Koreckis Danils

Rokenrols Kremļa dzīlēs Ceturtā grāmata Vēl viens spiegs

Danils Koreckis

Rokenrols Kremļa dzīlēs Ceturtā grāmata Vēl viens spiegs

.

Prologs

ASV militārajam izlūkdienestam piederošais spiegošanas pavadonis «Lakross», sen novecojis aukstā kara veterāns milzīgs konuss, pēc izmēriem līdzīgs Krievijas pasažieriem tik labi pazīstamajam «Ikarus» autobusam izpletis saules bateriju garos spārnus, cītīgi planēja divsimt kilometru augstumā, veicot kārtējo loku apkārt zemeslodei. Pirms vairākiem gadiem CIP prasības un profesora Kolbana tehniskais ģēnijs, kurš izstrādāja jaunu kosmiskās spiegošanas programmu, iedvesa večukam jaunu dzīvību, atgrieza ierindā, un tas godprātīgi deva savu ieguldījumu operācijā «Rokenrols», kura, ja arī nebija vērtējama kā absolūti veiksmīga, tad ne jau tā datoru, elektrisko ķēžu, elektroniski optisko sensoru un raidošo antenu dēļ.

Pašlaik «Lakross» darbojās pēc inerces, pildīdams atsevišķus uzdevumus vienīgi tāpēc, ka sadedzināt atmosfērā darbspējīgu izlūkošanas pārvaldes objektu būtu neapdomīga izšķērdība. Tā nu tas lidoja, caur jaudīgo optiku vienaldzīgi pētīdams visu, kas pavērās tālu lejā. Bet tur «zib garām valstis, pilsētas un paralēles, meridiāni», kā savulaik dziedāja labā, bet novecojušā padomju dziesmā.

Dažkārt pavadonis-spiegs uztvēra un retranslēja uz Centru pa visiem kontinentiem izkaisīto dziļās iefiltrēšanās aģentu ārkārtas ziņojumus, reizēm fotografēja jaunas būves, kurām varētu būt stratēģiska nozīme, pasaules okeānos sekoja pa atomzemūdeņu viļņojošajām pēdām vai fiksēja kosmisko raķešu palaišanu no sen atklātiem poligoniem… Bija laiks, kad jutīgā aparatūra spēja ielūkoties pat Krievijas galvaspilsētas noslēpumainajās pazemes dzīlēs, taču pēc operācijas «Rokenrols» šai opcijai nebija pieprasījuma, un tagad ieskatīties labirintos zem Maskavas «Lakross» varēja vienīgi pēc paša iniciatīvas, ja tāda mēdz būt nedzīvam priekšmetam vai tās būtu starpkontinentālās raķetes vai kosmiskie aparāti -, ko, par spīti acīm redzamai neiespējamībai, reizēm atzīst ar tiem gadiem ilgi strādājoši cilvēki.

Koordinātu tīklā iepeldēja Maskava, un elektriskie signāli kā sen pārdzīvotu kaislību trīsas izskrēja pa sen atslēgtām ķēdēm kontūriem, kuri «Rokenrola» īstenošanas laikā tika veikuši atbildīgas funkcijas. Lūk, pēkšņi pazemes ainavu pieprasīja personīgais navigators, kas piederēja vienam no galvenajiem operācijas dalībniekiem virsniekam Mačo, kurš sen nebija devis par sevi nekādu ziņu visnotaļ attaisnojoša iemesla dēļ viņš bija miris. Taču aparatūra neiedziļinājās šādās niansēs un paklausīgi izpildīja pieprasījumu. Satelīta dators nebija noskaņots risināt filozofiskus dzīvības un nāves jautājumus, tas vienkārši darbojās pēc savām programmām. Un, lai gan operācija bija palikusi tālā pagātnē, tās dalībnieku dati vienalga, vai tie bija dzīvi vai miruši, glabājās elektroniskajā atmiņā gadījumam, ja «Rokenrolu» nāktos turpināt. Laikam tāpēc kosmiskās izlūkošanas veterāns cauri simt deviņpadsmit bezgaisa izplatījuma kilometriem un desmit kilometru biezam dūmakainas atmosfēras slānim ar zilajām objektīvu acīm saskatīja Krievijas megapoles laukumus, ielas un mājas, itin kā cerēdams ieraudzīt tur lejā pazīstamas sejas.

Tas būtu izskatījies iespaidīgi milzīgā, viegli izliektā kinoekrānā tehnoloģiskais briesmonis virs planētas; vērīgās, ar irīdiju klātās kvarca lēcas; uzbrauciens, transfokācija, spējais kritiens no ledainā kosmiskā bezdibeņa cauri kosmiskajam tukšumam, magnētiskajām joslām, neosfērai, cauri atmosfēras ozona slānim, cauri aizvien vairāk sabiezējošam un sasilstošam gaisam, cauri baltiem, vatei līdzīgiem mākoņiem, cauri pelēkam un smirdošam automobiļu smogam… Un, lūk, jau Maskava redzama kā uz delnas no putna lidojuma augstuma labi saskatāmas klasiskās staļinlaika augstceltnes un tās atdarinošie mūslaiku oligarhu dubultnieki futūristiski debesskrāpji ar nepieklājīgi dārgiem penthauziem, senās apbūves un ķiniešu kvartāla atliekas viņpus Maskavas upei, nesatricināmi diženais Kremlis…

Straujš pikējums Lubjankas laukuma rajonā un nu jau visu ekrānu aizņem nams 2. numurā, profesionāļu aprindās un Holivudas grāvējos tikpat pazīstams kā CIP ēku komplekss Lenglijā vai MI-6 Temzas krastā. Fināla palielinājums fasāde, loga rāmis, putekļains stikls, darba kabinets, kurā priekšnieks par kaut ko strostē padoto…

Līdzīgu spiegu filmu jau reiz domās tika uzņēmis CIP labākais speciālists Krievijas jautājumos Bils Džefersons, pazīstams ar pseidonīmu Mačo, taču viņš ņēma nelāgu galu tika atmaskots un aizturēšanas laikā nogalināts. Un kabinetā esošie cilvēki atradās tiešā saistībā ar to seno notikumu.

Pirmā nodaļa Sevišķi svarīgi noslēpumi

-   Kas par sūdzību? No kurienes?

Mežainis nejau nu gluži neticēja, tomēr šaubījās. Viņš bija cilvēks ar līdz pēdējam reālu un konkrētu skatījumu uz dzīvi. Tieši viņš izjauca operāciju «Rokenrols», tās pēdējā etapā aizturēdams spiegu nodevēju Migunovu.

-   Kurš to ir rakstījis, uz kurieni sūtījis, kā uzzinājis uzvārdu? Es jau vairs neesmu iecirkņa pilnvarotais, kuru visi mikrorajona iedzīvotāji sveicina!

Viņa parasti drūmā, kā specvienībā klusītēm jokoja «pazemes» seja vēl vairāk apmācās un kļuva līdzīga atomaizsardzlbas betona gabalam no nepabeigtā bunkura nr. 6. Turklāt betona gabals bija saniknots.

-   Piesēdi, viņam sacīja majors Jevsejevs.

Majors bija, tā sakot, no jaunajiem, taču agrīnajiem krietnus piecus gadus jaunāks par Mežaini, taču vadīja nodaļu un speciālo «T» apakšvienību, gatavojās drīzumā tikt pie apakšpulkveža pakāpes. Un, lai ko mēļotu nelabvēļi un skauģi, arī Jevsejevs bija reāli un konkrēti domājošs cilvēks tieši viņš izmakšķerēja no pagātnes spiegu Migunovu. Un arī Džefersonu nošāva viņš. No divdesmit metru attāluma pakausī, turklāt tumsā! Ļoti labs šāviens. Protams, cik nu nāvējoši šāvieni vispār var būt labi…

-   Sūdzība visām instancēm uzreiz Ģenerālprokuratūrai, IeM, FDD. Nezinu, kā reaģēja prokurori un miliči, taču «pazemnieki» ir vienīgi mums, tāpēc direktors uzreiz deva rīkojumu man: «Biedri Jevsejev, noskaidrot!»

Bet es ieraudzīju palamu… atvaino, tagad tas ir tavs pseidonīms, un viss kļuva saprotams! Tagad ir skaidrs?

-   Skaidrāks nevar būt, Mežainis norūca.

-    Skaidroju tālāk notikumu secību. Rakstījusi Inna Sergejevna Poļikarpova, dzīvo Miera prospektā 154 12. Vai šis vārds tev kaut ko izsaka?

-   Nav ne jausmas, Mežainis atbildēja.

-   Bet Dmitrijs Mihailovičs Poļikarpovs, viņas dēls, tev ir pazīstams?

Mežainis vēl vairāk savilka uzacis un papurināja galvu.

-   Nu tad pie reizes arī iepazīsies.

Jevsejevs izvilka no mapes ar ienākušajiem dokumentiem pelēcīgu, no vienas vietas sīkā rokrakstā aprakstītu lapu, sapurināja sev priekšā, gatavodamies lasīt. Pacēla acis uz Mežaini.

-   Nu ko tu stāvi kā tāds svešinieks? Sēdi, ka tev saka!

Mežainis klusēdams apsēdās krēslā viņpus nobružātajam, saskrāpētajam galdam.

Šajā kabinetā četros gadu desmitos gandrīz nekas nebija mainījies. Tas pats vēl staļinlaika seifs, tas pats skapis, arī darba galds tas pats un pat vingrotāja figūriņa līdzās pārliekamajam kalendāram. Vienīgi caurcaurēm izdeldētā grīdsega bija izsviesta laukā, pēc tam tāpat nodeldēta un izsviesta otra tāda pati, bet tad paklāji izgāja no modes, toties modē nāca rakstāmgaldam klāt piebīdītie galdiņi, un Mežainis tagad sēdēja, elkoņus atbalstījis pret viena tāda lakoto virsmu, bet smagos zābakos ieautās kājas bružāja kailu parketu.

-   «…Mans dēls, D. M. Poļikarpovs, Maskavas Arhitektūras institūta pirmā kursa students, ir sapinies ar sektu, kura sevi dēvē «Elles izdzimumi»,» Jevsejevs sāka izteiksmīgi, ar pauzēm lasīt. «Viņš kopā ar draugiem, tādiem pašiem jauniem cilvēkiem, kāpj pazemē, kur speciāli ir ierīkotas kaut kādas telpas un pazemes ejas, pat tādas kā svētnīcas, kur sektanti acīmredzot veic kādus upurēšanas rituālus…»

Mežainis izdeva klusinātu skaņu, kas līdzinājās klepum. Jevsejevs daudznozīmīgi viņā paraudzījās un turpināja:

-   «…Mēs ar vīru centāmies Dimočku atrunāt no saiešanās ar sektantiem, taču bez rezultātiem. Mūsu dēls ir gudrs, izglītots zēns, apbrīnojami labsirdīgs. Bet tagad viņš ir sācis runāt rupjības un lamāties, pat piedraudēja aiziet no mājām. Un tā š. g. 23. jūnijā Dima naktī nepārnāca mājās. Kā izrādījās, lekcijas tajā dienā viņš netika apmeklējis. Nav iespējams izstāstīt, ko es tiku izcietusi un pārdomājusi. Mēs apzvanījām visus morgus un slimnīcas, zvanījām arī uz miliciju. Bet pret rītu Dimočka pārnāca tik netīrs, ka ne pazīt, un tik tikko dzīvs. Seja viņam bija asiņaina! Mēs sākām iztaujāt, kas un kā. Dimočka bija ne savā ādā un pastāstīja tikai, ka viņi staigājuši pa apakšzemi, meklēdami kādu tur Elles Spraugu ieeju mirušo valstībā; tur viņus sagaidījis pieaudzis cilvēks, uzvārdā tā kā Mežonis, kā Mežainis vai varbūt Meženis, tas bijis viņš, kas sadauzījis Dimam seju… Neko vairāk dēls nestāstīja un aizgāja gulēt… Ļoti lūdzu darīt galu «Elles izdzimumu» darbībai! Kā arī sameklēt un sodīt minēto pieaugušo cilvēku, jo tieši tādi kā viņš ievilina jauniešus visādās sektās…»

Slēpdams smaidu, Jevsejevs ar interesi uzlūkoja Mežaini.

-   Nu, ko teiksi, «biedri Mežoni»? Atcerējies? Tevi arī zem zemes visi pazīst ne sliktāk kā iecirkņa pilnvaroto viņa teritorijā… Bet tu kautrējies!

Mežainis nosēcās.

Tās ir blēņas…

Viņš apklusa, aši uzmeta skatienu Jevsejevam un atkal nolaida acis.

Atradu šos zem «Smēdes», viņš izdvesa. Vecā, aizbiruAii kolektorā, kas netiek ekspluatēts kopš 60. gadiem.. Un tur ir metāna lamatas… tas nozīmē uzkrājas gazc, kas izplūst kaut kur no dziļuma. Viņi vienā tādā bija iekūlusies. Un kāds stulbenis acīmredzot iededzis šķiltavas… Precīzi nezinu, varbūt uzšķīlis sērkociņu… Nu un gājis vaļā sprādziens. Koncentrācija bijusi niecīga, neviens nav beigts, tikai maķenīt papurināti, aizmesti sānis, apdullināti, nedaudz apsviluši… Tie aunagalvas, zināms, pazaudējuši savus lukturus. Klaiņājuši pilnīgā tumsā, aiz bailēm gaudodami… Principā tas arī bija viss. Es viņus šā tā savācu kopā un izlaidu laukā Vernadska prospektā aiz katlumājas…

Mežainis atkal apklusa.

-   Tur bija viens tāds žiperīgs… Domāju, tas būs bijis rakstītājs, viņš arī vairāk par visiem auroja. Un es šim maķenīt uzdevu pa dullo… Droši vien tas būs bijis Poļikarpovs…

Jevsejevs pamāja un ielika sūdzību atpakaļ mapē.

-   Iznāk, ka tu viņus izglābi? Bet šie par tevi sūdzas?

-   Izglābu vai ne… Varbūt paši būtu izkūlušies, lai gan maz ticams… Vai zini, cik daudzus man ir nācies stiept laukā? Pateicību gan neviens nav rakstījis. Bet lamājušies, koduši, grasījušies kauties tas gan gadījās itin bieži…

-   Jā-ā-ā… Ne pateicības, ne taisnības, Jevsejevs līdzjūtīgi pamāja. Bet ko tu pats, Aleksej, tur darīji?

Mežainis pārstāja lūkoties grīdā un pavērsa skatienu uz logu.

-   Nu… Tāpat, pastaigājos…

-   Viens pats?

-   Ar ko gan vēl? Man bija brīvdiena…

-   Un dežurantu nebrīdināji? Nekādu ierakstu neplānoto pazemes gājienu žurnālā neatstāji? Arī ziņojumu par notikušo neuzrakstīji?

Majors Jevsejevs tēloja galēju izbrīnu, pat rokas noplātīja.

-   Nespēju noticēt.

-    Nu… Kas tur ko brīdināt? Es taču nebrīdinu, kad brīvdienā dodos staigāt pa Tveras ielu…

-   Kad tu pēdējo reizi pastaigājies pa Tveras ielu?

Mežainis iegrima domās.

-Sen.

Un piemetināja:

-   Nemaz vairs neatceros.

Ikviens no priekšniekiem, kuri tika sēdējuši šajā kabinetā gan pulkvedis Jerjomenko, gan apakšpulkvedis Sahovs, gan pulkvedis Kormuhins -, ar vārdu sakot, visi šajā brīdī būtu sākuši kliegt, šķaidīt uz visām pusēm siekalas un lamāties, arī trīsstāvīgiem vārdiem: «Ko tu te laid muļķi, tēlo antiņu, ka tavu māti?! Tu pilsētā kā visi kārtīgi cilvēki nemaz nestaigā, ka tevi tā un šitā! Gribi tikai nolīst pazemē kā senāk ar tiem kapātājiem! Taču tagad tu neesi vientuļais digers, bet pazemes drošības dienesta virsnieks, specvienības komandieris, ka tavu māti! Sevišķi slepenas, starp citu! Starp citu, gan par slepenību, gan īpašiem apstākļiem tev tiek piemaksa un izdienas atvieglojumi! Bet pazeme ir tavas atbildības zona, darba, nevis pastaigu vieta! Tāpēc kāpt lejā drīkst tikai saskaņā ar instrukciju pavēlei nr. 0071! Līst tur iekšā ikreiz, kad ieniezas pakaļa, tev nav tiesību! Pa Dārzu loku kāto, cik uziet, vai pa Mazo Dmitrovku tā tiešām ir tava privātā lieta! Vai saprati, ka tevi…?!»

Turpretī Jevsejevs ne kliedza, ne lamājās. Viņš sevi cienīja un klusībā mazliet ar sevi lepojās. Viņam patika, ka tieši viņa pakļautībā tika apvienotas vairākas jomas drošības garantēšana raķešu poligonos, Maskavas pazemes objektos un darbā ar ārzemniekiem, izveidojot paplašinātu nodaļu ar patstāvīgas pārvaldes tiesībām un specvienību «Tunelis» piedevām. Patika, ka viņu pazīst pats direktors, kurš personiski nosūta dokumentus viņam, vienam no simtiem majoru, apejot savus vietniekus ģenerāļus un pulkvežus pārvalžu priekšniekus un viņu vietniekus apakšpulkvežus. Patika, ka to visu viņš bija panācis pats ar savu darbu un spējām. Viņam patika būt jaunās formācijas priekšniekam, kurš nesunī padotos, nekliedz uz viņiem un nepazemo cilvēka cieņu. īsi sakot uzvedas tā, kā jāuzvedas priekšzīmīgam vadītājam valsts drošības virsniekam. Jau sen atpakaļ, saraujoties no histēriskajiem uzkliedzieniem pulkveža Kormuhina kabinetā, viņš bija sev nosolījies nekad nekliegt uz padotajiem, protams, ja tādi viņam kādreiz uzrastos. Un savu

vārdu viņš tur. j

Toņa diapazons no vēlīga līdz bargam, taču bez histērijas. Un pats par sevi saprotams, arī bez familiaritātes. Uzmanība, korektums, nedaudz ironijas, nevainojamas loģiskās konstrukcijas aptuveni tādu ideālā priekšnieka portretu iedzīvināja majors Jevsejevs.

Taču patiesībā tas nenācās viegli.

Sasodīts. Tas bija kā lai to pasaka nelamājoties? Nepavisam ne viegli.

Lūk, arī tagad radās iespaids, ka Sincovs kaut kādu mīklainu neapzinātu iemeslu dēļ tīši provocē viņu pārvilkt krustu jaunās formācijas vadītāja tēlam un ķerties pie padomju un pēcpadomju priekšnieku paaudzēs aprobētās lamu izvirdumu valodas, kuru padoto paaudzes nezin kāpēc saprot labāk. Viņš taču atklāti tēlo muļķi. Bet varbūt viņš tiešām ir muļķis? Nu nē, šo ceļu priekšzīmīgais vadītājs neies.

Jevsejevs ievilka gaisu, aizturēja elpu, izelpoja.

-   Pagaidi. Tu esi specvienības «T» komandieris. Rādi piemēru kaujiniekiem, tā ir? Esi autoritāte un uzvedības paraugs. Vai es pareizi izsakos?

Mežainis saspringa, iztaisnojās, taču neko neatbildēja.

-   Tad kāda velna pēc tu, komandieris, pirmais pārkāp pavēli?! Jevsejevs neizturējis pacēla balsi. Mēs kopīgi apspriedām katru jaunās instrukcijas punktu, vai atceries? Vienam «mīnusā» nedoties ne-kad! Atstāt virszemē rezervi sagatavotus un informētus cilvēkus, kuri ir gatavi steigties palīgā! Rūpīgi protokolēt katru gājienu! Pa stundām un minūtēm! Tas ir «Tuneļa» eksistences pamats, ābece! Un tas viss kaķim zem astes!… Un tu tik mierīgi man to stāsti, it kā tā arī vajadzētu būt! Lūk, kāds es esmu, tāds un šitāds! Kā gan tā var?!

Jevsejevs vairs nesēdēja aiz galda, viņš meta plēsonīgus lokus ap Mežaina krēslu.

-  Cilvēki ir dažādi, Mežainis vārgi aizsargājās. Rau, Seredovs un tas… Zaržeckis, divi tipini. Viņi pat par pirmo līmeni nekādi nevar nokārtot ieskaiti. Viņus nekādā gadījumā nedrīkst laist vienus; pat ja ies grupā, arī tad augšā jātur gatavībā «ātrā palīdzība» un glābēji… Tikai kāds man ar to sakars? Es «mīnusā» orientējos labāk nekā šajos jūsu Lubjankas gaiteņos…

-   Mūsu, Aleksej! Mūsu gaiteņos! Jevsejevs pikti izpūta elpu. Pagājuši astoņi gadi, bet tu vēl aizvien norobežojies… Bet noteikumi domāti arī tev. Ja tu tos būtu ievērojis, būtu aizturējis tos zaļknābjus zem «Smēdes», kā paredzēts instrukcijā, būtu uzrakstījis protokolu, iesniedzis par viņiem ziņojumu nekādu sūdzību nebūtu bijis, saproti? Nekādu! Gluži otrādi viņiem nāktos taisnoties, rakstīt paskaidrojumus un tā tālāk!…

Mežainis, kurš līdz šim brīdim bija sēdējis nekustīgi kā betona stabs, sakustējās, piecēlās.

-   Es to saprotu, Jurij Petrovič, viņš drūmi sacīja. Visu saprotu. Tikai tas nav priekš manis instrukcijas, noteikumi… Es neiederos šajā shēmā. Un «mīnuss», kādu es to pazīstu, arī neiederas. Tas nav metro, kur viss notiek pēc saraksta šurpu, turpu… Tur viss ir citādi… Es daudz par to esmu domājis. Pat, lūk…

Viņš iebāza roku krūšu kabatā, izvilka no tās četrkārt salocītu lapu un sniedza to Jevsejevam.

-   Uzrakstīju papīru katram gadījumam…

-   Kādu papīru? Kas tas ir?

-   Atlūgums. Es aizeju no «Tuneļa», biedri major.

Jevsejevs atrāva roku, pagriezās, klusēdams aizgāja

pie galda, apsēdās. Nē, tomēr grūti būt ideālam. Ideāls priekšnieks laikam tomēr nevar pastāvēt…

-   Tā tu vari aiziet no alus bāra izdzert aliņu un sveiki! pacelt cepuri. Bet šito papīru aiznes uz ateju trešajā stāvā tur nekad nav tualetes papīra! viņš uzbrēca. Kas tev nepatīk? Konkrēti! Alga? Darba apstākļi?

Majors Sincovs drūmi papurināja galvu.

-   Alga ir karaliska…

-   Lai nu paliek, neņirgājies! Jums vēl nāk klāt piemaksa par darbu pazemē un slepenību. Ko tad lai saka virszemes operatīvais sastāvs?

-  Nē, patiešām. Alga ir varena. Gandrīz visa paliek neskarta…

Mežainis neņirgājās un nejokoja, viņš runāja no sirds. Jevsejevs pat pasmaidīja.

-   Tas tik ir numurs, Ļoha! Bet visi žēlojas! Arī pats līdz divdesmitajam datumam knapi izvelku…

-   Kā kurš ir radis. Es galvenokārt esmu tērējis naudu aprīkojumam. Ēdu vienkārši olas, makaroni, piens, maize. Bet tagad aprīkojums ir, arī papildu ēdināšanas taloni un vēl gandrīz četrdesmit tūkstoši katru mēnesi…

-   Tātad algas ziņā pretenziju nav. Tas ir labi. Un kā ar darbu?

-   Tas jau nav darbs… Tā ir mana dzīve… Tveras ielā man nav ko darīt tur nav interesanti! Bet, kad nokāpj «mīnusā», tur viss ir citāds, īsts…

-   Aizmirsti tos savus «nokāpienus»! Tā ir operatīva iegremdēšanās vai izkāpšana virszemē, pildot dienesta pienākumus, kā teikts instrukcijā, zīmīgi izlaboja Jevsejevs. Un izdarīja kopsavilkumu:

-   Tātad arī pret darbu pretenziju nav. Kas tad ir lēcies?

Mežainis nopūtās.

-   Dzīvi nevar iesprostot instrukcijās. Es jau astoņus gadus esmu jūsu štata darbinieks, bet man joprojām reizi vai divas mēnesī zvana no milicijas: «Divi speleologi nokāpuši un nav atgriezušies,» vai arī: «Studentiņi devās pastaigā zem Ņegļinkas un ir pazuduši…» Ko lai es daru?

Vai lai skaidroju: «Esmu tik pareizs, ka bez priekšnieku atļaujas nevaru kāpt lejā. Bet glābēji, atvainojiet, pazemē nestrādā. Un vispār neviens tur nestrādā un nevienu neglābj. Tā ka liecieties mierā ar savām muļķībām! Kā tie mūlāpi nokāpa lejā, tā lai arī izkāpj!»

Viņš vēlreiz nopūtās.

-   Un vispār nekur nav kā vajag…

-   Kāpēc nav kā vajag? Jevsejevs iebilda. Viņš jutās kā absolūts idiots bija sācis ar strostēšanu un beidza ar uzslavām.

-   «Mīnuss» iztīrīts, kārtība ieviesta, pieeja ierobežota, oficiālā kartogrāfija pabeigta… Arī vienību esi radījis darbspējīgu kaut arī Seredovs un Zaržeckis vēl ir zaļknābji, pašu kodolu veido profesionāļi, tādu nav un nebūs…

Mežainis šķībi pasmīnēja.

-    Bija. Viņi siltummezglus no bomžiem vēl labāk tīrīja. Tāpēc ka uzreiz šāva vēderā. Bet mēs tikai dodam pa purnu un arī pretēji instrukcijām.

Jevsejevs sašutumā pat cirta dūri galdā. No trieciena iekustējās līdzās kalendāram stāvošais spīdīgais atlēts un ņēmās bez apstājas griezt riņķus ap spožo stieni. Arī šai figūriņai bija sava noslēpumaina vēsture, tikai ne visi to zināja. Piemēram, Mežainis nezināja.

-    Izbeidz! Ar ko tu salīdzini Neverova izdzimteņus?

» »

Piļčenko uzrāda teicamus rezultātus…

-   Vairāk vai mazāk… Pirkstu es pats divus vai pat trīs gadus dīdīju… Bet no vecajiem digeriem «zinātājiem» neviens pie manis tā arī neatnāca!

-   Visus nemaz neņemtu. Tu zini, ka tavam draugam Seskam tēvs ir bijis tiesāts? Par spīti cieņai, viņš tiktu atraidīts. Arī citi «zinātāji» nebūtu izturējuši speciālās pārbaudes, ārstu komisijas, testus…

-   Seska jau tik ilgus gadus nav, bet jūs vēl aizvien ķidājat viņa dokumentus! Mežainis saviebās. Tikai otra tāda digera neatrast. Vai zini, kur viņš nebaidījās staigāt? E-e-eh!

