Semago vizītes laikā, kuram visādā ziņā nepiemita tik liels daudzums varas fluīdu, Juram bija vajadzējis uzstājīgi virzīt kaimiņus uz durvīm, lai varētu divatā aprunāties ar svarīgu liecinieku.

Man ir tieši divdesmit minūtes laika, Migunovs paziņoja. Savas aizņemtības iemeslus viņš neturēja par vajadzīgu paskaidrot, nostādīja fakta priekšā, itin kā kapteinis Jevsejevs būtu izlūdzies no viņa audienci sev svarīgā jautājumā. Es jūs klausos.

Jura piespieda sevi nesteigties. Cilvēkam ir tikai divdesmit minūtes, piemetināsim aizņemtam un solīdam cilvēkam. Nez no kurienes uzradusies vainas apziņa tā vien urdīja sāc nu rosīties, nosvīsti, pasmaidi žēlīgi, tad aši izšauj savus stulbos formālos jautājumiņus, ja reiz tie katrā ziņā jāuzdod… Jo pulkvedis, Valdības sakaru dienesta priekšnieka vietnieks, varēja arī neierasties, kad izsauc nē, aicina parasts operatīvais, nožēlojams kapteinelis, tomēr viņš ir izrādījis pretimnākšanu, lai gan, visticamāk, ne savas vainas dēļ nokļuvis muļķīgā un ļoti nepatīkamā stuācijā. Vienkāršam izpildītājam, kapteinim, pieklātos atzīt pulkveža un ievērojama vadītāja labo gribu.

Jura apspieda verdzisko balstiņu un ielūkojās Migunovam tieši sejā.

Migunovs bija izskatīgs. Ar tādu seju, kā tautā mēdz teikt, neēd un neguļ. To lieto tikai īpašos gadījumos. Acīs metālisks spīdums, sejas muskuļi ne vairs tik tvirti, tomēr saglabā ierasto stingro formu kā boksera uzpumpētie bicepsi. Ļoti rūpīgi koptas platas ūsas kā Franko Nero. Pēc izskata vienkāršs apģērbs, kādu, iespējams, ražo Londonā vai Milānā desmit eksemplāru no viena modeļa. Jura vispār nesaprata, kur ņem tik dievīgas brūni krēmīgas krāsas mēteļus, kādus viņš bija redzējis vienīgi Holivudas filmās televīzijā, bet dzīvē sastapa pirmo reizi. Švīts? Nē jau. Tāds, kam patīk atstāt iespaidu? Liela vajadzība viņam atstāt iespaidu uz nieka kapteinīti…

-   Mani interesē Igora Katranova nāves apstākli, Jura sacīja.

Migunovs nepakustējās.

-    Jūs pēdējais redzējāt viņu dzīvu. Vismaz pie apziņas.

Piekrītošs galvas pamājiens.

-   Jā. Es vēl izsaucu «ātros» uz restorānu. Mūs jau nopratināja, prokuratūrā.

-    Kas jums tur notika? Jura nepievērsa uzmanību beidzamajai frāzei. Sak, prokuratūra ir viens, bet FDD gluži kas cits.

Migunovs paraustīja plecus iedzērām, runājām, tad Katranovs pēkšņi atslēdzās un nokrita ar seju pret galdu.

-   Jūs bijāt trijatā?

Pulkvedis apspieda smīnu. Vakar satrauktais Semago bija zvanījis, kolīdz bija atstājis šo kabinetu, un sīki izstāstījis, kas viņam jautāts un ko viņš atbildējis.

-   Trijatā.

-   Kas bija trešais?

-   Sergejs Semago, mūsu kursabiedrs. Jūs vakar viņu pratinājāt.

Jura tēloja samulsumu. Zaļais «opers» pieļāvis nopietnu kļūdu.

f

-   Ko jūs dzērāt? Vai nevarējāt saindēties ar viltotu alkoholu?

-   Semago konjaku. Es un Katranovs tekilu. To ir grūti viltot.

-    Vai nejutāt kādas savārguma pazīmes nespēku, reiboni?

Simptomus Jura izraudzījās apzināti, bruģējot un pārkaisot smiltīm celiņu uz parastu saindēšanos ar metanolu, ļoti izdevīgu varbūtējam slepkavam.

-   Man no rīta pat galva nesāpēja, Migunovs kā skaldīt noskaldīja.

-   Cik daudz jūs izdzērāt?

-   Sergejs laka lielām glāzēm, bet mēs… Pa kādiem divsimt gramiem vai uz to pusi. Es iztukšoju ceturto glāzīti, Katrans nepaguva.

-   Vai kaut ko ēdāt? Uzkodāt?

-   Uz galda bija sviestmaizes ar šķiņķi. Mēs tām gandrīz netikām pieskārusies.

Jura saknieba lūpas, sausi pajautāja:

-  Vai šāda pēkšņa nāve jums nešķiet dīvaina? Trīs cilvēki sēž, iedzer, uzkož… Un viens no viņiem pēkšņi nomirst?

Migunova acīs īsi uzzibsnīja tāds kā huzāriskais «kā gan jūs, tētiņ, uzdrīkstaties?…», īss uzliesmojums un tūdaļ apdzisa.

-    Šķiet gan, viņš mierīgi atbildēja. Gan dīvaina, gan aizdomīga. Taču prokuratūra nāca pie slēdziena, ka tā bijusi sirdslēkme.

-    Bet septiņdesmit otrajā gadā Dičkovā? Četri jauni virsnieki krāso Ļeņina statuju, un pēkšņi viens no viņiem nomirst.

F

Pulkvedis sēdēja un nesatricināmi raudzījās sev priekšā.

-   Kāpēc jūs klusējat?

-  Jūs jau neko nejautājāt. Jūs atgādinājāt nelaimes gadījumu ar Drozdovu, un viss. Kas man būtu jāsaka?

-   Vai tad tas nešķiet dīvaini un aizdomīgi?

-   Arī šķiet dīvaini un aizdomīgi. Taču arī toreiz militārā prokuratūra deva slēdzienu, ka Drozdu nositusi strāva.

-   Vai jums neliekas savādi, ka aizdomīgi nāves gadījumi pavada jūsu kompāniju jau trīsdesmit gadu?

Migunovs, aizklājis muti ar kabatlakatu, nožāvājās.

«Kulturāls, maita,» Jura nodomāja.

-  Ja kaut kas liekas, vajag pārmest krustu, pamācoši noteica pulkvedis. Tikai mēs tikām audzināti ateisma garā. Es palūgtu uzdot konkrētus jautājumus, atbilstošus dialektiskajam materiālismam…

-   Arī mēs tikām mācījušies diamatu, Jura atbildēja indīgā tonī, kā viņa vietā būtu jāatbild zaļam «operītim», kam ambīcijas aizstāj pieredzi. Vai Katranovu sen pazīstat?

-    Kopš kursantu laikiem. Reizē iestājāmies Raķešu karaspēka augstskolā sešdesmit sestajā gadā.

-   Draudzējāties? -Jā.

-  Vai jums ir zināms, ka Katranovs dienēja raķešu poligonā Dičkovā?

Migunovs palūkojās viņā kā idiotā.

-   Es arī dienēju Dičkovā… To taču jūs zināt. Kā man varēja nebūt zināms, ka kopā ar mani dien mans draugs Katranovs?

-   Lūdzu, atbildiet uz jautājumu. Jura pagrozīja pirkstos rakstāmo. Tēlot aizskartu viduvējību viņam pavisam noteikti nebija pa prātam.

-   Jā, ir zināms, Migunovs atbildēja.

-   Lieta tāda… Jura noklepojās. Dičkovas poligonā tika atrasts skeneris-raidītājs. Spiegošanas tehnika. Vai saprotat? Tas noraidīja visus noslēpumus uz satelītu. Tāpēc tagad visi, kas dienējuši tajā poligonā, tiek pārbaudīti.

Migunovs klusēja. Jura pazemināja balsi.

-   Vai zināt, kur tika atrasta spiegošanas aparatūra?

-   Kā es to varētu zināt…

-   Ļeņina galvā. Tas ir Ļeņina statujas galvā. To tieši remontēja. Vai zināt kas?

-   Protams, zinu. Daudzi to remontēja. Arī mēs. Galvenokārt mēs.

-   Pareizi! Jura nopriecājās. Remontēja galvenokārt četri cilvēki Migunovs, Semago, Katranovs, Drozdovs.

Palikdams uzticīgs savai taktikai, pulkvedis nereaģēja. Arī Jura klusēja, it kā meklēdams īstos vārdus.

-   Šajā sakarā man būtu jautājums, viņš beidzot sacīja.

Migunovs tikko manāmi pielieca galvu, sak, es klausos.

-   Runājot par Katranovu… Hmm… Vai viņa uzvedība tajos gados jums nešķita dīvaina?

-   Nē, Migunovs atbildēja pēc īsa pārdomu brīža. Tad piebilda: Parasts puisis bija, tāds pats kā visi citi.

Un tomēr pulkveža balss tonis kļuva par kādu grāda daļiņu siltāks, Jura pie sevis nosprieda.

-   Kādas viņam bija attiecības ar Drozdovu?

Migunovs nogrozīja plecus.

-   Parastas attiecības… Drozdovs pēdējā laikā… pirms nāves, es domāju… nebija sevišķi runātīgs. Ar daudziem bija sagājis ragos…

Ak tad tāds mājiens. Vēl siltāk. Labi.

-   Arī ar jums bija sagājis ragos?

-    Kāpēc arī? Nē… Mēs tikai retāk runājāmies. Dienests, režīms…

-   Bet jau tagad, Maskavā… Jura atkal grozīja rokās stulbo pildspalvu un ievēroja, ka Migunova skatiens laiku pa laikam pamazām noslīd līdz tai. …Katranovs nemēdza uzsākt ar jums sarunas par profesionāliem tematiem? Par tādiem, kas skartu Valdības sakaru dienesta, ģenerālštāba darbu? Par atsevišķām personām no vecākā virsnieku sastāva?

Migunovs iegrima domās. Viņš centās atcerēties. Sijāja notikumus caur smalku sietu. Skaidrs, ka Katranovs bija draugs un tā tālāk, tomēr patiesība bija dārgāka.

-   Mēdzām jau gan aprunāties par darbu… Nevar jau par sievišķiem vien runāt…

Dzelzs pulkvedis Migunovs pēkšņi pavīpsnāja, pazeminādams toni līdz parupji sazvērnieciskam.

-   Taču arī ar valsts noslēpuma jēdzienu ne pirmo gadu esam pazīstami. Neesam jau vairs zaļi salātiņi… Trīsdesmit gadu mūs vada īpašā nodaļa, cik cirkulāru esam izlasījuši, cik instruktāžu noklausījušies…

-    Es saprotu. Bet varbūt nejauši sarunā gadījās iesprukt faktiem, skaitļiem vārdiem? It īpaši kad iedzērāt? Jums, piemēram, notika absolventu salidojums… Tur daudzu mēles atraisījās… Ko?

Naivais kapteinis Jevsejevs ļoti, ļoti gribēja dzirdēt kādus nekādus apliecinājumus savām netīrajām un primitīvajām hipotēzēm, savā centībā aizmirsdams, ka sarunbiedrs tādā gadījumā pašrocīgi parakstītu sev spriedumu par noslēpumu izpaušanu.

-   Nē, neko tādu neatceros, Migunovs nomurmināja.

-   Bet vai šo viņš jums kādreiz netika rādījis?

Jura ar burvju mākslinieka žestu izvilka no atvilktnes plastikāta plati ar nogrieztu stūri.

-   Kas tas ir? Migunovs palika nesatricināms.

-   Informācijas nesējs, Jura izvairīgi atbildēja. Varat paņemt, apskatīt, varbūt atcerēsities…

Migunovs ar interesi pagrozīja rokā fleškarti, nolika uz galda.

-   Nē, nekad neesmu redzējis.

Padomāja un tomēr apjautājās:

-   To atrada pie Katranova, vai?

Jura nenoteikti paraustīja plecus, tādējādi likdams noprast, ka arī zina, kas ir valsts un dienesta noslēpums.

-   Modrību mūsdienās mēdz piemirst, to es jums gribu teikt, viņš pavēstīja, gandrīz vārds vārdā atkārtodams vienu no sava tēva mīļākajām sentencēm. Bet modrība ir ļoti vajadzīga! Pat sarunājoties ar labākajiem bērnības draugiem!

Migunovs samainīja kājas, tikko manāmi noplātīja rokas ko lai saka, viņš nestrīdas, ir vajadzīga… Par labāko bērnības draugu viņš neapvainojās.

Jura paslēpa fleškarti atvilktnē.

-   Labi. Tagad parakstieties. Šeit, šeit un šeit…

Pulkvedis parakstījās vajadzīgajās vietās.

-   Nu, vai iekļāvāmies divdesmit minūtēs? Jura jautri vaicāja pieceldamies.

Migunovs vēlreiz ielūkojās pulkstenī un nomurmināja bez smaida ēnas:

-   Gandrīz.

Būdams pieklājīgs mājastēvs, kapteinis pavadīja pulkvedi līdz durvīm. Jau pie paša sliekšņa, jau saņēmis rokturi, Jura visnepiespiestākajā tonī vaicāja:

-   Un tomēr, kā jūs domājat vai Dičkovā jūsu vidū bija spiegs?

Migunovs bija pusgalvas tiesu garāks par viņu un manāmi platāks plecos. Klints, klintsbluķis. Tā vietā, lai, dzirdot šos vārdus, saļimtu, kā saļimst kartona spiegi sliktās «patriotiskajās» filmās, viņš gluži otrādi bezmaz vai izauga, pārkārās Juram pāri kā smaga akmens krauja. Kas zina ja tas viss izrādītos kļūda un Migunovs būtu bez vainas… vai arī pietiekami veiksmīgs un izmanīgs… ja tā būtu, Juram reiz varētu nākties šo sarunu nožēlot, ai, cik smagi nožēlot.

-   Es… Es nezinu, pulkvedis atbildēja, pēkšņi nodrebējušā balsī. Neko nezinu. Un ne par ko vairs nebrīnītos, saprotiet mani…

-   Saprotu, Jura pauda līdzjūtību.

-   Es tomēr domāju, ka nebija. Mūsu vidū nebija spiega. Es vismaz ceru, Migunovs ar uzsvaru piebilda.

-   Es arī ceru. No visas sirds. Uz redzēšanos.

«Krauja ir ielīkusi, ai, kā ielīkusi,» Jura nodomāja.

* * *

Grānts Lērners skatījās uz Kremļa sienu un mauzoleju pa kafejnīcas «Bosko» logu, kas bija iekārtota «Guma» pirmajā stāvā. Kur vēl lai atpūstos tūrists Vitorio Džoti, ja ne itāliešu restorānā pašā Maskavas sirdī? Laba vietiņa. Mājīga gaiša zāle daudzo spoguļu, interesanto apgaismes ķermeņu pārbagātības vai lielā loga virs ieejas durvīm dēļ. Priecīgi sarkandzelteni toņi, pēc Apenīnu modes melna, bez piemaisījumiem kafija, pasta, tiramisū, grapa un limončello, klusa, patīkama mūzika un vēl lielisks skats uz Sarkano laukumu. Apmeklētāju maz, un visi viņi ārzemnieki vai tikai izskatās pēc ārzemniekiem, jo, tāpat kā Lērners, blenž laukā pa logu, pētīdami galveno Maskavas ievērojamo apskates objektu.

Nē, viens pāris pie otrā, skaitot no Lērnera, galdiņa slaida brunete un viņas lieldegunainais pavadonis tie noteikti bija ārzemnieki. Mērija Bintlija un Kevins Rovs. Viņa sekretariāta darbiniece, viņš datorists programmētājs, abi strādā ASV vēstniecībā Maskavā. Lērners zināja, ka Bintlija jau astoņi gadi kopš šķīrusies ar vīru, policijas seržantu no Ņūdžersijas, bet lieldegunis Kevins Rovs nevar ciest sievietes un brunetes nepavisam. Šurp viņi atnākuši pēc CIP rezidenta Bicdžeralda rīkojuma, kurš darbojas, maskēdamies ar militārā atašeja amatu.

Lērners iztēlojās, kā Bicdžeralds piepūš savas vecišķās pelēkās lūpas, paceļ acis pret griestiem un čīkstoši paziņo: «Ceturksni uz divpadsmitiem jums jābūt Sarkanajā laukumā pie «Gurna». Divreiz nostaigāsit gar kafejnīcas «Bosko» skatlogu turp un atpakaļ. Nesteidzoties, pastaigas solī, ar motivāciju. It kā priecātos par laukumu vai grasītos kaut ko pirkt. Divdesmit pāri vienpadsmitiem ieejiet «Gumā» un patiešām kaut ko nopērciet. Kādu sīkumu, ne dārgāku par piecdesmit dolāriem, vairāk es neapmaksāšu. Pēc tam varat būt brīvi.»

Instrukcija izklausās diezgan nesaprotami un dīvaini, taču vēstniecības darbinieki ir pie visa pieraduši, turklāt disciplinēti, liekus jautājumus neuzdod.

Tiesa, viņi Bintlija un Rovs nospļāvās par instrukciju un ieradās piecpadsmit minūtes agrāk. Pastāvēja mazliet pie vitrīnas, nosala un… iegāja kafejnīcā. Idioti! Kurš jums teica: «Ejiet iekšā kafejnīcā!»?

Lērners ir līdzsvarots cilvēks, viņam tāda profesija, bet tāda acīm redzama aušība viņu padara vai traku. Viņiem taču skaidri un gaiši tika teikts ceturksni uz divpadsmitiem! Tas ir vienpadsmitos un piecpadsmit minūtēs. Bez trim ceturkšņiem pusdienlaiks. Kā vēl lai paskaidro? Un kas tur varētu būt nesaprotams? Vai arī tas ir savdabīgs veids, kā uzkalpoties, sak, mēs esam tik centīgi, atnācām agrāk?… Dīvaini. Ja taurētājs orķestrī par desmit minūtēm aizsteigtos priekšā diriģentam vai tādā gadījumā viņš varētu cerēt uz prēmiju? Diezin vai…

Lērners iemalkoja kafiju un nolika tasīti uz apakštases.

Viņa kvarca «Seiko» rādīja sešas minūtes uz divpadsmitiem. Laiks uzlabojās, laukumu aiz loga apspīdēja ziemas saules slīpie stari, galvā skanēja vienkārša melodija. Mūzika allaž pavadīja visas viņa operācijas, kā arī palīdzēja tās izstrādāt. Viņš droši varētu būt pianists, flautists, komponists… Taču par mūziķi viņš nekļuva, arī savā radiofiziķa profesijā nostrādāja tikai trīs gadus. Toties guva lielus panākumus citā jomā…

Brunete un viņas pavadonis piecēlās un devās uz ārdurvīm. Lērners uzmeta viņiem vēl vienu skatienu, kad tie gar logu devās pa laukumu Vasilija nobrauktuves virzienā. Ieklausījās nākamā koncerta melodijā. Lieldegunis nepārprotami skanēja nepareizi, par viņa pavadoni Lērners vēl nebija ticis skaidrībā. Jebkurā gadījumā izdarīt kategoriskus secinājumus vēl bija pāragri, galvenie varoņi vēl nebija kāpuši uz skatuves.

Galdiņš atrodas pie paša loga. Gids-tulks, tas pats, kurš atgādina plēsonīgu lapsu un, visticamāk, amatu apvienošanas kārtībā «uzmana» nevainīgo un vientiesīgo Džoti, zina, kurp viņš devies, pastaigāt pa Sarkano laukumu. Vai var būt vēl dabiskāka un banālāka vēlme par šo? No viesnīcas «Internacionāls» viņš patiesi atnāca šurp kājām, nesteidzoties, desmit minūtēs. Ja itālieti izseko, un, visdrīzāk, tas tā ir, tad tā ir iespēja lieku reizi pārliecināties par viņa patiesumu. Tātad klāt nācis vēl viens triepiens, lai izveidotu vajadzīgo tēlu nekaitīgs vientiesis tūrists, kurš staigā pa simtiem tūkstošu iemītām takām un operatīvai izpētei ir absolūti bezperspektīvs.

Itālietis ne ar vienu netikās, vienīgi braukāja individuālās un grupu ekskursijās un gari tērgāja ar viņam «piestiprināto» gidu. Džoti bija viņam līdz kaklam ar saviem muļķīgajiem lūgumiem palīdzēt nokārtot biznesu. Šis bizness bija pilnīgi bezjēdzīgs teātra skatuves noformējums supermodernām lugām, kuru autors bija pats Vitorio Džoti. Uzraugošais gids droši vien ierakstīja savā atskaitē, ka viņš ir, maigi izsakoties, savādnieks.

Taču šo vietu «savādnieks» Džoti nav izraudzījies nejauši. Laukumā «Gurna» priekšā pastāvīgi drūzmējas cilvēki kā krievi, tā ārzemnieki. Nesteidzīgi pastaigājas, kaut kur lido, ielūkojoties, tāpat kā Lērners, pulkstenī, norunā tikšanās, fotografējas ar Kremļa sienu fonā, skūpstās, ēd saldējumu, baro baložus. Tūkstošiem cilvēku, ja ne desmitiem tūkstošu. Haotiska kustība, spontānas tikšanās… Tādā drūzmā ir viegli nozust, toties ļoti grūti pamanīt seju, sakaru, rīcības likumsakarības.

Tieši desmit minūtes uz divpadsmitiem skatloga priekšā nostājas vēl viens pāris. Kopš toreizējās tikšanās Vīnē ir pagājis vairāk nekā četrpadsmit gadu, taču Lērners uzreiz viņus pazina.

Sievieti viņš bija redzējis tikai pa logu, taču ļoti labi iegaumējis. Ir sievietes, kuras, gadiem ritot, nenoveco, nekļūst neglītas, bet vārda tiešā nozīmē uzplaukst, noslīpējas, sasniedz pilnību, atrod absolūtās pievilcības formulu. Patlaban Lērnera priekšā un atkal viņus šķir caurspīdīgs stikls stāvēja viena no šādām sievietēm. Vijīga, slaida, stalta, meitenīgi daiļa. Viņa mainījusi frizūru, biezie kastaņbrūnie mati apgriezti īsāki, bet sejas izteiksmē parādījusies zināma augstprātība, kas kā neredzams spēka lauks aizsargā no ziņkāriem skatieniem. Pat pieredzējušais Lērners padevās (ho-ho), acumirkli nolaida acis.

Arī vīrietis, jāatzīst, ir augstākās līgas spēlētājs gara auguma, jauneklīgs, ar to pašu lielmanīgo vēsumu sejā. Kas to būtu domājis, ka viņš uzaudzis provinces pilsētiņā, kas pazīstama vienīgi ar savām zivīm un kriminālajām tradīcijām, bet viņa ogļraču ciematā Krievijas dienvidos, kur ūdensvads un kanalizācija vēl joprojām ir brīnums.

Arī par šo pāri Lērneram ir diezgan daudz informācijas. Kā gan ne pats Zenīts ar dzīvesbiedri… Kā lai darina sieviešu dzimtes lietvārdu no «Zenīts»? Zenīta? Nē, sanāks vēl lielgabals… Droši vien Zenica [6] . acuraugs… sakāmvārds māca, ka tas ir kas sargājams… Viņa jāsargā kā acuraugs. Pareizāk jānosargā viņi abi. Jāizved no stingrās diennakts uzraudzības un jāaizsūta pāri okeānam. Un līdztekus jāveic šausmīgi sarežģīts uzdevums! Kaut kāds murgs! Ko tādu Firmas vadība izgudro pirmo reizi… Kā gan var savienot tik dažādas lietas? Ja mājā izceļas ugunsgrēks, jaunlaulātajiem jāizvēlas drāzties vai ņemt kājas pār pleciem. Jāizvēlas kaut kas viens. Labi, tas nav viņa uzdevums. Viņa uzdevums ir glābt Zenītus.

Skaisti, no malas raugoties, veiksmīgi cilvēki. Tie ir viņi, priekšā stāvošā koncerta galvenie varoņi, kamertoņi, kuriem pieskaņosies pārējo dalībnieku instrumenti… Taču pašreizējā momentā viņi savā viens otra priekšā tēlo saskanīgu laulāto draugu lomas, Lērners to uzreiz sajuta. Turklāt tēlo ne visai centīgi, uzsit nepareizas notis un izkrīt no ritma. Tas nozīmē nogurumu.

Lērners savā mūžā redzējis ne mazums aģentu, kas bijuši aplenkti kā lācis migā un cerējuši uz brīnumu eksfiltrāciju. Viņam labi pazīstamas visas šī necilvēciskā saspringuma ārējās pazīmes, kuras, starp citu, reti kad veicina laulības attiecību uzlabošanos. Taču viņš nav psihologs, viņš ir komponists un operācijas diriģents. Viņa uzdevums prasmīgi uzrakstīt partitūru, bet vijolēm, altiem, taurēm un pat vispēdējiem timpāniem precīzi jānospēlē savas partijas neatkarīgi no psihiskā stāvokļa un noskaņojuma.

Garām skrēja viesmīlis jauns zēniņš dzeltenā kreklā, tumšā skotelē un uniformas parodijas džinsos. Lērners pacēla pirkstu.

Vēl kafiju, viņš teica sliktā krievu valodā. Un limončello.

Viesmīlis pamāja un aizskrēja pie apaļās letes zāles vidū, kas bija krāsota dzelteni sārtās šķērssvītrās. Tā no abām pusēm pārgāja caurspīdīgās vitrīnās ar saldējumiem, kūkām, augļiem. Virs tās atradās spoguļu panno «hai-teh» stilā četri segmenti, uz katra divas stilizētu cilvēciņu figūriņas. Vai cilvēciņu? Varbūt tie ir roboti? Astoņi roboti. Vai drīzāk četri disciplinēti robotiem līdzīgi pāri… Kuri sastājas rindā un cenšas līdzināties cits citam… Jā, ar četriem pāriem pietiks.

Deniņos pulsēja melodija četru ceturtdaļu taktī kā atbalss no kādām atmiņām.

Zenīts ar laulāto draudzeni vairākas reizes nostaigāja gar skatlogu, it kā kādu gaidīdami. Kādus desmit soļus atstatu Lērners ievēroja jaunu pāri. Puisis un meitene abiem mugurā šauras jaciņas un platas unisex bikses, parasti studenti. Fotografē viens otru mobilajos, smaida, dūdo. Tikai bildēšanas rakursu nezin kāpēc ikreiz izvēlas tādu, ka kadrā ietilpst ne tikai jaunā, simpātiskā seja, bet arī gar skatlogu staigājošais Zenīts ar sievu. Lērners katram gadījumam atbīdīja savu krēslu no loga. Un jaunā pāra maršruts, jādomā, noteikti sakritīs ar viņu maršrutu.

Un tā arī ir. Tikšanās laiks ir pagājis, Zenīts ņem sievu zem elkoņa, un viņi dodas uz Nikolaja ielas pusi. Bet pēc pusminūtes viņiem nopakaļ ar starojošu smaidu jaunajās sejās virzās arī unisex pārītis. Pēc aša un it kā nejauša Zenīta galvas pagrieziena Lērners saprata, ka viņš zina par sekotājiem.

Cik interesantas pārmaiņas, nodomāja Lērners. Cik interesanti un mērķtiecīgi jauni cilvēki. Padomju laikos ārējās novērošanas dienesta darbinieki allaž atšķīrās ar to, ka izskatījās pēc ieceļotājiem no pagātnes. Kad modē nāca pagarinātās franču frizūras, «sekotāji» dižojās ar skūtiem pakaušiem kā 40.-50. gados; kad septiņdesmitajos gados jaunieši audzēja Bairona cienīgas cirtas līdz pleciem, «ārējie» atļāvās dažus liekus centimetrus pār ausīm; astoņdesmitajos ar savām raibajām, acīs lienošajām šķipsnām uz pieres un augsto pakausi ĀN darbinieks jau atgādināja cilvēku no agrīnā «Bītlu» perioda… Un strādāja tur obligāti cilvēki pāri trīsdesmit, neveiksminieki praporščiki, tā sauktā zemākā posma pārstāvji, kuri jau sen atmetuši ar roku karjerai un dienesta perspektīvām, tomēr ar pietiekamu krampi un niknumu ja pieķersies, nenokratīsi.

Jā, dzīve Krievijā mainās. «Sekotājs» aizvien bija iemiesojis sevī kvintesenci no parastā pūļa cilvēka, kurš nepievērš sev lieku uzmanību. Agrāk, daudzus gadu desmitus, tas bija aizvien tas pats ne vairs jaunais un svaigais vīrietis lempīgā tumšpelēku toņu apģērbā, turpretī tagad, divdesmit pirmā gadsimta rītausmā, Krievijas konservatīvajā sabiedrībā kaut kas tik ļoti bija sašķobījies, ka šis dzīvespriecīgais pārītis oranži zaļajās unisex drēbēs patiesi bija spējīgs sajaukties ar pūli.

Vai krievi būtu kļuvuši jaunāki? Izskatīgāki? Jautrāki? Vai varbūt vienkārši te sāka nākt modē būt par patriotu tāpat kā valkāt unificētu bezdzimuma apģērbu?… Ai, ai, tas nav uz labu. Patriotiskas noskaņas krievu tautā allaž parādās pirms lieliem kariem, noteikti pasaules.

Vienpadsmitos septiņpadsmit, ar divu minūšu nokavēšanos atgriezās Mērija Bintlija un Kevins Rovs. Apstājās skatloga priekšā. Rovs aizsmēķēja, izklaidīgi raudzīdamies laukuma virzienā, viņa deguns bija nosārtis un aukstumā tāds kā sarāvies. Bintlija viņam kaut ko teica izskatījās, ka viņa ir pamatīgi nikna. Rovs laiku pa laikam māja ar galvu, raustīja plecus, taču pat nepagriezās uz viņas pusi. Muļķis gan, Lērners nodomāja. Mērijai Bintlijai aukstais Maskavas klimats un niknums acīm redzami nāk par labu svaiga, sasārtusi, tumšās acis zib vien. Lērneram viņa pēkšņi bija iepatikusies. Viņā ir kas tāds, ko nevar ieraudzīt nevienā fotoattēlā, iekšējais kodols, mierīgs spēks. Nebijusi vienīgi tik aušīga…

Vienpadsmitos divdesmit piecās pa Sarkano laukumu «Gurna» priekšā nostaigāja diplomātiskais kurjers Fils Monrouzs ar padomnieci kultūras jautājumos Karolīnu Meolo. Monrouzs agrāk bija strādājis vēstniecības garāžā par mehāniķi, un Lērners tagad redzēja, ka viņš arī ir tipisks mehāniķis, līdz pat kaulu smadzenēm, viņš klamzāja, vilkdams kājas gar zemi, bet rokas turēja atstatu no ķermeņa, it kā stieptu padusēs neredzamas riepas. Fotogrāfijā viņš izskatījās daudz inteliģentāks. Taču tāpēc jau tika organizēta šī «atrādīšanās», lai Lērners «dzīvā veidā» varētu izvērtēt visus kandidātus. Karolīna Meolo, par spīti spāņu uzvārdam un samērā veiksmīgajai fotogrāfijai personas lietā, kur viņa atgādināja dzīvespriecīgo «Mis Teksasu», izrādījās bāla un trausla būtne. Pārāk trausla, kā šķiet.

Viesmīlis atnesa espreso un glāzīti ar liķieri. Lērners ielūkojās pulkstenī kādas divdesmit minūtes, lai iztukšotu kafijas vārāmo un garo tievo pudeli, paņēma divos pirkstos mazītiņo tasīti un uzmanīgi iedzēra malku. Itālieši izdzer espreso trijos paņēmienos, turpretī ņujorkietim tik tikko pietiktu vienam. Tagad jāpieliek pie lūpām limončello… Kafijas garša sajaucās kopā ar mazo itāliešu citroniņu aromātu, veidojot neatkārtojamu garšu kokteili. Viņš tīksmi pievēra acis.

Jaunās avīzes? apjautājās viesmīlis.

Nē, paldies, šāsdienas presi Lērners bija paguvis izlasīt. Ā, tad redz, no kurienes galvā bija uzradusies šī melodija varena un plūstoša kā pitona ķermenis Lenona un Makartnija «Get Back». «New-York Times» rakstīja, ka kāda Maskavas banka, kuras vadība, kā rādās, sastāv tikai no paveciem bītlomāniem, beigusi sarunas ar Polu Makartniju par koncertu Maskavā, kas noslēgtu viņa pasaules turneju «Back In The World». Koncertam jānotiek šeit, Sarkanajā laukumā, maija beigās. Virs laukuma uzstādīs vairākus milzīgus ekrānus, bet šeit, «Gurnā», kur arī noteikti tiks izkārti papildu plazmas paneļi, nebūs kur adatai nokrist. Interesanti, Lērners nodomāja, cik tajā maija dienā varētu maksāt šī vieta pie skatloga, kur viņš patlaban sēž?

Starp citu, koncerts tā bija laba doma. Daudz ļaužu, viegli iejukt kopējā masā un pazust no vērotāju acīm, un ja vēl izmantotu grimu, liekos matus, apģērba maiņu… Jā, tas bija ļoti perspektīvs variants! Arī Kremlis tepat līdzās. Rokenrols pie Kremļa…

Lai gan Grānts Lērners nebija bītlomāns, tomēr seru Polu, sešdesmit gadu veco rokenrola patriarhu, kurš nesen bija kļuvis atraitnis un no jauna apprecējies ar kādu vienkājainu modeli, cienīja kā savu zināmā mērā kolēģi, amata brāli. Par viņa konstrukciju vienkāršību un pamatīgumu, par uzstājīgo mažoru un pēkšņajiem, paradoksālajiem risinājumiem… Kas tad vēl? Ak jā, viņa lakonisms. Un stingrais popformāta cikls pants, pants, piedziedājums, atkal pants iekļaujas trīs četru minūšu skanējumā, deviņdesmit-simt taktīs. Kā īss dunču cīniņš bārā vai ātrais sekss lifta kabīnē… Taču tā bija šķietama vienkāršība…

Lērnera darbs fināla stadijā arī aizņem pavisam maz laika operācija turpināsies ne ilgāk kā Makartnija koncerts maijā Sarkanajā laukumā ar visiem bisiem un neizbēgamajām tehniskajām pauzēm. Taču vispirms būs daudzu nedēļu piņķerīgs darbs, kas, no malas raugoties, šķiet tikpat bezjēdzīgs un muļķīgs kā izvārītu tējas biezumu savākšana no virtuves izlietnes malām… Un līdz maijam gaidīt nedrīkst maijā Zenīts, visticamāk, sēdēs Lubjankas pazemes cietumā… Tātad rokenrols jādejo citā vietā. Tas nozīmē, ka jāizraugās šī vieta un jāizstrādā visas detaļas.

Viņš iemalkoja limončello un ar žestu pasauca viesmīli.

Man vajadzīga kultūras pasākumu programma…

Viesmīlis tīri labi pieprata angļu valodu, tomēr vārdi «kultūras pasākumi» iedzina viņu strupceļā.

-   Piedodiet, mister…

Lērners uzsita knipi.

-   Koncerti, izrādes, izstādes!

-   Ā-ā-ā… Viesmīlis atplauka smaidā. Tagad sapratu. Tūlīt atnesīšu.

Pēc dažām minūtēm Lērners atšķīra spilgtu glancētu bukletu, kas aicināja ārzemnieku kungus uz pašiem izsmalcinātākajiem pasākumiem Maskavā.

Lērnera darbam ir daudz kopēja ar komponēšanas mākslu. Tā domā ne tikai viņš pats, bet arī citi cilvēki Firmas centrālajā aparātā, kuri ne reizi vien ir aplaudējuši viņa radītajām harmonijām un kontrapunktiem, kas palīdzējuši saglabāt desmitiem dzīvību un atstāt neatklātus daudzus bīstamus noslēpumus.

Kolēģi nezin kāpēc ir pārliecināti, ka Lērners labi orientējas pasaules klasikā un vēl vairāk mīl to no visas sirds. Taču tas ir krietni vien pārspīlēts. Kā viņš var mīlēt klasiku, ja visas viņa sižeta līnijas no Mocarta divdesmit pirmā klavierkoncerta līdz Sostakoviča vienpadsmitajai simfonijai vijas cauri ciešanām un mokām, bet mažora akords finālā nozīmē vien to, ka galvenais varonis jau atrodas kaut kur debesīs? Ja Lērners kaut reizi būtu atļāvies šādu finālu, viņš sen būtu aizdzīts pensijā vai aizsūtīts uz arhīvu pārcilāt dokumentu mapes…

Tāpēc savus sižetus viņš risina citādi nekādu ciešanu un mētāšanās, nekādu kļūmju un nejaušību, plūstoša, vienveidīga slīdēšana mažorā un varens dzīvi apliecinošs fināls CIP štāba mītnē, kur sakarā ar veiksmīgi pabeigto operāciju tiek atvērta pudele sena «Barolo». Te ideāli iederas rokenrola četru ceturtdaļu ritms, pulsējošs, enerģisks, kam var pieskaņot ne tikai brāzmainus numurus, kā «Get Back», bet arī smalkas, maigas melodijas, kuras izskanēs ne mazāk vareni… Lūk, Zenīta dzīvesbiedrē un Mērijā Bintlijā šis ritms noteikti ir!

Vienpadsmit trīsdesmit piecas, Lērners pārtrauca pētīt bukletu, avanscēnā parādījās Harolds Verners un Laila Hefere, pēdējais pāris no Lērnera atlasītajiem vēstniecības darbiniekiem. Viņi laukumā baroja ar zemesriekstiem nosalušos baložus, tad ieskrēja kafejnīcā un izdzēra pa tasītei šokolādes. Visu šo laiku viņi bez mitas dzīvi tērzēja, pastāvīgi pieskārās viens otram un apmainījās glāsmainiem smaidiem. Bicdžeralds bija stāstījis, ka viņiem ir romāns vītuma stadijā. Neizskatās gan tas par to vītumu. Jauks, simpātisks pāris, ar viņiem būtu viegli strādāt. Varbūt rudo Haroldu derētu pārkrāsot? Maķenīt noapaļot Lailas tievos ikrus? Varētu iztikt ar biezākām zeķbiksēm… Pastrādāt ar viņas rosīgo gaitu?… Hm, bet kur lai liek bravūrīgās kāzu marša skaņas, kas viļņiem vien plūst no šā dzīvespriecīgā pāra?…

Vispārējais «atrādīšanās» rezultāts nebija diezcik spožs, taču izvēlēties vajadzēja no tā, kas bija. Un pieņemt lēmumu nāksies šodien, vēlams, tūlīt pat… Jo laika vairs nebija.

Viņš paaicināja viesmīli, vēlreiz pasūtīja kafiju ar liķieri un iegrima Maskavas teātru un koncertu programmā.

* * *

2002. gada 17. novembris, Maskava

Amerikas galvaspilsētā bija krietni vien siltāks nekā mitrajā ziemīgajā Maskavā, taču krietni vēsāks nekā Floridā ne vairāk par sešpadsmit grādiem. Tomēr seja svīda, īpaši, kad viņš iegriezās Viskonsinas avēnijā un ieraudzīja balto kubveidīgo ēku ar augstajā mastā plīvojošo trīskrāsaino karogu. Gaisā bija jūtama spēcīgā rudens smarža, miklās lapas lipa pie jauno strausādas kurpju zolēm. Vai nu to lieste bija pārāk šaura, vai arī saasinājies artrīts, taču pēdas dega kā ugunī. Pārvarēdams sāpes un saglabādams ierasto lielmanīgo izskatu, Surens Babijans tēraudpelēkā brīva piegriezuma uzvalkā un demokrātiskā bītlenē ar augstu apkakli nesteidzīgi soļoja pa liepu aleju uz Krievijas vēstniecību.

Mašīnu un savus cilvēkus viņš bija atstājis divus kvartālus no stūra, tāpēc ka lūdzējam jāizskatās pazemīgam un pieticīgam, nevis jāizraisa ierēdņos nepatika ar savu labklājību un bagātību. Labi zinādams šo aksiomu, Surens tomēr nezaudēja pašcieņu un nesteberēja kā rūpju un bēdu mākts večuks, bet vienkārši soļoja, lai arī kājām, tomēr cienīgi, jo atšķirībā no simtiem citu apmeklētāju viņa rokās bija nopietni trumpji, kas ļāva cerēt uz cieņas pilnu attieksmi.

Pagājis garām kaltam žogam, ārpusē stāvoša policista pētīga skatiena pavadīts, viņš pienāca pie betona un marmora kontrolpunkta un nospieda sarunu iekārtas pogu. Pēc dažām minūtēm viņš iekšējās apsardzes darbiniekam uzrādīja Krievijas pasi un tika pavadīts uz pilsoņu pieņemšanas telpu, kur viņu, skābi smaidīdams, sagaidīja dežurējošais atašejs jauns, apvelties sācis vīrietis korektā uzvalkā ar kaklasaiti.' Vīrietim bija neizteiksmīga seja un vienaldzīgs acu skatiens.

-   Pilsoni… e-e-e… Dežurants ielūkojās reģistrācijas žurnālā, ar pirkstu pārbrauca nelīdzenajām ar roku rakstītajām rindiņām un atrada meklēto. Viņa balss tūdaļ ieguva stingrību, un tajā ieskanējās uzraugiem raksturīga nots.

-   Pilsoni Babijan, jūs bijāt uz pieņemšanu trīs reizes. Vēstniecības darbinieki jūs uzmanīgi uzklausīja un noskaidroja, ka izskatāmie jautājumi neietilpst diplomātiskās pārstāvniecības kompetencē. Jums rekomendēja atgriezties dzimtenē un tur kārtot savas problēmas ar tiesībsargājošajām instancēm…

Vīrietis ieturēja daiļrunīgu pauzi. Un tonī, kādā parasti saka «Vācieties beidzot pie velna!», izteica pēdējo frāzi:

-   Un tā kā varu jums palīdzēt šajā reizē?

Surens papurināja galvu.

-     Paldies, šajā reizē esmu ieradies, lai palīdzētu jums…

-   Man?! Dežuranta seja pauda galēju izbrīnu.

Ar šādu apmeklētāja vēlmi viņš sastapās pirmoreiz. Apnicīgie tautieši parasti mēdz vērsties visvisādu muļķīgu iemeslu dēļ kādam nozagta nauda un biļetes, kāds nozaudējis pasi, kādam nepieciešams pagarināt Krievijas pilsoņa pamatdokumentu, kādam vietējā policija apcietinājusi radinieku utt., u. t. jpr. bez sava gala. Nebeidzamo lūgumu straume gāžas pār skaitliski nelielo vēstniecības darbinieku kolektīvu, atraujot no daudz neatliekamākām un svarīgākām darīšanām, kas ir katram darbiniekam un attiecas uz viņiem pašiem.

-   Ne jums personiski, paskaidroja dīvainais apmeklētājs. Krievijai.

-    Krievijai?! Dežurants bija vēl vairāk izbrīnījies. Galvā pazibēja doma, ka viņa priekšā stāv plānprātiņš.

-   Jā! Surens, nozīmīgi pamājis, vērīgi ielūkojās sarunbiedra acīs. Un tas nebija plānprātīga cilvēka skatiens. Runa ir par mūsu valsts drošības saglabāšanu. Lūdzu noorganizēt man tikšanos ar kompetentu darbinieku.

Kādu brīdi dežurants sēdēja klusēdams un saspringti domāja. Tās gandrīz noteikti bija kārtējās viltīgās lamatas. Taču tās skāra tik kutelīgu jomu, ka noraidīt apnicīgo Babijanu nekādā ziņā nedrīkstēja pašam nāks par sliktu.

-   Lai notiek, atašejs beidzot piekrita. Es lūkošu darīt zināmu jūsu lūgumu. Pasēdiet tepat kādu brītiņu…

Viņš izgāja un bija projām diezgan ilgi.

Surens vairākkārt noslaucīja seju lielā rūtainā kabatlakatā. Viņš ļoti uztraucās, lai gan centās to neizrādīt. Lai nomierinātu izmisīgi dauzošos sirdi, viņš palika zem mēles mazu trankvilizatora tabletīti. Tas līdzēja pulss kļuva normāls.

Beidzot pieņemšanas telpā ienāca gadus trīsdesmit vecs cilvēks oficiālajā vēstniecības uniformā melns uzvalks, balts krekls, korekta vienkrāsaina kaklasaite. Viņš uzsmaidīja Babijanam tā, it kā pēc ilgas atšķirtības beidzot būtu atradis sen pazudušo tēvu.

-   Sveicināti, Suren Gariginovič! Viņš sirsnīgi paspieda apmeklētāja roku, mirkli paturēja to savējā un sirsnīgi pakratīja.

-   Mans uzvārds ir Ivanovs, Ivans Ivanovičs vārdā. Esmu gatavs uzklausīt visu, ko jūs vēlaties mums paziņot.

Par spīti izplūdušajām frāzēm un bezpersoniskajam vārdam (bet varbūt tieši tāpēc), Surens noprata, ka viņa priekšā atrodas patiešām «kompetents darbinieks», kurš jau paguvis ievākt par viņu šādas tādas ziņas un maz tic iespējai, ka viņa rīcībā patiesi būtu svarīga informācija.

Un patiešām Krievijas ārējās izlūkošanas rezidentūras pārstāvim bija gluži citāds vārds, bet kāda gan apšaubāmam ziņu sniedzējam starpība, kāds tas ir patiesībā? Šādiem nejaušiem kontaktiem pastāv universāls pseidonīms. Vēl jo vairāk tāpēc, ka, visticamāk, viņa priekšā atrodas krāpnieks, kurš cenšas risināt savas problēmas, spekulējot ar pašu dārgāko Krievijas valsts drošību, un šajā nolūkā izdomā visādas pasaciņas.

Taču jau pēc pirmajiem vārdiem viss kļuva skaidrs. Parasti šī publika stāsta par vervēšanu (vervēšanas mēģinājumu) no CIP puses vai par terora aktu, kas tiek gatavots, vai par amerikāņu aģentu FDD, vai vēl kaut ko tikpat neticamu, kas lasīts lētās grāmatelēs «par spiegiem». Visu šo stāstiņu kopēja iezīme ir pilnīgs konkrētu faktu trūkums, kuri kaut jel kādā veidā apstiprinātu satraucošo vēstījumu.

-   Es jūs klausos, Suren Gariginovič, «Ivans Ivanovičs» uzstājīgi atkārtoja.

Surens paliecās uz piekšu.

-    Pirms trim gadiem Tihodonskā tika apcietināts amerikāņu spiegs Bils Džefersons. Viņš interesējās par kaut kādiem noslēpumiem saistībā ar kodolraķešu vilcienu. Tā bāze atradās Krotovas ciemā. Tad nesaprotamu iemeslu dēļ Džefersonu atbrīvoja un ļāva viņam aizbraukt no Krievijas. Turklāt kopā ar minētā vilciena virsnieka sievu Oksanu Kudasovu. Tagad viņas vārds ir Oksana Džefersone, viņa dzīvo Daitonbīčā…

Surens apklusa, lai ievilktu elpu. Viņam bija izkaltusi rīkle, ļoti gribējās dzert, taču karafes ar ūdeni pieņemšanas telpā nebija, bet palūgt viņš kautrējās patlaban nebija tas piemērotākais brīdis. Viņš palūkojās izlūkdienesta pārstāvī kādu iespaidu atstāj viņa stāsts?

«Ivans Ivanovičs» bija kļuvis nopietns. Konkrēti vārdi, fakti, apdzīvoto vietu nosaukumi tas viss izdomājumiem nebija raksturīgs.

-   Lūdzu, turpiniet, Suren Gariginovič, viņš ieinteresēti palūdza.

-   …Bet viņas vīrs Bils Džefersons nesen devies uz Maskavu, lai veiktu kārtējo uzdevumu. Operācijas slepenais nosaukums «Rokenrols»! Jā, Krotovas operācijas nosaukums bija «Skorpions»! Lūk, tas, ko gribēju darīt zināmu…

Surens apklusa.

-    Atvainojiet, lūdzu, kā jūs zināt tik intīmus sīkumus? saspringtā tonī vaicāja «Ivanovs». Līdz pat slepenu operāciju nosaukumiem?

Apmeklētājs iebāza roku žaketes iekškabatā, izvilka nedaudz saņurcītu fotogrāfiju un nolika sarunbiedram priekšā uz galda.

-   Oksana Džefersone kādreiz bija mana līgava. Viņa man visu izstāstīja.

Izlūks uzmanīgi apskatīja fotogrāfiju. Okeāna krastā pilsonis Babijans ar īpašnieka žestu apskāvis jaunu skaistu meiteni trūcīgā peldkostīmā, kas neslēpa lieliskā auguma jaukumus. Daiļava droši varēja būt viņa mazmeita.

-   Jā-ā-ā… «Ivanovs» nenoteikti novilka.

-   Tas nelietis Bils man viņu vienkārši nocēla, ar nožēlu sacīja Surens, pūlēdamies piešķirt savai rīcībai «cilvēcisko motīvu».

-   Jā-ā-ā… «Ivans Ivanovičs» atkārtoja. Un attapies līdzjūtīgi uzsmaidīja vērtīgajam ziņotājam. Jums viņa, protams, piestāv daudz labāk…

Surens neko neteica. Kaut arī izlūka balsī nebija saklausāma neviena izsmējīga nots, vienīgi idiots varēja viņa teikto ņemt par pilnu.

-   Tagad par to nav runa. Jūs, protams, esat informēts par manām problēmām?

Garais puisis pamāja.

-   Finanšu mahinācijas, budžeta līdzekļu izlaupīšana, amatpersonu uzpirkšana, nodokļu nemaksāšana…

-   Salīdzinājumā ar Krievijā patlaban darbojošos amerikāņu spiegu tie ir tīrie sīkumi, Surens saviebdamies viņu pārtrauca. Ceru, ka jūs novērtēsit manu pakalpojumu un palīdzēsit man…

-   Protams, Suren Gariginovič! Pasēdiet, lūdzu, tepat, kamēr es sadabūšu šādas tādas uzziņas. Un neuztraucieties. Mēs allaž rūpējamies par cilvēkiem, kuri mums palīdz!

Surens atviegloti uzelpoja.

-   Vai drīkstu padzerties?

«Ivans Ivanovičs» pasmaidīja.

-   Tūlīt jums atnesīs tēju, kafiju vai ko vien vēlaties!

Un patiesi, uz karstām pēdām parādījās pirmītējais

dežurants, ar kuru bija notikusi brīnišķīga metamorfoza seja pauda prieku un labvēlību, bet acis mirdzēja patiesā iejūtībā un gatavībā izpildīt ikvienu dārgā viesa vēlēšanos.

-   Iesim, Suren Gariginovič, iekodīsim, galds jau ir saklāts! Jā, atvainojiet, ka nestādījos priekšā, Pjotrs Vasiļjevičs!

-   Ļoti patīkami, atbildēja Pūķis. Viņš juta, ka ēsma ir ierīta.

Pjotrs Vasiļjevičs izklaidēja viņu trīs stundas. Viņi paēda pusdienas ēdnīcas īpašā VIP zālē, iedzēra kafiju ar konjaku, pēc tam melno tēju ar kūku, tad zaļo slāpju remdēšanai. Pēc Pjotra Vasiļjeviča ierosinājuma ne pārāk veiksmīgi uzspēlēja šahu, kurā Pūķis neorientējās, pēc tam mazliet nardus, kurus, gluži pretēji, bija iecienījis Surens Gariginovičs, bet neizprata Pjotrs Vasiļjevičs.

Beidzot parādījās «Ivans Ivanovičs» ar melnu, pat pēc izskata ārkārtīgi slepenu mapi padusē. Dežurējošais atašejs nekavējoties pazuda, bet izlūks, nobīdījis pie malas tukšās tasītes un šķīvi ar atlikušajām kūkām, izklāja uz zilā galdauta dažas fotogrāfijas.

-   Kuru no šiem cilvēkiem jūs pazīstat?

Surens bez apdomas norādīja ar pirkstu.

-    Te viņš ir Bils Džefersons, Oksanas vīrs, CIP aģents. Tihodonskā es viņu pazinu kā Vasiliju Fjodoroviču Stoļarovu, dzīvojošu Maskavā.

«Ivans Ivanovičs» ātri savāca fotogrāfijas un paslēpa atpakaļ mapē.

-   Suren Gariginovič, jūs mums ļoti palīdzējāt, viņš sacīja visai nopietni, nozīmīgi un svinīgi.

Tādā tonī runā valsts, nevis savā vārdā. Tātad viss, ko viņš runā, ir saskaņots pašā augšā! Surena sirds satraukti dauzījās. Vai tiešām viņa plāns būtu izdevies?!

-  Un mēs izpildīsim jūsu lūgumu. Domāju, mums izdosies pārliecināt Krievijas tiesībsargājošās instances paust labo gribu un izturēties pret jums humāni.

-    Paldies! Surens nespēja novaldīt platu smaidu. Lielais paldies!

-   Tikai tam nepieciešams kāds laiks. Piezvaniet man pēc mēneša un saņemsit tālākas instrukcijas. Pierakstiet telefona numuru…

No vēstniecības Surens izlidoja uz priecīgu cerību spārniem. Viņš pats, ar savu prātu bija ticis pie dzimtenes atslēgām! Pareizāk, nevis dzimtenes, bet ierastā dzīvesveida, galvenajiem īpašumiem, iespējas taisīt naudu, tādu naudu, kas šeit ne sapņos nav rādījusies pat prezidentam! Protams, dons Mario Vinceti arī prot taisīt lielu naudu, bet viņš ir varenas Organizācijas galva… Un ļoti svarīgi, ka Surens izticis bez dižā labvēļa palīdzības, ar to pierādīdams savu nozīmīgumu un autoritāti. Starp citu, darījumu ar akciju pirkšanu vajag novest līdz galam… Ko lai dara izmantosim ierasto sviru…

Surens uzspieda slepeno numuru. Šis telefons ir ieslēgts tikai tad, kad nav bīstami to izmantot. Patlaban tas bija ieslēgts.

-   Hallo, klausulē atskanēja klusa sievietes balss.

-   Sveika, Lučija, Surens nodūdoja, centīgi tēlodams maigi iemīlējušos. Tu esi viena?

-   Jā, vēl klusāk atbildēja Lučija. Mario aizbrauca uz ilgu laiku…

-   Toties es rīt būšu klāt! Mums katrā ziņā jāsatiekas!

-   Tikai neaizmirsti būt piesardzīgs, viņa tikko dzirdami nočukstēja un atslēdza telefonu.

Maigais mīlētājs momentā izgaisa. Arī Surens nospieda atslēgšanas pogu. Lučija nav salīdzināma ar Oksanu, taču tas ir lietišķs sakars. Turpretī Oksana svētki. Atpūta miesai un dvēselei. Varbūt tiešām padarīt viņu par savu Amerikas sievu?

Viņš nopūtās. Kas par figūru, kas par kājiņām… Bet… Meitēns ir ļoti neuzticams, viņa bija nodevusi savu pirmo vīru, to leitnantiņu, nodeva otro… Nē, viņai nedrīkst uzticēties… Tad kāpēc saistīties? Cik meiteņu var atrast ar skaistiem kāju ikriņiem? Daudz, ļoti daudz…

Cienīgā ietekmīga un autoritatīva cilvēka gaitā Surens piegāja pie mašīnas. Alekss un Zora saspringti raudzījās šefā, cenzdamies uzminēt, kādas ziņas viņš atnesis.

-  Viss kārtībā, puiši! Surens pavīpsnāja, iezveldamies aizmugures sēdeklī. Es atrisināju visus jautājumus!

2002. gada 18. novembris, Maskava

Vakarā Lērners izklaidīgi klausījās Dvoržāka «Nāru» Valsts Kremļa pilī, agrākajā Kongresu pilī. No ārpuses koncertzāle viņam šķita apbrīnojami līdzīga Kenedija centram Vašingtonā tas kalpoja vēl par vienu argumentu «par» un lika galu galā izdot septiņdesmit dolāru par biļeti. Starpbrīžos viņš apstaigāja vestibilu, nokāpa cokolstāvā, kur bija izvietotas tualetes, pa marmora kāpnēm uzkāpa galerijās, izpētīja Uzkodu un dzērienu sortimentu bufetē, notiesāja sviestmaizi ar žāvētu desu un saplēsa uzvalku uz skrūves, kas bija izlīdusi no metāla krēsla. Taču tas nesabojāja viņa omu. īpašo operāciju speciālists Grānts Lērners uzņēma trīs desmitus fotouzņēmumu mobilajā telefonā, vēroja publiku, bet galvenais līdz galam sacerēja sarežģīto partitūru kārtējam īpaši svarīgajam «koncertam». Viņš atrada savu slaveno «atslēgu» eksfiltrācijas operācijai, kā arī izdomāja tai koda apzīmējumu.

Savulaik piecpadsmit gadu vecais Grānts aizrāvās ar Fenimora Kūpera darbu lasīšanu. No visiem drosmīgajiem un cēlsirdīgajiem varoņiem vistuvākais viņam bija Nataniels Bumpo ar iesauku Pēddzinis lielisks šāvējs, kas naglu varēja iedzīt ar lodi, izšautu no garstobrainas karabīnes, kuru viņš mīļi dēvēja par Briežkāvi. Vēl vairāk par spīti parunai «Divus zaķus reizē ķerdams, nenoķersi neviena», Pēddzinis ar vienu lodi nonāvēja reizē divus putnus. Lai to izdarītu, vajadzēja aprēķināt to trajektorijas, uzminēt, kad un kur tās krustosies, un raidīt lodi tieši tajā punktā un tieši tajā acumirklī… Tik fenomenāla meistarība atstāja uz jauno Grāntu neizdzēšamu iespaidu.

Taču tagad arī viņš bija sava amata virtuozs. Piemeklēt atbilstošu cilvēku ķēdīti ir sarežģīti, taču tā ir tikai

puse visa darba. Ja ne ceturtdaļa. Tā jānovirza uz turieni,

kur kūsā dzīve, kur ir viegli iejukt pūlī, kur krustojas darbs ar atpūtu…

Virs Kremļa pazemes teritorijas celtā pils kļuva par tādu punktu, kur krustosies Zenīta eksfi It rācijas un viņa beidzamā uzdevuma izpildes ceļi. Grānts Lērners jutās kā Pēddzinis, kuram būs jāizdara sevišķi precīzs šāviens. Jāorganizē «Rokenrols Kremļa dzīlēs»! Viņu pildīja prieka un triumfa jūtas. Gribējās iedzert, taču Lērners nekad nedzēra «salā» [7] .

Toties nākamajās trīs dienās viņš trīsreiz apmeklēja Valsts Kremļa pili, noskatoties un noklausoties Mordvijas Tautas kori, Krievijas monarhistu kustības veikto apbalvošanas ceremoniju ar cara ordeņiem un militārā pūšamo instrumentu orķestra koncertu. Arējās novērošanas dienesta darbinieki fiksēja katru viņa soli, taču nekā aizdomīga nekonstatēja, lai gan pats tik dažādu pasākumu apmeklēšanas fakts liecināja vai nu par viesa neizvēlību, vai par kādu viņa slepenu, neizzinātu nodomu. Vai arī apstiprināja aģenta-gida secinājumu par iebraukušā itālieša ērmīgumu.

Ekskursijai beidzoties, Vitorio Džoti ar nožēlu atvadījās no sava gida, paziņodams, ka Maskava viņam ļoti patikusi un viņš katrā ziņā brauks šurp vēl, turklāt būs laimīgs, ja ar viņu strādās tieši šis jaunais cilvēks. Gids skābi smaidīja un liekulīgi solīja arī nākamreiz sagaidīt tik brīnišķīgu viesi.

Ērti izlaidies plašajā reisa Maskava-Vašingtona boingā, Grānts Lērners atviegloti izņēma dekoratīvās kontaktlēcas, izvilka vecmodīgu trijrindu ķemmi, ierasti sabužināja pielaizītos matus un izjauca celiņu galvvidū. Cilvēks ar pelēki zaļajām acīm un universālu eiropeisku matu sasuku uzreiz zaudēja itāliskās ārienes specifiku tagad viņu varēja noturēt par jebko vācieti, beļģi, skotu…

Starp citu, ja Grānts būtu gatavojies attiecīgai lomai, viņš būtu izvēlējies vēl dažas detaļas, kas pirmajā acu uzmetienā neļautu šaubīties par piederību izraudzītajai tautībai, piemēram, būtu apvilcis rūtotu Makgregoru klana kiltu… Vai arī nokrāsojis rudus matus un uztupinājis uz deguna vāciešu tik iemīļotās apaļās acenes spīdīgos tērauda rāmjos.

Patlaban viņa iekšējais noskaņojums laikam vairāk atbilda viršu pakalnu dēla tēlam, jo viņš no vietas izdzēra trīs porcijas «Ballentain». Pirmo reizi septiņās dienās. Un it kā aizmirsās un atslābinājās. Tieši «it kā».

Skatoties un stjuartes slaidajām kājām, kura apkalpoja pirmās klases pasažierus, viņš ilgi nespēja aptvert, kas viņam tajās nepatīk. Vēlāk saprata pārlieku sportiskas. Zenīta sievai nav tādu muskuļu. Viņš nebija aizmirsies, bet turpināja strādāt un vēl aizvien «pielāgoja» cilvēkus lomām savā izrādē…

Astoņos trīsdesmit pēc vietējā laika boings nolaidās Dalesa lidostā, kur gaidīja melns kreislers ar šoferi. Pēdējo dienu nervu spriedzes un laika joslu nogurdināts, Lērners iesnaudās aizmugures sēdeklī, platā kā mīkstā vagona plaukts. Taču cilvēciski atpūsties nepaguva. Kad piecdesmit septītajā gadā tika sākta CIP štāba mītnes celtniecība, Allens Dalless izvirzīja arhitektiem uzdevumu radīt lauku pilsētiņas iespaidu, taču tajā pašā laikā lai izlūkdienesta virsnieki nebūtu tālu prom no politiķiem. Tāpēc no Vašingtonas centra līdz Firmas rezidencei bija tikai astoņas jūdzes, kuras kreislers, lauzdamies cauri sastrēgumiem, veica trīsdesmit minūtēs.

Pamatīgi saņurcījies Grānts Lērners iegāja vecās ēkas vestibilā ar pazīstamo panno uz grīdas ērglis, nosēdies uz «vējarozes». Iekšējās policijas virsnieka modrā skatiena pavadībā izgājis cauri turniketam, viņš liftā uzbrauca ceturtajā stāvā, kur pa stikla gaiteni pārgāja uz jauno ēku, kas bija tikusi uzbūvēta deviņdesmit pirmajā gadā sakarā ar personāla skaitlisko pieaugumu.

Drīz vien viņš sasniedza savu kabinetu dienvidu sešstāvu torņa piektajā stāvā. Gribējās nomazgāties dušā un izgulēties, taču tā vietā viņš pa iekšējo pret jebkurām noklausīšanās iekārtām aizsargāto līniju sazinājās ar FIB sakaru virsnieku, un saruna ilga kādas piecas minūtes.

Pēc tam viņš datorā uzrakstīja komandējuma pārskatu un uzmeta operācijas «Rokenrols Kremļa dzīlēs» plānu. Augstais īpaši vērtīga speciālista statuss ļāva Lērneram tieši sazināties ar direktora vietniekiem, taču viņš nekad šādu iespēju neizmantoja īstiem profesionāļiem netīk lieki bāzties virsū priekšniecībai. Tāpēc viņš aizkodēja abus dokumentus un nosūtīja krievu nodaļas priekšniekam Foukam. Lai ziņo direktoram vai kam pats grib…

Laiku līdz pusdienām viņš pavadīja, pētīdams štāba mītnes darbinieku fotogrāfijas, kuras kadru dienests tika sagatavojis pēc uzdotiem parametriem dzimums, vecums, augums, svars… No vairāk nekā divsimt uzņēmumiem Lērners galu galā izraudzījās sešus, ko tūdaļ darīja zināmu personāla daļas priekšniekam.

Precīzi četrpadsmitos viņš nokāpa ēdnīcā un apsēdās pie galdiņa zāles vidū, pie kura jau sēdēja cilvēks no personāla daļas. Viens no Lērnera izraudzītajiem kandidātiem pašlaik atradās ārpus ASV robežām, pārējie pieci nākamās stundas laikā apmeklēja ēdnīcu. Izabellai Hondersai un Robertam Kovaļskim, kuri ietilpa šajā piecniekā, tūlīt pēc pusdienām darīja zināmu, ka viņi uz laiku pāriet «īpašo operāciju diriģenta» Grānta Lērnera rīcībā. Profesionāļu aprindās Grāntu dēvēja vienkārši par Diriģentu.

Desmit minūtes pāri trijiem Lērners abus pieņēma savā kabinetā.

Kad rīt nāksit uz darbu, jūsu matiem jābūt, lūk, šādā krāsā, viņš paziņoja misis Hondersai, efektīgai blondīnei, ceturtdaļgadsimtu nostrādājušai informatīvi analītiskajā direktorātā. Lērners pasniedza viņai «Chill's» profesionālo matu krāsu katalogu, vajadzīgais paraugs tumšā kastaņbrūnā tonī bija apvilkts ar flomāsteru. Ne par vienu toni uz vienu vai otru pusi. Vai jums ir pietiekami pieredzējis friziermeistars?

-   Jā, pēc īsas pauzes atbildēja Izabella. Diezin vai viņai šī prasība bija pa prātam.

-   Bez tam nāksies mainīt matu sakārtojumu, Diriģents turpināja, pasniegdams vairākas fotogrāfijas. Parādiet paraugu savam meistaram, viņš tiks galā.

Uzņēmumos dažādā rakursā bija fiksēta nepazīstama sieviete. Viņas seja bija rūpīgi aizkrāsota, turpretī matu sakārtojuma īpatnības bija ļoti labi pamanāmas.

Izabella saspringa, lai kaut ko sacītu, taču savaldījās. Diriģents necieta ierunas un mēdza tās pārtraukt visnežēlīgākajā veidā.

Vēl Lērners palūdza viņus rīt uzģērbt ērtus klasiska parauga apavus un desmitos rītā ierasties Džona Kenedija Vašingtonas mākslas centrā.

Tehniskā dienesta pārvaldi Lērners apmeklēja pirms pašām darbadienas beigām.

Viņš iespējami skaidri izklāstīja uzdevumu, kas tehniķiem būs jāveic. Lai gan darbadiena bija beigusies, divi darbinieki nekavējoties devās uz lielu vairumtirdzniecības bāzi, kas piedāvāja tehniku un aprīkojumu frizētavām un skaistumkopšanas saloniem.

Astoņpadsmitos četrdesmit piecās viņš vēra Vašingtonas Kenedija centra pārvaldnieka kabineta durvis. Pārvaldnieks viņu jau gaidīja un pieklājīgā uzmanībā piecēlās, lai saņemtu.

-   Jūs varēsit strādāt pie mums, cik būs nepieciešams, mister…

-   Smits, Lērners pateica priekšā.

-    Gan brīvajās stundās, gan koncertu laikā, mister Smit. Pasakiet tikai, vai tas nav saistīts ar kādiem draudiem mūsu centram? Piemēram, no teroristu puses?

-    Nekādā gadījumā, Lērners nomierināja pārvaldnieku. Vai drīkstu ķerties pie darba tūlīt pat?

Kādu laiku Lērners pavadīja koncertzālē. Orķestris atskaņoja Čaikovska uvertīru «1812. gads» un trīs orķestra svītas. Lērners mierīgi nosēdēja kādas divdesmit minūtes, tad atstāja zaļi un izstaigāja visus centra stāvus, ielūkodamies tehniskajās telpās un apmeklētāju tualetēs.

Pēc tam viņš devās uz viesnīcu «Sheraton», noīrēja ērtu vienvietīgu numuru ar brīnišķīgu skatu uz labi koptu zaļumos slīgstošu parku, beidzot nomazgājās dušā un iemiga kā nosists.