-   Piedod. Vienkārši tas lieku reizi pierāda, ka birokrātiju nevar piečakarēt. Bet tev ir perspektīvi puiši! Borodjko, Rudins… Kurš tur vēl Zarembo, Polosņikovs! Tavuprāt, viņi ir sliktāki par tiem, kuri deldē bikšu dibenu

«Mežāzī»?

-    Tas ir pavisam kas cits. Mežainis atkal saviebās. «Zinātāji» visus kanālus paši ar savu degunu ir izošņājuši, ik akmentiņš smadzenēs iezīmēts. Turpretī mūsu puiši pēc kartes pazemē staigājuši. Tā ir liela starpība. Tāpēc manējos «Mežāzī» nemaz nepieņēma. Tiem, kuri tur sēž, ir vecā skola, viņiem kartogrāfija ir tas pats, kas rozes smarža caur gāzmasku nekāda kaifa…

Jevsejevs nicīgi novaikstījās.

-   Blēņas! Ne jau tevis izslavētie «zinātāji» izskaitļoja zem Frunzes klajumiem Sēcošā grupu, kas piegādāja kaukāziešiem sprāgstvielas no armijas noliktavām! Un nejau viņi apšāva Zinovjeva bandu, kas slēpās Strominas kolektorā! Vai novērsa terora aktu Fiļevas līnijas 2007. kilometrā to paveici tu ar saviem puišiem! Vai nav tiesa? Klusē, nevajag! Es pats tev pateikšu, ar ko tie «mežāži» pa to laiku nodarbojās. Sūca alu ar cīsiņiem. Jā, un vēl stāstīja pasakas. Tas ir viss, ko viņi prot. Un droši vien arī patlaban to dara…

-   Nē… Pašlaik arī viņu «Āzī» vairs nav, tur tagad cita kompānija apgrozās…

Grūti būt ideālam priekšniekam, varbūt pat neiespējami. Majors Jevsejevs smagi nopūtās un vienā paņēmienā pārvilka svītru progresīvā vadītāja tēlam.

-   īsi un skaidri, Aleksej, ja tu aiziesi, «Tunelis» izputēs pie visiem velniem! Tāpēc ka puiši gan Rudins, gan Pirksts, pat Zaržeckis un Seredovs viņi visi tevi dievina! Un teikšu atklāti tev aizstājēja nav! Neesi vēl izaudzinājis sev aizstājēju! Ja aiziesi tu, aizies arī tavi puiši. Un kas nāks vietā? Mūslaiku veiklie zeļļi, kuriem ir vienalga, kur «grābt piķi»? Iznāks otrs Ņeverova variants! «Mīnusā» atkal būs līķi, apšaudes, sprādzieni, asinis, draņķības… Bet tu sūksi aliņu. Un ari tavi puiši sūks aliņu, stāstīs pasakas un iztaisīsies par visīstākajiem «zinātājiem». Kaifīgi, ne?

-    Kāpēc uzreiz jākrīt galējībās? Mežainis nobubināja.

-   Galējības pašas radīsies, turklāt no sīkumiem… No vienaldzības, aušības, bezatbildības. Jevsejevs pastiepa roku un nepacietīgi paņirbināja pirkstus. Dod šurp to…

-   Ko tad? Mežainis vai nu nesaprata, vai izlikās nesaprotam.

-   Savu atejas papīriņu…

Jevsejevs pārliecās pāri galdam, izrāva no atslābušajiem pirkstiem atlūgumu, saplēsa to un iemeta papīrgrozā.

-   Tikai, ja neievērosi instrukcijas, tik un tā sanāks «Ņeverovs nr. 2»! Vai «trīs» nav svarīgi!

-   Ko tu man tagad Ņeverovu bāz degunā? Mežainis izskatījās sašutis. Tā bija laba zīme ja būtu apvainojies nevērīgi saplēstā dokumenta dēļ, tas būtu sliktāk.

Jevsejevs tikko manāmi pasmaidīja.

-   Starp citu, par Ņeverovu, viņš ierunājās, itin kā nekas nebūtu noticis. Pārejam pie galvenā jautājuma.

-  Vai šī bija tikai iesildīšanās? vēl aizvien neapmierināti norūca Mežainis.

Nodaļas priekšnieks atmeta ar roku.

-   Uzpeldējusi interesanta informācija viens no Sēcošā grupas, uzvārdā Gurskis, savulaik, izrādās, darbojies kopā ar Ņeverovu. Atceries Gurski? Iesauka Gera, baltiem matiem, tu vēl teici, ka laikam krāso. Uzpeldējusi tumša bruņotas laupīšanas epizode 1999. gadā kolekcionāra Adela dzīvoklis, viņa specialitāte modernisma perioda māksla, vispār XX gadsimta pirmā puse… Esi par tādu dzirdējis?

Mežainis drūmi pamāja.

-   Laupīšana ļoti interesanta. Uzbrukums, izsistas durvis, maskas, pistoles un tikpat kā nekas nav paņemts.

Piekāvuši ne pārāk stipri, visu apgriezuši kājām gaisā un aizgājuši… Ādels ziņojis par divsimt dolāriem, kuri it kā bijuši paslēpti veļas skapī, un vēl par kādu tur kasti ar arhīviem tie arī visi zaudējumi! Bet viņa dzīvoklis ir gatavais muzejs! Tomēr nekas vērtīgs nav paņemts! Tā sakot atvēziens par rubli, bet sitiens par kapeiku!

-   Sūdīgs sitiens! taisnību mīlošais Mežainis izlaboja.

Taču Jevsejevs nepievērsa precizējumam uzmanību un

mierīgi turpināja:

-   Lieta palika neatklāta, visi to aizmirsa, kad pēkšņi…

Parakņājies kabatā, gandrīz ideālais nodaļas priekšnieks izvilka atslēgu, atslēdza galda atvilktni, izņēma melnu plastikas aploksni un nolika uz galda, piesegdams ar plaukstu.

Mežainis savā krēslā nepacietīgi sarosījās. Viņam nepatika, ka stiepj gumiju.

-   Pie Gurska kratīšanā uzgāja to pašu Ādela arhīvu kasti. Tajā 30. gadu mēbeļu katalogi, izgriezumi no žurnāliem, visādi nieki… Un tostarp piezīmju grāmatiņa, kas piederējusi NKVI) leitnantam Sapošņikovam, 3. vada kaujiniekam valdības apsardzes īpašajā apakšvienībā, pazīstamā kā «ĪA-79»…

-    «Septiņdesmit devītā īpašā»? Mežainis viņu pārtrauca. Tā pati?

-   Tev tā ir «tā pati». Bet es neesmu ne vēsturnieks, ne digers, ne apslēptās mantas meklētājs. Tu man pastāstīji baumas par pazudušo zeltu un Krātuvi, kur tas glabājas. Un es savā vidē sāku kustināt taustekļus un pavisam nesen uzzināju, ka 41. gadā patiešām tikusi veikta slepena operācija «Septiņi-deviņi», kurā evakuētas zelta rezerves, un liela zelta partija tiešām pazudusi. Ne divas tonnas, kā tu toreiz teici, bet vairāk vai nu sešas, vai sešdesmit tonnas…

-   Un vēl, ka tā ir tikai leģenda un māņi. Mežainis piebilda. Daudzi digeri toreiz uzķērās, ai, cik daudzi…

-   Skaidrs labāk, lai visi domā, ka tā ir tikai leģenda, nevis paviršība. Agrāk par tādu paviršību bez žēlastības lika pie sienas!

Jevsejevs atvēra aploksni, izņēma no tās papīra lapu un pabīdīja to uz Mežaina pusi.

-   Viss, kas man ir. Ņem, skaties, nebaidies. Tas nav oriģināls, parasta skenēta kopija.

-   Tikai viena lapa? Mežainis atlocīja papīru un kāri iebāza tajā degunu. Sapīka, atvirzīja tālāk, paskatījās otrā pusē.

-   Es domāju, ka būs vesels bloknots, kā jūs sacījāt…

-  Viena, Jevsejevs atteica. Pārējās lapas bija tukšas.

Vēlreiz vērīgi aplūkojis atradumu, Mežainis piemetināja:

-   Un arī te, jāteic, diez kas nav… Tāda kā shēma kā ne… Svītriņas, aplīši. Bultas. Gatavās rūnas… Tas Sapošņikovs papīru taupījis, vai?

Mežainis uzmanīgi nolika lapu uz galda, bet tūlīt atkal paņēma, piecēlās, piegāja pie loga, apskatīja gaismā.

-   Kā var zināt, ka tā piederējusi tieši leitnantam Sapošņikovam? viņš pajautāja. Un ka tieši šis Sapošņikovs piedalījies operācijā «Septiņi-deviņi»?

-   Bloknotā ir iespiests vārds un uzvārds. Tādus izdalīja visiem apakšvienības virsniekiem pret parakstu. Personīgais numurs iespiests tipogrāfiski uz vāka un katrā lappusē. Izmantots ģerboņpapīrs. Speciāli slepeniem pierakstiem.

-   Tā ja, Mežainis novilka. Tātad nav vis leģenda vai baumas?

-   Nav leģenda, Jevsejevs piekrita. Bet visi apliecinājumi ir baumu līmenī.

-   Un Ņeverovs dzina šim bloknotam pēdas…

-   Tikai neprata izmantot. Gurskis saka no šīs shēmas neviens neko neesot sapratis.

Jevsejevs pagriezās pret Mežaini, kurš vēl joprojām stāvēja pie loga.

-   Vai gribi pameklēt zelta krājumus?

-   Kāpēc? Mežainis pašķielēja uz viņa pusi. Cik digeru nolikuši savu galvu to dēļ un viss velti. Kam man tagad tīši jāmeklē piedzīvojumi?

-   Tu spried apolitiski, biedri major! nodaļas priekšnieks atsaucās «Kaukāza gūsteknes» varoņa balsī. Laikā, kad mūsu valstij sarežģītajos krīzes apstākļos akūti nepieciešams zelta rezervju papildinājums…

Jevsejevs atmeta ar roku un pārgāja uz savu parasto toni.

-   īsi sakot skaties, ko esmu uzracis. Četros 1941. gada kara mēnešos PSRS zelta krājumi samazinājās par desmit tonnām, lai gan nekādi lieli finanšu darījumi kā lendlīze vai ieroču iepirkums tolaik netika veikti. Toties novembra beigās ievērojama nicināmā metāla partija tika nodota īpašajai apakšvienībai «ĪA-79» operācijas «Septiņi-deviņi» veikšanai! Tā kā tolaik zeltu tonnām nespēra, starp citu, arī kilogramiem un gramiem ne, tas netika šķērsojis ne vien valsts robežas, bet pat Maskavas apvedceļu! Un iegula kaut kur pazemes komunikācijās, nekur citur… Domāju, ka tika nozaudētas noglabāšanas vietas koordinātas vai aizgāja bojā informācijas nesēji, bija taču kara laiks! Bet zelts joprojām guļ turpat, kur tika noglabāts!

-   Un kāds tam sakars ar mani? bez degsmes apvaicājās Mežainis.

-   Tāds, ka galvaspilsētas pazeme nu jau arī gluži oficiāli ir tava eparhija! Ja atradīsim zeltu, valsts mums pateiksies. Tev, tavai vienībai, man, augstākajai priekšniecībai. Arvienvārdsakot labums būs visiem! Ko teiksi?

-  Desmit tonnu zelta cik tas būtu dolāros? Mežainis lietišķi painteresējās.

-   Es kotēšanā neorientējos. Jevsejevs paraustīja plecus. Tas būtu tā ap… Droši vien kādi trīssimt miljoni.

-  Tā ja, Mežainis pasmīkņāja. Atdot trīssimt miljonus un saņemt kvēlu pateicību un ārpuskārtas pakāpi…

-   īsi un skaidri, Jevsejevs viņu pārtrauca. Apņemies vai ne?

-   Zināms, ka apņemos, Mežainis sacīja pieceldamies. Tikai ko lai iesāk ar stulbo sūdzību?

-   Kaut ko uzrakstīsim, nav jau pirmā reize, apmierināti noteica par ideālu nekļuvušais priekšnieks.

Uz galda iezvanījās speciālo sakaru aparāts, Jevsejevs pacēla klausuli un pamāja Mežainim, sak, vari būt brīvs. Tas momentā pazuda. Tieši tā viņš mēdza nozust Maskavas pazemes tumsā.

-   Majors Jevsejevs klausās, precīzi atsaucās visparastākais nodaļas vadītājs.

-   Esiet sveiks, biedri major! Ziņo poligona 17/3 īpašās nodaļas priekšnieks apakšpulkvedis Merežkovs, augstākās aizsardzības pakāpes sakaru klausulē noskanēja atbilde. Starts pulksten 16.00 pēc Maskavas laika. Plānotie pretizlūkošanas pasākumi veikti pilnā apjomā, neparedzētas situācijas neveidojās. Kādi būs tālākie rīkojumi?

-   Informējiet mani, Jevsejevs sacīja un jau gribēja beigt sarunu, taču nenoturējās nepajautājis:

-   Kāds noskaņojums poligonā? Vai putniņš lidos?

-    Cerēsim, biedri major. Mandrāža, zināms, ir pamatīga. Kas tikai te nav sabraukuši! Vērienīgākie izmēģinājumi kopš PSRS laikiem, nav nekāds joks…

-  Ziņojiet par rezultātu! Jevsejevs pavēlēja. Un vēlu veiksmi…

Daba šeit ir skarba pat saule nav vis zeltīta, bet sudrabota. Vējš pūš cauri sargu matrožu bušlatam, pelēkie aukstie Barenca jūras viļņi dziļi lejā sitas pret klinšu grēdu, bez skaņas klaigā kaijas augstie viesi skatu kabīnē redz vienīgi, kā tās virina savus dzeltenos knābjus.

Komandpunkta ziemeļpusē, kas iziet uz jūru, ir viena vienīga bieza, ložu necaurlaidīga stikla siena no grīdas līdz griestiem gluži kā filmā par Džeimsu Bondu. Komandpunkts vispār tika ierīkots, lai izrādītos, savulaik viens no bijušajiem augstākajiem virspavēlniekiem grasījās atbraukt šurp uz izmēģinājumiem. Bet neatbrauca. Toties klinti izcirstā ala ar panorāmas skatu palika.

Skatu kabīne atrodas trīsdesmit metru augstumā un veido nelielu izcilni granīta masīvā, tāpēc, no iekšpuses skatoties, šķiet, ka karājies tieši virs vētras sabangotās jūras. Vesels pūlis civilo un militāristu spiežas pie bruņu stikla melnas, tumšzilas, tumšbrūnas žaketes; olīvkrāsas mundieri ar aizsargkrāsas (lauka variants) zvaigznēm, viens vienīgais krāsainais plankums sarkana kleita, itin kā spilgts tauriņš būtu iejucis starp laternas stiklam aplipušajām vabolēm un sienāžiem.

-    Augstuma dēļ skats paveras labs… Lūk, apgādes kuģi…

-   Varens skats, iedomājies, ka uzzīmētu tādu bildi un pakārtu valdības nama gaitenī…

-   Es gan kārtu savā vasarnīcā. Ja ir labs mākslinieks…

-   Šausmas, cik skaisti, esmu stāvā sajūsmā!

Taču Semago šeit nepatīk. Reibst galva, metas nelabi, un vispār… Poligonā valda «sausais likums» ne piles , taču reizi nedēļā visurgājējs brauc uz trīsdesmit kilometru attālo ciematu tur ir pasts, pirts, veļas mazgātava, veikals… Un vēl «Tējnīca», kur tējas savu mūžu nav bijis. Te to vispār nedzer vairāk spirtu, kas uzliets lācenēm. Bet braukt uz ciematu patīk gan virsniekiem, gan algotņiem. Tas ir tikpat kā izpērties īstā pirtī…

Vakar vietējais konstruktoru sektors viņa un «Ciklona» galvenā konstruktora Guļajeva dēļ sarīkoja bāzē lielo «pirts dienu». Un nevar īsti saprast, kāpēc šodien ir tik nelāgi ap dūšu vai nu šņabis bijis neīsts, vai atkal atdzīvojas senās bailes… Lai gan viņš allaž tika mocījies ar klaustrofobiju bailēm no noslēgtas telpas, bet te gluži otrādi liels plašums un augstums. Bet tā jau ir akrofobija… Galvā gan viss ir turpat līdzās ja tās sasodītās fobijas ieperinājušās, tad tās savijas savā starpā kā dažādu krāsu vadi raķešu datora grīstēs…

Starp citu! Divus kilometrus no krasta astoņdesmit metru dziļumā šajā pašā brīdī, cīnīdamies ar zemūdens straumēm, manevrē stratēģiskas nozīmes atomzemūdenes raķešu kreiseris TK-209 «Jaroslavs Gudrais». Vienā no tā palaišanas šahtām, speciāli pielāgotā šāsdienas izmēģinājumiem, karājas ballistiskās cietā kurināmā raķetes «Zibens» eksperimentāls eksemplārs jūras bāzējuma, starta masa 40 tonnu, ar piecām mācību kaujas galviņām. Visdrīzākajā laikā tai nāksies pārvarēt seštūkstoš kilometru attālumu līdz Kuras poligonam Kamčatkā. Ja viss noritēs gludi, tad arī jūras variantu iekļaus bruņojumā un sāks uzreiz trīs šādu zemūdens kreiseru ražošanu, īsi sakot, šodienas uzdevums ir ārkārtīgi svarīgs. Taču uz āru tas nekādi neizpaužas.

Gan kreiseris, gan raķete ir apslēpta desmitiem acu pāru un nav vizuāli uztverami. Par to esamību un atrašanās vietu liecina vien lēkājošie cipari un zaļie punkti ierīcēs vadības nodalījumā, kas paslēpts klints iekšienē aiz blīvi noslēgtām tērauda durvīm. Tieši tur atrodas galvenais štābs, darbojas visi sakari, tur patlaban strādā raķešu palaišanas vadība, tieši tur notiek pats svarīgākais.

No skatu kabīnes var vienīgi patīksmināties par aizraujošo ainavu un saskatīt jūrā divus garenus melnus siluetus ziemeļrietumu virzienā tie ir pretzemūdeņu kuģi «Vētrasputns» un «Tatarstāna», tie uztur sakarus starp štābu un stratēģiskas nozīmes raķešu zemūdens kreiseri, veic ārējo video filmēšanu, fiksē ehogrammu un bez tam ir gatavi pildīt militārās aizsardzības un glābšanas funkcijas kas var zināt, kā izvēršas notikumi…

Attēls no kamerām kuģī tiek noraidīts šurp un ir redzams milzīgā monitorā, kas aizņem gandrīz visu kabīnes austrumpuses sienu, tehniķi to sauc par kāzu monitoru, tas ir domāts viesiem un lūgtajiem, radot līdzdalības sajūtu noslēpumainajās darbībās. Galvenais kontroles monitors atrodas blakustelpā, visas sarunas ar palaišanas grupu kreiserī dublējas skaļrunī, tikai skatu kabīnē tiek atskaņots vienīgi tas, ko palaišanas maiņas vecākais uzskata par vajadzīgu.

Jau ir izskanējusi piecu minūšu gatavība, visi gaida, kad sāksies laika atpakaļskaitīšana. Publika garlaikojas, daži sāk nervozēt.

-   Neraizējieties, Irina Vaļerjevna, pēc dažām minūtēm jūs visu redzēsit! Labāk ir lūkoties monitorā logā par sīku, nevarēs saskatīt, priekšā dzirdama poligona preses dienesta vadītāja spridzīgā balss.

Viņš danco apkārt kuplai blondīnei dominējošās tumšzaļās krāsu gammas fonā vieglprātīgajā sarkanajā kleitānovērotājai no Domes Aizsardzības komitejas. Blondīne žāvājas, aizklādama mutei priekšā plaukstiņu, viņi visi te nīkst kopš vakardienas, jāceļas bija agri, jo izmēģinājumu dienā poligons mostas sešos rītā un nekādu izņēmumu nevar būt.

-  Jaušu, ka viņi kaut ko slēpj, Sergej Mihailovič, klusi noducina Guļajevs.

Semago palūkojās pulkstenī.

-   Vēl piecas minūtes nav pagājušas.

-  Viņgad izmēģinājumos viņiem šahtā sagāja dēlī automātiskā aizsardzība, neizlaida raķeti, Guļajevs neliekas mierā. Un nevienam nekas netika teikts, vienkārši izslēdza skaļruni…

Viņam ir pelēcīga krunkaina seja. Semago saprot, ka arī pats neizskatās labāk.

-  Viss būs kārtībā, viņš saka. Turklāt mūsu «Zibeni» valsts komisija jau pieņēmusi, bet jūras variants ir vairāk Carjkova rūpe…

Kabīnē ir kādi divdesmit cilvēki. Pie loga, pagriezis publikai muguru, stāv valdības Aizsardzības komitejas sekretārs. Līdzās, nedaudz aiz viņa pirmais vicepremjers, militāri rūpnieciskā kompleksa kurators; aizsardzības ministra pirmais vietnieks, Ģenerālštāba priekšnieks; FDD īpašo nodaļu pārvaldes priekšnieks…

Vietējais «īpašais» Merežkovs plecīgs, apaļīgs, izgludinātā apakšpulkveža mundierī neatkāpjas no sava šefa ne soli stāv aiz muguras, gatavs izpildīt jebkuru pavēli. Un ne jau velti iekritīs Maskavas priekšniekiem acīs, izdabās uz to vislabāko varbūt dabūs paaugstinājumu un izkļūs no šī cauruma plašākos ūdeņos, bet varbūt pat pašā galvaspilsētā… Solīti aiz apakšpulkveža gandrīz miera stājā sastindzis kalsns virsnieks, operatīvais pilnvarotais ar pelēkbālu seju, kā viņu… Razuvalovs laikam… Interesanti, vai, kļuvis par priekšnieku, viņš apvelsies miesās? Nezin kāpēc vienmēr tieši tā notiek… Bet pagaidām iztop apakšpulkvedim, kalpo ar miesu un dvēseli un lolo cerību ja tas tiks paaugstināts, varbūt rekomendēs savā vietā… Kāpēc šiem visiem tik samocīti ģīmji?

«Varbūt arī braukuši «pērties»?» Semago pie sevis nosmīkņāja. «Droši vien. Katram atbraucējam viesmīlības dēļ «piestiprina» vietējos…»

Neliela auguma dūšīgs vīrs ar resniem ikriem, kas šaurās bikses izspīlē tā, ka tās ik pa brīdim nākas saraustīt, tas arī ir Carjkovs, Jūras kara flotes zinātniskās pētniecības institūta «Točmaš» direktors, projekta «Jūras zibens» ģenerālais uzņēmējs. Točmašieši līdz šim paši nebija piemērojuši parasto ballistisko raķeti jūras bāzei, šis ir viņu pirmais mēģinājums, pirmais kucēns, un kļūdu pieļauts vai cik. Kad talkā pieaicināja zinātniskās ražošanas apvienību «Ciklons», kur strādā Semago un Guļajevs, «bobiki» [1] slēpās bezmaz vai katrā mezglā, ieskaitot dzinējus. To novēršana ilga septiņus mēnešus, divi mēneši aizgāja stendu izmēģinājumiem, pie tam Aizsardzības ministrija visu šo laiku viņus steidzināja, bez žēlastības spiezdama iekļauties kādos tur savos grafikos. Semago uzskatīja ja šodien viss noritēs veiksmīgi, runas par to, ka šķidrā kurināmā dzinēji izspiedīs tos, kuri darbināmi ar cieto kurināmo, beigsies un «Ciklonam» ar savām izstrādnēm būs monopols šajā jomā mazākais, NVS valstīs…

-   «PAmīr», kā dzirdat? Skaļruņi beidzot atdzīvojās. Darbības kontrole.

Jau ar pirmajiem vārdiem, kas atskanēja no vadības štāba, kabīnē iestājās klusums. Blondīne no Domes komisijas salūkoja somiņā brilles zeltītā ietvarā, uzlika tās un ar saprotošu izskatu sastinga monitora priekšā. Arī Semago piegāja tuvāk.

-   «Kaukāz», dzirdu jūs labi. Ziņoju parametrus, kreiseris atsaucās. Palaišanas leņķa tangenss 18, pacēluma leņķis -11, kotangenss 7, trajektorijas tunelis…

Blondīne nozīmīgi māja ar galvu, it kā lieliski orientētos visos tangensos un kotangensos.

Semago priecājās, ka patlaban nesēž vadības štābā, ka viņam nav «jāspiež poga». Un vēl jo vairāk tur, zem ūdens… Lai gan viņam, vienam no «Ciklona» vadītājiem, būtu jāatrodas tuvāk starta komandai kā sava veida drošības un veiksmīgas palaišanas garantam. «Kurskā» tā arī notika, tikai «drošības garanti» aizgāja bojā kopā ar apkalpi. Un kuram no tā kļūst vieglāk? Nē, lai Carjkovs tup šahtā… Vai Guļajevs viņš taču ir galvenais konstruktors! Tagad gan priekšnieki paši riskantās situācijās neiesaistās sūta padotos… Tāda mode… Un Semago, sekojot šai modei, aizsūtīja savā vietā jaunu konstruktoru no pieslīpēšanas darbu grupas. Tas nopriecājās nopietns komandējums, atzinības raksti, prēmijas, gods un slava! Arī Semago bija apmierināts.

-   Sākt laika atskaiti! skan nākamā komanda.

-   Klausos, sākt laika atskaiti! Desmit… Deviņi… Astoņi… Septiņi… Seši… Pieci… Četri… Trīs…

Līdzās klusi noklunkšķ Guļajevs nav izturējis, ielējis sev minerālīti. Neviens tam nepievērsa uzmanību, vienīgi īpašais Razuvalovs skatās, nogurušās acis nenovērsis, vai šī skaņa nerada draudus uzticētajam objektam.

-   Divi… Viens… Nulle!

Aiziet! Guļajevs nervozi berzē rokas.

Skatu kabīnē iestājas saspringts klusums.