No septiņdesmit astotā līdz astoņdesmit otrajam gadam Izabella Hondersa tika aizstāvējusi Pensilvānijas universitātes krāsas vieglatlētikas, volejbola un peldēšanas sacensībās. Viņai bija lieliskas dotības, kas palīdzēja veidot karjeru tiklab informācijas tehnoloģiju jomā, kā profesionālajā sportā. Roberts Kovaļskis savulaik bija bijis koledžas čempions boksā. Viņi abi bija saglabājuši labu fizisko formu un sportisko azartu. Un tomēr pārbaudījumi, kādiem viņus tukšajā Kenedija centrā pakļāva Grānts Lērners, izrādījās nogurdinošāki, nekā varēja gaidīt. Apsēsties vietās, iziet vestibilā, nokāpt pagrabstāvā, ieiet tualetē, atgriezties zālē un apsēsties citās vietās. Nogurdinoša pirmām kārtām bija šīs pārvietošanās bezjēdzība piecas, desmit, piecpadsmit, divdesmit reižui Diriģents sekoja katrai kustībai, uzņēma laiku ar hronometru un nemitīgi izteica piezīmes.

Misis Hondersa, paātriniet, lūdzu, kāpienu augšup!… Mister Kovaļski! Neskriet! Stop! Skrien tikai garderobes zagļi! Plūstošāk, lūdzu!… zem augstajām velvēm skanēja viņa skarbā balss. Robertam un Izabellai tā nezin kāpēc atgādināja paviāna tēviņa balsi, kad tas uzrauga savu baru. Jūs gribējāt apsēsties iepriekšējās vietās, tā bija kļūda, lai gan jūs laikus to izlabojāt… Un atslābinieties, saspringums piesaista jums uzmanību!

-   Varbūt jūs vienkārši varētu pastāstīt, kas no mums tiek prasīts? misis Hondersa beigu beigās neizturēja.

Viņa vēl nebija apradusi ar savu pārvērtību no blondīnes brunetē, ar jauno matu sakārtojumu un visu laiku ielūkojās katrā spogulī, kas gadījās ceļā, par ko izpelnījās jaunas piezīmes.

-   Precīzi izpildīt manus rīkojumus, Lērners sacīja. Un mīkstināja skarbo toni ar smaidu. Strādāsim tālāk! Aiziet!

Līdz pustrijiem Diriģents bija paguvis izspiest no viņiem pēdējo sulu. Tad ieradās pārvaldnieks un paziņoja, ka pēc pusstundas sākas mēģinājums un viņš nevar garantēt, ka cienījamos FIB darbiniekus neierauga mākslinieki un tehniskais personāls.

-   Paldies, šodien esam beiguši, Lērners atbildēja.

-   Kāpēc FIB? Kovaļskis iejautājās, kad viņi bija izgājuši no ēkas.

-  Tāpēc, ka Firma nekādā veidā neliek sevi manīt ASV teritorijā, Grānts atbildēja.

Pēc pusdienām nodarbības turpinājās kādā no Lenglijas sporta zālēm. Lērneram nepatika misis Hondersas gaita, bet vēl vairāk mistera Kovaļska maniere ejot izvērst kurpju purngalus uz āru, kā arī vēl daudz kas cits. Viņš lika abiem nostaigāt pa zāli desmitiem kilometru, cenzdamies panākt nezin ko, un palaida viņus brīvībā ap pusnakti.

* * *

Tehniskā dienesta pārvaldes otrās nodaļas darbinieki laiku pavadīja krietni vien jautrāk. Iepriekšējā dienā, ievērojot Diriģenta norādītos parametrus, viņi tika iepirkuši divdesmit divus elektriskos skuvekļus un mašīnītes ūsu apcirpšanai, kam bija autonoma barošana, kompakts izmērs un minimāls svars. Tagad viņi nodarbojās ar to testēšanu.

Visu nakti atstāti izslēgtā stāvoklī, brauni, filipsi, panasoniki, mozeri un traivi vairākas stundas dūca mundri un monotoni kā spēcīgi kukaiņi, tad pa kādam sāka izsisties no ritma, pazemināt toni, zaudēt spēkus un apklust, bet speciāli norīkots dežurants pierakstīja žurnālā katra parauga rezultātus. Tad mašīnītes uzlādēja un atkārtoja eksperimentu. Pret rītu jau bija noskaidrojušies stabili līderi un autsaideri, taču pēc darbības ilguma vien mašīnītes netika izbrāķētas, jo Diriģents paskaidroja vienas kontrolskūšanās ilgums ir minūte, pusotras.

Vecākais inženieris, kuram, spriežot pēc baumām, bija visaugstākais IQ pārvaldē (ieskaitot priekšniecību), apkopoja un analizēja reklamācijas par katru pārbaudāmo modeli. īpaša vērība tika piegriezta pēkšņai darbības pārtraukšanai tādam signālam sekoja tūlītēja modeļa izņemšana no testējamo skaita.

Jaunākie ierindas darbinieki cītīgi cirpa stendiem piestiprinātus pusotras līdz divas collas garus sintētiskās kažokādas kumšķīšus. Katra apstrādes laiku fiksēja hronometrs, skūšanas kvalitāte un pat vismazākie auduma pamatnes bojājumi tika vērtēti pēc desmit ballu skalas un ierakstīti protokolā… Ja skūšana aizņēma ilgāk par minūti, paraugs tika izslēgts no tālākiem eksperimentiem.

Mašīnītes ar indukcijas tipa motoriem, kuras visbiežāk izmanto profesionālie bārddziņi, tika izbrāķētas jau pētījuma sākumposmā tās stipri vibrēja un prasīja zināmas iemaņas, kuru trūkuma dēļ nesagatavots cilvēks varēja sagriezt seju. Rotoru mašīnītes bija lietotājiem vienkāršākas, taču skuvums varēja būt kvalitatīvāks…

Izmēģinājumu laikā atradās brīvprātīgie, kuri eksperimentēja ar sevi apcirpa un pat noskuva ūsas, pielīdzināja bārdas, deniņus un uzacis, kā rezultātā viņu ārējais izskats ievērojami mainījās, bet atsauksmes izmēģinājumu žurnālā papildinājās. Reiz, vai nu nojautas vadīts, vai informācijas noplūdes pievilināts, nodaļā, nolaidies no savām kosmiskajām sfērām, iegriezās tehnikas ģēnijs

Lourenss Kolbans. Viņš ieinteresēti pavēroja notiekošo, tad paņēma elegantu panasoniku, noskuva vismaz trīs dienu rugājus, nobraucīja ar roku vaigu, apmierināti noņurdēja un devās uz mājām. Taču viņa ņurdiens izmēģinājumu žurnālā tika klasificēts kā ievērojama speciālista atzinības izpausme.

Un, lai gan nevienam no darbiniekiem nebija ne jausmas, ko tas viss nozīmē, ikvienā bija manāms cīņas spars otrā nodaļa aizvien uz to vislabāko izpildīja uzticētos uzdevumus.

Nākamajā rītā ar reisu astoņos Vašingtonā ieradās ASV vēstniecības Maskavā darbinieki Mērija Bintlija un Fils Monrouzs, kurš pēc Bicdžeralda rīkojuma jau bija sācis audzēt ūsas. No lidostas viņus nogādāja tieši Kenedija centrā, kur abi iesaistījās mēģinājumā. Arī viņiem vajadzēja kursēt pa maršrutu zāle-vestibils-tualete-zāle, pametot vienas vietas un ieņemot citas, pielāgoties enerģiskajam un plūstošajam ritmam, kuru saklausīja vienīgi Grānts Lērners, strādāt ar sevi, novēršot kļūmes un labojot trūkumus. Filam, piemēram, nācās apmeklēt intensīvos balles deju kursus, lai izlabotu uzkumpušo muguru.

Trešajā dienā Diriģents atveda sev līdzi vēl vienu pāri Tomu un Džeinu -, jaunus darbiniekus no personāla nodaļas. Tagad viņi mēģināja sešatā. Ieņēma vietas zālē, izgāja no tās, veica maršrutu, atgriezās zālē un ieņēma citas vietas. Atkārtoja visu no sākuma. Atkārtoja vēlreiz. Vēl. Vēl desmit reižu. Paēda pusdienas un devās uz sporta zāli vai deju skolu strādāt ar sevi un pilnveidoties.

Līdz nedēļas beigām visi bija iemācījušies iekļauties laikā, veikt maršrutu bez aizrādījumiem un atgriezties tieši norādītajās vietās. Vēl vairāk operācijas dalībnieki bez pūlēm varēja atstāt zāli, aizvērtām acīm aiziet līdz tualetei un tāpat arī atgriezies, lai gan vienlaikus viņus neatstāja sajūta, ka viņi piedalās absurda teātrī. Tomēr, arī nebūdami operatīvie darbinieki un nestrādādami «laukā», viņi lieliski saprata, ka Firmas autoritāti baudošais Diriģents nedresē viņus sava prieka pēc. Un vispār ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde nav tā organizācija, kas atbalsta jokus un izklaides.

Pēc desmit dienām mēģinājumi pārcēlās uz tualetes telpām. Roberts, Fils un Toms stundām ilgi trenēja «reaktīvās» pārģērbšanās un aksesuāru maiņas tehniku; ar to pašu sieviešu pusē nodarbojās Izabella, Mērija un Džeina. Diriģents, tāpat kā līdz šim, hronometrēja viņu darbības, nekautrēdamies iet arī sieviešu tualetē.

Kad no Tehniskā dienesta pārvaldes atsūtīja ūsu skujamo mašīnīti ar kādiem tur viltīgiem antitraumatiskiem asmeņiem, Fila Monrouza uzdevums sarežģījās bez apģērba maiņas viņam vēl bija jāpagūst «noskūt» gabaliņu kažokādas auduma, neievainojot pamatni un neatstājot neviena matiņa. Tālākā nākotnē viņam bija jāpagūst noskūt savas ūsas.

Labi vēl, ka nav jāskuj paduses, Fils drūmi noteica.

Mēģinājumi turpinājās, pie tam daži no tiem norisinājās koncertu laikā, kad zāle bija pilna ar grezni tērptu publiku. Darboties tādos apstākļos izrādījās krietni vien grūtāk, pirmām kārtām jau psiholoģiski. Ļaužu pilnā zāle, kuru Monrouzs un pārējie bija raduši redzēt tukšu, pirmajās minūtēs laupīja drosmi un sasaistīja… Arī tualetēs nācās izrādīt iniciatīvu un atjautību, lai ieņemtu blakus esošās kabīnes. Taču treniņi bija devuši rezultātu drīz vien visi trīs pāri stabili izpildīja savus normatīvus.

Pienāca diena, kad Lērners uzskatīja dalībnieku sagatavošanu par pabeigtu. Ģenerālmēģinājums bija paredzēts tajā vakarā, kad Kenedija centrā izrādīja «Jolantu». Fils uz to laiku jau bija paguvis uzaudzēt asas rudas ūsas, kuras viņam kabīnē bija jānoskuj pa tīro 25 sekunžu laikā… Aģentiem bija paguvusi pamatīgi noriebties bezjēdzīgi mehāniskā šaudīšanās pa teātra gaiteņiem, un viņi bija noskaņoti visai kareivīgi. Taču viss galu galā noritēja teicami, un pat Mērija, kuras iekšējais pulkstenis allaž par pāris minūtēm bija iepakaļ Lērnera «Seiko», veiksmīgi tika galā ar uzdevumu.

Un tā sagatavošanās, lai gan ilgusi trīs nedēļas, tomēr bija devusi pozitīvu rezultātu. Diriģents bija apmierināts. Mēģinājumi noritēja veiksmīgi. Varēja pāriet pie pašas operācijas.

* * *

«Maskavas kanalizācijas» avārijas brigāde ieradās izsaukuma vietā normatīvos noteiktajā stundas laikā. Nedzērušie un savos siltinātajos zilajos kombinezonos gluži pieklājīga izskata atslēdznieki salīdzināja mājas numuru ar pieprasījumu maršruta lapā, sagatavoja instrumentus un sāka vērt vaļā lūku. Taču tā nepadevās. Atslēdznieki sasprindzināja muskuļus, jostasvieta dabūja trūkties nekā! Žvadzēja uzgriežņatslēga, izliecās armatūras āķis, taču gandrīz pudu smagais vāks spītīgi palika sēžam savā ligzdā.

-   Tas šķiet pielodēts, viens, smagi elsdams, sacīja. Paspīdini gaismu… Tā arī ir! Galīgi aptrakuši…

-  Nāksies līst caur blakus lūku. Pārinieks paraustīja plecus.

Taču arī kaimiņos esošā lūka bija aizlodēta. Un tā, kas kaimiņu lūkai līdzās, tāpat. Un arī visas pārējās lūkas Tveras un apkārtējās ielās, kuras viņiem nebija slinkums apstaigāt.

-   Lai iet pie velna! Atslēdznieks galu galā nospļāvās. Kāda mums daļa? Braucam uz bāzi ziņosim, un priekšnieki lai tiek skaidrībā.

Aizlodētas izrādījās arī «Maskavas sakaru» akas, kā dēļ no ierindas izgājušo telefonu remonts atvirzījās uz nenoteiktu laiku, tāpat siltummezgli un visas citas lūkas, kas veda pazemē. Tehniskajiem dienestiem un mērijai sāka birt sūdzības. Parastus sūdzētājus viens divi pasūtīja trīs mājas tālāk, bet cienījamiem cilvēkiem un priekšniekiem (bet šīs kategorijas par deviņdesmit deviņiem procentiem sakrīt) paskaidroja, ka tā ir valstiska, ar valsts drošību saistīta lieta, tāpēc jāpaciešas. Ko tur, pacietīsim, ierasta lieta…

-   Pareizi, tas pats jau ir! Semjonovs apmierināti nokrekšķējās, pētīdams Bila Džefersona fotogrāfiju. Tātad esat to maitasgabalu notvēruši?

-   Nē, ne gluži, Jura Jevsejevs noburkšķēja, noformēdams atpazīšanas dokumentu.

-   Kā tā ne gluži? Kā tad tikāt pie bildītes? Semjonovs brīnījās.

-   Tā ir no veciem laikiem. Personība ir noskaidrota, bet tās atrašanās vieta nav zināma, Jura skaidroja. Un piemetināja: Pagaidām nav zināma.

«Kolpakovas spiegu» jau bija atpazinis gan Mežainis un Bruno Allegro, gan Kolpakovas ciema iedzīvotāji, tika izsludināta viņa meklēšana, viņa fotogrāfijas izdalīja posteņa miličiem, iecirkņa pilnvarotajiem un kriminālmeklēšanas darbiniekiem. Izmestais tīkls bija apjomīgs, un izredzes noķert tajā zivi palielinājās. Vienīgi pēdējos gados tīklos ļoti bieži gadījās caurumi…

-   Kāpēc pilsētas centrā lūkas tiek aizlodētas? Semjonovs jautāja, parakstīdams protokolu. Vai tiešām saistībā ar to mērgli?

-   Ar viņu gan, Jura pazemināja balsi. Bet saprotiet, Aleksej Fjodorovič, šī informācija nedrīkst tikt plaši izpausta…

-  Saprotu, saprotu, tas pamāja. Tikai uz ielas aizlodēja, bet pagalmā piespieda ar vecu radiatoru vai uzvēla virsū ķieģeļu kaudzi. Es tīšām staigāju un pārbaudīju… Tā visa ir izrādīšanās! Rau, Gruzīnu ielā māja tiks nojaukta, bet tur ieeja pagrabā aizsista ar dēli un četrām naglām… Turas, tā teikt, uz puņķiem parauj nost un ej iekšā. Bet citviet ventilācijas lūkai aizvilkuši priekšā striķi to var pārgriezt ar parastām šķērēm. Bet visi ir atskaitījušies pasākumi veikti!

Semjonovs pikti atmeta ar roku. Tieši tāpat kā Jevsejevs vecākais, kad Jura viņam stāstīja, ka Soļankā ieeja vecajās ejās arī tāpat skata pēc aizsista dēļiem, to viņš pats bija redzējis. Un telefonogramma bija nosūtīta norādījumi izpildīti laikā!

-   Tā notiek tāpēc, ka nav kārtības, tēvs bija komentējis. Bijusi kārtība, gan ķieģeļi būtu atradušies, gan betons, cements un armatūra, katra spraudziņa būtu aizmūrēta un vēl atbildīgs cilvēks gluži brīvprātīgi būtu līdzās dežurējis ar bisi vai cirvīti… Jo, ja viņa iecirknī ienaidnieks būtu ielavījies…

Viņš neizteica līdz galam un atmeta ar roku.

-   Bet tas, zināms, nesaskan ar mūslaiku demokrātiju. Ja reiz ir demokrātija un likumība tad jābūt nekārtībām!

Redzams, ārējās novērošanas veterāns bija tādās pašās domās.

-   Bet jūs, Aleksej Fjodorovič, ja vēl sastapsit šo pilsoni, uzreiz ziņojiet milicijai vai personiski man, Jura atvadoties atgādināja atvaļinātajam «sekotājam». Tikai uzmanīgi, viņš ir ārkārtīgi bīstams.

Jura pasniedza savu pieticīgo vizītkarti tikai vārds un telefona numurs.

-   Pierakstiet arī manu mobilo, «ārējais» ierosināja. Ja pēkšņi manis ievajadzētos…

Kad Semjonovs aizgāja, Jura ilgi šķirstīja operatīvās izmeklēšanas lietu, kas bija pieaugusi līdz diviem iespaidīgiem sējumiem. Būtībā darbs tuvojās nobeigumam. Fonotehniķi beidzot bija dabūjuši samontētu un noregulētu ilgi gaidīto akustisko filtru, tagad gluži citā līmenī varēs pētīt septiņdesmit otrā gada kursanta balsi un Migunova eksperimentālos audioierakstus. Pats Migunovs un viņa sieva tiek augu diennakti novēroti, viņu telefoniem pierīkota noklausīšanās.

Tiesa, uzstādīt mikrofonus viņu mājā neizdevās tas bija īsts neieņemamais cietoksnis ar vairākiem elektroniskās aizsardzības lokiem. Tehniskās nodaļas brigādi, kas pieslēja kāpnes pie žoga, tikai brīnumainā kārtā nesaņēma ciet ārpusresora trauksmes grupa, kas ieradās pie mājas septiņu minūšu laikā. Glābiņš bija radioētera skenēšana, pateicoties kurai brigadieris pārtvēra trauksmes signālu. Tādu pašu iemeslu dēļ neizdevās ievietot mikrofonus figurantu mašīnās. Taču tam visam nebija nekādas nozīmes. Kolīdz ekspertīze noteiks pētāmo balsu identiskumu, Migunovs tiks apcietināts. Bet pēc tam izmeklētājs Zvancevs piežmiegs viņu pēc pilnas programmas, viņš taču ir liels speciālists šajā jomā… Un ne jau tikai Migunovu nāksies piežmiegt!

Tika uzskatīts, ka Katranova pilsētas telefona noklausīšanās pozitīvus rezultātus nebija devusi. Tāpat kā dzīvokļa novērošana. Pulkvedis nerisināja «spiegu» vai vienkārši aizdomīgas sarunas, nelietoja atslēgas vārdus, kuri nekavējoties piesaista īpašu uzmanību, neuzņēma pie sevis mājās izmeklējamās lietas dalībniekus. Taču šodien, kad Jura, neapmierinājies ar uzziņu, tomēr katram gadījumam papētīja mobilo sakaru izdruku, izrādījās, ka Katranovs ne reizi vien zvanījis Svētai Migunovai, izsakot nepārprotamus priekšlikumus, un beigu beigās vienojies par tikšanos.

Laulības pārkāpšana nav valsts noziegums un atšķirībā, piemēram, no ASV vispār nav noziegums. Dabiski, ka operatīvi tehnisko pasākumu nodaļas darbinieki nepiešķīra tam nekādu nozīmi. Jura pārskatīja ārējās novērošanas «negatīvās» ziņas un uzgāja Svetlanas fotogrāfiju. Ieejot pa mājas durvīm, izejot pa mājas durvīm… Viņas vizīte, protams, neapsūdz pulkvedi spiegošanā, tāpēc arī nav tikusi iekļauta OTP kopsavilkuma pārskatā. Taču tagad top skaidrs, kā zibatmiņa nokļuvusi puķpodā. Tā ka Zvancevam nāksies piežmiegt arī Svetlanu Migunovu līdzdalība spiegošanā piesegšanas formā, mākslīgu pierādījumu radīšana, lai smagā noziegumā tiktu vainota cita persona…

Bet ko lai dara ar Džefersonu un operāciju «Rokenrols»? To Jura nezināja. Viņš bija izdarījis visu, ko spēja, bija izsludināta Mačo meklēšana, taču rezultāta pagaidām nav. Nodrošināt pazemes ejas izrādījās praktiski neiespējami. Mežainim bija taisnība tiesībsargājošo instanču darbinieki nespēja strādāt pazemē. Kormuhins lika priekšā, apelējot pie patriotisma jūtām, izmantot bijušos «Tuneļa» dalībniekus. Un, lai gan Jura stipri apšaubīja viņu patriotismu, viņš lūkoja to izdarīt. Taču… nevienu no tiem, kuri nebija zaudējuši iemaņas, atrast neizdevās visi bailēs no nezināmām briesmām bija paslēpušies. Kremļa komandanta dienests izsludināja dienēšanas noteikumu pastiprinātu variantu, Federālais sardzes dienests pastiprināja režīmu savos speciālajos objektos tas arī viss. Jā, un vēl aktivizēšanās imitācija vietās, pa kurām var iekļūt pazemē. Principā visam kopā vajadzētu dot rezultātu… Ja vēl zinātu, kāda ir operācijas «Rokenrols» būtība…

Taču to Jura nezināja.

Divpadsmita nodaļa dejojam rokenrolu!

2002. gada 14. decembris, Maskava

Pulksteņa vēzēklis Spasa torņa desmitajā līmenī bija izdarījis attiecīgu skaitu vēzienu, savienodams bronzas rādītājus valsts galvenās ciparnīcas pašā augstākajā punktā. Pusdiena, puse dienas, tieši divpadsmit. Nekas apkārtējā pasaulē nebija mainījies, nekādas zīmes neliecina, ka laiks ir pārkāpis kādu svarīgu robežu. Vienīgi ieskanējās pulksteņa sitienu mehānisms, sakustējās milzīgie zobrati, āmuriņi uzsita pa vieglajiem «ceturtdaļzvaniem», bet pēc tam arī pa galveno simt trīsdesmit piecu pudu zvanu, izlejot pār piesnigušo Sarkano laukumu Krievijas iedzīvotājiem kopš bērnības pazīstamo melodiju. Un viss.

Melodija sasniedza Grānta Lērnera ausis, kurš skuvās pie spoguļa savā numurā «Nacionāles» trešajā stāvā. Viņam šis nebija parasts Maskavas pusdienlaiks. Gari stieptās zvanu skaņas iezīmēja operācijas «Rokenrols» gatavības sākuma momentu. Viņš ielūkojās savā uzticamajā «Seiko» tieši divpadsmit. Tiek atvērta jauna lappuse viņa slepenajā operatīvajā dzīvē. Tajā, kura viņam nodrošināja Firmas labākā speciālista slavu iekritušu aģentu eksfiltrācijas jomā. Tādu lappušu pavisam bija divpadsmit. Kāds auša teiks, ka tā ir pārāk plāna grāmatiņa veselam mūžam. Skatoties ko salīdzina. Ducis austeru ar šablī pusdienās diez vai paliks atmiņā līdz sirmam vecumam… Ducis lētu Bruklinas prostitūtu nav necik liela uzvara mīlas laukā… Bet ducis ar dunci nodurtu lāču…

Speciālisti un arī vienkārši gudri cilvēki saprot divpadsmit operācijas tas ir ļoti daudz! Vēl jo vairāk veiksmīgas operācijas…

To varēja būt trīspadsmit. Astoņdesmit piektajā gadā VDK tīklā iekļuva vērtīgs britu aģents. «Intelligence Service» vērsās pēc palīdzības pie «vecākā brāļa», un Lērners ieradās Maskavā. Grānts kā parasti rūpīgi gatavoja sarežģītu operāciju, taču aģentam nervi neizturēja viņš, izmantojot ārkārtējos sakarus, izsauca angļu rezidentu un pieprasīja tūlītēju eksfiltrāciju. Rezidents atvēra bagāžnieku, iesēdināja tur aģentu un pārveda pāri Somijas robežai. Bez kādas sagatavošanās, ekspromta veidā. Gatavais neprāts! Tomēr… tas vainagojās panākumiem. Šis gadījums meta ēnu uz Grānta Lērnera nevainojamo reputāciju. Britu kolēģi vainoja viņu laika novilcināšanā, kas ļāva viņiem savus nopelnus izpūst vēl lielākus. Taču nākamie septiņpadsmit gadi parādīja, kurš darba stils ir efektīvāks. Un angļi vēl divas reizes vērsās pie viņa pēc palīdzības, un viņš divas reizes viņu labā veica savu darbu. Kā allaž ar juveliera precizitāti un veiksmīgi.

Bet toreiz, astoņdesmit piektajā, Lērners izbrīvējušos laiku bija izmantojis nesteidzīgām pastaigām vecpilsētā, tika apmeklējis vairākus teātrus, pabijis restorānā «Aragvi», ar vārdu sakot uzvedies kā parasts bezrūpīgs tūrists. Droši vien tāpēc astoņdesmit piektā gada nabadzīgā, askētiskā, stingrā un manierīgā Maskava bija viņam iepatikusies. Tagad Krievijas galvaspilsēta ir gluži citāda, un Vitorio Džoti, pabijis tur pirms trim nedēļām, bija par to pārliecinājies. Maskava ir pāri saviem līdzekļiem saposusies, līdz nepieklājībai sagriezusi spilgto izpriecu karuseli un līdz absurdam saskrūvējusi cenas.

Piemēram, viesnīcas numurs Vitorio Džoti bija maksājis divas trīs reizes vairāk nekā tāds pats numurs Romā, Parīzē, Barselonā vai Vašingtonā. Tiesa, aiz loga redzams piesnigušais Manēžas laukums, Kremļa siena un slavenais tornis ar rubīna zvaigznēm. Tomēr vai lieliskais skats maksā trīssimt eiro pa virsu Viduseiropas cenām tas vēl ir jautājums. Taču pašlaik Lērneru šie jautājumi neinteresēja. Patlaban viņš strādāja, nevis atpūtās. Viņam tika apmaksāti visi izdevumi plus vēl visai pieklājīgs honorārs par darbu «salā».

Maskavā tiešām valda īsts Krievijas sals, piecpadsmit grādu zem nulles. Izejot uz ielas, Grānts jutās vesels, kraukšķīgs un tīrs kā tas sniegavīrs, kurš stāv pie ārdurvīm līdzās vītnēm rotātai eglei. Toties viņu pavadošie «sekotāji» stipri sala, šņaukājās, un viņu izskats ne tuvu nebija varonīgs. Kāds brīnums viņi nedrīkstēja sekot viņam restorānos un pastāvīgi sala laukā. Grāntam bija viņu žēl, reizēm gribējās ieaicināt savus okšķerus bārā un pacienāt ar konjaku, lai sasildās un uzlabo omu. Taču Vitorio Džoti to nedrīkstēja darīt.

Džoti atlidoja vakar, viņam līdzi bija slaida brunete šaudīgām tipiskas piedzīvojumu meklētājas acīm. Šis tūristes tips ir ļoti pazīstams visu valstu šveicariem, bārmeņiem un žigolo. Turīgas, pārsātinātas, rūpju nenomāktas, bez ģimenes un bērniem, viņas klaiņā pa pasauli, meklēdamas visautentiskāko mojito Kubā, viskrieviskāko «dziļumbumbu» Maskavā vai kādu brīnumzālīti, ko melnas večiņas pārdod uz ceļiem Keiptaunas tuvumā… Bet pa ceļam papildina savas personiskās mīlas uzvaru kolekcijas un nostiprina sen formulēto pārliecību «vīrieši visur vienādi».

Pēc pases Džoti draudzenes vārds ir Anna Haļeva, viņa apmetusies vienā no blakus numuriem, kur droši vien guļ dziļā miegā pēc vakardienas vēlīnā mielasta, ko bagātināja autentiski krievu dzērieni. Taču «Nacionālos» trešā stāva gaiteņa dežurants, kura pienākumos bez visa pārējā ietilpst ik dienas ziņot par šiem diviem viesiem, droši vien būs ievērojis, ka savā istabā Haļeva atgriezās tikai astoņos rītā, bet nakti pavadīja Vitorio Džoti numurā. Kas tiesa, tas tiesa. Pat ja Lērneram un viņai nenāktos lietas labā tēlot parastu atpūtnieku pārīti, viņi tik un tā šo nakti būtu pavadījuši kopā. Dažkārt pirms svarīga uzdevuma rodas nepieciešamība atbrīvoties no stresa, un Firmas darbinieki šajā ziņā biedriski cits citam palīdz. Lai gan šajā konkrētajā gadījumā viņu attiecību pamatā bija kas vairāk nekā biedriska palīdzība, un viņi abi to juta.

Anna Haļeva arī bija dzirdējusi kurantus. Patiesībā viņa, protams, negulēja. Pie vakariņu galda iztukšotās četras «Kremļovskaja» glāzītes, ko vērotājs noturēja par krietnu duci, nebija nodarījušas viņas organismam jūtamu kaitējumu tāpat kā pusnakts tantriskās jogas nodarbības ar Lērneru. Piemīlīgā trīsdesmit gadu vecā sieviete brīvā pusaudžu piegriezuma pidžamā jau vairāk nekā pusstundu nekustīgi sēdēja uz grīdas lotosa pozā aizvērtām acīm un pēdām uz augšu sakrustotām kājām. Palēnināti ar vēderu elpodama, Anna meditēja, sagatavodama savu trauslo stāvu un jūtīgo dvēseli lieliem pārbaudījumiem, ja operācija izgāztos, viņa un Lērners nevarēja cerēt uz diplomāta imunitāti.

Taču viņas trauslums un jūtīgums bija tikai šķietamība. Anna Haļeva pārvaldīja ķīniešu ušu ābeci, pilnībā pārzināja «Kamasūtru» un bija apguvusi tantrisko seksu. Viņa prata uzņemt sitienu un uzskatīja sevi par piederīgu kšatrijiem, skarbiem un drošiem karotājiem, bet, ja nepieciešams, arī nežēlīgiem. Jauka eklektika, vai ne? Taču šajā viņas pašidentifikācijā nebija nekāda pārspīlējuma un vēl jo mazāk koķetērijas. Starp citu, garīgās prakses jautājumus Anna Haļeva ne ar vienu no darbiniekiem neapsprieda. Pat ar tiem ne, ar kuriem gulēja. Pat ar Lērneru.

Līdz ar beidzamo kurantu sitienu viņa atvēra acis, tūlīt pat piecēlās un devās uz vannas istabu. Viņai nebija jāskaidro, ko nozīmē šīs dienas vidus.

* :(c *

-   Sāciet no paša sākuma, Ludmila, Genadjevna, sacīja pulkvedis Čikins un pārlaida labsirdīgu skatienu ap galdu sēdošajiem pieciem ekspertiem. Visi ir jāiepazīstina ar lietas būtību.

Viņa nelielais kabinets nebija piemērots sanāksmēm, tāpēc šādas sēdes te notika reti un tikai īpaši svarīgos gadījumos. Beidzamajā reizē runa bija bijusi par teroristisko sprādzienu Maskavā organizētāju balsu identifikāciju.

-   Labi, Ivan Mihailovič, pamāja vecākā lingvoeksperte Ludmila Dratjko, kura pēdējo divu dienu laikā bija zaudējusi prāvu daļu savas demonstratīvās pievilcības un iemantojusi zilus riņķus zem acīm. Vienīgi laka uz garajiem nagiem bija tikpat spilgta un spīdīga.

-   Mans uzdevums bija salīdzināt divu diktoru lingvistisko raksturojumu. Viens no viņiem aptuveni divdesmit gadu vecs jauneklis, otrs piecdesmit gadu vecs vīrietis, pulkvedis, kurš ieņem atbildīgu posteni…

Ludmila saminstinājās.

-   …kādā no speciālajiem dienestiem. Pētījuma mērķis raksturojumus vienojošo parametru indeksācija, kas ļautu apstiprināt vai noliegt pieņēmumu, ka abi diktori būtībā ir viena un tā pati persona… tikai atšķirīgos savas dzīves posmos. Starp kuriem intervāls ir trīsdesmit gadu.

Kāds no ekspertu vidus nopūtās. Visi jau zināja, ka Dratjko divas dienas neiziet no laboratorijas un gandrīz nemaz neguļ. Un saprata, ka runa ir par lietu, kuras dēļ gan gatavošanās Jaungadam, gan pats Jaungads var izkūpēt kaķim zem astes.

-    Stāvokli sarežģī fakts, ka minētajā jautājumā mēs jau tikām devuši vienu slēdzienu, kas izrādījās kļūdains un bija par iemeslu lietā neiesaistīta cilvēka arestam…

Visu acis neviļus pievērsās Ļoņam Ļimanovskim, fonogrāfisko ekspertīžu laboratorijas galvenajam speciālistam. Viņš nervozi nošķobījās.

-    Saskaņā ar mūsu rīcībā esošajām metodikām iznāca, ka identitātes iespēja ir ļoti augsta deviņdesmit un nulle, nulle, nulle desmitdaļas!

-   Tūkstošdaļas, Čikins klusi pārlaboja. Trīs nulles aiz komata tās jau ir tūkstošdaļas.

-    Un par to man laikam iešķieba rājienu, Ļoņa atcirta.

-   Manā rīcībā bija divas fonogrammas ar kopējo garumu septiņdesmit astoņas minūtes, Dratjko turpināja. Trīs tūkstoši divsimt viena leksiskā vienība septiņdesmit otrā gada fonogrammā un tūkstoš astoņsimt trīsdesmit sešas vienības dažāda rakstura ierakstos, kuri izdarīti mūsdienās. Tā ir gan nopratināšanas fonogramma, gan slepeni audioieraksti, gan pārtvertas telefonsarunas… Lingvistiskā analīze pozitīvus rezultātus nedeva. Es varu sniegt sīku analīzi katrā no divdesmit parametriem, kas aizņems zināmu laiku…

Ludmila Genadjevna palūkojās savā priekšniekā. Tas papurināja galvu.

-   Taču būtība visur ir viena sakritību nav. Spriediet paši zaļš puišelis, pārbiedēts, kompleksains… Sintaktiskā analīze, darbības vārdu formas, vieni vienīgi «it kā» un «laikam»… Viņš jau nerunā, bet, atvainojiet, īd kā telēns!… Un pulkvedis mierīgs, par sevi pārliecināts, pretimnākošs, kurš pauž savu domu, it kā ieskaņotu izrediģētu tekstu! Nu kāds te var būt…

-   Paldies, Ludmila Genadjevna, Čikins viņu delikāti pārtrauca, noņemdams brilles un paberzēdams sasārtušo virsdeguni. Ziņojiet par jūsu konstatēto paradoksālo sakritību. Ne par nulles indeksiem par sakritību. Kas tā par sakritību, un ko tā mums var līdzēt…

-   Neko! Ludmila Genadjevna noskaldīja. Paradoksāli ir tas, ka lingvistisko īpašību sakritību indekss novirzās no nulles, vienīgi ja salīdzina pulkveža runu ar trešo diktoru «tēvoci Kurtu», to, kurš bija jaunā cilvēka sarunbiedrs septiņdesmit otrajā gadā…

-   Ko? pārjautāja Ļimanovskis'.

-   Nav svarīgi, Čikins atbildēja, neatraudams acu no Dratjko. Turpiniet.

-   Reizēm indekss tuvinās vieniniekam nulle komats astoņdesmit pieci, nulle komats deviņdesmit. Visumā indekss ir ļoti augsts, it kā septiņdesmit otrā gada puika sarunātos pats ar sevi pēc trīsdesmit gadiem…

Čikina seja manāmi it kā sašļuka. Viņš kļuva līdzīgs bēdīgam buldogam, kuram solītā kaula vietā pasniedz plastmasas mulāžu. Viņš acīm redzami bija gaidījis ko citu.

Toties atdzīvojās Ļimanovskis.

-   Interesanti! Ko?… Ļoņa jautri palūkojās apkārt, it kā aicinādams kolēģus pabrīnīties kopā ar viņu. Varbūt puišelis… tas ir, pulkvedis, visu apzinīgo mūžu ir centies līdzināties tam tēvocim… Lai gan pats to nav apzinājies. Kā izklausās?… Kāds atdarina Brūšu Villisu, kāds Gagarinu, kāds Elvisu Presliju, bet šis «tēvoci Kurtu»… Kas viņš, starp citu, tāds ir, tas tēvocis?

-    Aiztaupiet mums, lūdzams, savus murgainos paradoksus, Leonīd Rūdolfovič, apakšpulkvedis Čikins sacīja kokainā balsī. Nenovirzīsimies no temata. Operatīvā apakšnodaļa mūs ļoti steidzina. Ļoti, ļoti steidzina! Tieši tāpēc es jūs sapulcināju…

-    Tātad lingvistiskā analīze pozitīvus rezultātus nav devusi, nodaļas priekšnieks norūca zem deguna. Ziņojiet par akustiskās analīzes perspektīvām.

-    Grūtības sagādā tas, ka ir pagājuši trīsdesmit gadi, Ludmila Genadjevna gurdi turpināja. Jauneklis ir pārvērties vīrā. Akustiskais raksturojums ir mainījies. Spektrogrammas ir atšķirīgas. Līdzīgi eksperimenti agrāk nav veikti. Ivans Mihailovičs izstrādāja gluži jaunu metodiku balss pamatsastāvdaļas noteikšanā, kura visu mūžu paliek nemainīga.

-   Skeleta frekvence, Čikins nenocietās un vēlreiz atkārtoja sava atklājuma nosaukumu. Skeleta frekvence. Un vakar ir pabeigta jaunā akustiskā filtra montāža, kurš spēj šo frekvenci atšķirt. Un ko mēs redzam, Leonīd Rūdolfovič?

-   Rezultāta vēl nav. Ļimanovskis piecēlās un rātni salika kopā tuklās bērna plaukstiņas. Patlaban es apstrādāju pamata un eksperimentālās fonogrammas frekvenču raksturojumu. Tā ir unikāla aparatūra, ievadīšanai tajā vajadzīgi unikāli apstrādāti dati. Katra spektrogrammas daļa burtiski jāsadala atomos. To nākas darīt ar roku… Lai procesu paātrinātu, cilvēkus vajadzētu nosēdināt pie datoriem. Un, jo vairāk, jo labāk!

-   Un tā nu mēs būtu nonākuši pie mūsu šāsdienas sanāksmes mērķa, biedri! Apakšpulkvedis Čikins piecēlās. Tiek izsludināta vispārēja mobilizācija! Visi iesaistās Dratjko Ļimanovska grupas darbā! Visi paliek savās darba vietās! Arī es palieku savā darba vietā! Par katru pozitīvu rezultātu ziņot nekavējoties! Turklāt jau šodien!

Pēc piecām minūtēm rūpju māktie un neapmierinātie

eksperti izklīda pa savām darba vietām.

* * +

Miera prospektā kuranti nav dzirdami pārāk tālu no centra. Kremļa torņu vietā pa logu redzama tālu lejā izpletusies bijušās padomju TSSI teritorija, maza sudrabota raķete un nožēlojama pilsētas nomales apbūve. Arī šaurais dubultnumurs viesnīcā «Kosmoss» nekādi nav salīdzināms ar apartamentiem «Nacionālē». Toties cena ir ievērojami zemāka, turklāt amerikāņu tūristu grupu, kas pirms nedēļas ieradās no Vašingtonas un aizņem deviņus numurus astoņpadsmitajā stāvā, «apgaismo» tikai viens gids, kurš amatu apvienošanas kārtībā strādā arī vietējās pretizlūkošanas labā.

Misteru un misis Džordanus «aizgādnis» pagaidām neizdala pārējo vidū… Un kāpēc gan lai to darītu? Parasts amerikāņu pāris misis Džordanu interesē antikvariāti un bukinistu veikali, restorāni, klubi, butiki; misters Džordans no ekskursijām brīvo laiku velta gājieniem uz Mitinās un Savelovas radio tirgiem, kur pārdod fantastiski lētu, salīdzinot ar Ameriku, programmu nodrošinājumu… Ak, šie jeņķi!

Aizgādnis nezina, ka aiz Džordanu uzvārda slēpjas

Izabella Hondersa un Roberts Kovaļskis, citādi viņš bū-

> 7 >

tu mainījis savas domas, bet tūristiem ar viltotām pasēm pierīkotu personisku novērotāju.

Šorīt Izabella pamodās ar sāpošu galvu un iekaisušu kaklu. Roberts palūdza dežurantei termometru, izmērīja viņai temperatūru trīsdesmit septiņi un trīs. Tika nolemts nebraukt ar grupu ekskursijā uz «Sergijev Posad» un palikt numurā. Viņa ieņēma divkāršu aspirīna devu, Roberts piezvanīja uz bāru, pasūtīja uzkarsētu vīnu, konjaku, citronu, šādas tādas garšvielas un lielu porcelāna krūzi biezām sienām. Viņš aši uzmeistaroja viņai dzērienu, kaut ko līdzīgu punšam, un, kamēr Izabella, ievīstīta divos džemperos un pledā, dzēra, nervozi soļoja šurpu turpu pa viesistabu. Protams, operācija nedrīkst izjukt viegla savārguma un niecīgas temperatūras dēļ, tas bija izslēgts. Bet ja uz vakarpusi viņai kļūst sliktāk? Ja temperatūra uzkāpj līdz trīsdesmit deviņi un augstāk?… Vai tādā gadījumā Iza spēs notēlot savu lomu bez aizķeršanās, kā to vēlas Lērners? Vai atradīs sevī spēkus? Lai gan citas iespējas viņai nav. Roberts palūkojās pulkstenī. Divpadsmit nulle piecas. Kaujas operācija ir sākusies. Vairs nav iespējams kaut ko mainīt, labot vai vēl jo vairāk atcelt.

Iza ietrausās ar kājām krēslā, otrā svīterī Roberts rūpīgi ievīstīja viņas biezās zeķbiksēs ieautās pēdas. Iza pateicībā pasmaidīja un iebāza degunu biezā žurnālā, slepus vērodama savu pārinieku. Viņa redzēja, ka treniņi Kenedija centrā nebija bijuši veltīgi, pat tagad Roberts, norūpējies, nervozs, «nekontrolējamā režīmā», kustējās plūstošā atsperīgā solī, it kā Lērners būtu tepat līdzās un jebkurā brīdī varētu uzsaukt: «Neskriet, Kovaļski! Mierīgāk! Jūs neesat sporta laukumā!»

Viņu starpā neizveidojās nekādas romantiskas attiecības ne toreiz Vašingtonā, ne tagad Maskavā. Biedriskas, iespējams, gan. Bija bijuši divi vai trīs omulīgi vakari, kurus viņi tika īsinājuši pie televizora ar glāzi vīna, pāris neoficiālu repliku, kas liecināja par draudzīgām simpātijām. Nekas vairāk. Ko lai saka… Roberts ir glīts, tīrīgs, prot pajokot un nogludināt nejaušu kļūmi; Izabella… hm, arī viņa bija glīta (starp citu, tumšie mati viņai ļoti piestāv), arī prot pajokot un nogludināt neveiklību. Tā, lūk. Varbūt viņi ir pārāk līdzīgi? Iespējams. Vai varbūt izpaužas pārmērīgais satraukums šis Robertam un Izai ir pirmais darbs «salā». Nav svarīgi. Izabellu Hondersu pašreizējais stāvoklis visnotaļ apmierināja. Un Robertu, kā redzams, arī.

Divpadsmitos desmit, tieši tajā brīdī, kad «Nacionālā» Lērners beidza skūties, bet Haļeva vannojās, Iza atlika pie malas žurnālu, novietoja tukšo krūzi uz paplātes un sacīja:

-  Viss būs labi, Robert, neuztraucies. Es jūtos jau labāk. Un beidz, lūdzu, mētāties kā tīģeris pa būri…

* * *

Ne pirmais, ne otrais un pat ne trešais ASV vēstniecības Maskavā sekretārs, bet ak vai! parasta kultūras nodaļas sekretāre Mērija Bintlija beidza drukāt preses relīzi tieši pusotras stundas vēlāk, nekā vajadzēja. Pēdējās lapas vēl līda laukā no printera, kad viņa jau zvanīja šefam:

-   Man viss ir gatavs, mister Koldman.

Koldmans bija klāt pēc minūtes nikns kā velns un sarkans kā Baku komisārs.

-  Jūs iedzīsit mani kapā! viņš norēcās, paķerdams izprintēto relīzi un vicinādams to gaisā. Jau esat iedzinusi!

Konference ir pulksten četros! Četros!… Bet mums vēl jāpagūst izvadāt to redakcijām!

Mērija Bintlija pievilka sev tuvāk nākamo kaudzīti papīru ar labojumiem un pameta ašu skatienu pulkstenī. Bija trīs minūtes pāri divpadsmitiem. Laika atskaite bija sākusies. Salīdzinājumā ar gaidāmo operāciju tas, par ko klaigāja šefs, šķita pilnīgs nieks, kam nebija nekādas nozīmes. «Resnais kretīns,» viņa tikai nodomāja. Bet skaļi sacīja:

Tādā gadījumā, cik saprotu, izvadāt relīzi vajadzēja jau vakar. Vakar tā jums vēl nebija gatava, mister Koldman, Mērija piezīmēja, klabinādama datora taustiņus. Šefs uz brīdi sašutumā zaudēja valodu, un viņa turpināja: Turklāt es tekstā atradu un izlaboju septiņas rupjas gramatikas kļūdas. Manuprāt, krievu žurnālistus tās būtu pamatīgi uzjautrinājušas.

Te Koldmana dusmas tomēr izlauzās uz āru, un viņš uzšvirkstēja kliegdams un putas pa gaisu šķiezdams. Taču visai drīz apsīka. Koldmans pēkšņi atcerējās savu neseno sarunu ar misijas vadītāju, kurā tas uzstāja, lai sūtot uz Vašingtonas konferenci par elektronisko SMI jautājumiem tieši šo nešpetno Bintliju… lai gan nodaļā bija ļoti bēdīga situācija, viņai nebija aizstājēja, un šefs to zināja. Patiesībā uz konferenci bija jābrauc pašam Koldmanam, viņš pat bija sarunājis vairākas tikšanās… Taču aizbrauca Bintlija. Un kopš tā laika uzvedās tā, it kā šai viss būtu atļauts. Jā, jā… Agrāk Koldmans tam vienkārši nepiegrieza vērību. Atšķirībā no daudziem vēstniecības darbiniekiem viņš nekad nebija bijis saistīts ar CIP, tipisks «plīša lācītis», «šķīstumiņš», kā Firmā labsirdīgi dēvē vēstniecības darbiniekus, kuriem viņu darbavieta patiešām ir tas, ar ko viņiem jānodarbojas, darbs, nevis aizsegs. Tāpēc viņš tik ilgu laiku bija dzīvojis naivā neziņā un tikai tagad pēkšņi atskārta, ka Bintlija visā visumā sen vairs nav viņa padotā un viņš var kliegt, cik tik uziet, pat dejot viņas priekšā zobendeju, viņai par to nospļauties.

Un viņam bija taisnība. Mērija viņā pat neklausījās, mierīgi turpinādama savu darbu. Kad Koldmans aizgāja uz savu kabinetu, skaļi aizcirzdams durvis, viņa pārstāja drukāt, piecēlās no galda un piegāja pie loga. Autostāvvietā vēstniecības pagalmiņā pļāpāja divi mehāniķi siltos kombinezonos. Viņi salīgi vaibstījās, žestikulēja rokām un mīņājās no vienas kājas uz otru, it kā dejodami kādu amizantu rituāla deju. Un laiku pa laikam skaļi nozviedzās, izlaizdami no mutes biezus tvaika mākonīšus. Pēkšņi pie viņiem piegāja Fils Monrouzs, viņas šāvakara kavalieris. Un arī sāka mīņāties no vienas kājas uz otru, mētāties rokām un zviegt. «Ir gan idiots, ne par ko neuztraucas,» viņa neviļus ar skaudību nodomāja. Fils jau divus gadus strādā par diplomātisko kurjeru, taču aizvien vēl uzvedas kā garāžas strādnieks draudzējas ar mehāniķiem, brauc kopā ar viņiem makšķerēt, skatās futbolu un kastēm sūc alu. Mēriju nekad nebija interesējuši puiši spectērpos, kuriem dzīves jēga slēpjas futbolā un alū, tāpēc ar Filu viņa bezmaz vai nebija pazīstama, lai gan abi ne pirmo gadu strādāja vēstniecībā. Un še tev likteņa dāvana!

Fils pamanīja viņu logā un pamāja ar roku. Viņa negribīgi pamāja pretī. Fils kaut ko pateica mehāniķiem, un viņi atkal iezviedzās kā zirgi.

Mērija aizgāja projām no loga.

Tālredzīgais Lērners viņiem bija noteicis palaikam it kā netīšām demonstrēt zināmas intrigas esamību. Nav zināms, kā Fils izprata vārdu «intriga», taču uzvedās tā, it kā pusdienas pārtraukumā garāmejot būtu viņu ieguvis un, tagad ieraugot, atcerējies šā akta sīkumus. Lai gan, pateicoties Lērneram, pēdējā laikā neaptēstais Fils bija mainījies uz labo pusi viņš runāja tīrākā valodā, nestaigāja uzkumpis, kājas gar zemi vilkdams, kā agrāk, bija iemācījies pasniegt dāmai mēteli tā, ka viņai nenācās mokoši meklēt piedurknes, un pat viņa apavi bija kļuvuši tādi kā maķenīt tīrāki.

«Labi, pārcietīsim,» Mērija Bintlija lūkoja sevi uzmundrināt. Viņai, tāpat kā pārējiem operācijas dalībniekiem, nekas nebija teikts par galveno mērķi darbībām, kurām šovakar vajadzēja norisināties. Šo to Mērija nojauta, taču saprata, ka viņas minējumiem nav nekādas nozīmes. Galvenais, ka pat neveiksmes gadījumā personiski viņai diplomātiskās imunitātes dēļ nekas nedraud, turpretī, ja operācija izdosies, viņa kā bonusu dabūs informācijas nodaļas priekšnieka vietnieces posteni Atēnu vai Romas vēstniecībā, kur atmosfēra ir mierīgāka, bet gada vidējā temperatūra krietni vien augstāka nekā Maskavā.

Koldmans iznāca no kabineta, pa ceļam vilkdams mugurā mēteli.

-   Manis līdz četriem nebūs. Pacentieties sastādīt sīku visu zvanu sarakstu un līdz vakaram tikt galā ar šo gūzmu! Viņš norādīja uz papīru pilno galdu, kur savu kārtu gaidīja manuskripti un teksti, kas paredzēti labošanai un apstrādei.

-   Man šodien jāiet projām agrāk, Mērija teica, turpinādama klabināt taustiņus. Man sešos sākas koncerts, bet pirms tam jāpagūst savest sevi kārtībā un pārģērbties. Es tiku jūs brīdinājusi, mister Koldman.

Koldmans veltīja ilgu skatienu viņas šaurajos svārkos iespīlētajai pēcpusei, domās slānīdams to ar savu bikšu siksnu. Pēkšņi biezais drapa audums izgaisa, viņš domās skatīja baltu dibentiņu, kuru šķērsoja sarkanas švīkas, un juta spēju uzbudinājumu. Skumjš kā kastrēts askēts, Koldmans pakratīja galvu.

-   Ejiet, kur gribat. Kaut vai pie vella vecāsmātes! viņš

nomurmināja un izgāja pa durvīm.

* * *

Tieši divpadsmitos nopīkstināja modinātājs Sergeja Migunova rokaspulkstenī. Jautrais «ti-li-li» noskanēja unisonā ar svītrkoda skeneri, un meitene kasē, kura tajā brīdī apkalpoja viņa grozu, pacēla acis.

-   Nokavējat? viņa, daudznozīmīgi pasmaidījusi, jautāja.

-   Nē, es nekad nenokavēju, Migunovs piespieda sevi pasmaidīt pretī.

Baterijas. Rozā šķiltavas. Sērkociņi. Higiēniskās salvetes. Plakana suvenīru blašķīte no tādas dzēra Semago viņu pēdējās tikšanās laikā, Migunovs toreiz bija pievērsis uzmanību, cik tā ir ērta un ietilpīga. Šokolāde. Konjaks. Liels iepakojums prezervatīvu «XXL very strong» tie bija izraisījuši kasieres daudznozīmīgo smaidu. Kļūda. Tie domāti naudai un dokumentiem, lai nesamirkst… Viss. Kad cilvēks grasās doties ārpus pilsētas uz vairākām dienām, viņam nepieciešamas ļoti daudzas lietas. Kad viņš sarauj saites ar līdzšinējo dzīvi un aizbrauc uz visiem laikiem, viņa bagāža satilpst mēteļa kabatās.

Migunovs samaksāja, salika iepirkumus maisiņā un devās uz stāvvietu. «Aste» viņam devās nopakaļ no ārdurvīm. Šoreiz tas bija izstīdzējis puisis melnā plikādas kažociņā un ausainē. Viņi gandrīz vai bija pārstājuši maskēties, mainījās retāk, gāja cieši aiz muguras un arī mašīnai sekoja desmit metru attālumā. Pa ceļam viņš iegriezās aptiekas kioskā, nopirka aspirīnu un vairākas paketes asiņošanas ātrai apturēšanai. Puisis kažociņā aizsmēķēja. Bet varbūt izdarīja uzņēmumu ar šķiltavām. Viņiem taču arī ir savi pārskati.

Atceļā pelēkais folksvāgens bezmaz vai skāra viņa bamperi. Piesnigušais ceļš bija slidens; ja viņš nobremzētu, šie droši vien ieliktos viņam pakaļā. Varētu sacelt troksni un paskatīties, kā viņi iziet no situācijas. Bet eksperimentēt negribējās. Un nebija jau arī jēgas.

Kad viņš pārradās mājās, Svēta, pa pusei apģērbusies, sparīgi gludināja viņa kreklu. Parasti viņa drēbes nodeva mazgāšanai un gludināšanai. Taču tagad tam nav laika un sievai nākas pūlēties pašai. Viņa sen nebija turējusi rokā gludekli, krekla piedurkni šķērsoja divas garas un šķības locījumu vietas, kuras viņa centās izgludināt.

-   Rodions zvanīja, viņam klājas labi, viņa klusi sacīja.

Viņas acis bija apsārtušas un pietūkušas, lūpas cieši sakniebtas.

-   Tu viņam zvanīji? Kāpēc? Migunovs jautāja, un viņa balsī ieskanējās neapmierinātība. Mēs taču norunājām.

Svēta neko neteica.

Vakar viņš bija ievedis to vannas istabā, atgriezis krānu un klusi pastāstījis visu, kas viņus sagaidīja. Tiesa, īsi, bez detaļām.

«Atraujamies no vērotājiem viss būs sagatavots, dabūjam drošus dokumentus, mašīna nogādā mūs stacijā, mierīgi dodamies uz Ukrainu, no turienes uz Frankfurti, tad tālāk uz ASV… Viss ir ļoti vienkārši…»

Var teikt, ka viņš tai vispār neko nepastāstīja. Taču Svetlanu neinteresēja sīkumi.

-   Un kas notiks ar Rodionu? viņa tikai bija jautājusi.

-   Kas tad Rodionam var notikt? Viņš jau ir drošībā. Mums gan vēl jātiek laukā. Ļoti labi, ka viņš ir aizbraucis.

-   Labi… nedzīvā balsī atkārtoja Svēta.

Migunovs zināja, ka viņa tā nedomā. Būtu cilvēciski

jāatvadās no dēla, kaut kas jāpaskaidro, ja ne jāattaisnojas, tad vismaz jādod pēdējie norādījumi. Kaut vai tikai jāizdzird viņa balss. Taču viņi bija vienojušies, ka piezvanīs viņam, kad jau būs ārzemēs, drošībā. Bet viņa nebija nocietusies. Kaut tikai tagad Svēta nedotu vaļu jūtām, nesabruktu…

-   Labi, viņš skaļi noteica. Nesadedzini tikai manu kreklu, labi?

Viņiem bija jāvelk mugurā stingri noteikts apģērbs. Tas, kurā viņi pirms trim nedēļām bija apmeklējuši Satīras teātri. Tajā reizē viņiem pa diviem lāgiem bija tikusi sarīkota «atrādīšanās» pie «Guma» un tajā idiotiskajā izrādē. Kurš viņus vēroja, to Migunovs tā arī neaptvēra un nemaz sevišķi necentās. Taču pamatīgajās instrukcijās tika īpaši uzsvērts, ka «Romeo un Džuljeta» katrā ziņā jāskatās tajā pašā apģērbā. Tāpēc sadedzināt kreklu Svēta nedrīkstēja.

Viņš uzkāpa savā kabinetā. Elviss Preslijs, Edijs Kokrans un citas pasaules roka leģendas uzlūkoja viņu nedaudz nosodoši.

«Ko jūs, jefiņi, zināt! Ko saprotat no dzīves sarežģījumiem? Ko tikāt redzējuši bez saviem koncertiem, piķa un narkotikām?!»

Migunovs piegāja pie loga. Piesnigušajā mežmalā stāvēja pazīstamais folksvāgens un pelēka volga. Stāvēja pavisam atklāti, nemaskējoties. Tā hiēnas gaida ievainota lauvas nāvi. No volgas izkāpa cilvēks vējjakā, pagājās, izlocīdams kājas, aizsmēķēja, pačurāja maliņā. Tā izturas uzraugi, nevis slepeni novērotāji!

-   Nu, vai redzēji, pinkaini? Sergejs pikti uzlūkoja Bila Heilija stikla aci. Tad pavērsa skatienu uz Elvisu un pārējiem. Visi redzējāt? Tad par ko pūšaties? Vai man, jūsuprāt, jāsēž rokas salikušam un jāgaida?

Elviss Preslijs vainīgi nodūra galvu.

-   Tā, redz! Migunovs ar pirkstu padraudēja saviem elkiem. Bijušajiem. Un varbūt arī nākamajiem. Patlaban viņam elku nebija. Bija tikai rūpe. Viena vienīga rūpe.

Uzvalks, kurā viņam šovakar bija jāiet, karājās uz apģērbu stangas. Migunovs rūpīgi salika pa kabatām universālo atslēgu-identifikatoru, ar prezervatīvu apvilktu naudu ap tūkstoti eiro sīkās naudaszīmēs un trīs paciņas pa piecdesmit tūkstošiem -, vairāk nesagāja… Tad šaubīdamies ievietoja salvetes, paketes, zāles un rezerves baterijas. Pārlēja konjaku blašķē un iebāza to iekškabatā. Turpat ielika arī gana jaudīgu lukturi pildspalvas izskatā. Uzvilka žaketi, vērīgi aplūkoja sevi spogulī. Nē, neder. Blašķe velk uz zemi svārku stūri, kabatas izspīlējas, tas uzreiz krīt acīs. Daļa mantu jāpārliek Svētas somā. Bet rezerves baterijas jāietin mīkstā papīrā, lai kustoties negrab. Varbūt vispār mest visu laukā? Kam viņiem tur konjaks un šokolāde? Arī pašlaik kumoss spriežas rīklē.

Viņš apskatīja visu pārējo. Superkompakto digitālo kameru ar infrasarkano apgaismojumu, ko viņš kopš vakara bija iespraudis uzlādēties, divdesmit metru tievas un izturīgas kaprona auklas, nazi ar saliekamu asmeni un zāģīti… Arī tas jāiebāž Svētas somā. Lai gan… Viņai taču tā būs jānodod. Auklu labāk aptīt ap vidu, bet nazi iebāzt aizmugures kabatā. Bet kameru atstāt… Jā, no visa liekā nāksies atbrīvoties… Starp citu, kamīnam jau jābūt krietni iedegušamies.

Beidzis gatavoties, viņš nokāpa lejā. Svēta pie spoguļa pielaikoja savu vakara tērpu īsu sudrabaini melna zīda kleitu un vaļēju melnu bezroku jaciņu no Kristiāna Lakruā. Velna milti, viņa kā allaž izskatījās neatvairāmi un kā allaž lieliski to saprata. Taču Migunovs, kurš pēdējo trīsdesmit gadu laikā bija redzējis savu sievu visos iespējamos apģērbos, kā arī bez tiem, patlaban atradās nervozi uzbudinātā stāvoklī, tāpēc nemanīja laulātās draudzenes daiļumus.

-    Serjoža, laukā ir mīnus piecpadsmit, es nosalšu… Varbūt uzģērbt ko siltāku?

«Ir gan muļķo!»

Viņš savilka briesmīgu grimasi, pielika pirkstu pie lūpām un sacīja parastā «mājas» balsī:

-   Ko tu, Svetiņ, šis tērps tev ļoti piestāv. Mašīnā nenosalsi, bet tur ir pāris soļu ko iet…

Viņa uzmeta Sergejam īsu caurubjošu skatienu, izlasīja viņa niknajās acīs, ko viņš domā, un aizgriezās, apskatīdama sevi spogulī. Viņa saprata, ko viņas vīrs-spiegs bija gribējis teikt. Pašlaik ne kleitai, ne kurpēm, ne mašīnai, ne mājai nekam nebija nekādas nozīmes. No svara bija tikai viens izglābties, aizbēgt! Kā to var izdarīt, viņai nebija ne jausmas novērotāju mašīna augu diennakti stāvēja zem viņu logiem, ne Sergejs, ne viņa ne mirkli nepalika bez uzraudzības. Tāpēc glābiņš bija precīzā instrukciju pildīšanā, un to viņa bija piemirsusi… Bet viņa taču nebija spiedze, viņai tas bija piedodams!

Sergejs nokāpa pagrabā. No rīta viņš tālredzīgi bija iekūris kamīnu un tagad, notupies uz pirkstgaliem, ilgi lūkojās dzelteni sarkanajās liesmu mēlēs. Tad aizgāja uz kambari un atnesa lielu sporta somu, bāztin piebāztu simt dolāru banknošu paciņām. Visu rītu viņš bija tās vilcis laukā no sienā iebūvētiem seifiem, dobumiem betona grīdās un aizkrautām slēptuvēm pamatos. Šo naudu viņš bija saņēmis daudzu gadu laikā bagāžas glabātavās, slēptuvēs, no kurjeriem. Viņš pat precīzi nezināja, cik te ir. Un vairs arī neuzzinās…

Migunovs ar abām rokām sāka ņemt no somas laukā paciņas un mest tās ugunī. Divas, trīs, desmit, piecpadsmit… Kroņa papīrs ir domāts, lai pretotos ugunij, tāpēc sākumā liesmas apdzisa, ar dzirkstelītēm iezīmēdamas melnu taisnstūrīšu perimetru, bet pamazām ņēma virsroku, pārkrāsodamas tos sarkanus. Sergejs ar kruķi parušināja kamīnu. Beidzot ugunsizturīgā krāsa padevās, liesmas iedegās ar iepriekšējo spēku, un tikai asā ķīmiskā smaka liecināja par to, ka tiek dedzināts ne jau parasts papīrs.

Nākamo partiju viņš meta savādāk, iepriekš pārplēsdams paciņas. Tas paātrināja pocesu atsevišķi zaļās banknotes ātri padevās ugunij sačokurojās, pārogļojās un pārvērtās pelnos. Taču dažas karstuma vilnis izsvieda uz dzelzs plātnes kamīna priekšā, nācās ātri samīdīt uguni un iemest tās atpakaļ. Migunovam nebija žēl naudas. Tagad par to neko nevarēja nopirkt, tātad tā nebija vis nauda, bet pierādījumi.

Pārplēst bankas iepakojumu, izjaukt paciņu, iesviest ugunī, tad nākamo, savākt izlidojušās naudaszīmes, atkal pārplēst paciņu… Kad tas reiz beigsies? Kam vispār vajag tik daudz naudas? Vai tiešām viss noticis šo sasodīto papīriņu dēļ Drozds, Katrans, dubultā dzīve un nošaušanas pagrabs priekšā? Bet viņam tie nemaz nav vajadzīgi prom, cik to vairs atlicis… Kāpēc tad tas viss? Plukatas skuķa dēļ, kas nācis no ogļraču ciema? Kāds stulbenis! Tēvocis Kola teicās iepazīstināt ar ievērojama tētiņa meitu gan sadale, gan karjera, tagad jau būtu ģenerālis… Lai gan ar tēvoci Kolu būtu noticis tieši tas pats un viņš tieši tāpat tagad dedzinātu naudu, tikai citā ciematā, citā mājā…

-   Kas tev te tā smird? Svetlana stāvēja uz kāpnēm, turēdama rokā viņa kreklu. Tikai uzmetot acis, viņa saprata, kas notiek.

-   Ai! Ko tu dari?! Kāpēc?!

-  Mēs nevarēsim visu paņemt, Migunovs izgrūda caur sakostiem zobiem.

-   Vajag paslēpt Rodikam… Vai paņemt līdzi, cik var…

-    Ņem! Slēp! Viņš ar kāju paspēra uz viņas pusi nu jau pustukšo somu un nopurināja ar kvēpiem nosmērētās rokas. Soma apvēlās, cietās simt dolāru banknošu paciņas izbira Svētai tieši pie kājām. Viņa ar rokām aizklāja seju.

-    Piedod, man nejauši izspruka… viņa caur pirkstiem nočukstēja. Un vēl piedod, es tomēr sadedzināju tavu kreklu…

-    Tu esi vienkārši aita! Migunovs iebļāvās. Šis krekls šobrīd ir svarīgāks par visu naudu!

-   Piedod… Mazītiņš caurumiņš elkonī, to nevarēs redzēt…

-   Es vēl nekad neesmu gājis uz teātri caurās drēbēs!

-   Neuztraucies, tev ir vēl viens tieši tāds pats, pavisam jauns…

Viņas lūpas sīki ietrīsējās.

Dusmu uzliesmojums bija pāri.

-   Labi, nomierināsimies. Migunovs piegāja, piespieda sievu sev klāt, noglaudīja viņas muguru. Tūlīt mēs mazliet iedzersim un tad turpināsim iesākto. Nervozums ir viegli izskaidrojams. Un mēs pratīsim to pārvarēt.

Svēta pamāja un pilnā balsī ieraudājās.

-   Es tagad gribētu iemigt, viņa elsodama sacīja. Vai nomirt. Un, kad viss būs cauri, atkal celties augšā…

Migunovu pēkšņi pārņēma žēlums un kauns par nesenajām domām. Viņš cieši piespieda Svētu klāt, sildīdams ar savu lielo, spēcīgo augumu. Cietās ūsas kutināja viņas maigo vaigu.

-   Neviens nepārcels mūs drošā nākotnē, viņš klusi teica. Mums tur jānokļūst pašiem. Un mēs tur nokļūsim!

-   Jā, nokļūsim, viņa kā apburta atkārtoja.

-   Nu redzi, cik labi. Tagad iedzersim konjaku, tu nomierināsies, un mēs posīsimies uz baletu. Baletā taču nekas briesmīgs nenotiek, vai tā nav, meitenīt?

Sergejs iesmējās.

-   Tā ir… Svetlana mehāniski pamāja.

* * *

Attālums Maskavā no Šķirotavas stacijas līdz Kremlim taisnā līnijā būtu seši kilometri. Ejot cauri «sistēmai» ar visiem tās nozarojumiem un līmeņu maiņām vairāk nekā desmit. Vidējais ātrums pazemē šajā iecirknī 1,89 kilometri stundā Mačo tika mērījis datorā, varbūt nedaudz vairāk, ņemot vērā, ka šī bija beidzamā reize, drīz varēs doties mājās. Iznāk piecarpus stundas. Piemetot klāt vēl divas stundas dažādiem neparedzētiem apstākļiem… Iznāk septiņarpus… Noapaļosim astoņas stundas ceļā. Bet galā viņam jābūt tieši 20.00.

Pusdivpadsmitos Mačo izkāpa stacijā «Semjonovskaja», dažas minūtes pagaidīja kafejnīcā stikla būdiņā, sildīdams rokas pie glāzes ar suslu, kuras nosaukums bija «kafija», taču nevienu malciņu tā arī neiedzēra. Nekā aizdomīga viņš nemanīja un mierīgi caur kravas rampu izgāja laukā. Sals, sniegs, saule. Apkārt viss tīrs. Betona žogam tika pāri nepiepūloties, juzdams nepacietīga spēka rezerves varenajos muskuļos. Bils Džefersons bija gana spēlējis aģentu «salā», tagad viņam gribējās uz mājām.

Un viņš jau bija ceļā uz mājām. Pēc divām diennaktīm, ņemot vērā obligāto vizīti Lenglijā, viņš tur nokļūs. Ap pieciem rītā Daitonā ielido ikdienas reiss no Vašingtonas, viņš uz to pagūs, ja arī viņam tāpēc vajadzētu piebeigt Fouku, CIP direktoru, Firmu kūrējošo senatoru, kā arī ikvienu citu, ieskaitot pašu ASV prezidentu… Lidostā viņš iekāps taksometrā, milzīgā, dzeltenā ševijā ar četru litru dzinēju un amerikāniski plašu salonu… Viņš godīgi brīdinās šoferi ja tas četrdesmit minūtēs neaizraus izbadējušos vīru pie mīļotās sievas, viņam dzīvam tiks izrauta traheja un barības vads. Šoferis aizraus. Viņš nedzirdami ieies savā mājā.

Oksana vēl gulēs, viņa parasti ceļas pēc deviņiem. Mačo apsēdīsies līdzās gultai tieši uz grīdas, lai nerībinātu krēslus. Oksana guļ klusi kā bērns, arī viņas seja izskatās bērnišķīga un neaizsargāta. Ir ļoti patīkami uz viņu skatīties, viņš apsēdīsies un skatīsies uz viņu, līdz viņa pamodīsies. Un tad gan… Viņš aplaizīs viņu visu no siltajiem kāju pirkstiņiem līdz mazajam, glītajam deguntiņam, viņš to skūpstīs, kodīs, nosmacēs savos apskāvienos… Un neviens labāk lai nestāv šajā brīdī viņam ceļā! Un nospļauties, ka ceļš uz turieni ved cauri Maskavas kanalizācijai un Kremļa pagrabiem!

Viņš jau ir sasniedzis dzelzceļa stacijas teritoriju. Stāvs nošļūciens pa apledojušo uzbērumu, vēl trīsdesmit metru. Aukstajā gaisā dārd skaļruņu pastiprinātas dispečeru balsis, kuri vada iekraušanu. «Sestajā nozarojumā, Daņilič, divsimt piecdesmit pirmais vagons! Divsimt piecdesmit pirmais, ka tev saka!… Ar šīferi…»

Sniegs izmīdīts, nolaistīts ar mašīneļļu, vai uz katra soļa redzami dzelteni, sniega virskārtai cauri izēdušies plankumi ar pilieniem apkārt, mētājas tukšas -pudeles, kuras mērķtiecīgi dzenā rokā savācēji… Dzīve kūsā dzelzceļnieki, krāvēji, bomži un alkoholiķi, no kuriem daudzi vienlaikus ir arī krāvēji, viss raibais ļautiņu bars klīst no viena sastāva pie otra, no viena vagona pie cita. Sveši cilvēki te nav retums, neviens viņiem nepiegriež vērību. Tāpēc plecīgais puisis melnā ceļinieka kombinezonā ar melnu somu pie rokas tādā parasti nēsā instrumentus nepiesaistīja apkārtējo uzmanību.

Mačo jau iepriekš bija izraudzījies lūku starp vagonu pieblīvētu nozarojumu un žogu. Kaut kādi idioti bija uzvēluši tai virsū trīs gulšņus, taču tas ir šķērslis vienīgi bomžiem. Turklāt stulbiem bomžiem, kuri siltummezgla vietā būtu sadomājuši nolaisties dziļā «kanālā». Mačo bez pūlēm panesa sānis pēc darvas smaržojošos baļķus, pēc tam apslacīja apledojušās lūkas malas visriņķī ar siltu spirtu no termosa krievu piesēdētāji par to vien būtu viņam piesprieduši nošaušanu, pacēla smago lūkas vāku un nobīdīja to malā. Vēlreiz palūkojās apkārt. Hronometrs deva īsu signālu 12.00, laiks «4».

Tajā pašā mirklī dispečera balss pa visu staciju paziņoja: «Nu, viss, pusdienlaiks. Man ir normēts darbalaiks, tā ka nezvaniet un neklauvējiet…»

Mačo ienira lūkā un uzbīdīja aiz sevis atpakaļ vāku, apklusinādams haotisko stacijas troksni un stulbo skaļruņa balsi, un pa tērauda skavām sāka kāpt lejā divpadsmit metru dziļajā akā. Jau pirmajā laukumiņā viņš uzlika un pieregulēja aprīkojumu, pēc tam turpināja ceļu uz mājām.

Pirmos divsimt metrus no Šķirotavas stacijas uz maģistrālā kolektora pusi ved caurules «pusotrnieces», kur paliela auguma cilvēkam, tādam kā Mačo, nākas saliekties trijos līkumos. Pamatnes gļotainā putra nemēdz sasalt pat spēcīgā salā, toties smirdoņa nav tik liela kā gada siltajā laikā. Taču, lai varētu salīdzināt, Maskavas kanalizācijā jāpastaigā jūlija vidū citādi to nevar novērtēt.

Tālāk eja paplatinās tieši pie maģistrāles nokļūsti pa «septiņnieci», cauruli metru septiņdesmit diametrā, iznāc, mazliet iztaisnojoties un atvelkot elpu. Maģistrāle jeb Mēslaines prospekts, kā to dēvē tautā, ved gar Entuziastu šoseju un ir tā atspoguļojums paralēlajā, tas ir, apakšzemes pasaulē. Caurules šķērsgriezums ir divi metri, te var iztaisnot plecus, pielikt soli un pat uzsmēķēt, ja ir vēlēšanās. Taču šī nav galvenā maģistrāle un arī ne pati platākā. īstie pazemes «prospekti» ap četriem metriem šķērsgriezumā Brodveja un Elizejas Kanāls atrodas uz ass ziemeļi-dienvidi, tie ved uz Kurjanovas un Libereckas aerācijas stacijām. Taču Mačo tur nav jānokļūst.

Sarkanais Kremļa trijstūris vainago sirmo Borovicka pakalnu, bet zem tā aukstas, pārakmeņojušās smadzenes, labirinti, slēptuves, senās Kremļa zemapziņas mēmie aizgruvumi. Lūk, kurp mērķtiecīgi virzās Mačo kā neiroķirurga skalpelis vai slepkavas duncis… Vai parasta blusa, nejauša dzirkstele, ko izšķīluši lielās politikas ciklopiskie dzirnakmeņi. Taču tam nav nozīmes.

Uz priekšu!

Viss ir labi, tikai ceļš ved ieslīpi uz leju un katra nākamā caurule novietota nedaudz zemāk par iepriekšējo, un šie kāpieni ir jūtami it īpaši, ja aizsapņojies un, paslīdējis aukstajās gļotās, nobrauc ar pakausi gar pašu kanti… Viss ir labi, vienīgi maģistrāle reti kad ir uzticams ceļabiedrs. Kilometrs, divi, un jūsu ceļi šķiras. Atkal «septiņnieces» un «pusotrnieces», reizēm pat seni kanāli ar ķīlētu ķieģeļu velvēm, un arī tie agri vai vēlu novirzās no vajadzīgā kursa, it kā tīši gribētu novest tevi kaut kur sāņus. Tā ka viss ceļš paiet piemērotas «pārsviešanās» gaidās, bet, kamēr tu to tvarsti, slīdinot luktura staru gar rietumu sienu, tumsā tev uzglūn notekūdeņu akas, ko var noteikt pēc ūdens šalkoņas vai paša kaulu brākšķiem, ja ausīs iebāztas pleijera austiņas, un pasaulē labākais «aklais bobslejs» stāvās nogāzēs, un «betona akvārijs» sūkņu pārbaudes laikā… un citas jautras kanalizācijas akvaparka atrakcijas, kurām vienkārši nav nosaukuma, jo neviens no šīm izpriecām nav atgriezies.

Tas viss ir tā sauktie «tehņi», tehnogēnie faktori, kuri pakļaujas noteiktiem likumiem. Pieredze, zināšanas, fiziskā sagatavotība un veselais saprāts palīdzēs no Šķirotavas stacijas aizklāt līdz Kremlim, it īpaši, ja esi daudz pieredzējis aģents ar pseidonīmu Mačo, kas uzliek pienākumus, izgājis caur uguni un ūdeni, ugunī nededz, ūdenī neslīksti un vispār pārvietojies ar satelītnavigācijas palīdzību pa sevis paša rūpīgi pārbaudītu maršrutu.

Divkājainie mūķīzeri palīdzēja izprast pārvietošanās algoritmu pazemē kur drīkst ieiet «sistēmā» un kur no tās izkļūt, kā pāriet no seklāka līmeņa dziļākā, no viena virziena uz citu… Kad tas apgūts, tev rodas iespēja pašam veidot maršrutus un iet turp, kur gribi. Tāpēc ka tev ir satelītnavigators, kas spēj uztvert signālu līdz astoņdesmit metru dziļumā un ir aprīkots ar vissīkāko pazemes komunikāciju karti, ieskaitot savienojumu kameras, visas līniju, mezglu un kontroles akas, visus dabiskos dobumus, kā arī ar piesaisti attiecīgajai vietai virszemē. Bet divkājainie mūķīzeri ar viņu muļķīgi dzīvnieciskajām iesaukām kļuva lieki, un, kas ar viņiem notiks, tevi itin nemaz neinteresē. Uz priekšu, uz mājām, pie jaunās sievas maigā un gludā ķermeņa! Un vai tam, kurš stāsies ceļā!

Taču pastāv arī cits faktors, kuru nevar nosaukt ne par tehnogēnu, ne cilvēcisku, ne vēl kā savādāk. Tas ir tad, kad tev pretī no senā Pašteces kanāla puses, kādas savas tumšas, snaudošas dziņas vadīts, izlien kaut kas, kas atgādina it kā radioaktīvu mutantu-punduri, kā pazemes starojumu iespaidotu primātu, kā mežonīgu vairāku sugu sajaukumu ar plecos ieaugušu galvu, līdzīgu zirneklim galvkājim, acīm bez baltumiem, kustīgām ķepām, kuras darbībā nav iespējams saskaitīt. Divkājainie mūķīzeri daudz tika par to runājuši, taču paši neko konkrētu nezināja. Varbūt tas ir spoks? Bet izlūki netic spokiem, viņi ir ļoti racionāli un ņem vērā vienīgi materiālus objektus. Nē, tas vienkārši ir pagaidām nezināms Ļaunuma iemiesojums, Tumsas valstības izdzimums. Galu galā ja pasaulē ir spožā Floridas saule un daiļa meitene bikini zem šīs saules gaida tevi un nevar vien sagaidīt, tad Visuma pretējā punktā jāpastāv kam tieši tādam… Pilnīgi pretējam, briesmīgam un pretīgam, kas centīsies aizkavēt jūsu tikšanos…

No kuras spraugas tas izlīda nav zināms. Itin kā pats vecais pakalns būtu tevi sajutis un izvirdis no savām dzīlēm substanci, kurai tas jāaizsargā no uzbrukuma. Bet kā tu tiki sajusts, ja atrodies vēl tikai Lefortovā un nevienu pagaidām neaiztiec? Un galvenais kāpēc tiki sajusts tieši tu un nevis kāds mērkaķa digers Vasja Pupkins? Tas nebija saprotams. Svešs ne krievu gars nāsis kutina, vai? Vai varbūt dzīve tik neveiksmīgi iegrozījusies, ka tavs ceļš tīras nejaušības dēļ krustojies ar kāda zvēra taku?… Kas to lai zina. Taču pastāstīt par dīvaino tikšanos un dot pienācīgu nosaukumu šai dabas parādībai atkal laikam nebūs kam.

Un tomēr uz priekšu!

Divās stundās veicis apmēram pusi sava ceļa, Mačo intuitīvi juta priekšā nomaskējušās briesmas, lai gan nezināja konkrēti kādas tās būs. Pagaidām viss ritēja veiksmīgi, viņš virzījās uz priekšu ar pietiekamu ātrumu «dzeltenajā» kaujas gatavības režīmā un nešaubījās par operācijas pozitīvu iznākumu. Tā kā viņš nav bijis aprīkots vēl neviens digers pasaulē. Un vispār neviens. Viņam mugurā ir ventilējams hermētisks kombinezons, neliels balons ar saspiestu gaisu, uz ķiveres infrasarkanās brilles un satelītnavigatora ekrāns. Viņam ir universāli instrumenti katram neparedzētam gadījumam, to skaitā baloniņš ar piparu putām, deviņu milimetru «gloks» ar klusinātāju, abpusgriezīgs kaujas duncis… Pietiek?

Mačo uzskatīja, ka visnotaļ. Viņš pārvarēs visus šķēršļus un apskaus savu Oksanu!

Skanēja strauja, ritmiska mūzika, to pavadīja neskaidra purpināšana, kas reizēm pārgāja kliedzienos. «Vecs rokenrols,» nodomāja Oksana. Dejotāju bija trīs, viņi ātri pārvietojās pa riņķi apkārt neredzamai asij, izdarīdami enerģiskas, ritmiskas kustības ar rokām un visu ķermeni un laiku pa laikam tieši tad, kad atskanēja dziedoņa mežonīgais rēciens, sastinga uz mirkli kā pēc komandas «stāt». Pēc tam viss sākās par jaunu.

Oksana stāvēja turpat līdzās, tērpusies tikai īsos, vecos šortos, kuros parasti mēdza uzkopt māju, viņa smējās un sita plaukstas, uzmundrinot dejotājus. Viņa nepavisam nekautrējās savu kailo krūšu dēļ, kuras brīnumainā kārtā bija palielinājušās no pirmā izmēra līdz trešajam; tīkama smaguma pielijušas, tās lēkāja vienā taktī ar plaukstu sitieniem… No kā gan lai viņa kautrētos, jo katrs no dejotājiem tie bija Bils, Surens un Migels tika daudzkārt redzējuši viņu visneslēptākā izskatā.

Tas tik bija numurs! Viņi cenšas visiem spēkiem, netaupa sevi, viņi dejo Oksanai, pat vecīgais «papiņš» neatpaliek!…

Ak tā, pareizi, Oksana atcerējās, tam, kurš uzvarēs sacensībā, viņa galu galā piederēs tādi ir spēles noteikumi. Tas ir labāk nekā šauties duelī. Lieliski izdomāts!

Patiesību sakot, viņa nezināja, kam lai novēl uzvaru. Vīrietim jābūt stipram, bagātam un uzticamam, bet katrs no šiem trim iemiesoja sevī tikai vienu no īpašībām… Bet varbūt nemaz nevajag sacensties? Varbūt viņa paliks kopā ar visiem trim?

Pareizi!

Pietiek! Stop! Oksana iekliedzās. Es kaut ko izdomāju!

Dīvainā kārtā viņas balss savijās ar rokenrola melodiju, izrādījās, ka tie bija dziesmas vārdi. Savādi. Un dejotāji turpināja dejot ar divkāršu sparu.

-   Nē! Apstājieties! Jūs mani nesapratāt!

Atkal iznāca tā, ka mūzika un ritms notvēra viņas vārdus savās cilpās, pārvērta jokā, dziesmā, un no kaut kurienes jau atskanēja uzmundrinoši saucieni un aplausi viņai labi izdodas!

Oksana piegāja tuvāk dejotājiem, rādīdama zīmes ar rokām pietiek, apstājieties! Te viņa pamanīja Bila un Surena rokās zobenus, kurus nezin kāpēc nebija agrāk ievērojusi, savukārt Migels vicināja nazi ar ieliektu spalu un ilknim līdzīgu asmeni.

Viņi nedejo, Oksana šausmās saprata. Viņi cīnās. Un Oksana stāv šā apja vidū, viņa ir tā ass, ap kuru griežas nāves deja.

Atkal atskanēja kliedziens, un kliedzēja bija viņa, Oksana to zināja pavisam droši. Bils, Surens un Migels uz mirkli sastinga.

-   Rimstieties!

Ueja tūdaļ turpinājās, un klusi iedziedājās Surena asmens, viegli ieurbies Bila krūtīs un mugurpusē iznācis laukā; tam līdzi izšļācās neliela asins strūkliņa. Bils saļima uz ceļiem un palūkojās Oksanā no savu mokošā grimasē savilkto uzacu apakšas.

-  Papiņam taču jārūpējas par savu Bārbiju, vai tā nav? Surens nodziedāja kāda rokenrola izpildītāja zemajā, samtainajā balsī.

«Viņš ir tik gādīgs,» Oksana nodomāja, pagriezdamās pret Surenu. Bet Surens atkāpās no viņas, bezpalīdzīgi airēdamies rokām pa gaisu. Viņa lielais vēders, ko apstiepa sniegbalts krekls, bija ieslīpi uzšķērsts, un no briesmīgās brūces gāzās laukā kaut kas melns un pretīgs.

-   Tā ir mana sieviete! Migels iesaucās. Neviens lai neuzdrīkstas viņai pieskarties!

Viņš pārtvēra asiņaino dunci kreisajā rokā, apskāva Oksanas plecus un ar apbrīnojami plūstošu un izsvērtu kustību cirta Surenam otrreiz, pāršķeldams viņa vēderu krusteniski.

Un tūdaļ Oksana sajuta trulu sāpi kājstarpē acīmredzot Migels nejauši bija skāris viņu ar savu dunci. Mežonis tāds! Satrakojies mežonis! Gurnu iekšpuse acumirklī kļuva slapja un lipīga, asinis straumītē lija gar kājām, krādamās čībiņās un uz grīdas, aši izveidodamas ap viņu baisu, sarkanu apli.

-   Kurš tad vinnēja? Oksana jautāja, it kā tas tagad būtu galvenais.

Migels klusēja, mežonīgām acīm raudzīdamies apkārt.

-   Tiec nu gudrs ar tiem taviem ērzeļiem… viņai pēkšņi atbildēja mātes dusmīgā balss.

-   Mammu! Oksana nopriecājās un pamodās.

Viņa gulēja platajā gultā «Hiltona» tūkstoš četri simti septītajā numurā Vidus avēnijā. Apkārt bija klusums un svaigs gaiss. Rīta vējiņš kustināja plānos aizkarus pie durvīm uz terasi, smaržoja pēc okeāna un pirmā stāva kafejnīcā svaigi ceptām maizītēm.

«Tas tik bija murgs,» Oksana ar neizsakāmu atvieglojumu nodomāja.

Murgs izgaisa, palika tikai neprātīgi lēkājošā sirds un nieze kājstarpē, kas, starp citu, palēnām mazinājās. Esmu apaukstējusies, Oksana nodomāja. Šodien viņa peldēties neies.

Palūkojās pulkstenī pusseptiņi. Surens šajā laikā jau parasti sēž kabinetā pie datora, izskata e-pastu vai pusbalsī tērgā ar Gariku, vai pa telefonu sarunājas ar tādiem pašiem agriem putniem kā viņš… Taču tagad Surena nav, viņš vakar aizbrauca uz Vašingtonu darīšanās, visiem vīriešiem ir darīšanas, tur nekas nav maināms, viņa to gaidīs šajā burvīgajā ligzdiņā, gaidīs tik ilgi, cik vajadzēs…

Bet vai ar viņu nekas nav atgadījies? Viņš ir sveiks un vesels?

Pie visa vainīgs muļķīgais sapnis… Viņai ļoti gribējās, lai viņš pēc iespējas drīzāk atgrieztos. Ja ne šodien, tad rīt jau nu noteikti… Lai tā notiek, lai piepildās viņas mazā vēlēšanās.

Ar šo domu Oksana atkal iemiga.

Viņu pamodināja telefons.

-   Labrīt, Babijana kundze! klausulē atskanēja moža sievietes balss. Runā Mērija no reģistratūras. Kā jums patika mūsu viesnīca? Un apkalpošana?

Oksana samērā viegli uztvēra vienkāršo frāžu jēgu. «Gud moning… Recepšn… Du ju laik aue hotel? Servis?»

-   Paldies, viss ir labi, Oksana nomurmināja. Viņa vēl nebija paguvusi īsti pamosties un atjēgties.

-   Mēs ļoti priecājamies. Atļaujiet atgādināt, ka numura īre beidzas tieši 12.00. Pei fo aftenūn… Vai vēlaties pagarināt uzturēšanās laiku līdz rītdienai? Du ju vont pei tumorov?

Oksana satraukta piecēlās gultā sēdus. Viņas piere pārklājās sviedriem. Laipnie vārdi slēpa sevī nepatikšanas.

-   Ko? Es īsti nesapratu… Runājiet, lūdzu, lēnāk…

-   Numurs ir apmaksāts līdz pulksten divpadsmitiem. Vai vēlaties uzturēšanās laiku pagarināt?

-   Protams, Oksana atbildēja. Aiz uztraukuma viņa sāka labāk saprast angļu valodu. Mēs noteikti to pagarināsim…

Un tūdaļ aprāvās. Viņa bija gatava dzīvot šeit, cik tik uziet, bet visa nauda atradās pie Surena, viņai bija tikai trīsarpus simti viss, ko viņš bija atstājis sīkiem izdevumiem.

-   Bet… cik maksā šis numurs? viņa jautāja.

-   Piecsimt dolāru, kundze…

-   Nedēļā?

-   Nou, mem, diennaktī.

-   Piecsimt dolāru diennaktī?! Man taču nav tādas… Oksana ar pūlēm meklēja angļu vārdus. Saprotiet, Surens… mans vīrs… viņš aizbrauca uz Vašingtonu, taču drīz viņam jābūt atpakaļ…

Oksana ieturēja pauzi. Arī klausule nogaidoši klusēja.

-   Viņš droši vien ir samaksājis par numuru. Lūdzu, pārbaudiet…

-   Katrā ziņā, Babijana kundze.

Viņa dzirdēja, kā klikšķ datora taustiņi. Protams, tas būs kāds pārpratums. Un tūdaļ viss noskaidrosies.

-   Atvainojiet, kundze. Diemžēl rēķins nav samaksāts.

-   Tas nozīmē, ka viņš devis attiecīgus rīkojumus. Vai arī vienojies ar pārvaldnieku, Oksana nepadevās. Sirds viņai dauzījās kaut kur pie kakla. Pārbaudiet labi. Tas ir uzmanīgi.

Dažas sekundes atbildes nebija, Mērija droši vien kaut ko pārbaudīja savās piezīmēs vai datora papildu failos. Tad teica:

-   Diemžēl nekā nav, Babijana kundze. Atvainojiet.

-   Tas nevar būt! Oksana iesaucās. Viņam vajadzēja to nokārtot!… Viņš visu samaksās, kad pārbrauks!

-   Varbūt jums pašai derētu parunāt ar pārvaldnieku par kredītu? Mērija ierosināja. Pirmītējā mundruma viņas balsī vairs nebija. Tiesa, kredītu mēs dodam vienīgi izņēmuma gadījumos… Tādi ir firmas principi.

-    Kādos gadījumos? Oksana nomāktā balsī apjautājās.

-   Piemēram… klienta pēkšņas slimības vai nāves gadījumā…

Oksana vai pamira.

-   Nekas tāds ar manu vīru nav atgadījies! Kur jūs to

ņēmāt?

t

-    Neuztraucieties, lūdzu, tik ļoti, Mērija mierināja. Es, protams, neiedomājos neko ļaunu. Vislabāk būs, ja jūs piezvanīsit savam vīram un palūgsit izsūtīt mums pa faksu vai elektronisko pastu apstiprinājumu numura īres pagarinājumam. Ja viņš pagūs to izdarīt līdz divpadsmitiem, jūs varēsit palikt numurā… Jā, tikai lai katrā ziņā norāda savus finanšu rekvizītus kartītes numuru vai bankas kontu. Redziet nu, atrisinājums atrasts!

-   Un ja viņš neatsūtīs?

Oksana palūkojās pulkstenī divdesmit minūtes pāri desmitiem.

-   Kā tā? Mērija nesaprata.

-   Nē, nē, nekas, Oksana noteica un nolika klausuli. Viņa vairs nespēja runāt. Viņai drebēja rokas. Viņa nezināja Surena telefona numuru. Taču nejau tas bija galvenais. Viņa labi pazina Surenu. Viņš allaž izdomāja visu līdz pēdējam sīkumam un nekad nepieļāva šādas kļūmes. Vai arī piedomāja, lai nepieļautu.

Pēkšņi uz nervu pamata ļoti savajadzējās pa mazajām darīšanām. Tualetē viņa atkal sajuta niezi tajā vietā, uz kuru tik neatturami tiecās visi viņas pazīstamie vīrieši. Rūpīgi apmazgājās ar intīmajām ziepēm, iesmērēja ar krēmu, it kā gatavotos nopietnam seksam.

Tad pārģērbās un izgāja uz terases. Ieraudzīja guļamkrēslā mētājamies žurnālus, kurus tika šķirstījusi vakar vakarā, cenzdamās īsināt laiku. Šķīvītī uz galda bija sažuvuši mango kauliņi, līdzās neizdzerta glāze ar dārgu vīnu, kuru viņa pēc pusdienām bija pasūtījusi numurā. Acīs sariesās asaras. Vakar viss bija bijis mierīgi, miegaini un garlaicīgi. Patlaban viņa daudzko būtu atdevusi par šo mierīgo garlaicību…

Oksana nezin kāpēc pielika pie lūpām vakarējo lielisko vīnu, taču šodien tas šķita skābs un nedzīvs.

«Nu ko ja tā, tad tā!»

Viņa noslaucīja asaras un piegāja pie telefona.

-   Mērij, pasūtiet man taksometru uz vienpadsmitiem. Un nesēju, man ir daudz mantu.

-   Protams, Babijana kundze, meitene atbildēja, kā Oksanai šķita ar atvieglojumu. Jūs varat uzkavēties numurā līdz divpadsmitiem. Bet, ja vēlaties, varu pagarināt līdz trim.

-   Paldies. Man te vairs nav ko darīt, Oksana skarbi noteica.

Taksometrs apstājās pie paša lieveņa. Gara auguma šoferis uniformā blenza uz sadauzīto leksusu, nevis palīdzēja izkraut mantas, tad apgāja tam apkārt, savilka lūpas un nošūpoja galvu, it kā gaidīdams, ka viņam jautās, ko viņš par to domā.

Oksana neko nejautāja, iegrūda viņam pēc skaitītāja divdesmit trīs dolārus un sāka slēgt vaļā durvis. Kamēr noņēmās ap slēdzeni, atcerējās, ka bija gribējusi izmest atslēgas miskastē. Labi, ka nebija to izdarījusi. Slēdzene noklikšķēja. Viņa juta, ka tagad šoferis mierīgi un pamatīgi nopēta viņas bridža biksēs iestīvēto dibenu.

-   Vai pārdodat? viņš pajautāja.

Oksana sarāvās un strauji apcirtās riņķī. Viņa nesaprata.

-   Es saku vai negribat pārdot savu mašīnu? taksometra šoferis precizēja. Viņš pēkšņi samulsa, skatiens sāka šaudīties. Remonts izmaksās dārgi sadauzīts bamperis, radiators, arī pārsegs deformēts un spārni… Būs daudz jāmaksā…

-   Nē, Oksana atcirta. Es neko nepārdodu.

«Ejiet visi pie velna,» viņa vēl pie sevis piemetināja.

Viņa nosvieda mantas priekšnamā kaudzi kārbu un

maisu ar drēbēm, apaviem, veļu, bižutēriju. Lupatas un grabuļi. Surena «dāsnās» dāvanas. Tagad bija īstais brīdis viņa dāsnumu likt pēdiņās. Bez šiem krāmiem viņai bija atlicis nedaudz vairāk par trīssimt dolāriem. Tos, protams, pievāks Džesika un vēl būs sašutusi kā nu tā, neatdevi parādu un pazudi uz veselu nedēļu! Atradušies labiņie! Pie velna viņus visus!

Apņēmīgi iegāja viesistabā, ieslēdza televizoru un, apsēdusies krēslā, pievērsa skatienu ekrānam. Viņai negribējās redzēt šo nolādēto māju, staigāt pa istabām, aizskart lietas, kuras atgādināja viņai nolādēto pagātni, kuru viņa bija pametusi, kā šķita, uz visiem laikiem… Ko, pie velna, es te daru, Oksana sev jautāja. Ko, pie velna?… Kur ir Surens?! Nē, viņš nevarēja pamest viņu likteņa varā. Lai gan pēc tā izskatās, pat ļoti, tomēr nē! Ir gadījusies kāda kļūme. Vīriešiem mūždien ir savas darīšanas, viņa tajās nav savu degunu bāzusi, tomēr zina ne vienmēr viss iet kā pa sviestu.

Arī Surenam bija atgadījies kas neparedzēts. Taču viņš ir gudrs un pieredzējis cilvēks, viņš visu noteikti vērsīs par labu. Un pēc tam katrā ziņā piezvanīs viņai. Un viņa atkal pametīs šo ūķi. Tā ka nav jēgas izkravāt mantas, nav jēgas vispār kaut ko darīt.

Oksana piecēlās, pameklēja telefona klausuli, atrada uz grīdas aiz dīvāna viņa to tur bija nosviedusi pēc sarunas ar Surenu, kad bija saposusies uz jauno, skaisto dzīvi… Labāk neatcerēties! Pacēla, pārbaudīja, vai ir signāls. Signāls bija. Pārbaudīja automātisko atbildētāju. Tas bija darbojies divas reizes, taču nekas nebija ierakstījies droši vien zvanījusi mamma, viņa nezin kāpēc baidās, ka saruna tiks. ierakstīta.

Viss. Nomierinies. Gaidi.

Atkal noslīga uz krēsla, juzdama, ka acis dedzina asaras. Drudžaini pārslēdza kanālus, beigu beigās apstādamās pie kāda seriāla, un, kolīdz bija mazliet nomierinājusies, pēkšņi spalgi un paģēroši iezvanījās telefons.

Nē, tas nebija telefons. Zvana pie vārtiem.

Viņa piecēlās un kā robots stīvām kājām izgāja priekšnamā. Kas? Surens? Atbraucis viņai pakaļ? Lai gan nē… Vai tiešām Migels? Nē, nē, viņa to nelaidīs iekšā, lai nemaz nesapņo…

Pa ceļam palūkojās logā un klusi noelsās. Pie vārtiņiem rēgojās milzīgs stāvs melnā formas tērpā. Policists. Vai tiešām Surens būtu nogalināts?

Viņa izgāja no mājas un, piegājusi pie pazemā žoga, atvēra vārtiņus.

Šerifa palīgs Pedingtons, kundze. Labdien.

Oksana nolaizīja apkaltušās lūpas.

-   Jā, viņa tikko dzirdami sacīja, ieķērusies žoga režģī. Vai kaut kas ir noticis?

Viņa vairākkārt juta sirdi dauzāmies, iekams seržants atbildēja:

-   Jūsu kaimiņiem pagājušajā naktī izdarīts bruņots uzbrukums. Vai jūs neko nedzirdējāt?

-   Nē… Kuriem kaimiņiem?

-   Heneta kungam ar kundzi.

Henets, Henets, Oksana domāja. Kas viņi tādi?… Galvenais, ka Surens ir sveiks un vesels, viņam nekas nav noticis. Viņa pēkšņi juta savas lūpas savelkamies muļķīgā smaidā un aizklāja ar plaukstām seju. Henets, Henets… Starp citu, kā Džesikai ir uzvārds?

-  Vai viņas vārds gadījumā nav Džesika? viņa pajautāja.

-   Ir gan. Virsnieks vērīgi palūkojās Oksanā. Heneta kundze zaudējusi daudz asiņu, taču viņas dzīvība vairs neatrodas briesmās… Jūs bijāt pazīstamas?

-   Jā, Oksana nomurmināja. Un… Džons, viņas vīrs?

-  Viņš ir miris, policists atbildēja. Viņam laikam bieži nācās izrunāt šo briesmīgo frāzi.

Viņas skatiens kavējās pie viņa formas krekla augšējās pogas, tai bija četri caurumiņi un diegs šūts krustiņā. Viņas mamma nekad nešuva pogas krustiņā, teica tā esot slikta zīme, vīrs aiziešot pie citas.

-    Kādas šausmas, Oksana noteica. Kurš to izdarījis?…

Šerifa palīgs paraustīja plecus.

-    Kāds jauns puisis maskā, ar revolveri. Viņš uzreiz sācis šaut, lai gan iemesla šaušanai nebija, viņi nepretojās. Droši vien ķerts. Vai narkomāns.

-   Vinu notvēra?

*

-   Vēl ne, bet visai drīz notversim. Viņš bijis diletants, atstājis daudz pēdu…

Policists stāvēja, kājas plati iepletis, un meta garu, nekustīgu ēnu. Izskatījās, ka viņš nekur nesteidzas un ir noskaņojies uz garu runāšanu. «Laikam pieklātos aicināt viņu iekšā,» Oksana nodomāja. Viņa nezin kāpēc sajutās vainīga notikušajā nelaimē, pati nespēdama to izskaidrot. Varbūt tāpēc, ka tagad nevajag atdot Džesikai trīssimt dolāru?

-   Nabaga Džons, nabaga Džesika… Viņi bija tik… labsirdīgi. Nesaprotu, kam viņi bija par traucēkli. Kāpēc viņus gribēja nogalināt?

-   Laupīšana, seržants teica. Uzbrucējs paņēmis trīs tūkstošus skaidras naudas, pērļu kaklarotu un dārgu Šveices pulksteni.

-   Jā, es redzēju Džonam to pulksteni, Oksana sacīja;

Šerifa palīgs pamāja.

-   Vai jūs dzirdējāt šāvienus? Varbūt esat beidzamajā laikā ievērojusi kādus aizdomīgus cilvēkus? Jūs zināt, kā mēdz notikt, staigā, piedāvā nopirkt visādus krāmus…

-   Nē, manis pēdējo nedēļu nebija mājās, Oksana paskaidroja. Es burtiski pirms pāris stundām pārrados no brauciena.

-   Un kāds cits no mājiniekiem?

-  Vīrs atrodas komandējumā, Oksana teica. Jau sen. Cita neviena nav.

-   Skaidrs, seržants noteica tādā kā citādā intonācijā un pirmo reizi visas sarunas laikā pakustējās. Viņš izvilka no krūšu kabatas piezīmju blociņu un kaut ko tajā atzīmēja. Bet es domāju, kāpēc jūs tik ļoti satraucāties… Ko lai saku ja vīra nav mājās, aizslēdziet visas atslēgas un esiet divkārt piesardzīga. Ja ko manāt, zvaniet man… Un, lūdzu, neuztraucieties tik ļoti. Uzbrucējs vairs ilgi nestaigās uz brīvām kājām. Mēs viņu notversim un nosēdināsim elektriskajā krēslā!

Viņš pastiepa Oksanai vizītkarti. Oksana to paņēma un beidzot sadūšojās ieskatīties seržantam Pedingtonam sejā. Tā viņam bija pavisam jauneklīga, zēniska, kā sētin nosēta vasarraibumiem.

Atgriezusies mājā, Oksana sāka gatavot kafiju, taču pēkšņi viņu pārņēma šausmīgas aizdomas tik šausmīgas, ka sametās karsti un kājas saļodzījās. Pametusi vaļējo kafijkannu, viņa pieskrēja pie drēbju skapja, atvēra durvis, pabāza roku zem veļas. Nekā! Ar rāvienu izmeta uz grīdas palagus, spilvendrānas, dvieļus… Izvandīja visu skapi. Revolveris bija pazudis! Oksana bezspēkā noslīga

uz grīdas un pilnā balsī ieraudājās.

* * *

Nelaime nenāk viena. Tas orgāns, kurš Oksanai aizvien tika sagādājis prieku un baudu, pēkšņi sāka radīt sarežģījumus un bažas. Vēlā vakarā parādījās sāpes vēdera lejasdaļā un vairs neatlaidās. No rīta, mazgādamās dušā, Oksana sajuta stipru dedzināšanu un niezi. Viņa ne pa jokam sabijās. Uz ātru roku brokastīs iekodusi virtuves skapī atrastus cepumus, viņa sameklēja Daitonas telefonu grāmatu un mēģināja atrast ārstu ar krievisku uzvārdu. Vienīgais, kurš vismaz kaut cik atbilda šim noteikumam, izrādījās kāds M. Vigodskis, kurš piedāvāja plašu pakalpojumu spektru no vispārējās terapijas līdz uroloģijai, «Amerikas terapeitu asociācijas biedrs, Dienvidfloridas ginekologu kolēģijas īstenais loceklis, ASV mezoterapijas asociācijas goda loceklis». īsts ģēnijs, Oksana nodomāja un uzspieda numuru.

Labi, teica M. Vigodskis, es pieņemšu jūs 12.30. Pierakstiet adresi.

Naudu vajadzēja taupīt, taču sēsties pie stūres šādā stāvoklī viņa neriskēja, tāpēc izsauca taksometru.

Braukdama garām Džesikas mājai, Oksana ieraudzīja izsistu virtuves logu un ar dzeltenu lenti aizzīmogotas durvis. Viņai šķita, ka loga rāmis notriepts ar kaut ko melnu…

Vigodskis, jauns, simpātisks cilvēks efektīgā, žilbinoši baltā virsvalkā, kaut kādā ziņā atgādināja modes karali, popzvaigzni vai kaut ko tamlīdzīgu. Virsvalks viņam ļoti piestāvēja. Garie melnie mati aizmugurē bija saņemti kārtīgā astītē.

-    Nē, es neesmu krievs, viņš smaidīdams sacīja skaidrā angļu valodā. Mans tēvs iebrauca no Krakovas, tas ir Polijā. Bet Krievija jau atrodas turpat netālu, ja nemaldos?

Viņš Oksanu izklausīja, tad nosēdināja savā niķelētajā krēslā atklāti nekaunīgā pozā, rūpīgi izmeklēja, paņēma uztriepes, bet pēc tam nevērīgi iebāza vissvētākajā vietiņā pirkstu plānā cimdā, paostīja un nenoteikti pavīpsnāja.

-   Varat apģērbties.

Oksana aizgāja aiz aizslietņa. Lai gan pēc tā, ko bija redzējis ārsts, un pēc manipulācijām, kuras viņš ar to tika veicis, tā bija vistīrākā klīrēšanās. Vai arī pieklājības ievērošana. Pogājot ciet bridža bikses, Oksanas rokas drebēja un viņa ne uzreiz varēja iedabūt pogu pogcaurumā. Beidzot viņa bija sapogājusies un lēni kā sapnī iznāca šaipus aizslietnim.

Misters Vigodskis ilgi mazgāja rokas, tad apsēdās pie galda un līdzenā, apaļā rokrakstā sāka aizpildīt medicīnas karti.

-   Kas man kaiš, dakter? Oksana nepacietīgi vaicāja.

Viņš pacēla galvu un profesionāli atsvešināti pasmaidīja.

-   Nekā briesmīga nav. Rīt dabūsim analīžu rezultātus un tūdaļ ķersimies pie ārstēšanas. Lai gan klīniskā aina ļauj jau tagad noteikt apstiprinošu diagnozi. Es gandrīz nešaubos, ka jums ir hlamidioze.

-    Hlamidioze?… Tā ir veneriskā slimība?! Oksana šausmās ievaicājās.

-   Nē, tā neietilpst venerisko slimību grupā. Tā ir no tā saukto dzimumceļā iegūstamo sašlimšanu vidus. Vīrusu infekcija.

-   Vai tā ir bīstama?

-   Kā lai jums saka, ārsts atsaucās. Ik gadus ar hlamidiozi inficējas ap miljons amerikāņu. Un gandrīz tikpat daudzi izārstējas. Taču ir nepieciešama ilgstoša un neatlaidīga ārstēšana. Starp citu, pagaidām atturēsities no kontakta ar savu partneri. Un arī viņam labāk būtu parādīties man. Teiksim, rīt. Lai jūs vienlaikus izietu ārstniecības kursu… Tā ka rīt atvedīsit arī viņu šurp.

«Kuru lai ved? Migelu, Surenu vai abus divus?» pazibēja briesmīga doma. Oksana saprata, kādas sekas būs šai saslimšanai.

-   Kad es varētu būt inficējusies? viņa trīsošā balsī vaicāja.

-   Inkubācijas periods no vienas līdz trim nedēļām, retos gadījumos ilgāk. Oksana ievēroja, ka Vigodskis skatās uz viņas kreiso roku vai pirkstā ir laulības gredzens. Ar instinktīvu kustību viņa paslēpa roku aiz muguras.

-   Spriežot pēc ārējām pazīmēm, jūs, visticamāk, esat inficējusies… hm… pirms nedēļām trim.

«Migels! Netīrā cūka, dzīvnieks, lops! Un tas briesmīgais sapnis…»

Viņa sāka raudāt.

-   Nevajag raudāt! Nekas briesmīgs taču nav noticis!

Ārsts pielēca no galda, viņš izskatījās izbijies, it kā raudošas pacientes dēļ viņam varētu atņemt ārsta licenci.

-   Viss kārtībā. Tūlīt es saņemšos, Oksana izvilka roku.

Nezin kāpēc viņai negribējās, lai ārsts M. Vigodskis viņu žēlotu. Viņa visiem spēkiem centās apturēt asaras. Amerikā nav pieņemts izrādīt vājumu.

-   Tūlīt… Pēc minūtes es būšu pilnīgi nomierinājusies.

-   Kāpēc jūs tik emocionāli to uztverat? ārsts jautāja ar tādu kā izbrīnu. Tā taču, var teikt, ir parasta lieta.

-   Jā… Es zinu. Oksana meklēja kabatlakatu. Sakiet, mans jaunais… hm… partneris… Es iepazinos ar viņu apmēram pirms nedēļas… Vai viņš var inficēties no manis?

-   Cik reižu jums ir bijis kontakts ar viņu?

Oksana gandrīz iesmējās caur asarām. Cik reižu? Cik? Vai tad viņa ir skaitījusi? Desmit reižu, divdesmit… Nē, pēc divdesmit reizēm Surens kā likts būtu atstiepis pedāļus…

-   Es neatceros, Oksana sacīja. Daudz.

-   Daudz tas ir slikti, M. Vigodskis secināja un vēl kaut ko ierakstīja kartē. Domāju, ka iespējamība ir simtprocentīga.

* * *

2002. gada 14. decembris, Maskava

Pret vakaru sals atlaidās, toties sāka snigt biezs, slapjš sniegs. Lielas sniegpārslas virpuļoja gaisā, dzirkstīdamas dzelteno ielas laternu un automobiļu starmešu gaismā. Stabi, izstieptie afišu plakāti, koku zari, mašīnu jumti, gājēju kažokādas cepures viss bija kļuvis masīvāks un smagāks no saķepušās aukstās masas.

«Šķiet, izrāde jau sākusies,» nodomāja Lērners, pieturēdams Annu zem elkoņa uz slidenajām «Nacionālos» kāpnēm. Lērnera kabatā atradās biļetes uz Kremļa pili, uz Lielā teātra baletu «Romeo un Džuljeta». Taču pašlaik viņam prātā bija cita izrāde. Nevis rūpīgi sagatavotā un bīstamā «Rokenrols Kremļa dzīlēs», bet pastorālā un brīnišķīgā «Ziemas pasaka»…

Un patiesi, milzīgās sniegpārslas šķita mākslīgas, no vates izplūkātas. Tās piepildīja visu avanscēnu, kur divi delverīgi puikas apmētāja garāmejošās meitenes ar sniega pikām. Fonā spožajos sofitu staros vate ar baltu kontūru ieskāva prasmīgi izgatavoto sarkanās Kremļa sienas dekorāciju.

«Patiesībā visa mūsu dzīve ir izrāde,» drūmi pavīpsnāja Lērners, kurš pats desmitiem gadu bija nodarbojies ar loti naturālu izrāžu iestudēšanu. Un krieviem pat sniegs ir īpašs notikums. Tā nav reta dabas parādība kā Amerikā parasti sasaluši ūdens putekļi, kas krīt no debesīm un sagādā nepatikšanas. Nē, krievi padara sniegu par dzīvu būtni: «Sniegs nāk!» Šeit, Maskavā, tas tiešām nāk, svinīgi kāpj lejā pa debesu kāpnēm kā karalis sermuļādas mantijā, steigdams uzlikt savas dziedējošās rokas uz sirgstošo pavalstnieku galvām.

-   Tas tik ir! klusi izsaucās Anna, smaidīdama pret rūsgano laternu izgaismotajām debesīm. Skaisti. Kā Ziemassvētku atklātnītē!…

-   Uzskatīsim to par labu zīmi, atturīgi noteica Lērners. Viņam nepatika zīlēt nākotni.

Viņi gāja pa Manēžas laukumu, kas jau bija pārvērties pasakainā sniegotā dabas parkā, balsis skanēja dobji un noslēpumaini kā istabā, kuras sienas klāj biezi paklāji. Aizmugurē, gluži kā neredzamā aukliņā piesiets, līdzi vilkās necils vīrelis, kurš ne saīsināja, ne pagarināja distanci. Anna bija saspringta un pārlieku dzīvi stāstīja par vecāku mājām Kolorādo, par tēva mednieku namiņu kalnos, par pirmo Ziemassvētku brīvdienu rītu, kad, būdama jau studente, bija aizbraukusi ciemā pie saviem vecīšiem.

«Nervozē,» Lērners konstatēja un ciešāk saspieda meitenes augšdelmu.

-   Tur arī ir daudz sniega, viengad visas pārejas bija aizputinātas un es līdz februārim nosēdēju mājās, netiku uz Ņujorku. Tas ir mežonīgs apvidus, tur to uztver pavisam parasti. Bet te milzīga pilsēta… Un pēkšņi tāds sniegs. Dīvaini. Tas būtu tāpat, kā kad Manhetenā tieši no asfalta izaugtu klints.

-   Te arī ir mežonīgs apvidus, šajā ziņā par daudz nesapriecājies, Lērners sacīja.

-   Bet man patīk, brītiņu klusējusi, Anna atbildēja. Kad viss būs cauri, mēs kādas pāris dienas varētu te atpūsties…

Lērners palūkojās viņā un neko neteica. Tikpat labi varētu atpūsties tikko aplaupītā bankā.

Tu esi nosalusi? Viņš pieliecās, ar lupām pieskārās gludajam aukstajam vaigam. Pašķielējis viņš pamanīja, ka necilais vīrelis nevērīgi pārgāja ielas otrā pusē un apstājās autobusu pieturā. Toties no piebraukušas mašīnas izkāpa pārītis tumšās neuzkrītošās drēbēs un viņiem nopakaļ devās uz Kutafjas torni.

Ko lai saka, Lērneram neatlika nekas cits, kā domās dot viņiem savu svētību šāsdienas izrādē arī šiem cilvēkiem bija atvēlēta sava loma. Taču diez vai viņiem tā būs pa prātam.

Tuvojoties Krievijas galvaspilsētas sirdij, viņi nesteidzās vairākkārt apstājās un skūpstījās, neveikli pikojās, jūsmoja par skaistajiem Kremļa «piparkūku namiņa» skatiem.

«Cik mēs tomēr esam dažādi,» Lērners domāja. «Krieviem piparkūka ir veiksmes simbols, garda balva, bet rietumu cilvēkiem cietajā piparkūku mājiņā dzīvo ļauna pasaku ragana…» Viņš uzreiz saprata, ka arī nervozē. Kāds tur brīnums? Atšķirībā no dažiem citiem operācijas dalībniekiem viņam un Annai nav diplomātiskās imunitātes. Un šāsdienas izrāde viņiem visnotaļ var beigties ar reālu cietumu.

Tieši 18.30, kā jau viņš bija paredzējis, viņi atradās uz Kremļa pils kāpnēm, kur jau vairs nebija nekā no pasakas. Modernisma laikmeta gigantiska betona kaste. Pat sniegpārslas te ieguva stūrus un šķautnes. Starp citu, tieši tāpat izskatās Krievijas vēstniecība Vašingtonā. Arī Vašingtonas Kenedija centrs ir ļoti līdzīgs šai kastei. Turklāt, par spīti pirmajai galvā ienākušajai domai, krievi nav nokopējuši amerikāņu arhitektu garabērnu Maskavas kaste tika uzcelta desmit gadu agrāk. Bet Tautas sapulču nams Pekinā celts vēl agrāk, un, iespējams, tieši tas kalpojis par paraugu arhitektam Posohinam dīvaina vēstures ironija, ja ņem vērā, ka tagad ķīnieši kopē visu un visus kā satrakojies kserokss ar sabojātu izslēgšanas pogu.

Lērneram šī līdzība bija palīdzējusi visi operācijas dalībnieki bija izgājuši pamatīgu treniņu, neatstājot Vašingtonu. Vienīgi Zenītam un viņa sievai galvenajiem «Rokenrola» varoņiem nāksies savas lomas tēlot ekspromtā, bez mēģinājuma. Tiesa, viņi bija izstudējuši Diriģenta sastādītās īsās, taču ārkārtīgi ietilpīgās instrukcijas. Vismaz viņu uzdevums bija tās izstudēt.

Grānts Lērners paraudzījās pulkstenī. 18.32. Ja pagrieztos un ietu projām, tad nebūtu no kā baidīties un nedēļu vai divas Maskavā patiesi varētu brīnišķīgi atpūsties. Bet pēc tam aiziet pensijā un dzīvot savam priekam Havaju salās… Un Zenīts… Lai ķepurojas pats. Viņš iztēlojās, kādas šausmas pārdzīvo cilvēks, kurš saprot, ka glābjošais salmiņš ir pārtrūcis. Un ar kādām sajūtām viņš pēc izrādes iznāks uz šīm pašām kāpnēm. Uz šiem pašiem pakāpieniem…

18.34.

Gaiss ir svaigs un tīrs, šķiet, pat smaržo pēc skujām. Tas pilnīgi ir iespējams, te ir daudz egļu. Interesanti, vai tās tiek kaut kā mēslotas?

18.35.

Ilgāk vilcināties nedrīkst.

-   Nu, mazulīt, iesim?

-   Es jūtos kā maza meitenīte pirms Ziemassvētkiem, Anna sacīja, aplūkodama jautro, uzposušos cilvēku straumi, kas, apiedama viņus, plūda iekšā pa pils galveno ieeju. Novērotāju pāris apstājās uz apakšējiem pakāpieniem, izlikdamies kādu gaidām.

-   Tūlīt atvērsies viesistabas durvis un tur eglīte ar dāvanām!…

-   Eglīte tas ir jauki, taču negaidītas dāvanas man nepatīk, Lērners noburkšķēja.

Viņi iegāja marmora vestibilā, nokāpa pagrabstāvā un nodeva mēteļus garderobē. Tad izgāja foajē un pēc Maskavas publikas paraduma piegāja pie milzīga spoguļa, lai sakārtotu apģērbu un frizūru. Un pie viena pārliecinātos, vai «astes» ir savā vietā.

Novērotāji bija klāt; atbrīvojušies no virsdrēbēm, viņi izrādījās krietni vecāki, nekā bija šķitis sākumā. Tomēr gan kavalieris ne gluži jaunā tumžilā uzvalkā, gan dzīves apbružātā sieviete plandošā kleitā ar izšūtu krūšu daļu Anna ar savu smaidiņu uzreiz nokristīja viņus par Romeo un Džuljetu izskatījās saposušies, dāmai pat bija līdzi kurpes, un viņa pārāva kājas, tātad par objektu gājienu uz teātri bija zināms iepriekš. Neviens jau arī to nebija turējis sevišķā noslēpumā.

-    Tev ir tāds izskats, it kā tu tūlīt metīsies kādam virsū, Anna teica, nemitēdamās smaidīt. Stāsti man kaut ko, neklusē.

Lērners ar acīm sijāja pūli, kas plūda iekšā foajē. Viņš aizvien stiprāk nervozēja. Hondersai un Kovaļskim tagad jau vajadzēja būt šeit. Viņi ceļo lielas tūristu grupas sastāvā, bet visas grupas, lai izvairītos no negadījumiem, nogādā vajadzīgajā vietā trīsdesmit piecas, četrdesmit minūtes pirms izrādes sākuma, ne vēlāk. Bieži vien pat agrāk. Turklāt viņi ir vienīgais pāris, kam nevajadzētu būt personiskajiem novērotājiem. Ja tādi pēkšņi uzrastos, Lērneram tā būtu zīme, ka notikusi informācijas noplūde un operācija ir apdraudēta. Taču Hondersa un Kovaļskis vienkārši nebija ieradušies norādītajā laikā velna milti! Varbūt kaut kādu iemeslu pēc aizkavējusies visa grupa? Vai kaut kas atgadījies? Piemēram, autobuss apgāzies uz slidenā ceļa… Vai iekļuvis sastrēgumā. Vai… Var lauzīt galvu, izvirzīt dažādus minējumus, bet jēgas no tā nebija nekādas.

Viņu nebija. Ne jau Mērija Bintlija, ievērojiet, ne jau Bintlija, kura iemanījās nokavēt visu un visur, kavēja paši organizētākie Iza un Roberts…

-   Ko tu gribētu dzirdēt, dārgā? Lērners jautāja visdižciltīgākajā tonī.

-   Nu… Tu taču mums esi visādas klasikas eksperts. Pastāsti man par šo baletu. Iedomājies, ka esmu parasta lauku meiča, nokāpusi no Kolorādo kalniem.

-   Tu neizskaties pēc lauku meičas. Tev ir pārāk maiga āda uz rokām un kājām.

-   Neflirtē. Patlaban nav īstais laiks komplimentiem.

-   Labi. Kurā pusē tu esi Monteki vai Kapuleti?

-   Kas ir Romeo?

-   Monteki.

-   Tad es esmu Kapuleti pusē.

Šajā brīdī Lērners ieraudzīja Zenītu. Nē, vispirms viņa sievu. Tā vai citādi, bet Migunovi uzreiz piesaistīja sev uzmanību Svetlanas vāverādas manto ar meistariski no kažokādas gabaliņiem sašūtu putna zīmējumu, briežādas zābaciņi apelsīnu krāsā, mirdzoši kastaņbrūni mati zem rudas, uz vienu sānu nobīdītas vāverādas beretes… un kā papildinājums ārkārtīgi elegants Migunova marengo krāsas mētelis, melnbalta šalle, satriecoša melna «kapteiņa» fasona cepure un pilienveida brilles ar «hameleonu» stikliem. Tērpi balansēja uz robežas starp Kristiāna Diora izsmalcināto niansētību un tirgoņu Demidovu bramanīgo stilu, vienīgi Svetlanas vēsais skaistums un Sergeja dižciltīgā nevērība noturēja viņus uz šīs robežas. Taču tāda bija Diriģenta iecere. Lērners pasmaidīja. Instrukcija ievērota precīzi neievērot šo pāri nebija iespējams. Viņi izgāja cauri pūlim viegli un dabiski kā

ķemme mēdz slīdēt cauri mitriem matiem. Daudzi vīrieši

t

un sievietes pagriezās un acīm pavadīja šo pāri.

Dažus metrus no Zenītiem, pat netēlojot konspirāciju, viņiem pa pēdām sekoja divi vīrieši viens druknāks un plecīgāks, otrs sīkāks. Lērners, daudz neprātojot, piešķīra viņiem iesaukas Speķis un Spināts.

Migunovi devās uz kāpnēm, kas veda lejup uz garderobi. Grānts un Anna nostājās uz eskalatora un uzbrauca otrajā stāvā, lai varētu vērot foajē no augšas.

-   Pie ieejas, Anna klusi brīdināja.

Patiešām. Mērija Bintlija un Fils Monrouzs. Mērija nenokavēja droši vien tas viņai bija prasījis neiedomājamas pūles. Melns mētelis līdz papēžiem, vienkārša melna samta cepurīte. Filam galvā Maskavas džentlmeņu vidū tik iecienītā naģene, ap kaklu «Missoni» šalle gareniskām dažādu toņu brūnas krāsas svītrām. Nav slikti, ja ņem vērā, ka līdz šim Monrouza mīļākais apģērbs bija brezenta džinsas un ādas jaka.

Arī šis pāris devās uz garderobi. Viņu vecākais novērotājs neliela auguma vīrs ondatras cepurē pagrozījās pie spoguļa un devās pakaļ. Protams, pēc brīža viņš būs noņēmis cepuri un novilcis mēteli, bet Lērneram viņš tā arī paliks Grauzējs. Otrs novērotājs jauneklīgi tievs ar nervozu seju protams, būs Puika.

-   Apbrīnojami, kā viņiem patīk pucēties.

Anna domīgi raudzījās lejup, atbalstījusi elkoņus pret margām.

-   Es domāju krievus. Uz ielas viņi visi ir tādi kā vienādi, kā kroņa mēbeles pārvalkos. Bet atnāk šurp, novelk savus briesmīgi dārgos kažokus un rodas iespaids, ka tu būtu ieradies Anglijas karalienei pat godu rīkotā ballē. Vieni vienīgi Iloencollerni, Stjūarti un Burboni. Patiešām pasaka… Paklau, es skatos uz to daiļavu zaļajā tērpā kā tev šķiet, vai tie grabuļi uz kakla un ausīs ir īsti?

Lērners negribīgi pagrieza galvu uz to pusi.

-   Jā, viņš īsi atbildēja. Pie viņiem to sauc par «bagātu iekšējo pasauli».

Redzeslokā atkal parādījās Migunovi. Sergejs tumšā, gandrīz melnā uzvalkā, ko tikko manāmi caurvij tievs, pelēks diedziņš. Balts krekls, spilgti sarkana kaklasaite. Svetlanai mugurā īsa sudraboti melna kleita un tonī ieturēta bezroku jaciņa. Ap kaklu zelta kaklarota ar dārgakmeņiem, kas pasvītro nevainojamo kakla līniju. Plecā gracioza somiņa garā siksniņā. Tai ir rāvējslēdzējs un vēl pāri pārlikta ādas mēlīte, kuru var aizslēgt ar mazu atslēdziņu, kas turpat karājas. Ja var ticēt Maskavas bohēmas skaidrojumiem, somiņa raksturo savu īpašnieci kā ārkārtīgi tikumīgu un nepieejamu dāmu. Taču Lērners šīs pazīmes nezināja.

«Apbrīnojama sieviete,» Grānts nodomāja. «Viņā ir sava rozīnīte… Viņas dēļ Zenīts varēja pārdoties kaut CIP, kaut pašam velnam!» Tā, protams, ir vājība, taču šādas vājības tūkstošiem gadu veiksmīgi izmanto gan velns, gan visi pasaules izlūkdienesti… Bet operācijas izgāšanās gadījumā jau pēc dažām stundām Zenīta laulātā draudzene ar savu glezno kaklu un visu pārējo var atrasties Lefortovas cietuma tumšajā kamerā. Vai varbūt viņas kaklarotā ir slēptuve ar ciānkālija devu? Dažus soļus aiz Migunoviem nesteidzīgi virzījās viņu maiņa. Monrouzs bija ģērbies zilā bleizerī ar zelta pogām, kas itin nemaz nepiestāvēja melnajām laka kurpēm un melnajām biksēm ar vieglu pelēku svītriņu. Baltā krekla atpogātā apkaklīte papildināja nekārtīgo izskatu, piešķirot viņam neglābjama nevīžas veidolu. Bintlija atšķirībā no Svetlanas Migunovas bija ģērbusies ļoti atturīgi gara, sudrabaini melna zīda kleita un melna jaciņa. Koķeto melna samta cepurīti viņa bija paturējusi galvā, kas piešķīra viņas izskatam zināmu pikantumu. Speciāli pārkrāsotie tumšie kastaņkrāsas mati pakausī bija saņemti «gliemezītī», atklājot balto, marmoram līdzīgo kaklu.

Trūka vēl viena pāra. Bet tur jau viņi bija!

Nu tad beidzot… Lērners atviegloti novilka.

Foajē iegāzās liela grupa klaigājošu amerikāņu. Lai gan viņu vidējais vecums pārsniedza piecdesmit gadu, viņi bija spilgtās pusaudžiem raksturīgu krāsu dūnu jakās un šallēs, vieglprātīgās džinsās, muļķīgās naģenēs un Čerkizovas tirgū nopirktās eksotiskās ausainēs. Lērneram nemaz nebija jādzird viņi sarunājamies, lai noprastu, ka viņa priekšā stāv dārgie tautieši.

Izu un Robertu viņš pamanīja uzreiz viņi bija ģērbušies atturīgāk, pēc eiropiešu modes, turklāt sieviete izskatījās ļoti bāla viņa acīm redzami bija nevesela. Kad Iza atģērbās, viņa palika melnā vakarkleitā, kas atkailināja plecus un muguru. Rokā viņa nesa plastikas maisiņu ar uzrakstu «Viesnīca Kosmoss». Robertam mugurā bija korekts tumšs uzvalks ar tikko manāmu pelēku svītriņu tieši tāds pats kā Migunovam un no tāda paša auduma kā Monrouza bikses. Arī viņam rokā bija maisiņš no butika «Armani».

Protams, grūti iedomāties Vīnes operas, Garnjē operas Parīzē vai Londonas Koventgārdena apmeklētājus ar piebāztiem iepirkumu maisiem. Taču Maskavas steigpilnais dzīvesveids un maskaviešu aušīgais stils šādas vaļības visnotaļ pieļāva, bet Krievijas galvaspilsētas viesi to izmantoja un ātri pārņēma sliktos ieradumus.

«Izskatās, ka viss būtu gatavs. Ar dievpalīgu!» Lērners piesardzīgi atskatījās. Romeo un Džuljeta pie blakus kolonnas ar pārspīlētu uzmanību pētīja programmu. Tajā brīdī foajē apgaismojošās milzīgās lustras augšējās sekcijas sāka pamazām dzist, delikāti mudinādamas publiku ieņemt vietas zālē.

Mums laiks iet. Nāc. Lērners paņēma Annu aiz vēsās rokas un veda uz kāpnēm.

Skatītāju zāles parterā krēsli bija sagrupēti sešpadsmit nelielās sekcijās. Astoņas centrālās veidoja zāles vidu un pa četrām kreiso un labo pusi. Lērners un Anna ieņēma vietas centrālās sekcijas divpadsmitajā rindā. Grānts paskatījās apkārt.

Aiz muguras septiņpadsmitajā rindā sēdēja Migunovi. Sergejs kaut ko čukstēja sievai ausī, viņa modernās Guči brilles noslēpumaini spīdēja. Žilbinošā skaistule Svetlana klausījās, pieliekusi galvu, taču neko neatbildēja. Labajā pusē pāri celiņam piecpadsmitajā rindā bija novietojušies Fils Monrouzs un Mērija Bintlija. Mērija, atliekusi galvu un pieturēdama cepurīti, mazliet pagriezusies teātra binoklī apskatīja amfiteātra labo pusi. Fils sēdēja, izlaidies bezmaz vai guļus, un, sakrustojis plaukstas sejai priekšā, koncentrējies grieza īkšķus vienu ap otru tādā pozā viņš droši vien mājās vēro televīzijā savu iemīļoto beisbolu. Izskatās, ka viņam ļoti pietrūkst skārdenes ar alu rokā.

No orķestra bedres plūda izkliedēts skaņu jūklis krūtis mīksti skāra zemie fagoti un tūbas, traucoties augšup pa arpēdžiju kāpnēm, murmuļoja klarnetes, brīdinoši ieķērcās obojas. Mūziķi iesildīja instrumentus, čaukstināja partitūras un gaidīja ierodamies diriģentu un paceļamies priekškaru.

«Rokenrola» dalībnieki atradās tādā pašā saspringtu gaidu stāvoklī. Tiesa, viņu Diriģents bija tepat.

Fils Monrouzs, bez šaubām, bija vara pūšamais instruments, kaut kas līdzīgs trombonam. Trombonisti operas orķestrī savā ziņā ir kā automehāniķi vēstniecībā piens un asinis, aizvien čupojas «kamčatkā», nekad nespēlē galveno partiju un lieki nerēgojas acīs, klusītēm pasmejas par pārējiem «humanitārajiem».

Mērija Bintlija arī varš, metāls. Tā pastāvēt uz savām tiesībām nokavēt vienmēr un visur var vienīgi ļoti spēcīgs un tajā pašā laikā poētisks instruments. Mežrags? Varbūt arī. Mednieku radziņš, kas nomaldījies trijās priedēs.

Roberts un Izabella ir no koka pūšaminstrumentu sekcijas, kas lepojas ar savu disciplinētību. Roberts varens un mīksts kontrafagots, Iza klarnete, vijīga un kustīga, lai gan tāda, kādu Lērners viņu ieraudzīja šodien, viņa vairāk atgādināja klibojošu oboju.

Nu, Zenīts ar sievu tās ir vijoles, tur nav nekādu šaubu. Turklāt pirmās vijoles. No viņu spēles šodien ir atkarīgs burtiski viss.

-   Iza un Roberts atkal kavējas, Lērners sacīja, pētīdams trokšņaino amerikāņu kompāniju, kas patlaban nāca iekšā zālē.

-    Viss būs labi. Neuztraucies. Anna apklāja viņa plaukstu ar savu mazo rociņu.

Anna. Maiga. Precīza. Kā… Nē, pietiek. Lērneram bija apnicis vilkt paralēles. Lai CIP vadība runā ko grib par viņa tieksmi uz kombinēšanu, spēli un klasisko mūziku, taču šādos brīžos Lērneram gribas tikai vienu lai operācija izdotos par katru cenu. Bez visiem smalkumiem un izpušķojumiem, bez klibajām obojām un nomaldījušamies mežragiem. Lai skan kaut vienas vienīgas bungas, skan un skan, un, tām skanot, vajadzīgie cilvēki būtu vajadzīgajās vietās. Un viss.

Troksnis zālē noklusa, atskanēja aplausi parādījās diriģents. Gaisma zālē sāka pamazām dzist.

Kopā ar pēdējiem skatītājiem zālē ienāca Roberts un Iza. Viņi ieņēma savas vietas centrālā sektora priekšējā daļā astotajā rindā.

Lērners atviegloti uzelpoja visa grupa bija vietās. Tā bija izkliedēta simtiem skatītāju vidū, tāpēc nekrita acīs ne līdzīgie audumi, fasoni un apģērbu piegriezumi, ne komplekciju, kājas izmēru un desmitiem citu detaļu atbilstība. Nepazīstamu cilvēku pūlī reti var atšķirt pēc ārējā izskata, biežāk pēc uzkrītošām pazīmēm, apģērba sastāvdaļām, uzmanību piesaistošiem aksesuāriem. Četras burvīgas sievietes un četri vīrieši dažādās partera vietās nebija līdzīgi cits citam. Taču Diriģents visu bija izdomājis ja pirmās vijoles vietu ieņems mežrags, tad tas nemaz tik ātri nebūs pamanāms.

…Orķestris nospēlēja uvertīru. Priekškars atvērās. Veronas rīta kartona dekorāciju vidū mājās no uzdzīves dejas solī atgriežas Romeo un Merkucio un sastop dejojošo Tibaldu ar draugiem…

Lērners skatījās izklaidīgi, domādams par vēl vienu spēlētāju savā orķestrī. Viņš to netika instruējis un nekad pat nebija redzējis tāpat kā, starp citu, arī pārējie operācijas dalībnieki. Taču, ja viņš neparādīsies, «Rokenrols» nojuks, un viņi, noskatījušies izrādi, vienkārši izklīdīs pa savām viesnīcām.

Bet šim nezināmajam ceļš ir krietni vien ērkšķaināks nekā visiem pārējiem. Šajā brīdī, kad Veronas hercogs nostājas starp divām zobenus izvilkušām kompānijām, bet zālē visi ērti sēž mīkstos krēslos, ieelpo dārgu smaržu aromātu un bauda izrādi, viņš tuvojas Kremļa pilij dziļi zem zemes dubļos un kanalizācijas notekūdeņu smirdoņā. Un no viņa ir atkarīgs ļoti, ļoti daudz kas. Ja ne pilnīgi viss.

* * *

Vilciena sastāvs bija veicis pusi attāluma starp stacijām «Kurskaja» un «Revolūcijas laukums», nelielā leņķī nobraukdams dziļāk Maskavas dzīlēs. Starmešu gaisma, līdz šim brīdim ierasti slīdēdama pār sliedēm un robaino tuneļa zarnu, pēkšņi tālu priekšā apspīdēja ko neparastu. Ko tādu, kā tur savu mūžu nebija bijis. Kaut kādu ēnu un īsu kā dūriens dubultu zibsni. Kā kaķa acis naktī uz šosejas. Alimovs nolamājās un maķenīt samazināja ātrumu.