Visumā vētra nav liela mazāka par trim ballēm jūra atgādina neķemmētu zēngalviņu visa vienos virpuļos un spurās. Monitorā redzams, kā dažus kilometrus uz rietumiem no «Vētrasputna» pēkšņi iezīmējas absolūti precīzs mierīga ūdens aplis it kā tur būtu iemests stikls. Neviena vilnīša, nekā. Semago ir dzirdējis par «kupola efektu» ballistiskās raķetes zemūdens startā, taču savām acīm, kaut arī monitorā, to vēro pirmo reizi. Tāpat kā tā blondīne no Valsts domes, viņa trinas tepat līdzās, smacē šķērmām smaržām…

Aplis uzmilst kā lēca, nostiepjas, ceļas augšā un tiešām kļūst līdzīgs zemam kupolam. Redzams, kā no tā centra, no izveidojušās «acs» lejup līst ūdens straumes. Tad parādās strupais raķetes deguns, strauji traucas augšup, izraudams sev līdzi zilbaltsarkano tērauda ķermeni. Taču kādu sekundes desmitdaļu raķete, vēl nepaguvusi atbrīvoties no ūdens pārklāja, sastingst virs jūras līmeņa. Sirds salecas vai tiešām nav varēts palaist pirmā posma dzinējus, ūdens režīmā nav darbojusies aizdedze… tūdaļ viss juks un bruks! Un tad acis apžilbina gaismas uzliesmojums. Balta ugunīga bumba uz mirkli pārvērš apmākušos puskrēslu tropiskā rītausmā, mezdama asas, fantastiskas ēnas uz kabīnes grīdas, un tūdaļ pazūd biezu, mutuļojošu dūmu vērpetēs. Pēc mirkļa kabīne nodreb. Varena, pieaugoša rēkoņa. Raķete tikko manāmi nošūpo astes daļu, uzņemot kursu, griešanās ap savu asi beidzas, tā traucas augšup, atstājot aiz sevis biezu, tumšu sliedi.

Semago juta, ka dreb rokas un kājās ceļgalu bļodiņu vietā izveidojies tāds kā ziepju receklis. Jāapsēžas, citādi tā vien skaties, ka neuznāk ģībonis. Viņš palūkojās apkārt. Skatiens neviļus aizķērās pie loga, aiz kura bija redzams melni rūsgans dūmu konuss, kas cēlās no jūras virsmas un nozuda zemajos mākoņos. Semago piespieda sevi novērsties. Kaut kā aizkļuva līdz krēslam pie sienas.

-   Uztraucaties?

Semago pagrieza galvu. Līdzās stāvēja kapteinis Razuvalovs. Smaida, acis nemaz vairs neizskatās nogurušas skatiens ass, vērīgs.

Semago ar pūlēm pavēra lūpas:

-   Protams.

-   Pacēlās taču! Nomierinieties, atslābstiet…

«Kāpēc neliec mieru, ķēms… Nekā cita nav ko darīt?»

Semago domā, bet skaļi skaidro:

-  Tā ir tikai puse darba, pat mazāk. Tagad vēl jāgaida. Deviņas minūtes aktīvās fāzes…

Semago runāja gandrīz nedomājot, tikai runāšanas pēc. Jušana bija ļoti slikta māc nelabums, reibst galva. Tikai negribējās ierādīt tam okšķerim, ka viņam kas kaiš.

-   Atdalīsies posmi pirmais un otrais… Ziņojumi no uzraudzības stacijām lidojuma «tunelī». Gaidi, gaidi… Pēc tam augstuma samazināšanās. Galviņu sadalīšanās, trāpījums noteiktajā mērķī. Atkal gaidi…

-   Saprotu, Razuvalovs sacīja. Tāpat kā hokeja mačā ar kanādiešiem spriedze līdz pašai pēdējai sekundei. Vairs taču nav ilgi?

-   Pēc aprēķiniem, četrpadsmit minūtes.

-   Oho! Tad jau iznāk, ka…

-   Atvainojiet, Semago pārtrauca un piecēlās.

Sirds dauzījās kā pieliekamajā kambarī ieslēgts para-

noiķis. Viņš pameklēja ar acīm, atrada. Nedrošā, grīļīgā gaitā aizkļuva līdz tualetei, kas bija paslēpta nišā aiz vadības nodalījuma. Tur iededza uguni, noliecās pār izlietni, ielūkojās spogulī. No tā viņam pretī raudzījās ne pirmā svaiguma līķis.

Semago pabāza zem mēles divas nitroglicerīna tabletītes.

Pašreizējā brīdī viņam bija pie vienas vietas, vai kaujas galviņas trāpīs mērķī vai ne, vai izkliedēsies saskaņā ar programmu vai nokritīs vienā čupiņā kā aitu spiras…

Tikai aizvākties tālāk no šejienes. Pagaidām nekas cits viņu neinteresē. Tikai pēc iespējas tālāk.

No skatu kabīnes skanēja balss skaļajā sakaru līnijā. Ziņo pirmā uzraudzības stacija Arhangeļskas līcī raķete atstājusi «tuneli» paredzētajā augstumā.

-   Piedzeršos, Semago sacīja savam attēlam. Sagaidīšu apstiprinājumu, un pie velna pieklājību!

Pēc piecpadsmit minūtēm pienāca ziņojums no Kuras poligona visi mērķi veiksmīgi sasniegti. Tādas kā drudžainas, nervozas gaviles kabīnē. No skaļo sakaru līnijas skaļruņiem, kuri tikko bija pārraidījuši sarunu ar Kamčatku, sāka dārdēt «Raķešnieku maršs».

Viesmīles no virsnieku ēdnīcas iestūma ratiņus ar dzērieniem un uzkodām. Šampanieti, degvīnu, konjaku, sarkanos ikrus puslitra burciņās, aukstu briežgaļu, zivis, sviestmaizes…

Atvērās vadības nodalījuma tērauda durvis un izlaida raķetes palaišanas maiņu trīs pulkvežus un civilpersonu ar laureāta nozīmīti pie atloka. Visi ņēmās aplaudēt. Izmēģinājumu vadītājs civilā ģērbtais cilvēks konstruktoru biroja «Točmaš» galvenais konstruktors, kalsns, nomocījies, mirdzošām acīm virs tumšajiem puslokiem, klusi sacīja:

-   Biedri, kontrolpalaišana noritēja veiksmīgi. Visa aparatūra darbojās godam, parametri iekļāvās iepriekš noteiktajos normatīvos. Viss.

Poligona priekšnieks kaut ko iečukstēja viņam ausī.

-Ak jā… Apsveicu visus. It īpaši tos, kuri projektēja un modificēja izstrādājumu.

Izklausījās pasausi. Te starojošs pieskrēja Carjkovs, aizbildnieciski apskāva galvenā plecus un izsaucās:

-   Slava Krievijai!

Viņa balsi tūdaļ pat apslāpēja vispārējs koris:

-   Slava!! Slava Krievijai!

Paukšķēja šampanieša korķi, glāzītēs lija degvīns, svētku pacilātības atmosfēra vienoja visus armijniekus un civilos, priekšniekus un padotos, ģenerāļus un kapteiņus. Lai gan kapteinis te bija tikai viens.

Slava Krievijai! īpaši uzsvērti klaigāja kapteinis Razuvalovs, daudznozīmīgi saskatīdamies ar apakšpulkvedi Merežkovu, kurš arī kliedza skaļi un no sirds. Tas bija arī viņu darbs un viņu uzvara, lai ko arī domātu pārējie, it īpaši tie ar augstajām pierēm zinātnieki. Vienkārši ne viss un ne visiem ir jāzina.

Seši parasti «Točmaš» nodaļas darbinieki un viens priekšnieks, kuri tika projektējuši pirmā posma dzinēju grupu, bija klusi atlaisti, bet dzinējus nācās steidzami pārskatīt… Parasta nolaidība? Kādam tā tiešām varētu likties, tikai ne pretizlūkošanas dienestam. Kad mācītājs saož sēra smaku, viņš jauš, ka tuvumā ir nelabais, nevis sērkociņu fabrika!

Ir atklāti vairāki projekta vadītāju psiholoģiskas iespaidošanas gadījumi Carjkovam, rau, nosvilināja mašīnu, bet galvenajam inženierim gadījās skandāls ar satriecošu bruneti, kurai bija paradums nēsāt krūšturī radio mikrofonu… Sadzīves nieki? Greizsirdīgs mīļākais nolīdzis privātdetektīvu? Nē, pretizlūkošana netic nejaušībām.

Fiksēti un novērsti desmitiem vērtīgu detaļu un materiālu iznešanas un bojāšanas gadījumu kas cits tas ir, ja ne diversija un sabotāža? Un vairākkārtējie mēģinājumi rast īpašu pieeju «Točmaš», «Ciklona», kā arī virknes citu ar tiem saistītu uzņēmumu darbiniekiem. Kādā nolūkā? Skaidrs, kādā nejau lai iedzertu, makšķerētu vai stātos dzimumattiecībās! Tā ir maskēšanās, kamuflāža vienīgais nolūks ir iegūt slepenu informāciju!

Tāpēc tas, ka projekts tika pabeigts laikā un «Zibens» izmēģinājums noritēja veiksmīgi, bija arī «īpašo» nopelns. Liels. Neredzams. Jo neviens taču nespēj novērtēt apjomus tam, kas varēja būt noticis, bet nenotika. Tāda, lūk, specifika, tā ja…

Merežkovs uz brīdi nošķīrās, lai izmantotu slepeno līniju un ziņotu par panākumiem Jevsejevam Maskavā, tad pārvietojās tuvāk ģenerāļiem. Bet Razuvalovs, kurš bija kļuvis nevienam nevajadzīgs, staigāja starp svarīgajiem cilvēkiem, vēroja un daudznozīmīgi smaidīja. No vienas puses kas viņš tiem bija? «īpašais», čekists, noviksēts zābaks. Daļa no uzraugošās, režīma sistēmas, kas apspiež radošu garu, brīvu domu un tikumību. No otras kapteinis Razuvalovs zina visu un par visiem. Gandrīz par visiem. Vicepremjera vai Ģenerālštāba mēroga figūras viņam, saprotams, nav pieejamas, taču sīkākām viņš redz cauri!

Sāka darboties iepriekš izslēgtais faksa aparāts. Nāca apsveikumi Ministru padome, Militārās rūpniecības ministrija, beigās personisks apsveikums no prezidenta, galā ar roku bija pierakstīts: «Slava spēcīgajai un stabilajai Krievijai!!!» Tieši tā, ar trim izsaukuma zīmēm.

Starp citu, kā tūdaļ pie sevis fiksēja vērīgais Razuvalovs, abreviatūras formā tas izskatītos kā «PSRS*». Slava spēcīgajai un stabilajai Krievijai. Hm… Visdrīzāk, tā ir nejauša sagadīšanās… Bet varbūt jālasa starp rindām?

Aizsardzības komitejas sekretārs, lasot priekšā prezidenta faksu, īpaši uzsvēra pēdējo frāzi. Un tā izskanēja kā tosts.

Par Krieviju!

Visi pacēla glāzes, iešķindējās stikls. Razuvalovs sev ielēja glāzītē minerālūdeni. Šņabi viņš iedzers mājās, cilvēkos «īpašajam» jābūt skaidrā. Turklāt viņa pakalpojumus var arī ievajadzēties, augstie viesi vēl nav aizbraukuši pirmais ir atvest, otrais nodrošināt, trešais pārbaudīt… Viņš ir noguris kā suns. Visa sagatavošanās ir viņa ziņā, Merežkovs tikai nosmeļ krējumu salej ģenerāļiem pirtī, pielabo galdu, izrāda viesmīlību pie visa gatava, sīkumos neiedziļinās. Ja ko vajag atnest, papildināt, atsvaidzināt, krāsnī malku piemest tādiem gadījumiem Razuvalovs dežurē aiz durvīm, viņš par visu ir informēts.

Bet Jevsejevam un pārējiem tur, Lubjankā, ne sapņos nav rādījies, ko tas nozīmē nodrošināt izmēģinājumus…

Jā, kungi, tas tiešām ir grandiozi! Lūk, krievu tautas, mūsu konstruktoru un inženieru ģenialitātes simbols. Es ziņošu komitejā par šiem panākumiem. Par apbrīnojamo lēcu…

Aita!

Irina Vaļerjevna Vatihina, Domes Aizsardzības komitejas priekšsēdētāja vietniece. Trīsdesmit deviņi gadi, otrreiz precējusies, bērnu nav. Dabīga blondīne, pagaidām vēl nav apvēlusies, saglabājusi lielisku figūru, strādājusi par grāmatvedi Solņečnogorskas apgabala administrācijā. Gubernators Skvorcovs saskatīja jaunajā darbiniecē zināmas dotības, noteica perspektīvas un virzīja, kā pieklājas… Tas nozīmē tuvāk pie varas: sākumā viņa vadīja valdību atbalstošas partijas apgabala nodaļu, pāris gadu apbružājās redzamības lokā, tad iekļuva Domes deputātu sarakstā, pārcēlās uz galvaspilsētu, tur virzījās tālāk, sākumā ar Skvorcova sakaru palīdzību, vēlāk pati… Divi dzīvokļi Maskavā, divi Solņečnogorskā, divas mājiņas gleznainās vietās, divi zemes gabali ar 22 hektāru kopējo platību… Vispār izskatās, ka viņai patīk cipars divi. Kā tad, divas reizes paguvusi arī ieliet sev konjaku, viscaur piesārtusi…

Razuvalovs pasmīnēja. Viņš zina visu par visiem. Tāds ir viņa darbs. Neko sevišķi labu ne par vienu no klātesošajiem gan nevar pateikt. Ne par vienu. Cilvēki paliek cilvēki, viņi ir vāji, meklē, kur labāk; tuvāk kontaktējoties, ož tā, kā jau dabas māte nolikusi, tas nozīmē nelāgi. Bet Razuvalovam nākas ostīt. Tāds darbs. Viņam katrs jāizgriež uz otru pusi, lai šeit, šajā kabīnē, lai visā izplatījumā projekta tuvumā paliktu īpašas tīrības pakāpes cilvēka destilāts. Tikai pats destilāts nelolo ne mazākās pateicības jūtas un šeit nekādus tostus par godu īpašās nodaļas drošsirdīgajiem bruņiniekiem neuzsauks.

Razuvalovs paņēma savu glāzīti un piegāja pie loga. Aiz tā vairs nebija nekā interesanta. «Lēca», viļņu kliedēta, bija izzudusi, nodrošinājuma kuģi uzņēmuši kursu uz bāzi, arī raķešu kreiseris bija devies savā maršrutā. Turpretī šeit, skatu kabīnē, sarunas sit augstu vilni klātesošie ir sadalījušies grupās, ikviens uzsauc tostu šauram lokam, bet kāds vispār tikai sev.

-   …Pie velna, saka, to jūsu pensiju, ko es ar to iesākšu?! Man, saka, te kabinetā ir vieglāk nekā jums…

«Točmaš» ģenerāldirektors «tehnisko» grupiņas centrā, kā izskatās, stāsta par kādu no iepriekšējiem neveiksmīgiem «Zibens» starta mēģinājumiem. Raķešnieku vidū par Carjkovu klīst nelāgas runas. Jaunā gadsimta sākuma gados pilnībā atjaunoja konstruktoru biroju, iekārtoja tur savus cilvēkus, un kopš tā laika «Točmaš» nav patstāvīgi novedis līdz ražošanai nevienu projektu, mūždien lūdz palīdzību… Agrāk viņu, maitu, par sabotāžu būtu pielikuši pie sienas, bet tagad nekā, viss normāli…

Nākamā grupa Aizsardzības komitejas sekretārs, vicepremjers, aizsardzības ministra vietnieks, bet apkārt kā zutis izlokās poligona preses dienesta priekšnieks. īstais tipiņš. 90. gados viņš dzerstījās pavisam citās kompānijās intendanti, saimniecības pārziņi, visu veidu komersanti… Akciju sabiedrība «Vairogs un zobens», kur viņš bija sabiedrisko attiecību direktors, vagoniem pārdeva formas tērpus un pārtiku no armijas noliktavām. Tur bija iesaistīta vai puse AM Galvenās pārtikas pārvaldes, tā ka, kad 95. gadā viņus pieķēra, kādam piesprieda divus gadus nosacīti, pārējie tika cauri ar rājienu un pazeminājumu amatā uz laiku. Neglīts gadījums. Tomēr, kā agrāk mēdza sacīt politiski uzticams, kompromitējoši sakari nav novēroti. Lai gan kas tagad par kompromitējošiem sakariem? Nav spiegs un ar to pietiek! M-jā…

-    Tagad var teikt aizlidoja! Bet jūs, kaptein, skrējāt notikumiem pa priekšu! pie auss atskanēja griezīga balss. Piesaucāt…

Razuvalovs pagriezās. Semago, «Ciklona» direktora vietnieks, kā rādās, bija paguvis krietni uzņemt uz krūts.

-   Ko tad es piesaucu? Razuvalovs painteresējās.

-   To pašu! Kad pirms lēciena saka «hop!» Nu!

Semago saspringa, sarauca pieri, palūkojās apkārt un

negaidot mainīja tematu:

-   Savādi gan… Visi dzer, uzkož, visi cits citu apsveic… Nezin kādi civilie, nezin kādi izmālējušies sievišķi! Kāds viņiem sakars ar startu? Un ko viņi te meklē? Kurš viņus te ir ielaidis? Kur paliek slepenības režīms? Ja vajag iedzert, to var izdarīt citā vietā kaut vai mūsu ciematā, pirtī, kaut vai Maskavā, tur arī ir pirtis…

Razuvalovs pamāja. Agrāk pie noslēpumiem pielaida īpašus cilvēkus. Un nejau noteikumos ir vaina viņi paši par sevi bija citādi! Ar citādu dzīvesveidu vienkāršu, noslēgtu, savrupu. Mita slēgtās pilsētiņās, atpūtās speciālās sanatorijās, sagājās ar savu aprindu ļaudīm, neko daudz nejautāja un lieki nepļāpāja. Ārzemniekiem tuvojās lielgabala šāviena attālumā un vispār vairījās no svešiniekiem… Jokojot melsa, ka viņus arī glabājot speciālās kapsētās starp tādiem pašiem, kuriem «ir pieeja»… īsi sakot, viņi bija tādi kā slepeni padomju tārpi sargājošu instrukciju un režīma pasākumu kokonos! Bet tagad kāds kokons? Kāda noslēpumu glabātāja var būt tāda Irina Vaļerjevna ar savu tiesāto brāli, ballītēm ārvalstu vēstniecībās un ārzemju braucieniem uz uzņemošās puses rēķina? Nekāda! Bet ko tad viņa šeit dara? Taču šāds jautājums neietilpst attāla poligona «īpašā» kompetencē.

-    Piekrītu jums, Sergej Mihailovič. Pilnīgi piekrītu. Tikai tagad ir citi laiki. Demokrātija, tolerance, atklātība. Agrāk par spiegošanu šāva nost, bet tagad tikai izsaka rājienu…

-  Zinu par spiegošanu un ne tikai pēc nostāstiem! Rau, visi dzer, bet jūs ne maskējaties ar ūdeni, tātad arī pašlaik atrodaties darbā, vaktējat mūs, vai ne?…

Semago skaļi nokremšļojās.

-   Tad iedzersim pārjums! Par drošības dienestu! Man jūsu darbs ir zināms, nācies ļoti cieši saskarties… Manuprāt, ļoti, ļoti vajadzīgs dienests!

Pret Razuvalova glāzīti atsitās līdz malām ar degvīnu pilns pokāls. Semago izdzēra vienā paņēmienā, neskatīdamies paķēra sviestmaizi no ratiņiem.

-   Jums droši vien mans gadījums ir zināms? viņš nervozi pajautāja, nepaguvis kumosu lāgā sakošļāt.

Razuvalovs tikai viegli pievēra plakstus.

-   Protams. Es taču strādāju ar poligoniem. «Dičkovas trijnieks»:

-   «Trijnieks»! Semago sagrīļojās. No trijnieka atlicis tikai vieninieks. Un tas esmu es!

Viņa acis ir sarkanas un pietūkušas kā slimam sunim. Nē, nevis sunim, bet šunelim. Tas lūkojas acīs saimniekam cerībā izlūgties piedošanu par neseno peļķi viesistabā… Starp citu, ne par savu peļķi, bet svešu. Razuvalovs bieži tika redzējis tā skatāmies ne vien majorus, bet arī pulkvežus un pat vienu ģenerāli. Ir gadījies…

Kapteinis uzmeta vērīgu skatienu.

-   Kāpēc vieninieks? Pārītis! Pulkvedis, pakāpē pazeminātais spiegs, ir dzīvs. Senāk gan būtu ticis aizsūtīts taisnā ceļā uz viņpasauli…

-   Ilgojaties pēc tiem laikiem? familiāri ievaicājās Semago un nicīgi pasmīnēja. Pieglaimīgais šunelis bija pazudis. Kapteiņa priekšā stāvēja liela uzņēmuma komercdirektors, kurš labi apzinājās savu vērtību.

Nedzēris cilvēks piedzērušo kompānijā ir apmēram tas pats kā piedzēries nedzērušu vidū. Var gvelzt sazin ko, tik un tā rīt viss tika novelts uz alkoholu.

-   Ne jau nu gluži ilgojos, godīgi atbildēja Razuvalovs. Taču dzīve bija saprotamāka. Un kārtības bija vairāk.

Viņš lūkojās tieši sejā vai nu pieglaimīgajam šunelim, vai pašpārliecinātajam aizsardzības rūpniecības vadītājam. Ar Semago notika tas pats, kas ar daudziem citiem, balansē uz sadzīves iedzeršanas un alkoholisma robežas, viņam piemīt vesela kaudze neirožu un psiholoģisku kompleksu, kas teju līdzināsies psihiskai kaitei, ātri aizvainojams un nelīdzsvarots, kas jau robežojas ar agresivitāti… Pēc agrākajiem standartiem morāls deģenerāts: sievu pametis, piekopj nekārtīgu dzīvesveidu, taču… Spiegs nav, ka viņa māti!… Lai gan bijis «spiega kandidāts», zināmu laiku turēts aizdomās slavenajā «Zenīta lietā». Droši vien bija sajutis nāvējošu vēsmu kā gaisa vilni no cieši garām aiztraucoša vilciena… Tikai viņam laimējās šajā reizē vilciens nekļūdījās, notrieca labāko draugu, sakropļoja, aizrāva līdzi sociālā nebūtībā…

Bet pats majors-direktors ir tīrs. Pareizāk atbilst nosacītajai vispārējā destilāta tīrības normai.

Semago iztukšoja kārtējo glāzīti.

-   Ek, skaudrā dzīve, vara grasis! viņš skaļi noskandēja, taču vispārējā troksnī neviens tam nepievērsa uzmanību. Nav vairs neviena no četriem jaunajiem Dičkovas kursantiem. Esmu palicis viens! «Dičkovas vieninieks» lūk, kas es esmu!

-   Vēlu veiksmi un jaunus sasniegumus zinātnē, Razuvalovs steidzās novēlēt. Tikai tagad viņš pamanīja, ka ģenerāļi grasās doties projām un Merežkovs zvērīgu ģīmi māj viņam ar roku.

«Pareizi darīju, ka nedzēru,» nodomāja «īpašais». «Nu jau visiem ir kļuvis tik labi, ka varbūt nosēdinās pie galda vai ļaus ieiet pirtiņā…»

-   Sēdies pie stūres, aizvedīsi viesus uz lidostu! Merežkovs nikni nokomandēja.

Kad augstākā vadība bija aizgājusi, pārējie palaida vaļīgāk civilās un armijas formas tērpu kaklasaites, atslāba. Jautrība bija sasniegusi apogeju. «Apofigeju», kā asprātīgi tika izdomājis kāds rakstnieks. Ikrus ēda karotēm un gandrīz būtu notiesājuši, bet atnesa jaunus Razuvalovam par to rūpēties bija norīkota vesela kareivīšuzvejnieku komanda. Degvīnu un konjaku dzēra lielām glāzēm un gandrīz būtu izdzēruši, taču uzradās pilnas pudeles arī šim uzdevumam bija paredzēti īpaši sagatavoti cilvēki. Vienīgi šampanietis, kas bija domāts «dāmai», palika neskarts vīriešu darbos «dāmu» nemēdz būt. Kaut gan sūta, protams, ko lai dara tas ir viens no nerakstītajiem valsts dienestu noteikumiem, dabai pretī nevar stāties, bet te patīkamais ar derīgo iet roku rokā un, kas sevišķi svarīgi, darba laikā…

-   Sergej Mihailovič, šurp! Guļajevs un Carjkovs māj ar rokām.

Viņi tagad ir uzmanības centrā, mundieru un žakešu ielenkti, arī sarkanā kleita tepat vien grozās pamatīgi iedzērusī blondīne-deputāte uzsauc tostus «krievu ģēnijiem-patriotiem».

-    Kurš to visu varēja izdomāt?! viņa sajūsminājās. Nu, kurš? Teikšu jums atklāti es to nebūtu izdomājusi! Lai gan vadu Aizsardzības komiteju! Tiesa, esmu vietniece. Taču arī mūsu priekšsēdētājs to nebūtu izdomājis. Ticiet vai ne!

Semago viņai ticēja. Arī Guļajevs un pat Carjkovs, visumā ņemot, ikviens ticēja. Vienīgi valdības Aizsardzības komitejas sekretārs netic, ņem dāmu zem elkoņa un iečukst kaut ko ausī. Viņa piebremzē apgriezienus un sataisa nopietnu seju.

-   Par mūsu krievu ģēnijiem! viņa nobeidz tostu un saskandina ar līdzās gadījušos Semago. Viņš jūtas mazliet neveikli nu kas viņš par ģēniju? Taču kārtējā glāzīte kliedē šaubas tāds pats kā visi citi! Pat lielāks, jo viņš «Ciklonā» ir izgājis visus līmeņus vecākais konstruktors, grupas vadītājs un tālāk uz augšu pa kāpnēm līdz pašam ģenerālajam…

-   Sergejam Mihailovičam bez komandiera ir arī augstākā inženiera izglītība, iejaucās Guļajevs. Viņš personiski mums savulaik aprēķināja dzinējus…

Arī Guļajevs ir piedzēries, viņš daudznozīmīgi miedz ar aci un, kā pašam šķiet, nemanāmi māj ar galvu uz deputātes pusi.

-   Tā ka, ja liktenis nebūtu lēmis citādi, viņš būtu «Zibenim» izstrādājis gan pamata, gan jūras variantu. Vai zināt, Irina Vaļerjevna, cik tas ir svarīgs uzdevums? Uz «Zibens» jūras varianta jau balstās trīs jaunākās paaudzes zemūdens raķešnesēji. Tas atjaunos mūsu atomfloti, mainīs stratēģisko kodolspēku samēru pasaulē! Un par to visu jāpateicas dārgajam Sergejam Mihailovičam! Iedzersim par tevi, Serjoža!

Galvenais miedz ar aci vēl enerģiskāk, itin kā viņam būtu sācies nervu tiks, un sniedzas ar glāzīti pretī Semago. Tam pēkšņi sagribējās viņam iegāzt. No visas sirds atvēzienā pa ģīmi!

-  Šī ir pavisam nogatavojusies, Guļajevs karsti dvašo sejā. Ņem ciet un ved! Ja vajadzēs, es novērsīšu uzmanību…

Ak tur tas suns aprakts! Semago kā zvīņas nokrita no acīm. Izrādās, ka Guļajevs nav nemaz tāds draņķis kā šķiet… Sievišķītis ir tā nekas, mīkstina un bez pavadonības… Malacis Guļajevs, īsts draugs!

Viņš saskandina ar blondīni, ņem viņu zem rokas, kāri sajūtot mīkstā auguma karstumu, paved sānis pie plastikāta plāksnēm nomaskētās aukstās klints.

-   Jūs, Irina Vaļerjevna, esat valsts mēroga cilvēks un pamatīgi iedziļināties tehniskajās problēmās, viņš saka čūskas kārdinātājas balsī. Sieviete māj ar galvu. Pelēkzilo acu zīlītes ir paplašinātas pamatīgi pielējusies…

-    Ieiesim manā istabā, es pastāstīšu, ar kādām grūtībām mēs saskārāmies, strādājot pie projekta… Tad jūs varēsit pārliecinošāk izskaidrot šo jautājumu kolēģiem…

Raitā valoda aprāvās, viņš nožagojās, atvainojās, vēlreiz nožagojās. Deputāte kaut ko teica, viņi apmainījās vizītkartēm. Taču Semago netika gudrs viņa piekrīt doties uz viņa istabu vai ne. Un vēl viņš netika gudrs, kāpēc kāds gludens plikpaurains tips tik atklāti naidīgi viņu uzlūko. Kurš šo te ielaidis? Ak tā, tas jau bija valdības Aizsardzības komitejas sekretārs… Un kas par to? Kāpēc tik nekaunīgi blenž? Nē, jādod šim pa purnu!

Gludenā fizionomija strauji tuvojās, taču to aizsedza cita tā piederēja Guļajevam.

-   Pagaidi, ne šeit, es pats ar viņu aprunāšos… Ved tikai, nenovērs uzmanību… Es vēlāk piebiedrošos…

-   Ko tad lai vedu? Kur viņa ir? Kur tā kaza palika?!

Re, atradās!

-   Iročka, cik jūs esat skaista un gudra! Vai drīkst jūs noskūpstīt?

Taču pēkšņi simpātiskā sievietes seja pārvērtās smaidīgā Carjkova noģīmī, kuram trāpījās dedzīgais skūpsts.

-   Sergej Mihailovič, mēs ar jums tubrālības neesam sadzēruši! «Točmaš» direktors pauda sašutumu, riebumā slaucīdams lūpas.

-   Liela muiža! Tad sadzersim!

-   Pulkvedis Ivakins deva rīkojumu sākt salūtu, lūdzu visus pie loga! svinīgi pavēstīja poligona komandants.

-   Salūts, salūts, cik interesanti! Iročka sāka plaukšķināt rokas.

Visi sadrūzmējās pie milzīgā panorāmas loga. Aizmirsis piesardzību, Semago izlauzās uz priekšu, nostājās aiz Iročkas, apņēma tās vidukli un nolika zodu uz mīkstā pleca, iegrimdams spēcīgo smaržu mākonī. Viņa neiebilda, toties aiz muguras stāvošais vīrelis bakstīja viņam mugurā un burkšķēja:

-   Kā jūs uzvedaties? Ejiet nost! Viņa ir Valsts domes deputāte, neaizskarama persona!

-   Dabūsi pa rīkli! Semago piedraudēja, taču negribējās atrauties no karstā sievietes ķermeņa, tāpēc viņš nolēma solīto uz brīdi atlikt.

Aiz loga krēsloja un gandrīz nekas nebija redzams. Te pēkšņi no augšas sāka birt daudzkrāsainas uguntiņas zaļas, baltas, sarkanas…

«Trasējošās!» atvaļinātais majors saprata.

Starojošās šāvienu kārtas pāršķēla krēslu, skaidri iezīmēdamas koordinātu sistēmu.

Vienas traucās tālē, pamazām zaudējot inerci un krītot garā, lēzenā trajektorijā, citas taisnām strūklām aiznesās garām no augšas uz leju, nedzirdami nočūkstēdamas tālajos ledainajos viļņos. Glābjošā tumsa tika norauta panorāmas logam kā lakats no tramīga un vārīga putna būra. Semago jutās kā karājoties milzīgā augstumā bezgalīga klajuma vidū, šausmas izlauzās cauri pat glābjošajai reibuma miglai. Viņš rāvās atpakaļ, kuņģi sažņaudza spazma, un ar iebiedēta putna klukstošu iekliedzienu viņš izvēmās kā no strūklakas apšļākdams apkārt stāvošos cilvēkus.

* * *

-    Visvairāk tika viņam, komitejas sekretāram, viņš stāvēja tieši aiz muguras. Guļajevs locījās smieklos. Un arī komandantam, tas trinās turpat viņam līdzās… Drusciņ trāpīja Carjkovam, labi, ka es atrados tālu…

-   Visu dienu nebiju neko ēdis, Semago drūmi taisnojās.

Ausa nespodra gaisma, no debesīm krita asi sniega putraimi. Viņi stāvēja griezīgā vējā pie savas mājiņas, gaidīdami uaziņu, kas vedīs uz lidlauku. Semago knapi turējās kājās. Gribējās atgulties savā mājā, ieslēgties un nevienu nekad vairs neredzēt. Bet tā vietā stāvēja priekšā lidojums kopā ar visiem vakarējā notikuma dalībniekiem. Kaut vai atkal jāpiedzeras… Bet nelien iekšā…

-   Irina… nabadzīte… visu laiku skatījās atpakaļ… domāja, ka esi viņu no aizmugures apvēmis… Kleita… droši vien… no dārgajām…

-   Ko tu ņirdz? Kas tur smieklīgs? Tā ikvienam var gadīties!

Guļajevs saliecās, turēdams vēderu.

-   Iedomājies tikai… solīda sieviete… deputāte… viņš ar pūlēm spēja parunāt. Viņai tuvojas kavalieris, izrāda uzmanību… arī nav nekāds zaļais leitnantiņš… uzaicina uz randiņu… viņa jau ir ar mieru… Bet šis pēkšņi ņem un visus apvemj… Viņu ieskaitot…

Guļajevs neartikulēti iekaucās.

-   Žēl, ka tu neko neatceries, arī varētu pasmieties…

-   Ko es neatceros? Semago nikni sacīja. Kā tu īpašas nozīmes valsts noslēpumus klāstīji? Es lieliski visu atceros! Un tas nemaz nav smieklīgi, te ož pēc kaut kā cita!

-   Kādus noslēpumus? Galvenais konstruktors pārstāja smieties. Pēc kā ož? Ko tu gvelz?

-  Atceries vien! Par «Zibeni», par jūras varianta nozīmi, par atomflotes pārveidošanu. Vai aizmirsi, ko Irinai muldēji?

-   Neizdomā nu! Guļajevs atskatījās, purinādams apsnigušo mēteli. Irinai ir tādi sakari, kādi mums ne sapņos nav rādījušies… Un to, ko es teicu, visi tāpat zina…

-   Redzi nu, smiekli uzreiz pārgāja, ļauni izmeta Semago. Man reiz bija draugs, viņš arī tā taisnojās. «Zenīts» varbūt esi dzirdējis? Un kur viņš ir tagad ar visu savu taisnošanos?

Otrā nodaļa Zonas

īpaša režīma labošanas darbu kolonija uz mūžu notiesātajiem LK-33 «Ugunssala».

Sibīrijas taiga.

2010. gada 9. oktobris

«Atkal un atkal sapņos rādās bezgalīgs plašums. Es nelidoju, drīzāk planēju, ar kājām pārkāpju no vienas gaisa plūsmas uz citu. Brīvs! Tālu lejā zem manis vīd lauzīta krasta līnija, kuru es nekad tik tieši neesmu redzējis, tā, no putna lidojuma augstuma, un diez vai jelkad tiku pievērsis tai uzmanību kartē. Ko man brīvībā nozīmēja Austrumsibīrija? Vai varēja ienākt prātā, ka reiz liktenis mani aiznesīs šajā Dieva aizmirstajā nostūrī?

Taču tagad aina ir pazīstama un ierasta kā pelējuma raksts manas kameras betona sienā. Dīvaina sajūta. Tā platā «rīkle» ar tievu piedēkli galā ir Laptevu jūras šaurums, to es zinu skaidri. Tālāk uz austrumiem līnija ieliecas, kļūst līdzīga saliektai zirga priekškājai, kurš sacēlies stāvus. Tas ir Cihačova līcis. Vēl mazliet uz austrumiem, sazarojusi kā koraļļu krūms, Indigirkas grīva. Pārpurvojušies krasti, bezcerīga vieta. No augšas šķiet, ka zeme ir rūsas saēsta un pārkaisīta ar sāli. Man ir nepatīkami uz to skatīties. Nenoturos un nospļaujos lejup. Sen bija gribējies to izdarīt.

Purvi iestiepjas dziļi sauszemē, uz dienvidiem, tur jau sākas taiga, piesedzot purva rūsu ar tumšu malahīta krāsas zaļumu. Parādās pauguriņi, relatīvi sausas saliņas. Uz vienas no tādām saliņām barakas ar šīferi pa virsu, apkārt nožogojuma taisnstūris slīpām sānu malām. Nelaimīgā LK-33! Pat šeit, augšā, saožu smirdoņu, ko izplata nemazgātas miesas un līdzās sanitārajam izolatoram izraktā bedre, tajā zeķi no saimnieciskās daļas rītos izgāž parašas… Kā es ienīstu šo vietu! No jauna nospļaujos, cenzdamies trāpīt administratīvā korpusa kvadrātveida jumtā. Mans spļāviens pārvērties ugunīgas plazmas receklī, lodveida zibenī, tas lido, izdedzinādams gaisā dūmu un dārdoņas pilnu tuneli. Es priecājos, smejos un raudu. Tur lido mana sāpe, mans naids un bezcerība!

Bet lejā pūš vējš, tas aiznes spļāvienu sānis, pašā taigas biezoknī. Tur redzu sarkani melnu sprādziena bumbu. Acumirklī gadsimtiem senās lapegles, ciedri un egles kā vēdeklis noklājas zemē, kā metāla skaidiņas magnētiskā lauka ietekmē. Taigā plosās uguns, tā plešas plašumā, pieņemas spēkā. Cerība joprojām nepamet mani tūdaļ uguns sasniegs koloniju, aprīs nožogojumu, pārmetīsies uz barakām, visu iznīcinās! Nu taču!…

Nē. Trako ugunīga jūra, bet tās vidū rēgojas kroplīgs taisnstūris, ko neskar ugunsgrēks, Ugunssala. Tur skraida saimnieciskās apkalpes figūriņas, stājas laukumā sākas rīta junda. Tad tie salašņas nāks apkalpot mūs, sevišķi bīstamos. Mēs šeit esam galvenie zilās asinis vai baltās apkaklītes. Tāpēc ka visiem pārējiem ir termiņi sargiem pēc līguma, apkalpojošiem zekiem pēc sprieduma, bet mums nekādu termiņu nav. Mēs esam mūžīgi. Protams, nosacīta pirmstermiņa atbrīvošana pēc divdesmit pieciem gadiem var spīdēt kā nāvei nolemtā pēdējā rītausma, taču divdesmit pieci gadi arī ir vesela mūžība… Mums pat drēbes ir citādas nevis melni darba kombinezoni, bet blāvi svītrains apģērbs ar spilgti baltu apli uz krūtīm un muguras droši vien lai sargiem būtu vieglāk tēmēt, ja sadomāsim bēgt… Bet kas nu te par bēgšanu!

Nolādēta vieta! Pat uguns nespēj tai neko nodarīt! Es raudu bezspēcīgās dusmās. Gaiss vairs mani netur, slīd ārā no kāju apakšas. Un es krītu lejā.

…Pirmais, ko redzu pēc atmošanās, ir Bļinova niknais ģīmis. Viņš griež zobus, ka siekalas šķīst, un svelpjoši čukstēdams lamājas.

-   Atkal, maita, bļausties, man visu kaifu izjauci! Tikko biju norāvis šai bikšeles, vēl minūte un būtu beidzis… Es tevi nositīšu, mērgli, ņemšu un nositīšu! Kas man ko zaudēt?

Es ticu. Viņam gan nav ko zaudēt, gan nosist mani būtu nieka lieta. Iztraucēju pollūciju! Ar to pilnīgi pietiek, lai ienīstu, turklāt vēl, ja dzīva būtne no naida un nežēlības vien sastāv.

-   Vācies nost, es pirmais tevi nositīšu, saku un pagriežos pret sienu, kas nokrāsota ar eļļas krāsu.

Pulkstenis ir pāri četriem rītā. Auksts, drēgns, pretīgs. Zinu, ka vairs neiemigšu. Rūgtas, šausmīgas, bezcerības pilnas minūtes…»

2010. gada 12. oktobris

«īpašajā zonā arī režīms ir īpašs. Nožvadz actiņas dzelzs vāciņš lecam augšā un stājamies vardes pozā. Tas nozīmē kājas ieplestas puspietupienā, augums saliekts, galva pagriezta pret sienu, rokas ar ieplestiem pirkstiem izstieptas atpakaļ. Lai uzreiz būtu redzams, ka plaukstās nekā nav. No tāda stāvokļa arī nepalēksies, tātad neuzbruksi. Varbūt uzraugs nemaz netaisās nākt pie mums iekšā, tāpat vien kārtības labad paskatījies tik un tā stājamies vardes pozā. Ja vāciņš noklaudzēs desmit reižu desmit reižu stāsimies vardes pozā, ja divdesmit tad divdesmit reižu, ja simt simtreiz. Tā ir obligāta procedūra; ja tā netiek pildīta, seko nežēlīgi bliezieni pa nierēm un nedēla karcerī.

Taču tagad pēc laika ir skaidrs neskatās tāpat vien, vedīs pastaigā. Un tiešām nošķind slēdzene, atveras galvenās durvis, tāpat vardes pozā pēc kārtas ziņojam:

-   Uz mūžu ieslodzītais Bļinovs, 105. panta otrā daļa, 131., 132., 134., 136.!

-   Uz mūžu ieslodzītais Migunovs, 275. pants un 105. panta otrā daļa!

-   Bļinov, pie manis! uzraugs pavēl. Pēc balss izklausās, ka tas ir Blavatskis, lāga vecis, bez ļaunuma. Instrukcijas pilda, bet formāli, bez naida. Lai gan, arī formāli pildot, viegli var iedzīt kapā. Liks pusi dienas stāvēt puspietupienā un gatavs…

Bļinovs kāpjas atmuguriski kā vēzis, pastiepj spīles cauri papildu durvju režģim, noklikšķ rokudzelži.

-   Bļinov, pie sienas! Migunov, pie manis!

Tagad es kāpjos atmuguriski. Cik gadu tiku staigājis īpašā gaitā, ne tā kā civilie, bet ierindas solī! Vispirms pats to apguvu skolā, tad mācīju zadātiņus, maršēju, izvadājot sargkareivjus, skatēs, mācībās, parādēs. Reizēm sirdījos par dresūru, reizēm halturēju necēlu kāju vajadzīgajā augstumā, nestiepu pirkstgalu, «neskaldīju soli»… Vai kādreiz varēju iedomāties, ka iemācīšos to nedabisko un pazemojošo pārvietošanās veidu, kurā piedevām arī nohalturēt nav iespējams, šeit par ko tādu var dabūt ne jau piezīmi vai ārpuskārtas dežūru, bet ar lietu gumijas stieni pa nierēm bac! Un viss skaidrs tā vairs nedrīkst darīt!

Pēc taustes iebāžu rokas speciāli palielinātā režģa kvadrātā, locītavas apņem auksts tērauds. Labi aplika, pareizi roka nekuļājas, arī par stingru nav pievilkts tieši kā vajag! Noklikšķ papildu durvju slēdzene kamera ir vaļā.

-   Pastaigā, uz priekšu!

Tajā pašā vardes pozā, turklāt vēl ar rokudzelžiem, lienam pa gaiteni saliekušies, puspietupienā, saslēgtās rokas aizmugurē saslietas gaisā. Katrā pusē pa uzraugam ar smagu gumijas steku rokā. Kolīdz lūkosi iztaisnoties, steks tūdaļ tā uzbliezīs pa muguru, ka pusstundu nespēsi piecelties. Acu priekšā nobružāta, bet tīra grīda, astoņu gadu laikā esmu tajā izpētījis katru plaisiņu, katru pleķīti. Sienas pazīstu sliktāk un arī ne vairāk kā metra augstumā, bet griestus vispār nekad neesmu redzējis. Tāpat kā uzraugu sejas. Bet labajā pusē iet Blavatskis, viņa nonēsātos šņorzābakus es labi pazīstu kreisais papēdis viņam nezin kāpēc ārmalā vairāk nodilst, bet labais purngals ir pamatīgi apskrambāts zieķē virsū smēru, cik gribi, visviens var redzēt. Jau astoņus gadus tā staigā. Kāpēc viņš nemaina apavus? Ietērps jāizsniedz bez maksas, šņorzābaki reizi četros gados. Bet vai mazums kas būtu jādara… Varbūt neizsniedz, bet, visticamāk, viņš dabū kompensāciju nauda ir vairāk vajadzīga…

-   Dežurējošā patruļa ved uz mūžu notiesātos pastaigā! rupji ziņo otrs uzraugs, viņu es nepazīstu ne pēc apaviem, ne balss. Lūdzu atvērt korpusa ārdurvis!

-   Korpusa ārdurvis atveru, atsaucas cita balss, tieši tāda pati. Vai viņi tos atlasa pēc balsīm, vai arī darbā tādas izstrādājas?

Atkal nožvadz slēdzenes viena, otra… Uzvējo svaigs gaiss. Izlienam ārpasaulē piecus metrus garā režģotā gaitenī, kas ved uz pastaigu pagalmiņu. Kā cirkā. No skābekļa pieplūduma uzreiz sagriežas galva.

-   Re, re, kur tie maukas! labajā pusē atskan pretīga sēcoša balss. Tas pirmais, maita, sievišķus un bērnus slaktējis bez skaita, bet otrs ir vēl sūdīgāks galvenā štāba ģenerālis! Mūsu noslēpumus par dolāriem līferējis! Viņa dēļ mēs pakāsām Amerikai bruņošanās sacensībās…

Balss pieder Pigām «knābim», «sekstei», «gailim», īsi sakot, iztapotam pēdiņām. Apkalpojošo tādu ir vairākums kurš normāls arestants piekritīs no «kārtīgas» zonas doties uz «īpašo», nesāt mūžiniekiem podus, berzt grīdas, kurināt krāsnis? Mums jau nekādus darbus neuztic režīms to neļauj. Piga un viņam līdzīgie nupat beiguši berzt gaitenī grīdu, tūdaļ stieps laukā mūsu parašu. Toties no saviem grēkiem, savām zonām izsprukuši, šeit pret viņiem izturas citādi, tāpēc ka visas viņu zādzības, laupīšanas un kautiņi nobāl salīdzinājumā ar mūžinieku kriminālo pagātni… Viņi te ir kā nogrēkojušies pionieri mazgadīgo noziedznieku kolonijā galvu šiem paglauda, vienīgi ar šokolādi necienā…

-   Skat vien, Parket, kad vēl redzēsi, kā ģenerāli četrrāpus ved! Piga irgo.

Amizanta būšana visu dienesta laiku tiku tiecies pēc ģenerāļa pakāpes, lampasiem, pēc goddevīgās uzrunas «biedri ģenerāl»… Nesagaidīju, pat kļūdas pēc neviens par ģenerāli netika uzrunājis armijā tā nemēdz kļūdīties, tas nav vis kā sajaukt majoru ar apakšpulkvedi… Bet te kāds «gailēns» no saimnieciskās apkalpes acumirklī man šo pakāpi piešķīra, kā arī amatu Ģenerālštābā, un vēl ar savām vistas smadzenītēm bruņošanās sacensību piekabināja, par kuru tikai radiofonā ir dzirdējis. Viņš taču ir kārtīgāks pilsonis par mani! Pareizāk «mazāk politiski bīstams», bet tas principā ir viens un tas pats… Viņam ir vairāk atļauts staigāt pilnā augumā, bez rokudzelžiem, brīvi pa visu teritoriju, sarunāties, dzīt jokus ar draugiem…

-   Kā tīģeri uz arēnu, vēl derētu ar pātagu pabikstīt pakaļu! «gailēns» no sirds priecājas.

Interesanti, ko viņš tur «izglīto»?

Es tikko manāmi pašķiebju galvu, līdz sāpēm sagriežu acis… Viņu ir trīs, notupušies uz pirkstgaliem, lai labāk varētu mūs saskatīt, tāpēc varu viņus redzēt. Vienā pusē Pigai Kruķis, arī «gailis»… Otrā nepazīstams zeņķis, pēc izskata ne vecāks par divdesmit, divdesmit diviem gadiem, acīmredzot ieradies pavisam nesen. Labā kompānijā gan esi iekļuvis, draudziņ! Tagad viss ir skaidrs Piga izstellējas jauniņā priekšā, tēlo spico patriotu, kurš arī uz brīvām kājām varējis ģenerāļus dancināt pēc savas stabules…

«Kārtīgā» zonā nekas tāds nevarētu notikt tur jaunulim uzreiz ieborē, kas kurš ir, bet «gaiļi» nelien laukā no lāvapakšas… Tikai šeit viss ir ačgārni katrs par sevi un pret mūžiniekiem. Kad zeņķis uzzinās, ka Pigu saukā par Mis Visumu un viņš «putnu» vidū ir pirmais, būs jau par vēlu. Ar «gaiļiem» saieties neklājas «noķellāsies» un pats kļūsi par «seksti». Ja ar viņiem kopā paēdīsi, izsmēķi nopīpēsi vai pat tikai sarokosies gatavs ir, esi tāds pats pediņš, tikai neiztapots… Bet kāda starpība «nolaists» ir un paliek «nolaists», tuklāt iztapot cik tur tā darba…

Bet pagaidām Piga ir vīrā, un drauģeļi klausās viņā atplestām mutēm; manā saliektajā mugurā urbjas naidīgi skatieni.

Redzams, ka galvas pagrieziens ir izgājis ārpus «nemanāmības» sektora manu vaigu delikāti skar auksts steks. Lāga vecis tas Blavatskis cits iezveltu vai iebakstītu ar steka galu tā, ka zilums nodrošināts…

-   Uz mūžu notiesātie pastaigai atvesti! ziņo sargs ar rupjo balsi.

-   Saņemu pa vienam! viņam atsaucas pastaigu pagalmiņa dežurants, ari rupji un piedevām vēl sēcoši.

Žvadz slēdzenes galvenās durvis, režģotās. Ieejam iekšā, ziņojam:

-   Uz mūžu notiesātais Bļinovs pastaigā ieradies!

-   Uz mūžu notiesātais Migunovs pastaigā ieradies!

Otras durvis aizcērtas. Caur režģiem mums pa kārtai

noņem rokudzelžus.

-   Pastaiga divas stundas, nosaka Blavatskis. Aizcērtas galvenās durvis.

U-uf… Nu drīkst atliekt muguru, izstaipīties… Betonētais kvadrāts trīs reiz četri ar dzeloņainu «kažoku» sienām, pāri pamatīgs stiepļu režģis nevarētu aizlidot, ja arī prastu.

-   Gaidi helikopteru, palkavniek? Bļinovs uztver manu skatienu un ņirdz, atklādams bojātus zobus. Gribi aizlidot? No šejienes tikai ar birku pie kājas var izlidot uz purvu… Tu ātri noveco, laikam ilgi nebūs jāgaida…

«Kā tas draņķis zina par maniem sapņiem?»

-   Es gādāšu, lai tu pirmais nokļūsti purvā!

Veicīgi soļoju pa perimetru kustēties nozīmē dzīvot… Muskuļi kļuvuši ļengani, spēki zūd gadi prasa savu tiesu, arī nolādētais betona kazemāts izsūc dzīvības enerģiju, un tad vēl pārtika… Vai divdesmit piecus gadus var izdzīvot, ja tā baro? Nē, normāls cilvēks nevar… Bet Bļinovs, lops, rij un priecājas…

Vai tiešām maniem bijušajiem draugiem «cipistiem» ir grūti atsūtīt helikopteru? Tikai vienu pilots un trīs cilvēki… Es taču viņu labā daudz tiku darījis! Apstātos virs pagalmiņa, ar diviem ložmetējiem neitralizētu torņus, pārkniebtu stieples, izvilktu mani un aizlidotu pāri mežiem, lai nopakaļ raidītās lodes nesasniedz… Un tad aizvien augstāk, augstāk… Cik tālu no šejienes ir līdz robežai? Tur, gluži pretēji, vajag nolaisties pavisam zemu un tad tieši virs pašas zemes žvikt! Un darīts!

«Cipisti» mani ir aizmirsuši kam es viņiem esmu vajadzīgs? Visu aizmirsuši… Tas pats vecais čoms Semago vai viņam būtu grūti atsūtīt paciņu? Varētu arī Maskavā atrast pieeju cietumu priekšniekiem, lai palaiž vaļīgāk grožus… Varētu nometināt sargu mājiņā kur es bēgšu? Koptu dārziņu, varbūt arī vistiņas, pīles, zosis. Būtu pavisam cita lieta! Kaut vai būtu aizvākuši no manis to lopu… Tas gan ir mēsls, viņu es pats savām rokām varētu nožņaugt!

-   Kā klājas, pulkvedi? Vai par veselību ir kādas sūdzības? No pastaigas pagalma tornīša lejup raugās feldšera Ivaškina zirga ģīmis.

Kāds vējš viņu šurp atpūtis? Droši vien vāc informāciju operatīvajai daļai. Acīmredzot Marčenko nodarbina ne tikai operatīvi uzraugošo nodaļu, bet arī visus pārējos gan pavāru, gan feldšeri, gan ugunsdzēsēju…

-   Par veselību nav. Par dzīvi gan, par Bļinovu…

Feldšeris smaida. Bez kolonijas priekšnieka Savičeva

un operatīvā darboņa Marčenko viņš laikam ir vienīgais, ar kuru senāk esmu runājis un kuru varu pazīt.

-   Kāpēc Piga tev šodien piesējās? viņš jautā.

-   Tāpēc, ka ir «gailis».

-Jā, tie pie mums kļuvuši pavisam nešpetni. Jaunpienākušajam puišelim uzlikuši savu ķepu. Viņu gribēja sūtīt uz trešo iecirkni jaukt cementu ar marmora drumslām, gatavot veidnes, liet iekšā masu…

Pieminekļu izgatavošana ir pulkveža Savičeva bizness. Reizi mēnesi gatavo produkciju izved divos visurgājējos. Kur tos nodod, kam tie vispār ir vajadzīgi tas paliek noslēpumā tīts.