Viņš divpadsmit gadu dzenāja sastāvu pa Arbata-Pokrovas līniju. Labā roka uz sviras, kreisā uz kontroles, septiņi veci vagoni «ezīši» paklausīgi ripo pakaļ, līdz pēdējam piebāzti pasažieriem. Diena vai nakts mašīnistam viens pīpis, zem zemes mēness nelec un saule nenoriet. Sākumā likās grūti. Viena pati «Sčolkovskaja» jau ir ko vērts gatavā ellīte, cilvēku jūklis. Bet, gadiem ejot, kļuva aizvien grūtāk, tā ka vecos laikus Alimovs piemin ar labu vārdu. Turpretī tagadējos nevar ciest. Tagad valda visatļautība. Pirms dažām dienām divi pārdzērušies jefiņi posmā starp stacijām «Cehovskaja» un «Boroviekaja» bija atmūķējuši mašīnista kabīni pēdējā vagonā, ierāpušies iekšā un šākuši grozīt kontrolieri. Ja automātika nebūtu nākusi talkā, vilciena sastāvs kā likts būtu noskrējis no sliedēm. Bet tā taču ir Serpuhovas līnija, tur jebkurā diennakts laikā ir tāda burzma, kāda Arbata līnijā ne sapņos nerādās… Un tas ir tikai viens gadījums no desmitiem un pat simtiem lielāku un mazāku, kuri te notiek katru mēnesi.

Tā ka Alimovs gandrīz nešaubījās šādā zibsnī tukšā posmā slēpjas kārtējā neģēlība. Viņš saspringa un nedaudz samazināja ātrumu.

Un skaidri saskatīja no tuneļa ventilācijas nišas izbīdījušos mazu, tumšu figūriņu… Bērns?! Nevar būt! Kā viņš te nokļuvis? Vai tiešām apmaldījies?

Spalgs, gari stiepts signāls izskanēja tuneļa noslēgtajā telpā. Ua-aaa-a! Dažkārt bērni parādās uz sliedēm virszemes posmos, lai noliktu uz sliedēm naglu, monētu vai petardi un paskatītos, kas no tā iznāks. Taču pazemē viņi vēl nekad netika ieklīduši… Signāls piepildīja visu pazemes telpu, piedevām Alimovs ieslēdza arī prožektoru, taču figūriņa nesteidza bēgt no rēcošā un apžilbinošā monstra, kas satricināja garās sliežu cilpas un dzina sev pa priekšu blīvu gaisa vilni.

Tajā visā bija kaut kas pretdabisks, Alimovam mugura kļuva slapja. Sasvīdusī roka iekrampējās ārkārtas bremzes svirā, taču figūra aši uzrāpās pa sienu līdz pašiem griestiem un palika karājamies, šūpodamās no vienas puses uz otru. Un mašīnists pēkšņi saprata, ka būtne, kurai viņš tuvojas ar ātrumu četrdesmit kilometru stundā, nav bērns un, visticamāk, arī cilvēks ne. Vispār nav zināms, kas.

Ua-aaa-a-a!

Vilciens aiztrauca garām, tik tikko neaizķerdams resnajos elektrības kabeļos šūpojošos ķermeni. Alimovs paguva saskatīt nikni atņirgtu purnu, kas uz ilgu laiku laupīs viņam miegu un ēstgribu, kā arī garas, spēcīgas ķetnas, līdzīgas dievlūdzēja priekšējām ekstremitātēm, un biezu savēlušos apspalvojumu. Vēlāk depo stāstīdams vīriem par šo tikšanos, viņš pat īsti nevarēs pastāstīt, ko bija redzējis.

«It kā būtu sakrustots pērtiķis ar kukaini, kaut kas uz to modi… Un purns tāds… kā būtu aizpagājušajā gadsimtā apbedīts, bet tagad atracies un izlīdis laukā… Likās vēl mazdrusciņ, un tas radījums cauri priekšējam stiklam ielidos pie manis kabīnē…»

Alimovs bezmaz vai paskrēja garām Revolūcijas laukumam, nobremzēja pēdējā brīdī. Atjēdzās jau elektriskās gaismas pielietajā stacijā pats zem formas krekla cauri slapjš, rokas trīc. Pirmo reizi viņš izjuta prieku un atvieglojumu no spilgtās gaismas un cilvēku drūzmas uz perona. Taču uzreiz atcerējās, ka tūdaļ atkal būs jāienirst tumšajā betona zarnā un… tik tikko neaizmuka uz

virszemi, pametot sastāvu likteņa varā.

* * *

Mačo nebija kur bēgt, un viņš arī negrasījās to darīt. Kopš kāda brīža, visticamāk, kopš tā paša, kad navigators paziņoja, ka viņš ir šķērsojis Jauzu, Mačo juta kāda klātbūtni. Ne līdzās, tumsā un pat ne nākamajā ziemeļu atzrojumā, kur viņam, starp citu, būs jānogriežas, lai nešķērsotu atkal jaunu Jauzas līkumu un pie viena apietu Maskavas upes gultni, bet gan kaut kur tālu priekšā. Kur viņam bija radusies tāda pārliecība, Mačo pats skaidri nezināja. Infrasarkanajām brillēm, gāzu analizatoram, navigatoram, ierīcei dobumu mērīšanai un visiem citiem zinātniski tehniskās domas viltīgajiem sasniegumiem te nebija nekādas nozīmes. Un nejau uz tiem viņš galvenokārt bija radis paļauties.

Lūk, tikko jūtama kodīgas smirdoņas dvaka, kas burtiski izēdas cauri respiratoram un pārmāc pazemē valdošo «buķeti». Vārgā gaisa plūsma nes to Mačo pretī no ziemeļrietumu puses atzarojumiem.

Lūk, viņam virsū auļiem metas aptrakušu žurku saime, nebaidīdamās ne no viņa smagajiem zābakiem, ne soļu trokšņa. Jau ceturtā pēdējo piecpadsmit minūšu laikā. Un visas tās skrien vienā virzienā. Pareizāk būtu teikt no viena virziena.

Vairākkārt Mačo dzirdēja tālu skaņu, kas atgādināja bērna raudas.

Vairākkārt viņš vienkārši apstājās un stāvēja kādu brīdi, cenzdamies saprast, kāds konkrēts iemesls liek viņa zemapziņai tik uzstājīgi signalizēt par briesmām.

Un tad virzījās tālāk.

Neizmantojot lukturi, bet iztiekot vienīgi ar infrasarkano apgaismojumu, viņš veiksmīgi tika garām Jauzas cilpām, gandrīz kilometru nogāja pa veco ķieģeļu kolektoru un izgāja divus metrus augstā kanālā, augšpus potītēm pieblīvētā ar mēsliem un aukstām gļotām, pa kuru viņam jāšķērso Zemes valnis un jānokļūst Dārzu loka iekšpusē. Sajā posmā beidzās maršruta «pastaigas» daļa un sākās vissarežģītākais iecirknis.

Mačo uztaisīja pauzi, ieslēdza «megalaitu» un paskatījās visriņķī. Apkārtne bija kļuvusi skaidrāka un ierastāka. Kaut kur čaloja augsta pārgāzē, kurai viņam vēl jātiek pāri. Spilgtā gaisma izrāva no tumsas brūnās, mitrās žurku muguras kopš kāda laika tās virzījās Mačo pretī jau nepārtrauktā straumē. Grauzēji izmisīgi strādāja ar ķepām un slēja augšup smailos purniņus, attapīgākie skrēja pa citu mugurām, steigdamies glābties no neredzamām briesmām… un tas viss tika darīts bez nevienas skaņas, bez neviena pīkstiena tikai bieža, kā lietutiņš, aukstās žurgas šļakstoņa un tāla pārgāzēs akas čala…

Mačo pamanīja dažus peldošus brūnus ķermeņus ar norautu galvu. Viena bezgalvaina žurka vēl raustīja ķepu, itin kā izsizdama dziestošu ritmu.

Tas tik ir numurs, Mačo nodomāja. Viņš pavadīja līķi acīm un pavērsa lukturi pa labi.

Žurku vairs nebija. Nevienas. Straume pēkšņi bija izsīkusi, kā ar nazi nogriezta. Toties uznāca briesmīga smirdoņa, no kuras pie visa pieradušajam Mačo aizžņaudzās rīkle. Slapjās žurku ādas fekāliju straumē tagad varētu šķist kā ziedošs augļu dārzs.

Mačo pagriezās ar seju pret straumi. Neatraudams skatienu no izgaismotā tuneļa iecirkņa, viņš pārtvēra lukturi kreisajā rokā, salūkoja pistoli un devās uz priekšu.

Viņš paguva paspert tikai pāris soļu, kad briesmas materializējās.

Vispirms žurga saviļņojās, izgrūzdama augšup kaut ko smerčam līdzīgu, kas traucās tieši virsū Mačo. Tuneļa dziļumā icgailējās spožas zvēra acis, un nākamajā sekundē gaismas konusu lēcienā šķērsoja liels spalvains

ķermenis.

>

Slāpēts šāviens noskanēja it kā pats no sevis instinkts reaģēja ātrāk par prātu. Nosvilpa rikošets, izšķildams dzirksteli no kanāla betona sienas.

īsajā acumirklī, kamēr gailēja dzirkstele, Mačo paguva saņemt neprātīgu grūdienu krūtīs, kas ne tikai apgāza, bet burtiski iespieda viņu smirdīgajā žurgā. Lukturis izkrita no rokas, aprakstīja īsu loku un, saceldams šļakatas, iekrita kanalizācijas straumē, bezjēdzīgi ieurbdams spožo staru netīrajos, robainajos griestos.

No augšas, neļaujot piecelties, tūdaļ uzgāzās, uzzvēlās ar smagumu un smirdoņu kaut kas bezformīgs, spēcīgs, satracināts. Ja tas prastu nogalināt, Mačo acumirklī būtu gals klāt. Taču radījumam, par laimi, šādu prasmju nebija. Tas spieda viņu mīksti atsperīgajos mēslos, haotiski zvetēja ar ekstremitātēm, ķērās kombinezonā, nikni raustīja blīvo audumu, spiedza dažādās toņkārtās, pūlēdamies sagrābt aiz rīkles. Mačo, cik spēdams, pievilka zodu pie krūtīm, ar kreiso roku atspiedās pret kaut ko karstu kā tikko padzisušu ar visām spalvām izvārītu gaļas gabalu, cenzdamies atraut to no sevis. Vienlaikus izlieca labo roku un, iebakstījis ar klusinātāju svešo saspringto muskuļu pinumā, divreiz izšāva. Puh! Puh! Noslēgtajā telpā noplīkšķēja skaļāk nekā parasti.

Un tūlīt atskanēja satrakota zvēra kliedziens. A-a-aij-a-a-a! Tvēriens brīnumainā kārtā neatslāba, drīzāk otrādi milzīgās ķetnas aiztaustījās līdz kaklam, sažmiedza cieto apkakli, nokrakšķēja skrimšļi, acu priekšā sagriezās krāsaini apļi. Mačo šāva vēl vienu reizi, otru trešo, tukšodams astoņpadsmit lādiņu magazīnu, līdz kamēr pārcirta kādu spēka trosi, kas turēja saspringtus visus uzbrucēja muskuļus. Viņam uzgāzies ķermenis sašļuka, atslāba un it kā kļuva pat vieglāks. Mačo pretīgumā nosvieda to nost.

Pēc tam viņš kādu bridi gulēja, sakopodams spēkus. Stingri piebāztā mugursoma turēja viņa galvu virs straumes. Dažus metrus tālāk bija dzirdamas neskaidras skaņas, un Mačo piecēlās. Pacēla un nopurināja savu «megalaitu», paspīdināja uz skaņas pusi. «Kaut kas» bija vēl dzīvs un paguvis aizrāpot augšup pa straumi, tas atgādināja vārgi kustošos lupatu kaudzi. Mačo piegāja tuvāk.

«Pērtiķis,» viņš nodomāja vienaldzībā, par kuru pašam bija brīnums, it kā savu klejojumu laikā pa Maskavas kanalizāciju viņš to vien būtu darījis, kā ticies ar eksotiskiem faunas pārstāvjiem.

Taču, kad radījums lēnām pavērsa pret viņu savu pretīgo, pie krūtīm pieaugušo purnu, Mačo bija spiests atzīt, ka ir kļūdījies. Tas nebija pērtiķis. Tas bija daudz bīstamāks zvērs. Viņā bija ieurbušās ne mazāk par piecām lodēm, bet tas aizvien vēl turējās pie dzīvības. Un skatiens… Tas atgādināja cilvēka skatienu!

Mačo sapurināja galvu. Tagad nebija īstais laiks jautājumiem «kāpēc» un «kā tas iespējams». Viņš neguļ, nemurgo, viņš pilda uzdevumu, bet, ja tomēr guļ, tad papūlēsies atbildēt uz tiem, kad pamodīsies.

Cauri asiņainās vilnas pinkām vīdēja kaila un atbaidoši balta miesa kā gigantisks kāpurs. Un bija saklausāma klusa purpināšana, kurā Mačo palaikam izšķīra kā pa miglu pazīstamus skaņu savienojumus.

«Slovēņu, vai?» viņš izklaidīgi nodomāja. «Bulgāru?» Radījums atkal iekaucās, taču Mačo pārkāpa tam pāri un devās tālāk. Viņu neinteresēja ne šās dīvainās būtnes izcelsme, ne tas tālākais liktenis.

Viņam bija savs darbs un savs mērķis. Viņš gāja uz mājām un bija gatavs šajā ceļā izturēt vēl daudz līdzīgu pārbaudījumu. Tāpēc ka tālu p'rom no tumšās, smirdīgās un bīstamās Maskavas pazemes, citā puslodē, saulainajā Daitonbīčā viņu gaidīja mīļotā sieva, burvīga un uzticīga. Un Mačo gāja pie viņas, veikdams varoņdarbus kā Odisejs ceļā pie savas Pēnelopes.

Trīspadsmitā nodaļa aligatoru dzĪres

Daitonbīča, ASV

-   Kas jums, kundze?

Oksana klusēdama pasniedza pa lodziņu recepti. Antibiotikas, vitamīni, svecītes. Viņai šķita, ka aptiekāre nicīgi saviebās.

-    Medicīniskā apdrošināšana šos preparātus neapmaksā, viņa sacīja, aplūkodama Oksanu pāri vecmodīgajām brillēm. Jums būs jāsamaksā divsimt piecdesmit seši dolāri un četrpadsmit centi.

Sasodīts, tā bija gandrīz visa viņas nauda!

-  Jā, protams, es samaksāšu, Oksana nomurmināja, domās kastrēdama nolādēto Migelu.

Rindodama uz letes spīdīgās kastītes, aptiekāre nosodoši saknieba lūpas. Arī uz ielas Ošana juta nosodošus skatienus. Viņa soļoja, ierāvusi galvu plecos. Daitonbīčas centrālā daļa, jau tāpat histēriski trokšņaina, tagad, šķiet, izverda raibas putas. Kafejnīcu galdiņi zem nojumēm bija spilgtu jauniešu pilni, kuri visu zināja par meiteni, kas gāja pa dzīvībā kūsājošo ielu. Viņi saskatījās, sačukstējās un smējās viņai nopakaļ.

Belvjū avēnijā bija pamatīgs sastrēgums. Dārgā sudrabainā kabrioletā pilnā kaklā brēca ar šokolādi noķēpājies mazulis, bet jauna māmiņa, sēdēdama pie stūres, pūlējās ar salveti notīrīt viņa seju. Mazulis neļāvās, nikni dauzīja viņa roku, meta pa gaisu salvetes un ķērca cik spēka. Māmiņa reaģēja apbrīnojami mierīgi, pat smaidīja un galu galā pārtrauca savus pūliņus. Mazulis uz vietas mitējās.

Oksana nezin kāpēc jutās sarūgtināta. Viņai gribējās, lai puika kliedz, lai māte viņu dauza, lamādama pēdējiem vārdiem, un lai visi rāda uz viņiem ar pirkstiem, sacīdami: kāda viņa draņķe! Gatavā palaistuve, ne māte!… Tad visi nosodoši raudzītos uz nolaidīgo māti, nevis uz Oksanu. Un pilsētā tad būtu vismaz divas palaistuves, nevis viena. Viņai droši vien kļūtu vieglāk. Mazākais, viņa zinātu, ka vēl kādam Daitonbīčā klājas tikpat štruntīgi kā

viņai.

>

Bet nē. Viņiem ir labi. Vini braukā savos kabrioletos, steidzas uz saviem supermārketiem, bet pēc tam dodas uz savu stulbo «Interneišnal spīdvei», kur kauc motori, viņi izved no dokiem savas jahtas, lai līcī sagaidītu saulrietu, sēž restorānos un kafejnīcās, ēd un dzer, flirtē, dejo salsu… un visi izskatās tik idiotiski laimīgi, ka gribot negribot sāc domāt kur gan ir tas miljons nelaimīgo amerikāņu, kuri sirgst ar hlamidiozi? Vai viņi dzīvo citā štatā? Vai varbūt ir jau miruši?

Viņi vienkārši uzšķauda tai hlamidiozei, lūk, kur tas suns aprakts. Viņu dzīve tās dēļ nesagrūst. Izārstējas un dodas tālāk. Turpretī viņas dzīve jā, tā grūst kopā. Surens nepiedos viņai šo «dāvanu»!

Viņa pēkšņi atcerējās ādas dīvānu Surena Tihodonskas birojā milzīgu apmēru itāliešu ādas dīvāns, kam droši vien iztērēts vesels ganāmpulks elites šķirnes govju… un neliels, centimetrus divus trīs garš iegriezums dīvāna atzveltnē. Pirmo reizi te ierodoties, Oksanu bija satriekusi nevērīgā greznība visapkārt, vēriens, svešādais aromāts, kas piemita dārgajām un kvalitatīvajām lietām, kuru vidū uzturējās viens no bagātākajiem un varenākajiem cilvēkiem pilsētā. Pat ziloņa kājas izskatā veidotais papīrgrozs ar faksu galiem, saņurcītām salvetēm un dažnedažādiem melnrakstiem šķita viņai kā augstākās jēgas piepildījums.

Bet jēga bija šāda būt par Surena lietu, lai tas būtu kaut papīrgrozs, nozīmēja iegūt vienreizīguma sertifikātu… Iegriezums dīvānā bija radies mazliet vēlāk, kad Oksana jau bija paguvusi kļūt par Surena lietu. Iekarsusi mīlas rotaļu laikā, viņa bija nogrūdusi zemē dīvāna spilvenus un saplēsusi tur nolikto vīna glāzi, turklāt tik neveiksmīgi, ka šķemba pāršķēla biezo ādu līdz pat porolonam. Surens bija teicis: «Sīkums, nesatraucies.» Bet nākamajā dienā šā dīvāna vairs nebija, tā vietā stāvēja jauns, tikpat milzīgs un lepns, un arī, protams, itāliešu.

-   Kur palika iepriekšējais? Oksana apjautājās.

-   Izsviedu laukā, Surens atbildēja. Šorīt puiši aizveda uz izgāztuvi. Bet varbūt uz savām mājām tas uz mani neattiecas.

-   Kā tā? Kāpēc? viņa nesaprata.

-   Tas bija sabojāts. Un man vairs nepatika.

Viņai pēkšņi pielēca.

-    Tā iegriezuma dēļ?!… Bet… Tas taču bija pavisam niecīgs!…

Viņa bija gatava vai zemē ielīst. Viņas vecākiem, lai nopirktu tādu mēbeli, vajadzētu ieķīlāt dzīvokli.

-   Varēja taču salīmēt! Tas bija pavisam nemanāms pagrieztu spilvenu otrādi, un viss, nekas nebūtu redzams!

Surens pasmīkņāja.

-   Kam nebūtu redzams? Es taču zinu, ka spilvens ir sagriezts! Līmē vai griez otrādi nekas vairs nav maināms.

-   Var neko nemainīt, bet vienkārši uzskatīt, ka nekāda griezuma nav!

-   Nē, Surens atbildēja. Es esmu nopietns, cienījams cilvēks, Bārbij. Un man ir darīšana ar nopietnām lietām. Bez viltojumiem. Ja man birojā stāv dīvāns, tas nozīmē, ka tas ir labs dīvāns, bez vissīkākā defekta, pat ja šis defekts nekrīt acīs. Ja man ir mašīna, tas nozīmē, ka tā ir laba mašīna, kura iekabinās jebkuram citam autiņam…

Te viņš pasmaidīja, pienāca viņai tuvu klāt un saņēma viņas seju savā plaukstās. No viņa vēdīja dārga odekolona aromāts.

-   Bet, ja man ir meitene, tas nozīmē, ka viņa ir visskaistākā meitene pasaulē. Tā esi tu, Bārbij. Tu esi pati labākā, pati tīrākā, pati gudrākā, tu esi princese.

Varbūt viņam vajadzēja izteikties kā citādi un nenostatīt vienā rindā dīvānu, mašīnu un meiteni, kura bija radusi uzskatīt sevi par īpašu neordināru un izcilu personību. Taču Oksanai šāds salīdzinājums negaidīti glaimoja un pat šķita uzbudinošs. Viņi toreiz bija brīnišķīgi iesvētījuši dīvānu. «Iztikām bez griezumiem», viņa smiedamās bija konstatējusi, bet vēlāk, jau ģērbdamās, Oksana neizturēja un koķeti painteresējās:

-   Un ja nu man pēkšņi rastos kāds defekts?

-   Par ko tu runā? Surens pacēla galvu.

-   Nu… Nezinu… Varbūt grumbas vai kāda krunka uz vēdera…

Surens uzlūkoja Oksanu un ilgi klusēdams raudzījās viņā, tā ka Oksanai pārskrēja šermuli. Pēc tam ļoti nopietni sacīja:

-   Grumbas ir sīkums. Man pašam to papilnam. Bet ja atnesīsi man «dāvanu»… Vai saproti, par ko es runāju?

Brīdi vilcinājusies, Oksana pamāja. Viņa jau nožēloja, ka bija uzsākusi šo sarunu.

-  Ar tādām lietām nejoko, Bārbij. Es esmu ģimenes cilvēks, cienu tikumību, tāpēc nepinos ar netīrām prostitūtām. Es tev ļoti uzticos. Un man negribētos tevī vilties…

Ar ko var beigties tāda cilvēka vilšanās, kurš nēsā līdzi pistoli un kuram ir iesauka Pūķis?

Drīz vina to uzzinās. »

…Oksana bija taisījusies picērijā iekost, taču aiz uztraukuma sametās slikta dūša. Viņai neko negribējās. Tādā kā sastingumā viņa nosoļoja divus kvartālus, tad juta, ka tālāk vairs nespēj iet. Un, kā par spīti, negadījās neviens taksometrs. Viņa nogriezās no Vidus ielas, aizvilkās līdz Veterānu skvēram un atslīga uz soliņa.

Visi bija pret viņu. Migels, netīrais lops, viņš bija vainīgs, viss bija sācies no viņa. Kā viņa to ienīst! Turklāt viņš bija nozadzis revolveri. Iespējams, Džons un Džesika bija uz viņa sirdsapziņas… Viņa steigšus atgainīja slēpto, bet aizvien no jauna uzpeldošo domu. Nē, muļķības! Ar revolveri viņš droši vien pabiedēja savus bijušos drauģeļus Pako un Cēzaru. Viņš sevi uzskatīja par viņas bruņinieku, aizstāvi, viņas cerību un stipro balstu! Jā, protams, viņš bija tai palīdzējis tikt vaļā no tiem bandītiem. Taču tagad Oksana bija gatava viņu vai saplosīt. Nebijis šā nožēlojamā nelgas, viņa būtu varējusi kļūt par Surena sievu, miljonāra sievu, peldēt greznībā un nesties pa pilsētu sporta kabrioletā… būtu varējusi pat dzemdēt bērnu! Puiku! Viņa būtu laba sieva, goda vārds! Uz viņiem atskatītos skaudībā un apbrīnā kuram gan tā paveicis? Tik skaista sieva un tik burvīgs dēls! Neviena defekta, neviena bojājuma! Kvalitatīva lieta! Un Surens nekad nebūtu viņu pametis…

-   Vai kaut kas atgadījies?

Oksana pacēla galvu. Sārtums acumirklī nozuda no sejas viņas priekšā stāvēja Bils. Saule rietēja aiz viņa muguras, iezīmēdama pazīstamo plecīgo siluetu.

Viņa gribēja kaut ko teikt, taču nespēja. Vārdi iesprūda kaklā.

-  Jums ir slikti? viņš jautāja, pieliekdamies viņai tuvāk.

Viņa stipri aizžmiedza acis un atkal tās atvēra. Tas nebija Bils. Tikpat spēcīgs, gara auguma, ar anglosakšu žokli tomēr ne Bils.

-   Nē, viss kārtībā, Oksana atbildēja un strauji piecēlās, juzdama, ka dreb ceļi.

Jaunais cilvēks soli atkāpās, nopētīja viņu.

-   Jūs esat viena, tādā vietā… Viņš pamāja uz trokšņainu latīņamerikāņu bariņu, kas tuvojās viņiem no otra alejas gala. Vai neieiesim bārā un neizdzersim pa tasītei kafijas?

Oksana neko neatbildēja un devās uz ielas pusi. Jaunais cilvēks gāja viņai līdzās.

-   Kā tad paliek ar bāru?

-   Un kas būs tālāk? viņa nekaunīgi jautāja. Jūs vilksit mani uz gultu?

«Zināms, vilks, idiots tāds. Un pēc tam pārnesis «dāvanu» savai draudzenei! Vai vēl labāk sievai! Viņa gan būs priecīga…»

-   Nē, ne prātā nebija nācis… Piedodiet. Bila līdzinieks palika iepakaļ.

Kā ne. Šeit par seksuālu uzmākšanos ātri varēja nokļūt aiz restēm!

Un te viņai nāca apgaismība! Visa vaina jāuzvēl Bilam! Laba doma. Mīļais vīriņš sazin kur nogrābis sliktu slimību un aplipinājis viņu pirms prombraukšanas. Tad viņa būs nelaimīgā cietēja, kurai viltīgais krāpnieks nodarījis gauži!

Jā, tas bija ideāls plāns! Galu galā Surens viņu mīl, iespējams, piedos, un viņa tomēr dzīvos tā greznajā mājā bagātībā un labklājībā!

Tikai vajag pārliecinoši notēlot asaras, vilšanās, iedragāts lepnumus… Kur gan citur tā sērga varēja rasties, mīļo Sureniņ? Tu taču mani pazīsti, esmu tīriņa, nevis kaut kāda sētmales padauza!…

Šādās lietās Oksanai galva strādāja nevainojami. Smadzenes, saņēmušas vielu pārdomām, darbojās ātri un precīzi. Var noviltot dažas Bilam domātas elektroniskās vēstules. Sak, it kā nejauši iegāju viņa pastkastē, nejauši atradu… To nav grrūti izdarīt piereģistrēties «Yahoo!» vispirms ar izdomātu sievietes vārdu, bet pēc tam ar Bila, izveidot divas pastkastes un samest tur kaut kādas blēņas, kā «mīlu, skūpstu, gaidu, tas bija burvīgs sekss…»

Sirds dziļumos māca šaubas. Kurš teica, ka Surens iedziļināsies sīkumos? Nē, nē, Oksana centās sevi pārliecināt, viņš sapratīs, viņš noticēs!… Katrā ziņā citas iespējas viņai nav.

Viņa nogāja vēl dažus soļus, apstājās un pagriezās atpakaļ. Jaunais cilvēks vairs nebija redzams. Droši vien aizgājis ātrā solī. Vai skriešus.

Paldies par ideju, Oksana sacīja nezin kam un devās uz taksometru pieturu.

* * *

Tieši 19.30 cilvēks vecajā fordā atļāvās iedzert pāris malciņu ūdens no pudeles. Viņam bija daudz tīri ciešamu vārdu un tikai viena iesauka, kura viņam nepatika, Susliks. Reiz viņš bija ar nazi pāršķēlis vaigu puisim, kurš viņu tā tika nosaucis. Pamatīgi pāršķēlis no uzacs līdz zodam. Par to viņš bija dabūjis četrus gadus, taču nepilngadīgo kolonijā tika saukāts tieši tāpat. Un galu galā viņš pie tā pierada.

Susliks bija neapmierināts. Mājās pats ziemas vidus, Tihodonskā viņnedēļ bijis mīnus divdesmit, bet šiem jeņķiem nekas nav kā pie cilvēkiem bezgaiss, mitrums, mākoņi klīst pa debesīm redzams, atkal būs vētra, orkāns vai tas stulbais virpuļviesulis. Klimats izdaudzinātajā Amerikā, izrādās, ir ļoti sūdīgs.

Viņš noslaucīja miklo seju, līdz viduklim atpogāja rūtaino kreklu. Derētu pacelt stiklus un ieslēgt kondiķi… Bet nedrīkst, jo piepilsētā nav atļauts stāvēt ar ieslēgtu motoru ilgāk par desmit minūtēm. Bet pēc savas pieredzes Susliks zināja, ka tieši pēc desmit minūtēm kāds mērglis piezvanīs uz ceļu policiju un tad vajadzēs no šejienes aizvākties. Ūdeni viņš nedzēra aiz tiem pašiem apsvērumiem publiskās tualetes šajā zonā nebija paredzētas, bet pačurāt zālītē iznāks pārāk dārgi.

Viņš te nīkst jau pusi dienas, un beidzot būs laimējies tikko pārradās mājās tā šmīze, kuras dēļ šefs uzsāka visu šo šļuru. Varētu jau apbalvot sevi ar malciņu stiprāka dzēriena, taču darbā dzert nedrīkst. Riskanti, tāpat kā uz labu laimi šaut sev bikšupriekšā, ja šefs uzzinās, olas būs nost! Ar šefu nav nekādi joki Pūķis paliek Pūķis. Viņam smadzenes ir ar putniņiem. Kas citam šķistu nepieņemami, tas šim pašā laikā!

Rau, kur viņas māja, trešā no kvartāla sākuma…

Susliks nenoturējās un ieņēma vēl malciņu briesmīgi gribējās dzert.

Bet līdzās atrodas cita māja durvis aizzīmogotas, izsistais logs aiznaglots ar plāksni un krusteniski pārlīmēts ar dzeltenu lenti. Runā, ka tur nesen nožmiegts saimnieks, ievainota saimniece un aizstiepts zelts par pāris taukšķiem. Droši vien melno darbs. Vai latīnamerikāņu. Baltie zeļļi te ir organizēti, strādā ar galvu. Šis bijis kāds idiņš. Kāpēc, jājautā, līdis naktī, kad saimnieki mājās? Par ko domājis? Te pēcpusdienā ir tukšs un kluss kāds darbā, kādam siesta, kāds atpūšas pie okeāna… Uzreiz redzams, ka māju aplaupījis idiņš. Pievācis kapeikas, sataisījis «slapjumu», atstājis liecinieci… īsi sakot kļūme kļūmes galā… Ja kapeikas vien bijušas kāpēc jāžmiedz nost? Bet, ja žmiedz, kāpēc atstāj liecinieci? Arvienvārdsakot jeņķi.

20.10 cilvēks fordā pamanīja, ka gar zālienu slīdošs zaglīgs stāvs pēkšņi ienirst pa trešās mājas vārtiņiem. Viņš paņēma uz sēdekļa nolikto telefonu un uzspieda numuru.

-Šef, pie apvāršņa paradījās kāds puisis.

-  Labi, klausule atbildēja Surena Babijana balsī. Skaties abām acīm. Es pasūtīju vakariņas, pēc stundas, pusotras piebrauksim.

Susliks nopūtās. Viņam arī nekas nebūtu pretī ieturēt vakariņas. Kaut hamburgeru iekost…

* * 5ļc

Migels stāvēja kā stabs.

-   Vācies projām, maita! Vācies projām! Un neiedrīksties man pieskarties! Neiedrīksties! Oksana sāka histēriski kliegt, kad viņš bikli lūkoja pakustēties. Tu man sagandēji dzīvi, nelieti! Un vēl uzdrošinies nākt šurp! Ārā! Ārā!…

Varbūt tāpēc, ka lielāko sava monologa daļu viņa izkliedza krieviski, varbūt kāda cita iemesla pēc, Migels prom negāja. Viņš ierāva galvu plecos un pacēla roku vai nu lai vismaz kaut kā mēģinātu pārtraukt lamu straumi, vai lai aizsegtos, it kā Oksana nebombardētu viņu vārdiem, bet gan akmeņiem, gludekļiem un tosteriem. Visticamāk, nonāktu arī līdz tosteriem, taču kādā brīdī viņš strauji pielēca klāt un saķēra viņu aiz roku locītavām. Oksana iešņācās kā saniknota kaķene un lūkoja izrauties, taču viņš nelaida to vaļā.

-   Piedod man! Es esmu vainīgs tavā priekšā! Es tā negribēju!

Viņš nometās ceļos, palaida vaļā viņas rokas un sparīgi apkampa kājas.

-   Jā, es gāju pie prostitūtas, bet tas notika pirms tevis… Es neko nezināju. Dodu tev godavārdu!

Arī viņš slikti runāja angliski, it īpaši tagad, kad bija satraukts un apjucis un angļu vārdu vietā lielākoties izlauzās spāņu, un arī tie bija tālu no valodas, kādā rakstīja Borhess un Kortasārs. Migels nesaprata krieviski, Oksana nesaprata spāniski, viņi abi nesaprata viens otru, taču tajā pašā laikā, lai saprastos, viņiem nebija vajadzīgi vārdi. Itin nekādi. Ne krievu, ne spāņu.

-   Maita! Maita! Maita!

Viņš runāja, piespiedis seju viņas vēdera lejpusei un cauri bridža biksēm dedzināja ķermeni ar savu karsto elpu, bet Oksana kušķiem plēsa viņa melnos cietos matus. Tad sāka sist viņam pa galvu, sasprindzinādama pirkstu kauliņus, lai iznāktu sāpīgāk. Viņas seja bija bāla, niknas grimases izķēmota, viņa dauzīja, cik spēka, atsizdama sev rokas. Bet viņš, it kā neko nejuzdams, pat nesarāvās un vienā laidā atkārtoja:

-  Mums viss būs labi, gan tu redzēsi… Mēs abi izārstēsimies un sāksim jaunu dzīvi. Mēs varam aizbraukt no šejienes kaut rīt… Man ir nauda! Daudz naudas!

Oksana pat pārstāja viņu dauzīt. Tas gāja pāri viņas spēkiem. Viņu sagrāba histērisku smieklu lēkme.

-   Kāda nauda?! viņa svešādā balsī iespiedzās. Tev? No kurienes?!…

-   Skaties!

Viņš metās pie somas, kuru bija nosviedis priekšnamā, un izņēma paciņu ar divdesmit un piecdesmi dolāru banknotēm, pērļu kaklarotu un «Lonžin» pulksteni.

-   Ar šo mums pietiks ilgam laikam! Migels priecīgi izsaucās. Tagad mēs esam bagāti un varēsim dzīvot kā karaļi!

Oksanai pamira sirds. Baisā doma, kura palaikam tika uzpeldējusi un kuru viņa neveiksmīgi mēģināja aizgainīt, uzskatāmi bija materializējusies šajā «bagātībā».

-   Te ir trīs tūkstoši? viņa stingi jautāja, vēl cerēdama, ka notiks brīnums un viss izrādīsies vienkārši nejaušība.

-   Nē, te ir mazāk, es nopirku mašīnu, Migels sacīja un aprāvās. Kā tu zini, ka bija trīs tūkstoši?

-   Redzu… pēc paciņas biezuma… Oksana lēni izmocīja.

Viņa lūkojās Migelā šausmās ieplestām acīm. Viņš tupēja viņas priekšā uz pirkstgaliem, rokām izpletis kaklarotu. Acis maniakāli spīdēja, pie sviedriem klātā vaiga pielipušas dažas ar saknēm izrautas matu šķipsnas, mute virinājās vaļā un ciet, no tās plūda vārdi, kurus Oksana nedzirdēja. Šķiet, viņš piedāvāja tai pielaikot burvīgo rotu.

-   Tu esi tik gudra! Migels priecājās. Kad mēs ar tevi brauksim prom? Skaties, kāds mums ir pulkstenis! Tagad mēs neko nenokavēsim… Tu esi apmierināta? Es visu daru tevis dēļ! Un darīšu vēl!

Jā, viņa pazina šo pulksteni. Pēdējā vizīte pie Džesikas demonstratīvi pamācošā lūgšana pirms pusdienām, saimnieku vēsi atturīgā pieklājība… Džons ieskatās savā «Lonžinā» un ieslēdz televizoru. Tad viņa skaidri iztēlojās, kā Migels noņem pulksteni nogalinātajam, kā attaisa asiņaino sprādzi, nepievērsdams uzmanību ievainotās Džesikas vaidiem, kā pēc tam savā dzīvoklī mazgā to izlietnē zem krāna un kā pats mazgājas dušā… Un to visu viņš darījis viņas dēļ.

Viņas dēl. * >

Viņai bezmaz vai uznāca vēmiens, viņa paliecās uz priekšu, aizsegdama muti ar plaukstu.

Migels neveikli mēģināja viņu apskaut, viņa atgrūda tā roku, jo tā šķita asiņaina. Patiesībā tā arī bija. Atgrūda un izbijās. Viņš taču ir nenormāls, slepkava, viņš arī viņu var nogalināt!

-   Atvaino, man ir nelabi. Droši vien no zālēm.

-   Nekas, mana karaliene! Kad mēs brauksim projām?

-   Rīt. Bet tagad ej projām, esmu ļoti nogurusi, man ir slikta oma… Un ņem līdzi visu šo… Naudai jāstāv pie vīrieša…

Vairāk par visu viņai tagad gribējās palikt vienai. Tālāk no Migela, no šās nožēlojamās asiņainās «bagātības».

-    Tu esi man piedevusi? Viņš kā kucēns raudzījās viņai acīs.

-   Jā, jā, esmu piedevusi, Oksana apgalvoja, nepacietīgi bīdīdama viņu uz durvīm. Ej, ej, lūdzams…

* * *

Cilvēks vecajā fordā uzspieda telefonā iepriekšējo numuru.

-   Tas ir jauns latīņamerikānis, šef, viņš ziņoja klausulē. Jau iet projām. Ko ar viņu iesākt?

-   Lai vācas pie velna! Surens atbildēja. Viņš mani neinteresē.

Susliks klusēdams pamāja un iebāza telefonu kabatā. Ja tā, tad tā. Šefs pavēlēja viņi atstāj Losandželosu, lido uz Maiami, iznomā autiņus, brauc uz Daitonbīču, seko viņa skuķim… Nekas nav jādomā… Šefs lika nopirkt četras vistas un sacirst katru četros gabalos, viņš tā arī izdarīja. Taču kāpēc vajadzēja cirst? Un kāpēc tieši četros gabalos? Bet tā nav viņa darīšana. Viņa uzdevums ir precīzi izpildīt šefa pavēles.

Pagāja apmēram stunda. Tumšajās debesīs nebija redzama neviena zvaigznīte. Gar horizontu ik pa brīdim noskrēja gari, sašķelti zibeņi, reizēm bija saklausāmi atsevišķi pērkona grāvieni. Pa to laiku novērotājs fordā bija paguvis iečurāt tukšajā pudelē, tādējādi atrisinot vienu no savām fizioloģiskajām problēmām. Bet cilvēks ir tāds dzīvnieks, kuram šādas problēmas roda viena aiz otras. Susliku mocīja slāpes. Taču ūdens vairs nebija ne piles vienīgi siltais dzeltenais šķidrums plastmasas pudelē. Runā, ka kosmosa kuģos urīnu attīrot un to atkal varot dzert. Taču šeit attīrītāju nebija, bet līdz tādai stadijai, lai dzertu neattīrītu urīnu, viņš vēl nebija nonācis.

Beidzot ielu ziemeļpusē apgaismoja jaudīgi ksenona starmeši, kuri strauji tuvojās. Šefs! Novērotājs priecīgi izkāpa viņu sagaidīt. Pēc brīža viņš padevīgi lūkojās uz Surenu Babijanu, kurš elsdams trausās laukā no liela melna «Volkswagen Touareg».

-  Mājās? Babijans jautāja, aplūkodams savas plati ieplestās īsās kājas un nopurinādams džinsas.

Susliks pirmo reizi redzēja viņu džinsās.

-   Jā, viņš lakoniski atbildēja.

-   Esi brīvs, Pūķis izmeta. Gaidi mūs viesnīcā.

«Tātad iztiks bez manis,» Susliks apmierināti nodomāja, jau sajuzdams rokā tikko no ledusskapja izņemtas alus pudeles dzīvinošo vēsumu.

Kas notiks šeit, viņu neinteresēja.

…Oksana ilgi nenāca pie durvīm, Surens pacietīgi gaidīja. Pacietīgāk nekā parasti.

-   Kas tur ir?

-   Tas esmu es, Bārbij. Ver vaļā.

Noklikšķēja slēdzene, durvis nedroši pavērās, tad atvērās tā, ka nošķidēja stikls.

-   Suren! Tu atbrauci!…

-    Protams, atbraucu. Kur es dēšos? Kāpēc nesagaidīji mani viesnīcā, kā bijām norunājuši? Kāpēc atgriezies šeit? Surens bija kluss un maigs kā tētiņš, kas atradis savu pazudušo meitu.

-   Bet… Apmaksātais numura īres termiņš beidzās, un man nebija naudas…

-   Stulbais portjē visu sajauca, viņš nedrīkstēja tevi izlikt. Viņš šodien tika atlaists.

-   Viņa…

-Ko?

-   Mani izlika meitene. Mērija.

-   Kāda starpība. Esmu pagalam noskrējies, līdz tevi atradu!…

Oksana nezināja, ko teikt. Surena uzvedībā, viņa vārdos, sāņus aizslīdošajā skatienā it visā jautās kas neīsts. Taču tagad tas viss likās maznozīmīgs. Galvenais, ka viņš bija šeit. Galvenais, ka viņš, šķiet, vēl neko nezina un viņai ir izdevība pašai pasniegt visu vajadzīgajā gaismā. Viņa pieglaudās tā uzticamajām krūtīm, nolika galvu uz pleca, apskāva un negrasījās vairs atlaist.

-   Lai nu paliek, tagad viss ir labi, Surens lietišķi noteica un pārlaida karstu plaukstu plānajam krekliņam, kas sedza viņas šauro muguru, it kā noglāstīja, kā noslaucīja sviedrus.

-   Mums jādodas atpakaļ… Ir laiks. Es pasūtīju vakariņas numurā, drīz tās būs klāt.

-  Mūsu numurā? Tūkstoš četri simti septītajā? Oksana atplauka pasakaini greznās un bagātās dzīves priekšnojautās.

-   Protams. Es taču esmu vecā kaluma cilvēks, konservators. Brauksim!

-   Tūlīt. Sakravāšu tikai somu.

-   Nevajag, Surens atmeta ar roku. Visu, kas vajadzīgs, es sagatavoju.

-   Ai, Sureniņ, tu esi tik devīgs un tik ļoti mani lutini, Oksana aizkustināta iesaucās un izslaucīja valgas kļuvušās acis.

-   Tu mani arī, viņš noteica nenosakāmā intonācijā.

* * *

-   Nesaprotu, kāpēc Pūķis tā satrakojies, klusi ierunājās pie stūres sēdošais Alekss. Superīgs sievišķis, pati karas kaklā…

Zora izlikās nedzirdam.

-   Vai esi redzējis viņa sievu? Alekss nelikās mierā. Centners žāvēta speķa, kājas kā zilonim. Turklāt vēl ar ūsiņām… Un Vašingtonas ragana, tā Lučija, nav labāka melna, sažuvusi, krunkaina kā mūmija… Tās abas piežmiegt man būtu tas pats, kas degunu nošņaukt.

-   Tā Vašingtonā jau ir piežmiegta, Zora sacīja. Sagriezta gabalos…

-   Kurš?… Šoferis salēcās. Ja ir tāds vīrs?!

-    Nu tad padomā, Zora mīklaini novilka. Viņš bija gudrāks par pārinieku, tuvāks šefam un labāk orientējās notiekošajā. Turklāt, kad vakar šefam piezvanīja no Vašingtonas, viņš stāvēja aiz durvīm un visu sarunu dzirdēja. Tāpēc viņam bija čābisks garastāvoklis.

Alekss nogrima domās. Viņa smadzenes čīkstēja un bija pārkarsušas.

-   Ak tā, tad tur tas āķis, viņam beidzot pielēca. Ģimenes rēķini. Tik un tā viņas nav žēl.

-   Un šīs? Zora pieklājīgi painteresējās.

-   Šīs ir žēl, pārinieks atzinās. Un, brītiņu klusējis, piebilda: Nē, protams, pavēle paliek pavēle… Bet visviens žēl. Jauna, skaista. Un blenž uz viņu kā uz Kirkorovu…

-   Viņa ir riebīga kuce, Zora caur zobiem nošņāca. Tā viņai arī vajag.

-   Kam tad šī ko ieriebusi? Mums ar tevi, vai?

Žora nenolaidās līdz atbildei. No vakardienas sarunas viņš noprata, ka šefs ir norāvies kādu triperi, aplipinājis to raganu Lučiju, bet šī savu vīriņu. Dons Mario Vanceti izrēķinājies ar krāpnieci un tagad meklē viņas mīļāko. Vispār Pūķim ir vāks.

Un arī viņam, Zoram, ir vāks.

Un tam stulbenim Aleksam.

Un viss tikai tās mauķeles Oksanas dēļ… Nekur citur Pūķis to draņķību nevarēja nogrābt. To Zora, būdams uzticības persona, zināja skaidri. Te tev nu bija «superīgs sievišķis»! Un šefs arī ir labais… Caurs preziķis, ne Pūķis!

-  Vienalga, Alekss stūrgalvīgi bubināja. Varēja darīt kā parasti. Nevis izdomāt visādas nejaucības, šausmu filmu…

-   Esi sadomājis šefu mācīt? Zora viņu nikni pārtrauca. Ja šefs uzzinās, tu to kuci vēl varēsi apskaust!

sj: sļc jfc

Migels sēdēja aiz stūra novietotā ševrolē pikapā, kas, pēc izskata spriežot, varēja būt laikabiedrs cilvēka pirmajai izkāpšanai uz Mēness. Viņš bija mašīnu nopircis par trīssimt piecdesmit dolāriem un pilnā mērā izbaudīja savu pasakaino bagātību. Patlaban Migels izskaidrojās ar savu draugu.

-   Kāpēc tu to darīji, amigo? Viņi taču paši visu atdeva. Kāpēc tu viņus nogalināji?

Draugs neatbildēja.

-   Tu mani smagi esi iegāzis. Ļoti smagi. Ja Oksana uzzinās ko es viņai teikšu? Bet viņa dusmosies. Un apvainosies. Kāpēc man jāatbild par taviem darbiem?

Draugs turpināja klusēt. Viņš neprata atbildēt, paskaidrot, attaisnoties. Viņš vispār neprata runāt tikai šaut. Migels sarunājās ar 696. modeļa, 44. magnum kalibra, hromētu, piecu lādiņu «Smith Wesson» revolveri, kuram bija liels rāmis, īss divarpus collu stobrs un kolosāla šāviena enerģija. Gan saimnieks, gan viņa sieva nogāzās un aizlidoja divu metru attālumā, it kā viņiem būtu iespēris zirgs. Bet pats Migels to nemaz nebija gribējis!

-   Es netiku spiedis gaili! Atzīsties, netiku spiedis? Tu pats visu izdarīji, Migels tirdīja.

Revolveris vainīgi klusēja, kā pilnībā atzīdams savu vainu.

-   Redzi nu, viens draugs pamācoši teica otram. Nekad vairs tā nedari!

Migels attaisīja aptveri, izņēma un nometa uz grīdas trīs izšautās čaulītes. Izņēmis no cimdu nodaļījuma pustukšu kvadrātveida kastīti, viņš brīvajās ligzdās ievietoja garas, smagas patronas ar lodēs izurbtām atverēm. Tad novietoja gandrīz tukšo kastīti atpakaļ, iebāza turpat arī smitu-vesonu un iedarbināja motoru.

Jāsteidzas, jāgatavojas rītdienas aizbraukšanai, jaunajai dzīvei, kas sāksies rītausmā. Jāsavāc niecīgā iedzīve, jāizguļas pirms tālā ceļa… Nē, Migels skaidri zināja, ka neaizmigs. Viņš jutās pārāk saviļņots, pārāk satraukts, pārāk laimīgs. Oksana bija apsolījusi palikt kopā ar viņu. Tātad piedevusi. Tātad… Rīt, rīt no rīta.

Beidzot viņš sāka braukt, taču mājup nedevās, nolēma apmest vēl līkumu ap viņas māju varbūt ievēros, iznāks laukā? Tāda kā sirdī iedūrusies skabarga nedeva miera, kaut kas neizrunāts bija palicis viņu starpā, un pietiktu viena smaida, viena skatiena, lai skabarga pazustu. Bet intuīcija teica, ka viņš katrā ziņā ieraudzīs savu iemīļoto. Un intuīcija nebija viņu pievīlusi.

Oksana kopā ar kādu pavecāku vīrieti kāpa lielā apvidus mašīnā, kas bija novietota pie viņas mājas. Karamba! Ko tas nozīmēja?!

Viņš lēnām pabrauca garām, ieplestām acīm aplūkodams svešo mašīnu. Lukturu gaismā varēja saskatīt sejas tumšajā salonā. Oksana jautri smaidīja un spiedās klāt vecim ar mērkaķa seju. Varbūt tas ir viņas mīļais tēvocītis Surens, pie kura viņa bija nozudusi veselu nedēļu un atgriezusies raudādama?

Pēc pārsimt metriem Migels nobrauca malā un izslēdza ugunis. Kas notiek? Viņš pat nepieļāva, ka Oksana būtu varējusi viņu piekrāpt. Tas nav iespējams. Viņa apsolīja! Un tomēr brauc kaut kur kopā ar svešiem cilvēkiem, un neizskatās, ka kāds vestu viņu ar varu.

Vai varbūt tomēr…

Migels bija apjucis. Skatiens instinktīvi krita uz cimdu nodaļījuma vāku. Labi gan, ka viņam ir draugs…

Tuarega starmeši tuvojās, un Migels pieliecās. Kad mašīna brauca garām, viņš centās saskatīt, kas notiek salonā, taču neko neredzēja. Gabarītugunis nozuda aiz pagrieziena. Migels iedarbināja motoru un, neieslēdzis gaismas, brauca nopakaļ. Zemajās debesīs nemitīgi plaiksnīja

rūsa. Gaiss smaržoja pēc pamatīga lietus.

* * *

-   Man ļoti patīk mūsu numurs, Sureniņ! No turienes paveras brīnišķīgs skats. Kad es to atceros, man sirds sāk pukstēt straujāk…

-    Pēc viena kilometra ceļš ir slēgts remonta dēļ, Alekss drūmi paziņoja, samazinādams ātrumu. Nāksies braukt apkārt.

Viņam nepatika notiekošais, un Surens to juta.

-   Nu tad brauc apkārt, viņš ledainā balsī norīkoja.

Viņi nogriezās no galvenā uz zemes ceļu, un pa vaļējiem logiem drīz vien ieplūda zemes un satrūdējušas zāles, bet pēc laiciņa stāvoša ūdens un purva dvaka. Ceļš pārgāja melni zaļā laukā, kura biezā zāle bija augstāka par bamperi. Tuaregs lēkāja pa ciņiem un beigās strauji nobremzēja.

-    Kur mēs esam atbraukuši? Oksana ieinteresēta vaicāja.

-   Pārsteigums, Surens noburkšķēja.

-   Tu esi burvīgs! Spriežot pēc možās balss, Oksana vēl aizvien domāja, ka tas ir kārtējais piedzīvojums, ko Surens sarīkojis savai daiļajai Bārbijai. Mēs divi vien?

-   Zināms, kāp laukā!

Bija tumšs, un starmešu gaisma to nemaz nekliedēja ksenona stari izskatījās kā divas melnā koka dēlī iedzītas spoži baltas naglas. Tomokanas purviem bija nelāga slava. Rietumos tek Mazā Tomoko, austrumos Lielā Tomoko, starp tiem bija smirdīgs staignājs, kam cauri veda deviņdesmit otrā šoseja.

Gatavā bedre, kas turklāt mudž no aligatoriem. Pirms dažiem gadiem šurp mēdza vest tūristus, lai parādītu pirmatnējos briesmoņus viņu dabiskajā vidē. Taču nekas labs no tā neiznāca aligatoriem meta hamburgerus un gaļu, tāpēc tie pulcējās šeit no visa purva, sāka cīnīties par teritoriju, bet vēlāk arī uzbrukt cilvēkiem. Ekskursijas pārtrauca, pie šosejas nobrauktuvēm izlika plāksnītes ar brīdinošiem uzrakstiem: «Bīstami aligatori! Barot aizliegts!» Plāksnītes pārklājās ar rūsu, un neviens sen tās nelasīja, taču vietējie iedzīvotāji arī tāpat bez īpašas vajadzības šurp nenāca.

Šorīt Susliks bija iemetis purvā četras nokautas vistas, sacirstas katru četros gabalos. Iebarošana tā to sauc. Turklāt gaļīgas, ar asins smaku, vistas tie vis nav kādi tur sterili hamburgeri! Pašlaik necaurredzamajā tumsā purvā kā gailējošas oglītes vīdēja desmitiem sarkanu punktiņu.

Oksana to visu nezināja, sarkanās uguntiņas melnajā purva līdzenumā viņai neko neizteica, tomēr, izkāpjot no mašīnas, viņu pēkšņi pārņēma bailes. Šī vieta šķita gaužām nepiemērota jautriem piedzīvojumiem, un arī laiks nenoskaņoja izpriecām. Turklāt viņas pavadoņi izskatījās pārlieku drūmi, viņu biolauki izstaroja jūtamu naidīgumu un vēstīja par briesmām. Ieskaitot Surena biolauku.

-   Bet… kur tad ir pārsteigums? viņa saspringti jautāja.

-   Te tas ir! Surens strauji novicināja roku.

Zora sagrāba Oksanu aiz matiem, parāva, atgāžot galvu atpakaļ. Meitene klusi iekliedzās, Alekss acumirklī ar līmlemti veikli aizlīmēja viņai muti. Tumsā, kā Oksanu mēdīdams, iepīkstējās naktsputns. No šosejas puses atskanēja tāls garām braucošas mašīnas troksnis un drīz vien noklusa. Melnajās debesīs locījās zibeņu čūskas, dārdināja pērkons.

Oksana centās izrauties, taču Zora turēja viņas rokas cieši kā knaiblēs. Alekss bažīgi spīdināja lukturi garajā zālē.

-   Es grasījos tevi precēt, gribēju darīt laimīgu, klusi ierunājās Surens. Bet tu sagādāji man vilšanos. Apkaunoji. Man ir radušies lieli sarežģījumi. Ļoti lieli. Un kā dēļ? Netīra meksikāņu lupatlaša dēļ…

Noskanēja skaļš šļaksts, it kā liela zivs slinki plunčātos ūdenī gluži līdzās.

Oksana īdēja, viņas acis bija ieplestas un gandrīz vai spiedās laukā no dobuļiem. Ko viņa gribēja paskaidrot cietsirdīgajam un nepielūdzamajam Pūķim? Ka Migels ir puertorikānis, nevis meksikānis un viņa ir sava vīra Bila neuzticības upuris, nevis izvirtusi palaistuve?

To neviens nekad neuzzinās. Un tas nevienu arī neinteresēja.

Pūķis atkal novicināja roku.

-   Ņem aiz kājām! Zora nokomandēja, un Alekss zibenīgi izpildīja rīkojumu.

Viņi bez pūlēm nesa vieglo ķermeni, meitene raustījās un locījās, bet atbrīvoties, protams, nespēja. Izplūdušās plecīgās ēnas stiepās tālu priekšā, nepieliecot garo lekno zāli. Toties ciņi mīksti grima zem kājām, izspiežot melnu, sasmakušu rāvu.

-   Kaut tikai neuzkāptu kādai čūskai, Alekss nervozi sacīja.

-   Nevajadzētu, šās bēg no gaismas un trokšņa, Žora novilka caur zobiem. Bet aligatori gluži otrādi…

Sargu apavos sāka smelties ūdens, un viņi apstājās dažus metrus no melnā purva līdzenuma. Sarkanās uguntiņas bija pietuvojušās un kļuvušas biežākas. Skaidri bija saklausāma čaboņa tur nepacietīgi kustējās smagie, zvīņainie iebaroto reptiļu ķermeņi.

-   Aiziet! Zora nokomandēja. Viens, divi…

Iešūpojuši Oksanu aiz rokām un kājām, sargi pie vārda «trīs!» ar spēku iemeta viņu tumsā. Graciozā figūriņa, iezīmēdama plašu parabolisku trajektoriju, iekrita lipīgajos, siltajos dubļos. Rokas pēkšņi atdūrās pret kaut ko dzīvu slidenu un cietu. Purvs uzmutuļoja, tas mudžēja no rievainu ķermeņu pauguriņiem un atplestām rīklēm, kas atgādināja metāla griežamās šķēres. Elpa aizrāvās, muskuļi atslāba kā paralizēti. Līmlentes apslāpētais kliedziens bezmaz vai pārplēsa pušu plaušas…

Un tūdaļ viņu sāka plosīt gabalos.

«Klac!» milzīgs aligators, ne īsāks par pieciem metriem, pārcirta uz pusēm viņas vidukli.

«Klac!» kāda cita relikta briesmoņa asie zobi samala

>

slaidās kājas, kuras vīrieši tik ļoti bija mīlējuši.

«Klac!» briesmīgajā vēderā pazuda ķermeņa apakšējā daļa kopā ar orgānu, kas meitenei tika sagādājis daudz prieka un beigu beigās bija izraisījis arī briesmīgo galu.

«Klac! Klac! Klac!» cits citu grūstīdami, mazākie radījumi lūkoja izraut sev lielāku kumosu. Zobainās rīkles aprija rokas, plecus, mazās krūtis… Laupījuma, kā redzams, visiem nepietika, un tāpēc aligatori steidzās…

* * *

Migels, sekodams viņiem ar izslēgtām gaismām, apmaldījās, izlaida no acīm tuaregu un zaudēja dārgo laiku. Bezjēdzīgi iegriezies vairākās šķērsielās, viņš jau krita izmisumā un panikā, līdz ieraudzīja norādi uz šoseju nr. 92. Nezinādams kāpēc, viņš pēkšņi saprata viņi ved Oksanu tieši turp, nevis uz lepno viesnīcu Vidus avēnijā, nevis uz piekrasti, kur daudzie naktsklubi sola izpriecas cauru nakti, bet uz rietumiem, tumsā, purvā.

Viņš ieslēdza tālās ugunis un trenca mašīnu maksimālā ātrumā, kādu vien no vecā pikapa varēja izspiest, kamēr tālumā nomaļus no ceļa ieraudzīja izplūdušu gaismas plankumu. Nedomādams viņš strauji sagrieza stūri, nobrauca no šosejas un traucās pa klajumu, lēkādams pa vēl cietajiem ciņiem. Lai neatklātu sevi pirms laika, viņš izslēdza motoru, izlēca no mašīnas un skrēja, tad atcerējās revolveri, pilnā balsī nolamājās un griezās atpakaļ.

Lai gan būdams zēns no puertorikāņu kartona barakām, kur ašas kājas un spēcīgs ķermenis ir ne tik daudz veselības un sportiskuma pazīme, cik izdzīvošanas nosacījums, viņš vēl nekad nebija skrējis tik ātri kā tagad, itin kā zem kājām būtu olimpiskā stadiona sintētiskais segums, nevis bīstama slīkšņa.

Un tomēr pieskrēja par vēlu.

Viņš ieraudzīja purva malā stāvošo tuaregu un veselu kukaiņu mākoni, kuri sitās pret iedegtajiem lukturiem; ieraudzīja trīs saspringtās pozās sastingušus, kā pārakmeņojušos stāvus, trīs vīriešus, kuru acu priekšā norisinājās briesmīga darbība, kuru viņi arī gribēdami vairs nespētu pārtraukt.

Smaržoja pēc ozona, plaiksnīja zibens un dārdēja pērkons, no debesīm sāka krist pirmās retās, smagās lietus lāses.

Taču Migels to visu nemanīja. Viņš redzēja vienīgi asins un spožās gaismas satracinātos aligatorus, to milzīgās kņadzinošās rīkles, purva dūņās neprātīgi virpuļojošos melnos ķermeņus un gaišos vēderus… Un vēl kaut ko bezformīgu un nepazīstamu, un nožēlojamu, un bezgala dārgu, kā dēļ Migels nedomājot bija gatavs atdot savu dzīvību, tas tagad peldēja gļotainajā rāvā kā lupatu vīkšķis, ko uz visām pusēm rausta un plosa vareni žokļi.

Migels nokrita ceļos, it kā būtu dabūjis sitienu pakrūtē, un ar pūlēm apspieda kliedzienu, kas lauzās ārā no dvēseles dzīlēm. Taču ļoti ātri savaldījās. Jo pasaulē, kurā viņš bija audzis un dzīvojis, darbojās vienkāršs un skaidrs likums ja neesi spējis izglābt tuvu cilvēku, tavs pienākums ir viņu atriebt! Viņš piecēlās un devās tiem trim klāt.

Kas šeit ir? aizsmakušā balsī uzsauca Zora, pagriezdamies turp, no kurienes atskanēja soļi. Taču Migels ar vienu rokas kustību viņu nevērīgi pastūma pie malas. Tiesa, rokā bija sažņaugts smits-vesons; pēdējā brīdī Migels pakustināja pirkstu, un būdīgais Zora ar sašķaidītu vēderu un no muguras izrautu mugurkaulu aizlidoja pāris metru sānis un nokrita sulīgajā p\irva zālē.

Spožais zibsnis un šāviena troksnis izšķīda dabiskajā pērkona un zibens kokteilī. Tie nekādi neietekmēja aligatorus, turpretī galīgi apstulbināja dzīvus palikušos vīriešus. Surens metās slēpties aiz sava miesassarga glābjošās muguras, bet Alekss stāvēja kā sālsstabs, viņš pat nepasniedzās pēc pistoles, kad Migela draugs jau bilda viņam savu stingro vārdu. Varenā lode ar izurbto galu nošķēla Aleksam pusi galvas no deguna vidus. Galvaskausa saturs iešļācās Surenam sejā, un tas kā prātu zaudējis metās tumsā.

Viņam no muguras nešāva, un sirdī viesās cerība. Bet cietais pamats pēkšņi pazuda no kājapakšas, itin kā zemei būtu apnicis nest viņa grēcīgo ķermeni. Kājas slīdēja katra uz savu pusi, viņš nokrita četrrāpus, gribēja piecelties, bet zem rokām un ceļiem nebija nekāda pamata tikai bieza smirdīga zampa un tukši kā veci lūki purva zāles kumšķi. Surens sarāvās un sastinga, juzdams, kā slīkšņa grimst zem viņa ķermeņa masas un velk viņu lejā. Pie katra mēģinājuma pakustēties purvs aizvien ciešāk satvēra viņu un iesūca sevī.

-   Suren, kur tu esi? Nāc šurp! no bezgalīga tāluma atskanēja satracinātā Migela kliedziens.

Debesis dārdināja un žilbināja ar zibens šautrām.

«Kā viņš zina manu vārdu?»

Surens lūkoja atsperties ar kājām, kā to dara peldētāji, taču tā bija tikai tāda neprāta deja, un vienīgais pozitīvais rezultāts bija tas, ka ķermenis ieņēma gandrīz vertikālu stāvokli, toties iegrima slīkšņā līdz krūšu vidum. Laukā palika vienīgi galva un rokas, ar kurām viņš izmisīgi mēģināja ķerties sausās un trauslās zāles kušķos.

-   Suren, nāc šurp, ja tu esi vīrs!

Viņš nesaprata šo kropļotās angļu un nepareizās spāņu valodas sajaukumu. Taču nekļūdīgi saprata, ka tā bija nāves balss. Un nāve sauc tieši viņu. Tāpēc nedrīkst atsaukties. Nekādā gadījumā!

Apakšā, zem kājām, pēkšņi skaidri bija sadzirdams tāds kā rīšanas guldziens, un viņš iegrima līdz pat kaklam.

-   Ei!! Pūķis iekliedzās cik spēka. Šurp! Drīzāk! Es samaksāšu! Darīšu, ko vien gribēsi! Glāb mani!…

Tuvumā kaut kas sakustējās. Kāds līda viņam palīgā. Surens nevarēja saskatīt, kas bija līdējs, viņa acis atradās melnās, smirdīgās zampas līmenī, un pacelties augstāk viņš vairs nespēja, it kā patiesi būtu pārvērties rāpulī, īstā pūķī.

-   Pasniedz nūju! Vai padod roku! viņš teica, vērsdamies pie sava glābēja. Es došu tev daudz naudas! Ļoti daudz! Tikai izvelc mani no šejienes…

Bet glābējs neatbildēja, lai gan Surens skaidri juta viņu tuvojamies. Pareizāk, juta tuvojamies kaut ko lielu un neveiklu, kas pretīgi oda vai nu pēc zivīm, vai vardēm.

-   Suren, nāc šurp! no jauna atskanēja balss tālumā.

Tad tas nemaz nav meksikāņu puika, kas lien viņam palīgā?! Bet kas tad tas ir? Neviena cita taču te nav!

Debesis pāršķēla kārtējā zibens šautra, un priekšā pavīdēja blāvi dzeltena acs un mitrs, grumbuļains ķermenis, kas virzījās tuvāk lēni un nepielūdzami kā nāvējoša konveijera lente.

Pazūdi! Atpakaļ! Tinies prom! viņš pilnā rīklē iebrēcās.

Taču ēna nekur nepazuda. Kad Pūķis apklusa, tā klusi pieslīdēja klāt pa glumajiem mīkstajiem dubļiem, milzīgie žokļi ar krakšķi sagrāba rēgojošos galvu, ar rāvienu izvilka konvulsijās raustošos ķermeni no purva un veikli uzķēra ar zobaino rīkli. Atskanēja smalks ievainota zaķa brēciens un tūlīt aprāvās.

* * *

Migels tupēja uz pirkstgaliem, spīdinaja ar zālē pacelto lukturi un skatījās, kā dubļainais rāpulis lokās purvā, kā virinās briesmīgie žokļi, kā tiek plēsti muskuļi, lūst kauli, kā uz visām pusēm lido tēvocīša Surena asiņainās atliekas. Pa to laiku krastā izlīda milzīgs aligators, ar asiņaino purnu tēmēdams uz Alekša līķi. Tam pakaļ izlīda citas zvīņainās siekstas. Migels noraudzījās, kā tie sāk tiesāt labā tēvoča miesassargus, kā klāt nāk aizvien jauni radījumi un, grūstīdamies, sizdami cits citu astēm un biedējot, vaļējām rīklēm plosa bezpalīdzīgi zemē gulošos ķermeņus.

Viņš skatījās un gaidīja, kad taps vieglāk. Taču vieglāk netapa.

Viņš piecēlās kājās un ar spožo staru apgaismoja apkārtni. Purvs čumēja un mudžēja no aligatoriem, šķita, ka tie, asins smakas pievilināti, pulcējas te no visas apkaimes. Desmitiem rāpuļu līda krastā. Jālaižas prom. Bet vispirms jānoved līdz galam atriebība.

Milzu monstrs, galvu piešķiebis, saķēra ar sānu zobiem Alekša roku un, sapurinādams galvu, iemeta to sev rīklē.

Tieši viņš bija aprijis Oksanu… Turēdams revolveri abām rokām, Migels tēmēja grumbuļu aizsargātajā galvā tieši starp gailējošām oglītēm līdzīgajām acīm. Norībēja šāviens. Ārdošā lode viegli salauza raga bruņas, izgāja cauri un ieurbās mīkstajā zemē. Kad briesmonis, raustīdamies konvulsijās, apsviedās uz muguras, baltajā vēderā asiņoja šķīvja lieluma brūce. Migels izšāva vēl uz diviem briesmoņiem, taču ne vairs tik veiksmīgi. Tad beidzās patronas un viņš atgriezās pie sava pikapa. Atriebības akts bija pabeigts.

Viņš izbrauca uz 92. šosejas un devās uz pilsētu. Taču pēc diviem kilometriem ševrolē panāca policijas automašīna. Migels bija ignorējis zili sarkanās ugunis signālu, kas lika nekavējoties apstāties, un pēkšņi šoseju pieskandināja policijas sirēnu troksnis un spožs, acis apžilbinošs prožektora stars izšāvās cauri kabīnei.

-  Ševrolē pikapa vadītāj, nekavējoties apstājieties! uz ceļa noskanēja skaļruņu pastiprināta barga balss. Citādi es būšu spiests atklāt uguni!

Migels zināja, ka amerikāņu, starp citu, tāpat kā puertorikāņu, policisti vārdus velti netērēja. Gaismai noteikti sekos kartečas brīdinājuma šāvieni. Apžilbinātās acis asaroja. Viņš samiedza plakstus, samazināja ātrumu un apstājās.

-   Izkāpt no mašīnas! Rokas izstiept uz priekšu! atskanēja jauna pavēle.

Migels tvēra pēc revolvera, bet aptvere bija tukša. Viņš atvēra cimdu nodaļījumu kastītē bija atlikušas divas patronas, un patruļnieki bija tikai divi…

Taču viņš nepaguva.

Starmešu gaismās parādījās divi melni stāvi ar revolveriem rokā…

-   Izkāpt! Rokas uz pārsega!

Migels pasvieda smitu-vesonu zem sēdekļa un izpildīja pavēli.

Spēcīgas rokas veiklām, izstrādātām kustībām apčamdīja augumu no potītēm līdz padusēm, izvilka no kabatas autovadītāja apliecību. Viņu vienā rāvienā pagrieza apkārt, piespieda ar muguru pie mašīnas durvīm un iespīdināja sejā laternu, salīdzinot ar fotogrāfiju apliecībā. Viens policists pārmeklēja mašīnu, uzreiz uziedams smitu-vesonu un somu.

-   Stobrs smird pēc deguma, šauts ir nupat, viņš paziņoja, apskatījis revolveri. Aptvere tukša.

Migels uz zīmītes pie krūtīm izlasīja: «Seržants M. Pedingtons».

-   Uz ko šāvi, dēliņ? Migelu uzrunāja otrs vecākais policists.

-   Medīju aligatorus, Migels atteica. Tas nav aizliegts.

Ne jau pirmo reizi viņam bija darīšana ar policiju, un viņš cerēja, ka arī šoreiz sveikā tiks cauri.

-   Tu saki aligatorus… Un kas ir te?

Seržants Padingtons pakratīja somu, nesagaidījis atbildi, atvēra rāvējslēdzēju un izbēra uz sēdekļa tās saturu.

-   Re, kādas tās lietas! Patruļnieki daudznozīmīgi saskatījās. Bet tu saki aligatorus…

Kādu brīdi valdīja klusums. Vecākais policists pietupās, pārvilka ar pirkstu naudas paciņas sāniem, it kā aplēsdams kopējo summu. Uzmanīgi apskatīja pulksteni, pērļu kaklarotu un uzlūkoja vispirms Migelu, tad savu palīgu.

-   Man domāt, tas viss ir no Henetu mājas…

Viņš pasniedza pulksteni pāriniekam.

-   Firma sakrīt, arī gravējums uz aizmugures vāciņa.

Iekams paņemt pulksteni, otrs policists pieslēdza Migelu ar rokudzelžiem pie mašīnas durvīm.

-   Kur tu to ņēmi? viņš vaicāja.

Migels klusēja. Pa to laiku Pedingtons aplūkoja pērļu kaklarotu.

-   Tā izskatās. Heneta kundzei tieši tāda ir pazudusi, četrdesmit divas pērles.

Viņš ķērās pie pērļu skaitīšanas.

-   Tieši četrdesmit divas!

-   Es to atradu uz ielas, Migels ar pūlēm izmocīja. Viņu kratīja nervozi drebuļi.

Policisti vēlreiz saskatījās.

-   Aizvāc pierādījumus, vecākais pavēlēja pāriniekam.

Tad, pagriezies pret Migelu, vērīgi ielūkojās viņam

sejā.

-   Iekriti gan, dēliņ! Mēs pārbaudīsim tavus pirkstu nospiedumus, pārbaudīsim lodes un čaulītes. Nezinu, kā tas viss notiks, taču tā vien šķiet, ka tevi gaida elektriskais krēsls, viņš ikdienišķi noteica.

Varbūt no šā ikdienišķuma, bet varbūt no visiem šāsdienas notikumiem, taču Migela nervi neizturēja. Ar brīvo roku viņš aizsedza seju un skaļi ieraudājās. Tajā pašā brīdī sākās ilgi mākusies lietusgāze. Ūdens blīvā straumē gāzās pār 92. šoseju, Tomokanas purvu, Daitonbīču un visu apkārtni.

* * *

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku Tomokanas purvā ieradās vairākas policijas mašīnas un ekspertu mikroautobuss. Viņi rūpīgi pētīja ciematam tuvējo krasta iecirkni, taču atrada vienīgi milzīga aligatora līķi ar nokostām ķepām.

Tuaregu pagājušajā naktī bija pievācis šefu un kolēģus meklēt devies Susliks. Lietus bija aizskalojis asinis un visas pēdas, bet divus ievainotos aligatorus, kuri nobeidzās kaut kur niedrājā, bija aprijis Tomokanas purvs un tā mūžīgi izsalkušie iemītnieki.

Toties Henetu namam uzbrukušā bandīta pirkstu nospiedumi sakrita ar Migela pirkstu nospiedumiem, un saimniekus ievainojušās lodes izrādījās izšautas no viņa revolvera.

Šerifa pareģojums sāka piepildīties.

Četrpadsmitā nodaļa operĀcija «rokenrols»

2002. gada 14. decembris, Maskava

Priekškars nolaidās, atstādams iemīlējušos Romeo uz kāpnēm zem Džuljetas loga. Aplausi norima. Nošķirta no jautrās Veronas ar tās noslēpumiem un kaislībām, zāle sāka dzīvot pati savu dzīvi, pielija ar gaismu un troksni. Augstās mākslas pacilātā atmosfēra atvirzījās otrajā plānā, dodot vietu zemes baudām bufetē gaidošajām sviestmaizēm, konjakam un kafijai. Pūlis virzījās uz izeju foajē, aizraudams sev līdzi Lērneru un Annu.

Lērners lietišķs un koncentrējies, sakniebtās lūpas veido skarbu līniju. Uzmeta ašu skatienu Annai un aizgriezās, ar acīm meklēdams pūlī pazīstamas sejas. Piefiksēja, kā no sānu rindas, tipinādami sīkiem solīšiem un vēdinādamies ar programmiņām, steidzās ieplūst kopējā straumē nešķiramie Romeo un Džuljeta ne jau nu izrādes aktieri, zināms, bet sekotāji no FDD.

-   Iešu sakārtot frizūru, Anna sacīja. Pagaidi bufetē. Un pieraugi nepiedzeries.

Lērners atkal pagriezās pret viņu. Uz dažiem mirkļiem viņa seja atslāba, viņš uzsmaidīja savu parasto smaidu atklāti un mazliet ironiski. Iespējams, viņi tiksies pēc desmit minūtēm. Bet varbūt pēc daudziem gadiem. Vai arī nekad vairs…

-   Pacentīšos. Grānts noskūpstīja viņu uz smaržīgā vaiga, pavisam tuvu pie mazās, sārtās auss. Un čukstus piebilda: Esi piesardzīga. Lai veicas!

Tev ari.

Anna izgaisa pūlī. Kādu laiku Grānts paturēja redzeslokā viņas augstu pacelto galvu un melno «Gucci» rokassomiņu ar aizdari dubultā G veidā, tad izlaida tās no acīm. Viņš atkal kļuva iepriekšējais Grānts skarbs un koncentrējies.

Viņš uzkāpa pa kāpnēm balkonā un, atspiedies pret margām, paskatījās lejup. Milzīgais foajē, piepildīts ar raibu, trokšņainu publiku, gulēja viņa priekšā kā uz delnas. Gluži kā orķestra bedre. Bet viņš pie diriģenta pults. Mūziķi gaida zižļa mājienu, kaut arī ne visi zina, ka ir mūziķi un ka ir iesaistīti šajā izrādē.

Sekotāji rau, kur viņi ir: viens, divi… trīs novērotāji nogaidoši sastinga pie saviem timpāniem, lielajām un mazajām bungām.

Ar muguru atbalstījies pret kolonnu, rokas kabatās sabāzis, stāv Fils Monrouzs. Viņš ar skatienu pavada katru izteiksmīgu sieviešu pēcpusi, kas aizslīd viņam garām, taču neaizmirst laiku pa laikam pacelt acis uz Lērneru. Trombons raidīja brašu motīviņu, sveicot diriģentu.

Roberts Kovaļskis pētī milzu lustru, taču ir novietojies tā, lai turētu redzeslokā arī Lērneru. Viņu skatieni uz īsu mirkli sastopas. Kontrafagots nospēlēja īsu arpedžo viņš ir koncertam gatavs.

Migunovi jau ir sākuma pozīcijā pie kāpnēm, kas ved uz cokolstāvu. Ar pirmo vijoli diriģentam pieklājas apmainīties rokas spiedieniem, bet lai nu šoreiz paliek. Tātad…

Lērners ar kabatlakatu nosusināja nosvīdušo pieri. Tas ir operācijas sākuma signāls.

Migunovi devās lejā, kur bija garderobe un tualetes. Dažus soļus no viņiem atpalika Speķis un Spināts. Spināts skatījās uz visām pusēm un kaut ko runāja viņa lūpas bez mitas kustējās. Speķis klusēja, koncentrējis skatienu uz priekšā esošās Izabellas Hondersas milzu dekoltē atsegto muguru. Arī visi pārējie operācijas «Rokenrols» dalībnieki virzījās uz kāpņu pusi.

Taču Lērnera apziņā foajē esošais pūlis izgaisa. Izgaisa cilvēki, izgaisa visas apkārtējās skaņas, spilgtā gaisma iekrita kaut kur melnā caurumā un saruka lampiņu «jāņtārpiņu» lielumā, kas apgaismo mūziķu notis uz pultīm. Lērners koncentrēja uzmanību tikai uz šīm sīkajām gaismas saliņām, domās kopā ar katru mūziķi izspēlēdams viņa partiju.

* * *

Aiz loga jau bija tumšs, ļaudis atgriezās no darba. Piesnigušais un ielas apgaismojuma dzeltenīgās gaismas pielietais Lubjankas laukums bija automobiļu un cilvēku pilns.

-   Nu, draugi, vai nebūtu laiks doties uz mājām? jautāja Remņevs, atvirzīdamies no datora monitora. Šī Bintlija ir vienkārša mašīnrakstītāja, bet Monrouzs vispār nāk no garāžu apkopes, nesen izsities diplomātiskajos kurjeros. Nekad nekādās CIP akcijās viņi nav piedalījušies. Bet uz teātri iet Amerikas vēstniecības darbiniekiem nav liegts. Un vispār vai mazums kurš aizkūlies uz to sūda baletu! Ko tad visus pārbaudīt, vai? Iesim, pa ceļam ieskriesim kafūzī, iestrēbsim aliņu…

-   Tā nedrīkst, draudziņ, pamācoši atsaucās Kastinskis. Šodien mums jānotver spiegs un jāatskaitās. Starp citu vai tu kādreiz esi ķēris spiegu?

-   Ķert var tikai tauriņus! saērcināti atsaucās Jevsejevs. Viņš saprata, ka kolēģi vēršas nevis viens pie otra, bet pie viņa. Precīzāk sakot, izmet viņam domātas dzēlības. Tāpēc ka abi ir nodoti viņa rīcībā uz šo vakaru, bet, ja vajadzēs, tad arī uz nakti. Arī aizturēšanas grupa dežūrtelpā nodota viņa ziņā. Un vispār, kā sacīja ģenerālis Jefimovs, šodien visi Pārvaldes spēki un līdzekļi tiks iesaistīti, lai notvertu amerikāņu spiegu. Tiklīdz eksperti dos zīmi, tūlīt pa visiem kanāliem atskanēs komanda «Ņem ciet!». Un komandēs viņš, Jevsejevs. Protams, sava tiešā priekšnieka pulkveža Kormuhina vadībā, arī viņš sēž savā kabinetā un gaida fonoskopistu slēdzienu. Taču viņš vienmēr vada tā, ka paļauties vajadzēs tikai uz sevi.

-   Ak tauriņus… Bet vai tu dzīvu spiegu esi kaut redzējis?

-   Un jūs esat redzējuši? Jura deva pretī.

Kastinskis aizvainojoši sāka smieties.

-   Protams, esam redzējuši! Viņš pie tevis uz nopratināšanu nāca. Tikai kā atnāca, tā arī aizgāja!

Arī Remņevs pavīpsnāja.

Taču Jura vairs nepievērsa viņiem uzmanību. Viņš domīgi zīmēja uz papīra lapas aplīšus, trīsstūrus, kvadrātiņus, savienoja tos ar bultiņām vai punktētām līnijām, nosvītroja.

Kāpēc gan viņš bija gājis uz Kremļa pili? Nu, Sergejs Prokofjevs, «Romeo un Džuljeta», Grigoroviča iestudējums. Biļetes parterā no trim tūkstošiem rubļu… Nu labi, nauda viņiem nav problēma. Kāpēc tas bija vajadzīgs tāds ir jautājums. Vai tad Migunovs ir kāds augstās mākslas pulkvedis?Varbūt pa vidu darīšanām ieskrien Lielajā teātrī noklausīties Ļenska āriju, apmeklē pirmizrādes, seko līdzi kultūras dzīvei galvaspilsētā?

Nu neko taču viņš neapmeklē un nekam līdzi neseko tur jau tas āķis. Tas ir, Jura nevarēja precīzi zināt, kā viss bija agrāk pusgadu, gadu iepriekš, taču kopš tā laika, kad tika sākta novērošana, Migunovi katru vakaru akurāti, pēc muižnieku paraduma sēž mājās vakariņas, tēja, televizors, agra došanās pie miera… Un viss. Nē, starp citu, viņš pāris reižu pēkšņi aizbrauca uz pilsētu… Bija darīšanas. Bet nepavisam ne tādēļ, lai baudītu augsto mākslu.

Bet te pēkšņi «Romeo un Džuljeta»! Jura aprunājās ar Ļudu Dratjko jaunajai lingvoekspertei kā nekā ir absolūtā dzirde un gada abonements uz klaviermūzikas koncertiem Centrālajā koncertzālē «Rossija», un vispār viņa orientējas šādās lietās. Ļuda nedaudz atvēsināja viņa degsmi sak, tā nav tāda izrāde, uz kuru dodas mākslas cienītāji, parasts, respektabls burziņš cilvēkus apskatīt, sevi parādīt. Itin kā elite pulcējas. īsāk sakot visādi salašņas. Un Migunovs šajā kompānijā iederas.

Bet vai Maskavas baleta burziņā iederas amerikāņu vēstniecības darbinieki Bintlija un Monrouzs? Anglijas kara atašejs lords Breds? Piecpadsmit amerikāņu tūristi? Un agrāk pazīstamais spekulants, sodīts par pretpadomju aģitāciju un līdzdalību spiegošanā, Semjons Bitkins iederas? Un aizdomās turamais par sakariem ar teroristiem Omārs Hapkojevs? Un Perehodkins no starptautiskās tiesībsargājošās grupas? Šie ir tikai tie, kurus atpazina ar ārzemniekiem strādājošie novērotāji…

Varbūt tā ir sagadīšanās un Migunovs vienkārši bija nolēmis izklaidēties, noņemt spriedzi, atbrīvoties no drūmām domām? Var jau būt, protams. Taču tēvs bija mācījis neticēt sakritībām. Un Jura tām neticēja. Aizdomās turamais bija devies uz Kremļa pili kaut kādās darīšanās. Viņam vajadzēja ar kādu tikties. Kaut ko nodot vai kaut ko saņemt. Ļaužu pūļi, liela drūzmēšanās, daudz ieeju un izeju, daudz telpu, novērošana apgrūtināta…

Viņš kārtējo reizi sazinājās ar ārējās novērošanas dežūrdienestu. Un saņēma standartveida atbildi: «Objekts ne ar vienu nav kontaktējies…»

Jura savilka rokas dūrēs. Varbūt nav, bet varbūt arī ir kontaktējies, taču nemanāmi! Viņš daudz ko dotu, lai pašlaik varētu būt tur, Kremļa pilī. Galvenais nepalaist garām pašu svarīgāko brīdi, izsekot, uzminēt, pagūt, uzvarēt, pārspēt viltībā spiegu. Kas to izdarīs štata sekotāji, kas atstrādā savu nožēlojamo algu? Muļķības!

Taču neko nevar darīt, atlika tikai gaidīt.

* * *

Operācijas «Rokenrols» galvenā izrāde risinājās cokolstāvā, pavisam neteatrālā vietā tualetēm līdzās esošajā smēķētāju vestibilā un tieši tualetes telpās.

Džuljeta, turēdamās vidējā distancē pūlī tas ir ne vairāk kā pāris cilvēku līdz objektam -, pavadīja Annu Haļevu līdz dāmu istabas durvīm un, mirkli nogaidījusi, iegāja viņai nopakaļ. Anna stāvēja pie spoguļa, turēdama rokā pūdernīcu, tamponu un salveti, un rūpīgi atsvaidzināja seju. Līdzās viņai uz izlietnes stāvēja mazītiņa kastīte ar skropstu tušu.

«Atradusi vietu un laiku!» saērcināti nodomāja Džuljeta, virzīdamās uz kabīni. Sabijusi tur kādu minūti, viņa iznāca ārā Haļeva joprojām atjaunoja skaistumu.

Džuljeta sajuta skaudības dūrienu jauna, skaista mauķele, dzīvo ārzemēs, braukā pa visu pasauli, glīta, smuidra kāda vajadzība viņai grozīties spoguļa priekšā? Bet tūlīt pat ievēroja Haļevas atspulgā izsmērētu tušas traipiņu acs kaktiņā. Varbūt neuzmanīgi pārvilkusi ar pirkstu vai arī kavalieris neveikli noskūpstījis.

«Vienai medus, otrai ledus,» nodomāja Džuljeta. «Labi. Logu un otras izejas šeit nav, nekur nespruks.»

Džuljeta izgāja no dāmu istabas un lietpratīgi izvēlējās pozīciju iepretī, kādu trīs metru attālumā no durvīm, pie milzu spoguļa, nelielā vīriešu un sieviešu bariņā, kas gaidīja savas otrās pusītes, smēķēja, rūpīgi pieglauda matus… Sameklējusi ķemmi, Džuljeta nemanāmi paskatījās visapkārt. Acīs tūlīt iekrita neliela auguma sakumpusi figūra pie vīriešu tualetes durvīm. Uzsvērti vidusmēra neievērojama āriene, seja, kas atgādināja labi barota grauzēja purniņu, un ass skatiens, kas tā nesaderēja ar šo purniņu… Bogdanovs no ceturtās brigādes! Un rekur arī Ļiverovs no sestās… Šodien te daudz ārzemnieku, tāpēc arī kolēģu ir papilnam. Taču katrs strādā pēc savas programmas, bez kopēja uzdevuma un bez savstarpējas saziņas.

Viņa novērsa acis kādu sekundes daļu pirms tam, kad Grauzējs paskatījās uz viņu.

«Ko bolies?» viņš gribēja sacīt. Bet, protams, neko neteica. Tikai pačukstēja Puikam:

-   Vai nezini, Krasņanska atkal nav tikusi pie vīra? Viņai tāds kā izsalcis skatiens… Manuprāt, hroniska nepietiekamība!

-    Kā lai es zinu? Puika paraustīja plecus. Neesmu jau ārsts.

Ārējās novērošanas dienesta darbinieki vienmēr dod iesaukas saviem «objektiem», pie tam dara to meistarīgi, pieķeroties raksturīgām ārienes vai uzvedības iezīmēm. Šodien sekotāji paši bija saņēmuši iesaukas, taču viņi to nezināja.

Liekā svara nomocītajam leitnantam Makagonovam ar spīdīgo seju psiholoģiskā portreta meistars Grānts Lērners bija piešķīris pseidonīmu Speķis, bet tas savukārt loti precīzi nosauca Migunovu par Kungu. Neizteiksmīgais un slābanais leitnants Beskovs patiešām atgādināja spinātu vai skābeni, taču arī viņa izdomātais apzīmējums Smukulīte lieliski piederējās Svetlanai Migunovai.

Spināts iznāca no tualetes un pievienojās pāriniekam, kurš kolonnas ēnā vēroja ļaužu straumi.

-   Nu, kā ir? jautāja Speķis.

Tas paraustīja plecus.

-   Ateja kā jau ateja. Un dara tur to pašu ko jebkurā atejā. Kaut restorānā, kaut alus dzertuvē, kaut stadionā. Un mākslas lielajam spēkam tur nav nekādas nozīmes.

Speķis pierasti pagrozīja galvu, itin kā izvingrinādams

kakla skriemeļus.

>

-   Es tādu mākslu nesaprotu. Mūzika it kā kaķi aiz astes raustītu, un tās bezgalīgās dejas, viņš izelpoja caur zobiem. Kaut kāds mēsls… Cik tad var dejot?

Spināts dzēlīgi piebilda:

-    Tomēr cilvēki par šo mēslu divus trīs simtus zaļo izgrūž. Bet tev bezmaksas biļete.

Ludmila Genadjevna nepaguva nolikt selektora klausuli, kad jau nodimdēja un nošķindēja stikla durvis un apakšpulkvedis Čikins pilnā sparā iebrāzās laboratorijā.

-   Nu? Viss izdevās? Tiešām? viņš bērna nepacietībā iesaucās, tūlīt dodamies pie Ļimanovska galda, pie kura drūzmējās grupa civilā ģērbtu līdzstrādnieku dažs izstaipītās mājas trenūzenēs, cits vieglā, raibā krekliņā, vēl cits, liekas, pat mājas iešļūcenēs. Ar sev neraksturīgu familiaritāti profesors visus izgrūstīja, uzmetās uz galda un ar acīm iezīdās datora ekrānā.

Kreisajā pusē līdzenās rindās bija izvietotas desmitiem diagrammu, kas bija pārgrieztas ar nesimetriskām sinusoīdām, it kā tās būtu uzvilkusi nedaudz dreboša roka; labajā pusē tādas pašas diagrammas un tādas pašas sinusoīdas. Uz katras diagrammas atsevišķi robiņi izcelti ar spilgti dzeltenu krāsu tieši šie sinusoīdu posmiņi tika pārbaudīti, lai noteiktu identitāti.

-    Nu, nu? Čikins pievērsa skatienu Ļimanovskim. Ziņojiet visu pēc kārtas!

-    Rekur tas viss arī ir! Ļimanovskis svinīgi pamāja uz monitora pusi. Ki'eisajā pusē pirmā diktora balss nospieduma epsilonviļņi, labajā pusē otrā… Apakšā, atsevišķā lodziņā rau, tur, virs darba paneļa, identifikācijas rezultāti. Nulle veselo, deviņdesmit divas desmitdaļas. Gandrīz viens vesels.

-   Redzu jau redzu…

Profesors sabužināja sirmos matus.

-   Tikai, kad es ziņošu, šis «gandrīz» var mums dārgi maksāt. Priekšniecība katrā ziņā piesiesies: «Atkal aptuvenība! Atkal jūsu fantāzijas!» Un ko lai es viņiem atbildu? Es taču esmu metodes autors, ieinteresēta persona!

-   Bet jūs, Ivan Mihailovič, paskaidrojiet, ka vairāk par nulle komats deviņi ir jau viens vesels!

-  Turklāt ir apstrādāta tikai trešā daļa visu ierakstu, piebilda gara auguma bārdainis sporta kreklā ar izbalējušu Maskavas olimpiādes emblēmu. Jo lielāks informācijas apjoms, jo mazāka ir kļūdīšanās iespēja. Bet mēs vienkārši nevaram paspēt… Pēc pilnas apstrādes būs tieši viens vesels. To mēs garantējam.

-   Tātad mani epsilonviļņi darbojas? kārtējo reizi precizēja profesors.

-   Un kā vēl darbojas, Ivan Mihailovič, iestarpināja bārdainis. Tā ari ir vienīgā pastāvīgā fonogrammas sastāvdaļa. Tā patiešām nemainās. No sešpadsmit gadiem un līdz sirmam vecumam. Tāpat kā ģenētiskais kods. Vienkārši tā ir tik niecīga, ka parastais skeneris to neuztver…

Čikins vērīgi aplūkoja sapulcējušos.

-   Tātad mūsu rīcībā ir aparāta secinājums, nevis mani subjektīvie prāta slēdzieni un pieņēmumi? Objektīvs instrumentāls rezultāts?

-   Protams, pārliecināti pamāja Ļimanovskis.

-   Kā akmenī iecirsts, noteica bārdainis.

Pārējie eksperti bija pilnīgi vienisprātis ar kolēģiem.

Profesors Čikins iztaisnojās un palūkojās pulkstenī.

-   Nu tad es ziņoju rezultātu!

* * *

Džuljeta aizgāja. Kaktā Anna pamanīja slotu. «Lielisks knifiņš,» viņa nodomāja. «Grānts mani noteikti uzslavēs.»

Viņa turpināja uzskaistināties spoguļa priekšā, izvairoties no liekām kustībām. Dāmu istabā nebeidzamā straumē plūda dārgām smaržām iesvaidījušās teātra publikas daiļā dzimuma pārstāves, kurām visā visumā te nebija ko darīt, jo zemiski kārtot mazās un vēl jo vairāk lielās darīšanas skaistās un grezni ģērbtās dāmas, bez šaubām, nevarēja. Varbūt vienīgi uzlabot sejas krāsojumu un noskalot rociņas…

Anna spogulī redzēja visu ienākošo un izejošo atspulgu. Dažādas straumes te ienesa Izabellu, Svētu Migunovu un nedaudz aizelsušos Mēriju. «Brašas meitenes, kompakti strādā!»

Mērija tūlīt aizņēma veiksmīgi atbrīvojušos ceturto kabīni no ieejas puses. Anna ienira pirmajā. Plastikāta sieniņa nesniedzās līdz apakšai, tāpēc, aizslēgusi durvis, viņa tūlīt nolika uz grīdas somu, aizsedzot trīsdesmit centimetru plato spraugu.

Pārējās operācijas «Rokenrols» dalībnieces, neskatoties cita uz citu, bija aizņemtas tikai ar savu ārieni: sakārtoja apģērbu un frizūras, grozījās pie spoguļa, taču, kolīdz atbrīvojās kabīnes, katra ieņēma savējo: Svēta trešo, bet Izabella Hondersa otro.

Ieņēmusi savu kabīni pēdējā, Izabella divas reizes delikāti ieklepojās visas savās vietās, visas gatavībā. Klusās skaņas visām dalībniecēm likās kā apdullinošs signālpistoles šāviens starts, laiks uzņemts! Bet varbūt kā pirmais prasīgais diriģenta zižļa mājiens.

Vijole, klarnete un mežrags pieklusināja spēli līdz tikko dzirdamam pianisimo, uz kura fona sākās apbrīnojamas pārvērtības.

Nolaidusi vāku, Svēta apsēdās uz klozetpoda, veikli noāva savus spilgtos, acīs krītošos zābakus uz tieviem papēdīšiem un pa apakšējo spraugu starp kabīnēm pastūma tos Mērijai Bintlijai. Apmaiņā viņa saņēma parastus melnus zābaciņus ar plakanu zoli.

Smukulītei bija ārkārtīgi nepatīkami sēdēt uz klozetpoda, ar plānām zeķbiksēm kājās kāpt uz tualetes aukstās grīdas un turklāt vēl vilkt svešus apavus. Taču viņa, zobus sakodusi, visu to darīja maksimāli organizēti, precīzi un ātri. Tādā pašā ceļā viņa padeva oranžo somiņu garā rokturī un zelta kaklarotu. Sirdī neviļus iedūra žēlums par zaudējumu.

Mērija zibenīgi novilka blūzi un cepurīti, nodeva tās Svētai, bet pati uzlika kaklarotu un atlaida mezglā saņemtos matus. Ar to transformācija vēl nebija beigusies ar veiklu apļveida kustību viņa atvilka apslēptu neilona rāvējslēdzēju un atlocīja svārku apakšējo daļu. Tagad tie sniedzās līdz ceļiem kā Svetlanai.

Svēta nodeva blūzi un cepurīti Izabellai, tā momentā apsedza kailos plecus un muguru, acumirklī iegūdama necilo, taču cienīgo Mērijas Bintlijas apveidu.

Tad Svēta atdeva Mērijai Migunovu pāra garderobes numuriņus; Mērija pastūma viņai savus numuriņus, bet Svēta nodeva tos Izabellai. Savukārt Izabella iebāza spraugā plastikāta saini ar zilu apkopējas uzsvārci un zilu lakatiņu. Tad, nometusies uz ceļiem, pamāja ar roku un, kad Svēta, pārvarējusi pretīgumu, arī nometās četrrāpus un pieliecās, čukstus nodeva Annas Haļevas norādījumus:

-   Tur stūrī ir slota paņem to līdzi!

Svēta apvilka uzsvārci, apsēja lakatiņu. Pa to laiku Mērija, izsukājusi atlaistos matus, iznāca no kabīnes.

Taču tā vairs nebija Mērija Bintlija, sekretāre-mašīnrakstītāja kultūras nodaļā ASV vēstniecībā, tas bija pavisam cits cilvēks. Stāja, gaita Mērija ar pārsteidzošu precizitāti atveidoja Svētas paradumu ejot nedaudz atvilkt atpakaļ labo roku -, apģērbs… Pat seja, ko ieskāva biezi tumšas kastaņkrāsas mati, kļuva līdzīga Svetlanas sejai. Vismaz Mērija pati tam ticēja, bet pašpārliecība jebkurā pārtapšanas gadījumā ir panākumu ķīla!

Starp citu, novērotāji nepēta sejas vaibstus tiek uztverts tikai koptēls. Tāpēc, kad Mērija izgāja no dāmu istabas, Grauzējs tikai pārlaida viņai vienaldzīgu skatienu, toties Speķis un Spināts atdzīvojās.

-   Seko Smukulītei, sacīja Spināts, un pārinieks mierīgi devās nopakaļ «objektam».

Pēc minūtes vestibilā parādījās Anna Haļeva. Vecākā leitnante Krasņanska, kas ņirdzīgi bija nosaukta par Džuljetu, pierasti paņēma «objektu» trīs metru saitē. Viņai patiešām bija nesaskaņas privātajā dzīvē, un leitnants Bogdanovs, viņš arī Grauzējs, bija noteicis viņai pareizu diagnozi. Anna Haļeva mierīgi sāka kāpt pa trepēm. Viņa bija izpildījusi savu uzdevuma daļu, un tagad no viņas vairs nekas nebija atkarīgs. Haļeva mierīgi devās uz augšējo balkonu, uz bufeti, kur gaidīja Grānts Lērners. Džuljeta kā pielīmēta gāja nopakaļ.

'■ķ ^ Jfc

Grānts Lērners stāv balkonā ar viskija glāzi sasvīdušajā delnā. Viņš nervozē, sirds pulsē ne mazāk kā simt sitienu minūtē. Taču viņu vērojošais Romeo neko tādu nemana ārēji Grānts nekad neizrāda satraukumu.

Romeo ar baudu tieši no kakliņa dzer dzirkstošo pepsikolu. «Objekts» visu laiku skatās pulkstenī. Vai nu baidās nokavēt otro cēlienu, vai arī ar nepacietību gaida meiteni.

Lērners patiešām bieži skatās sava «Seiko» ciparnīcā. Asais melnais minūšu rādītājs kā bendes šķēps priekšlaikus sastindzis. Bet smalkais sekunžu rādītāja stilets velkas divas reizes lēnāk nekā parasti. Varbūt trīs reizes? Jāpievēršas kam citam… Lērneram patika šis pulkstenis, kas skaitīja īpašu laiku kaujas operāciju laiku. Patika precizitātes, bet jo īpaši tā intelekta dēļ. «Seiko-Prime kinetic» piemita atmiņa. Ja pulksteni uz kādu laiku nolika malā, tas «aizmiga» un varēja «gulēt» četrus gadus. Bet atlika to paņemt rokā un sakratīt, un tas pats uzrādīs precīzu laiku, nedēļas dienu, mēnesi un citus rādītājus. Šī īpatnība pārvērta pulksteni gandrīz dzīvā priekšmetā, un pašlaik Lērners pie melnajām bultiņām meklēja atbildi: vai viss tur, lejā, notiek pēc plāna? Ir pagājušas jau septiņas minūtes. Kas notiek darbības laukā? Domās viņš atradās tur, cokolstāvā, un saasinātie jutekļi uztvēra nepiederīgiem neredzamu un nedzirdamu melodiju.

No dāmu istabas puses piesardzīgi un klusi ieskanējās vijole, klarnete un mežrags. Vijole izdzied galveno muzikālo līniju, pūšamie to atbalsta otrajā un trešajā partijā. Kā buramvārdus tie atkārto spilgto, nervozo melodiju, pieaug kreščendo, partijas pamazām sajaucas, papildina to ar jaunām nokrāsām, attālinās un bīstami satuvinās: kvarta, terca, mazā sekunda, kas teju draud pārvērsties metāliskos smilkstos… un tagad vijole, klarnete un mežrags spēlē unisonā, nots notī. Forte, meco forte, fortisimo!.. Pauze. Klusums. Diriģents atvelk elpu, un melodija atsākas klusi, tikko dzirdami. Bet… Pagaidiet, kā tas ir iespējams? Pirmo partiju nu spēlē ne vairs vijole, bet mežrags, ar šim instrumentam apbrīnojamu precizitāti izdziedādams vijoles virtuozās pasāžas. Klarnete pēkšņi iekritusi trešajā partijā, mežraga vietā, tai pat parādījies kāds īpašs angļu radziņa sapņainums. Bet vijole? Kur tad ir vijole? Tās nav. Pazudusi!.. Bet tās vietā tam-tambam-ba-bam! laužas uz āru drūmi timpānu un bungu līdzenie soļi tur sekotāji piešķir visam skaņdarbam vajadzīgo ritmu un tempu. Neapstāties! Nestomīties! Līdzenu soli!…

Te nu es esmu! aiz muguras atskanēja Annas bezbēdīgā balss. Kā tev patika izrāde?

* * *

Pa to laiku vīriešu atejā notikumi risinājās pēc identiska scenārija. Pirmajā kabīnē krekšķēja un knosījās kaut kāds nepazīstams. Otrajā un trešajā iegāja Sergejs Migunovs un Fils Monrouzs. Ceturto aizņēma Roberts Kovaļskis. Pārējo vidū viņš vienīgais bija brīvs no personīgās novērošanas, tāpēc tieši Roberts atnesa «Armani» maisiņu ar nepieciešamo rekvizītu.

Migunovs aši izģērbās un pieliecies padeva Filam savu iezīmīgo kaklasaiti, uzvalku un dūmakainās «Gucci» brilles.

Monrouzs zibenīgi nometa bleizeru un pastūma to Robertam Kovaļskim, bet pats uzģērba Migunova žaketi, aplika viņa sarkano šlipsi un tūlīt no paplukuša nevīžas pārvērtās respektablā džentlmenī. Jo vairāk tāpēc, ka viņa bikšu krāsa ideāli saskanēja ar žaketes audumu.

Kovaļskis nometa savu žaketi, uzvilka muļķīgo bleizeri ar zelta pogām, iestūma kabatā kaklasaiti un atpogāja krekla apkaklīti. Tagad viņš bija kļuvis par paplukušu nevīžu. Savu žaketi nevīža ar Monrouza starpniecību nodeva Migunovam. Nejau nepieciešamības dēļ vienkārši nebija kur to likt. Tādā pašā ceļā Kovaļskis nodeva Sergejam maisiņu, kurā atradās patiešām vajadzīgas lietas aparātiņš ūsu nodzīšanai un elektriķa uniforma zils virsvalks un tāda pati berete.

Cilvēks pirmajā kabīnē skaļi iztukšoja zarnu traktu. Nebūt ne cēlas izcelsmes smakas lika Sergejam saviebties. Cerēdams uz trokšņa aizsegu, viņš ieslēdza skuvekli, taču uztraukumam nebija pamata tas darbojās bez skaņas. Dažas kustības un ūsas nobira uz grīdas. Migunovs ar kāju aizstūma tās aiz klozetpoda, uzvilka virsvalku un bereti. Viss. Pārvērtība bija notikusi. Uniforma kardināli maina cilvēku. Sergejs Migunovs bija pārstājis eksistēt. Elektriķis ielika maisiņā skuvekli un ar kāju aizspēra to tieši uz ceturto kabīni Robertam Kovaļskim.

Maisiņš aizslīdēja gar kājām Filam Monrouzam, kurš, lūkodamies kabatas spogulītī, akurāti līmēja sev ūsas pēc formas un krāsas gluži tādas pašas, kādas tikko bija nodzinis Migunovs. Liekas, ka līdzeni. Un izskatās pilnīgi dabiski. Fils uzlika Migunova dūmakainās brilles. Viss. Kārtējā pārtapšanas sērija bija beigusies.

No otrās kabīnes, kur pirms četrarpus minūtēm bija iegājis Sergejs Migunovs, iznāca bezpersonisks elektriķis, pie krāna noskaloja rokas un piekasīgi aplūkoja savu atspulgu lielajā spogulī. Liekas, viņš bija apmierināts ar redzēto. Taču turpināja mazgāt rokas.

No ceturtās kabīnes, kuru bija aizņēmis Roberts Kovaļskis, iznāca Fils Monrouzs… Nu, varbūt arī ne gluži Fils un ne gluži Monrouzs varbūt tas joprojām bija Roberts Kovaļskis, taču, pateicoties muļķīgajam bleizerim, no attāluma viņu pilnībā varēja noturēt par Filu Monrouzu.

Trešo kabīni, kuru bija aizņēmis Fils, pameta Sergejs Migunovs. Šajā gadījumā pārtapšana bija visveiksmīgākā spilgtā kaklasaite un neparastās brilles tūlīt krita acīs. Viņš uz mirkli ieskatījās spogulī, saskatījās ar elektriķi un izgāja vestibilā.

No pirmās kabīnes iznāca lepni ģērbies resnulis un, nepievērsdamies tādiem niekiem kā roku mazgāšana, devās turpināt tikšanos ar augsto baleta mākslu.

…Izabella jau kabīnē sajuta galvas reiboņa lēkmi un nobijās ne pa jokam. Viņa zināja, cik pēkšņi cilvēks var zaudēt samaņu, apkārtējā pasaule pēkšņi sāk līgani slīdēt, itin kā būtu iebraukts eļļas peļķē, bet pēc tam bez kādas pārejas ožamā spirta smaka, gaismas plafoni pie griestiem un izbiedētas apkārtējo cilvēku sejas. Bet tagad ikviena atkāpe no scenārija varēja izgāzt visu operāciju.

Viņa aizkavējās kabīnē, apsēdās un nikni izmasēja deniņus. Galvas reibonis pamazām pierima, apkārtējā pasaule atkal kļuva stingra un nesatricināma. Izabella riskēja aiziet līdz izlietnei.

Hallo, jūs esat kārtībā, mīļumiņ? kaut kur tālumā atskanēja savādi dobja nepazīstama balss, it kā tās īpašniece runātu tukšā burkā.

Izabella, nepagriezusi galvu, pavērsa plaukstu nomierinošā žestā un pasmaidīja, likdama saprast, ka viss kārtībā. Viņa piegāja pie izlietnes, atgrieza aukstā ūdens krānu, atsvaidzināja seju un paraudzījās uz sevi spogulī. Pēc Lērnera plāna viņai šajā brīdī bija jābūt pārtapušai par Mēriju Bintliju… Nu kāda tur Mērija pat ar Izabellu Hondersu šai bālajai sejai ar iekritušajām acīm bija maz līdzības. Viņu pārņēma panika. Piedevām viņa pamanīja tualetes istabas stūrī apkopēju zilā uzsvārcī, kas neveikli ar slotu braucīja flīzes, acīm redzami nezinādama, kā tas darāms. Apkopēja pagrieza galvu izrādās, tā ir Migunova, kas gaida, lai viņa izietu pirmā!

Ir laiks! Ir laiks!…

Ar drebošām kājām viņa piegāja pie durvīm, pagrūda tās, gandrīz notriekdama gar zemi kādu dāmu, nomurmināja atvainošanos lauzītā krievu valodā un burtiski izšāvās cokolstāvā. Pūļa murdoņa neciešami dunēja ausīs. Iekodusi apakšlūpā, cenzdamās skatīties taisni sev priekšā un ne par ko nedomāt, Izabella gāja uz priekšu un apstājās aiz tuvākās kolonnas, piespiedusies ar muguru pie vēsā akmens. Viņai likās cilvēki ar interesi un aizdomām atskatās uz viņu kas tā tāda? Kāpēc viņa pārkrāsojusi matus un izgreznojusies ar svešu žaketi?… Ko viņa vispār šeit dara?

Iza kļūdījās. Neviens uz viņu neskatījās. Pat Grauzējs un Puika nepazina viņā Mēriju Bintliju! Saņēmusi spēkus, Iza lēnām sāka kāpt pa trepēm. Jātiek līdz krēslam, lai var atspiesties pret atzveltni un aizvērt acis.

Grauzēju ilgā «objekta» prombūtne darīja uzmanīgu, un viņš nolādēja priekšniecību, kas sūta uz jauktu pāru ārējo novērošanu vīriešu brigādes. Ko tad lai viņš tagad dara iet iekšā sieviešu tualetē? Varbūt viņš to ir palaidis garām? Kas ir tā, tur, aiz kolonnas?

No vīriešu atejas pa to laiku iznāca Fils, pārliecinoši atveidodams Migunova lomu. Te nostrādāja bez aizķeršanās Spināts zibenīgi reaģēja un devās viņam pa pēdām.

Tad parādījās Roberts, iemiesojies Fila Monrouza ādā. Panikas pārņemtais Grauzējs jau šaudījās pa vestibilu un nepamanīja viņu tieši tāpat, kā pirms brīža nebija ievērojis Mēriju. Bet Puika reaģēja uz bleizeru un pieņēma «objektu» kā pieklājas.

Starpbrīdim vajadzēja teju, teju beigties cokolstāvs pamazām tukšojās. Grauzējs ātrā solī to šķērsoja no viena gala līdz otram, atgriezās, tik tikko spēdams atelsties. Nekādu rezultātu. Viņam garām pagāja glīta apkopēja ar slotu rokās. Grauzējs pārlaida viņai neko neredzošu skatienu, iemetās vīriešu tualetē. Tur mazgāja rokas kāds darbarūķis zilā virsvalkā. Tfu tu!… Monrouza tualetē nebija.

Svēta ātrā solī devās uz liftiem, kā bija norunāts. Cokolstāvs bija praktiski tukšs. Un pēkšņi aiz muguras atskanēja soļi.

-   Kur tad tu manu slotu nesīsi? Svēta izdzirdēja sev aiz muguras neapmierinātu balsi. Stāvi, ka tev saka!

Novests līdz izmisumam, Grauzējs iegāja sieviešu tualetē. Tukšs! Arī te Mērijas Bintlijas nebija. Vai patiešām viņi aizbēguši, atrāvušies no novērošanas?! Tad ir slikti… Vienkārši tāpat no novērošanas nepazūd… Tātad amerikāņiem ir spiegu uzdevums! Bet viņš tos ir palaidis. Viss, karjerai beigas! Atlaidīs un lieta darīta!

Ārējās novērošanas dienestā darbs nav medusmaize. Turklāt ar dienesta pakāpēm nelutina un arī konspirācijas slogs kaitina. Bet, ja atlaidīs, kur tad lai liekas? Un vēl taču jānomaksā kredīts par plazmas televizoru! Arī sieva nepacietīgi gaida sen apsolīto ziemas mēteli ar lamas kažokādu… Kāda velna pēc viņiem vispār tā plazma? Un tā kažokāda… Maskavā jau nav nekāds lielais sals! Vecākais leitnants Bogdanovs gļēvi nolaida rokas un atspiedās pret sienu. Ko lai dara? Ko lai dara?! Ko lai dara?!!

Tukšā cokolstāva otrā galā paveca apkopēja strīdējās ar glītu kolēģi un ņēma viņai nost slotu. Katram sava villošanās…

-   Es tur gribu peļķi uzslaucīt, nošļupstēja aiz bailēm pamirusī Svetlana. Viņa zibenīgi aplaida acis visapkārt. Kaut kāds platvaidzis vīrietis uzmanīgi vēroja strīdiņu. Kas tas tāds?!

-   Kādu vēl peļķi? Nav man nekādu peļķu, neatlaidās drukna, gadus piecdesmit veca sieviete. No lakata nevīžīgi ārā spraucās sirmi mati.

-   Atvainojiet… Ja jau nedrīkst, tad nevajag…

-   Kas tu vispār tāda esi? sieviete nelikās mierā. Tu pie mums nestrādā! Smukulīte ar tādiem nagiem?! Kurš tevi uzsūtīja?

Ar visu personālu, kas strādāja Kremļa teritorijā, regulāri notiek pārrunas par modrības paaugstināšanu.

Un tagad īstā apkopēja ar skatienu ieurbās Svetlanas rokās. Bija skaidri un gaiši redzams, ka nevienai apkopējai Krievijā nevar būt tik labi koptas rokas, tik gari, skaisti nagi un tik moderns manikīrs.

-    Nē, jūs nepareizi sapratāt… Es esmu aktrise… man jāspēlē apkopēja, tad nu es iejūtos tēlā, Svēta improvizēja.

-  Ahā, aktrise-afēriste! Sieviete pamāja ar roku. Pazīstu es jūs, stervas…

Un, turēdama slotu kā zaldāts ieroci maršējot, viņa gāzelēdamās devās uz sieviešu tualeti.

-   Vai esat redzējuši tādas aktrises? viņa sacīja Grauzējam. Bet tas bija frustrācijā un nekādi nereaģēja.

Glaudīdams ar roku vaigu, it kā sāpētu zobi, viņš pa piedurknē noslēptu mikrofonu izsauca pārinieku.

-   Otrais, atbildi pirmajam… Otrais… Otrais!

-   Dzirdu, tas klusi atbildēja pa ausī ieslēpta uztvērēja punktiņu.

-    Kur tu esi palicis?! Grauzējs nikni pacēla balsi.

-   «Objekti» ir pazuduši! Abi! Bet tu kaut kur vazājies!

-   Es vazājos? «Otrā» balsī jautās atklāts izsmiekls.

-   «Objekti» ir savās vietās un skatās izrādi. Un es viņus kontrolēju. Tas esi tu, kurš kaut kur vazājas!

Grauzējs atvilka elpu un uz vietas palēcās.

-   Paldies, Vasek, viņš iebļāvās. Pudele no manis!

Un kā dzelts metās augšup pa kāpnēm. No vīriešu tualetes iznāca elektriķis zilā uniformā, taču Grauzēju viņš

neinteresēja. Un vispār nevienu neinteresēja.

* * *

Melnās asās bultiņas atguva normālu ātrumu. Grānts Lērners dzēra trešo viskija porciju, bet Anna tukšoja trešo šampanieša glāzi. Viņi smējās, aizskāra viens otru ar roku, reizēm apskāvās. Kad ķermeņi saskārās, starp tiem izskrēja elektriski kaisles lādiņi. Romeo un Džuljeta nevarēja saprast, par ko «objekti» tā priecājas.

-    Liekas, izdevās, Anna iečukstēja Grāntam tieši ausī.

-   Liekas gan, viņš māņticīgi atbildēja.

Starpbrīdis bija beidzies. Jau iemirgojās lustras, aicinot skatītājus ieņemt vietas, kur drīz nodzisīs gaisma un cilvēku sejas un figūras pārvērtīsies ēnās. Neviens no operācijas dalībniekiem nebija norāvies, visi iekļāvušies piešķirtajā laikā, un ikviens no viņiem drīz ieņems savu jauno vietu saskaņā ar tikko veiktajām perturbācijām. Pagaidām, liekas, viss notiek pēc plāna.

-   Par mums!

-  Par mums!

Anna un Grānts iedzēra pēdējo reizi un aizsteidzās uz skatītāju zāli. Metrus trīs nopakaļ sekojošajiem Romeo un Džuljetai viņi nepievērsa nekādu uzmanību.

Ienākdams pa tepiķa grīdceliņa noklāto ieeju, Lērners ātri novērtēja situāciju. Fils un Mērija sēdēja septiņpadsmitajā rindā Migunovu vietās, dūmakainās «Gucci» brilles tāpat kā iepriekš noslēpumaini atspīdēja, bet bagātīgā zelta kaklarota joprojām izcēla baltā kakla slaikumu.

Izabella un Roberts blakus sektorā bija pārvietojušies uz piecpadsmito rindu; bleizera zeltītās pogas un pikantā melnā cepurīte signalizēja ieinteresētajām personām, ka te viss ir kārtībā. Tiesa, divas vietas astotajā rindā bija tukšas, taču ne vietas, ne tās aizņēmušos cilvēkus neviens personīgi nekontrolēja.

Aizstāšana bija noritējusi veiksmīgi!

Grānts dziļi uzelpoja, apņēma Annu ap vidukli un noskūpstīja uz vaiga.

-   Atraduši vietu! nikni nokomentēja Džuljeta.

# * *

Kremļa pils koridori un foajē kļuva tukši. Nedrošā solī eskalatora virzienā devās bufetē aizsēdējies vientuļš dailes cienītājs. Divas tantiņas ar grūti salasāmām plāksilītēm pie krūtīm, starpbrīdī tirgojušas programmiņas, skaita kopā ieņēmumus un klusi par kaut ko savā starpā sačukstas. Bet cokolstāvā vispār neviena nav, tikai slotu atguvusi sirmā apkopēja satracināta berž vīriešu tualeti.

Divi zilos virsvalkos apkopēja un elektriķis nogriezās garajā koridorā, virzīdamies uz dienesta liftu. Jebkura uniforma nivelē personību, tāpēc viņiem nebija acīs krītošu un atšķirīgu iezīmju tas vienkārši bija tehniskais personāls. Attālums no iepriekšējās dzīves un no skatītāju zāles palielinājās, taču Svēta, liekas, dzirdēja atplūstošo melodiju, tā ir «Atvadu tēma», kas skan otrā cēliena sākumā. Kādreiz, ļoti sen, šī mūzika raisīja viņā nenovēršama zaudējuma jūtas, skumjas, pat sauss kamols spriedās kaklā… Bet tagad nekā. Kāpēc?

Viņa gribēja to pajautāt Sergejam, kurš gāja viņai līdzās drūms, saspringts, svešāds, augšlūpa nepierasti kaila un gara -, bet neiedrošinājās. Vai arī tomēr negribēja.

Klusēdami viņi aizgāja līdz liftam. Klusumā gaidīja, kamēr kabīne ar klusu tinkšķi apstāsies un atvērs durvis. Sergejs sadabūja kabatā magnētisko čipu, ielika izgriezumā, trīs reizes nospieda nulles stāva pogu.

Svēta pēkšņi atcerējās savu seno muļķīgo zvērestu no ogļraču ciema nākušas meitenes zvērestu: nekad nenolaisties pazemē… Nekad…

Taču lifts jau peldēja lejup. Zemāk par foajē un garderobēm, zemāk par pazemes garāžām un glabātavām, kondicionēšanas kamerām un transformatoru apakšstacijām, zemāk par daudzmetrīgām dzelzsbetona kārtām, aiz kurām atklājās vārās, nespodras gaismas pielietas speciālo telpu un tuneļu platības. No kurām, likās, ir vienādi tālu gan līdz saulainajai Veronai, gan arī līdz sniegotajai Maskavai.

Mokošā gaidīšana beidzās 19.54. Kad Jura, klepodams aiz nepieraduma un juzdams riebumu pats pret sevi, vilka otro vai trešo cigareti savā jaunekļa mūžā, iezvanījās iekšējo sakaru telefons.

-   Eksperti tik tikko noziņoja, pavēstīja Kormuhins pasvītroti oficiālā tonī. Varēja just, ka viņš ir norūpējies.

-   Migunovs ir identificēts. Slēdziens pamatots ar jaunām metodikām un aparātiem…

-   Sapratu jūs, biedri pulkvedi, Jura izdvesa, juzdams vēsumu zem lāpstiņas.

-    Pienākusi pavēle par Migunova tūlītēju aizturēšanu, Kormuhins turpināja. Par operācijas gaitu ziņot man nekavējoties.

-   Tiks izpildīts! Jura gandrīz nokliedza, pietrūcies kājās. Un tūlīt pat saņēmies jau mierīgi vērsās pie kolēģiem: Nu ko, draugi, braucam tauriņus ķert!

Kastinskis un Remņevs posās ceļā. Vairs viņi nejokoja.

* * *

…Drūms ataust rīts, mums mieru vēstīdams, Aiz skumjām saule nerāda vēl vaigu, Bet iesim, mums vēl daudz kas pārliekams, Kam nākas sods, kam žēlastība maiga…

Nelaimīgie večuki Monteki un Kapuleti svinīgi stiepa rokas virs mirušo bērnu ķermeņiem un droši vien zvērēja mūžīgu draudzību, moži dārdēja Džuljetas tēma, un priekškars nolaidās pār aktieriem, kas bija sastinguši it kā bēdu, it kā sajūsmas paroksismā.

-   Tā kā preses konferencē sakarā ar līguma parakstīšanu par stratēģisko ieroču ierobežošanu, Anna klusi komentēja.

Zāle aplaudēja, priekškars no jauna uzlidoja augšā un nolaidās, lustras pamazām pielija ar oranžu gaismu.

-   Es tā saprotu, ka tev patika, dārgā? Lērners sacīja, pievērsies savai partnerei.

Līdzās cēlās kājās aplaudējošie skatītāji, Lērners un Anna arī piecēlās. Viņa paskatījās uz Lērneru viņš smaidīja, pat staroja. Viss gāja labi.

-  Vispār tā nekas… Tikai grūti noticēt, ka viņi salabs, Anna sacīja.

-   Monteki un Kapuleti? Bet tas taču nevienam nav vajadzīgs, Lērners izmeta. Rītvakar atkal sapulcēsies pilna zāle, viņi atkal sastrīdēsies… tad atkal salabs. Tas ir noslēgts aplis.

Viņš pagriezās un, no mugurpuses pieturēdams Annu aiz vidukļa, veda viņu uz eju starp sektoriem.

-   Starp citu, Veronā patiešām ir dzīvojuši gan Monteki, gan Kapuleti, piecpadsmitajā vai sešpadsmitajā gadsimtā, īsti neatceros, Grānts turpināja, garām ejot, paceldams krēslu sēdekļus. Saglabājusies pat māja Pjaca delle Erbe, kurā dzīvojusi Džuljeta, un tas pats balkons… Un pagalmā stāv Džuljetas bronzas skulptūra. Ievēro bronzas, kaut arī vecais lapsa kūmiņš Monteki saskaņā ar Šekspīru apsolīja uzcelt no zelta. Romeo statujas vispār nav, pat ne no koka. Tā ka abas puses vienā mierā uzspļāva visiem saviem solījumiem.

-  Vai patiešām tu to noskaidroji speciāli šodienas izrādei? Bet tam taču nav nekāda sakara…

-    Nav gan, Grānts piekrita, uzmezdams aci savam «Seiko». Taču ietekmē manu gatavību saprast apkārtējo situāciju, ja gribi zināt…

-   Bet viņu pēcteči viņi tagad tur dzīvo?

-   Lūk, tam nu patiešām nav nekādas nozīmes. Grānts paraustīja plecus. Bet domāju diez vai…

-  Visdrīzāk, viņi naidojās tik ilgi, kamēr viens otru iznīcināja, ar nervozu smiekliņu sacīja Anna. Un kāds ir kopējais iespaids?

-   Zini, Kenneta Makmilana horeogrāfija «La Skalā» man likās izteiksmīgāka.

-    Nevaru piekrist, mīļais. Šāvakara iestudējums ir vienkārši ģeniāls!

Anna ciešāk piespiedās Grāntam.

Pavisam klāt piezagusies Džuljeta pacentās iegaumēt pēdējo frāzi precizitāte ietekmē prēmiju. Taču precīzi atcerēties nespēja un atskaitē uzrakstīja: «Džoti izrāde nepatika, bet Haļeva sacīja, ka tā ir ģeniāla.»

Diriģentam ar palīdzi nācās apstāties pie ejas un pagaidīt, kad izklīdīs pūlis. Fils un Mērija pameta savu rindu no otras puses un tagad virzījās uz izeju; Speķis un Spināts profesionāli strādāja ar elkoņiem, cenšoties nepazaudēt viņus no redzesloka. Izabellu un Robertu Lērners nevarēja saskatīt iespējams, viņi jau bija foajē.

-   Tu man atgādināji Romeo, Anna negaidīti piemetināja. Kad viņš uzlika masku, lai tiktu ballē pie Kapuleti… Atceries?

Lērners paskatījās uz viņu.

-    Es neesmu Romeo, dārgā, viņš sacīja klusi, bet skaidri. Iegaumē to. Es drīzāk esmu Baltazars, viņa kalps… Un tu, starp citu, arī. Mēs abi esam tikai kalpi.

-   Baltazars? Vai tas, kuru beigās arestēja? Anna atkal pavīpsnāja. Un kas ar viņu pēc tam notiks?

Lērners paraustīja plecus.

-   Par to vēsture klusē. Bet visdrīzāk nocirtīs galvu. Kalpi vienmēr ir atbildējuši par kungu pārkāpumiem.

-    Vāverādas kažoks, zvērādas berete, spilgti oranži zābaki, pieskaņota somiņa, rācijā sprakšķēja leitnanta Makagonova balss. Viņam mugurā tumšs mētelis, kaut kāda muļķīga naģene, tumšas brilles. Abi gara auguma. Jā, un vēl viņam ap kaklu melnbalta šalle, duras acīs… jau pieiet pie Kutafjas torņa, pēc pāris minūtēm ieraudzīsit. Pārņemiet.

No Kutafjas torņa vārtiem prožektoru staros plūda nesteidzīga ļaužu straume, izstiepās, izšķīda uz visām pusēm uz Vozdviženku, kur ir metro stacija, uz Borovicka un Manēžas laukumu. Jura Manēžas laukumā redzēja divus intūristu autobusus un kādus desmit taksometrus, kas gaidīja pasažierus; kāds no taksistiem izkāpa no mašīnas tikai vieglā žaketē un smēķēja, aplūkodams pūli un salīgi uzdejodams nomīdītajā sniegā.

-   Te Klints, ziņojiet par situāciju! rācijā atskanēja Kormuhina nepacietīgā griezīgā balss. Saņēmāt ciet?

Nodaļas pi'iekšnieks ļoti gribēja pēc iespējas ātrāk ziņot ģenerālim par skaļajiem panākumiem un to neslēpa.

-    Klints, te pirmais, gaidām. Tūlīt pārņemsim no ārējās novērošanas.

-   Nekavējoties ziņot!

-   Tieši tā!

Jura izvietojās metrus piecus no vārtiem ar tādu aprēķinu, lai ieraudzītu Migunovus, vēl pirms viņi būs iznākuši no Kutafjas torņa velves. Pūlis plūda apkārt Jevsejevam, grūstīja, spieda atpakaļ, kāds izmeta aizskarošas replikas, tādas kā «Ko stāvi kā stabs ceļa vidū? Citu vietu nevarēji atrast?».

Kastinskis stāvēja trīs metrus aiz muguras un mazliet pa kreisi. «Protams, visus panākumus piesavināsies priekšniecība,» viņš bija sacījis, kad viņi izbrauca. «Bet tie, kuri aiztur, arī vienmēr iekļūst ziņojumā…» Un norūpējies piebilda: «Gandrīz vienmēr.» Remņevs gaidīja trīs metrus aiz muguras un labajā pusē. Arī viņš gribēja iekļūt uzvaras ziņojumā.

Pie Aleksandra dārza nožogojuma gaidīja melna volga ar civiliem numuriem un ieslēgtu dzinēju. Astoņi līdzstrādnieki mašīnās kontrolēja izejas uz Znamenku, Vozdviženku, Lielo Ņikitas un Tveras ielu. Migunovu pazīmes zināja visi, un visi, ieskaitot šoferus, gribēja izcelties.

Jura stāvēja, sacēlis apkakli un iestūķējis rokas kabatās. Ar mitro plaukstu viņš aptaustīja PM un juta, kā zem cepures krājas lipīgi sviedri. Te nu tā ir īsta kaujas operācija! Viss kā kino. Un viss nav tā! Tikai uz ekrāna ik uz soļa operatīvie braši skraida un drosmīgi šaudās, bet reālajā dzīvē šaušana tā vienmēr ir izgāšanās, atkāpšanās no izstrādātā plāna. Un kā tad lai šauj tādā pūlī? Un kā lai pēc tam paskaidro Kormuhinam un Jefimovam, ka esi nošāvis aizdomās turamo Migunovu?! Tā jau tikai filmās priekšnieki kā miesīgi tēvi gan sapratīs, gan nomierinās, gan pabaros un padzirdīs…

Nekādu gandarījumu viņš pašlaik neizjūta, tikai mežonīgu saspringumu un uzvilkto nervu džinkstoņu. Viss organisms strādāja mobilizācijas režīmā acis skenēja pūli, preparēja ikvienu, kā ar uguni izdedzināja, raibās cilvēku mozaīkas vidū meklējot ar to saplūdušos svešos elementus.

Un vēl bija nepacietība. Viņš tuvojās šai minūtei kā savai virsotnei alpīnists, kurš veselu gadu gatavo piederumus un maršrutu, pamazām iepērk sautētas gaļas konservus un putraimus, vienojas pa telefonu ar pavadoņiem, jau iepriekš apsver katru savu soli šajā ceļā un mugursomas vistālākajā kabatiņā glabā loloto vimpeli, kuru viņš nostiprinās iekarotajā smailē… Protams, ja smaile padosies!

Tikai nez kāpēc viņam nebija nekāda vimpeļa, tukša kabatiņa, un nebija priecīgās nojausmas, vēl vairāk, jau mašīnā ceļā uz šejieni uzvilnīja nepatīkama sajūta, ka viss ir sabrucis un nekas neiznāks. Un, kaut arī viss it kā veicas labi «ārējo» pavadītie Migunovi, neko nenojaušot, dodas tieši viņam rokās, varbūt pat uzsmaida viens otram, apmierināti ar izrādi -, taču nepatīkamā sajūta nepārgāja. Droši vien nervi. Sī taču ir viņa pirmā aizturēšana.

Atkal rācija.

-   Nu, saņēmāt? saērcināti noprasīja Kormuhins. Ko jūs tur muļļājaties?

-   Gaidām. Iznāk. Jau redzu.

Tumšajā pūlī zem Kutafjas torņa velvēm pazibēja melnbaltā šalle. Pazibēja un atkal izgaisa. Jura pievirzījās tuvāk, saspringa. Tūlīt pat ieraudzīja to atkal. Gan šalli, gan brilles, gan naģeni, gan kažokādas bereti, gan oranžo somiņu un pēc tam arī spilgtos skaistos zābakus saskatīja. Interesanti kādas viņai kājas?

Migunovu pāris nesteidzīgi iznāca no torņa, viņus apdzina citi steidzīgāki skatītāji. Viņi par kaut ko runāja Jura redzēja galvas, pagriezušās viena pret otru, redzēja, kā viņš ar kreiso cimdoto roku viegli žestikulē, labā saliekta elkonī, lai sievai būtu ērtāk pieturēties.

Jura pagrieza cepuri uz sāniem. Tā bija norunātā zīme pāriniekiem.

-  Kontrole, «objektu» redzu. Pieņemu, viņš ziņoja rācijā.

-   Mēs noņemamies, norūca Makagonovs.

Jura palaida Migunovus pa priekšu un peldēja pūlī viņiem nopakaļ. Kastinskis un Remņevs aizpeldēja pa priekšu un no sāniem. Vēl brīvību baudošie Migunovi, neko nenojauzdami, bija nokļuvuši nebrīvības trīsstūrī. Neredzama līnija jau atdalīja viņus no citiem cilvēkiem. Tūlīt tā materializēsies un kļūs biezāka un biezāka, beigu beigās pārvēršoties biezās sienās, restēs un dzeloņstieplēs.

Kārtējo reizi atdzīvojās rācija.

-   Saņēmāt?! nikni noprasīja Kormuhins.

-  Jā, apsteidzot notikumus, atbildēja Jevsejevs. Pēc

minūtes zinošu sīkāk. t

Pūlis pamazām izklīda. Kastinskis pagriezās, cenzdamies uztvert Juras skatienu. Kāpēc viņš ir tik bāls? Arī Remņevs pagriezās viņš, gluži pretēji, bija tumši sarkans. Jura pamāja ņemam ciet.

Kad Migunovi sāka kāpt lejā pa trepēm, trīsstūris sāka sašaurināties. Jura pielika soli. Roka kabatā atlaida miklo pistoles rokturi un sataustīja apliecību. Viens, divi, trīs… Viss! Un nu jau viņš ir līdzās, cieši līdzās, viņš jūt vieglo rūgteno tualetes ūdens smaržu un smalku, vieglu smaržu aromātu, viņš delikāti un stingri aptur Migunova žestikulējošo roku, cieši saņem aiz elkoņa, viegli palēnina viņa nesteidzīgo soli un stingri izrunā vārdus, kas domās izmēģināti jau ļoti sen, ilgi gaidītos burvju vārdus, kas vienā mirklī maina visu apkārtējo:

-    Federālais drošības dienests. Jums nāksies doties mums līdzi, pilsoņi.

Vienlaikus Kastinskis saņem aiz elkoņa Migunova sievu, bet Remņevs malacis! nobloķē abu brīvās rokas.

-   Bet piedodiet… tā ir kļūda, klusi, pat tā kā uzticības pilns, paziņo Migunovs.

-   Tūlīt mēs visu noskaidrosim. Nāciet te, lūdzu…

Migunovi paskatās viens uz otru. Jura neredz viņu

sejas izteiksmi, taču tie paklausīgi iet kopā ar viņu uz nožogojumu, kur, dzinējam rūcot, stāv Federālā drošības dienesta volga un divi operatīvie jau izkāpj no salona, lai nāktu pretī; vienam bez apstājas kustas lūpas viņš ziņo par situāciju slepenā mikrofonā.

-   Jūs acīm redzami esat kļūdījušies, biedri, Migunovs atkārto ar Juram neizprotamu uzticību un pat jautrību balsī. Vai nevēlaties uzmest aci dokumentiem?

Viņš izturas apbrīnojami mierīgi un pieklājīgi stiepj Juram pretī divas pases caurspīdīgā apvalkā, caur kuru redzami izplesti ērgļa spārni, tiesa gan, ērglim nez kāpēc ir tikai viena galva un pase sazin kāpēc ir melnā krāsā… Jura paņem dokumentus un ved Migunovus tālāk tur, līdzās nožogojumam, gaismas peļķē slienas čuguna laterna senlaicīgā stilā. Viņš apstājas, neaizejot līdz mašīnai, tieši zem laternas, pamāj operatīvajiem viss kārtībā. Tie sastingst uz vietas. Sastingst arī Remņevs ar Kastinski. Viņi vēl neko nezina un nesaprot.

Taču Jura jau ir sapratis.

Aizturētie stāv viņa priekšā, izturas brīvi un nepiespiesti. Vīrietis smaida un skatās Juram acīs ļoti apmierināts. Te ir gaišs, un nav nekādas vajadzības atvērt pasi, lai beidzot pārliecinātos, ka tas nav nekāds Migunovs, nekāds pulkvedis un nekāds raķešnieks, un sieviete, kuru viņš joprojām galanti pietur zem elkoņa, nav nekāda pulkveža sieva. Viņu apvalks, proti, apģērbs, ir Migunovu, novērotāji nevarēja kļūdīties, arī pats Jura taču nav akls, visas ārējās pazīmes sakrīt. Nu un ko tālāk?

Drudžaini mēģinādams apjēgt, viņš tomēr atver melnās grāmatiņas, kuras visas pasaules specdienestiem, atskaitot CIP, saprotams, ir kaut kas līdzīgs furunkulam uz pakaļas. Unated States of America. ASV diplomātiskā pase. Izdota ar Filipa Deivida Monrouza vārdu, tāds un tāds dzimšanas gads. Iekšpusē ASV vēstniecības Maskavā tehniskās nodaļas darbinieka akreditācijas kartīte. Otra diplomātiskā pase ar Mērijas Annas Bintlijas vārdu un kultūras un preses nodaļas darbinieces kartīte tajā pašā vēstniecībā.

Jevsejevam izstiepās seja. Remņevam un Kastinskim atkārās žoklis. Iestājās smaga pauze.

Filips Monrouzs nošņaukājās un jautri paskaidroja teicamā krievu valodā:

-  Velns, nekādi nevaru pierast pie jūsu Maskavas laika!