-   Darbs, protams, ir smags, toties tīrs, feldšeris turpina. Vēlāk iemācītos slīpēt, kalt uzrakstus, iznāktu brīvībā un ienesīga profesija būtu rokā. Bet tagad puikam ir tikai viens ceļš nēsāt parašu. Bet kas paliek rokā perspektīvas specialitātes vietā?

Bļinovs pateica kas. Un trāpīja desmitniekā.»

2010. gada 13. oktobris

«Bļinovs atteicās uzkopt kameru. Savilka raudulīgu ģīmi, rāda labo roku. Pēc skata ķepa pilnīgi normāla ne apsārtuma, ne pietūkuma, nekā! Žēlojas:

-    Tā knapi kustas! Visa sāp no pirkstiem līdz elkonim! Droši vien kaulu tuberkuloze! Ej pajautā feldšerim, ja netici!

-   Kāpēc tad viņš tevi neielika izolatorā? Kāpēc neiedeva atbrīvojumu?

-    Kāpēc, kāpēc! Savičevs aizliedza! No Zaozjorskas brauc pārbaude, nekādu slimnieku!

Visticamāk, melo. Labi zina, ka pie feldšera neiešu, un Ivaškins arī manā priekšā netaisnosies.

-   Goda vārds! Zvēru pie mammas! Bļinovs bezmaz vai raud. Pāris reižu sakop, tev žēl, vai? Pēcāk atstrādāšu.

Viņa histēriju vien man vēl trūkst. Taču te ir svarīgi ievērot principu. Ja vienreiz piekāpsies, tūdaļ iekļūsi «sešniekos».

-  Šodien ir tava kārta, rau, kur grafiks karājas pie sienas! Ej pēc atbrīvojuma vai tīri!

-  Ak tu sasodītais spiegs! Negribi ar labu?! Viņš klūp man virsū, iesit pa seju. Es sagrābju viņu pie rīkles.

Nav pirmā reize, kad mēs kaujamies. Spēku samērs aptuveni vienāds, viņš ir maķenīt smagāks, toties man no augstskolas militārās apmācības patvērušās tuvcīņas iemaņas.

-   Amerikāņu smerdelis! Bļinovs gārdz un pūlas trāpīt ar celi kājstarpē, bet es esmu sagriezies sāniski, ciešāk sažņaudzu rīkli un lidinu viņu ar pakausi pret sienu. Stiegrainais ķermenis uzreiz sašļūk un nolaižas uz grīdas, cauri matiem sūcas asinis.

-   Migunov, ar seju pret sienu! ierēcas iekšējo sakaru skaļrunis. Rokas virs galvas, nekustēties!»

2010. gada 16. oktobris

«…Trešā diena karcerī. Betona maiss pusotra reiz divi metri, bez apkures. Pie sienas simtiem (vai tūkstošiem) ķermeņu nopulēta koka lāviņa. Tieši sešos to nolaiž dežurants no gaiteņa vienkārši izrauj tapu, un tā nokrīt; ja nebūsi pamodies nogāzīsies uz grīdas. Te ir ļoti auksts, gandrīz kā ārā. Pastaigās neved. Pareizi saka viss ir relatīvs. Pašlaik 13. kamera man šķiet kā numurs «Hiltona» viesnīcā, kur man savā iepriekšējā dzīvē gadījās padzīvot.

Es tupu uz pirkstgaliem, piespiedis muguru ledainajai sienai, līdz esmu sasalis ragā. Tad sāku staigāt pa kameru. Divi soļi pagrieziens apkārt, divi soļi pagrieziens. Staigāju ilgi, nedaudz sasildos, taču kājas velk krampji. Te viegli var saķert plaušu karsoni un dabūt galu. Nolikt karoti, atstiept pedāļus, īsi sakot nosprāgt. Neviens nejutīsies apbēdināts sastādīs aktu, izvedīs ārpus teritorijas un noslīcinās purvā. Uz mūžu notiesātos glabā anonīmi un bez vietas norādes purvs tam īsti piemērots…

Nē, jānovirza domas. Labāk domāt par saviem sapņiem. Nosaukums «Ugunssala» tiešām saistās ar ugunsgrēku. Es vietējā bibliotēkā tiku paņēmis novadpētniecības grāmatu izrādās, ka sen atpakaļ, 30. gados, šajā pusē bija iegadījušies īpaši sausa vasara, aizdegusies kūdra, taigu pārņēmušas liesmas. Izdeguši daudzi tūkstoši hektāru, bezmaz vai līdz pašai Zaozjorskai. Visā apkaimē palicis tikai viens uguns neskartas zemes pleķītis šī pati purva apņemtā sala. Jupis viņu rāvis… Taču āķis ir tas, ka grāmatu izlasīju pēc tam, kad biju redzējis sapni. Tas, lūk, ir apbrīnojami…

Un visi mani lidojumi virs zonas visos sīkumos, it kā tie notiktu īstenībā… Varbūt tie ir pravietiski sapņi? Un tāds lidojums notiks? Ir mazi helikopteri, galu galā ir diversantiem domātas raķešu jostas par tām mēs mācījāmies no speciālām grāmatām ar atzīmi «pilnīgi slepeni» priekšmetā ar nosaukumu «Poligonu un citu īpaši svarīgu objektu aizsardzība pret diversantiem» «POCISOA», kā mēs rakstījām uz iešūtu un sanumurētu speciālu burtnīcu muguriņām. Man viss bija «īpašs» un «speciāls». Arī tagad īpašā režīma kolonija, speciāli uzturēšanas noteikumi.

Starp citu, grāmatas īpašā režīma kolonijā ir sliktas. Vecas, nosmulētas, ar izrautām lapām. Kas tur par brīnumu atceros, ka karaspēka daļā bibliotekārs jaunās grāmatas nesa uz mājām, bet vecās stiepa vietā. Lai gan diez vai var apgalvot, ka jauna grāmata ir labāka par vecu, tās nav ne kurpes, ne mētelis, viss atkarīgs no satura…

Pirmajos gados pie manis bieži brauca žurnālisti. Lieta bija skandaloza un tika plaši izgaismota gan televīzijā, gan radio, gan internetā, gan laikrakstos… Sprieduma pasludināšanu rādīja ziņās visos kanālos, sak, lūk, noziegums un sods!

Un tad viņi gāzās šurp, visi ar vienu un to pašu jautājumu: «Kā nonācāt līdz tādai dzīvei? Nodevāt dzimteni, nogalinājāt biedrus… Ko tagad par visu to domājat?» Stulbs jautājums. Kas tur ko domāt? Ja tam būtu kāda noteikta forma kāda slepena biedrība, «cipisti» piedāvā man noslēgt līgumu, es to parakstu ar savām asinīm un svinīgi zvēru veltīt visus spēkus, lai kaitētu Padomju valstij… Tad viss būtu vienkārši: skaidra lieta es visu atzīstu, nožēloju, tas vairs neatkārtosies! Taču tas nav viens mirklis pa sīkam solītim vien, un tu nezini, kur tas solītis tevi novedīs…

Tēvocis Kola iepazinās ar mani, pieradināja, sāka ēdināt, dzirdināt, palīdzēt. Kas gan tur slikts?! Nu labi izgādāja biļetes uz koncertu, pacienāja ar gardām pusdienām, iedeva naudu, es aizvedu Svētu it kā uz savu istabu viņa dzīvoklī… Un atkal kas tur nepareizs? Kur slēpjas tas visas pasaules ļaunums, no kura būtu jābēg kā velnam no krusta?

Vēlāk gan, kad «tēvocis Kurts», rūdītais vilkatis, sagrāba mani aiz rīkles, tad tiešām radās jautājums par izvēli! Vai nu zaudēt visu dienesta pakāpi, diplomu, perspektīvu, garkājaino skaistuli Svētu un atgriezties nabadzīgajā Tihodonskas dzīvoklītī, vai… Vai vienu vienīgu reizi paslēpt kādu tur aparātiņu, velns viņu zina, kas tajā tik kaitīgs! Ne jau spiegot visu mūžu, ne jau nogalināt draugus uzstādīt kaut kādu dzelzs gabalu, un viss! Viņš bija sava amata meistars, profesionālis, bet man vēl puņķi no deguna nebija nožuvuši… Un galvenais viņš runāja tīru patiesību! Es taču tolaik lielos vilcienos neko briesmīgu vēl nebiju izdarījis, nebiju tam nolāpītajam skenerim pat pieskāries, bet sodīts tiku pēc pilnas programmas! Par ko? Tēvoča Koļas dēļ?

Ja man tiktu pateikts nē, cienītais biedri leitnant, jūs savu dienestu neuzsākat tik pareizi, lai paliktu Maskavā, Ģenerālštābā, tāpēc par sodu brauciet uz Dičkovu Dieva aizmirstu nostūri un tur ar nevainojamu dienestu izpērciet savu rīcību! Tad bez šaubīšanās būtu par tēvoci Kurtu ziņojis VDK… Bet mūsu stulbajā karaļvalstī Dičkova neskaitās pats ļaunākais, izsūtījums par sodu, bet kaut kas līdzīgs balvai, veiksmīga sadale jauniem virsniekiem! Bet sods tādā gadījumā pilnīga personības iemīdīšana zemē un morāla iznīcināšana par to, kas vēl nav izdarīts… Tā ka bezmaz vai paši pamudina dari, dari, kā tev saka, klausi tēvoci Vilku…»

* * *

Stingra režīma labošanas darbu kolonija LK-10/6

Cerepovecas apgabals.

2010. gada 5. oktobris

«Kā mēdz teikt: «Zona ir un paliek zona.» Taču tā tikai pa pusei ir taisnība. Vai pat ceturtai daļai. Tāpat kā elle iedalās septiņos lokos, tā arī zonas katra ir atšķirīga. Ir «sarkanās», kur vara ir administrācijas rokās, un ir «melnās», kur likumus nosaka kriminālā pasaule. Ir kopējās, kur sodu izcieš visi kriminālie, un ir speciālās kruķu -, tajās nonāk bijušie tiesībsargi, ierēdņi, valsts struktūru darbinieki. Ir nometinājuma kolonijas, kur ieslodzītie dzīvo it brīvi pērk mājiņas, iekopj sakņu dārzus, tur lopiņus, un ir arī «īpašās» ar to svītrainajiem praķiem, kur dzīve nekāda medus maize vis nešķiet… Pats briesmīgākais penitenciārās elles loks ir nevis vienkārša «īpašā» zona, bet gan «īpašā» uz mūžu notiesātajiem, kur ieslodzītie lien rāpus, aizvien ir saslēgti rokudzelžos un neredz nevienu, izņemot savu kameras biedru… Parasta «stingrā» salīdzinājumā ar to ir kā kakts, kurā bērnudārzā nostāda draiskuļus. Lai gan arī ne visiem, bet tikai izredzētajiem.

Šīs «izredzētības» pazīmes krasi atšķiras no tām, kuras vērojamas brīvībā, te nav ne deputāta nozīmīšu, ne dienesta mersedesu, ne tūkstoš kvadrātmetru māju, ne jahtu, ne privāto lidmašīnu, ne ārzemju pases un citu ietekmīgu apliecību komplekta. Atklāti sakot tie, kuriem tas viss ir, zonās vispār nenonāk. Taču, ja tev ir savs kabūzītis sešu kvadrātmetru kaktiņš, kur var atpūsties no nepanesamās ikdienas saspiestības, un ja vēl tevi nāk skūt atzīts friziermeistars, tad tas jau liecina par to, ka esi «cieņā».

Cienījamais ieslodzītais cirka zvaigzne Bruno Allegro, kuru daži dēvēja par Tarzānu, mierīgi sēdēja zem lodziņa ar plecos uzmestu palagu un saziepētiem vaigiem un zodu, ko saudzīgi apčubināja Saņa Pirtnieks, ar vecu vienreiz lietojamo skuvekli skrāpēdams nost rugājus un sakaltušās ziepes, un izskatījās akurāt pēc Cernomora tronī, kurš izsaucis pie sevis galma bārddzini, bet no palaga apakšas rēgojas un kuļājas īsas bērneļa kājeles. Tarzāns vēlīgi miedza acis, tajā pašā laikā cenzdamies saglabāt bargu izskatu, kā to prasa nosaukums «cilvēks-lode».

Reizēm viņš uzrūca Pirtniekam, reizēm ņēmās stāstīt at-

» 7 >

gadījumus no savas brīnišķīgās un piedzīvojumiem bagātās dzīves, taču apbrīnojami ātri apklusa un rauca pieri, kādu savu rūpju mākts.

-   Par bārdu neaizmirsi? viņš kārtējo reizi apjautājās.

-   Neaizmiršu jau neaizmiršu, Pirtnieks kārtējo reizi atsaucās. Vai nebaidies raustīt tīģeri aiz ūsām?

Tādus jautājumus zvaigznei nedrīkst uzdot.

-   No kā man jābaidās? No Ostrouhova? Lai viņš bučo man pakaļu! pasaules slavu baudījušais mākslinieks aizsvilās. Ko viņš man padarīs? Iebāzīs karcerī? Lai iet uz poda!

-   Tam, ka neļauj aizaudzēt ģīmi, ir sava jēga, frizieris bubināja. Viņu bija izbiedējis pārlieku nevērīgais tonis attiecībā uz «saimnieku». Citādi visi apaugs matiem un būs kā dvīņi… Nevarēs atšķirt, kas kurš ir…

-   Pēc mēneša bārda būs knapi iezīmējusies, bet es jau tikšu laukā! Kā daždien cienījams aksakals, kurš atsēdējis ne tikai kārtējo, bet arī visus citus termiņus, kas viņam piešķirti…

-   Cik termiņu tad tev iešķiebts? bažīgi apvaicājās Pirtnieks, kurš jau nožēloja, ka bija iesācis šo sarunu.

-   Daudz, ļoti daudz!

Bruno izvīstīja no palaga apakšas iespaidīgās kā parastam vīrietim dūres un sāka pa kārtai nolocīt līkos nelīdzenos pirkstus.

-   Jaunībā par laupīšanu viens! Tad divi kautiņi, apšaudes, slepkavība… Lai būtu, to neskaitīsim… Par huligānismu un sakropļošanu divi! Tālāk par bēgšanu, izmantojot paštaisītu helikopteru, trīs! Un ikreiz, iegaumē ikreiz es beidzu termiņu ar zvanu! Nekādu nosacītu pirmstermiņa atbrīvošanu, nekādu amnestiju, nekādu apžēlošanu! No zvana līdz zvanam!

-   Tomēr izsprukt gribēji, ja reiz sataisījies laisties…

-    Kurš gribēja? Bruno sašutumā noraustījās, un Pirtnieks steigšus aizvāca no sejas skuvekli. Vai tad tu nezini, ka esmu digers?!

-   Narkodigers?! bārddzinis brīnījās. Nezināju vis!

-   Digers, es saku, digers! Bruno nervozi skaidroja. Tas nozīmē specs pazemes būšanās… Es zinu visas pazemes ejas! Ja vien būtu gribējis, sen būtu aizmucis caur kādu spraugu vai cauruli, kaut vai kanalizācijas! Bet es negribu bēgt, man visur ir labi, arī šeit! Uz to stulbo helikopteru mani Sava pierunāja. Pats noraustījās un tāpēc piedāvāja man… Kas tad man es visu varu. Bijis te lielgabals, ielīstu tajā un aizlidotu simt kilometru…

Pa to laiku Pirtnieks bija beidzis skūšanu, iezīmējot uz zvaigznes kakla un zoda plūstošu nākamās ķīļbārdiņas līniju, ar palaga stūri noslaucīja sārto, no lielas dūres izveidotai pigai līdzīgo seju, atsvaidzināja ar bagātīgu porciju odekolona no saviem personiskajiem krājumiem.

Bruno norāva palagu, ar karalisku žestu uzmeta to frizierim uz rokas. Viņš nolēca no taburetes, augumā tikai mazdrusciņ pārsniegdams savu troni, un gāzelēdamies, kā to punduri parasti mēdz darīt, devās uz speciāli darināto gultu, kas bija divreiz mazāka par parasto. Pabāzis roku zem matrača, izvilka bundžiņu kondensētā piena.

-   Še, ņem!

Tas bija karalisks honorārs. Pirtnieks izplūda smaidā.

-   Paldies, Bruno! Tu esi pareizs puisis, devīgs, visi to saka…

Pēc pusstundas noskūts, apcirptiem matiem un pēc odekolona smaržojošs cilvēks-zvaigzne brīvi soļoja pa dzīvojamo zonu bez konvoja, bez rokudzelžiem, bez svītrainā virsvalka, nevis pazemojošā vardes puspietupienā, bet savā parastajā grīļīgajā gaitā un turklāt vēl pēc auguma pašūtā sporta tērpā, kas saskaņā ar iekšējiem noteikumiem bija kategoriski aizliegts.

Pie ieejas daļā smēķēja septiņi notiesātie melnos darba kombinezonos uz krūtīm uzšūtām baltām birkām ar uzvārdu.

-   Pīpmaņiem sveiciens, klaidoņiem laba diena! Bruno drūmi sacīja. Es te nevienam neesmu parādā?

Un, lai gan viņš ikvienam no smēķētājiem sniedzās līdz viduklim, viens, ar iesauku Ļahva, manāmi samulsa.

-  Nedēļas beigās atdošu, goda vārds! Viņš dobji piesita sev ar dūri pie krūtīm.

-   Goda vārds kā slotas kāts! punduris caur zobiem novilka. Pigai līdzīgajā sejā sastinga neapmierināta un pat draudīga izteiksme.

-   Varbūt tu gaidi, ka mani palaidīs uz brīvām kājām, lai varētu izsprukt no maksāšanas?

-    Nē, ko tu, vai es kāds maita, parādnieks izbijās. Pienesumam vajadzēja būt jau divdesmitajā, bet kentam ir problēmas šo darbā saīsināja, naudas nav, es aizrakstīju mātei, solījās ko darīt lietas labā…

-   Lai būtu, līdz nedēļas beigām, tikai bez kādiem pekstiņiem, es tev neesmu nekāda valsts banka!

-  Norunāts, Tarzān, piemetīšu vēl cigarešu paciņu par kavēšanos!

-   Filtrē tekstu, jefiņ! punduris ieaurojās. Par «Tarzānu» došu pa mūli! Magomedam esmu Tarzāns, bet tev Bruno! Bruno Vitoldovičs! Cilvēks-zvaigzne!

-  Viss, viss, Bruno, man sajuka kārtis, Ļahva ņēmās taisnoties. Neņem galvā, kļūdījos…

-   Ko tas punduris izstellējas? kaimiņiem paklusām apvaicājās Dzērvene, kurš tikai nesen bija ieradies zonā un vēl nebija ticis skaidrībā par vietējām paražām.

-   Kas tās par runām cilvēks-zvaigzne, cilvēks-zvaigzne?… Viņš ķinītī ir filmējies, vai?

-   Nē, laikam uzstājies cirkā…

Taču Bruno sadzirdēja kluso sarunu.

-   Nevis cirkā, bet arēnā! Milzīgā arēnā, idiņi! Cirkā ir klauni! Bet es uzstājos arēnā, tev ir skaidrs? viņš auroja. Tu! Klausies, ko saku! Jā, tu!… Kā tevi tur, Dzērvene! Ja ne sūda nezini, iebāz mēli sev pakaļā un klusē! Saprati? Man bija savs numurs! Es pildīju kasi! Viens pats! Visa Maskava lauztin lauzās! Bruno Allegro, cilvēks-lode! Nāves numurs! Skatieties, jefiņi!

Bruno uz līdzenas vietas apmeta salto uz priekšu, atpakaļ, paskrēja uz rokām, tad gluži kā pa trepītēm uzskrēja laternas stabā, ar galvu uz leju noslīdēja atpakaļ, piezemējās uz rokām un atkal stāvēja uz kājām. To visu viņš darīja viegli, patiešām kā dižens mākslinieks aplaudējošas publikas priekšā un tas bija redzams tīksminājās par sevi! Viņš uzstājās nevis citiem, bet sev. Neviens uz viņu pat sevišķi neskatījās, ieslodzītie sen bija pieraduši pie šādiem izgājieniem, turpretī Dzērvene, samērā «svaigs» cilvēks, bija neapgūta auditorija, viņš skatījās, muti iepletis. Bet Bruno to vien vajag.

-   Kā patīk?! Lai zinātu, cik bleķo biļete…

-    Dritvaimicīt, tu jau lēkā kā šimpanze pa būri! Dzērvene iesmējās. Tā bija augstākā sajūsmas izpausme.

Taču Bruno nikni atņirdza zobus, un nākamajā mirklī Dzērvene gara auguma stiegrains puisietis gulēja uz izsmēķiem piebārstītās grīdas un pilnā rīklē lamājās, nesaprazdams, kas ar viņu notiek. Tarzāns jāteniski sēdēja viņam virsū, dauzīja ar dūrēm un ceļgaliem, rāva aiz ausīm, reizē ar ādu plēsa no galvas uz nulli apcirpto matu atliekas, skrāpēja un koda. Apstulbušais asiņainais Dzērvene pūlējās kā nekā aizstāvēties, piecelties, nokratīt no sevis saniknoto punduri, taču nekas viņam nesanāca…

Nav zināms, kā tas viss beigtos, taču piesteidzās Magomeda vīri Polis un Pinka, saudzīgi satvēra un atvilka nost gandrīz vai afekta stāvoklī esošo Tarzānu, piecēla arī Dzērveni, ievilka ar kāju, iečukstēja kaut ko ausī, un tas tūdaļ nozuda.

-   Kā ir, Bruno? Polis apvaicājās. Gribi, lai vēl šim sadodam?

Bet punduris jau nomierinājies nopurināja drēbes.

-   Būs jau labi, viņam pietika… Vai Tirsū neviens nav manījis? Viņš arī ir man parādā…

-   Tūlīt atstiepsim šo šurp!

Bet pirms septiņiem gadiem, kad punduris tikko bija ieradies zonā un, zobus griezdams, nemākulīgi iešuva 56. izmēra darba apģērbu, nevienam pat prātā nevarēja ienākt, ka viņš tā tiks «uz augšu». Pārējie ieslodzītie zobojās un plēsa jokus, kuriem Kuļbašs nepievērsa uzmanību līdz brīdim, kad Bālais nosauca viņu par liliputu. Nometis pie malas šuvekli, jauniņais metās virsū pāridarītājam, nogāza gar zemi, pats uzsēdās virsū un piebāza adatu pie acs.

-   Punduris, nevis liliputs, lielas dumiķi! viņš trakās dusmās auroja. Punduris, nevis liliputs! Iegaumēsi, vai acs būs laukā?!

Tā bija mazā cilvēka rakstura pirmā izpausme, un attieksme pret smieklīgo jaunuli uzreiz mainījās. Viņš dabūja iesauku Tarzāns mežonīgās, nevaldāmās dabas, kā ari necilvēciskās veiklības dēļ, kuru punduris izskaidroja ar to, ka ir pasaulē pazīstams akrobāts, zvaigzne Bruno Allegro, kas uzstājies visos kontinentos, draudzējies ar lieliem priekšniekiem, pelnījis simtiem tūkstošu dolāru, taču visu notriecis sievietēs un dārgā konjakā… Punduris stāstīja par neskaitāmiem kautiņiem, trim iepriekšējām sodāmībām, neparastiem piedzīvojumiem Maskavas pazemē, par apakšzemes eju uz Kremli, par to, kā palīdzējis atmaskot spiegu…

Prasme pūst pīlītes nebrīves apstākļos ir lielā vērtē, viņā klausījās pavērtām mutēm, taču neticēja, galvenokārt smējās. Otrreiz Bruno Allegro parādīja savu raksturu trīs mēnešus vēlāk ziemas spelgoņā, kad kolonijas katlumājas dūmenim atrāvās apšuvuma panelis un sāka dauzīties vējā, draudēdams iegāzties iekšā un izpostīt katlumājas saimniecību. Bija divas iespējas apturēt katlumājas darbību un nosaldēt zonu vai uzrāpties pa apledojušajām skavām četrdesmit metru augstumā, satvert paneļa malu un nostiprināt, līdz ierastos avārijas brigāde. Gribētāju rāpties augšā neatradās nedz no uzraugošā personāla, nedz ieslodzīto vidus. Tad no ierindas uz priekšu panācās sīks stāvs.

-   Kas man tie sūda četrdesmit metri! Esmu lēcis no viena debesskrāpja uz otru, tur būs visi trīssimt vai piecsimt metru! Iedodiet man tikai drošības jostu, simt metru troses, kniedējamo pistoli, zema augstuma izpletni un glāzi franču konjaka!

Viņam ielēja pusglāzi degvīna, iedeva resnas virves gabalu un stiepli. Visas zonas acu priekšā sīkais stāvs lēnām līda augšup, dīvaini drošinādamies ar ērmotām cilpām. Pusstundas laikā Bruno sasniedza mērķi, pievilka paneli ar stiepli un beigu beigās ragā sasalis norāpās lejā.

-   Teicu taču franču konjaku, nevis šņabi, viņš, ar pūlēm kustinādams lūpas, izmocīja. Tik tikko neizgāzāt visu pasākumu!

Apsaldējumu dēļ viņš nonāca sanitārajā daļā, no kurienes iznāca kā varonis. Tagad viņa pasaciņas izplatījās visā kolonijā. Un sanāca tā, ka Bruno vārdi vairāk vai mazāk, tomēr guva apstiprinājumu. Viņš stāstīja, ka uzstājies ar dažādiem numuriem bijis gan cilvēks-lode, gan nažu metējs, gan šimpanzes pretinieks cīņā.

Ne lielgabala, ne šimpanzes zonā nebija, toties praporščiks Pavlovskis no ārējās apsardzes agrāk bija dienējis gaisa desanta karaspēka uzbrukuma grupā un bieži derībās ar dienesta biedriem tika metis nažus ārpus teritorijas. Kad Bruno slava sasniedza viņa ausis, zaļoksnis puisis joka pēc ar viņu saderēja. Speciāli sanaglotā dēlī viņi svieda dunčus katrs trīsdesmit reižu, bet jocīgs šķita vienīgi viņu ārējais izskats milzis un punduris -, jo rezultāts bija 28:25 Bruno labā. Pavlovskis sajuta cieņu pret punduri un godīgi uzlika zaudēto kasti sautētas gaļas un kasti iebiezinātā piena, bet vinnētājs sarīkoja dzīres visiem saviem kentiem. Baumas par šīm derībām aplidoja visas apkaimes zonas, bet par pašu Bruno sāka klīst leģendas.