Iesviest dokumentus kanalizācijas režģī, izgriezt viņam roku, aizvest uz Pārvaldi un izdabūt, kur ir nelietis, kuru viņš piesedz… Jura atgaina vājprātīgo domu.

Viņš lēni sniedz atpakaļ diplomātiskās pases un nožēlojamā tonī nomurmina:

-  Pieņemiet manu atvainošanos. Ir notikusi kļūda. Jūs varat iet.

Vairs neskatīdamies uz viltus Migunoviem, Jevsejevs pieiet pie melnās volgas.

-   Viņiem ir diplomātiskās pases, tā ir kļūda, viņš saka lēcienam gatavajiem operatīvajiem. Lai iet projām.

-   Kā tas var būt? Kastinskis jautāja. Un kur tad palikuši tie īstie?

-   Meklēsim! pēc iespējas stingrāk sacīja Jura, kaut arī viņam tā reiba galva, ka viņš baidījās nokrist. Un smagi āmuri dauzīja deniņos.

Kārtējo reizi sakarus atjaunoja Kormuhins.

-   Kāpēc neziņo?! viņš saniknoti kliedza. Nekavējoties ziņot par situāciju!!

Skaļāk pakliegt viņš vairs nespēja, tāpēc Jura ziņoja visu, kā ir:

-  Aizturētie izrādījās Amerikas vēstniecības darbinieki ar diplomātisko imunitāti, biedri pulkvedi. Viņiem mugurā ir Migunovu drēbes, taču tie nav Migunovi. Kur atrodas Migunovi nav zināms. Ķēros pie meklēšanas.

Viņš gaidīja jebkādu reakciju aurošanu, rupjas lamas, pērkonu un zibeni. Taču nekas tāds nesekoja.

-   Ko? dziestošā balsī pārjautāja Kormuhins. Ko tu teici? Es jau ziņoju par veiksmīgu aizturēšanu…

Nodaļas priekšnieks atslēdzās.

Neraugoties uz jaunību, Jura saprata, ka Klints ir sabrukusi un aprakusi viņu zem savām atlūzām. Viņš saprata, kurš izrādīsies pēdīgais šajā notikumā un kuram piekārs visas pārrēķināšanās un kļūdas izgāztajā operācijā. Viņš saprata, ka nekādi paskaidrojumi netiks ņemti vērā, tikai gala rezultāts. Tas nozīmē, ka paglābties var tikai vienā veidā atrast, kaut no zemes izraut, no jebkuras spraugas izkārpīt noslēpušos spiegus!

Viņš rācijā vērsās pie visas ielenkšanas grupas.

-   Visiem nekavējoties dekoncentrēties savās iepriekšējās vietās un meklēt Migunovus pēc pazīmēm. Visus aizdomīgos aizturēt un ziņot man!

Tad sazinājās ar ārējās novērošanas dienestu.

-   Nekavējoties atsauciet visus, kuri strādāja Kremļa pilī! Darbs ir izgāzies! Norādītie objekti nav Migunovi, ir notikusi samainīšana! Tikšanās pils foajē pēc divām minūtēm.

-   Kā tā nav Migunovi?! apjuka maiņas vecākais. Kas tad?

-  Amerikāņu diplomāti lūk, kas! Jura uzbļāva. Nekavējoties visus atpakaļ!

Jura nesekmīgi pūlējās sazināties ar Kormuhinu, bet viņa vilnis rācijā neatbildēja. Tad viņš vērsās pie Pārvaldes dežuranta.

-   Kormuhins zaudēja samaņu, viņu aizveda uz slimnīcu, tas skaidroja situāciju. Pēc ģenerāļa pavēles mēs sazinājāmies ar miliciju, viņi izsludināja plānu «Pārtveršana». Tūlīt mēs izsūtīsim pa rajonu nodaļām aizdomās turamo fotogrāfijas. Viss personālsastāvs pēc trauksmes sacelts kājās. Jums pavēlēts rīt deviņos nulle nulle ierasties pie pārvaldes priekšnieka.

Skaidrs…

Jura izslēdza rāciju un ātrā solī devās uz Kutafjas torni. Nepagājis ne desmit soļu, viņš sāka skriet. Remņevs

un Kastinskis skrēja nopakaļ.

* * *

Tikmēr kādā no ārzemju tūristu autobusiem, kas bija novietots Manēžas laukumā, salonā šurpu turpu šaudījās nosvīdis pārbijies gids, atkal un atkal pēc galvām pārskaitīdams savu grupu, kas tikko bija atgriezusies no izrādes. Trīspadsmit. Trīspadsmit. Atkal un atkal trīspadsmit. Bet kur ir vēl divi?!…

Grupa jāteic, ka tie bija tipiski amerikāņi, tas ir, nelokāmi optimisti, nebūt nedalījās ar gidu viņa uztraukumā.

-   Ei, Džek! Šie amerikāņi nez kāpēc visus sauca par Džekiem. Viss ir normāli, Džek, liecies mierā! Kādam pārītim droši vien nebija pa prātam krievu balets, un viņi aizbrauca uz viesnīcu ar taksi. Redzēsiet mēs atbrauksim un viņi jau būs tur!

Pulksten 21.30 grupai bija paredzēts svētku bankets viesnīcas restorānā, viņi jau tā kavēja, ilgāk aizkavēties nedrīkstēja. Tāpēc gids deva komandu braukt un visu ceļu sazvanījās ar kādu pa telefonu, kaut ko paskaidroja, dažbrīd sizdams ar plaukstu sev pa krūtīm, itin kā atzīdamies kādam mūžīgā mīlestībā.

Kad autobuss jau gandrīz bija galā, kāds no tūristiem pēkšņi atcerējās kāda misis Džordana šodien slikti jutās, un iedomājās, ka viņai izrādes laikā kļuvis slikti un viņa kaut kur pa ceļam nogāzusies.

Gidam tajā pašā brīdī arī iekšā viss sagriezās, taču atgriezties Kremļa pilī pēc mirstošās vai jau nomirušās misis Džordanas bija par vēlu,

Viss ir normāli, Džek! viņu mierināja līdzcietīgās amerikānietes. Viņai droši vien ir noformēta apdrošināšana!

Viss beidzās labi. Kā tika prognozēts, kad visi atbrauca, misis un misters Džordani jau bija viesnīcā sveiki un samērā veseli. Kā par brīnumu visiem izrādījās taisnība misis Džordanai patiešām nebija paticis krievu balets un viņai patiešām izrādes laikā bija kļuvis slikti, tā ka viņiem nācās ātri kāpt taksometrā un atgriezties numurā… Tādas tās lietas.

Gids vēl pāris reižu tvēra pie sirds un draudēja nedisciplinētajiem Džordaniem ar rādītājpirkstu, taču banketa laikā misters Džordans speciāli uz dažām minūtēm pameta savu sasirgušo dzīvesbiedri, lai pacienātu gidu ar lielisku labi nostāvējušos viskiju, un tādējādi lieta bija nokārtota.

Par godu Izabellai Hondersai un Robertam Kovaļskim jāpiebilst, ka viņi patiešām atgriezās viesnīcā ar taksometru un šajā ziņā ne par gramu netika melojuši. Kas attiecas uz šīs rīcības cēloņiem, tad tie slēpās ne tikai Izas sliktajā pašsajūtā, bet arī Fila un Mērijas virsdrēbēs, kurās Džordani nedrīkstēja parādīties savu līdzbiedru vidū. Turklāt Grauzējs un Puika nevarētu vien nobrīnīties, ja diplomāti ierāptos tūristu autobusā.

Viņi jau tāpat jutās pārsteigti, kad «Fils Monrouzs» un «Mērija Bintlija» nevis atgriezās vēstniecībā, bet pēkšņi apstādināja privāto vedēju un aizbrauca uz «Kosmosu». Sākumā novērotāji to izskaidroja ar mīlas intrigu, taču notiekošais ieguva noslēpumainu pavērsienu «Fila» un «Mērijas» pēdas hotelī uziet neizdevās, bet vēstniecības pastāvīgā novērošana fiksēja viņu atgriešanos 21.45, tieši tad, kad Grauzējs un Puika nesekmīgi meklēja viņus viesnīcā. 23.15, uzrakstījuši sīkas atskaites rezidentūrai, Fils Monrouzs un Mērija Bintlija atkal atstāja vēstniecību un citas novērotāju brigādes pavadībā devās uz naktsklubu «16 tonnas».

Pēc vakariņām divatā, kuru laikā tika uzsaukts tosts par nākamo informācijas nodaļas šefieni Romas vēstniecībā, Fils un Mērija uzkāpa otrajā stāvā, kur sākās jaunas panku grupas koncerts. Pirms uzstāšanās pēc tradīcijas izskanēja Merla Trevisa pazīstamā dziesma, kas bija devusi klubam nosaukumu. Tā izskanēja Tenesija Ērnija Forda klasiskajā izpildījumā: nekādu bumbu, nekādu «fantomu», nekādu sprādzienu Ņujorkā… parasta dziesma par parastu amerikāņu puisi, kurš maiņā ieguvis sešpadsmit tonnu devītās markas ogļu.

Fils, tērpies Migunova elegantajā uzvalkā un pēdējā laikā apguvis dažas augstāko aprindu manieres, tomēr arī bija un palika parasts amerikāņu puisis. Kad dziedātājs aizsāka pēdējo pantu, kurā ieteica visiem ar labu aizvākties no viņa ceļa, Fils maigi apskāva savu partneri ap vidukli un iečukstēja viņai ausī dažas frāzes. Par atbildi Mērija neizpratnē paskatījās uz viņu, tad piecēlās un aši pameta klubu. Fils viņu nepavadīja. Viņš palika klausīties jaunos pankus.

Bet Grauzējs un Puika visu vakaru pūlējās paskaidrot savai priekšniecībai, kā viņu «objekti» vienlaikus varēja braukt uz viesnīcu «Kosmoss» un uzrādīt pases izejā no Kremļa Kutafjas torņa. Šie paskaidrojumi ainu nepadarīja skaidrāku, taču vadībai nebija citu vairāk apmierinošu, tāpēc novērotāji saņēma pa rājienam, bet pats fakts papildināja ārējās novērošanas dienesta noslēpumaino notikumu garo sarakstu.

Grānts Lērners un Anna Haļeva, kas bija pārāk nomocījušies, lai kaut kur ietu, pieticīgi pavakariņoja Lērnera numurā, turpinādami sarunu par starpklanu, starpetniskām un starptautiskām attiecībām, kas bija sākta jau Valsts Kremļa pilī. Tad viņi pārslēdzās uz starppersonu attiecībām, kopīgi iegāja skuju vannā un kā spēja apbalvoja viens otru par grūto un auglīgo dienu. Rīt 14.50 abiem bija jāizlido no Šeremetjevas uz Dalesa lidostu Vašingtonā.

* * *

Iznākuši no lifta kabīnes, viņi atradās garā, pazemā telpā, kas līdzinājās šautuvei. Tikai tālākajā aizmugures daļā, kur parastā šautuvē izvietoti mērķi, te bija kaudzē samesti divi lieli dzelzs ventilatori, milzīga koka spole ar melnu kabeli un vēl kaut kas Svēta nevarēja saskatīt. Raupjš pelēks apmetums, viss slapjos notecējumos. Putuplasta atlūzas uz grīdas, baltie graudiņi visapkārt. Pa visu kreiso sienu izvietotas trīs platas metāla durvis. Izjaukts tenisa galds pie pretējās sienas, tīkliņš mētājas tieši uz grīdas. Smags gaiss gluži kā sporta zālē. Un tajā pašā laikā ļoti auksts.

-   Kur mēs esam? Svēta jautāja.

-  Uzzināsi, mīļā, visu uzzināsi, caur zobiem novilka Sergejs. Tikai tagad paklusē…

Lifts nekustējās, un viņš darbojās ap vadības pulti pietvīcis un sakaitināts, kaut kas acīm redzami neizdevās. Beidzot viņš aši atrāva rokas, durvis aizcirtās, un Svēta izdzirdēja kabīnes attālinošos rūkoņu.

Sergejs piespiesti pasmaidīja.

-   Apsveicu ar veiksmīgu pirmo soli! Mēs esam brīvi. Novērošanas vairs nav!

Viņa paskatījās visapkārt.

-   Tad tā ir brīvība?!

Smaids pagaisa.

-   Ejam!

Zem kājām pretīgi skrapstēja putuplasta graudiņi. Viņa pacēla galvu un ieraudzīja griestos izgrieztus logus kā viņu mājas mansardā. Logos reizumis pavīdēja blāva gaisma, itin kā tur augšā kāds staigātu ar lukturīti. Viņai kļuva baisi. » »

Sergejs apstājās pie tuvākajām melnajām durvīm ar vietumis nolupušo krāsu, pielika pie dzeltenā plankuma identifikatora aplīti. Iedegās un ar klusu klikšķi tūlīt pat nodzisa mazītiņa lampiņa, pagriezās slēdzenes mehānisms. Durvis pavērās, atsedzot pašauru koridoru, bezgalīgu kā skrejceļa josla. Tas bija neapgaismots. Izgaismodams sev ceļu ar nelielu lukturīti, Sergejs sāka iet uz priekšu, viegli kaut kam piekārās un tūlīt pat, iezīmējot griestos bezgalībā traucošos punktējumu, viens pēc otra iedegās gari griestu gaismekļi. Pa sienām vijās vadi. Resni, vidēji un tievi, dažādās krāsās, ar dažādu apvalku… Izskats tiem bija nopietns un iespaidīgs.

-   Te neviena nav? Vai patiešām neviens neapsargā? Svēta jautāja. Viņas balss zem velvētajiem griestiem izskanēja, radot neparastu, svelpjošu atbalsi. Tie taču nav parasti vadi?

Sergejs pasmīnēja.

-  Pat ļoti neparasti! Viss te tiek kontrolēts siltuma devēji, videokameras, dažādi pārsteigumi… bet nebaidies mums tas nav bīstami.

Viņš pats nebija par to pārliecināts par simt procentiem. Šodien pie pults dežurē vecākais leitnants Babins, un Migunovs draudzīgi bija pačukstējis padotajam, ka gaidāmās pārbaudes priekšvakarā viņš veiks modrības kontroli, tāpēc ziņot par devēju darbību nevajag. Bet kā puisis izpildīs šo ieteikumu? Lai gan ja ar viņu speciāli nav noturētas pārrunas, tad izpildīs viņš ciena savu darbaudzinātāju un komandieri.

Griesti jūtami izdarīja spiedienu no augšas, Svēta ievilka galvu plecos.

-   Te ir maz gaisa.

-   Nē taču, pilnīgi pietiekami. Automātiskais piesūknējums, piespiedu ventilācija.

Sergejs runāja kā lietpratējs. Svēta atskārta, ka pirmo reizi redz savu vīru viņa īstajā darba vietā ne kabinetā, kur viņš glabā mapes ar ienākošo un izejošo korespondenci, sarunājas pa telefonu un pieņem apmeklētājus, un ne slepenā konspiratīvā dzīvoklī ar «cipistu» pārstāvi, kā viņš reiz bija nosaucis savus aizokeāna darba devējus, bet tieši tur, kur viņa domām un enerģijai no dienas dienā jārealizējas par kaut ko konkrētu, materiālu un ļoti svarīgu. Taču šī vieta visvairāk atgādināja piekrāmētu pagrabu. Un Sergejs to saprata. Tāpēc arī skaitās.

«Tā nu tu iepazīsties ar interesantu vīrieti,» Svēta nodomāja. «Ar vīrieti, kurš valkā dārgus uzvalkus un orientējas dārgos dzērienos, kurš nerunā banalitātes un ir pieradis staigāt pa naža asmeni… bet pēc tam pēkšņi nejauši ierodies pie viņa mājās un ieraugi cauras zeķes, kas žūst uz apkures radiatora, noplukušas tapetes, aizdambējušos klozetpodu un netīru trauku kaudzi mazītiņajā virtuvē. Un saproti, ka šis arī ir īstais viņš, dabisks, pats savā sulā, saproti, kādus neiedomājamus spēkus viņam prasa pūst cilvēkiem acīs zeltītu migliņu… Lai gan nē,» viņa pati sevi pārtrauca. «Nē, tieši mājās Migunovam viss ir kārtībā, viņš necieš nekārtību, viņš pret to ir neiecietīgs. Bet te ieviesis tādu purvu, pat jābrīnās. Kāpēc tas tā?»

Svetlana nobrīnījās par savām nelaikā uzpeldējušajām domām un muļķīgajiem salīdzinājumiem un tūlīt pat saprata, ka tā ir aizsardzības reakcija, mēģinājums novērsties no biedējošās realitātes. Viņa atrodas dziļi pazemē, noslēgtā telpā, atpakaļceļš ir nogriezts… Viņa no mazotnes ir baidījusies no pazemes un pat bija devusi solījumu nekad nenolaisties zem zemes…

-   Vai mums vēl tālu jāiet? viņa jautāja, cenzdamās ieturēt neitrālu intonāciju. Un viņai tas izdevās balss nedrebēja.

-    Vēl? Sergejs izbrīnīti paskatījās, padomāja, pavīpsnāja. Ķīnieši saka: «Tūkstoš kilometru garš ceļš sākas no pirmā soļa.» Bet mēs to vēl neesam spēruši…

-   Es novilkšu to muļķīgo virsvalku?

-   Nevajag, nosalsi… Ejam!

Tunelim bija neliels slīpums uz leju, iet bija viegli, it īpaši ar plakanām zolēm. Bet kāds taču bija pārdomājis visu šo maskarādi. Lai augstpapēžu zābakus nomainītu ar ērtākiem apaviem, lai tie būtu laikā, lai visi izmēri sakristu, lai pārģērbšanās noritētu sinhroni un to rezultāts būtu pārliecinošs. Šis nezināmais režisors bija sava amata meistars. Droši vien viņš būs izdomājis, kā viņiem izkļūt no šejienes. Iespējams, ar kādu slepenu metro…

Viņi bija nogājuši metrus simt, bet varbūt arī vairāk. Soļi dobji atbalsojās kailajās betona sienās, atlēca ar klakšķiem un šmakstieniem, pārvērtās līdz nepazīšanai, it kā kāds ietu aiz muguras, izsekojot bēgļus. Kāds Rūķu karalis vai Akmens viesis. Vadi joprojām vijās gar sienām, sazarojās, iegrima betonā izsistajās atverēs, aizlocījās caur kaut kādiem statņiem ar daudziem aparātiem un ierīcēm. Pie griestiem parādījās apaļas caurules no balta skārda, droši vien ventilācija. Pāris reižu labajā pusē bija redzamas šauras tērauda durvis, acīmredzot paralēli stiepās tāds pats tunelis. Vai arī tur bija kādas dienesta telpas. Tātad tur ierodas cilvēki… Ja nu pēkšņi viņi kādu satiek?

Koridors negaidīti izlīdzinājās, un te ceļu aizšķērsoja liela peļķe no vienas sienas līdz otrai, ne pāri pārkāpt, ne apkārt apiet. Pārbrida uz pirkstgaliem, par laimi, nebija dziļa pāris centimetru, izdevās palikt sausām kājām.

«Arī labi!» Svēta sevi uzmundrināja. «Vēl mazliet un viss paliks aiz muguras nemitīgās bailes, diennakti ilga izsekošana, atriebības Damokla zobens, kas karājās aizvien tievākā diedziņā… Kaut nu ātrāk…»

Peļķes gadījās ceļā vēl vairākas reizes, mitri plankumi uz betona vēl biežāk. Acīmredzot tuneļa pārplūdināšana bija paredzēta projektā, tāpēc ka pēc noteiktām atstarpēm betona grīdā bija iegrieztas drenāžas sistēmas restes.

Gaismekļi ar sprakšķi iedegās priekšā un izdzisa aiz muguras. Taču visapkārt nekas nemainījās pelēkas betona grīdas un tādas pašas sienas, velvēti griesti, bezgalīgām melnām čūskām līdzīgi īpaši slepenu sakaru vadi… Radās iespaids, ka viņa iet un iet, bet grīda virzās atpakaļ un viņa paliek kur bijusi. Taču priekšā vīdēja vīra platā mugura, un tas apliecināja, ka viņi virzās uz priekšu, Sergejs nav no tiem cilvēkiem, kuri mīņājas uz vietas.

Monotonā kustība turpinājās diezgan ilgi. Negaidīti Sergejs apstājās un pieliecās pie apaļas restotas lūkas. Lūka bija iegremdēta grīdā un no augšas pārklāta ar divām taisnstūra veidā sakrustotām stiprām metāla līstēm. Sergejs bija atradis to, ko tika meklējis: pieliecās, ar rokām attīrīja mazu laukumiņu līdzās lūkai tur iezīmējās apaļš vāks ar pirkstiem domātiem padziļinājumiem. Viņš pacēla vāku, sadabūja kabatā melnu īsu serdeni, ielika to pavērtajā spraugā. Kaut kas iečīkstējās, metāla līstes ar klusu džinkstienu nodrebēja. Sergejs nekavējoties satvēra krustojumu, pakustināja līstes izgāja no gropēm, viņš nolika tās malā. Tad iebāza pirkstus restēs un ar spēcīgu rāvienu atvēra lūku. Čuguna vāks nokrita uz grīdas ar smagu dārdošu blīkšķi.

Viņš sadabūja savu lukturīti, iespīdināja akā, vairākas reizes noklikšķinādams slēdzi, tas bija norunātais signāls. Pagaidīja. Atbildes signāla nebija.

Sergejs paskatījās pulkstenī: 20.10. Automātiski ieskatījās akas tumšajā atverē. Tukšs. Pavadonis kavē desmit minūtes. Šādās lietās tas ir ļoti liels kavējums. Gandrīz katastrofāls. Svetlana caururba viņu ar satrauktu skatienu.

Vēl ir laiks, viņš mierīgi sacīja, pieceldamies kājās. Gaidīsim.

Un pasmaidīja. Slēptais sapīkums un pat dusmas uz sievu, kura reizēm izrādījās visu nelaimju vaininiece, izgaisa bez pēdām. Nabaga meitene, viņai ir klaustrofobija! Ceļš zem zemes būs garš, un viņai vajadzīgs atbalsts. Bet pa visu ceļu, kas, iespējams, bija viņu pēdējā kopīgā pastaiga, pēdējā gandrīz trīsdesmit gadu ilgā ģimenes maratonā, viņi bija apmainījušies labi ja ar pāris frāzēm, un tās pašas ir grūti nosaukt par patīkamu sarunu.

-    Kāds noskaņojums, Varjucīt? Viņš atcerējās viņas jaunībā izdomāto vārdu.

Svētai likās, ka vīra seja nodrebēja, atmaiga, uz mirkli atkal pārvēršot viņu Alēnā, vienkāršā kursantā Sergejā Migunovā, kuru viņa pazina kopš studiju gadiem…

Taču tas ilga tikai mirkli. Labsirdīgais smaids izgaisa, seja sastinga, pierē iegūla smagu domu grumbas. Ja pavadonis neatnāks…

-   Kas tur ir? Svēta pamāja uz akas pusi.

Sergejs pagājās uz priekšu un atpakaļ, sabāzis rokas kabatās.

-  Arī tunelis. Tikai ne tik plats, viņš noteica un atkal apklusa.

-   Vai mums nevajadzēs pa to laisties lejā?

Viņš brīdi klusēja.

-   Domāju, iztiksim bez tā…

Patiešām, pēc plāna viņiem bija jāiziet aiz Kremļa sienas pa speciālo tuneli. Varbūt tikai pēdējais posms būs jāpārvar caur pagrabiem vai kaļķa izraktnēm. Taču precīzi tādos gadījumos neko paredzēt nevar.

-   Kurā vietā mēs tiksim ārā?

-   Kaut kur Zubova bulvārī.

-   Tik tālu?! Un tieši kur?

-   Metro rajonā… Precīzāk zina mūsu pavadonis.

-   Un ja nu viņš neatnāks? Mēs spēsim nolaisties lejā un izkļūt paši?

-   Nekādu «un ja nu» nebūs, viņš sausi atteica.

Iestājās nomācošs un draudīgs klusums.

Maskavā izsludināta vispārēja trauksme. Ēkā Lielajā Lubjankā, pilsētas pārvaldē un rajonu nodaļās vienlaikus iedžinkstējās simtiem telefonu, visā pilsētā iezvanījās mājas aparāti «VEF», «Tesla» un «Panasonic», iečīgājās, iekliedzās, iedziedājās un ietrīcējās vibrodejā mobilie visās iespējamās krāsās un nodiluma pakāpēs. Visam operatīvajam sastāvam steidzīgi ierasties savās vietās! Dienestu un apakšnodaļu priekšniekiem nekavējoties sazināties ar Pārvaldi, lai saņemtu instrukciju!

Piesnigušajās un automobiļu nosprostotajās Maskavas ielās it kā pēc komandas iedegās desmitiem mirguļojošu signāluguņu, ieskanējās nervozi, aprauti signāli, ierējās skaļo sakaru ierīces ceļu! Grieziet ceļu, vai nedzirdat? Vispārēja trauksme pilsētā!

Milicija un VAI, kas arī ir milicija, divi jaunākie brāļi kā pasakā, vienmēr greizi skatījušies uz vecāko, uz FDD, kurš izvairās no netīrā darba, bet tik un tā ir tēva mīlulītis, šovakar dabūja jaunu malkas devu vecum veco aizvainojumu ugunskuram: atkal nav miera un ne pa savu līniju, bet pa viņējo!

Nemeklē taču ne slepkavu, ne pedofilu vai maniaku, tā ir viņu miliču dienišķā maize, un neviens viņiem nesteidzas palīgā ne FDD, ne ĀSM, ne FAD. Bet kad tiem problēma tūlīt miliciju iesaista! Tā arī pašlaik apbēruši ar radio paziņojumiem, telegrammām, šifrogrammām: «Uzmanību! Tiek meklēti īpaši bīstami valsts noziedznieki! Vīrietis pēc izskata 45-50 gadus vecs, augums 185, tumšs šatens ar sirmumu, vidēja miesas uzbūve; iespējams, mēģinājis mainīt ārieni… Kopā ar viņu var būt sieviete pēc izskata 40-45 gadi, augums 175, tumši mati, slaida, efektīga; iespējams, mēģinājusi mainīt ārieni…» Nu un meklējiet savus valsts noziedzniekus paši mēs taču nelūdzām palīdzēt, kad meklējām Simcova bandu veselu mēnesi bez miega un atpūtas! Un ko tad var atrast pēc šādiem orientieriem? Ja tas būtu noticis Vācijā, Austrijā vai ASV, tad no policijas mašīnu termināļiem tūlīt iznāktu krāsainas noziedznieku fotogrāfijas un kājnieku patruļu kabatas datoru ekrānos iegaismotos to noteikšanas dati. Bet te labākajā gadījumā pēc divām stundām izvadās pa rajona nodaļām melnbaltus foto, pēc kuriem pat pašu māte viņus nepazīs!

Miliči burkšķ vai klusējot božas, taču pavēles izpilda viņi jau ir pieraduši pie padevīga darbaspēka lomas, kuru var izmantot septiņdesmit stundas nedēļā bez maksas un brīvdienām kā vergus. Tiesa gan, arī vergu darba efektivitāte ir labi zināma.

Deg gaisma darba kabinetos, tiek veidoti speciāli štābi, pagaidu vadības centri, sagrābšanas grupas. No apakšas uz augšu virzās informācija, no augšas uz apakšu nolaižas pavēles. Iepriekšējo reizi šāda vārīšanās notika oktobri, kad apturēja «Nord-Ost». Bet tad vismaz viss bija skaidrs lūk, nelieši, kas sagrābuši neaizsargātus cilvēkus; ko ar tiem iesākt ari ir pilnīgi skaidrs, atlika tikai pieņemt lēmumu, kā to izdarīt. Tagad noziedznieki pazuduši daudzmiljonu pilsētā, izgaisuši, turklāt atrodoties pastāvīgā novērošanā!

Kremļa pils ir ielenkta, saskaldīta kvadrātos, sektoros un segmentos, katrā no tiem kā okšķeri šaudās cilvēki civilā, ieskatās visos kaktos, atver aizslēgtas durvis un aizslēdz atvērtās, meklē neparastus faktus, apklaušina visus, ko vien var apklaušināt. Visu tehnisko personālu, māksliniekus, kuri vēl nav paguvuši aiziet, baletmeistaru, rekvizitorus, bufetē aizsēdējušos diriģenta draugus, kā arī jaunu pārīti, kas kādā palīgtelpā mīlējās, savāc vienkopus konferenču zālē, ar viņiem strādā divi izmeklēšanas pārvaldes darbinieki.

Profesionāla īsa aptauja: «Vai esat pievērsuši uzmanību kādām dīvainībām? Nē? Paldies, atvainojiet, varat būt brīvi! Jā? Tādā gadījumā esiet tik laipni, nāciet šurp…» Un zinošo liecinieku aizveda uz kabinetu pie pils direktora vietnieka rūpīgai nopratināšanai.

Jevsejevs rikšo pa visiem kvadrātiem, lai gan par vecāko viņu tur neatzīst, trauksmes apstākļos kapteiņa pilnvaras neviens nav apstiprinājis, un katrs darbinieks pakļaujas savai priekšniecībai. Taču strādāt Juram netraucē un labi vēl, ka tā.

Pēc desmit minūtēm atklājas pirmā dīvainība garderobē ir atstātas drēbes vīriešu virsjaka un sieviešu mētelis! Drēbes, izrādās, ir no lētajām, vietējām jaunas, acīm redzami uzvilktas pirmo reizi, pat veikala smaka nav izvējojusies.

Nekad nekā tāda nav bijis! Plāta rokas tukla garderobiste. Zaguši jā, ir gadījies, kaut arī reti. Saņēmuši svešas drēbes pēc pazaudētiem numuriņiem arī tas ir gadījies. Bet lai pamestu mēteļus nu nekad! Un ar ko mugurā tad šie aizgājuši, interesanti zināt? Ārā taču sals! Vai arī pārdzērušies bufetē?

Bufetniece šo versiju neapstiprināja neviens pāris nav piedzēries līdz nemaņai. Arī apsardze nav manījusi skatītājus, kas būtu devušies ārā bez virsdrēbēm. Kinologi laida darbā suni, taču bez rezultātiem suns pēdas nesadzina. Izsauca ekspertus kriminālistus, rūpīgi izpētīja drēbes. Rezultāts nulle! Tukšas kabatas, nekādu lūpu krāsas vai pūdera pēdu, neviena nospieduma uz pogām, pat etiķetes noārdītas!

Galu galā operatīvais, kurš nodarbojās ar garderobi, nāca pie secinājuma, ka atstātajām drēbēm nav nekāda sakara ar spiegiem un FDD uzdevumos vispār neietilpst visu dzīves mīklu atminēšana. Tas bija izsvērts un galvenais nekādas saistības neuzliekošs lēmums. īpaši vērtīgs ar to, ka ļauj pavadīt nakti savā gultā, nevis darba kabinetā vai uz ielas.

Taču Jura nebija ar viņu vienisprātis. Drēbes acīm redzami bija iegādātas ar nolūku, lai tās pamestu. Bet ar kādu mērķi? Varbūt tās ir pazudušo Migunovu drēbes? Taču novērotāji Makagonovs un Beskovs kārtējo reizi apzvērēja, ka Kungs un Smukulītc bija pilnīgi citās dārgās un spilgtās drānās, tajās viņi atnāca uz izrādi, tajās aizgāja un tajās tika nodoti biedram kapteinim.

-    Vai tie ir viņi? Jura parādīja Migunovu fotogrāfijas.

-   Viņi! pārliecināti apstiprināja novērotāji. Un savās drēbēs!

-   Drēbes ir viņu, jā… Bet, redz, cilvēki tajās ir citi! Kā tas varēja notikt?

«Ārējās» virsnieki kārtējo reizi noplātīja rokas. Viņi bija bēdīgi, jo saprata arī viņiem lemts kļūt par atlaižamiem grēkāžiem.

Pamanījis, ka direktora vietnieka kabinetā ieveda pavecu apkopēju ar izspūrušiem sirmiem matiem, Jura devās nopakaļ.

-   …Jauna smukulīte ar, pavej, tā-ā-diem nagiem! Zils halāts, lakatiņš, bet mūlis labi kopts, tūlīt redzams ne no mūsu algas dzīvo… Un stiepj manu slotu sazin kur! Aktrise, sak! Pazīstam mēs šitās… aktrisītes!

-   Bet kur tad viņa nesa to slotu? Jura iejaucās.

-   Kā man to zināt? Gāja kaut kur pa stāvu… Peļķi, sak, uzslaucīt!

Nokāpusi lejā, tante Oļa parādīja vietu, kur bija satikusi «smukulīti». (Novērotāji varēja lepoties ar precīzu pseidonīma izvēli «objektam». Lai gan no gaidāmās atlaišanas tas viņus neglāba.) Jevsejevs rūpīgi apskatīja visu cokolstāvu, bet neko aizdomīgu neievēroja.

-   Vairs neko dīvainu nemanījāt? viņš pajautāja tantei Olai nopakaļ.

-    Rādās, ka ne, tā paraustīja plecus. Par nogrieztajiem matiņiem vīriešu tualetes kabīnē viņa nestāstīja ko tur daudz stāstīs par tādiem niekiem!

Remņevs pa to laiku izņēma ierakstus no videonovērošanas kamerām, kas bija izvietotas pilī gan iekšpusē, gan arī pie ieejas. Taču to izskatīšana ir nomācoša un ilga. Kastinskis pētīja iespējamos Migunovu atkāpšanās ceļus no ēkas. Četras dienesta ieejas, garāžas, virtuve ar divām kravas rampām, izeja uz jumta, ugunsdzēsēju kāpnes. Nekur nekādas pēdas nebija pamanāmas, turklāt katrs no šiem atkāpšanās variantiem lika saprast, ka Migunovi, slēpdamies aiz svešas ārienes, sen izgājuši laukā un paguvuši nozust pilsētā. No tā izrietēja, ka tālākie meklējumi pils iekšienē ne pie kā nenovedīs.

Kapteinim Jevsejevam nolaidās rokas.

Piecpadsmitā nodaļa bĒgŠanas mĒĢinĀjums

2002. gada 14. decembris, Maskava

Pēc piecām minūtēm Sergejs vēlreiz pasignalizēja ar lukturīti, brītiņu pagaidīja un apsēdās tieši uz betona grīdas.

-   Un ja nu tomēr neatnāk? Svēta atkal iejautājās.

«Tad mums ir vāks!» Migunovs tik tikko neatbildēja.

Taču atturējās, lai gan tā bija taisnība.

Viņš nolaida kājas akā un sastinga šādā pozā, it kā pēc pirmā signāla gatavotos lēkt lejā. Paspīdināja lejā. Drenāžas tunelis bija tīrs, sīka ūdens straumīte tecēja pašā dibenā. Un pēkšņi kaut kas mainījās. Vispirms viņš juta, ka tunelī kāds ir parādījies, un tikai pēc tam izdzirda soļus. Nolaida lejā lukturīti, no jauna noklikšķināja ieslēgšanas pogu.

Un šajā reizē tumsa atsaucās akas iekšienē, izlīdams pa betona «glāzes» sienām, trīsreiz uzzibsnīja atbildes signāls. Sergejs noliecās, ieķēries ar rokām dzelzs apmalē, un vēroja, kā tuvojas un pieņemas spēkā ass balts stars. Tad skaļi un droši teica:

-   Let's dance a rock-and-roll?

«Uzdejosim rokenrolu?» Sergeja angļu valodas izruna viņu mājā kalpoja par iemeslu neskaitāmiem jokiem un zobgalībām. Svēta un Rodions brīvi sarunājās angliski, tā viņiem abiem bija tikpat kā otra dzimtā valoda, turpretī Sergejs, par spīti viņa fanātiskajai mīlestībai uz Elvisu Badiju Holiju, zināja valodu «uz trijnieciņu», bet vārdu izruna bija cieta kā dzelzsbetons, bez mazākajām pūlēm atbrīvoties no akcenta. Agrāk Svētai tas bija licies smieklīgi un amizanti. Tagad viņai smiekli nenāca.

Pēc dažām sekundēm bija dzirdama atbilde:

-   Always please. I've got a patephone[8]

No akas parādījās galva ķiverē un uz pieres uzbīdītā maskā, kas atgādināja ūdenslīdēja masku ar apaļiem okulāriem. Migunovs noprata, ka tās ir uzlabotas infrasarkanās brilles. Pēc tam parādījās varens, plānā gumijotā kombinezonā ietērpts stāvs. No kombinezona nāca tāda smaka, it kā pa ceļam uz šejieni pavadonis būtu izpeldējies mēslos. Uz maskas un kombinezona bija redzami asins traipi. Svēta ar ilgu pilnu skatienu ielūkojās viņu glābēja netīrajā, no sviedriem spīdīgajā sejā. Viņa aukstās acis raudzījās apbrīnojami mierīgi.

-   Vai viss kārtībā? viņš krieviski jautāja.

-   Jā, Sergejs atbildēja. Un jums?

-   Radās daži sarežģījumi, taču tie atrisinājās, arī viņa balss skanēja mierīgi. Piedodiet, ka nokavēju.

Pavilcis aiz auklas, pavadonis izvilka milzīgu mugursomu.

-   Pie lietas. Vispirms tiksim galā ar patafonu! Kur ir vads numur viens?

Pavadonis uzmeta vērtējošu skatienu melnajām čūskām pie sienas.

-   Nē, tas ir zem betona, Migunovs teica. Jāieiet kontroles nodaļījumā… Aiziet!

Viņi ātri virzījās tālāk. Svetlana aizvien vairāk atpalika. Pēc simt metriem priekšā bija kārtējās tērauda durvis. Sergejs tās atvēra, un vīrieši iegāja iekšā. Viņi stāvēja nelielā kvadrātveida istabā, kur atradās galdi ar kontroles aparatūru un skapji ar elektroniku, kurus sargāja ložu necaurlaidīgs stikls. No betona sienas stiepās laukā četri kabeļi un, izgājuši cauri skapjiem un komutatoriem, atkal pazuda sienā. Šis bija Krievijas valdības komunikāciju nervu centrs, caur kuru plūda visaugstākā slepenības līmeņa informācija.

Sergejs ieskatījās, katram gadījumam aptaustīja kabeļus ar rokām, droši izraudzījās vienu un pamāja pavadonim.

-   Lūk, īstais. Tikai ņemiet vērā, ka te ir kapacitatīvā kontrole. Papildu pieslēgums uzreiz izmainīs normatīvos parametrus.

-   Nekas, konstrukcija paredz aizsardzību.

Pavadonis izvilka no mugursomas «Kolbana patafonu»

jaunā izpildījumā biezāks un garāks, melnā krāsā, tas saplūda ar fonu un no tālienes gandrīz nebija pamanāms. Brīdi ķimerējies, pavadonis izmanīgi uzmauca to vajadzīgajam kabelim, nostiprināja, tad pagrieza mazītiņu slēdzi un palūkojās kompaktā aparātā ar blāvi mirgojošu ekrānu.

-   Viss, signāls pienāk, viņš apmierināti noteica.

«Patiešām viss,» Migunovs nodomāja. «Atliek nošaut

mani un Svētu, un viss būs kārtībā…»

Svēta stāvēja tunelī. Viņa izskatījās aizvainota un nožēlojama.

-   Man salst, viņa teica, ne pie viena nevērsdamās.

Tāpēc neviens viņai arī neatbildēja.

-   Tu dzirdēji, Serjoža? viņa skanīgā balsī pārjautāja. Es taču teicu, ka vajag saģērbties siltāk.

-   Es atdošu tev savu žaketi…

Viņu jaunais pavadonis manāmi bažīgi vēroja, kā viņi pārģērbjas. Taču neko neteica. Par siltajām drēbēm Zenītus neviens nebija brīdinājis. Un ja arī būtu diez vai iespējams savienot teātra apmeklējumu ar apģērbu pastaigām pazemē.

-   Gatavi? viņš beidzot jautāja. Varat uzrunāt mani par Mišu. Virzīsimies zosu gājienā ar trīs metru atstarpi vīrietis, es un sieviete. Līdz nosacītajam punktam jāveic četri kilometri…

-   Tik daudz? Svēta nošausminājās.

-   Nu, varbūt trīs. Šis gaitenis ir samērā komfortabls ceļš ir līdzens, sauss, stundas, pusotras laikā tiksim galā. Vai te sarežģījumu nebūs?

Pēdējais jautājums bija adresēts Migunovam.

Viņš paraustīja plecus.

-   Nevajadzētu būt. Tikai jāturas kompaktāk, lai visi nokļūtu viena sensora redzeslokā. Domāju, ka viss būs kārtībā.

Miša vērīgi palūkojās Zenītā. Tas acīm redzami nebija pārliecināts, ka viņa saimniecībā viss noritēs gludi. Tas ir slikti. Taču citas iespējas nav.

-   Tad ejam, viņš nokomandēja.

* * *

-    Kas tad tas, biedri vecāko leitnant? jautāja palīgs, jauns gadu divdesmit vecs praporščiks ar bērnišķīgi pilnīgām lūpām.

Galvenā tuneļa shematiskajā attēlā mirgoja kustīgs sarkans punktiņš.

-   Kas, kas…

Ielūkojies pulkstenī, dežurants kaut ko atzīmēja papīriņā, kas atradās viņa priekšā.

-   Skaidra lieta žurkas.

-   Bet… Vai tad aparatūra uz tām reaģē?

-   Zināms. Termosensors reaģē pat uz prusaku.

-   Ak tā… Bet runā, ka te neesot žurku?

-   Pasaki vēl, ka tās apēd pazemes cilvēciņi, punduri. Vai to neesi dzirdējis?

Praporščiks nedaudz samulsa.

-   Esmu gan.

-   Neklausies visādās blēņās! Aizej labāk uz kiosku pāri pretī un nopērc pepsikolu un cepumus. Še, nauda…

Vecākajam leitnantam Babinam bija tāda sajūta, it kā viņš sēdētu uz krēslā sadzītu naglu asajām smailēm.

Viņš nespēja saprast, kas bija par iemeslu šādai sajūtai. Varbūt tas, ka aparatūra bija fiksējusi kustību visstingrākā režīma tuneļos, bet viņš nebija cēlis trauksmi, nebija ziņojis par ārkārtas notikumu un nebija darījis neko, lai to novērstu?

Taču ceturtā un sestā telpa bija atslēgta ar Dienesta priekšnieka vietnieka atslēgu-identifikatoru, bet viņš tika brīdinājis; ka izies maršrutu, kam noteikti jākļūst par gaidāmās inspektoru pārbaudes izpētes objektu. Tātad viss ir kārtībā. Bet kāpēc viņam bija tik nemierīgs prāts?

Varbūt tāpēc, ka Migunovs netika noformējis rīkojumu-atļauju ārpuskārtas pārbaudei? Vai viņš neieraksta savus novērojumus dežūržurnālā? Visu pārbaužu un mācību gadījumā taču šādi ieraksti tiek izdarīti! Biedrs pulkvedis bija teicis ja pārbaudītāji ieraudzīs šādus ierakstus, tad sapratīs, ka viņi pārbaudei gatavojušies, speciāli dresējuši personālsastāvu, un izdomās papildu pasākumus. Starp citu, gluži loģiski. Taču atbildība par visiem pārkāpumiem gulsies uz dežuranta, tas ir, uz viņa Babina pleciem! Rīt tas pats praporščiks Vihrovs izpļāpās par žurkām tunelī un «īpašie» paņems Babinu aiz apkakles. Tiesa, biedrs pulkvedis teicās visu nokārtot, tomēr… Lai gan nē Migunovs bija godavīrs! Viņš izturas pret padotajiem kā pret labiem draugiem, nekad nekliedz un rupji nelamājas. Turklāt viņš ir dienesta priekšnieka vietnieks kam vēl, ja ne viņam, var pilnībā uzticēties?

Punktiņš turpināja virzīties. Kāpēc biedrs pulkvedis iet tik tālu? Jau stunda, kopš viņš iegāja speciālajā tunelī. Divdesmit minūtes uzturējās trešajā kontrolpunktā, tad iegāja četrpadsmitajā kolektorā, bet tagad ātri virzās uz perimetru, uz sienu! Kāpēc tā? Nav saprotams…

Īstenībā viņš zina, ko dara, jo tik daudz pārbaužu savā mūžā piedzīvojis! Rīt pēc dežūras viņš aizies pie biedra pulkveža uz mājām, parādīs savu hronometrāžu, un viņi apspriedīs, kā labāk atklāt pārkāpēju inspektoru pārbaudē, kādus paņēmienus un metodes lietot, bet galvenais kurā brīdī, tālab jau viss tiek darīts…

Babins mazliet nomierinājās. Bet šaubu tārpiņš nemitējās grauzt. Pēkšņi ienāca prātā, kā pirmās nodaļas priekšnieks pulkvedis Komarovs tika iztaujājis viņu par režīma gājienu kopā ar Migunovu uz «aku nr. 1». Sīki tika iztaujājis, uzstājīgi, lai gan šo uzstājību rūpīgi slēpa. Un viņiem tika atņemtas caurlaides Kremlī, it kā lai nomainītu. Pēc pāris dienām gan atdeva atpakaļ, teica, ka pagaidām arī tās pašas būšot derīgas. Bet, parakstoties par caurlaides saņemšanu, Babins bija ievērojis, ka pulkveža Migunova paraksta sarakstā nav. Bet viņam caurlaide bija jāsaņem pirmajam, skaidrs kā diena vispirms vadība, pulkveži, tad parasti virsnieki…

Sarkanais punkts bija pievirzījies pavisam tuvu sienai. Drīz būs klāt robežrežģis, to nevar atvērt ar universālo atslēgu, vienīgi kad saņemts apstiprinājums no pults. Tālāk ir īpaša aizsargsistēma PS-2M. Mācību un kontroles gājienu laikā to atslēdz. Taču tam ir vajadzīga speciāla rakstiska atļauja no Dienesta priekšnieka ģenerāļa Volohina, bet viņa prombūtnes laikā no viņa vietnieka pulkveža Migunova. Un biedrs pulkvedis Migunovs tādu atļauju tika devis. Tikai mutiski… Lai gan kāda starpība mutiski vai rakstiski. Teica taču, ka uzņemas visu atbildību…

Pēkšņi Babins uz savām naglām salēcās sarkanais punkts uz mirkli dubultojās, no viena radās divi! Kā tas var būt? Dīvaini… Viņš ierakstīja šo fenomenu savā lapiņā, norādīja laiku. Tikai kā tur varēja gadīties otrs punkts? Vecākais leitnants lauzīja galvu, bet nekādi nespēja koncentrēties. Bet pēc septiņām minūtēm pienāca pieprasījums no robežrežģa sensora uzrādīts pulkveža Migunova identifikators, vai atvēršanas signāls tiek apstiprināts? Babins automātiski nospieda zaļo pogu: «Jā, tiek apstiprināts.»

Un tūdaļ prātā iešāvās atminējums sarkanais punkts varēja dubultoties, ja kustīgais objekts vienlaikus ir nokļuvis divu sensoru darbības laukā! Taču tas iespējams tikai tad, ja objekts ir noteikta garuma pāri par divarpus metriem. Vai arī… Vai arī ir vairāki objekti un tie izstiepusies divarpus metru attālumā! Ar ko kopā pulkvedis Migunovs atrodas speciālajā tunelī? Viņš neko par to nebija minējis!

Naglas krēsla sēdeklī izlīda vēl vairāk, nosmailinājās un nokaitējās līdz sarkankvēlei. Babins pielēca kājās un sāka nervozi staigāt gar pulti turp un atpakaļ. Nakts laikā nokāpt spectuneļos ir aizliegts. Pat remontdarbus cenšas veikt pa dienu. Ja nu vienīgi pārrauts kabelis nr. 1 vai nr. 2, bet tad saceltos tāds jandāliņš, ka visi būtu informēti…

Visas pulkveža Migunova šāsdienas darbības vieni vienīgi režīma pārkāpumi, pavēļu, instrukciju un veselā saprāta pārkāpumi! Un viņš, Babins, to ir atbalstījis! Biedrs pulkvedis, protams, ir labs priekšnieks, bet ko viņš nakts laikā dara speciālajā tunelī? Ar ko kopā viņš tur atrodas? Kāpēc viņš nokāpa zem Kremļa un izgāja ārpus Kremļa teritorijas? Kāpēc dara to nelegāli? Nav saprotams! Cik instruktāžu par modrību viņiem organizēts! Cik piemēru minēts slepenības režīma pārkāpumiem, un visi noveduši pie katastrofālām sekām! Un kāds ir rezultāts, vecāko leitnant Babin? Tu kā pēdīgais idiots esi pārkāpis itin visu, ko vien iespējams pārkāpt! Labi, ja rīt visi jautājumi noskaidrosies, bet ja ne? Ja nu Migunovs ir piedzēries, sajucis prātā vai vēl ļaunāk ja viņš ir SPIEGS?

No šās domas vecāko leitnantu Babinu pārņēma iekšējs aukstums, un viņš sabruka atpakaļ uz sava krēsla. Nē, tas, protams, nebija iespējams. Tikai turpmāk Dienesta dežurants vairs ne reizes nepārkāps noteikumus! Ja notiek reālas mācības un ir attiecīgs papīrs tad lūdzu! Bet ar mutisku rīkojumu nu nē! Tā nebija runāts, biedri pulkvedi!

-   Te būs jūsu pepsikola, biedri vecāko leitnant. Dežūrtelpā ienāca praporščiks Vihrovs ar plastmasas maisiņu rokā. Cepumi bija tikai dārgie, ar šokolādi, es nopirku biskvītus…

* * *

Sergeja žakete necik nesasildīja Svētai klabēja zobi. Kaut drīzāk viss beigtos! Ceļā atkal bija gadījušās peļķes, vienā viņa samērcēja kājas. Apstājās, lai izlietu no zābaka ūdeni, un maķenīt atpalika, bet Sergejs uzbļāva nelabā balsī:

-   Šurp! Aši! Es tev galvu…

Un aprāvās. Bet tāpat jau bija skaidrs gribēja noraut galvu. Paldies, mīļo vīriņ. Paldies par visu!

Viņi izgāja cauri režģu durvīm. Tunelis kļuva nedaudz platāks. Miša atdzīvojās.

-   Izgājām! Tātad pagaidām viss darbojas!

-   Jā, aizsmakušā balsī noteica Sergejs. Svēta, nedusmo. Ir jāievēro precizitāte… Tā ka piedod!

Viņa neatbildēja, bet vīrs nepievērsa tam uzmanību. Viņš čukstējās ar pavadoni, viņa sadzirdēja vārdus: «Robežbarjera, jāuzmanās…»

Tālāk viņi gāja lēnām, bruņurupuča gaitā kā pa plānu ledu, kas kuru katru mirkli var ielūzt. Pavadonis pa priekšu, aiz viņa Migunovi, kā slēpdamies aiz varenā stāva. Sergejs turēja sievu aiz rokas. Veikuši nelielu ceļa posmiņu, apstājās. Pastāvēja. Viņš tā arī neatlaida viņas roku, it kā baidīdamies, ka viņa neaizmūk. Gāja tālāk. Un pēkšņi priekšā pie sienas kaut kas sakustējās.

-   Stāt! pirmītējā briesmīgajā balsī uzsauca Sergejs.

Svēta paguva ievērot, kā masīvā, sen novecojusī videokamera īsā turekļa ķepā lēnām pagriezās uz viņas pusi un kļuva redzams iekšā paslēpts tievs sarkans dzelonis, acīs iesitās griezīga sarkana gaisma. Svēta iekliedzās un pietupās. Tā nav nekāda videokamera, viņa saprata, tas ir slepkavības ierocis! Sergejs kaut ko izbiedēti uzsauca, kaut ko tamlīdzīgu kā: «Bēdz!» bet tas puisis Miša sagrāba ar savu dzelzs roku viņu aiz pleca, pagrieza un pagrūda, bet vairāk viņi neko nepaguva. Spožā uzliesmojuma gaismā viņa ieraudzīja, kā Migunova ķermenis no viena augšdelma līdz otram sadalās kā pa neredzamu vīli, kura acīmredzot viņam allaž ir bijusi, tikai viņa sieva to nav pat nojautusi. Augšdaļu tūlīt atsvieda sānis, izsmērēja pa griestiem, bet apakšējā, izšļācot asins strūklu, saļima uz grīdas. Miša jau locījās viņam līdzās, izvalbījis neprātīgās acis, pūlēdamies piecelties kājās un briesmīgi šļūkdams pa grīdu ar savu pusnorauto roku. Svēta mētājās pa gaiteni, cenzdamās izvairīties no dzeļošā stara, bet visapkārt bruka un kusa akmeņi un virpuļoja dedzinoši putekļi.

Un pēkšņi viss uzreiz noklusa. Svēta atjēdzās, ka guļ uz grīdas, pierāvusi ceļus pie zoda, absolūtā tumsā, iespiesta no visām pusēm, un viņai gandrīz nav ko elpot.

Kā šahtā, viņa nodomāja. Kā pie viņiem «Pervomaikā», kad metāna sprādzienā sabruka balsti un gandrīz vienlaikus tika norauta caurule, pa kuru šahtā laida iekšā saspiestu gaisu, un šī caurule, krītot lejā, pāršķēla elektrības kabeļus, kas darbināja liftu. Un visi kā dzīvie, tā mirušie, kopā četrdesmit seši cilvēki, kuru vidū bija arī viņas brālēns un tēvocis, un dažu viņas klasesbiedru tēvi, palika tur.

Viņa nespēja pakustēties. Mute bija pilna ar zemi, tā ka arī pakliegt neizdevās. Un bez tā visa neciešams smagums spieda viņu aizvien spēcīgāk, it kā tur augšā bērtu un bērtu klāt zemi, veidojot augstu apbedījuma kurgānu.

Viena. Zem zemes. Viņai bija šķitis, ka tā uz visiem laikiem ir aizbēgusi no sava ciemata, no tā putekļiem un nabadzības, no «Pervomaikas» nožēlojamās barakas, un vēl uz atvadām parādījusi mēli, sak, pamēģini dabūt mani rokā! Maskava, mācības, ģimene, klejojumu gadi pa poligoniem, kuri vēlāk bija izgaisuši galvaspilsētas dzīves tīkamajā virpuli… Sava māja, savs bizness, tik bezgala atšķirīgs no viņas vienaudžu rūpēm un raizēm ogļraču ciematā… Aizbēgusi. Aizbēgusi, lai tomēr sapūtu pazemē, pīšļos un netīrumos. Un neviens nepiesteigsies palīgā.

Viņu pārņēma mežonīgas pirmatnējas šausmas. Nekustīgais ķermenis mira, smaka, lūza zem neciešama smaguma, un pārbiedētā dvēsele mēmā kliedzienā izvijās neprāta dejā, nezinādama, kā tam lai palīdz.

Un pēkšņi vīzija beidzās. Svēta sēdēja uz grīdas, viņas ķermenis raustījās, Miša bija aptvēris viņu no mugurpuses, turēdams ciet rokas, ceļiem saspiedis pa grīdu švīkājošās kājas; sievietes galva vienmērīgi šūpojās no vienas puses uz otru, dobji sizdamās pret viņa pleciem.

Sergejs izbiedēti pieliecās un aizsmakušā balsī jautāja:

-Vai jums ir aptieciņa? Vajadzīgs trankvilizators! Ātri!

-   Sarkana kabatiņa mugursomā, Miša atsaucās. Attaisi. Redzi futrāli? Nē, otru, mazāko. Jā. Divas ampulas ar adatu. Ņem vienalga kuru. Atroti viņai piedurkni, noņem adatai uzliktni un ievadi augšdelmā visu ampulu līdz pēdējai pilei.

-   Es neprotu durt, Sergejs nomurmināja.

-   Tad dod man. Pieturi roku. Ātrāk!

Sergejs izpildīja visus norādījumus, un Miša veikli iedūra tērauda adatu maigajā ādā.

-   Gatavs, viņš noteica. Drīz viņa atgūsies.

Pēc brīža Svēta tiešām pārstāja šūpot galvu un pavēra acis.

Miša uzmanīgi atbrīvoja viņas rokas un piecēlās. Svēta palika sēžam sarāvusies, pavilkuši kājas sev apakšā.

-   Kas notika? Miša jautāja Sergejam.

-    Tas, ka mans plāns līdz galam neīstenojās, Migunovs atbildēja un nikni aplaizīja lūpas. Tas cilvēks, ar kuru jums rīt jānorēķinās, neatslēdza «Psihovētru». Viņš jau tā izdarīja ļoti daudz, taču nu esmu savu uzticamības limitu izsmēlis. Ko lai saka… Vismaz mani nemocīs sirdsapziņa!

-    Sirdsapziņa? Miša pavīpsnāja. Mūsu darbā tāda jēdziena nav. Bet tagad piebeigšu to puisi ar prieku. Man smadzenes tik tikko neuzvārījās. Kā tu nosauci to verķi?

-   «Psihovētra». Sergejs sarauca pieri. Tāpēc ka darbojas infrasarkanie viļņi. Vētra. Tevi sargāja ķivere, bet mēs gājām tavā aizsegā. Labi, ka visi paguvām aizmukt. Varēja būt arī ļaunāk…

-  Jā, paššāvēji, protams, ir efektīvāki, Miša sacīja bez mazākās smaida atblāzmas.

-    Tos demontēja jau pirms kādiem desmit gadiem, Migunovs teica. Iestājās humāni laiki.

-   Tas mums nāk par labu, Miša konstatēja. Jūs šo te varat neitralizēt?

-   Nē. Jāmeklē cits ceļš.

-   Ilm… Baidos, ka tas jums nepatiks, Miša saviebās.

-   It īpaši dāmai.

Svēta jau jutās labāk, lai gan bija nomākta un gandrīz nemaz nerunāja. Viņa tādā kā drūmā izbrīnā uzlūkoja Mišu un Sergeju, it kā nesaprazdama, kā viņi te gadījušies, bet tad pēkšņi sāka raudāt. Miša salūkoja blašķi un piespieda viņu iedzert konjaku.

-   Kavēties nedrīkst. Mēs iesim pa citu ceļu, un tas aizņems krietni ilgāku laiku… Kur šeit ir kanalizācija?

-   Mēs nupat pagājām garām lūkai, Sergejs atbildēja.

-   Kādus simt metrus atpakaļ…

No akas nāca spēcīga smirdoņa, kas sita ciet elpu.

-   Uzģērbiet šīs te…

Miša pastiepa Migunoviem gumijotas zeķes, kuras dažkārt izmanto digeri.

-    Augšpusē ir aukliņas. Tikai vajadzēs vienmēr saraustīt uz augšu, tās brūk zemē.

Svēta automātiski izpildīja norādījumu. Viņa vēl nebija atguvusies no viļņa trieciena, taču visiem spēkiem centās saņemties un visu laiku nedzirdami raudāja. Sergejs, kuram viņu nācās bezmaz vai nesus nest, arī izskatījās sanīcis.

-   Kāpjam iekšā, Miša nokomandēja. Priekšā ir tāls ceļš.

Viņš pirmais ienira lūkā, tad kāpa Svēta. Sergejs turēja viņu aiz apkakles, bet Miša pārvietoja kājas pa skavām. Pēc tam līdz pusei iekāpa Migunovs, ar pūlēm atlika vietā smago čuguna vāku un pievienojās pārējiem.

-   Nāciet man līdzi klusām un izpildiet visas komandas, stingri sacīja Miša. Netrokšņot, neatpalikt. Labāk neķerties pie sienām centieties iet pa vidu un turēt līdzsvaru.

Mazā vienība devās ceļā. Svētas kājas slīdēja kaut kādos glumekļos, nāsīs sitās neciešama smirdoņa. Viņai šķita, ka visas šīs šausmas notiek ar kādu citu, nevis viņu. Trankvilizators glāba viņas prātu no nepanesamā patiesības trieciena.

Gaismas stars lēkāja pa sienām, grīdu un griestiem viss bija vienāds, jo viņi gāja pa cilvēka augstuma betona cauruli. Pieci metri, desmit, piecdesmit, simt… Sienas, grīda, griesti viss bija sajucis kopā, spieda no visām pusēm. Zem kājām šļakstēja smirdīgs šķidrums. Svēta saprata, ka uz priekšu būs krietni vien grūtāk un viņai jāsaņemas. Labāk domāt ko citu. Atcerēties kaut ko jauku, skaitīt līdz miljonam, dziedāt dziesmas… Nē, dziesmas nederiet izrādījās ļoti neērti. Traucēja šaurība un tas cauruļveida kolektoriem parastais apstāklis, ka līdzena virsma, kur var likt kāju, nebaidoties paslīdēt, ir pavisam šaura strēmele, kas iet tieši pa caurules ass līniju. Lūk, kur būtu jātrenē modeļu gaita, atsvešināti nodomāja Svēta, mēģinādama sevi uzmundrināt.

Taču ilgam laikam viņai mundruma nepietika. Varbūt pusstundai, varbūt stundai, varbūt divām. Laiks bija apstājies vai pazudis pavisam. Viņi gāja un gāja, šķērsodami vienus tuneļus un nogriezdamies citos, pagāja garām diviem sazarojumiem, kur Miša droši, bez domāšanas izvēlējās pareizo virzienu. Ļoti drīz sākās samērā stāva nogāze kājas nācās likt uz pirkstgaliem, kompensējot negatīvo leņķi un vienlaikus bremzējot. Pēdas sāka raut krampji.

-   Vai vēl ilgi? viņa ievaicājās. Es vairs nespēju!

Sergejs cieta klusu, Miša noklepojās, bet arī neko neteica.

Trankvilizatora darbība gāja uz beigām. Svētu ar jaunu sparu sāka nospiest smirdīgās pazemes šausmas.

-    Es gribu laukā! Tu dzirdi, Sergej? Laidiet mani laukā!!! Vai nogaliniet!!! Jā, jā, nogaliniet!!! Es vairs nespēju!!!

Histēriskie kliedzieni dunēja betona caurulē, rezonēdami un aizskanēdami tālē.

-   Nevajag trokšņot, tas ir ļoti bīstami, pavadonis sacīja apstādamies. Spīdinādams lukturi griestos, viņš kaut ko uzmanīgi pētīja. Tad pagriezās pa labi. Pēc kādiem desmit metriem atkal apstājās.

-    Mēs virzāmies lēni, nepagūsim laikā. Turklāt līdz Zubova bulvārim ir vēl divi kilometri. Vai jūsu dāma veiks šo attālumu?

Viņš vērsās pie Migunova, bet atbildēja Svēta:

-   Nē, nē, neparko! Es gribu svaigā gaisā! Laidiet mani laukā!

Viņa bija afekta stāvoklī, un Migunovs to juta.

-   Nē. Jātiek laukā ātrāk. Vai ir tāda iespēja?

-   Ir, pavadonis teica pēc neilgas pauzes. Taču nāksies atkāpties no plāna. Es izvedīšu jūs laukā citā vietā, tas ir tepat līdzās Sivceva Vražekā. Taču mašīnas tur nebūs, mums nāksies ņemt taksometru.

-   Labi, Migunovs tumsā pamāja. Būs labi.

Patiesībā nekas labs tas nebija, ka viņi atkāpās no plāna, un viņš to zināja labāk nekā jebkurš cits. Taču pat visdzelžainākie plāni dažkārt izkūp kaķim zem astes. Un patlaban bija tieši tāds gadījums.

-   Uz jūsu atbildību, pavadonis noteica un veda viņus tālāk. Pašā pirmajā sazarojumā viņi nogriezās rietumu atzarā, kas pēc divām lūkām izveda viņus siltumtrases kvadrātveida betona ejā. Te bija sausi, silti, pat karsti un ne vairs tik šauri.

-   Tikpat kā esam klāt, Miša cerīgi bilda. Vēl aptuveni pusstundu viņi klusēdami soļoja gar karstām burbuļojošām caurulēm. Svetlana sāka atsilt, turklāt šeit bija pietiekami daudz gaisa. Tad viņi izspraucās cauri šaurai spraugai, un pēkšņi caurules pazuda, kļuva klusi un plaši viņi atradās boileru telpā, no kurienes iegāja parastā Maskavas pagrabā ar veselu rindu dēļu durvju, kurām priekšā bija piekaramās atslēgas, te oda pēc kartupeļiem un kaķu mīzaliem.

-   Nu tā, galā esam, Miša sacīja, pagriezdamies pret saviem ceļabiedriem.

Svēta, lai cik dīvaini, taču izskatījās mazliet mundrāka, kaut gan diez vai kāds no viņas studentiem vai kolēģiem izmocītajā sievietē ar izspurušajiem matiem un tumšos lokos iegrimušajām acīm pazītu eleganto Migunovas kundzi. Dažu pēdējo stundu laikā viņai bija atgriezušies visi savulaik dzīvei izkaulētie gadi. Arī Sergejs pašlaik maz atgādināja veiksmīgo un jauneklīgo skaistuli-pulkvedi.

-   Ko tālāk? viņš jautāja.

-   Šīs durvis ir viegli izlauzt, aiz tām ir kāpnes uz pagalmu, pavadonis stāstīja ikdienišķā balsī. Izejiet uz ielas, nepiesaistot sev uzmanību, paņemiet taksometru un brauciet uz staciju. Tālāk viss rit pēc iepriekšējā plāna. Atkārtoju nepiesaistiet sev uzmanību.

-   Es tā saprotu, ka jūs… aizejat? Svēta lēni sacīja, raudzīdamās kaut kur sānis. Pametat mūs?

-   Jā, Miša vienkārši atbildēja. Es izdarīju visu, ko varēju. Vairāk neko jums nevaru līdzēt. Rīt pielikšu punktu šai epopejai.

-    Viņam deviņos beidzas maiņa, Migunovs sacīja. Fotogrāfija jums ir. Laukā nāks ap pusdesmitiem. Nenokavējiet.

-   Neuztraucieties. Es allaž ierodos agrāk.

Svēta un Sergejs neko neteica. Miša iedeva viņiem pases, iespieda Sergejam rokā blašķi ar atlikušo konjaku. Tad piesita sev pie pieres.

-   Acumirkli!

Un nozuda boileru telpā. Taču drīz vien atgriezās. Rokā viņš turēja saburzītu brezenta mēteli un līdz caurumiem izdeldētu vateni.

-   Uz tiem gulējuši vietējie iemītnieki. Tomēr labāk nekā zilie uzsvārči… Pirms ejat laukā, savediet sevi kārtībā. Tas ir ļoti svarīgi.

Palikuši vieni, viņi apsēdās uz grīdas. Sergejs iedzēra no blašķes un pasniedza to Svētai. Viņa papurināja galvu.

-   Vai tas rīkļurāvējs rīt kādu nogalinās?

-   Kas tev nāk prātā?

-   Droši vien to puišeli, tavu padoto?

-   Nerunā muļķības!

y >

-   Iesim laukā, viņa sacīja. Man jātiek svaigā gaisā.

Viņi novilka saplēstās digeru zeķes, bez sevišķiem panākumiem ar uzsvārčiem notīrīja apavus, kaut kā izdauzīja putekļus no saviem «jaunajiem» apģērbiem. Sergejs apvilka vateni, Svetlana cieto brezenta mēteli. Tad saķemmējās, palūkojās viens otrā. M-jā-ā…

-   Jāturas tumsā. Un jāpapūlas nopirkt kaut ko jēdzīgāku, Migunovs konstatēja.

-   Vispirms tiksim laukā no šejienes.

Migunovs paskatījās uz viņu, lēnām pieslējās kājās. Piegāja pie durvīm, uzzvēlās tām ar visu augumu, izmēģinādams, cik stingri tās turas. Ārpusē klusi nožvadzēja viegla slēdzene. Migunovs soli atkāpās un strauji iespēra durvīm ar kāju. Tad vēlreiz. Norautā slēdzene bez skaņas nokrita sniegā, durvis plaši atvērās. Svaigais sala gaiss ar joni vēlās viņiem pretī.

Viņi izgāja no pagraba un, atvelkot elpu, apsēdās uz apsniguša sola pie ārdurvīm.

* * #

«Teiksim elektriķis,» Mežainis prātoja. «Kas vainas profesijai? Maskava būvējas, pārbūvējas, remontējas, elektriķi vajadzīgi kā ēst. Un vispār celtnieki. Jāpastrādā kāds gads vai pusotra brigādē, jātiek skaidrībā kas un kā, jāapjēdz būtība, tad arī pats var taisīt naudu. Tā ja…»

Viņš ielēja sev vēl tieši pusglāzi, paņēma no šķīvīša priekšpēdējo citronu, pārgrieza to un iespieda sulu degvīnā. Glāzes saturs saduļķojās, virspusē izlēca divi citrona kauliņi. Izdzēra. Kauliņus apēda. Uzrakstīja uz lapiņas: «Elektriķis. Alga no 30 tūkst.»