Taču īstu slavu punduris iemantoja pēc savas unikālās bēgšanas. Pats Bruno par bēgšanu nedomāja un bēgt netaisījās. Ideja radās Vaņam Inženierim, bet bēgt grasījās kriminālā autoritāte Sava Petrogradietis. Inženieris, šķirstīdams vecu žurnālu komplektus, uzgāja shēmu, kā no benzīna zāģa uztaisīt mugursomas tipa helikopteru. Benzīna zāģi zonā bija, atlika vien izgatavot stiprinājumus un propelleri, pie kā tad arī Inženieris ķērās. Pēc pāris mēnešiem viss bija gatavs. Sava svītas pavadībā uzkāpa uz ražošanas ceha jumta. Bruno kopā ar vēl dažiem ziņkārīgajiem sekoja viņiem pa pēdām.

Petrogradietis plecos uzlika cietu mugursomu ar iekšpusē nostiprinātu benzīna zāģi, laukā rēgojās pīķis ar propelleri, lāpstiņas bezmaz vai skāra īsos iesirmos matus.

-   Paklau, Sava, ievelc galvu plecos un daudz negrozi, citādi noraus pie visiem velniem, Inženieris norūpējies sacīja un pavilka auklu.

Ierēcās motors, propelleris sāka griezties. Savu parāva uz augšu, taču cēlējspēka pietika, tikai lai pavisam nedaudz atrautu viņa smago ķermeni no skārda jumta…

-   Aiz-iet, aiz-iet! Inženieris pietupās, lai propelleris viņu neaizķer, satvēra neveiksmīgo lidoni aiz kājām un elsdams centās pasviest viņu uz augšu. Sava arī pats instinktīvi vēcināja rokas kā ievainots, tomēr pacelties alkstošs putns. Taču nekas neiznāca paštaisītais helikopters nespēja viņu pacelt.

-   Ņem nost to verķi! pārkliegdams motora rēkoņu, Petrogradietis beidzot uzbrēca.

Inženieris izslēdza motoru, noņēma Savam mugursomu, tas smagi noslīga uz jumta un saķēra galvu.

-  Es domāju tūdaļ pacelsies! Inženieris itin kā taisnojās.

-Jā, neraža…

Visi bija satraukti un vīlušies kā vienmēr, kad veiksmīgi uzsākta lieta apraujas pusē.

-   Ko tu, ēzeli, nepārbaudīji! Sava nomākts aizsmēķēja. Viņš jau domās bija pārcēlies uz turieni, aiz dzeloņstieplēm, bet nu ar grūtībām atgriezās. Un civilais uzvalks no līdzekļa, lai acumirklī iejuktu parastu cilvēku pulkā atkal pārvērtās stingri aizliegtā priekšmetā, kura dēļ bez vārda runas tupina karcerī.

-   Pareizi saka vakarā sarīties ir kaitīgi var dabūt celulītu! pēkšņi sev par postu izmeta Bruno. Esi pārlieku noēdies, brač. Es būtu aizlidojis kā bankā!

-  Tad lido! Sava nervozi atmeta ar roku. Ja neaptaisīsies… Vārdos visi ir lidotāji kosmonauti!

-   O! Pareizi! Inženieris sapriecājās. Aiziet, Tarzān, lido! Kāpēc lai uzparikte velti iet postā?

Arī pārējie sarosījās, ņēmās sist pundurim uz pleca, smaidīt.

-   Nu, lidosi? Jeb vai bikses trīc?

Bruno izrieza krūtis un atšiepa apakšlūpu. Viņš nekur negrasījās lidot, vēl vairāk kabūzī viņu gaidīja karsta tēja un atvērta sautētās gaļas kārba.

-   Man bikses trīc?! Es no piecu kilometru augstuma bez izpletņa esmu lēcis jūrā! Ģērb virsū savu motorolleru!

Inženieris izdūra platajās siksnās jaunus caurumus, piestiprināja sīkajam augumiņam smago mugursomu, no kā tas uzreiz sasvērās uz kreiso pusi, paķimerējās gar stiprinājumiem, izlīdzināja propelleri, iespieda kroplajā roķelē kaut kādu cilindru ar regulējamu gredzenu.

-  Tas ir regulators. Ja griezīsi pa labi lidosi uz augšu, pa kreisi uz leju, piezemēsies…

Bruno apstulbis klusēja, šķita, ka viņš pats netic tam, kas tūdaļ notiks. Pēc auguma iešūtajā melnajā darba apģērbā viņš atgādināja sapuvušu sēnīti, virs kuras nezin kāpēc atvērts lietussargs ar četriem spārniem.

Sagatavojies… Starts!

Inženieris iedarbināja motoru un tik tikko paguva atlēkt sānis punduri kā rautin norāva no jumta! Pa diagonāli viņu vilka augšup, un, atstādams aiz sevis neiedomājamu dārdoņu un zilus dūmus, viņš aiztraucās pāri kolonijas teritorijai, līkumodams kā piedzēries velosipēdists. Visi, kas atradās lejā, pacēla galvu un izbrīnā sastinga kā akmens stabi. No torņiem apstulbuši raudzījās sargi, taču neviens pat nepasniedzās pēc ieroča, kas gan bēgli vēlāk nekavēja apgalvot, ka viņā ielaists ne mazāk kā tūkstoš ložu.

Kuļādamies zem propellera, Bruno neviļus apmeta loku virs zonas, turklāt izskatījās, it kā punduri kāds būtu sagrābis aiz apkakles un iegrieztu nolūkā aizsviest iespējami tālu. Tad viņš atkal neviļus izlidoja ārpus teritorijas īsās kājeles nozibēja virs uzartās zemes joslas, aizliegtās zonas dzeloņstiepļu mudžekļa, pāri augstajai betona sētai ar dzelkšņiem augšpusē… Aiz viņa palika strādnieku piepilsēta rūpnīcas, noliktavas, pretīga izskata klajumi, kas atgādināja izgāztuves… Tālāk sākās tuksnesīgie lauki un rets kailu koku mežs. Taču Bruno iegāzās atkritumu kaudzē tuvējā klajumā vai nu pats tā bija izlēmis, vai arī beidzies benzīns…

Ar to vēl nepieredzētā bēgšana nebeidzās. Vai pundurim melnā ieslodzīto apģērbā ar baltu zīmīti uz krūtīm «G. Kuļbašs, 4. vienība» bija daudz iespēju noslēpties? Jo vairāk tāpēc, ka viņš nemaz negribēja slēpties, bet gribēja pēc iespējas drīzāk nokļūt savā kabūzītī, iekams neviens nav aprijis viņa konservus un izdzēris viņa tēju. Tāpēc Bruno uzreiz devās atpakaļ, taču nemitīgi atdūrās te pret sētām, te grāvjiem, te visvisādu drazu kaudzēm, ilgi apgāja šķēršļus un galu galā apmaldījās. Nikns un nomākts viņš sēdēja uz betona plāksnēm, kad meklētāju grupa ar automātiem kaklā viņu aplenca.

Aiz zonas žoga viņš bija atradies tieši trīs stundas, par bēgšanu dabūja divus gadus un kļuva slavens visā Krievijas cietumu pasaulē. Kad viņš pēc tiesas atkal ieradās kolonijā, viņu mēģināja iesaukt par Karlsonu. Taču Bruno tādu palamu uzskatīja par aizvainojošu un ikreiz sarīkoja kautiņu, tāpēc iesauka nepielipa. Bet drīz vien zonā ieradās Magomeds, un Bruno dzīve krasi pārvērtās…

īpaša režīma labošanas darbu kolonija uz māžu notiesātajiem LK-33 «Ugunssala». Sibīrijas taiga.

2010. gada 17. oktobris

«…Sasalis ragā. Naktī nav cerību aizmigt.

Rakstīšu, lai kaut nedaudz novērstu domas.

Tātad es, kā saka mani jaunie kolēģi, «laužu termiņu» LK-33, īpašā režīmā. Lai gan «Ugunssala» ir izslavēta tieši ar to, ka būtībā termiņi te nepastāv, visi notiesātie atrodas šeit beztermiņa ieslodzījumā. Galvenokārt pēc simt piektā panta slepkavība.

Absolūta izolācija visi sēž pa divi, citus zekus neredz, ja nu vienīgi saimniecisko apkalpi. Režīms dzelžains, tas lops Bļinovs izteicās, ka tāda nekur neesot, un viņš ir pieredzējis daudz izolatoru un pārsūtīšanu. Betona kameras ir aukstas un drēgnas, pārtika trūcīga un gandrīz neēdama, tikpat kā viss laiks paiet aiz slēgtām durvīm, trūkst gaisa tiek darīts viss, lai mūža ieslodzījums pārāk ilgi neievilktos.

Tas lops reizēm bļaustās, it īpaši, ja ir publika, kad atbrauc žurnālisti: «Labāk būtu nošāvuši, kas tā par dzīvi!» Vini vēlāk tā arī raksta savās avīzēs. Tikai nezina, f '

ka lops melo, pēcāk smīkņā un pat atklāti ķiķina: «Aunagalvas! Nezina, ka nav nekā šausmīgāka par nāvi! Tā gaidīšana vien ir ko vērta! Varbūt tā ir vēl ļaunāka par lodi pakausī! Bet dzīve ir kaifs, lai kāda tā būtu: var dzert, rīt, gulēt, drātēties ko man vēl vajag?»

Viņš zina, ko runā, viņam piesprieda augstāko, un viņš gandrīz divus gadus gaidīja izpildi… Tad iestājās moratorijs, pēc tam humanizācija, klīst runas, ka drīz šurp sākšot braukāt starptautiskas komisijas, lai kameras būtu kā numuri viesnīcās ar paklājiem, televizoriem un internetu… Ko gan jūs iedomājaties cilvēktiesības!

Kur atrodas «Ugunssala», to neviens nezina. Kaut kur purva slīkšņu un necaurejamas taigas viducī. Sapnī es redzēju malahītzaļu paklāju līdz pašam horizontam, kuru pat nevajag tīrīt un apstrādāt ar putekļsūcēju, tik smalks un nenosakāms ir taciņu un zemes ceļu stīgojums, tik niecīgas rēgojas šur tur izbārstītās celtņu drupačas. Tuvākie civilizācijas centri ir Capurinas un Kiras ciematiņi, tikai, cik tie tālu atrodas un uz kuru pusi, to arī neviens nezina. Un kāpēc gan to vajadzētu zināt?

Runā, ka LK-33 nav pieredzējusi bēgšanas gadījumus kopš 1972. gada. Un kāda gan no šejienes var būt bēgšana…»

2010. gada 26. oktobris

«…Bļinovs. Vai kāds būtu varējis iedomāties, kura būs man nīstamākā būtne, ar kuru daudzus gadus uzturēšos vienā telpā, strīdēšos, salīdzināšos kurš ir labāks, ar kuru regulāri ķildošos un kaušos… Neticami! Kaislības virmo, uzšaujas līdz augstākajām filozofijas virsotnēm, saduras cita ar citu, sagriežas vērpetēs… Pēc manām domām, mēs iemiesojam pretpolus, gluži atšķirīgas personības, nesamierināmas dzīves pozīcijas…

Pulkvedis un santehniķis…

Esmu atpakaļ no karcera, un mēs atkal esam kopā. Es tā ilgojos pēc, salīdzinot ar karceri, mājīgās kameras, taču tagad redzu, ka karceris nav nemaz tik briesmīgs. Var pārciest gan aukstumu, gan badu. Ļaunāk par visu ir atrasties betona būrī kopā ar patoloģiski cietsirdīgu, trulu un ļaunu būtni. Pat ar žurku ir iespējams vienoties dienestnieki mēļoja, ka piektajā kamerā viena mitinoties, šai iedevuši vārdu Maska. Tai piemītot īpaša maņa uziet slēptuves, kur zeķi glabā cigaretes un pārtiku, visu sagandējot. Taču, ja šo baro un ļauj naktī gulēt zem segas, tā neko neaiztiek.

Turpretī ar Bļinovu vienoties nav iespējams. Viņš vienkārši ir klīnisks idiots. Maniaks.

Viņš ir no Ņižņijnovgorodas, piecdesmit gadu. Beidzis astoņas klases un PTS, strādājis namu pārvaldē par santehniķi. 84. gadā piedzēries ieradies pēc izsaukuma dzīvoklī, piekāvis un izvarojis namamāti, sievieti gados. Nosēdējis trīs gadus, atbrīvots pirms termiņa. Bija kļuvis viltīgās, rafinētāks nopirka padzīvojušu žiguli, sāka vadāt pasažierus. Vakaros staciju tuvumā izraudzījis atbraucējas jaunas meitenes, sievietes, vienreiz večiņu, vairākkārt trāpījušies bērni… Iemantojis uzticību, pacienājis ar ūdeni, kam piejaukts klofelīns, vai vienkārši uzmetis hloroformā samērcētu lakatu, tad vedis uz mežu Bļinovam piepilsētā bijuši divi trīs iemīļoti klajumiņi. Upuri bijuši bezpalīdzīgā stāvokli un pretoties nav varējuši, taču viņš tik un tā tos sitis un kropļojis, tad izvarojis un kulminācijas brīdī nožņaudzis vai pārlauzis sprandu. Līķus metis upē, piesienot pie kājām betona klučus no būvniecības izgāztuves. Reizēm nav sējis neko.

Ar šādu vienkāršu konspirāciju viņš nesodīti draiskojies gadus septiņus. Viņu notvēra nejauši tuvējā ciemata jaunieši bija devušies uz mežu uzcept šašliku un iedzert un iemaldījušies tajā pašā klajumiņā… Trāpījušies tieši īstajā brīdī, saņēmuši ciet un nogādājuši milicijā. Meitene brīnumainā kārtā izdzīvojusi un piekritusi liecināt. Bļinovs atzīts par pieskaitāmu, viņam piespriesta nošaušana, pēcāk augstākais soda mērs aizstāts ar mūža ieslodzījumu. Pēc pierādītajām epizodēm viņa kontā ir divpadsmit slepkavību un izvarošanu. Patiesībā bijis vairāk. Viņš pats neatceras, cik.

Izmeklēšanas izolatorā Bļinovu nekavējoties «nolaida» un «padzina zem lāvas» pašu piekāva, izvaroja un lika gulēt līdzās parašai. Visās vietās viņu turpināja dauzīt, izvarot un slīcināt parašā, taču tas gnīda izrādījās dzīvelīgs un galu galā nokļuva «Ugunssalā». Te nav «arestantu sabiedrības» sēž pa divi, turklāt tādu šausmonlgu monstru kā Bļinovs ir daudz, reizēm viņi spēj savā starpā sadzīvot, reizēm ne.

Ar šo gnīdu neviens nebija spējis sadzīvot. Viņš tika sēdējis divās kamerās septītajā un otrajā, un abās bija bijuši skandāli un kautiņi. Vairākas reizes viņš tik tikko gulošs nebija nožņaugts, pēcāk viņš nožņaudza savu kameras biedru, lai gan oficiāli viņš skaitījās pēkšņi miris no infarkta. Tad mans pirmais kaimiņš slepkava Siņuhovs, starp citu, visnotaļ kārtīgs cilvēks, nomira aiz vecuma. Un Bļinovu pārcēla pie manis, tādējādi noliekot raķešu karaspēka pulkvedi uz vieniem svariem ar santehniķi maniaku. Nu jau gandrīz piecus gadus Bļinovs mīt trīspadsmitajā. Cik gan stipri es viņu ienīstu! Cik ļoti gribētu viņu nogalināt!

-    Spiegi ir jāšauj nost! viņš kārtējo reizi iesāk, blisinādams blāvās acis un pretīgi smīnēdams. Bandīti, slepkavnieki jāatstāj dzīvi, bet jūs jāšauj nost! Tāpēc ka jūs, maitas, dzimteni pārdodat!

-Aizveries, gnīda! Es esmu pulkvedis, dzimtenei esmu darījis labu, gandrīz trīsdesmit gadu nodienējis, es nenociešos. Lūk, tāda bija manas dzīves jēga! Dienēju tālos poligonos, dežurēju pazemē, beigu beigās maksāju nodokļus. Ja noliktu uz svariem to labumu un kaitējumu, par ko tiku notiesāts, labuma būtu simtkārt vairāk! Vai saproti, izvirtīgais lops? Bet tu tikai laki šņabi, izvaroji, kas trāpījās ceļā, un žņaudzi. Ko derīgu tu savā nožēlojamajā dzīvē esi paveicis? Salabojis skalojamo kasti?

-   Toties es neesmu nodevis dzimteni! Manī vēl ir kas svēts patvēries!

-   Kā tad! Mocīt un nogalināt bezpalīdzīgas sievietes un bērnus… Re, re, jau nimbs spīd virs galvas…

-   Tu esi tāds pats slepkava kā es! Bļinovs auro, un viņa bālā pūtainā seja kļūst iesārta. Nē, vēl sliktāks par mani! Draugus nogalēji, Jūda!

Es iekarstu. Galvā tāda kā migla. Arī sāku aurot:

-   Nevienu neesmu nogalējis! Vienu nosita strāva, otrs uzskrēja virsū saindētai adatai! Nelaimes gadījumi… Es viņiem pat pirkstu netiku piedūris! Turklāt tie bija pieauguši vīrieši un neko pat sajust nepaguva! Bet tu skuķēniem lauzi pirkstus, kodi nost degunu un vēl trinies gar pusbeigtiem! Jūti atšķirību, lops tāds?

-   Lai esmu slikts, toties godīgs! Viņš pienāk pavisam cieši klāt, piebāž savu riebīgo mūli manai sejai, tā ka es pat bez brillēm saskatu viņa pretīgi taukaino, poraino ādu. Es neslapstījos, neslēpos aiz citu mugurām! Iekāpu vāģī un devos medībās… Kāpēc tās kučeles pie mums brauca? Nodarboties ar prostitūciju, lūk, kāpēc! Varbūt es glābu pilsētu no AIDS!

Atvēzējos un gāžu pa nīsto ģīmi. Taču neveiksmīgi, tikai aizķeru. Viņš par atbildi saskrāpē man seju. Maita tāds! Ka vēl neaplipina ar kādu draņķi!

-  Viss, šodien es tevi nožņaugšu! Bļinovam šķīst siekalas. Kā likts nožņaugšu! Uz rīta pusi…

Melo, nenožņaugs… Bet varbūt arī nemelo. Ko šim var padarīt? No mūža ieslodzījuma nav jābīstas. Nāksies palikt nomodā, bet tas ir ļoti grūti izdarāms, it sevišķi uz rīta pusi… Bez tam dienā gulēt nedrīkst, bet rīt būs tāds pats strīds kurš labāks, kurš sliktāks, kurš ģēnijs, kurš ļaundaris… Un parīt, un visu mūžu. Nebeidzams labā un ļaunā pretnostatījums pulkvedis-raķešnieks un seksuāls maniaks-sadists. Migunovs un Bļinovs. Mocarts un Saljēri.

Nemaz nav smieklīgi, ja iedziļinās.»

2010. gada 27. oktobris

«…Vēstule no Svētas.

Viņa iznāca brīvībā 2008. gadā, nu jau ir trešais gads. Un vēl aizvien nespēj atgūties. Saka, neesot nocietusies aizbraukusi uz Borovsku «sasveicināties» ar mūsu māju. Kas jau vairs nav mūsu. Un nekad vairs tāda nebūs. Redzējusi pa vārtiem izbraucam folksvāgenu ar kādu puņķutapu pie stūres. Tad iznācis apsargs un aiztrencis

Svētu projām. Un pareizi darīja nav ko tur vazāties, es tiku viņu brīdinājis.

Viņa īrē dzīvokli Zeļenogorskā, pusotristabas ūķi ar nolupušām tapetēm. Turpat iekārtojusies skolā uz pusslodzi un arī caur pazīšanos. Pilnu slodzi nedod, laikam baidās spiega sieva, ko var zināt! Pasniedz privātstundas. Tik un tā naudas nepietiek. Nākammēnes taisās sūtīt paciņu ar produktiem. Krāj naudu, lai varētu atbraukt. Neko viņa nesakrās, esmu pilnīgi pārliecināts. Radusi plaši dzīvot, neko sev neliedzot, atceros, par kādām tur idiotiskām sandalēm maksāja pa tūkstoš zaļajiem, par somiņu piectūkstoš zaļo. Bet tagad jātaupa katra kapeika. Un arī… Nezinu. No Maskavas līdz Zaozjorskai ir septiņtūkstoš kilometru. No Zaozjorskas uz ziemeļiem līdz Jerčai pa nodauzītu asfaltu vēl sešsimt. No Jerčas tikai ar helikopteru, mašīnā šurp nevar atkļūt. Vai ar visurgājēju. Vai kuteri. Navigācija uz Indigirku tikai trīs mēnešus var lidot.

Nekas viņai nesanāks.

Un ja arī atbrauks… Ilgas tikšanās ar kopīgu dzīvošanu «Ugunssalā» nav. Var parunāt cauri stiklam pa telefonu trīs stundas dienā. Svēta pat nevarēs te pārnakšņot stingrā režīma LK tas ir uz visstingrāko aizliegts. Visapkārt ir viena vienīga taiga un purvi. Kur lai liekas? Bet uz Lielo Zemi transports katru dienu neiet.

Protams, viņa var iedot Savičevam, tas viņu izmitinās teritorijā un aizsūtīs atpakaļ, kad vajadzēs… Svēta šajā jomā ir meistariene. Kā savulaik ar Katranovu… Tevis dēļ, mīļo vīriņ, esmu gatava drāzties ar ko tik vajag!

Nu nē, pateicos.

Un par ko es te runāju? Viņa nav tas cilvēks, kas trieksies šurp kā tāda dekabrista sieva.

Ja kādu es gribētu satikt, tad tas ir Rodions.

Rodiks, Rodjka… Gandrīz astoņus gadus neesmu viņu redzējis. Kā viņam klājas? Kur viņš ir? Vai audzē baķenes? Ūsas? Droši vien kļuvis līdzīgs man…

Svēta, kā par spīti, neko par viņu neraksta…»

Trešā nodaļa Ābols no ābeles

Baķenes un garus matus Rodions pārstāja nēsāt

2006.   gada beigās uzreiz pēc iestāšanās Asas-Panteona doktorantūrā. Te jau vairs neizskatījās pēc Sorbonnas, lai gan šī universitāte ietilpa Sorbonnas velna ducī. Nekādu džinsu, vējjaku un sandaļu basās kājās, nekādu cirtu līdz pleciem, nekādas alus dzeršanas uz bibliotēkas kāpnēm. Nē, šķietami izlaidīgām un anarhistiskām vaļībām šajā līmenī bija pielikts punkts. Šeit, lai iegūtu doktora grādu, pūlējās nākamie Eiropas juridiskās birokrātijas ģenerāļi un maršali, kuri labāk par visiem zināja, ka demokrātijai jābūt vadāmai un divpusējai sev un visiem pārējiem.

Korekti uzvalki, vienkrāsaini krekli, kaklasaites pieskaņotā tonī, matu griezums «ala paipuisītis».

Žana Kalvēna, Rodiona doktora disertācijas projekta autora, grupā šķiet, neviens pat nesmēķēja.

Pēc pašas pirmās doktorantu sanākšanas (Rodions tik tikko nosēdēja līdz beigām viņš izskatījās kā rokerisnarkomāns komjaunatnes rajona komitejas biroja sanāksmē) taisnā ceļā devās uz dārgu skaistumkopšanas salonu Kižā ielā. Iztērēja gandrīz visu naudu, toties laukā iznāca krietni vien pārveidots. Var teikt gluži cits cilvēks.

Brilles. No brillēm Rodions šķīrās mazliet vēlāk. Šķiet,

2007.  gada janvārī. Profesors Kalvēns ieminējās, ka AsasPanteons aizvien bijis slavens ar savu basketbola komandu, tās līdzjutēju un sponsoru vidū ir daudzi metri, no kuriem būs atkarīgs viņa stipendijas liktenis. Un ne tikai stipendijas. Rodiks, ņemot vērā savas sportiskās dotības, viegli izturēja atlasi un tika ierakstīts otrajā sastāvā. Vienlgais noteikums, kuru izvirzīja treneris, bija nomainīt brilles pret lēcām. Nekādu problēmu. Arī Sesila, viņa tālaika draudzenīte, atzina, ka bez brillēm viņš izskatās krietni vīrišķīgāks.

Jā, vīrišķīgāks.

Un nejau tikai briļļu dēļ. Trīs beidzamos gadus Rodions strādāja kā apsēsts. «Personiskā un sabiedriskā balanss Eiropas jurisprudencē filozofijas transformācija kopš viduslaikiem» apžēliņ! Disertācijas virsraksts, šķiet, uz visiem laikiem būs iespiedies viņa smadzenēs kā elektriskā lādiņa pēdas uz fotopapīra. Viņš vārda pilnā nozīmē strādāja, rukāja jēdziens «mācības» te nav ierasts. Dienu bibliotēkā, reto manuskriptu nodaļā, pēc tam līdz vēlai naktij mājās. Reizēm viņš iemiga, sakņupis ar seju pār piezīmjdatoru. No rīta ieslēdza printeri, ierasti izdrukāja kārtējo teksta gabalu, noglabāja lapas mapē, tad tikpat ierasti izgrieza rakstus, izsūtīja uz zinātniskiem žurnāliem elektroniskos variantus un atkal devās pie manuskriptiem… Un tā dienu no dienas.

Asas-Panteonā klīda runas, ka talantīgā krievu zinātnieka (!) panākumiem cītīgi seko pats Eiropas Padomes Cilvēktiesību komisijas priekšsēdētājs.

2008. gada aprīlī baumas apstiprinājās Eiropas Padome piešķīra Rodionam Sergejevičam Migunovam personālo stipendiju.

2010. gada 19. septembrī basketbola klubs «Universite dAssas» izcīnīja Francijas Izglītības ministrijas kausu. Rodiona kontā, kurš finālmačā bija izgājis maiņā, pieci trīspunktu metieni.

Nākamajā dienā notika ievada disputs par viņa disertāciju. Aprobācija pirms aizstāvēšanas. Auditorija bija pilna kā piebāzta (rets gadījums fakultātē). Disputs ilga piecas stundas. Katedras profesori, kā arī visi dalībnieki no Asas pasniedzēju vidus vienbalsīgi deva pozitīvu atsauksmi par maģistra Migunova disertāciju.

27. oktobrī ap pulksten 17.00 pēc vietējā laika (LK-33 Ugunssalā, kur Migunovs vecākais rakstīja savu dienasgrāmatu, teju vajadzēja atskanēt vakara jundai) viņš izgāja no Tiesību fakultātes ēkas Panteona laukumā gara auguma pašpārliecināts jauns vīrietis bez mazākajām zinātniekiem raksturīgā uzkumpuma pazīmēm. Izteikta lūpu līnija, iekrituši vaigi, stingrs zods bez lieka smagnējuma 2010. gada parauga Rodiks Migunovs. Tuklums un salkanums sen bija pazudis, un līdz ar tiem arī tas romantiskais glītums, kam nespēja pretoties meitenes neatkarīgi no viņu pieredzes un sociālā stāvokļa. Viņš savā ziņā bija pacēlies tam pāri, pilnīgi pārvērzdamies vīrietī. Ne vairs Rodiks, ne Rodjka, pat ne Rodions Sergejevičs mesjē Migunovs, doktors Migunovs, metrs Migunovs! Tā, lūk. Vienīgi Parīzes debesu krāsas acīs bija aizķēries mazumiņš tuvredzīgā nedrošības, kas nodod cilvēkus, kuri ik rītu ir spiesti ievietot acīs kontaktlēcas.