Kas vēl tur ir? Viņš atbīdīja cigarešu pelniem rotāto sālstrauku, izklāja avīzi plašāk, pāršķīra lapu. Tā… Nekustamo īpašumu aģents, var būt bez darba pieredzes, desmit procenti komisijas naudas. Ejiet bekot, Mežainis nodomāja. Atraduši aģentu… Celtņa vadītājs. Nē, kas es par celtņa vadītāju. Jumiķis. Apdarinātājs-flīzētājs. Var padomāt. Kādu algu tur sola?…

Mežainis ar elkoni aizķēra citronu šķīvīti, parāvās atpakaļ un atjēdzās uz grīdas.

«Piemāvies,» viņš ar tādu kā gurdumu nodomāja. Sāka celties augšā, taču pārdomāja. Ar Sesku viņi gandrīz vienmēr bija dzēruši pa romiešu modei pusguļus vai kā turki sēžot uz grīdas. Atkarībā no garastāvokļa. Sūda romieši! Lai kā būtu ar tiem romiešiem, taču pie galda nezin kāpēc tika dzēruši reti. Taisnība, Sesk?…

Mežainis atgūlās ērtāk, izstiepās. Sesks neatsaucās. «Iegremdējies» mūžīgajā mīnusā. Klejo pa citu pazemi, no kurienes atpakaļceļa nav, toties katrā mēslu notekā mētājas lādes ar piastriem, katrā bomberī gaida jautri bābieši, bet katrā pagrabā starp gurķu un tomātu burkām noteikti atradīsies pudele paštecinātā. Nu tad iedzersim par tevi, Sesk!

Mežainis ar pūlēm paslējās, sagrābstīja uz galda pudeli un glāzi, iedzēra un nolikās atkal slīpi.

Bet es uz turieni negribu, viņš sacīja. Piedod, Sesk. Negribu būt mīnusā. Gribu dzīvot plusā. Rau, tu arī lupināji nost savas košļenes, teici: pietiek, paspēlējāmies, laiks uz mājām. Atceries? Bet tu nepaspēji. Toties es paspēšu. Pārdošu šito dzīvokli, nopirkšu «vieninieku» kaut kur pašā nomalē, pašā augstākajā stāvā, divdesmit piektajā, vai. Dzīvošu par atlikušo naudu, skatīšos uz pilsētu no augšas, bet vēlāk, ja būs note, iekārtošos par elektriķi vai apdarinātāju. Nē, nesmejies, es runāju pilnā nopietnībā. Ko lai Maskavā darītu profesionāls spridzinātājs? Tā, redz, ir. Lai iztiek bez manis… tāpat kā mākleru kantori. Atceros, atceros, pats tiku teicis kurš meklē dārgumus, tas nekad vairs nespēs iet darbā kā visi normāli cilvēki. Bet es spēšu. Negribu vairs nekādus dārgumus, kaut viņi izputētu! Spēšu. Vai arī nespēšu, Mežainis, brītiņu padomājis, noteica. Kā liktenis būs lēmis.

Noraustījies? Nē, Sesk, es neesmu noraustījies. Tu taču mani pazīsti. Vienkārši kļuvis pretīgi. Tur viss ir apdirsts. Ne jau ar mēsliem, tie tur allažiņ bijuši, pie tiem esmu pieradis, un man nav nekādu iebildumu. Tur ir kas sliktāks par mēsliem. Daudz sliktāks…

Mežainis izdzirda, drīzāk gan ar muguru sajuta svešādu skaņu. Dobju sitiena troksni. Un vairākus klusākus klaudzienus, kā sistu ar akmeni pa betonu. Skaņas nāca no lejas. Itin kā kaimiņi tik vēlā stundā būtu sadomājuši pajandalēt. Tikai nekādu kaimiņu, atskaitot žurkas, Mežainim lejā nevarēja būt. Vēlāk gan būs kaimiņi, kad viņš pārvāksies uz divdesmit piekto stāvu plusā… Bet pagaidām viņš dzīvoja pirmajā. Tā, redz.

Viņš sadrūvējās, apsēdās. Gar sienu piecēlās. Izčāpoja priekšnamā, izņēma lamināta paneļus, notupās un ieklausījās.

Šķiet, skanēja balsis. Tad atkal nobūkšķēja sitiens, šoreiz spēcīgs… tad vēlreiz. Un nožvadzēja metāls.

«Lauž pagraba durvis,» Mežainis noprata. «No iekšpuses lauž. Tā. Bet kā viņi tur iekļuvuši, pagrabā, ja durvis ir aizslēgtas? Vispār jau ir tāds maršruts, ir… un, piemēram, Sesks to zināja. Bet Sesks ir beigts. Kurš vēl zināja?»

Mežainis sagrīļojās stipi'āk nekā parasti. Viņš saprata kurš!

Pieklupa pie skapja un, aizmirsis uzraut jaku, metās pie durvīm, maukdams uz rokas auksto kasteti. Pa ceļam ar plecu apgāzdams drēbju pakaramo, viņš izdrāzās no dzīvokļa, izskrēja pagalmā.

Bija kluss un gaišs nesen uzkritušā sniega dēļ, ko apgaismoja ugunis no logiem un ielu laternām. Sniegs gulēja tīrs un neskarts, glezns kā svētku deserts, vienīgi no betona lieveņa tas notraukts ar durvīm platā ceturtdaļriņķa lokā. Un vēl divi pāri netīru pēdu veda uz soliņu. Tur uz soliņa pie ārdurvīm Mežainis ieraudzīja sēžam vīrieti un sievieti, kuri mazgājās ar sniegu. Pareizāk, izsmērēja pa seju taukainos pazemes netīrumus. Vīrietim mugurā bija saplēsts vatenis, bet sievietei saņurcīts brezenta paltraks, turklāt kā viens, tā otrs Mežainim šķita kaut kur redzēts. Vēl no viņiem nāca tāda smirdoņa, it kā viņi tikko būtu atgriezušies no pastaigas pa centrālo mēslu noteku.

Ieraudzījuši pa durvīm izskrējušo Mežaini, abi pacēla galvu, bet vīrietis aši pielēca kājās viņam pretī.

-    Mūs aplaupīja, viņš, mazliet raustīdams valodu, teica. Vai drīkst mēs pie jums nomazgāsimies? Un nopirksim kaut ko no drēbēm? Es labi samaksāšu!

-   Kā tad samaksāsi, ja aplaupīja? Mežainis jautāja, paslēpdams aiz muguras roku ar kasteti.

Vīrietis norūpējies apklusa un nezin kāpēc novilka ar pirkstu pār virslūpu.

-   Nav svarīgi. Kaut kas ir atlicis. Vai drīkstam ieiet pie jums uz desmit minūtēm?

Mežainis grīļojās un juta nelabumu. Mēle klausīja ar grūtībām. Tomēr klausīja.

-   Tu jau biji ienācis… Tikai kurš tev parādīja ceļu? Kur ir tas mērglis Miša?!

Vīrietis sarāvās.

-   Viss, mēs aizejam. Viņš piecēla savu pavadoni, un viņi devās laukā no pagalma.

-    Nē-ē-ē, tik vienkārši jūs neaiziesit! Mežainis ieaurojās, piķēdams viņus, kājām reibumā steigā pinoties. Viņš atvēzējās, bet vīrietis apgriezās, veikli satvēra viņu aiz rokas un iesvieda sev pāri kupenā. Tad ieskatījies norāva laternas gaismā pazibējušo kasteti un aizsvieda aiz garāžas.

-   Es tevi un tavu Mišu… Mežainis rāvās uz priekšu, cenzdamies sagrābt pretinieku aiz rīkles.

Un tūlīt pat viņa žoklis dabūja spēcīgu triecienu, kas atsvieda viņu atpakaļ kupenā. Kad, lādēdamies un saceldams veselu sniega mākoni, viņš uzsteberēja kājās, pagalms jau bija tukšs. Viņš nobraucīja seju ar sniegu, piebāza pilnu muti svaigi aukstās masas, no kuras iesāpējās zobi. Palūkojās apkārt. Pagrabs? Nē. Skaidri iezīmētās pēdas sniegā veda uz pretējo pusi. Mežainis metās pa pēdām, un drīz vien tālumā pamanīja divus tumšus stāvus, kas ienira caurstaigājamos pagalmos.

-   Stāt! viņš ieaurojās. Uz kurieni?!

Viņš sāka lēnām skriet, aiz aukstuma un dusmām kļūdams aizvien skaidrāks, un drīz vien pamanīja, ka attālums starp viņiem samazinās. Sieviete gāja grīļodamās, un vispār viņi knapi kustējās uz priekšu, kā būdami slimi vai līdz nāvei noguruši. Panācis viņus, Mežainis gribēja iesist vīrietim pa galvu, taču trāpīja plecā. Vīrietis paslīdēja un nokrita uz ceļa. Mežainis uzgāzās viņam virsū, apvēla uz muguras, ar rokas vēzienu aizsvieda sānis sievieti, kura klusā neprātā bija ieķērusies viņam matos.

Kaut kur līdzās sāka klaigāt garāmgājēji. Nepievērsdams viņiem nekādu uzmanību, Mežainis sagrāba vīrieti aiz rīkles, sapurināja un pats sev par brīnumu iebļāva viņam tieši sejā:

-   Kur ir Sesks?! Kur, es prasu?!…

Un pēkšņi aptvēra, ka tas nav Miša. Tas nav Kerčietis. Pavisam svešs vīrietis. Viņš sita Mežainim pa krūtīm un vēderu, pūlēdamies atbrīvoties, badīja viņu ar celi, bet arī nezin kāpēc darīja to klusēdams. Mežainis viegli atsita viņa pakausi pret zemi, lai norimstas, un jautāja:

-   Kas tu tāds esi? Ko darīji pagrabā?

Atbildes vietā viņš saņēma pamatīgu sitienu pa labo vaiga kaulu, kas uz mirkli izslēdza viņa apziņu. Kad samaņa atgriezās, viņš pats jau gulēja sniegā ieplestām rokām un kājām kā varde zem diviem smagiem miličiem zilos vateņos; līdzās viņa sejai, bezmaz vai kāpjot virsū, mīdījās kroņa zābaki no rupjas ādas, spoži zibēja automašīnu starmeši, bija dzirdama skaļruņu pastiprināta rācijas čerkstoņa, un kāds aizvainotā nogurumā ziņoja:

Sivceva Vražeka sešpadsmit, kautiņš uz ielas… Nē, pēc izskata parasts pļēgurs… Sagrāba garāmgājēju aiz rīkles… Ko ar viņu darīt?… Sapratu. Jā. Aizturam un turpinām novērošanu…

Mežaini strauji pieslēja kājās, kāda spēcīgie pirksti saslēdzās uz pakauša. Rokas ar rāvienu atlauza uz muguras, noklikšķēja rokudzelži.

-   Kusties!

-   Nejau mani… Mežainis iečerkstējās. Turi viņus! Noskaidro, ko šie pa pagrabiem vandās!

Viņu iegrūda milicijas busiņa aizmugurējās durvīs, pie viena uzdodot ar steku pa nierēm.

-   Ko jūs darāt? Es taču viņus aizturēju!

-   Aizveries, superaģent! šoferis iesmējās.

-   Aizlaidīsies! Mežainis auroja.

Nekur viņi neaizlaidās. Tas ir, aizlaistos, ja būtu paguvuši… un nebijis rutīnas pienākuma katram cietušajam būt klāt protokola noformēšanā.

-   Mēs nekur nebrauksim! cieti noteica vīrietis, kāpdamies atpakaļ un turēdams zem elkoņa savu ceļabiedreni, kura teju, šķiet, zaudēs samaņu. Mūs jau tā aplaupīja… Mums jānomazgājas, jāpārģērbjas, jāsameklē ārsts! Bet tad uzkūlās tas idiots, un nu vēl arī jūs…

-   Man ar steigu jādodas pie ārsta, mani sita, vārgā balsī bilda sieviete.

-   Viņus atveda Miša-kerčietis! Mežainis mašīnā plosījās. Viņš nogalināja Sesku! Viņam ir pazemes navigators! Viņš strādā Statu labā!

Leitnants par atbildi ar steku viegli uzsita pa durvīm.

-   Pagūsit, viņš vienaldzīgi novilka, vērsdamies pie vīrieša un sievietes. Ilgi neaizturēsim. Uzrakstīsim protokolu, un ejiet, kur gribat… Varbūt arī jūsu laupītājus aizturēsim, pašlaik pilsētā notiek pamatīga tīrīšana.

-   Kur lai šos sēdina? pārinieks apjautājās. «Suņu būrī» pie tā pļēgura? Viņš šos pa ceļam nokodīs…

Un čukstus piemetināja:

-   Viņi smird kā tādi šinderi… Varbūt lai iet, kur deguns rāda?

-   Bet kā tad šo lai dokumentē? leitnants painteresējās. Vai varbūt arī laist vaļā? Un rādītāji?

-   Nē, paklausieties, tas taču ir vienkārši smieklīgi! pukstēja vīrietis, kuram, spriežot pēc satrauktā izskata, it nemaz nenāca smiekli, drīzāk otrādi. Man ir veca māte, viņa gaida, droši vien uztraucas!… Viņai ir švaka sirds!… Paklausieties… Mēs paši aiziesim uz iecirkni! Pārģērbsimies un aiziesim. Tikai drusciņ vēlāk. Norunāts?

-   Viss, dārgie pilsoņi cietušie! Diskusija ir beigusies! leitnants paziņoja, bīdīdams viņus uz vaļējo busiņu. Pēc pusstundas apkampsit savu māti, nomierināsit viņu un paši nomierināsities. Atvainojiet. Tāda ir kārtība.

-   Mēs neesam nekādi cietušie! pēkšņi iesaucās sieviete. Tā ir vardarbība! Es nekur nebraukšu! Viņa atgrūda vīrieša roku, apsvilinādama ar skatienu leitnantu un divus būdīgos seržantus, kuri stāvēja līdzās.

-   Kuš! Nav lāgā. Kāpēc tā? virsnieks pārmetoši sacīja.

Viņus tomēr iesēdināja mašīnā. Viens seržants, delikāti ierāvis platos plecus, apsēdās blakus, otrs iekāpa pie Mežaina. Noklaudzēja durvis, nožvadzēja slēdzene. Leitnants atkrita priekšējā sēdeklī līdzās šoferim, nervozi purpinādams zem deguna: «Šitādu smaku! Bet pēc izskata pieklājīgi ļaudis…» Iedūcās starteris, busiņš nošķaudījās, ierūcās un sāka ripot, ar gurkstoņu pieblietēdams svaigo sniegu.

* * *

-   Šņabdeguni, šņabdeguni… No Buhāras esi atbraucis, vai? izklaidīgi pajokoja dežurants, kalsens kapteinis ar dzeltenīgu īgņas seju, iestutējis starp plecu un ausi telefona klausuli, vienlaikus uz papīra lapiņas cenzdamies «atdzīvināt» rakstāmo, kurā bija sastingusi pasta.

-   Tikai neālējies, šņabdeguni… Esi cilvēks… Jā! Viņš iekliedza klausulē. Rakstu. Aleksejs Sincovs… Tā. Ir. Adrese… Aha. Tieši tā. Labs ir… Un tie divi? Makarovi?… Ir. Paldies.

Viņš atlika klausuli vietā.

-   Mani te katrs suns pazīst! Un arī jūsu Krušinskim būtu jāpazīst! Sauc šurp majoru, viņš tev visu apskaidros! Mežainis trokšņoja.

Saķēdēts rokudzelžos, viņš sēdēja uz cieta pulēta sola aiz «mērkaķu būra» nolupušajām restēm, nikni blenzdams te uz kaktā pieklusušo dīvaini ģērbto pārīti, te uz kapteini.

-    Es tur dzīvoju Sivceva ielā!… Dzīvoju, saproti? Bet no kurienes šie tur uzradās tas ir jautājums! Pamatīgs jautājums!… Un es zinu atbildi!

-   Varēsi atbildēt, ja jau zini, kapteinis norūca, aizpildīdams žurnālu.

Ieskanējās telefons, dežurants atkal pagrāba klausuli.

-Jā!… Nebūt ne, biedri major! Pagaidām rezultātu nav. Viens aizturētais… Pietempies huligāns, uzbrucis garāmgājējiem. -Viņš nosodoši paskatījās uz Mežaini.

-    Nosauciet viņam manu uzvārdu! Mežainis ieblā-

» >

vās. Sakiet, ka aizturēts Sincovs!

-   Nē, par meklējamiem nekādu jaunumu nav… Jā, pļēguru noformēsim, bet cietušos aizvedīsim mājās. Žūpa pieprasa, lai es pasakot jums, ka šis ir Sincovs! Nē, agrāk it kā nebūtu aizturēts… Tieši tā!

Kapteinis nolika klausuli, noslaucīja zem cepures nosvīdušo pieri.

-   Krušinskis tvarsta spiegus, nodarbojas ar valstiski svarīgām lietām… It kā viņam nebūtu cita darba kā skatīties uz tavu sarkano ģīmi…

-   Spiegus?! Mežainis nopriecājās. Viņi jau ai*ī ir spiegi! Visīstākie! Viņi ar Kerčieti ir uz vienu roku! Viņi izlīda no mīnusa, no kanalizācijas, ka es jums saku! Noteikti pārbaudiet viņus! Tie ir tie paši!

Cietušais strauji piecēlās.

-   Cik ilgi to var ciest? viņš ierunājās satraukumā drebošā balsī. Mums apsolīja ātri noformēt protokolu un palaist vaļā… Bet tā vietā esam spiesti te sēdēt un klausīties apvainojumus!

-   Divas minūtes, pilsoņi! dežurants mierināja. Tūlīt leitnants atbrīvosies un noformēs protokolu. Jūs tikmēr uzrakstiet, kā viss bija, te ir papīrs… Varat rakstīt arī par aplaupīšanu.

-   Dāmai vajag uz tualeti, cietušais sacīja. Es viņu pavadīšu. Kur jums te ir?

Kapteinis nopūtās, atkal noslaucīja pieri.

-    Centrālajā gaitenī pa labi… Uzraksts «Apmeklētājiem», jūs redzēsit…

-   Neatlaid viņus, nejēga! Mežainis iebrēcās, pielēkdams no sola un ieķerdamies ar saķēdētajām rokām restēs.

-   Klusēt! Dežurants dusmīgi uzsita ar dūri pa galdu, un no plauktiņa virs galda nobira meklējamo aprakstu kserokopijas. Nolamājies viņš sāka tās lasīt kopā.

Te pēkšņi atkal iezvanījās telefons.

-   Klausos! Jā, biedri major! Jā-ā-ā. Sincovs no Sivceva Vražeka, viņš norūpējies atbīdīja cepuri pakausī un paskatījās Mežainī citām acīm. Es sapratu… Skaidrs. Uzklausīšu!

Cietušie sasniedza izeju no dežūrdaļas un atvēra durvis uz gaiteni.

-   Pagaidiet… kapteinis pēkšņi sacīja. Un skaļāk piebilda: Stāviet!

Nepievērsdami tam uzmanību, cietušie izgāja gaitenī. Vai nu nedzirdēja, vai nesaprata, vai nepievērsa uzmanību, vai nepakļāvās.

-    Stāt! dežurants pēkšņi ieaurojās. Viņa rokās bija pēdējais apraksts ar vīrieša un sievietes fotogrāfijām. Stāt, es teicu!

Un, pogādams vaļā revolvera maksti, metās pakaļ.

Pēc brīža viņš konvoja pavadībā ieveda cietušos. Viņi bija manāmi izbiedēti.

-   Gājāt uz tualeti, bet stūrējāt uz durvīm! Apsēdieties tajā stūrī!

Viņš atkal paņēma aprakstu ar fotogrāfijām un mulsi pavērsa skatienu no tām uz cietušajiem. No cepures apakšas uz pieres bija izlīdusi liela, neskaidra pile un apstājusies virsdegunē.

-   Rokas palūgšu turēt tā, lai var redzēt. Liekas kustības neizdarīt! dīvainā, stingrā un vienlaikus pieglaimīgā balsī nokomandēja dežurants.

-   Bet… vīrietis piesardzīgi iesāka.

-   Lūdzu, apsēdieties, dežurants pārtrauca. Viss. Apsēdieties un sēdiet. Un nekādu jautājumu!

-   Piezvaniet Jevsejevam, kapteinim Jevsejevam! kārtējo reizi iesaucās Mežainis un nodiktēja telefona numuru. Un kapteinis paklausīgi pierakstīja.

-   Zarigin! viņš skanīgi uzsauca, un tūdaļ uz sliekšņa parādījās seržants, garš un tievs kā šķeista ar automātu šķērsām pār krūtīm. Pastāvi te, kamēr es… Es tūlīt būšu atpakaļ. Lai neviens neizkustas no vietas un lai būtu klusums saprati?

Dežurants izteiksmīgi uzlūkoja Zariginu un piecēlās no galda, turēdams rokā aprakstu un papīriņu ar Jevsejeva telefona numuru.

-   Jūs, lūdzu, pasēdiet, atpūtieties… Viņš uzsmaidīja

cietušajiem un izskrēja no kabineta.

* * *

Kremļa pilī vairs nebija ko darīt. Viņam vispār nekur nebija ko darīt. Visā pilsētā izvērstās operācijas spara rats, kaut arī tukšgaitā, tomēr griezās, un kapteinim Jevsejevam nopūdelētā vietā nebija iedalīts atsevišķs iecirknis. Tos, kuri kopā ar viņu bija strādājuši aplenkumā, aizsauca citu uzdevumu pildīšanai, vienīgi Kastinskis un Remņevs bija palikuši uzticīgi un arī tikai situācijas nepārzināšanas dēļ, kā arī tāpēc, ka cita pavēle nebija dota. Kormuhins ielikās slimnīcā, nav svarīgi pa īstam vai izlikdamies, galvenais, ka viņš bija noslīdējis no atbildības smailes. Tātad galva ripos viņam. Lai gan viņam jau viss bija vienalga. Nāvīgs nogurums spieda viņu pie zemes. Tas nozīmēja psiholoģisko pārslodzi. Gribējās atgriezties mājās, ģimenes atmosfērā, nogulties gultā, apsegties ar segu, aizmigt un redzēt jaukus, ar spiegiem nesaistītus sapņus.

Kad iezvanījās mobilais, Jura paskatījās pulkstenī. 23.15. Tēvs vai Marina.

-   Jā…

-   Kapteini Jevsejev? Runā no Arbata milicijas nodaļas. Sivceva Vražekā nejauši aizturēts vīrietis un sieviete, incidentā iesaistīti cietušo statusā. Dokumenti kārtībā. Makarovi, vīrs un sieva, maskavieši… Līdzīgi šāsdienas meklējamajiem. Vecums, komplekcija, viss it kā sakrīt. Dīvaini ģērbti, ļoti netīri. Kāds Sincovs te apgalvo, ka viņi izlīduši no kaut kāda pagraba… Viņš arī pateica jūsu telefona numuru…

-   Turēt, nenolaist acu! Jura ierēcās tā, ka Remņevs satrūkās. Viņi var būt sevišķi bīstami noziedznieki! Es tūlīt būšu!

Volga nejaušības dēļ nebija atsaukta. Tā traucās, apbraukdama Kremli pa ziemeļaustrumu loku, Nikoļskas, Bogojavļenskas iela, Iļjinka… tilts pār Maskavas upi ir slēgts, aplenkums, autoinspektors nostiepj priekšā savu nūju un pats lien zem riteņiem. Civilie numuri, neko darīt.

-  Ātruma pārsniegšana, avārijas situācijas radīšana, nestādījies priekšā, uzskaita melnā ādā iespīlēts bezpersonisks leitnants.

-   Un tālāk? Iedot tev simt zaļo? acis samiedzis, jautā šoferis.

-   Simt zaļo! leitnants vīpsnā. Šodien visā pilsētā notiek operācija, ar mazāk par piecsimt netiek cauri.

-   Un ar šo tiek? Šoferis parāda speciālu talonu.

-   Tā ir cita lieta, bez mazākā mulsuma atsaka autoinspektors. Brauciet!

Posteņa sargs tūlīt atbrīvo ceļu, un viņi lido tālāk. Sliktā laika dēļ ceļš nav noslogots, ir ļoti slidens, spidometra bultiņa aizķērusies pie atzīmes simt desmit, šoferis palaikam līgani pagriež stūres ratu, no riteņu apakšas švīkstēdama izšaujas sniega putra, kaut kur saules pinuma apvidū radusies smeldzoša tukšuma sajūta nekur vairs nepazūd kā lidmašīnā, kad tā iekļūst gaisa bedrē. Jura sēž taisni, nemanāmi atspēries ar kājām grīdā, viņš dzird, kā kolēģi aizmugurē klusi sarunājas kaut ko par kredītiem un mašīnām.

No Kutafjas torņa līdz Arbata nodaļai aiztraucās septiņās minūtēs. Uz lieveņa jau mīņājas garais tievais seržants vienā formas svārciņā, toties ar automātu; viņš goddevīgi sastingst, kad lievenī uzskrien drošībnieki.

-   Kur? Jura jautā.

Seržants atver durvis, ved iekšā. Ož pēc smēķiem un birokrātisma, ož pēc lēta ēdiena desas, speķa, sīpoliem.

Ož nelāgi. Vel vienas durvis. Drudžaini dauzās sirds, deniņos pulsē asinis, Kastinskis iebāzis roku aiz mēteļa.

-   Šeit…

Juram gribētos mirkli piebremzēt, pieturēt pēdējās durvis, lai saņemtu dūšu un sakopotu domas. Bet nedrīkst. Un durvis jau ir vaļā.

Šaurajā, dzeltenajā istabiņā pie nobružāta galda pie protokola veidlapas svīst kalsns kapteinis viņus te nebaro, vai? Kapteinis kaut ko runā brīdī, kad ienāk Jura, viņa lūpas ir pastieptas, sejā vēl saglabājusies māksloti pamuļķīgā izteiksme, bet viņš jau redz operatīvos darbiniekus un sejas izteiksme mainās uz oficiāli stingru.

Viņam pretī otrpus galdam sēž divi. Pārguruši. Nomelnējuši. Zaudējuši un pēkšņi to aptvēruši. Viņi nebrīnās, vismaz Migunovs… Viņš ieurbies Jevsejevā ar smagu, naidīgu skatienu. Identifikācijas fluīdi, tie, kuri dzīvniekiem ir smakas, bet homo sapiens sarežģītāka struktūra… vispār, jā, fluīdi ir. Bet ož visviens slikti, daudz sliktāk nekā birokrātija. Smird pēc kanalizācijas. Itin kā dominējošais tēviņš, barvedis, priekšnieks, plēsīgais un bīstamais, itin kā viņš būtu pietaisījis bikses.

-   Nekustieties, Migunov, Jura nokomandēja. Jūs esat aizturēts.

Trīs operatīvie darbinieki metas uz priekšu. Viens rokudzelži, divi kabatas, trīs apkakles!

Ir gan smirdoņa! Un kaut kas neierasts klintij līdzīgā pulkveža ārējā izskatā.

-   Kur tad jūsu ūsas, Migunov?

Taču Migunovs neatbildēja.

Lēnām, ļoti lēnām Jura uzgrieza Pārvaldes numuru.

-   Dežurants klausās! iedresēti norēc klausule.

-   Kapteinis Jevsejevs. Meklējamie ir aizturēti. Atsūtiet grupu uz Arbata milicijas nodaļu…

Jura nezin kāpēc pamāja kārnajam seržantam, kurš vēl aizvien turēja lūpas pastieptas uz priekšu. Tas arī pamāja un izgāja sagaidīt.

Bet kapteinis uzvilka cepuri uz pieres un pavaicāja: Mums ir vēl viens aizturētais, Sincovs!… Ko lai iesāk ar viņu?

* * *

-   Otrās durvis, Mežainis norādīja.

Deviņvietīgais folksvāgens nobremzēja, pilnīgi neticamā veidā izgriezās uz šaurā celiņa un apstājās pie pašām durvīm. Seši automātisti bruņu vestēs ar uzrakstu «FDD» uz melnajām mugurām izbira sniegā.

-   Šeit. Mežainis atvēra durvis, parādīja kāpnes, kas veda uz pagrabu, atskatījās uz vecāko un gāja līdzi, savilcis čībās salstošos kāju pirkstus. Viņš bija gandrīz atžilbis.

Divi apsteidza viņu, ieskrēja pagrabā pirmie. Mežainis vēl nodomāja, varbūt pārģērbties, citādi, rau, kājas plikas, idiotisks sporta krekliņš, džinsas uz pakaļas spīd vien… Tiesa, jaku viņam kāds bija aizdevis, siltu, kādas izsniedza specvienībām, taču tā, kā viņam šķita, vienīgi uzsvēra viņa klaunisko izskatu. Tomēr viņš nolēma nesatraukties.

No kruķiem viņš nezin kāpēc nekautrējās nu labi, pilnā, nošņurcis, nolaidies, tikai tā nav jūsu darīšana. Toties tagad kopā ar viņu bija puiši no FDD spēka apakšvienības, nopietni vīri, virsnieki, cīņas darba meistari… Un Mežainim sametās neomulīgi. Viņš taču arī kā nekā bija virsnieks.

Kad viņš nokāpa lejā, tie divi jau bija paguvuši apskatīt pagrabu un padeva kaut kādu zīmi vecākajam. Mežainis atvēra boileru telpu, parādīja ieeju siltumtrasē.

-    Vispār, veči, atkārtoju… Neviens, izņemot Kerčieti, pa šo ceļu nav staigājis, viņš teica. Neviens to nezināja. Tas ir kā bankā. Vienīgi viņš varēja atvest šurp tos… Jūsu spiegus.

-    Labi, paldies, pieklājīgi atteica vecākais un pagriezās pret savējiem. Ejam augšā un kāpjam mašīnā.

Djačuk, tu bloķē kvadrātu «seši-nulle-seši», Karlov, kāp laukā «seši-nulle-pieci», Čigin «seši-nulle-četri». Tiek uzmanītas visas akas, lūkas, pagrabi. Viss. Aiziet…

-   Pagaidiet, un siltumtrase? Mežainis nesaprata, pavadīdams ar skatienu īpašās vienības puišus, kuri klusi kā ēnas cits aiz cita kāpa augšā pa kāpnēm. Iesim, es jums parādīšu ceļu! Pazemē mēs viens divi dabūsim šo rokā!

-  Mēs neesam velni, lai līstu pazemē, sacīja vecākais. Arī tādas sagatavotības nav. Ejiet mājās. Vēlreiz paldies par palīdzību.

Mežainis tikai paguva atvērt muti, kad vecākā jau vairs nebija viņam līdzās. Neviena nebija.

-   Šiem neesot sagatavotības! Mežainis zem deguna rūca, kāpdams augšā uz savu dzīvokli. Kam tad jābūt sagatavotiem? Tiem bandītiem «tuneļniekiem»? Dīvaini gan, viss kājām gaisā…

Sasodīts, durvis bija aizcirtušās, bet atslēgu viņš, protams, nebija paņēmis. Nācās no jauna kāpt pagrabā un līst mājā iekšā caur lūku. Mežainis bezmērķīgi pastaigāja pa dzīvokli, iegāja virtuvē, atkal apsēdās uz grīdas, ielēja glāzē atlikušo degvīnu, pacēla pie mutes, bet apstājās. Vairs negribējās.

Ne velna viņi šo neatradīs! Nogaidīs pāris dienu un izlīdīs. Un, ja nokāps otrajā līmenī, viņu vispār neviens neuzies. Bet varbūt vispār iznāks laukā klusā vietiņā un pazudīs pilsētā. Viņš taču, nelietis, ir glums, mācīts…

Galva plīsa vai pušu, un viņš iegāzās gultā, taču miegs nenāca.

Atkal parādījās Sesks. Bāls, norūpējies.

«Un tie čaļi… Kas ar viņiem notiks? Ar visiem tiem drakoniem, krīgeriem un brūsiem ko?»

«Kāpēc tu pēkšņi viņus atcerējies, Sesk?» Mežainis apjautājās. «Skaidrs, tev tur nav ar ko iedzert, tā jau ir… Bet nopietni runājot?»

«Viņi taču ir nenormāli,» Sesks atbildēja. «Iepinās toreiz tai ķezā, nu, kad Krīgers dabūja pa nagiem, atceries?»

«Atceros,» Mežainis atteica.

«Tu šos toreiz no turienes izvilki. Tu, Mežainis, nevis es vai majors Krušinskis. Un arī citus tu esi vilcis laukā… Kurš tagad to darīs? Kurš lēks augšā nakts vidū, lai paglābtu tos aunapieres pašus no sevis?»

«Nezinu,» Mežainis sacīja. «Varbūt vajag sagatavot šos pašus specvienību puišus. Uztrenēt darbam pazemē. Kā «tuneļniekus», tikai pa īstam, lai nelaiž muļķi. Viņiem tas būtu pa kaulam. Re, kā šiem virszemē viss ir nopietni, viss sadalīts kvadrātos «seši-nulle-divi» un tamlīdzīgi… Ko tu, Sesk, spurojies? Mēs abi tur spēlējām laupītājos, meklējām apslēpto mantu, apgājām sensorus, visvisādi ņēmāmies, bet šie arī pazemi sadalīs sektoros, līmeņos un tā tālāk, ievedīs kārtību, jo viņiem nekādu noslēpumu nav…»

«Virszemes kvadrāti tas ir viens, bet apakšzemes pavisam kas cits,» Sesks sacīja ar savu smīniņu. «Kurš tad šos sagatavos? Kur viņi ir, tie gatavotāji? Nav. Tavs gadījums būtu ideāls. Gan kaujas pieredze, gan zinātāja

iemaņas…» »

«Kāds gadījums?» Mežainis nesaprata.

«Tas pats,» Sesks turpināja. «Droši vien tavā avīzē netrāpījās neviens sludinājums par darba piedāvājumiem FDD speciālo uzdevumu centrā?… Pareizi vien ir,» Sesks piemetināja, «viņiem neder šādi tādi trotuāru slīpētāji. Viņiem vajadzīgi nopietni cilvēki ar teicamu fizisko sagatavotību un zināmām iemaņām. Un ja tie piedevām ir ar virsnieka pakāpi un kauju pieredzi… un arī pārzina Maskavas apakšzemi kā savu kabatu…»

Mežainis iesmējās.

«Es ments ar uzplečiem?… Ko tu gvelz? Galvu esi saspiedis?»

Taču Sesks nesmējās.

«Pagaidi,» viņš teica. «Nesteidzies. Vispirms izgulies, lai dullums iziet, biedri vecāko leitnant. Gan pagūsi uztrausties savā divdesmit piektajā stāvā. Bet galveno no turienes nesaskatīsi, tā, lūk. Tāpēc ka galvenais bieži vien ir paslēpts ļoti dziļi, visdziļākajā mīnusā… Būtība vai apjēdz? Būtība. Tā ir kā Paleologu Sofijas gredzens vai tā pati Ivana Bargā bibliotēka paslēpta vai atstāta novārtā un aizmirsta. Un nav kas līdz tai aizraktos…»

Te viņa domu rimto plūdumu pārtrauca telefona zvans. Šajā reizē Mežainis nebija jāmodina, viņš jau tāpat negulēja.

-   Aleksej? klausulē atskanēja kā pa miglu pazīstama balss. Tas noteikti nebija majors Krušinskis. Atvainojiet, ka zvanu tik vēlu…

-   Nekas, Mežainis nokrekšķējās, bet pie sevis nodomāja: «Kas par ķīniešu ceremonijām?»

-   Runā kapteinis Jevsejevs. Gribu jums ko lūgt.

Jevsejevs jautājoši apklusa, tad turpināja:

-   Vajadzētu apdomāt ticamākos variantus, kur Kerčietis varētu iznākt virszemē. Vai jūs varētu mums palīdzēt?

Mežainis piecēlās gultā sēdus.

-   Biju domājis, ka jūs viņu jau esat notvēruši.

-   Notversim, Jevsejevs sacīja vienkārši, bez bravūras. Vienkārši zem zemes nevienam nav nācies strādāt. Bet jūs esat speciālists.

Mežainis skata pēc padomāja, pakasīja pliko vēderu un teica:

-   Kāpēc gan nepalīdzēt.

* * *

Ko tur slēpt atvadījies no Zenītiem, Mačo atviegloti uzelpoja. Kā svaru bumbas būtu no kājām atsietas. Viņš vispār nicināja aģentus un ne bez pamata uzskatīja viņus par nodevējiem, lai gan, zināms, nekad to neizrādīja, gluži pretēji glaudīja savus palīgus pa spalvai, neskopojās ar komplimentiem, pauda apbrīnu viņu drosmei, veiklībai un veiksmei. Taču nekad iepriekš viņš nebija tos redzējis uz sagrāves robežas. Turpretī tagad bija gana atskatījies.

Leģendārajam Zenītam, kurš tika sagādājis neatsveramus zaudējumus savas valsts aizsardzības spējai, bija pilnas bikses, lai gan viņš centās to neizrādīt. Un Zenītiene bija zaudējusi visu savu spozmi un pārvērtusies noplukušā bābietī, histēriķē, bomzenē, kurai arī pieklājas ložņāt pa kanalizāciju noskretušā brezenta paltrakā… Uz mirkli pazibēja doma par Oksanu diez kā viņa izskatītos līdzīgos apstākļos? Taču Mačo šo domu tūdaļ pat aizgainīja.

Viņš pārlika saplakušo mugursomu uz krūtīm, lai nesitas gar caurulēm, uzmauca cepurīti dziļāk un ienira siltumtrases kolektorā. Mačo savu bija padarījis, mazākais šodien. Mačo var iet. Var pat skriet. Un būtu arī skrējis, nebijis aiz muguras desmit kilometru gājiena pa tuneli, pus dienas ellišķīga darba. Mačo jutās izspiests kā citrons. Bet atlicis bija nieks vien, pēdējais izrāviens, lai glābtu savu ādu. Tagad tikai savu, ne kāda cita. Tam par godu var arī papūlēties.

Viņš nejuta smirdoņu, salu, nogurumu un bailes. Viņš gāja mājup. Lai gan bikses pietaisījušais Zenīts bija uzkrāvis viņam vēl vienu darbiņu rīt jālikvidē jaunais zēniņš, taču tas nav nekāds sarežģītais uzdevums, jātiek tikai skaidrībā par metodi… Mačo prāts sliecās uz adatu. Ašs dūriens autobusā vai metro un lieta darīta, nevienam neradīsies nekādas aizdomas…

Izgājis no siltumtrases kanālā, Mačo pietupās un ieklausījās. Nekas nebija dzirdams. Viss bija mierīgi, varēja neuztraukties. Tīri nostrādāts!

Nogājis vēl kilometru, nogriezās pirmajā dienvidu atzarojumā. Viņš bija nolēmis līst laukā Dārzu loka rajonā, tuvāk Zubova bulvārim. Pēc kādiem simt metriem gadījās vēl viens sazarojums; no austrumu caurules bija dzirdama krītoša ūdens skaņa. Mačo nogriezās tur, nonāca pie ūdens pārgāzēs un iemeta akā aptieciņu, rezerves lukturi īsi sakot, lielāko daļu sava nesamā, atstājot vienīgi brilles ar navigatoru. Jādomā, kādu zvejotāju Maskavas upē gaida interesants loms. Viņš atgriezās pie sava maršruta un tagad vairs nekur nenogriezās.

Būtu bijusi granāta, varētu izlikt lamatas, sarīkot atvadu uguņošanu. Lai gan lieks troksnis nebija vajadzīgs. Un liekas nāves arī. Arī Sesks bija lieks tajā nozīmē, ka Mačo nebija gatavojies viņu nogalināt, viņš tikai brīdināja. Bet Sesks pats bāza galvu cilpā varēja to nedarīt. Turpretī cilvēki, kuri, iespējams, sekos viņam pa pēdām, ir profesionāļi, speciālisti, tas ir viņu darbs, viņi nevar neiet, viņiem nav kur sprukt. Te ir kāda smalka nianse… lai gan, visticamāk, āķis neslēpjas niansē. Vienkārši nebija tādas vajadzības.

Nogājis vēl aptuveni kilometru, Mačo saprata, ka laiks rāpties laukā no pazemes. Spēki bija uz izsīkuma robežas. Arī vieta piemērota spriežot pēc navigatora rādījumiem, priekšā bija aka, kas iznāca virszemē trijstūrī starp divām deviņstāvu mājām un bērnudārzu.

Bet kas tad tas? Priekšā atskanēja šķindoņa, žvadzoņa, brīkšķi un apslāpētas lamas. Rādās, ka tur kāds strādā!

Tas nozīmē, ka jālien laukā caur strūklaku klusā, pamestā skvēriņā. Šo skvēriņu Mačo vakar personiski tika aplūkojis, tāpat kā citas iespējamās virszemē izkāpšanas vietas. Viņš nogriezās pa labi šaurā atzarā. Grīda te bija sausa un manāmi veda slīpi uz augšu. Šī eja noveda samērā plašā betonētā pagrabā ar vairākiem elektromotoriem, sarūsējušu sūkni un kaut kur augšup vedošām caurulēm.

Viņš apsēdās kaktā un sastinga vai nu iemiga, vai ieslīga bezsamaņā. Beidzot atguvies, viņš novilka kombinezonu. Tas spīdoši bija izturējis pārbaudījumu apģērbs zem tā bija tīrs un gandrīz sauss, vienīgi piesvīdis. Savīstīja to pēc iespējas mazāku un pastūķēja zem motora nez, kam trāpīsies? Zem otra motora pasvieda navigatoru, piparu baloniņu un nazi. Pistoli viņš paslēpa zem jakas, bet adatu iebāza ārējā kabatā, lai būtu pa rokai.

Līdz nelabumam gribējās ēst tas būs pirmais, ko viņš izdarīs. Nē, otrais. Pirmais apmainīs drēbes. Te tās gan izskatās labi, bet virspusē smirdēs kā asenizatora spectērps. Centrā jābūt diennakts veikaliem. Tad paēst vakariņas, noīrēt numuru labā viesnīcā tur nemēdz būt tvarstīšanu un uz dokumentiem skatās caur pirkstiem. Pagulēt, bet rīt paveikt pēdējo darbiņu un uz mājām…

Mačo piegāja pie plānajām metāla durvīm, vairākkārt paraustīja, nosakot, kurā vietā atrodas slēdzene, un izšāva vienu reizi, otru… Ložu triecieni pret metālu un čaulīšu paukšķi uz betona grīdas pārspēja klusinātāja būkšķi. Viņš iespēra durvīm ar kāju, slēdzene izslīdēja, un durvis atvērās.

* * *

Perifērijā kaut kur Kuncevā, Dolgoprudnovā un Certanovā Maskava jau bija devusies pie miera, turpretī Dārzu loka rajonā dzīve kūsāja līdzīgi jautram, trakulīgam defilē. Šurpu turpu kustējās gājēji viņu vidējais vecums, tuvojoties pusnaktij, dīvainā kārtā samazinājās, tuvinoties atzīmei «plus mīnus trīsdesmit»; baltās, nesenā sniega sarūpētās cepurēs šaudījās automašīnas to cenas tuvāk pusnaktij, gluži pretēji, kļuva augstākas. Uz šā viegli iereibušā svētku fona kaut kā īpaši izcēlās drūmi, norūpējušies standartveida dienesta izskata cilvēki, kuri acīm redzami nemeklēja šeit izklaides, bet gan kaut ko citu. Vienmuļāku nekā striptīzs un rulete, toties svarīgāku valsts drošībai.

Tādu cilvēku šajā naktī nebija mazums, vairāk nekā parasti faktiski viss FDD galvaspilsētas pārvaldes operatīvais sastāvs un piedevām vēl milicijas darbinieki kriminālmeklēšana, iecirkņa pilnvarotie, patruļdienests un autoinspektori savās karnevāla mašīnās…

Pēc tam kad Jura Jevsejevs bija uzrakstījis ziņojumu par Migunovu aizturēšanu un izteicis savus apsvērumus par tālāko izmeklēšanu bet viņa apsvērumi pēkšņi krasi bija sadārdzinājušies un tajos bija sācis ieklausīties pat Pārvaldē steidzamības kārtā ieradies ģenerālis Jefimovs, aizsargbarjeru dislokācijā, reidu grupās, patruļās un posteņos sākās pārkārtošanās. Neredzama roka tagad izvietoja visus gar pazemes komunikāciju līnijām, staru veidā izejošām no Sivceva Vražeka. Drošībnieki ieņēma vietas pie iespējamiem virszemē izkāpšanas punktiem, kuru skaits bija ne mazāks par simtu, bet papildspēki, steigšus apgādāti ar Mačo fotogrāfijām, patrulēja rajonā.

Taču Jura neļāvās jūsmai par izvērstās darbības mērogiem. Viņš zināja, ka izvilktais tīkls ir caurumains. Tikai izkļūšanas cena bija pieaugusi pieckārt.

Šāsdienas operācijas varonis, priekšniecības apčubināts, atradās savā kabinetā. Remņevs un Kastinskis, kuri arī bija nokļuvuši varoņu kārtā, snauduļoja savos krēslos, bet Mežainis, kas FDD korektajā interjerā izskatījās mazliet mežonīgs, pētīja Maskavas centra karti un saspringti sēca, izplatīdams smagu alkohola dvingu.

-  Man domāt, visticamāk, šeit, Pionieru skvērā, viņš beidzot sacīja, iebakstīdams kartē pirkstu, kuru rotāja apgrauzts nags. Vai šeit. Bet varbūt šeit…

Un, sastapies ar Juras jautājošo skatienu, paskaidroja:

-   Tās ir vispiemērotākās vietas izkļūšanai virszemē. Lūka, strūklaka un pagrabs. Tās atrodas vienā nozarojumā, vienā kvartālā. Lūka pārāk uzskatāmi. Pagrabs… Nezinu, varbūt tas tagad ir aizplombēts. Toties strūklaka pašā laikā. Tur no kanāla ved šaura eja uz sūkņu telpu, bet no turienes izkļūt laukā ir bērnu spēle.

-   Simtprocentīgi? pajautāja Jevsejevs.

Mežainis pašūpoja galvu.

-   Simt procentu vispār nemēdz būt. Taču es, ja būtu noguris un justu briesmas, līstu laukā caur strūklaku.

Jura piezvanīja dežurantam.

-   Vai mums ir savas rezerves?

-  No kurienes? dežurants īgni atsaucās. Visi jau izdzīti uz ielas. Varam pārsviest miličus.

Jevsejevs mirkli domāja.

-   Nevajag, viņš beidzot noteica un paskaidroja Mežainim. Man ir pašam sava rezerve.

Bijušais Ārējās novērošanas dienesta darbinieks Aleksejs Semjonovs skatījās televizoru, un viņu aizvien vairāk pārņēma sašutums.

-    Tātad, Andžela, kurš reaktors, pēc jūsu domām, ir efektīvāks ar urāna kodolu vertikālu vai horizontālu izvietojumu? raidījuma vadītāja, saulaini smaidīdama, jautāja lellei līdzīgai blondīnei ar kuplām krūtīm.

Un tūdaļ pat dziedoši iesaucās:

-   Atgā-ā-ādinu manā raidījumā viesojas slavenā Andžela Briljantova-a-a! Patlaban viņa cenšas laimēt miljons rubļu! Un es, Serafima Jahontova, ceru, ka viņai laimēsies! Zvaniet uz tiešo ēteru un piedalieties mūsu populārajā spēlē! Tātad, Andžela, jums vārds!

-   Domāju, ka ar vertikālu! Blondīne žilbinoši pasmaidīja un izrieza krūtis.

«Silikons,» nodomāja Semjonovs. «Ja ir šāds viduklis un pleci, tādi pupi paši no sevis neizaugs…»

-   Spīdoša atbilde! sajūsmināti izsaucās vadītāja. Kā jūs izdarījāt tādu secinājumu?

-   Man bija veļas mazgājamā mašīna ar horizontālo uzpildi, bet pēc tam nopirku ar vertikālo. Pēdējā bija daudzkārt parocīgāka!

-    Bravo, Andžela! Vadītāja sāka aplaudēt. Ļoti loģiski! Un ko domā mūsu auditorija? Atgādinu kopā ar jums esmu es, Serafima Jahontova, pie manis studijā viesojas populāri dziedātāji, stilisti, dejotāji un divi Valsts domes deputāti, ļoti kvalificēti un kompetenti speciālisti, viņi mums plīdzēs labāk izprast šāsdienas problēmu. Lūū-ūdzu bal-l-lsot! Skatītājus lūdzu zvanīt mums uz tiešo ēteru, jūsu viedoklis ir ļoti svarīgs!

Negaidīti uz naktsgaldiņa iezvanījās mobilais.

-   Kam vēl pusnaktī nav miera? Semjonovs šķendējās, tomēr paņēma klausuli.

-   Sveicināti, Aleksej Fjodorovič, runā Jevsejevs, atskanēja jauneklīgi skaņa balss. Mums ir vajadzīga jūsu palīdzība. Ļoti vajadzīga.

-    Nu… Lūdzu… Semjonovs jutās nedaudz samulsis. Cik spēšu, palīdzēšu. Droši vien vajadzīga kāda konsultācija?

-   Nē… Jevsejevs izklāstīja lietas būtību, un bijušais «ārējais» sapurinājās kā vecs dzinējsuns, izdzirdis medību radziņa skaņas.

-   Tieši tā! Es visu sapratu. Pēc divdesmit minūtēm būšu klāt…

Viņš sāka ātri ģērbties.

Arī raidījuma vadītāja ekrānā uzklausīja tālruņa zvanu. Skatītājs, stādījies priekšā kā bijušais atomelektrostacijas inženieris, sašutis iebilda, ka reaktorā ir grafīta, nevis urāna serdeņi un nekāda vertikālā vai horizontālā ielāde dabā neeksistē…

-    Liels paldies par jūsu viedokli! priecīgi izsaucās Jahontova. Un paskaidroja visiem apkārtējiem: Manā programmā pastāv vārda un domas brīvība. Un es ar cieņu izturos pat pret tādu viedokli, kurš atšķiras no vispār pieņemtā. Bet turpināsim. Andžela Briļjantova saņem vēl vienu punktu un tuvojas ilgotajam miljonam! Starp citu kā jūs to tērēsit?

Semjonovs strauji izslēdza televizoru un izgāja uz ielas. Pūta vējš, un viņš ciešāk savilka apdilušā mēteļa apkakli. Labi, ka uzreiz izdevās noķert taksīti, slikti tikai, ka tas torpedēja jau tāpat trūcīgo Semjonova budžetu. Iespējams, nāksies piekrist tirdzniecības vietai metro… Kaut gan tur ir slēgta telpa un trūks skābekļa… Bet ko lai dara?

Pēc ceturtdaļstundas viņš izkāpa vienu kvartālu no Pionieru skvēra.

«Porsche jūsu sapnis ir tuvu piepildījumam,» melīgi solīja pāri ielai izstieptais reklāmas plakāts.

-   Maitas!

Viņš izgāja uz Kropotkina ielas un atsperīgā gaitā, nemanāmi grozīdams galvu te uz vienu, te otru pusi, kā ošņādams gaisu, devās uz vajadzīgo vietu. Drīz viņš iegriezās pagalmā, tumšā arkā zem erkera. Viņam patika vecie Maskavas pagalmi, šīs «lādītes ar pārsteigumu», pa kuriem viņš sendienās tika līkumojis savus piņķerīgos maršrutus. Arī tagad viņš stundām varēja klejot pa tiem, atcerēdamies savu jaunību un veiksmi. Tikai ne šonakt. Šonakt nebija laika nodoties atmiņām. Šonakt viņš tika iesaistīts kaujas uzdevumā.

Cauri arkai ieiedams milzīgajā pagalmā, Semjonovs iekšēji sajuta kāda klātbūtni. Neapstādamies pagriezās atpakaļ. Divi vīrieši stutēja sienu tūdaļ aiz arkas, klusējot uzlūkodami viņu. Semjonovs iekšēji pavīpsnāja. Jā, nav vairs puišiem kādreizējās kvalifikācijas… Trūkst dabiskuma, tur tas āķis. Stāv un klusē kā tādi nejēgas. Ko tad jūs tēlojat, dārgie kolēģi? Labus kaimiņus, kuri pēc pusnakts nolēmuši pamest siltos dzīvokļus un kopīgi paelpot svaigu gaisu? Nu tad elpojiet, staigājiet, tērzējiet!

Bet kas tā tur tālumā par skaņu? Semjonovs pielika soli, nogriezās uz taciņu, kas veda uz arku pretējā pagalma pusē. Un pēkšņi tālo laternu gaismā priekšā pamanīja vēl vienu siluetu. Pēkšņi, jo siluets bija uzradies ne no kurienes, it kā no zemes būtu izaudzis. Vēl nupat tā nebija, un nu jau tas soļo, ātri un klusi kā spoks, dodas uz kaimiņu «svecīti». Kas viņam tur plecā?

Mednieka azarts lika sirdij straujāk iepukstēties. Te acīm redzami kaut kas nebija kārtībā. Viņš neticēja čakrām, gaišredzībai, aizkapa dzīvei, tāpat kā neticēja arī spoku stāstiem. Toties no zemes izniruša spiega esamībai ticēja. Lai gan, ja aptaujātu tūkstoti maskaviešu, tad izrādītos, ka nospiedošais vairākums tic tieši brīnumiem, nevis gluži reāliem spiegiem.

Viņš piebremzēja un palūkojās apkārt.

Tā, tā. Kanalizācijas lūka. Protams, neaizlodēta. Vāks nav līdz galam uzlikts, bet līdzās sākas tumšu pēdu ķēdīte, kas velkas pakaļ noslēpumainajam gājējam. Tā arī ir izlīdis no zemes…

Semjonovs pieliecās, noklikšķināja šķiltavas, nopētīja netīrās pēdas, paostīja kanalizācijas smaka bija visnotaļ skaidri saožama. Pacēla acis un konstatēja, ka siluets bija pazudis tumsā.

Semjonovs atpogāja jakas apkakli viņam sametās karsti. Bezpalīdzīgi pameta skatienu apkārt. Un pavisam līdzās ieraudzīja divus vīriešus civilās drēbēs šķiet, tos pašus, kuri bija pie arkas. Vienam rokā sarkanu uguntiņu mirkšķināja rācija.

-  Uzgaidiet, pilsoni! atskanēja valdonīga balss. Jūsu dokumentus!

Tajā pašā brīdī pagalmā iebrauca zili balts fords ar ieslēgtu mirgojošu signāluguni, un no tā nesteidzīgi iztrausās vēl divi miliču formās.

-    Iekriti gan, mīlīt! Stingra roka satvēra viņu aiz

elkoņa. >

-  Ko jūs, puiši?! Turiet ciet to tur, viņš izlīda no lūkas un aizgāja uz viņu pusi…

Spilgta luktura gaisma iesitās sejā.

-   Nepūt mums miglu acīs! Kāp mašīnā!

-  Ko? Es mašīnā?! Semjonovs sašuta. Esmu FDD darbinieks.

Sašutums nāca no sirds un tāpēc izklausījās pārliecinošs.

Tvēriens atslāba.

-   Hm… Palūgšu jūsu dokumentus!

Viņš sadabūja pensijas apliecību, parādīja.

-   Bijušais darbinieks, milicis bažīgi nogrozīja galvu.

-   Varbūt tomēr pārbaudīt?

-  Kāda starpība, tikpat valdonīgi iejaucās civilā tērptais. Lieciet viņu mierā!

-   Es pats arī kādreiz strādāju ĀI, Semjonovs sacīja.

-   Viņš aizgāja tur, uz divpadsmitstāvenes pusi. Laidiet pakaļ, aizmuks!

Miliči saskatījušies iekāpa savā fordā. Civilie ielēca aizmugurē.

-   Ejiet mājās, papucīt, atvelciet elpu, viens vēl noteica uz atvadām. Teica it kā ar cieņu, tomēr skanēja pazemojoši. Bet varbūt Semjonovs to tā uztvēra.

Fords aiztraucās. Pēc brītiņa zilā uguntiņa jau mirgoja pie «svecītes». Gandrīz tajā pašā brīdī no turienes atskanēja troksnis un satrauktas balsis. Kad Semjonovs piegāja klāt, miliči ņēma ciet kādu vīreli vatenī un gumijas zābakos ar metāla stieples rituli rokā. Civilie atvairīja pūlīti steigā saģērbušos iedzīvotāju.

-   Ko jūs viņam piesienaties? Mums ir aizdambējums, un cilvēks tīra! kliedza pilnīga sieviete mētelī un basās kājās uzautās čībās.

-   Mēs viņu sen pazīstam!

-   Jūs tos mēslus pumpēsit, vai?!

Nepievērsdami uzmanību klaigāšanai, miliči iestūķēja vīreli savā fordā. Stieple vien palika guļam kupenā.

«Skaidrs… Aizstieps rukātāju-santehniķi uz nodaļu, sarakstīs ziņojumus un nopelnīs ķeksīti… Tas, ka nabadziņu pēc pārbaudes palaidīs vaļā, vairs nav viņu darīšana…»

Pagriezies atvaļinātais «ārējais» šķērsoja pagalmu, izgāja cauri otrajai arkai un nokļuva sīciņā skvērā, kur auga nīkulīgas liepas. Pa vidu no neatminamiem laikiem stāvēja sniegā ieputināta strūklaka, kuras centrā ģipša pionieris uz postamenta bez skaņas pūta tauri ar nodauzītu galu.

Blāvi spīdēja dzeltens mēness. Semjonovs uzmeta skatienu apsnigušajai apaļajai akmens bļodai. Pēdu sniegā nebija. Viņš tomēr ierāpās strūklakā, salūkoja lukturīti un, ar slīpi raidītu staru apgaismodams poraino sērsnu, apstaigāja apkārt pionierim. Kas tas? Pa balto poraino virsmu stiepās plata it kā sniega tīrāmās lāpstas atstāta pieblietēta sliede. Un te jau arī pati lāpsta mētājas alejā… Rādās, ka ar to aizmēztas pēdas!

Postamenta aizmugurē bija redzamas durtiņas. Sliede sākās no tām. Semjonovs piegāja klāt, satvēra rokturi un pavilka. Iečīkstējās sarūsējušās eņģes, plānās dzelzs durvis atvērās. Lukturis apgaismoja salocītu slēdzeni ar divām dziļām iedobēm. Stars pārskrēja putekļainajai betona grīdai. Pēdu ķēdīte ar raksturīgu reljefu, spīdīgs čaulītes cilindriņš… Jā, te nebija bijis ne santehniķis, ne klaidonis te bija bijis īstais spiegs!

Semjonovs izmetās laukā sniegainajā alejā, paraudzījās apkārt, nervozi griezdamies ap savu asi kā suņuks, kurš dzenas pakaļ pats savai astei.

«Kur?! Uz kurieni?! Ak tu, maita!»

Priekšā bija izeja uz Prečistenku, pa labi Zubova laukums.

«Nē, nekur tu nespruksi, panākšu!»

Norakstītais medību suns metās pa aukstajām pēdām. Taču nepanāca.

«Oh! Fuf-f-f… Velns…»

Viņš apstājās, smagi elsdams un ar plaukstu slaucīdams slapjo pieri. Tad noliecās, atbalstīdams elkoņus pret ceļiem, paklepoja un paspļaudījās. Elpas vairs nav, varēja vairs nepūlēties.

«Tas viss nolādētās ļuļķēšanas dēļ,» viņš nodomāja. «Sen gribēju no tās ligas tikt vaļā. Negadījies toreiz tas pinkainais jeņķis, sen būtu atmetis. Šodienējais laikam arī ir jeņķis…»

Viņš iztaisnojās, atdabūja elpu un nopūtās.

«Redzams, svarīgs putns, ja tik daudz ļaužu sacelts kājās. Pat mani atcerējušies… Tikai no manis maz jēgas…»

Semjonovam sametās kauns no Jevsejeva. Bet vēl vairāk pašam no sevis.

Priekšā, Prečistenkā, pēkšņi iegaudojās un tūdaļ pat apklusa milicijas mašīnas sirēna.

«Droši vien noķēruši… Kur šis liksies…»

Semjonovs brītiņu pastāvēja, atvilka elpu un devās tālāk, pieklibodams uz kreisās kājas. «Atkal jauna ķibele, pamežģījis būšu, vai?»

Viņš izgāja uz ielas. Tā bija gandrīz tukša, ja neskaitīja vientuļu autoinspektoru ar zizli, kas staigāja šurpu turpu pa trotuāru, un jautru kompāniju, kas izvēlās no kafejnīcas «Pagrabiņš». Otrā ielas pusē daži pāri rātni gāja savu ceļu un bariņš draisku jauniešu klaigādami pikojās. Retas mašīnas šķaidīja netīro sniega putru.

Pelēka volga bez pazīšanas zīmēm piestāja pie «Pagrabiņa», no tās izlēca cilvēki miliču formās un civilos apģērbos, lika jautrajai kompānijai uzrādīt dokumentus. Semjonovs skatījās uz viņiem, nervoziem, nikniem un haotiskiem, un saprata operācija bija izgāzusies, viss tvaiks bija izgājis svilpē, vērienīgas meklēšanas imitācijā… Jo neviens no vēlīnajiem gājējiem nebija piemērots no zemes apakšas izlīduša spiega lomai!

Arējās novērošanas veterāns pastāvēja aizdomājies, tad devās pa Prečistenku uz centra pusi. Ne miliči, ne civilie nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Viņš pat apvainojās. Arī kāja sāka sāpēt stiprāk nekā līdz šim. Jau pavisam vecīgā gaitā Semjonovs vilkās uz metro staciju «Kropotkinskaja», palaikam apstādamies, kamēr klepus norimst. Mājās, mājās, mājās… Uzvārīt zāļu tēju pret saaukstēšanos, iedzert brīnumdari kefīriņu, kas it kā samazinot holesterīnu… Kāpēc viņš vispār bija iesaistījies šajā lietā vairs nav tas vecums…

Retie pretimnācēji paskatījās uz viņu un novērsās. Tikai viens, izskrējis no nakts lielveikala, pat acu neuzmeta, it kā tāda Semjonova vispār nebūtu pasaulē. Pasoļoja garām plata taisna mugura, atsperīgs solis, jaunas, tikko iegādātas drēbes vēl nesagumzīta jaka un bikses, mirdzoši zābaki… Veselīgs puisis, atlēts, droši vien nesmēķē, pievērš sev uzmanību. Un labi orientējas ieročos, pat par reto superjaudīgo «Kozjull» zina…

Profesionāli seju aprakstījušais Semjonovs redzēja, ka dzīvē tā nav līdzīga ne fotorobotam, ne fotogrāfijām. Taču kopš viņu tikšanās vasarā puisis itin nemaz nebija mainījies, vienīgi nodzinis bārdiņu un gaita tagad izskatījās dabiska droša, stingra, bez gāzelēšanās, tīģera gaita… Bet jaunie apavi spīd, atgrūž ielas šķīdoni. Malacis, spiega kungs, maskēšanās mākslā apaļš piecnieks!

Kāja vairs nesāpēja, klepus bija pārgājis, vienīgi sirds dauzījās tā, it kā gribētu izlēkt no krūšu kurvja. Semjonovs noregulēja ierasto distanci un gāja objektam pakaļ kā saitītē piesiets, lādēdams aizdusu un kompāniju «Philip Morris» ar visu tās kaitīgo produkciju. Nekādu cigarešu vairs, nevienas pašas!

Pieredzējis, maita! Visus aptina ap pirkstu, aizšmauca no visiem sekotājiem, izslīdēja cauri meklēšanas operācijas tīkla acij. Kā viņam tas izdevās? Varbūt ieskrēja caurstaigājamā kāpņutelpā, tad pāri Mazajai Ļevšinska ielai un iejuka pūlī… Nav svarīgi. Galvenais, ka aizlaidās. Pinkainais mērglis savulaik arī noziedēja, tas līdz šai dienai Semjonovam atspēlējas…

Kreisajā pusē parādījās tumša šķērsiela, kurā spoži spīdēja izkārtne «Picērija». Objekts pagriezās, devās turp un iegāja iekšā. Semjonovs ienira sētā, pārliecinājās, ka picērijai nav otras izejas, un ieņēma posteni aiz resna koka metrus divdesmit no ieejas. Un tikai pēc tam pasniedzās pēc mobilā telefona.

* * *

-   Ko aizturējuši? Ko?! No lūkas?!

Jevsejevs pietrūkās kājās, cieši piespiedis pie auss iekšējā telefona klausuli.

-   Pazīmes sakrīt? Ne visai? Hm… Varbūt tiešām santehniķis? Skaidrs… Ka nekas nav skaidrs!

Dežurants līdz galam nenoklausījās, atvienojās. Viņam šovakar bija smaga dežūra. Jura lēnām nolika klausuli tureklī.

Remņevs turpināja šņākāt. Viņa jau tā vientiesīgajai sejai ar pavērto muti bija maķenīt debila izteiksme. Kastinskim viena acs pavērās un jautājoši uzlūkoja Juru.

-  Simt divdesmit sestajā milicijas nodaļā ievests aizturētais, viņš it kā izlīdis no lūkas, Jevsejevs paskaidroja. Sakās esam santehniķis, lūkā tīrījis aizdambējumu… Bet tie āmuri neko nav noskaidrojuši un ziņo mums. Tā ka jātiek skaidrībā uz vietas. Kurš brauks?

-  Braukšu vien es. Kastinskis izstaipījās un negribīgi piecēlās. Nav ko Vitju modināt.

Durvis aiz viņa aizvērās. Bet pēc pāris minūtēm atdzīvojās Jevsejeva personiskais mobilais telefons.

-   Es viņu atradu, Semjonovs ziņoja, valdīdams uztraukumu un konspiratīvi pazeminādams balsi. Viņš ir «Picērijā» Otrajā Mazajā šķērsielā līdzās Prečistenkai.

-   Noteikti viņš? Jura vaicāja bez sevišķa entuziasma.

-   It kā noteikti. Pirkstu nospiedumus gan neesmu viņam nonēmis…

» »

-   Skaidrs…

Jevsejevs mazliet padomāja. Noteikti vai ne, tomēr jābrauc un jāpārbauda.

-   Tūlīt būsim, viņš beidzot teica un sāka modināt

Remnevu.

»

* * #

Caur sarmas aizklāto logu picērijas iekšieni neizdevās saskatīt, bet iet iekšā Semjonovs kategoriski aizliedza.

-   Viņi sajūt briesmas, raustās no katras ēnas, viņš apgalvoja drudžaini un ļoti pārliecinoši. Jāgaida tepat, jāsakoncentrējas, jāpalaiž garām un jāgāžas virsū pēkšņi… Kāpēc esat tik maz? Viņš ir būdīgs!

-   Cik esam, tik esam, Jevsejevs nervozi nomurmināja.

«Tāpēc, ka visi velk tukšas lozes,» lūk, ko viņam vajadzēja atbildēt. Taču tas būtu netaisni pret pensionāru, kurš pēc pirmā uzaicinājuma bija gājis laukā no mājas aukstajā Maskavas naktī.

-   Vai tev ir pistole? Semjonovs nelikās mierā.

-   Nu, Jevsejevs pamāja.

-   Tas ir labi. Katram gadījumam turi gatavībā… Labāk ieliec kabatā…

-     Tātad tā, nepiegriezdams uzmanību atvaļinātā darboņa padomiem, Jura vērsās pie Remņeva. Es nostājos aiz durvīm. Kad viņš iznāks, jūs prasiet dokumentus. Es atrodos aizmugurē, viņš mani neredz. Vajadzības gadījumā grābju viņu pie kakla un gāžu gar zemi… Un jūs bloķējat rokas. Skaidrs?

-   Skaidrs, Remņevs nožāvājās. Tikai nekāda «vajadzības gadījuma» nebūs…

Viņš nīgri pašķielēja uz Semjonovu, kurš stāvēja maliņā, mīņādamies no vienas kājas uz otru. Galvu viņš bija ievilcis plecos, saslējis apkakli, turklāt no viņa stāva bija redzams, ka to viņš dara aiz aukstuma, nevis maskējoties. Un šā nosalušā večuka dēļ visa tā jezga?!