Diplomātā, kuru viņš nesa labajā rokā, bez trim monogrāfijām un ap simt žurnālu publikāciju novilkumiem atradās tikko saņemtais baltsārtais (Asas krāsas) doktora diploms.

Rodions pastāvēja uz kāpnēm, vērodams Panteona laukumu, kas, viņam parādoties, uz mirkli pieklusa. Nopūtās. Pasmaidīja. Nolika diplomātu zemē, aizpogāja putekļmēteli no Sēnas puses, no ziemeļaustrumu kvartāliem, pūta auksts vējš.

Aiz muguras noklaudzēja smagās durvis.

-   Manuprāt, spīdoši!

Uz ielas izskrēja žiperīgs apalītis vecmodīgā cepurē profesors Zans Kalvēns, viņš kaut kur steidzās un garāmskrienot draudzīgi pieskārās jaunā tiesību doktora piedurknei.

-   Vēl viens leģendārs Asas absolvents, kurš ieies vēsturē! Kalvēns uzsauca, jau skriedams lejā pa kāpnēm.

Garantēju! Le Pens, SarkozI kundze un… mesjē Migunovs!

-    Manuprāt, līdz doktora disertācijai neviens no viņiem neaizkļuva! Rodions nokliedza viņam pakaļ.

Kalvēns nepagriezdamies nosmējās. Pamāja ar roku, apstādinādams taksometru, un pēc mirkļa nozuda.

Bet fakultātes durvis turpināja klaudzēt. Pēc Kalvēna sāka nākt laukā citi profesori, kuru vārdi greznoja Eiropas jurisprudences debesskrāpi. Un katrs turēja par vajadzīgu kaut ko viņam pateikt:

-   Lieliski, mesjē Migunov. Priekšzīmīgs, ļoti dziļš referāts…

-   Ļoti drosmīgi un asi… Es pat neatceros tādu aizstāvēšanu…

-   Teicami, apsveicu!…

-  Bet sakiet godīgi, mesjē Migunov… ja Krievijā dzimst tik talantīgi juristi kāpēc jūsu valsts jurisprudences līmenis ir tik briesmīgs?…

-   Ieteikšu saviem audzēkņiem jūsu monogrāfijas, doktor Migunov…

-  Nekādā gadījumā nedrīkst dusēt uz lauriem, dārgais Rodion… Turpiniet strādāt! Jums taisnība jauni laiki prasa jaunas paradigmas! Un moderna cilvēktiesību koncepcija ir vienkārši nepieciešama!

Zinātnes spīdekļi smaidīja, apsveica, spieda roku. Arī Rodions smaidīja, atbildēja uz rokasspiedieniem. Viņš zināja, ka tas ir tikai protokols, nekas vairāk. Un tomēr bija patīkami.

-   Pateicos. Liels paldies…

Pēdējā negaidot pienāca nepazīstama efektīga gadus četrdesmit veca sieviete, kurai nebija saistības ar fakultāti, bet kura bija piedalījusies gan ievada disputā, gan aizstāvēšanā. Neliela auguma šatēne ar meitenīgu figūru, piemīlīga, kopta, dārgi, tomēr korekti un gaumīgi ģērbusies. Rodions bija apjautājies par viņu Kalvēnam tas saminstinājies atbildēja, ka pazīst viņu pavirši, taču tā esot svarīga persona no Eiropas Padomes Cilvēktiesību komisijas.

-   Šķiet, jūs nedaudz pārspīlējāt ar Eiropas mīkstčaulības atmaskojumu? viņa ieminējās, pakavēdamās līdzās Rodionam, kad profesūras straume bija noskrējusi.

Jaunizceptais doktors stāvēja, vēl aizvien pastiepis uz priekšu labo roku, un aiz inerces smaidīja. Maza plauksta plānā cimdā pieskārās vēl aizvien rokasspiedienam gatavajai delnai, uzsverot, ka tas nebija apgalvojums vai pārmetums, bet vienīgi jautājums.

-   Jums tā likās? Rodions smaidīja.

-   Zināt, jā. Pieķēru sevi pie domas, it kā es būtu mājsaimnieču pulciņa biedre ar lieko svaru, kuras priekšā uzstājas kikboksa treneris.

Rodions uzreiz neattapa atbildēt. Atklāti sakot, viņš bija apstulbis. Viņa sarunbiedre iesmējās, un mazā plauksta atkal pieskārās viņa rokai.

-   Nekas, nekas. Reizēm tas nemaz nekaitē. «Labajam jābūt ar dūrēm» tā mēdz sacīt pie jums Krievijā, pareizi?… Patiesībā esmu jums pateicīga. Rets gadījums, ka ieeju auditorijā kā vienas koncepcijas piekritēja un iznāku… var teikt, kā citas, gluži pretējas koncepcijas atbalstītāja… Itin kā «Es», pārvērsts par «anti-Es»… Bet mani piedabūt grozīt savus uzskatus ir ļoti grūti. Saprotat?

Rodions īsi pamāja. Sasodīts. Tagad viņš jau vairs nebija pārliecināts, ka viņai ir četrdesmit. Trīsdesmit pieci, augstākais trīsdesmit septiņi… Vai varbūt mazāk?

Sieviete pasniedza viņam zilganu vizītkarti ar Eiropas Padomes emblēmu. «Madlēna M. Diparka, Cilvēktiesību komisijas ekspertu padomes priekšsēdētāja»…

-    Ceru, ka mēs vēl tiksimies. Pat esmu pārliecināta. Eksperti tieši nav padoti nevienam Padomē, taču ar mūsu viedokli rēķinās visi, ieskaitot priekšsēdētāju. Tas jums noteikti patiks. Kā jau neatkarīgam un patstāvīgam cilvēkam.

-   Tas ir, jūs gribat teikt…

-   Jā. Varat uzskatīt to par neoficiālu «laipni lūgti» no Komisijas galvenā eksperta. Oficiālais uzaicinājums jums pienāks mazliet vēlāk pa pastu. Vajadzības gadījumā zvaniet. Visu labu.

Rodions vēl kādu laiku stāvēja, smaidot nolūkodamies viņai pakaļ. Jā-ā… Madlēna M. Diparka katrā ziņā mēdza saukt lietas īstajos vārdos. Šajā brīdī Rodions nebūtu atteicies, pat ja viņa to būtu uzaicinājusi par picu iznēsātāju. Vai uz kafejnīcu «Klozerī de Lila». Vai arī…

Cik tad viņai īsti ir gadu?

-   Es redzu, ka esi ieķēries, ko? Bobs skaļi iesmējās un pat uzsita ar plaukstām pa krēsla paročiem. Vairākas galvas no blakus galdiņiem ziņkārē pagriezās uz viņu pusi. Nē, piedod, es tikai… Diparka, Diparka… Pazīstams uzvārds. Stop! Pareizi! Diparkas kundze 2003. gadā kūrēja Austrumeiropas samita preses nodrošinājumu. Es ņēmu no viņas relīzes un ar viņas palīdzību sarunāju tikšanos ar Vāclavu Havelu… Kopta kaķenīte, karē matu griezums, figūra kā sporta koledžas studentei? Tā ir?… O, tad es tevi saprotu, Rodion. Grandioza sieviete. Tikai…

Turpinādams smaidīt pār visu ģīmi, Bobs paslēpa seju platā viskija glāzē.

-   Kas «tikai»? tiesību doktors Migunovs painteresējās.

-   Man domāt, viņai jau 2003. bija četrdesmit četri.

Rodions piemiedza acis.

-   Nevar būt.

-   Lai manā printerī tinte izžūst! Samits notika jūlijā, un viņa ielūdza dažus ievērojamākos žurnālistus pie sevis uz ballīti par godu dzimšanas dienai. Četrdesmit četri, saku kā bankā. Es personiski dziedāju viņai «Happy Birthday».

Ievērojis Rodiona skatienu, Bobs sataisīja nopietnu, pat nedaudz sērīgu seju. Un tūdaļ pat no jauna iesmējās pa visu zāli. Jeņķis paliek jeņķis, ko tu padarīsi.

-   Kādā sakarā preses nodrošinājums? Rodions turpināja brīnīties. Viņa taču ir Cilvēktiesību komisijas eksperte…

-  Vēl viņa ir mākslu maģistre. Daiļo zinātņu fakultāte Senvinsentas universitātē, specializācija vēlīnā baroka arhitektūra. Un arī tiesību doktore, aizstāvējusies Nacionālajā administrācijas skolā. Es taču saku grandioza sieviete! Par tādu priekšnieci var tikai sapņot! Starp citu, pie mums «Washington Post Company» valdē sēž kāda veca, stulba grezele gatavais «bigmaks» ar acīm! -, viņa visā nopietnībā domā, ka amerikāņi jau ir aizlidojuši uz Marsu un iesprauduši tur zvaigžņoti svītraino karogu! Sak, esot izlasījusi to mūsu avīzē… Šaujies vai nost!… Un sēž valdē, māca mūs, žurnālistus, dzīvot! Tu stādies priekšā?

Rodions pieklājīgi pasmējās un ar skatienu meklēja viesmīli laiks ķerties pie pamatēdieniem. Turpināt šo sarunu viņam negribējās. Pēkšņi viņš atskārta, ka Diparkas kundze ir mātes vienaudze.

…Re nu, «Maksims», kā viņš tika solījis, pats šikākais restorāns Parīzē, varbūt pat pasaulē. Protams, klasiskajā šikuma izpratnē. Bet principā nekā sevišķa: taisnstūrveida zāle sarkanos toņos, zeltījumi, spoguļi, samta dīvāniņi gar sienām (lai viņi varētu apsēsties, izdresēti viesmīļi atbīdīja galdiņu), apbrīnojami īsa ēdienkarte palielā kartona kārbā, toties visai bieza vīnu karte ādas iesējumā. Zāle ir pilna padzīvojuši vietējie rantjē, tūristi, pieraksts nedēļu uz priekšu, cenas nevienu nemulsina. Rodions notiesāja sparģeļu salātus par 45 eiro, bet Bobs molusku karpačo ar artišokiem par 57. Vīnu Rodions izraudzījās pašu lētāko, kāds bija, 2002. gada šardonē par 80 eiro, viņš ļoti nopriecājās, ieraudzījis tādu cenu starp četrciparu skaitļiem. Vispār viss, kā nākas.

Tiesa, Bobs nekādi neizrādīja, ka jūtas pagodināts vai vismaz saprot, kāpēc viņi ir tieši šeit, nevis citā restorānā, kādu Rojāla ielā ir ka biezs un kur lieliski var ieturēt maltīti ar vīnu tikai par 70 eiro, nevis par 500. Iespējams, vienkārši aizmirsis. Toties Rodions atceras. 2004. gada 12. maijā, kad viņi tikko bija iepazinušies, veiksmīgais amerikāņu žurnālists Roberts Vulfs ielūdz izbadējušos studentu no Krievijas ieturēt pusdienas «Māmuļas Katrīnas krodziņā» Monmartrā. Puisis, kā pieklājas, stīvējas, atsakās tas ir dārgi, viņam neērti…

-   Nekas, kļūsi bagāts, uzaicināsi mani uz «Maksimu», smej jaunais paziņa.

-   Ar mieru! Rodions pamāj.

Toreizējās pusdienas krodziņā viņš atceras visos sīkumos sīpolu zupa, pīle, vienkāršs vīns no beidzamās ražas, kas izrādījās gards un negaidīti reibinošs. Lai gan viņš, visticamāk, vienkārši bija pārāk izsalcis… Tāpēc arī atceras.

…Ar mieru!

Parāds viņu nenomāca, tomēr to atdot viņš bija sapņojis visus šos gadus. Atbildes pusdienas bija kļuvušas par sava veida simbolu. Pirmām kārtām tam, ka viņš, Rodions Migunovs, tur doto vārdu. «Džeks pasaka džeks izdara!» tā Krievijā mēdza sacīt zināmās aprindās. Otrām kārtām tā bija zīme, ka viņš svešā valstī ir sasniedzis konkrētus panākumus un tie nav nekādi mazie.

Taču izskatījās, ka Bobs nekā simboliska notiekošajā nesaskata pusdienas kā jau pusdienas. Turklāt viņš nepavisam nebija izsalcis. Izklaidīgi paskrubināja tvaicēto doradu, iedzēra malciņu šardonē. Nolika glāzi, palūdza viesmīlim viskiju.

Rodions pasmaidīja, pacēla savu glāzi.

-    Nu tad par vēlmju piepildījumu? Kā mēdz teikt Krievijā par sapņu īstenošanos!

-   Par taviem panākumiem, Bobs sacīja. Ticēju, ticēju, bet, atklāti sakot… Negaidīju. Ievācu šādas tādas ziņas tie vecie perdeli Asā ir piepūtušies kā tītari pēc tavas aizstāvēšanās…

Viņš iesmējās.

-   Bet drīz aizstāvēsies kā tu domā, kas? finanšu ministra radinieks. Tam gan neklāsies viegli!

Viņi iedzēra. Bobs atzvēlās neērtajā dlvāniņā, novietoja viskija glāzi sev uz vēdera un amerikāņiem raksturīgā nevērībā pētīja zāli.

Toties Rodions ar apetīti tiesāja maigo sārto jēra muguriņu ar baravikām, ar baudu dzēra vieglo vīnu, kam piemita tikko jaušams svaiguma aromāts.

-   Un Eiropas Padome, tu zini, nedāļā personālās stipendijas pa labi un pa kreisi, Bobs pēc ilgas pauzes piemetināja. Pilnīgi anomāls gadījums. Tu ieiesi vēsturē, Rodion.

-   Cerams, ne tikai tāpēc, ka izspiedu no viņiem septiņdesmit piecus tūkstošus eiro.

Bobs palūkojās viņā.

-   Tā ir tava stipendija?

-   Par divdesmit astoņiem mēnešiem.

-   Dāsni. Eiropiešiem neraksturīgi dāsni, es teiktu.

-   Par to jāpateicas tavām publikācijām, Rodions sacīja. Pēc tām viss izmainījās burtiski pusgada laikā, Bob. Pat ātrāk. Kad parādījās pirmais raksts, es aizsūtīju pieteikumus par iestāšanos doktorantūrā uzreiz sešām universitātēm. Atnāca četras pozitīvas atsauksmes. Es pat varēju izvēlēties…

-   Pag, pag. Tu runā par manu sēriju «Dēls tēva vietā»?

-   Protams. Kopš tā laika man sākās gluži cita dzīve.

-   Nu… Es nezinu. Bobs mazliet norūpējies ielūkojās glāzē ar viskiju, paraustīja plecus. Kā nekā pieklājīga tirāža, tuvu pie miljona…

Viņš atmeta galvu.

-  Bet, runājot bez liekas kautrības, raksti nepavisam nav slikti. Nebiju pat gaidījis. Mums redakcijā notiek tāda kā uzskaite ikviens darbinieks, ja vēlas, drīkst vērtēt ar atzīmi jebkuru materiālu no nulles līdz divdesmit. Paša publikācijas, zināms, neskaitās. Aizpilda speciālu papīru un iemet urnā. Redaktors to reizi mēnesī atver un dara zināmus rezultātus. Parasti ar vērtējuma palīdzību kārto personiskos rēķinus aizvainojumus, intrigas un tā tālāk. Visbiežāk gan ignorē… Bet pēkšņi man iešķiebj pusduci divdesmitnieku. Negaidīti. Tas ir labi.

-   Redzi nu!…

-   Izbeidz. Bobs saviebās, pamāja ar glāzi, ledus gabaliņi dobji noklikšķēja. Runāsim skaidru valodu, Rodij. Arī tu man palīdzēji. Par ko gan es lai būtu rakstījis savas sensācijas? Atkal par kādu resnu pūtainu debiliķi, kurš sapņoja izdrāzt sola biedreni, beidza uz zābakiem un rezultātā apšāva pusi savas klases? Pie velna tos izvirtuļus! Bet te normāls stāsts iz dzīves, dzīvi cilvēki, politika, nekas nav izzīsts no pirksta. Piedod, ka es par tevi tā, trešajā personā. Starp citu, tie materiāli, kurus tu man atsūtīji no Cīrihes, atceries? Es no tiem uztaisīju tādu analītiķu, ka tik turies!

-   No Cīrihes?

-   Nūja! Māja Rīsbahas krastmalā, puisis, vārdā Boriss, nu?

-   Ā-a-a… Tas nenācās grūti…

Pagājušajā rudenī viņš brauca uz Šveices ziemeļaustrumiem, kur nelielā ciematā vienkopus dzīvo Krievijas emigrantu ģimenes, intervēja tās savai disertācijai. Bobs toreiz bija palūdzis apciemot vēl vienu cilvēku Cīrihē, kādu Borisu, arī krievu. Stāstījis, ka izmeklē lielas firmas finanšu mahināciju lietu, bet Boriss zinot, kā piekļūt vajadzīgiem cilvēkiem, un, iespējams, atsūtīšot dažus vērtīgus materiālus. Rodions toreiz bija gribējis pajautāt, kāpēc Bobs šādā gadījumā neizmanto elektronisko pastu, taču nebija pajautājis. Nu un tad varbūt cilvēkam nav elektroniskā pasta, pat Eiropā tā mēdz gadīties. īsi sakot, viņš bija nointervējis savus cilvēkus, iebraucis Cīrihē, uzmeklējis Borisu jautru puisieti, kas runāja Dienvidkrievijas izloksnē. Terasē ar skatu uz Cīrihes ezeru bija kopā ar viņu iedzēris tēju, dabūjis zibatmiņu, vēlāk atdevis to Bobam… Viss.

-    Tu daudzreiz esi man palīdzējis. Un braucieni uz Serbiju? Un Polija? Bobs nevarēja rimties. Vai varbūt tas, tavuprāt, neko nenozīmē?

Jā, vēl bija bijusi Novi Sada un Krakova un divi lieli zinātniskie arhīvi šajās pilsētās, kur Rodions pabeidza sava pētījuma pirmo daļu un pie viena izpildīja dažus sava drauga žurnālista uzdevumus. Taču, pirmkārt, Boba protekcija palīdzēja Rodionam netraucēti piekļūt nepieciešamajiem materiāliem vesela jūra ieekonomēta laika un nervu. Un otrkārt kas tur sevišķs viņš bija ticies ar pāris cilvēkiem, uzdevis dažus jautājumus un atbildes ierakstījis diktofonā. Pusdienas darba. Cilvēki kā cilvēki ne čigāni, ne kriminālnoziedznieki. Bija pat interesanti ieslēgto diktofonu pēc Boba lūguma viņš tika paslēpis somā, viņa sarunbiedri nezināja, ka viss tiek ierakstīts. Parasta lieta žurnālistikas praksē? Laikam jau jā. Protams, ja runa ir par nopietnu izmeklēšanu, nevis niecīgu ziņu lieltirāžas laikrakstā. Lai gan, kas tā par izmeklēšanu, par to Rodions tā arī īsti nebija ticis skaidrībā.

-  Tas Boriss kā viņš tevi uzņēma? Ar pankūkām cienāja?

-   Cienāja. Ar kazeņu ievārījumu, Rodions pamāja. Viņam arī patvāris ir uz terases. Ieskrēju pie viņa uz brītiņu, bet viņš ņēmās mani mielot… Viesmīlīgs vecis.

-   Nūja! Tieši tā! Bobs sapriecājās. Tāpēc man patīk krievi. Un arī krievu virtuve. Ja holesterīns, tad līdz matu galiem, ja alkohols, tad četrdesmit grādu. Saprotu un ļaujos. Bet šis te man, atklāti sakot, sevišķi neiet pie dūšas…

Viņš pamāja uz iesārtajām jēra ribiņām.

-   Es, protams, atvainojos… Varbūt man senčos bijuši krievu mužiki?… Mans tēvs reiz cienāts ar jūsu speķi līdz pat šai dienai atceras. Jēls saldēts speķis ar rupjo sāli, kas zobos krakšķ. Un rupjmaize. Saka neko gardāku savu mūžu neesot ēdis. Vai esi mēģinājis?

Rodions pavīpsnāja. Kurš krievs gan kaut reizi mūžā nav pagaršojis sālītu speķi?

-   Tavam tēvam ir laimējies, Bob. Daudzi amerikāņi pat nenojauš, ka ir vēl drošāks paņēmiens, kā tikt pie aptaukošanās un aterosklerozes, par jūsu hamburgeriem… Kā viņam sastāv ar holesterīnu?

-   Paldies dievam! Bobs smaida. Tēvam ir jau septiņdesmit, bet viņš ir spēcīgs, možs un par veselību nesūdzas.

-  Vai viņam bieži gadījās būt Krievijā? Kur tika pagaršojis speķi?

-   Nav bijis ne reizi, Bobs attrauca. Kāds paziņa atveda…

Rodions paaicināja viesmīli, kaut ko viņam pateica. Tas pašūpoja galvu, aizgāja, bet pēc brīža pieveda pie galdiņa pārzini ar kuplām Flobēra ūsām.

-   Nekādu problēmu, jaunie cilvēki! pārzinis apliecināja. «Kollonato», «pallavičino», «d'arnad», «hamon»! Ko izvēlēsities?

Bobs neizpratnē palūkojās Rodionā.

-   Kā… tas jāsaprot?…

-   Labākās itāliešu un spāņu lardo šķirnes! pārzinis lepni paziņoja.

Rodions no sirds iesmējās.

-   Lardo, ko jūs sakāt! Bet vai krievu speķis jums ir? Visparastākais speķis. Ar rupjo sāli…

Flobēra ūsas nošļuka. Izrādījās, ka krievu speķa nav. Atnesa sagrieztu plānās, caurspīdīgās lapiņās taisni jāsmejas! Un jauno grapu klāt. Kas jums nāk prātā? Atlikt! Nekādas grapas! Esiet tik laipni un pasniedziet īstu krievu degvīnu degvīns tak «Maksimā» atradīsies? Brīnišķīgi! Ledus aukstu! Un nevis kādu tur zviedru «Absolut», bet «Stoļičnaja»! Un Donas boršču ar apaļmaizītēm, un kazaku soļanku! Nav? Bet vai plauži ir? Te nu bija labākais

Parīzes restorāns! Tad vismaz… Nu tā rupjmaizi, sālītas baravikas un sinepes!

Iespējams, tas nebija gluži tas, ko kārojās pēc krievu virtuves iztvlkušajai Boba Vulf'a dvēselei. Vai varbūt tomēr… Vismaz ēstgriba jau nu viņam bija pamodusies. Un vakars beidzās lieliski. Viņi dzēra «Stoļičnaja» no norasojušas pudeles, uzkoda sālītas sēnītes un «kollonato» kaut arī plāni sagrieztu un vēl pārlietu ar nekam nederīgām saldām eiropiešu sinepēm, taču kopā ar atkal nekrievu rupjmaizi tomēr veidojošu blāvu dzimto uzkodu atblāzmu.

Rodionam bija patīkami, ka Bobs tukšo vienu glāzīti pēc otras, no sirds slavēdams visu krievisko, ka viņš ar pietāti atsaucas par krieviem un Krieviju, varbūt viņam tiešām ir mūsu saknes?… Patīkami, ka viņš bija varējis kaut jel kā būt noderīgs šim brīnišķīgajam cilvēkam. Un vispār viņam bija labi. Vakariņu laikā Rodions maķenīt pāršāva pār strīpu, un bezpalīdzību viņa tuvredzīgajās acīs nomainīja sajūsma.

Un, kad vakariņu noslēgumā Bobs teica:

Starp citu, paklau, Rodij. Tu taču Strasbūrā parādīsies ne vēlāk par novembri, vai ne? Ir viena adresīte, tur derētu aprunāties ar kādu cilvēku, bet pēc tam turpat uz vietas pārbaudīt viņa teikto… Kā tev šķiet?

…Rodions ar prieku piekrita.

* * *

Vajadzīgā māja atradās netālu no metro stacijas «Sokol». Tā bija labas kvalitātes septiņstāvu ēka, kas nepārprotami savulaik bija tikusi būvēta pēc īpaša projekta ne jau parastiem maskaviešiem. Tagad tā bija manāmi noplukuši, kā allaž notiek ar mājām, kuru iemītnieki ir zaudējuši savu privileģēto stāvokli. Pie otrajām ārdurvīm mētājās celtniecības gruži sadauzītas flīzes, nodilis linolejs, kaut kādi kaļķiem notraipīti maisi. Mežainis uzkāpa ceturtajā stāvā un piezvanīja pie trīsdesmit pirmā dzīvokļa durvīm. Nekādas reakcijas. Viņš piezvanīja vēlreiz, nu jau uzstājīgāk. Beidzot ar ieplaisājušu dermatīnu apsistās durvis atvērās.

Garā, melnā padilušas ādas mēteļa ar saslietu apkakli vietā, kas bija gandrīz tikpat leģendārs kā tā valkātājs, pulkveža Krimova plecus sedza parasts, daudzkārt mazgāts rūtains krekls. Atpogātā apkakle atklāja brūngani iedegušu ādu ar retiem sirmiem matiņiem. Zemāk vecas bikses ar platu siksnu. Vēl zemāk jaunas zilas ķīniešu gumijas kedas. Tiem, kuri pazina bijušo Maskavas un apgabala FDDP priekšnieka vietnieku, šāda aina šķistu gluži vai sirreāla Krimovs kedās! Taču Mežainis, kurš šajā sistēmā bija samērā jauns darbinieks, nespēja pilnā mērā novērtēt šo faktu. Turklāt viņš skatījās nevis uz kedām, bet uz labajā kabatā paslēpto atvaļinātā pulkveža roku.

-  Majors Sincovs, viņš stādījās priekšā, rādīdams apliecību. Majors Jevsejevs teicās jums zvanīt…

Nelaipnu, cietsirdīgu acu pāris ignorēja dokumentu, toties vērīgi skenēja seju un acīmredzot nesaskatīja nekā aizdomīga. Atvaļinātais pulkvedis Krimovs pavēra durvis plašāk un pakāpās sānis.

-   Jā, viņš zvanīja… Visi jauni, nevienu nepazīstu… Ne majorus, ne pulkvežus… Nu jau pat ģenerāļus vairs nepazīstu…

Mežainis goddevīgi noslaucīja kājas un iegāja dzīvoklī.