-     Kad beigsies maiņa? nošņaukādamies vaicāja Remņevs. Gandrīz diennakti uz kājām.

-   Pārbaudīsim, un tad jau manīs.

Pretizlūkošanas darbinieki nostājās abpus durvīm.

Semjonovs iztaisnoja sakumpušo muguru un ar neitrālu izteiksmi sejā ņēmās staigāt šurpu turpu gar fasādi.

Nākamajās desmit minūtēs no siltās picērijas, kur smaržoja pēc svaigas mīklas, iznāca divas meitenes ar kavalieri, trīs iereibuši vīrieši, bet pēc tam tas, kuru viņi gaidīja, atlētiska auguma cilvēks bez galvassegas.

Remņevs aizšķērsoja viņam ceļu.

-    Federālais drošības dienests, viņš mazliet slinki sacīja. Palūgšu jūsu dokumentus!

-   Kas ir noticis? atlēts brīnījās. Mani jau divas reizes pārbaudīja…

-   Palūgšu dokumentus! Remņevs jau stingrāk atkārtoja.

-   Lūdzu.

Pārbaudāmā un pretizlūkošanas darbinieka rokas saskārās. Remņeva kājas saļodzījās, un viņš negaidot pakrita nomīdītajā sniegā. Juram aizrāvās elpa. Viņš neko nepaguva izdomāt, kur nu vēl izdarīt. Atlēts pagriezās un atradās aci pret aci ar viņu. Varenā roka tuvojās Juras sejai. Starp pirkstiem kaut kas pazibēja. Jura parāvās atpakaļ.

Kad Remņevs pakrita, Semjonovam rīklē kaut kas salēcās, acis uzzibsnīja kā prožektori. Viņš nebija kļūdījies, tas ir ienaidnieks! Atvaļinātais «ārējais» to bieži tika redzējis nakts murgos te viņš, nelietis, ir, pavisam līdzās, ņem tik ciet! Bet pie kājām kā svaru bumbas būtu piesietas, domas smagi valstās galvā kā bruģakmeņi, un nelietis ir prom, viņa garās pinkas vien uzvaroši noplīv vējā…

Taču šajā reizē nekādu svara bumbu nebija. Galvā bija gaiši un skaidri kā bērnurītā. Semjonovs skaidri zināja, kas darāms, vairs nebija nekādu šaubu. Viņš iekliedzās un metās virsū ienaidniekam, varenam kā klints, aizmirsdams gadus, slimo kāju un visas savas problēmas. Viņš atkal jutās jauns, trīsdesmitgadīgs, vesels kā rutks, viņš bija gatavs kalnus gāzt!… Galva atsitās pret kaut ko cietu, apdullinošu kā granīta klints, acīs satumsa, nobrakšķēja kakla skriemeļi. Klints sagrīļojās, pakāpās sānis, izstieptā roka atsitās pret sienu, un no tās kaut kas izkrita. Bet klints pārvērtās pudu smagā laukakmenī, kas smagi nokrita uz krūtīm un samīcīja, sašķaidīja, piespieda ar savu svaru.

Semjonovs nogāzās uz muguras, turpinādams kaut ko kliegt. Atlēts pagriezās un, attaisījis jaku, metās prom pa tukšo ieliņu turp, kur laternu gaisma beidzās un sākās glābjošā tumsa. Jura jau grasījās skriet pakaļ, taču saprata, ka divcīņā ar CIP virsnieku Bilu Džefersonu viņu gaida pašpaļāvīga kucēna liktenis, kas stājies pretī plēsīgam vilkam. Viņš apstājās, it kā būtu ieskrējis sienā, pameta skatienu uz Remņevu, kura poza neradīja ilūzijas, ka viņš vēl būtu dzīvs, un izdzirda Semjonova izmisīgo kliedzienu:

Bliez viņu nost, ko tu gaidi?! Bliez! Blie-ie-iez!

Labi, ka viņš bija pārlicis pistoli kabatā, taču uz ieliņas tumšā fona mērķis nebija saskatāms, tomēr vajadzēja šaut, šaut par katru cenu un katrā ziņā trāpīt… Šis uzdevums nebūtu pa spēkam pat profesionālam šaušanas meistaram, bet Jura akadēmijā reti bija šāvis uz piecnieku, pārsvarā uz četri.

Japāņu kaujas māksla kjudo loka šaušana balstās uz to, ka panākumi tiek sasniegti, nebūt ne precīzi tēmējot. Vienkārši strēlnieks saaug ar loku, bet bulta kļūst par viņa domas turpinājumu un tāpēc precīzi trāpa mērķī. Eiropietim ir ļoti grūti apgūt šādu filozofiju, taču šobrīd, abām rokām sažņaudzis slapjo rokturi un cieši sakodis zobus, Jura izšāva uz labu laimi, ar visiem dvēseles spēkiem raidīdams lodi mērķī. Spožs zibsnis apgaismoja ieliņu, šāviens atbalsojās tuvējās fasādēs, un tas galīgi demoralizēja jauno kapteini, tāpēc ka šaušana šautuvē ir viens, bet šaušana Maskavas ielās pavisam kas cits.

Bliez, bliez, aizmuks! Semjonovs nemitējās kliegt, bet kaut kas apkārtējā pasaulē bija mainījies, un Jura instinktīvi saprata kas tieši.

Neviens vairs nekur neskrēja. Kādus trīsdesmit metrus tālāk, tūlīt aiz pēdējās laternas sniegā kaut kas melnēja. Stīvām kājām, izstiepis ieroci sev priekšā, viņš piegāja tuvāk. Pieredzējušais aģents, kurš bija izpildījis milzum daudz īpašu uzdevumu dažādos zemeslodes nostūros, «likvidējis», «terminējis» vai «izdzēsis» vienpadsmit cilvēku, gulēja uz mutes, asiņaino seju sniegā iespiedis. Atmestajā rokā sažņaugta pistole ar klusinātāju, kuru viņš nebija paguvis likt lietā un nu jau vairs nekad to nedarīs, tāpēc ka jaunā pretizlūkošanas darbinieka lode bija ietriekusies viņam pakausī un, spriežot pēc izplūstošā traipa, iznākusi laukā caur seju. Taču katram gadījumam Jura paspēra pistoli sānis, lai gan baidījās, ka beigtais nesagrābj viņa zābaku. Tad vēlreiz palūkojās uz nošauto. Tumšais plankums pletās plašāks un izlaida taustekļus. Viņš izvēmās. Grīļodamies kā piedzēries, viņš novērsās, pagāja pie malas, pastāvēja dažas minūtes, dziļi elpodams ar vēdera lejasdaļu, apslaucīja seju ar sniegu.

Tad, pacēlis aģenta pistoli, Jura atgriezās pie picērijas. Vairāki cilvēki baltos uzsvārčos bija apstājuši Remņevu, kāds taustīja kaklu, meklēdams pulsu, kāds deva padomus un komentēja viss kā kino.

-    Nē, jau auksts. Zvaniet «ātrajiem» un milicijai, sakiet cilvēks nošauts… Tas otrais gan atjēdzās!

Semjonovs tiešām lēnām slējās kājās.

-   Nu kā? Gatavs? viņš kārlgās gaidās ieprasījās. Jura neko neatbildēja.

Drukns puisis pavāra cepurē uzskatīja pret zemi pavērstās pistoles viņa rokā un skaļi iesaucās:

-   Šis te šāva! Viņš to nogalināja!

Juram nebija spēka ne paskaidrot, ne attaisnoties. Toties Semjonovam bija.

-   Mieru, pilsoņi! viņš pārliecināti un valdonīgi sacīja, kā tika teicis sen atpakaļ, vēl pagājušajā gadsimtā.

-   Mēs esam no FDD. Lūdzu visus saglabāt mieru un ievērot kārtību. Labāk ejiet iekšā telpās, lai nenomīdītu pēdas.

Kā par brīnumu, viņu paklausīja. Bet Jevsejeva kabatā iezvanījās telefons. Atskanēja Kastinska možā balss:

-    Tas bija visparastākais santehniķis! viņš ziņoja.

-   Nekāda sakara ar mūsu aprakstu. Itin nekādas līdzības. Idioti! Kā jums tur iet? Remņevs ir pamodies?

Viktoru aizvien mēdza uzrunāt uzvārdā. Bet vina tēv-

»

vārdu Jevsejevs nevarēja atcerēties, lai kā arī pūlējās. Zināja tikai, ka viņš ir šķīries, dzīvo, bet nu jau dzīvoja, kādas rūpnīcas kopmītnē un ļoti ilgojās dabūt dzīvokli. Arī kārtīgu ģimeni ļoti gribēja nodibināt.

Skaidrot neko negribējās, un Jura atslēdza telefonu. Visur, kur vajag, piezvanīja Semjonovs.

Vakarā Jura atbrīvojās agrāk, lai aizbrauktu Marinai pakaļ uz nodarbībām un kopīgi paēstu vakariņas. Sen tika solījis, tikai nekādi nesanāca. Kratīdamies metro, viņš pūlējās atcerēties, kad viņi beidzamo reizi bija redzējušies. Pirms nedēļas. Varbūt agrāk. Kad strādā bez brīvdienām, nojūk laika skaitīšana. Marina zvanīja ik dienas, bet aizvien nelaikā, tā ka arī sarunas pamazām saīsinājās līdz «sveiki kā iet skaidrs, atā». Un viņas balss ar laiku it kā apdzisa. Jā. Šodien laikam bija viņa pēdējā iespēja.

Viņš izgāja no «Frunzes» stacijas piecas minūtes pirms pēdējās lekcijas beigām, metās skriešus. Paspēja. Vestibilā drūzmējās, ģērbās, klaigāja studenti… kaut gan galvenokārt tomēr studentes, puišu bija ievērojami mazāk. Toties visi kā viens gara auguma, kopti, grenadieri. «Tādi noderētu mūsu akadēmijā, Kremļa komandantūras fakultātē!» Juram neviļus iešāvās prātā.

Arī Marina parādījās kāda simpātiska skandināva sabiedrībā, viņam mugurā bija kamieļvilnas mētelis un virs tā īsti bohēmiskā nevērībā uzmesta gara šalle. Juram iesmeldzās pakrūtē. Saki, ko gribi, viņi tomēr labi izskatījās Marina ar savām ideālajām proporcijām, spilgta un sportiska, un tas puisis ar tēraudzilajām acīm.

Bet viņš tūdaļ pat visu aizmirsa. Ieraudzījusi viņu, Marina atplauka smaidā, pieskrēja klāt un negaidot noskūpstīja viņu uz vaiga.

-   Sveika, Jura sacīja.

-   Sveiks.

Skandināvs aizpeldēja uz izeju, pieklājīgi nošūpojis tikko mazgāto matu cekulu.

-   Tas vienkārši bija pielūdzējs, nepievērs uzmanību, Marina teica jau uz ielas. Viņam gribas paskatīties, kādas balerīnas izskatās bez pačkas. Principā normāls puisis. Tikai nūģis, kā visi šeit.

-   Es domāju, ka dejotāji ir tādi… Jura nominstinājās, bez noteiktas orientācijas.

-   Ir visādi! Marina iesmējās. Tu izskaties tāds nomākts… Vai kas atgadījies?

-   Jā, darbā bija sarežģījumi…

-   Kurp iesim?

Viņi noenkurojās kafejnīcā, kuras nosaukumu Jura pat aizmirsa izlasīt. Pievārējusi pamatīgu porciju kartupeļu pankūku ar krējumu, Marina tukšoja otru glāzi tējas.

-   Ko tu tā skaties? viņa pasmīnēja. Domā, vai spēsi uzturēt tādu sievu?

Jura pacēla acis. Tas nebija joks. Viņš skatījās uz skaisto slaido meiteni, nākamo prīmu… vai arī vienkārši nākamo balerīnu, viņš aizvien bija zinājis, ka šādas eksotiskas puķes uzzied klusās inteliģentās ģimenēs Dārzu loka rajonā, zināja, ka tās pārtiek no jogurta un augļiem, dzīvo pēc režīma, draudzējas ar zēniem no tādām pašām ģimenēm, slepeni un nelaimīgi iemīlas kādā tur pinkainā ģēnijā pianistā ar plakano pēdu un grūti izrunājamu uzvārdu, čivina klusā vienmuļīgā balsī, ar seksu nodarbojas…

Vai viņas vispār ar seksu nodarbojas? Jura nezināja. Vismaz līdz beidzamajam laikam. Taču tāda meitene tagad sēdēja viņam pretī, tikko notiesājusi kārtīgas zemnieku vakariņas un izdzērusi dubultu porciju tējas. Ar tikpat lielu, ja vēl ne lielāku baudu viņa nodevās mīlestībai un, runājot plašākā mērogā, dzīvei kopumā. Piedevām visam viņa nupat sev piemītošā tiešumā bija paziņojusi, ka neiebilstu saistīt savu dzīvi nevis ar kādu zēniņu-humanitāristu vai plakanpēdainu ģēniju, bet gan ar FDD kapteini. Tiesa, šaubās vienīgi, vai viņš spēs apmierināt viņas ēstgribu visās dzīves jomās.

Marina skatījās viņam acīs un smaidīja.

-   Bet vai tu tādu vīru spēsi paciest? viņas uzdotajā tonī atbildēja Jura. Kurš pārrodas mājās vēlu vakarā un arī ne katru dienu? Tiesa, drīz es dabūšu ordeni!

Marina atbīdīja glāzi un teica:

-   Nu, ja jau ordeni… Visu pacietīšu. Tu redzēsi. Es būšu pirmšķirīga komitejas sieva. Kā tava maman… Kaut

arī es viņai neiekritu sirdī.

j

-   Toties tēvs ir sajūsmā.

-   Tas mums ir abpusēji, viņa pamāja.

Jura apklusa. Acu priekšā vēl aizvien zibēja Migunovu sejas, izplūstošais plankums zem Džefersona galvas, izkropļotais Remņeva stāvs. Dzīve ir nejaušību pilna. Ja Kastinskis nebūtu augstsirdīgi aizbraucis skaidroties ar santehniķi, bojā būtu aizgājis tieši viņš. Un, ja Semjonovs nebūtu meties spiegam virsū, arī pats Jevsejevs te tagad nesēdētu, bet gulētu aukstajā mitrajā bedrē… Brrrrr!

Nezin kāpēc briesmīgi gribējās gulēt. Viņš vienkārši bija aizmirsis, ka ir arī cita dzīve. Viņš pat bija atradinājies priecāties.

-   Un kas notiks ar tavu baletu? viņš vaicāja. Ar starptautisko karjeru un blīvo viesizrāžu grafiku?

-   Nekādas karjeras nebūs, viņa mierīgi atteica. Estrāde, fona dejas, kaut kas tāds… Pasniedzēji saka ar manu figūru varot uzstāties vienīgi striptīzbārā. Izcilai balerīnai esot jābūt mazliet plakanākai.

-   Par to striptīzu es, atklāti sakot…

-   Es arī, viņa to smiedamās pārtrauca. Ja nu vienīgi mājā, lustras apgaismojumā. Vīra priekšā…

-   Tādā gadījumā es varbūt biežāk parādīšos mājās? Jura pirmo reizi pēdējās nedēļas laikā pasmaidīja.

Epilogs

2003. gada 17. augusts, Daitonbiča ASV

Krietni nobrauktais fords lēnām izbrauca uz vajadzīgās ielas. Pie stūres sēdēja divdesmit piecus gadus vecais MVSTI aspirants Pjotrs Maļutins, kurš zinātniskās apmaiņas programmā bija ieradies Maiami universitātē. Operācijas noslēguma stadijas tuvošanās lika viņa sirdij straujāk iepukstēties. Lai gan viņam nekas nedraudēja. Amerikas likumi neliedz nodot vēstules tautiešiem. Un vēl no miesīgas mātes.

Fords brauca pa kārtīgu, rūpīgi notīrītu ielu ar koptiem zālieniem un pēc Krievijas mērogiem ļoti vienkāršām mājām. Neviena trīs četru stāvu baltakmens savrupnama tikai viena un divu stāvu kotedžas no presēta kartona, dažkārt apdarinātas ar saidingu, līdzeni apcirpti koki, zemie, trauslie žodziņi svaigi krāsoti.

«Trūcīgi, bet tīriņi,» šis parastais jociņš te bija gluži vietā.

Maļutinam nosvīda delnas, un viņš ņēmās pats sevi mierināt. Leģenda viņam bija dzelžaina viņš tiešām bija aspirants, tiešām stažējās Maiami universitātē, tiešām bija no Tihodonskas un tiešām bija atvedis novadniecei vēstuli no mātes! Tā jau nemaz nebija leģenda, tā bija viņa dzīve…

Tiesa, jābrauc bija Vasjam Astahovam, ārējās tirdzniecības ministra vietnieka dēlam, taču pēdējā brīdī atsūtīts tika viņš un tieši tāpēc, ka viņš nāk no Tihodonskas. Taču to var nevienam nestāstīt. Bet pirms dažām dienām viņu bija uzmeklējis Ivanovs gara auguma kalsns puisis no Krievijas vēstniecības, kurš bija veicis gandrīz divtūkstoš kilometru garu ceļu no Vašingtonas un palūdzis nodot parastu vēstuli parastai bijušai Krievijas pilsonei. Pat ne palūdzis, bet uzdevis. Vai pavēlējis. Taču arī to neviens nezina, tāpēc droši var apgalvot, ka vēstuli viņam dzimtajā Tihodonskā iedevusi Oksanas Monačkovas, vīra uzvārdā Kudasovas, bet tagad Džefersones māte. Arī savas aizdomas par Ivanova patieso profesiju var nevienam nepaust. Un neviens neko neuzzinās.

Protams, ja neliks lietā melu detektoru vai patiesības serumu. Par šādām lietām Pjotrs bija lasījis vienīgi detektīvtrilleros un uzskatīja par labāku reālajā dzīvē ar tām nesastapties. Bijis tikai iespējams, viņš būtu atteicies no šā nelāgā uzdevuma. Taču tādā gadījumā ārzemju komandējumiem varēja pārvilkt krustu. Bet tagad «vēstniecības pārstāvis» bija solījis sadarbību un vietu ANO, tirdzniecības pārstāvniecībā vai kur citur… Tāpēc viņš tagad brauc pa tīriņo, bet trūcīgo ielu, pētīdams ciparus uz ceļmalā novietotajām pastkastītēm.

Lūk, arī piecdesmit astotais numurs. Pastkastīti skārusi rūsa, žodziņa krāsa sen izbalējusi un aplupusi, arī dārzs izskatās samērā nolaists. Redzams, bijusī novadniece nav sevišķi saimnieciska sieviete.

Stažieris Pjotrs Maļutins apturēja mašīnu, sagatavoja vēstuli un katram gadījumam arī Krievijas pilsoņa pasi un pa šauro asfaltēto celiņu pāri zālienam tuvojās žogam. Bija karsts, tveicīgs, lielā mitruma koncentācija apgrūtināja elpošanu. Sirds dauzījās tā, ka varēja izlēkt pa astmatiski pavērto muti. Jēziņ, kā gan tās savas operācijas veic īstie izlūki!

Zvana poga izskatījās tā, it kā būtu neglābjami sarūsējusi, un patiesi tā ar grūtībām ļāvās nospiesties. Vienu reizi, otru, trešo… Nekas nenotika. Neatskanēja melodiski treļļi, nepavērās lodziņš, neatdarījās durvis, uz lieveņa nenoklaudzēja soļi. Vispār neizskatījās, ka mājā kāds dzīvotu. Pjotrs paraustīja vārtiņus. Tie nebija aizslēgti, tomēr bez atļaujas doties iekšā privātā teritorijā viņš negrasljās. Vēl jo vairāk, ja divi sētas posmi bija apvilkti ar dzeltenu llmlenti, uz kuras kaut kas bija uzrakstīts. Izskatās, ka ieeja bija aizzīmogota…

Stažieris palūkojās apkārt. Kaimiņu zemes gabalā stāvēja kalsens, gluži melni iededzis večuks ar zāles pļāvēju. Taču strādāt nezin kāpēc nesāka un acīm redzami kaut ko gaidīja. Plati smaidīdams, Pjotrs devās viņam klāt.

-   Sveicināti, brīnišķīgs laiks, vai ne? Viņš centīgi demonstrēja visus trīsdesmit divus zobus.

Pakļaudamies amerikāņu rituālam, večuks nodemonstrēja savējos vienādus un baltus kā pērles. Un noteikti ļoti dārgus. Šie zobi raksturoja viņa materiālo labklājību daudz vairāk nekā lētās džinsas, krekliņš un visnotaļ pieticīgā māja.

-   Burvīgs! Tikai pārlieku karsts. Rādās, ka būs lietus. Viņš labvēlīgi un ieinteresēti uzlūkoja svešinieku.

Runāt ar līdz ausīm vaļēju muti Maļutins nebija iemācījies, tāpēc smaidu nācās maķenīt sašaurināt.

-   Esmu aspirants no Krievijas. Atvedu vēstuli Oksanai Džefersonei. No mātes. Vai jūs nepateiktu, kā lai viņu satieku?

Večuks pārstāja smaidīt.

-   Viņa ir pazudusi. Jau sen.

-   Kā pazudusi? Aizbraukusi?

Viņš papurināja galvu un nopūtās. Pat nepieredzējušais stažieris Maļutins ievēroja, ka ieinteresētība bija izgaisusi un arī labvēlība gājusi mazumā.

-   Nē, vienkārši pazudusi. Neviens nezina, kur viņa palikusi. Visas mantas atrodas mājā, arī pavisam jaunas un ļoti dārgas drēbes. Policija visu aprakstīja, iztaujāja kaimiņus, taču ne pie kādas skaidrības nenonāca…

-   Bet vai misteru Džefersonu varētu satikt? Pjotrs izrādīja iniciatīvu. Jautāt par vīru viņam nelika.

-   Arī viņš ir pazudis, vēl agrāk. Aizbrauca darīšanās un neatgriezās. Savāda ģimene. Taču mēs viņus slikti pazīstam viņi tikai nesen pārcēlās uz šejieni…

Vccis ieslēdza zāles pļāvēju. Motora rēkoņa uzskatāmi lika saprast, ka saruna beigusies.

Atgriezies Maiami, Pjotrs Maļutins atdeva vēstuli «vēstniecības pārstāvim» un darīja zināmus brauciena rezultātus.

Stāstīja četras reizes. Pie ieslēgta diktofona. Atcerēdamies vissīkākās detaļas un precīzus dialoga vārdus.

Pēc tam tikpat detalizēti izklāstīja visu rakstiski un pat ar parakstu apliecināja, ka neko neizpaudīs. Tad Ivanovs savāca visus papīrus melnā ādas mapītē, cieši paspieda Pjotra roku un aizbrauca, bet stažieris, kā viņam cieši tika piekodināts, centās visu šo notikumu aizmirst. Maļutins to atcerējās tikai pēc diviem gadiem, kad gluži negaidot saņēma norīkojumu uz UNESCO kultūras komiteju.

Bet «Ivans Ivanovičs Ivanovs», atgriezies vēstniecībā, nodeva savāktos materiālus rezidentam, beigdams ziņojumu ar vārdiem:

-    Tā ka panākt Monačkovas-Džefersones piekrišanu sadarboties nav iespēju. Žēl, mēs cerējām, ka viņa būs perspektīva aģente…

Rezidents norūpējies pamāja.

-   Es jau kaut ko tamlīdzīgu nojautu, kad pazuda tas… Babijans. CIP nepiedod nodevību. Un, starp citu, pareizi dara!

2004. gada 12. maijs, Parīze

-   Tā ir veiksme, ka mēs tik nejaušā kārtā esam iepazinušies, Bob. Pašlaik tas man ir īpaši no svara…

-   Ikviena nejaušība, Rodion, visbiežāk ir likumsakarības izpausme. Es nebrīnītos, ja liktenis arī šoreiz būtu ņēmis virsroku pār sagadīšanos…

Monmartrā, kā jau pieklājas, smaržoja pēc ceptiem kastaņiem. Bija manāmi vēss, un daudzie tūristi, pozēdami slavenajiem franču māksliniekiem, sarāvušies kā zvirbuļi, sēdēja uz saliekamajiem krēsliņiem metru priekšā, kuri saspringti būrās ap saviem audekliem. Arī īsto zvirbuļu te bija lēveņiem tie lēkāja pa ielu, knābādami trūcīgo pilsētas zālīti, kas jau sāka spraukties laukā starp pelēkajiem buģakmeņiem, mielojās ar drupačām no gleznotāju lētajām sviestmaizēm, kuri, par spīti romantiķu muļķīgajām iedomām, diemžēl nespēja pārtikt no garīgās barības vien.

Jāteic, un atkal par spīti izplatītajiem priekšstatiem par Monmartru, ka šeit nebija daudz slavenu mākslinieku, pareizāk nebija nemaz. Arī franču otas meistaru trūka molberta priekšā sēdēja Samvels no Erevānas, Viktors no Ļeņingradas, Ahmeds no Izmiras, Saļims no Tripoles un citi ingredienti daudznacionālajam kokteilim ar nosaukumu «Atrast laimi Parīzē»…

Nokaitētās kastaņu cepamās krāsniņas un gāzes sildītāji laukumiņos daudzo kafejnīcu priekšā pievilka desmitiem nosalušu Mūžīgās pilsētas viesu.

Divi jauni cilvēki, kuri draudzīgi tērzēja pie maza galdiņa āra kafejnīcā «Monmartra», sēdēja samērā tālu no sildītājiem, tāpēc sildīja plaukstas pie kafijas tasītēm.

-   Es biju atrauts no mājām, bet šeit ir ļoti grūti atrast atsaucīgu cilvēku. Un nvienam jau nepatīk klausīties citu problēmās, lūpu kodīdams, stāstīja jaunākais, kuru sarunbiedrs bija uzrunājis par Rodionu. Viņš bija gara auguma, slaids, gariem līdz pleciem matiem un kuplām bakenēm. Studentiem raksturīgs brīvs apģērba stils, apaļas brilles stiepļu ietvarā. Viņš izskatījās pēc francūža un teicami runāja franciski. Taču vēl vairāk viņš izskatījās pēc sava tēva jaunībā. Absolūtai līdzībai tikai vajadzētu noņemt brilles, nodzīt bakenes un izveidot reglamentam atbilstošu matu sakārtojumu.

-   Atgriezties es negribu, bet šeit radušies negaidīti sarežģījumi… Pat ne sarežģījumi, bet aizķeršanās… Nē, ārēji viss ir labi, taču runas par aspirantūru pašas no sevis ir noklusušas, itin kā tādu plānu nemaz nebūtu bijis…

Viņa sarunbiedrs, kuru Rodions uzrunāja par Bobu, uzmanīgi klausījās un līdzjūtīgi māja ar galvu. Viņš izskatījās gadus piecus sešus vecāks. Arī gara auguma, ar meitenes aizkustinošu bedrīti stūrainajā boksera zodā, ar dziļi iegrimušām acīm un asām rievām ap muti, viņš atgādināja Holivudas vesternu varoni. Un arī viņš bija ļoti līdzīgs savam tēvam.

-    Es nokļuvu kritiskā situācijā, Rodions turpināja. Man it kā bija draugi, meitenes, taču, kad man pārstāja veikties, visi it kā nemanāmi atgāja malā…

-   Tā ir parasta lieta, Bobs rūgti pasmaidīja.

Viņš zināja, ka Rodions ir līdzīgs tēvam, jo bija redzējis fotogrāfijas. Turpretī Rodions ne par kādu Boba līdzību ar viņa senci pat nenojauta.

-   Bet zini, Rodion, man bija taisnība mūs ir savedis kopā liktenis, nevis nejaušība. Un es tev palīdzēšu, cik spēšu…

-   Jūs?! Palīdzēsit? Mēs tiekamies otro reizi mūžā!

Rodions izbrīnā uzlūkoja savu jauno paziņu. Tas bija

ģērbies korekti un respektabli, kā jau pieklājas nopietna izdevuma korespondentam.

-    Tas nav no svara. Es uzrakstīšu rakstu par šo gadījumu. Izsekošu jūsu dzīvei gan Krievijā, gan šeit. Līdz jūsu ģimenes traģēdijai un pēc tās. Tā būs rakstu sērija, tā tiks drukāta pirmajā lapā un ienesīs man solīdu honorāru…

-   Ak tādas tās lietas! Rodions pārstāja brīnīties un pamāja. Skaidrojums bija visnotaļ saprotams un nolika visu savā vietā. Nu ko, no savas puses esmu gatavs palīdzēt jums, cik spēšu…

-   Lieliski! Es palīdzēšu jums, un jūs palīdzēsit man. Starp citu, man radās interesanta doma. Pēc pāris gadiem jūs varēsit atgriezties Maskavā un vākt materiālus manu rakstu turpinājumam!

Rodions domīgi pakasīja pakausi.

-   Bet… Tas varētu būt bīstami… Nav izslēgts, ka mani apcietina tāpat kā manus vecākus…

-    Nē, mēs visu apdomāsim… Manuprāt, mana avīze varēs sagādāt jums uzturēšanās atļauju, un jūs izraudzīsities sev franču vārdu… Bet ar jauniem dokumentiem jums nekas nedraud! Turklāt mēs solīdi maksājam, jūs varēsit nolīgt labākos advokātus un panākt lietas pārskatīšanu…

-   Jā, droši vien…

-    Starp citu, vai mums nederētu ieturēt pusdienas? Redziet, tur pretī «Māmiņas Katrīnas krodziņā»? Tur ir ļoti jauki…

-   Labprāt, atklāti sakot, esmu izsalcis. Tikai… Tur laikam ir dārgi?

Bobs iesmējās.

-   Blēņas, man ir nauda. Šodien es izmaksāju. Tikai kad kļūsit bagāts, uzaicināsit mani uz «Maksimu»!

-   Esmu ar mieru!

Rodions pasmaidīja. Viņa oma bija uzlabojusies.

Pēc brīža Bobs, apņēmis jaunā drauga plecus, veda viņu pusdienās, pa ceļam apgaismodams:

-   Šis krodziņš o! ir pati vēsture. Tas dibināts jau tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešajā gadā!

Attiecības jauno paziņu starpā attīstījās un nostiprinājās. Saskaņā ar plānu tām vajadzēja pāraugt draudzībā. Ņemot vērā, ka ikviens no viņiem bija sava tēva kopija, tā tam arī būs lemts notikt.

* * *

2005. gada 17. jūlijs, Kolpakova, Maskavas apgabals

-    Un mēs ar Tarbu sākām viņu izsekot, Arhipičs cienīgi klāstīja, laiku pa laikam iemalkodams viskiju no speciālas glāzes platas un zemas kā pieklājas.

Viņš bija kļuvis solīdāks un cienīgāks, pārņēmis lektora manieres, kurš atpūtās biedrības «Zinātne» bāzē, un novalkāja sava šefa firmas apģērbus. Arvienvārdsakot, viņu bija grūti pazīt.

Ciematā vispār pēdējos gados daudz kas bija mainījies. Resnā Maskavas biznesmeņa Okoroka vietā, kurš pirmais te bija sācis būvēties un maitāt lauciniekus, kamēr viņu nenoknieba ne jau tāpēc, protams, bet kādu citu grēku dēļ, bija sabraukuši pusotra desmita citu okoroku, sacēluši sarkani baltas akmens pilis ar baseiniem, garāžām, bārbekju laukumiņiem, nodibinājuši te savu biznesa apvienību, pārvērzdami kolpakoviešus augsti apmaksātos kalpos, par ko nabadzībā grimstošie lauku ļaudis bija ļoti apmierināti, tāpat kā rajona statistika, kura bezkaislīgi fiksēja strauju lauku iedzīvotāju dzīves līmeņa paaugstināšanos, kas neapšaubāmi liecināja par Krievijas lauku atdzimšanu.

Pat slavenās mehāniskās darbnīcas, kur vienpersoniski valdīja Arhipičs ar savu kandžas aparātu, bija pārvērtušās gigantiskā būvē pirts ar baseinu jau bija gatava, bet mājā, kas apmēru ziņā līdzinājās Heopsa piramīdai, norisinājās iekšdarbi. Taču Arhipičs turpināja te dominēt, tiesa, citā kvalitātē viņš bija vecākais sargs un varonīgais stāstnieks. Arī viņa slavenais aparāts nekur nebija pazudis, tikai pēc tā vairs nebija sevišķas vajadzības, jo varonim aizvien ir pie rokas kvalitatīvs dzeramais un uzkoda.

-   Un izsekojām to draņķagabalu. Vecākais sargs izdzēra aizjūras kandžu, sparīgi noklaudzināja biezo glāzes dibenu pret koka galdu un vīzdegunīgi uzlūkoja klausītājus savu personisko Okoroku saimnieku, svešo Okoroku saimnieka draugu un divas meičas, kuras Okorokus pavadīja.

-  Viņš bija Maskavas līnijai piemeistarojis speciālu uzparikti katru vārdu, ko valdībā runā, tūdaļ pat dzird amerikāņu spiegi savā CIP!

Arhipičs daudznozīmīgi pacēla pirkstu, norija malku un ar gluži dabisku kustību uzdūra uz dakšiņas un iebāza mutē biezu škinka kumosu.

» j >

-   Bet ko tas nozīmē? viņš, steidzīgi košļādams, vaicāja. Var uzskatīt, ka visai mūsu aizsardzībai beigas, visai ekonomikai, visām finansēm! īsi sakot visai Krievijai vāks!

Meičas iztukšoja savas glāzes, saskatījās un ieķiķinājās. Svešais Okoroks nicīgi atšiepa apakšlūpu.

-   Mēs šo gribējām dzīvu saņemt ciet, bet šis sāka bliezt ar abām rokām no nagana un mauzera, lodes sāka lidot, un mēs nogāzāmies dubļos, bet šis izskrēja uz šosejas un aizmuka…

-   Kā tu noteici par naganu un mauzeri? Svešais Okoroks samiedza acis un lēnām izsūca savu glāzi līdz dibenam.

-   Tas tak ir redzams! Arhipičs cienīgi paraustīja plecus. Arī dzirdams pēc šāvieniem, un vēl lodes… Cik tur tās skunstes?

-    Labs ir, Arhipič, stāsti tālāk, atbalstīja savējais Okoroks, čamdīdams meičas celīti.

-   Tālāk bija tā mēs nokāpām akā, noķimerējām to spiegu verķi, aizvedām uz Kukujevu un nodevām… Kur pienākas.

Stāstītājs iztaisnoja muguru, ielēja sev pusi glāzes, izdzēra un ķērās pie uzkodām.

-   Tas viss ir bleķis, sacīja svešais Okoroks. Traka cilvēka murgi. Dzert vajag mazāk!

Nepārtraukdams savu nodarbi, Arhipičs pasmaidīja īsu gaišu smaidu, pieradis pie neticīgo apmelojumiem.

-   Saderam? Savējais Okoroks vaicāja un pastiepa ieplestu plaukstu tuklu, īsiem pirkstiem. Uz piecsimt eiro?

-   Lai iet! Svešais Okoroks novicināja tieši tādu pašu plaukstu, atskanēja skaļš plīkšķis.

-    Aiziet, Arhipič! daudznozīmīgi pavēlēja savējais Okoroks.

Stāstnieks ar tādu sejas izteiksmi kā mūķenei, kura tiek apvainota prostitūcijā, devās uz savu sargbūdu un iznesa goda rakstu rāmītī zem stikla.

-   Tikai uzmanīgi, vēlams noslaucīt rokas, Arhipičs delikāti palūdza.

-    Dod šurp! Svešais Okoroks izrāva rāmīti, un viņa stiklainais skatiens pielipa krieviem tik labi pazīstamajam ģerbonim zobens un vairogs ar uzrakstu «Federālais drošības dienests».

Viņam atkārās žoklis, j

-   Lasi! Lasi skaļi, savējais Okoroks pavēlēja.

-   «Lisjko, Demjans Arhipovičs, tiek apbalvots par augstu modrību un patriotismu, ko viņš pierādījis, sargājot Krievijas Federācijas valstisko drošību un izjaucot ārzemju izlūkdienestu nelietīgos plānus…» pa zilbēm lasīja svešais Okoroks, «Krievijas FDD direktors…»

-   Tu man esi parādā piecsimt eiriķu! apmierināti ierukšķējās savējais Okoroks.

-   Pagaidi… Vai šitais klauns ir tas pats Lisjko?

Savējais Okoroks pārstāja smieties.

-   Parādi pasi! Viņš pagriezās pret Arhipiču. Un viesim klusu pačukstēja: Tev derētu filtrēt tekstu, Vovan… Viņš ir FDD vecākais leitnants!

-   Bet manu pārinieku, starp citu, pērngad noindēja, Arhipičs bēdīgi konstatēja. Iztaisīja tā, it kā viņš būtu iedzēris metilspirtu. Bet Tarba, es runāju par biedru Kuļkovu, nekad nekādus draņķus nav dzēris. Skaidrs, ka šo novāca. Nepiedeva. Es arī tagadiņ staigāju ar uzasinātu skrūvgriezi…

-   Kurš noindēja? svešais Okoroks brīnījās.

-   Kurš, kurš, iejuties lomā, Arhipičs nošņaukāja degunu. CIP ir garas rokas!

-   Kas nu ir, tas ir! Savējais Okoroks uzpliķēja meičai pa dibenu un piecēlās. Labs ir, mēs iesim pērties. Bet tu piekop te un uzliec patvāri!

-   Būs darīts! Arhipičs noskaldīja.

2006. gada 16. novembris, Florida ASV

Amerikāņu justīcija, runājot krievu sakāmvārdu tēlainajā valodā, lēni jūdz, toties ātri brauc. Migelu Huaresu tiesāja, ņemot vērā visas demokrātiskās garantijas, kuras Savienoto Valstu konstitūcija garantē ikvienam cilvēkam -Amerikas pilsonim un ārzemniekam, godīgam nodokļu maksātājam un rūdītam noziedzniekam, pieaugušajam un nepilngadīgajam un pat, par spīti aizgājušo gadu padomju ideoloģijas briesmu stāstiem, baltajam un krāsainajam.

Tiesas rats griezās lēni un pamatīgi. Nepilngadīgajam Huaresam veica rūpīgu psiholoģiski psihiatrisko ekspertīzi un medicīnisko izmeklēšanu, sociāli darbinieki un pedagogi uzmanīgi pētīja viņa līdzšinējo dzīvi, kurā bija grūtības, zaudējumi, labas atzīmes puertorikāņu skolā, nepietiekams uzturs, pienācīgas audzināšanas un vecāku kontroles trūkums, taču bija arī motocikla aizbraukšana, zādzība «Makdonaldā» un kautiņi, turklāt divi no tiem ar aukstā ieroča izmantošanu. Bija pat tiesas piespriests nosacīts sods… Izsvērusi visus apstākļus, tiesas piesēdētāju žūrija nolēma viņš tiesājams kā pieaudzis cilvēks.

Process «Savienotās Valstis pret Migelu Huaresu» sākās gandrīz pēc gada un ilga divas nedēļas. Gadījums ar Nikolasu Krovu un šaudīšana pie krokodilu purva neiekļuva justīcijas redzeslokā. Aizdomās turamais tika apsūdzēts tikai vienā noziedzīgā epizodē iekļūšana Džona Heneta mājā laupīšanas nolūkā, kurai sekoja paša Heneta un viņa sievas Džesikas nošaušana. Taču ar to izrādījās pilnīgi pietiekami. Ielaušanās svešā mājoklī un izrēķināšanās ar tā saimniekiem tiek atzīta par pirmās pakāpes slepkavību, bet Savienotās Valstis nebūt nesliecas izturēties saudzīgi pret savu pilsoņu slepkavām. Tāpēc neviens nebrīnījās, ka Huaresam tika piespriests nāvessods.

Advokāti kā pienākas iesniedza apelācijas, kuras vispārējā rindas kārtībā tika nesteidzīgi un pamatīgi izskatītas Augstākajā tiesā. Spriedums palika spēkā, taču sekoja lūgums apžēlot un tiesībsargājošo organizāciju iesaistīšanās nelaimīgā puertorikāņu zēna aizstāvībā, ar kuru tik nežēlīgi izrīkojās cietsirdīgā Amerika. Neiztika arī bez piketiem un demonstrācijām cietuma un gubernatora kancelejas priekšā, tomēr vīra noslepkavošana savā mājā sievas acu priekšā atsvēra abstrakto humānistu sirdsšķīstos spriedelējumus. Lūgums apžēlot tika noraidīts, un pēc pieciem gadiem justīcijas rats iegriezās kārtējo reizi pēdējo šajā konkrētajā lietā.

Floridas štata īpašā režīma cietumā Migelu Huaresu cieši piesēja pie elektriskā krēsla, uz sejas uzlika ādas masku, kurai bija jāapslēpj eksekūcijas šausmīgās sekas, vienu elektrodu piestiprināja pie kājas, bet otru uzmauca uz noskūtās galvas. Šerifs, prokurors, cietuma priekšnieks, gubernatora palīgs un divi žurnālisti no dienas un vakara avīzes vēroja caur stikla sienu tiesas procesa pēdējo etapu. Bojāgājušo Henetu radiniekem arī bija tiesības pārliecināties par sprieduma neatgriezeniskumu, taču viņi šīs tiesības neizmantoja.

Tieši dienas vidū trīs izpildītāji vienlaikus pacēla trīs svirslēdžu rokturus, no kuriem tikai viens noslēdza ķēdi, bet pārējie atbrīvoja no sirdsapziņas pārmetumiem, jo neviens skaidri nezināja, kurš tieši ir aizsūtījis notiesāto uz viņpasauli.

Elektronu plūsma kustas ar gaismas ātrumu, tāpēc nāvējošajam triecienam no svirslēdža līdz galvai piestiprinātajam elektrodam jānonāk momentāni. Taču doma izrādījās ātrāka par strāvu, un pēdējā savas eksistences mirklī Migels Huaress ieraudzīja dzīvu sava nepiepildītā sapņa par ģimenes laimi ainu viņš strādā par pistoļzēnu dzimtajā Puertoriko, pelnīdams prāvu naudu, un nodrošina savai ģimenei labklājību un pārticību, bet daiļā Oksana auklē viņu sešus melnīgsnējos bērneļus. Cik no viņiem ir zēnu, cik meiteņu viņš nepaguva izpētīt, jo divpadsmit tūkstoš voltu lādiņš acumirklī sadedzināja viņa smadzenes. Un nākamās obligātās trīs minūtes viņa ķermenis raustījās un kūpēja jau bez jelkādām domām un sajūtām.

* * *

2007. gada 7. jūlijs, Maskava

No Tveras ielas žokļa izrautā bojātā stikla-betona zoba «Intūrists» vietā tagad paceļas elegantā viesnīca «RitzCarlton», kuras pilij līdzīgā fasāde izstaro greznības un nenormālas naudas tvanu. Vietējie taksometri melni pagarinātie «Audi A-8», pacietīgi nīkst garā rindā pēc aizbraucošajiem viesiem. Ķēmīgā atvaļinātā Vasilija Paliča vietā, kurš, ģērbies padilušā šveicara mundierī, ķēdes suņa niknumā atgainīja tuvojošos nācējus, zem garas nojumes dežurē nopietni dūšīgi noauguši britu izskata džentlmeņi garos mēteļos un angliskās cepurēs. Viņi goddevīgi pavada, tos, kuri iet laukā, un laipni aicina iekšā katru, kas tuvojas augstajām virpuļdurvīm.

Ja iziet cauri delikātu mūzikas skaņu piepildītajam vestibilam garām smagajām kolonnām no melna marmora ar baltu dzīslojumu un zelta rotājumiem, zem tādām pašām pompozām melni zeltotām lustrām, garām negaidīti askētiskai recepcijas letei, un bezskaņas lifta ozolkoka kabīnē ar spoguļu durvīm, kristāla lustru un ieliektām hromētām pogām, kas samirkšķinās ar sarkani mirgojošo apmali, uzbrauc divpadsmitajā stāvā, tad nokļūst stiklotā bārā «02 Lounge» ar krēsliem gliemežvāku veidā un milzīgu vaļēju verandu,

Verandā, liela balta dīvāna mīkstajā spilvenā iegrimis, sēdēja cilvēks un melanholiski ēda suši ar sakē, vērodams Krievijas galvaspilsētas lielisko panorāmu. Viņš skatījās uz Vasilija Svētlaimīgā katedrāles rakstainajiem tornīšiem, uz Spasa torņa rubīna zvaigzni un pulksteni, uz saulē vizuļojošo Kremļa katedrāļu zeltu, Kremļa administratīvo ēku zaļajiem jumtiem, vējā plīvojošajiem trīskrāsainajiem karogiem un galveno karoga mastu Senāta tornī, kas atgādināja graciozu, debesīm salutējošu zobenu. Patlaban tā smaile bija tukša, liecinot par to, ka prezidents neatrodas rezidencē.

Cilvēks veikli rīkojās ar ne visai parocīgajiem asajiem irbuļiem, bāzdams mutē jūras delikateses. Tālo Austrumu krabis, tuncis, lasis, dzeltenastainā lakerda, saldā garnele, astoņkājis… Rīsa bumbiņas te gatavoja ne pārāk blīvas, un, kad viņš mēģināja tās piesūcināt ar sojas mērci, kurai bagātīgi pievienots vasabi, dažas sabirza. Tas kaitināja, taču ne tik ļoti cilvēkam bija trenēti nervi un kuņģis viņš varēja ēst visu, turklāt jēlas zivis ne vien bez rīsiem, bet arī bez sojas mērces, sīvā ingvera, asajām zaļajām sinepēm un siltā rīsu degvīna. Bez tam, kad viņš Maskavā bija pirms trīsdesmit pieciem gadiem, japāņu virtuves te vispār nebija. Toties trīs gadus viņam nācās pārtikt no zirņu zupām, makaroniem un putrām, no kā viņš pat pieņēmās svarā. Tā ka progress bija acīm redzams un iemesla justies aizkaitinātam nav…

Cilvēkam bija pāri sešdesmit, taču platie pleci, taisnā mugura un dzīvās mirdzošās acis liecināja par to, ka viņš ir labā fiziskajā formā. Enerģiskā seja ar stūraino zodu, izspiedušies vaigu kauli, drošs nedaudz piemiegto acu skatiens darīja viņu līdzīgu Klintām īstvudam. Viņš bija izdzīvojis vairākas dzīves, un viena no tām bija saistīta ar Maskavu. Pa trešdaļu gadsimta te daudz kas bija mainījies, un tagad viņš grozīja sirmo galvu ar īsi apcirptajiem matiem pa labi un pa kreisi, apskatīdams varenās, bet askētiskās staļinlaika augstceltnes un tās kopējošās mūsdienu celtnes ar pasakaini dārgiem penthauziem, rindām vecu, laika gaitā apsūbējušu Jaunā Arbata «zobu», kas prasīt prasījās pēc tīrīšanas ar ultraskaņu, zilganos, kokteiļu glāzēm līdzīgos visjaunāko laiku debesskrāpjus, sarkanbalto ēku «President-Hotel», gravēto Kristus Glābēja katedrāles kupolu, fregates skulptūras dzelzs mastu un Pētera I pacelto roku. Viņš redzēja trīs pusapaļās, angāriem līdzīgās «Gurna» galerijas un virs tām lidinošos divgalvainos ērgļus… Kreisajā pusē viņš redzēja ikdienišķo, ārzemnieku uzmanību ne ar ko nepiesaistošo, turpretī Krievijas pilsoņiem noteikti svarīgo un nozīmīgo Valsts domes ēku. Klintām īstvudam līdzīgajā cilvēkā Dome nekādu interesi neizraisīja. Viņš bija amerikānis, vienā no iepriekšējām dzīvēm viņa vārds bija Kērtiss Vulfs.

Cilvēks pabeidza ēst suši un izdzēra sakē. Viesmīlis nezin kāpēc nerādījās. Lai gan šī bija augstas klases viesnīca ar galvu reibinošām cenām, apkalpošanu varēja vēlēties labāku. Varbūt tāpēc, ka «Ritz-Carlton» bija atvērta tikai pirms sešām dienām un personāls vēl nebija iedīdīts. Bet varbūt tāpēc, ka pie krieviem apkalpošana gandrīz nekad neatbilda Maskavas cenām. Taču bijušais Kērtiss Vulfs nekur nesteidzās. Viņš aizsmēķēja cigareti, atlaidās pret dīvāna atzveltni, dzīli ievilka dūmu un turpināja lūkoties uz visām pusēm. Viņš pie horizonta redzēja daudzus celtņus un sarkanbaltus skursteņus, redzēja griežamies milzīgu «Mercedes» zīmi, «Bilain» un «Megaphone» reklāmas…

Bet pāri ar zaļu tīklu apvilktajai ēkai, kas tika celta kādreizējās viesnīcas «Maskava» vietā, viņš ievēroja lielu plakātu, kas aicināja maskaviešus pirkt «roleksus». Iegādāties Šveices pulksteņus Krievijas galvaspilsētā bija ārkārtīgi vienkārši iepriekšējā dienā viņš pazemes pārejā bija redzējis «omegas» par simt dolāriem, «roleksus» par simt divdesmit un pat «patek filip» un «vašeron konstantin» par divsimt! Ja vien pasaulē populārāko Šveices manufaktūru īpašnieki un menedžeri zinātu, ka viņu tirdzniecības zīmols tiek pārdots vismaz simtreiz lētāk par tā reālo cenu, viņi mazākais nosirmotu vai pat kļūtu absolūti plikpauri. Kā nekaunīgs pirātisms tik atklāti var zelt un plaukt galvaspilsētas centrā, pašā varas iestāžu degungalā, to cilvēks nevarēja aptvert. Viņa pagājušās vizītes laikā nekā tāda te nebija. Un nemaz nevarēja būt. Toties baznīcās viņš tika iemīlējies pa īstam, baznīcas bija neparasti skaistas… Žēl, ka filmiņu atņēma, būtu varējis uztaisīt tiešām lielisku albumu! Arī «pentaksu» atņēma, ar teleobjektīvu un lēcām. Kādas bildes tagad varētu uzņemt! Pieregulē asumu, nedaudz izmaina fokusu, rakursu un parasti priekšmeti attēlā izskatās gluži neparasti…

Kā ikvienam izlūkam, cilvēkam piemita tēlaina domāšana, tāpēc Ostankinas tornis viņam atgādināja ideoloģiski narkotisku šļirci ar garu asu adatu vai arī iesmu ar neapēstu šašlika gabalu uz tā. Viesnīcas «Krasnije holmi» šķautņainais cilindrs atgādināja uz āru izvērstu šahtas stobru, bet Kremļa torņi un Vēstures muzejs startam gatavas ballistiskās raķetes, kuras tieši tādās šahtās atrodas. Kaujas raķetēs Vulfs orientējās. Toreiz, pirms trīsdesmi gadiem, viņš savervēja jaunu leitnantu, raķešu augstskolas abiturientu, un izrādījās, ka šī bijusi veiksmīgākā vervēšana visā viņa mūžā. Kā jau tas pieklājas, viņš ilgus gadus distancēti tika pavadījis aģentu, detalizēti bija informēts par viņa dzīvi, pat tikās ar viņu, kad bija izdevība…

Kādreizējais Kērtiss Vulfs piecēlās un pastaigāja pa verandu. Lejā, pa Aleksandra dārza alejām, «Ohotnij rjad» celiņiem, pa ejām, kas ved uz Sarkano laukumu, gurdeni klaiņāja cilvēku bariņi, kaut kādā ziņā līdzīgi skudrām. Augšup pa Tveras ielu nepārtrauktā straumē nesās automašīnas, kas pēkšņi apstājās, it kā būtu atdūrušās pret aizsargbarjeru, ceļa stabu vai automāta stobru, taču nekādu nepārvaramu šķēršļu nebija transporta straumi bija apturējusi tāda nosacītība kā sarkanā gaisma luksoforā, un tas liecināja, ka Krievijā kārtības un disciplīnas tomēr ir krietni vairāk nekā Somālijā vai Borshanā.

Kērtiss Vulfs jau ilgāk nekā trešdaļu gadsimta rūpīgi pētīja Krieviju un vēroja to, viņš bieži domāja par šo valsti un tās iedzīvotājiem. Tomēr daudz ko tā arī nespēja izprast. Vakar viņš ar gidu bija apmeklējis zoodārzu, un direktors bija stāstījis par savu problēmu apmeklētāji dod dzīvniekiem alkoholu, un tie kļūst par alkoholiķiem. Apbrīnojami! Vai gan vēl kaut kur pasaulē ir dzīvniekialkoholiķi? Un vai vēl kaut kur homo sapiens nodzirda ne vien cits citu, bet arī savus mazos, ar saprātu neapveltītos brāļus? Un kas vada cilvēkus, kuri pērk viltotos «vašeron konstantin» par divsimt dolāriem? Vēlme piešķirt sev augstāku materiālo un sociālo statusu? Bet tad taču vajadzētu iegādāties pilnu viltoto zīmolu garderobi, viltotu bentliju, viltotu ārpilsētas villu, viltotu svītu… Jo ikvienam taču ir skaidrs, ka parasts vidējas firmas menedžeris, kurš rītos un vakaros stumdās metro, nekādi nevar nēsāt uz rokas īstu «vašeron konstantin»! Dīvaini… Un izskaidrot šīs dīvainības viņš nespēja…

Cilvēks, kura vārds reiz bija Kērtiss Vulfs, jau divdesmit gadu vairs neatradās valsts dienestā. Maskavā viņš bija ieradies bez īpaša uzdevuma vienkārši intereses pēc, kā arī aiz brieduma gados pamodušās nostalģijas pēc vietām, kur pagājusi jaunība. Šajā reizē viņam bija īsta pase un ieceļoja viņš gluži legāli. No juridiskā viedokļa viņš bija pilnīgi tīrs, un viņam nevarēja izvirzīt nekādas pretenzijas.

Viņš staigāja pa Maskavu, brauca ekskursiju autobusos, apmeklēja teātrus un muzejus, reiz pat bija aizgājis uz Kremli. Vakaros viņš kāpa lejā bārā ar sudraba vāzi stores formā pie ieejas, iegrima mīkstajā zīda krēslā, klausījās bēdīgi apgarotās pianistos liego spēli, dzēra viskiju un neierastā bezmērķībā raudzījās apkārt.

Te smaržoja pēc labas kafijas, dārgām cigaretēm un nekrieviskas pārticības. Spoguļi zelta rāmjos, solīdi grāmatplaukti, gleznu oriģināli, mākslinieku veidotas uz pakaļkājām stāvošu sunīšu statuetes. Apkārt risināja pārrunas un nervozi apsprieda gluži reālus tematus lietišķi, tiklab respektabli džentlmeniska, kā arī nevērīgi nevīžīga izskata vīrieši. Kā vieni, tā otri bija vienlīdz pārliecināti par sevi, bet precīzāk par sava maka biezumu. Dažiem no viņiem bija atklāti krimināla āriene, taču Krievijas pazinēju tas neizbrīnīja tā aizvien mēdz būt valstī, kura neļauj saviem pilsoņiem nopelnīt, bet netraucē zagt. Būdīgi miesassargi ar uztvērējiem ausīs saspringti kontrolēja situāciju. Skaistas lietišķas meitenes īsos bruncīšos izlikās, ka vienkārši dzer kafiju…

Bet kādreizējam Kērtisam Vulfam nebija nekādu rūpju, nekādu īpašu mērķu, viņš nenervozēja un nesaspringa. Gluži pretēji viņš atpūtās un atslābinājās, baudīdams dzīvi.

Vienīgais, kurš varētu apdraudēt kādreizējo amerikāņu spiegu, bija kādreizējais ārējās novērošanas dienesta darbinieks Aleksejs Semjonovs, kurš tiekoties katrā ziņā pacenstos sadot viņam pa purnu. Ja Aleksejs Semjonovs sadomātu apmesties «Ritz Carlton» vai ienāktu bārā iedzert viskiju, viņi noteikti satiktos, turklāt leitnants uzreiz pazītu nīsto pinkaini, par spīti tam, ka tas sen vairs tāds nebija. Taču Aleksejs Semjonovs pelnīja kopā ar pensiju divdesmit tūkstoš rubļu mēnesī un pat tuvu nevarēja nākt vietai, kur viena numura cena diennaktī sasniedz četrsimt trīsdesmit tūkstošu, bet pudele «Macallan fine» kolekcijas trīsdesmit astotā gada lējuma viskija maksā sešsimt septiņdesmit tūkstošu. Tādēļ viņu ceļi nekādā gadījumā nevarēja krustoties.

Starp citu, sadot Kērtisam Vulfam pa purnu nemaz nebija tik viegls uzdevums, kā parastam krievu cilvēkam

varētu likties. Tā ka viņš ne ar ko neriskēja.

* * #

2007. gada 18. oktobris, Ugunssala

«Šodien ir stiprs vējš. Bet pastaigu pagalmiņā tas nemaz nav jūtams. Dzird vienīgi tā svilpošanu. Ja varētu palēkties, atgrūsties spēcīgāk ar kājām un uzlidot augšā lai satver un aiznes vienalga kurp, tikai tālāk no šejienes… Lai gan augšā ir resnas stieples, tātad vajadzīgas knaibles… Vecās filmās ieslodzītajiem tās un arī auklu bēgšanai iesūtīja maizes kukulī… Smieklīgi! Kāda maize, kāda aukla… No šejienes nevar izmukt, ja nu vienīgi helikopterā. Bet «cipisti» mani ir aizmirsuši.

Tas lops Bļinovs atkal sola naktī nožmiegt. Un nožmiegs ar viņa rēķinā ir divpadsmit līķu! Kāpēc gan tādus maitas nešauj nost? Lūdzu pārvest mani uz citu kameru, bet zveteņi tik ņirdz. Kas tad šiem? Apraks bezvārda bedrē, un beigta balle!

Svēta atsūtīja vēstuli. Viņa pēc pusgada tiks atbrīvota. Priecājas, muļķe. Bet kas man no tā? Man vēl divdesmit gadu jāsēž līdz NPA [9] . un arī ja izlaidīs. Un ja tik ilgi izvilkšu. Cik man tad būs? Septiņdesmit četri… Un ja nu neizlaiž? Pateiks: «Dabūji mūža ieslodzījumu, tad sēdi, spiega mūli, kamēr sapūsti…» Svēta sola sūtīt paciņas, varbūt labā maizē ilgāk novilkšu. Lai gan cik to paciņu… Nebūtu labāk ievilkusi mani tajā ķēpā. Viss tikai viņas dēļ! Gan ar «cipistiem» sapinos, gan iekritu viņas dēļ. Vispirms atpalika un iekļuva otra sensora redzeslokā, tad nespēja paiet. Būtu nokļuvuši vajadzīgajā punktā, tagad sēdētu okeāna krastā, elpotu svaigu gaisu, sūktu konjaciņu…»

-   Šitāds maita! Iekšējā dienesta pulkvedis Savičevs nevērīgi pastūma nostāk dienasgrāmatu. Tajā ar sarkanu lodīšu pildspalvu bija pasvītroti vārdi «uzlidot», «bēgšana», «helikopters», «cipisti».

-   Divus biedrus aizsūtījis pie tēviem, visu mūžu dzimteni pārdevis, un visi viņam vainīgi! Bet pats grib zvilnēt okeāna krastā un lakt konjaku!

Operatīvais pilnvarotais Marčenko piekrītoši pamāja.

-   Un vēl apvainojas, kad šo sauc par slepkavu.

Uz mūžu ieslodzīto kolonijas priekšnieks ielika sarkano rakstāmo misiņa glāzē.

-   Viņš ir noskaņots uz bēgšanu, liec aiz auss. Nezinu, kuri «eipisti» no viņa novērsušies, tomēr no CIP visu ko var sagaidīt gan helikopteru atsūtīs, gan sienu uzspridzinās! Tāpēc instruē savu Bļinovu, lai lūko izzināt viņa plānus. Un saki, lai nebiedē. Kam tas vajadzīgs? Labāk, gluži otrādi lai iedraudzējas, ielien dvēselē…

Marčenko noplātīja rokas.

-   Viņš taču ir ķerts. Uz sajukšanas robežas. Var arī nožmiegt. Un brīvu kameru mums nav, bet jaukt laukā pārus arī nav lāgā visi jau pieslīpējušies cits pie cita, apraduši. Ja sajauksim var sākt šūmēties. Nemaz nezinu, ko lai dara…

Pulkvedis paraustīja plecus.

-   Ko tur var darīt? Tiesa piespriedusi viņam mūža ieslodzījumu, un mēs izpildām. Ielikām trīspadsmitajā kamerā, tad lai sēž, ar ko trāpījies. Te nav nekāda sanatorija!

-   Vai dienasgrāmatu atdot?

-   Atdod. Lai raksta. Bet tu lasi un izdari secinājumus.

Trīspadsmitajā kamerā betona taisnstūrī divi reiz

četri metri bija auksts, drēgns un smirdēja. Divi stāvi svītrainā apģērbā gulēja uz lāvām, kuru gali saskārās.

-   Es tik un tā tevi nožņaugšu, mērgli! histēriski čerkstēja no apspiestā saspringuma vibrējošā uz mūžu ieslodzītā Bļinova balss. Un acis izraušu, nolādētais spiegs!

-   Aizveries, lops, gurdenā vienaldzībā atsaucās uz mūžu ieslodzītais Migunovs. Pielūko, ka neapgriežu tev sprandu! Es tev neesmu nekāds sievišķis vai bērnelis. Es tevi, slepkavnieku, pa sienām izsmērēšu!

-   Pats esi slepkavnieks, mūdzi! Ko tu par mani zini? Es neesmu spiegs, noslēpumus ienaidniekiem neesmu pārdevis!

Satumsa. Pār betona grīdu aizskrēja liela tumšpelēka žurka. Pāri salai nikni gaudoja brāzmains rudens vējš.

* * *

2008. gada 10. aprīlis, Maskava, Lubjankas laukums 2

-   Kā tad būs tā arī rakstīsim, ka nespējam nodrošināt tuneļu simtprocentīgu apsardzi? ar manāmu nervozitāti balsī jautāja nodaļas priekšnieks un atstūma izlasīto ziņojumu. Kāpēc tad mēs te sēžam?

-   Patiesībā es gan kabinetā nesēžu… Man saskaņā ar normatīviem pazemē paredzētas astoņpadsmit stundas nedēļā. Bet es nostaigāju visas četrdesmit…

Apakšvienības «Tunelis» komandieris viegli pasmaidīja, bet, sastapies ar majora Jevsejeva skatienu, tūdaļ savilka nopietnu seju.

-   Taču kanalizācijas un drenāžas kolektori tiešām ir mūsu vājā vieta. Mēslos restes nevar ierīkot, un, ja arī ierīkotu, tās aizdambēsies un mēsli ieplūdīs spectuneļos.

Viņš brīdi klusēja un tad atkal ierunājās savā klusajā, mazliet vienaldzīgajā balsī.

-   Un tomēr es varu dot simtprocentīgu garantiju. Mēs esam izveidojuši visu «pazemnieku» sarakstu, organizējuši profilakses darbu. Otrais līmenis ir pilnībā iztīrīts. Tagad tur nevienu nav iespējams sastapt…

Komandieris nopūtās.

-   Lai gan tur galvenokārt gājām tikai mēs ar Sesku. Un vēl tie… Nu, kuru vairs nav. Bet tie, kuri aug un uzkrāj pieredzi, jau ir manā sarakstā…

Tagad viegli pasmaidīja Jevsejevs.

-   Vai tiesa, ka savējos, nu, digerus, tu šajos sarakstos neiekļauj?

Komandieris paraustīja plecus.

-   «Zinātājus»? Kāpēc šie jāiekļauj? Tos uz vienas rokas pirkstiem var saskaitīt. Turklāt es par viņiem galvoju.

Jurijs Petrovičs pašūpoja galvu.

-   Tu taču vairs neesi Mežainis! Tu esi kapteinis Sincovs. No tevis atkarīga valsts drošība zem zemes!

-   Zinu, zinu, komandieris pacēla roku. Un tā tiek nodrošināta kā nākas.

-   Nu labi, Jurijs Petrovičs noteica. Bet kas tur galu galā ir ar to dārgumu glabātavu? Vai tāda vispār eksistē vai ne?

Uz nodaļas priekšnieka galda stūrains spīdīgs atlēts bez mitas grieza «saulītes» uz spīdīga vingrošanas stieņa. Pagājušajos trīsdesmit piecos gados bijušajā pulkveža Jerjomenko kabinetā maz kas bija mainījies. Tas pats galds, tas pats seifs, tie paši skapji drēbju un grāmatu. Vienīgi nomīdītais biezais, sarkanais paklājs, kuru ar tādu naidu un bailēm tika atcerējies rakstnieks Speranskis, viņš arī aģents Spaiks, bija nomainīts pret jaunu, modernu, taču arī tas bija nomīdīts un tagad izskatījās tāds pats kā vecais.

-   Dokumentu faktiski nav, acīmredzot iznīcināti, atbildēja bijušais Mežainis. Taču tas, ka no PSRS Valsts bankas nezināmā virzienā tikušas izvestas divas tonnas zelta, ir fakts. Problēma vienīgi tā, ka trešajā līmenī reti kurš no maniem kaujiniekiem var nolaisties. Precīzāk to nevar neviens. Lai gan divus jau gandrīz esmu sagatavojis…

Aiz loga spīdēja spoža pavasara saulīte. Un tur ritēja pavisam cita dzīve nekā pirms trīsdesmit pieciem gadiem.

Rovtova pie Donas, 2008. gads

SATURS

TOC \o "1-3" \h \z Pirmā nodaļa. Iepazīšanās «Mežāzī» …………………………. 3

Otrā nodaļa. Slepeno operāciju virtuozi……………………. 36

Trešā nodaļa. «Divkāršais vilcējspēks» ……………………. 64

Ceturtā nodaļa. Klaburčūskas cirtiens……………………. 101

Piektā nodaļa. Digeri un punduris…………………………. 141

Sestā nodaļa. Spiegu sievas. Amerikāņa sieva…………. 192

">#bookmark19 Septītā nodaļa. Spiegu sievas 2. Krievu spiega sieva…. 225

Astotā nodaļa. Kurš nojums ir spiegs?……………………. 281

Devītā nodaļa. Katram sava nāve…………………………… 312

Desmitā nodaļa. Veca mīlestība nerūs…………………….. 366

Vienpadsmitā nodaļa. FDD pret CIP……………………… 404

Divpadsmitā nodaļa. Dejojam rokenrolu!……………….. 458

Trīspadsmitā nodaļa. Aligatoru dzīres……………………. 513

Četrpadsmitā nodaļa. Operācija «Rokenrols»…………… 540

Piecpadsmitā nodaļa. Bēgšanas mēģinājums…………… 583

Epilogs………………………………………………………………. 634Ў

[1] pieredzējis digers (digeru slengs).

[2] pamesta pazemes būve vai ietaise (digeru slengs).

[3] bumbu patvertne (digeru slengs).

[4] «nulle» slepenais aģents (prof. slengs).

[5] firma slenga apzīmējums CIP ASV. Analoģiski VDK PSRS tika dēvēta par Kantori.

[6] vārdu spēle zeņica oka (krievu vai.). Tulk. piez.

[7] «salā» izlūka darbība naidīga un bīstama ielenkuma apstākļos.

[8] to var. man ir līdzi patafons. (Angļu vai.)

[9] nosacīta pirmstermiņa atbrīvošana.

Content

Koreckis Daņils Rokenrols Kremļa dzīlēs Trešā grāmata Izglābt spiegu

Pirmā nodaļa IEPAZĪŠANĀS «MEŽĀZĪ»

Otra nodaļa SLEPENO OPERĀCIJU VIRTUOZI

Treša nodaļa «divkĀrŠais VILCĒJSPĒKS»

Ceturtā nodaļa klaburČŪskas CIRTIENS

Piektā nodaļa digeri un punduris

Sestā nodaļa spiegu SIEVAS. amerikĀŅa sieva

Septītā nodaļa spiegu sievas 2. krievu spiega SIEVA

Astotā nodaļa kurŠ no jums ir spiegs?

Devītā nodaļa katram sava nĀve

Desmita nodaļa veca mĪlestĪba nerŪs

Vienpadsmitā nodaļa fdd pret cip

Divpadsmita nodaļa dejojam rokenrolu!

Trīspadsmitā nodaļa aligatoru dzĪres

Četrpadsmitā nodaļa operĀcija «rokenrols»

Piecpadsmitā nodaļa bĒgŠanas mĒĢinĀjums

Epilogs