Kā izrādījās, varēja arī neslaucīt. Dzīvoklis bija remonta sabombardēts. Grīda kails, ar špakteli nošļakstīts cements, visos kaktos mētājas noplēsta linoleja un tapešu driskas, gaitenī notašķītas stalažas, papīra maisu grēdas ar visvisādiem celtniecības maisījumiem. Zemie un pelēkie kā ziemas debesis griesti nepatīkami nospieda, likdami pieliekt galvu, šķita, ka no tiem tūdaļ kaut kas nopilēs, kaut kas netīrs un auksts.

«Kā bomberā,» Mežainis nodomāja.

Namatēvs klusēdams veda viņu uz virtuvi. Remonts to vēl nebija sasniedzis, taču netrūka dažādu nejaušu un citādu krāmu, kas bija iznesti no citām istabām. Mežainim tika piedāvāts ar nodzeltējušu «Krievijas avīzi» apklāts ķeblītis kaktā. >

-   Klausos tevī, kaujiniek, Krimovs sacīja.

Pats viņš apsēdās pretī uz augsta televizora skapīša un smagu skatienu raudzījās Mežainī no augšas spēcīgs, rūdīts čekists, iespaidīgs pat vecā mājas apģērbā un sen no veikalu plauktiem nozudušās zilas gumijas kedās.

Starp citu, viņš bija pirmās apakšvienības «Tunelis» kurators, Ņeverova tiešais priekšnieks, kurš šo trako suni turēja pavadā… Arī to nedrīkstēja aizmirst. Un nejau tāpat vien viņam smagi atkarājas labā kabata, un arī platā siksna biksēs nav ievilkta nejauši.

-   Nāku sakarā ar operāciju «Septiņi-deviņi», iesāka Mežainis, nedaudz apjucis no tik sausa un oficiāla toņa. Jūs droši vien esat informēts. PSRS zelta rezervju evakuācija 41. gada novembrī. Tika zaudētas vairākas tonnas zelta… Lai gan oficiāla apstiprinājuma tam nav. Tāpat kā nekam citam nav apstiprinājuma. Pat par daudzumu viedokļi ievērojami atšķiras. Tagad šis notikums atkal ir kļuvis aktuāls…

Krimovs sēdēja nekustīgi un piemiegtām acīm raudzījās Mežainim virsdegunē.

-   Esmu informēts. Tālāk, viņš sacīja.

Bet ko patiesībā tālāk lai saka?

-   Nu tā. Jurijs Petrovičs ieteica vērsties pie jums. Saskaņā ar mūsu apsvērumiem krātuve speciāli tikusi ierīkota pazemē, tātad veikti kādi darbi, īstenoti apsardzības pasākumi, pretizlūkošanas nodrošinājums… Jūs kūrējāt «Tuneli», tātad jūsu rīcībā var būt informācija…

Krimovs nesteidzās atbildēt, it kā gaidīja turpinājumu. Radās pauze, kas Mežainim lika sajusties ļoti neērti. Jājautā kāpēc viņš stiepj gumiju? Ja zini saki, ja nezini kāda velna pēc tad vajag piekrist tikties? Dīvains vecis, nepatīkams.

-   Kopš kura gada FDD? Krimovs pārtrauca klusumu.

Mežainis domās izlamājās.

-   Kopš 2002.

-   Un visu šo laiku pazemiešos?

Viņš pat tādu vārdu «pazemieši» nezināja. Vai varbūt pareizi būtu ar lielo burtu Pazemieši, kā nosaukta apdzīvota vieta?

-   Ilgāk, Mežainis atbildēja. Līdz tam biju digers.

-   Digers, Krimovs atkārtoja viņam pakaļ tādā tonī, it kā būtu apstiprinājušās viņa ļaunākās aizdomas.

-Jā.

-   Cik ilgi?

-   Ilgi, Mežainis atcirta.

Krimovs nepavisam nesamulsa.

-   Cik tieši ilgi?

-   Vēl kādus četrus gadus.

-   Vai sava digera palama bija?

-   Bija.

-   Kāda?

-   Mežainis.

Krimovs padomāja.

-   Tādu palamu nezinu. Arī tava seja man nav pazīstama. Es pazinu visus Maskavas digerus, ar katru tiku runājis. Viņi no manis baidījās.

Mežainis neko neteica. Varbūt ar kādiem diegabiksēm viņš tiešām bija runājis, bet ne ar «zinātājiem». Ne Sesks, ne Vano, ne pats Mežainis savu mūžu nevienam pogainajam nav rokās devies. Un baidīties no tāda Krimova viņiem ne prātā nebija nācis…

Un pēkšņi viņu ķēra kā zibens spēriens Krimovs zina! Zina, kā patiesībā aizgāja bojā Ņeverovs un kurš viņu nogalināja… Tāpēc arī piekrita tikties. Pareizi.

Viņš vēlreiz domās apsvēra šo hipotēzi. Izskatās, ka tā arī ir. Tikai ko Krimovs viņam var padarīt? Sacirst ar, lūk, to cirvīti, kas stāv pie galda kājas it kā nejauši, bet tieši pa ķērienam? Vai izvilks no labās kabatas pistoli? Droši vien apbalvojums… Vai arī bliezīs virsū cauri kabatai agrāk viņiem tika mācīti visādi triki… Gadījumā, ja viņi ar Ņeverovu ir no vienas sugas, visu ko var sagaidīt… Bet vēlāk pateiks nekāds Sincovs pie manis nav bijis…

-    Ko? Mežainis pārjautāja. Iegrimis savās domās, viņš bija palaidis gar ausīm nākamo jautājumu.

Krimovs neapmierināti saknieba lūpas. Lēnām atkārtoja:

-   Kā gadījies «Tunelī»?

-   Nejauši, Mežainis atteica un katram gadījumam pašķielēja uz priekšnama pusi. Garš stāsts. Būs jāatliek uz citu reizi.

Viņš piecēlās.

-   Atvainojiet par traucējumu…

Bijušais priekšnieka vietnieks jautājoši pacēla uzacis, sakustējās. Pirmo reizi viņa sejā atplaiksnīja kaut kas līdzīgs emocijām. Izbrīns, bet varbūt dusmas.

-  Kā tā? viņš noburkšķēja. Ko nozīmē atvainojiet? Kāpēc tad nāci?

Mežainis nopūtās.

-    Pēc padoma un palīdzības, Pjotr Ivanovič. Bet tā vien šķiet, ka nokļuvu pratināšanā. Es visu saprotu, bet man ir arī citas darīšanas. Uz redzēšanos.

-   Pagaidi.

Krimovs zemu nolieca galvu, itin kā grasītos labāk izpētīt savas jaunās, zilās ķīniešu kedas. Kas to zina, ko viņš tur darīja. Varbūt tiešām pētīja. Ilgi klusēja, kādas desmit sekundes. Vai pat ilgāk. Mežainis stāvēja un gaidīja.

-   Neapvainojies, major Sincov, Krimovs lēnām nodudināja grīdā. Izbeidz. Es to «Tuneli» izdomāju, iznēsāju, mokās dzemdēju. Tev to nesaprast… Es ar to lepojos. Bet tagad visam ir vāks, saproties. Mani pensijā, no maniem puišiem neviens nav palicis… Neviens. Un tad ierodies tu jauns, cits. Gribēju paskatīties. Iepazīt.

Viņš uzlūkoja Mežaini caur pieri, piemiegtām acīm, vairs ne dusmīgi, drīzāk sāpīgi, it kā viņam nebūtu lāgā ar redzi.

-   Iepazīt, saproti? Tu nemaz neesi līdzīgs viņam, Vladam… Jā. Cita suga.

«Vlads… Ņeverovs, vai? Vladislavs?» Mežainis mēģināja atcerēties, vēl nezinādams, vai viņam būtu jāpaliek vai jābēg prom ko kājas nes.

-  Vlads bija jēdzīgs pazemietis. Viņam oža bija acu vietā. Pirksti. Āda. Tas ir talants, īpaša suga. Tagad tādu nav. Saproti, ko es gribu teikt?

-   Jā, Mežainis atsaucās.

-   Gāja bojā varoņa nāvē. Lai gan nebija vairs dienestā, specvienība tajā laikā jau bija izformēta… Bet viņš visviens atradās tur, kur vajag. Deguns, es jau teicu. Bet vēl kaut kas… Es teikšu tā tādus agrāk iesvētīja bruņinieku kārtā par pašaizliedzību, par uzticību dotajam vārdam.

Bruņinieks, pasaulīt baltā! Mežainis bezmaz vai apkrita. Viņš atcerējās Seska Ritu sēžam urīna peļķē, piekautu, izvarotu pašas dzīvoklī. Vēl atcerējās Tomu, savu cīņu biedru Tomiļinu, sprādzienā izsmērētu pa automobiļa durvīm. Un soļus savā dzīvoklī, kad Ņeverovs ar drauģeļiem vaktēja viņu, lai saēvelētu smalkās skaidiņās. Zelts, «pilastri», «rudais» lūk, kam viņš, tas nelietis, ar sirdi un dvēseli kalpoja. Un arī nogalināts tika kā nelietis. Kā traks suns…

Tiesa, skaļi Mežainis neko no tā visa neteica. Lai Krimovs domā, kā vēlas. Citādi vēl patiešām izšaus caur kabatu.

-    Un kas notiek tagad? Krimovs bēdīgi nobeidza. Ko jūs darāt tur lejā?

-   Daudz ko darām, Mežainis atturīgi noteica. Atbilstoši plānam un ārpus plāna uzdevumiem. Saskaņā ar instrukciju 0071…

Krimovs atbalstīja elkoņus pret ceļiem, atkal ar skatienu ieurbās savās kedās. Iespējams, viņš pat nedzirdēja, ko

Mežainis runā. Nu protams, sak, neīsta suga. Nezin kāpēc tieši tādi rūdīti nelieši kā Ņeverovs dažos izraisa dziļas simpātijas, bezmaz vai sajūsmu. Mazāka kalibra neliešus visādus čūskulēnus un zirnekļus tos visi kā viens nīst. Turpretī pūķus mīl un ciena, sacer par tiem varonīgas pasakas. Varbūt tāpēc, lai nekļūtu tiem par ienaidnieku? Tādas slēptas, neapzinātas pašsaglabāšanās jūtas? Viss var būt. Žēl šā Krimova… Zināms, ja viņš no tiesas tic, ka Ņeverovs bijis tik labs un varonīgs.

-   Nu ko, Mežainis sacīja. Esat paskatījies uz mani, iepazinies ar tagadējiem pazemiešiem… Es iešu, Pjotr Ivanovič.

-   Gan pagūsi. Pagaidi. Krimovs piecelās, pagriezās, atvēra vēdlodziņu. Sačamdīja krekla kabatā cigaretes, aizsmēķēja, ar spēku izpūta dūmus caur degunu. Es par «Septiņi-deviņi» tiešām necik daudz nezinu. Informācija ir mutiska, ārkārtīgi specifiska… Tādā ziņā, ka iegūta pa specifiskiem kanāliem. Sarunas pie mielasta galda, tērzēšana brīvos brīžos, baumas… Ne tās var pārbaudīt, ne noliegt… Vai Lubjankas arhīvos paguvi parakņāties?

-   Paguvu, Mežainis atteica. Nekā. Izskatās, ka šī arhīva daļa gājusi bojā 42. gada janvāra ugunsgrēkā. Toreiz daudz kas sadedzis.

-   Pareizi. Krimovs iebakstīja sev priekšā ar rādītājpirkstu. Es arī tā domāju. Taču par vienu esmu pārliecināts tāda operācija ir notikusi. Katrā gadījumā tikusi plānota. Visaugstākā līmeņa vadībā. Staļinam par to atbildēja personiski Berija. Ne toreizējais finanšu tautas komisārs… šķiet, Zverevs, bet Berija. Tas daudz ko izsaka… Bet, kas no tā visa iznāca, to es nezinu. Vienkārši neesmu interesējies. Mums «Tunelī» citu darbu netrūka, nebija laika dzīties pēc slēptuvēm.

Bijušais priekšnieka vietnieks saviebās, atklājot spēcīgus dzeltenīgus zobus ar starp tiem iespiestu cigareti. Droši vien dūmi bija ieskrējuši acīs.

-   Skaidrs, Mežainis noteica.

Kādam nebija laika, bet dažs labs to vien darīja. Jāsaka diez kas nav.

-   Kas tev ir skaidrs? Krimovs noņurdēja. Labs ir. Tas vēl nav viss. Es sameklēju kāda cilvēka veterāna koordinātas. No septembra līdz decembrim 41. gadā viņš bija septiņdesmit devītajā īpašajā apakšvienībā. Tās ir pārbaudītas ziņas. Tiesa, operācijā, visticamāk, nepiedalījās. Varbūt strādāja par intendantu vai štāba rakstvedi, nezinu. Sakarā ar uzvaras 50. gadadienu mūsu puiši gāja viņu apsveikt. Tā teikt, kā kolēģi pazemieši. Bet viņš šos pat pār lieksni nelaida teica, ka baidoties no bandītiem. Durvis nemaz neatvēra. Lūko aprunāties ar to mušmiri, varbūt uzzināsi ko jaunu. Tikai ņem vērā vecis nav ar pliku roku ņemams… Un mīl iedzert…

-   Vai viņa uzvārds gadījumā nav Sapošņikovs?

-   Nē. Pervuhins. Pāvels Matvejevičs Pervuhins, izbrīnīti atbildēja bijušais priekšnieka vietnieks. Kas tas par Šapošņikovu?

-   Tāpat vien, nejauši ienāca prātā… Nav svarīgi.

Mežainis pēkšņi atskārta, ka viņam nezin kāpēc negribas stāstīt Krimovam par atrasto bloknotu.

-   Ak tā, Krimovs noteica. Nu tad…

Viņš pastiepa Mežainim dzeltenu kvadrātveida lapiņu, uz kuras akurātā rokrakstā bija uzrakstīta adrese.

-   Ir kādi jautājumi?

-  No kā saņemta apbalvojuma pistolīte? Mežainis nenocietās, pamājis uz atkareno bikšu kabatu.

Krimovs par šādu gaišredzību itin nemaz nebrīnījās, tikai pataustīja kabatu, it kā gribēdams pārliecināties, ka tās saturs vēl ir savā vietā.

-   No maršala Lavrentija Pavloviča Berijas. Par atbildīga, īpaši svarīga uzdevuma izpildi.

Tad viņš klusēdams izvadīja viesi priekšnamā, atvēra durvis, atāķēdams stingro tērauda ķēdi, kuras posmi bija nedaudz sagriezušies ap savu asi. Mežainim šķita, ka viņš jau tādus posmus ir redzējis rokudzelžos.

-   Visu labu, Mežainis atvadoties sacīja.

-   Uz redzi, sausi izmeta Krimovs.

Durvis jau bija paguvušas aizcirsties. Mežainis saprata, ka, ari veikušam visu četru Maskavas pazemes stāvu kartogrāfiju, viņam Ņeverovu nesasniegt… Nav, redzi, īstā suga.

Tas jau nu gan!

* * *

«Mušmire» dzīvoja Sčerbinkas dienvidu galā jauniņā budžeta sešstāvniecē. Sen atpakaļ Mežainis bija bijis šajā pusē kopā ar draugiem svinējis skolas izlaidumu. Šurp atkļuva elektriskajā vilcienā. Te atradās kaut kas līdzīgs fermai un bija lauks, pa kuru braukāja traktors, bet tālāk veca eglaine, kur viņi bija uzslējuši telti un dedzinājuši ugunskuru… Bet tagad izdangāts asfalts, sakaltis māls, dzelzceļš līdzās un neviena paša koka. Nemājīga jušana, putekļi griežas! Tikpat nemājīgi ir kāpņu telpā un arī vienistabas dzīvoklītī septītajā stāvā. Arī ainava aiz loga bēdīga. Taču namatēvs atšķirībā no Krimova izrādījās laipns un viesmīlīgs. Tiesa, Krimovam viņš ciemkukulī nebija nesis degvīnu.

-   Gribi smēķēt? Šņabītis prasa pēc tabaciņas. Var tepat, palēnām izvēdināsies!

Pervuhins rādīja priekšzīmi un aizkūpināja «divkāršā krustiņā» iespiestu papirosu, ietinās dzeltenīgos dūmos, pamāja Mežainim, sak, uz priekšu! Arī Mežainis aizsmēķēja, tiesa, nelabprāt. Pēc trešās glāzītes galvā maķenīt dūca.

-   Re, kas man tur darās! Papirosa gailējošais gals norādīja uz balkona durvīm ar nespodru stiklu. Cenšos nebāzt degunu laukā. Vispār tur neeju. Šad tad tikai puķes aplaistīt. Bet dažreiz domāju lai kalst nost. Putns kā nekā ir dzīva radība, to būtu žēl. Ja vienreiz sabiedēsi, vairs nelidos šurp, pavasarī neatgriezīsies. Bet zāle paliek zāle, tai viens algs, kur augt. Šiten tā.

Uz balkona starp podiem ar augiem uz ķeblīšiem stāvēja četri strazdu būrīši. Un visos četros, rādās, bija iemītnieki līdz Mežaina ausīm atlidoja tuvīna, balkona durvju slāpēta putnu čivināšana.

-   Ar cilvēku ir tāpat salaidīsi ko šķērsām… zināms, nejau aiz ļaunuma, bet aiz nevīžības vai muļķības… Bet viņš iegaumēs, apvainosies. Un nespers vairs kāju pie tevis. Uzkod, major, nesēdi kā lēmēts! Pāvels Matvejevičs pēkšņi uzbrēca bez kādas pārejas. Raug še, pelmeņi pats lipināju. Ja nenosmeķēsi sadusmošos, saku, kā ir. Vai zini, par ko pie mums soda bataljonā uzsauca ceturto tostu? Par mazu asiņu daudzumu. Tas nozīmē lai ievaino, bet viegli. Siten tā. Tikai tagadiņ tas vairs nav no svara. Nu tad uz veselību, major!

Vecais veikli piepildīja glāzes. Vecais? Diez vai viņš ir vecāks par Krimovu… Bet izskatās sliktāk. Pulkvedis bija priekšnieks, turpretī Pervuhins izpildītājs. Tā ir liela starpība. Iedzēra.

-   Par ko tad dzēra pirmo? Mežainis ievaicājās.

-Ko?

-   Kāds bija pirmais tosts soda bataljonā?

-   A-a. Par Staļinu, skaidra lieta. Arī par viņu tagad nedzer. Bet es dzeru. Arī par biedru Beriju dzeru. Runā, ka viņš vēlējies vadoņa nāvi, bet tas nav tiesa. Salātiņus arī pats kapāju vai zini, kā es salātus kapāju? Sametu visu bļodā vienā čupā un tad tik vicinu duramo nazi, gandrīz neskatoties. Duramais nazis man ir īsts, vēl no tiem laikiem. Siten tā. Man ir švaka redze, sīkos desas vai kartupeļu kubiņus nevaru saskatīt, drīzāk pirkstus nokapāšu. Pacietības arī pietrūkst. Bet tā itin kā būtu vāciešu ierakumos ieklupis, tīrais prieks. Ēd, kaptein, citādi būsi gar zemi…

Mežainis ēda. Pelmeņi bija vispār bez sāls vecais bija piemirsis sāli. «Olivjē» tiešām atgādināja dažāda izmēra drisku maisījumu par laimi, tie nebija vērmahtieši. īsi sakot, Mežainis ēda un nesūdzējās.

-   Lieki pūlējāties, Pāvel Matvejevič. Nevajadzēja neko gatavot. Es nācu tērēt jūsu laiku, bet jūs vēl visu šo…

-  Nejau tevis dēļ! Tev ar to nav nekāda sakara! Pāvels Matvejevičs ieaurojās. Pie manis nāk skolas puišeļi, tādu kā šefību uzņēmušies… Nezinu, kā to nosaukt. Man pēc kontūzijas daži vārdi piemirsušies, līdz šim brīdim nevaru atcerēties. Bet es, rau, pa savai modei esmu uzņēmies šefību pār viņiem. Tāpēc allažiņ kādu rezervi turu. Šņabi gan viņi nedzer. Un līdzi nenes. Viņu vecumā vēl ir par agru. Bet tu atnes un dzer. Tā ka mēs esam kviti, šiten tā.

-   Vai tad kāds vēl turpina uzturēt šefību pār veterāniem? Mežainis brīnījās. Es domāju, ka tikai padomju laikā… Sen neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis.

-   Kā tad man, tavuprāt, šo korteli iedeva? Es tak visu mūžu esmu komunālajā nomīcījies. Bet tagad dabūju kā veterāns! Tikai ko lai šite iesāk? Pilsētā varēja iziet laukā, pasēdēt skvēriņā, tur man bija draugi… Bet teitan tikai putnu māja draugu vietā. Un puišeļi… Uzvaras dienā es eju pie šiem uz skolu, stāstu pasaciņas par savu soda bataljonu. To, ka tas bija soda bataljons, zināms, nesaku. Daži bērneļi pēcāk nāk pie manis, prasa, lai vēl pastāstu. Un uzēst, protams, arī. Šitie salātiņi trakoti iet pie sirds…

-   Vai par septiņdesmit devīto apakšnodaļu arī stāstāt? Mežainis pēkšņi ievaicājās. Bērniņi interesējas?

Pāvels Matvejevičs palūkojās viņā saltām, absolūti skaidra cilvēka acīm.

-   Ko tu, major, iedomājies! Esmu vecs čekas vilks, mani ap pirkstu neaptīsi. Tu nepareizi domā, pavisam šķērsām. Stāstu, kā Dņestru forsējām, kā 105. augstieni pie Pečas divas nedēļas noturējām. Bet par valsts zeltu bērneļiem vēl par agru zināt. Tāpat kā šņabi dzert. Mums ar tevi šņabis nekaitē, tāpēc mēs dzeram. Katram dārzenim savs nogatavošanās laiks, šiten tā. Vesels, major.

Vecais ielēja sevī glāzītes saturu, vērīgi sekoja, lai Mežainis neatpaliek.

-   Krimovs, Pjotrs Ivanovičs, par tevi stāstīja, tā ka nedomā. Tavus dokumentus es kārtības labad pārbaudīju. Lai vai kā, bet kārtībai jābūt. Zvana, sak, cilvēks trakoti interesējoties. Un man nav žēl, ja cilvēks atrodas valsts dienestā, ja viņam rūp darbs, ne tā kā šiem sak, mēs tevi, vecais, iedzirdīsim, un tu mūs apzeltīsi. Nestrādāju jau sagādes kantorī, bet NKVD, šiten tā. Man pietiek uzmest cilvēkam aci, lai zinātu, kāpēc nācis, kas šim prātā. Dokumenti arī šiem bija ar notecējušu termiņu…

-   Par ko jūs runājat?

-    Arī krimovieši, bijušie pazemnieki. Ērgļi. Sanesa šņabi, visvisādas ēdmaņas papilnam. Puķes lai. It kā par godu uzvaras gadadienai. Domāja, ka es nopuņķojies gultā čurāju, nenieka nejēdzu un mani var apvest ap stūri. Kā tad. Bet man tās puķes ir pie vienas vietas, es jau tev teicu. Patriecu šos pie visiem velniem. Duramais nazis man ir īsts, šiten tā. Ar to ne tikai salātiņus var kapāt.

-   Un es? Mežainis pajautāja.

-   Ko tu?

Pāvels Matvejevičs piecēlās, paņēma no palodzes papirosus. Viņš kustējās viegli un droši. Gadus un kontūziju varēja manīt ja nu vienīgi pēc krekla (starp citu, balta, svētdienīga), kas bija izlīdis no biksēm, un apakšlūpai pielipušās pētersīļa lapiņas, kuru vecais spītīgi vai nu nemanīja, vai vienkārši nepievērsa tai uzmanību. Mežaini lapiņa kaitināja, visu laiku līda acīs, bet viņš nekādi nevarēja saņemties un pateikt ja nu pēkšņi apvainojas.

-    Mani nepatrieksit? viņš painteresējās. Es taču arī nācu jautāt par operāciju «Septiņi-deviņi», par zeltu…

-    Kas par jautājumu! Tad tu te vairs nesēdētu, bet kluknētu laukā pie pieturas. Mums te tikai viens trolejbuss braukā, divreiz ēst sagribēsies, kamēr sagaidīsi. Tu tak esi karojis, ko?

-   Kā jūs zināt? Mežainis saausījās. Krimovs pateica?

-   Nē. Es tāpat redzu. Neesi tāds kā tie kolhoza bullēni. Tu esi mūsu, armijas cilvēks. Tā, kā viņu… nav krievisks vārds. Afganistāna, vai?

-   Čečenija.

-   A-a. Tikai man tev nav ko stāstīt. Valsts drošības dienesta vecākais seržants Pervuhins, VDD GP īpašā apakšvienība «septiņdesmit deviņi», lūdzu mīlēt un cienīt. Es taču dienēju sedzējrotā, mēs staigājām pa perimetru un sargājām. Pirmie kartogrāfi gāja kopā ar eju cirtējiem viņi nolaidās līdz viszemākajam līmenim un tur cirta papildtuneļus. Kurus acu aizmālēšanai tā sākumā bija iecerēts -, kurus ventilācijai, bet kurus tai pašai glabātavai. Kura no tām kurai vajadzībai tiks izmantota to viņi nezināja. Aiz eju cirtējiem gāja Valsts drošības pārvaldes pastiprinātā specrota, vieni vienīgi kapteiņi un majori. Tie arī ievietoja stieņus, tie izlēma, kur zelts glabāsies. Viņiem bija citi kartogrāfi, savējie, speciālie. Siten tā. Mēs, sedzējrotā, šajās padarīšanās neiedziļinājāmies…

-   Bet kur tas bija? Mežainis pacietīgi taujāja. Vismaz aptuveni? No kurienes laidās iekšā, kādā dziļumā?

Pervuhins brīdi domāja. Viņa seja bija krunkaina kā cepts ābols.

-   Objektā «X» gāja iekšā no specmetro tuneļa. Līnija numur viens. No Kremļa uz apgabalu, uz pazemes pilsētu, lai galējas nepieciešamības gadījumā glābtu biedru Staļinu, arī valdību, ģenerālštābu… Siten tā.

Mežainis pamāja.

-   Es zinu to līniju. Bet vietas koordinātas?

Pervuhins izbrīnīts uzsita sev pa ceļgaliem.

-   Sito jaunatni! Ja kāds no mums būtu sācis interesēties par koordinātām, es te ar tevi netērgātu un putniņus nebarotu! Tajos laikos nekādus jokus netaisīja… Ierindas priekšā ņēma un nošāva!

Viņš atkal brīdi domāja.

-   Man domāt, objekts «X» atrodas Kremļa teritorijā. Precīzāk apakš teritorijas. Vai kaut kur blakām. Un vēl tur laidās iekšā pa ļoti platu cauruli metru desmit diametrā ar tās sienā iemontētām skavām. Bet zeltu laida iekšā ar vinču, trose bija kādus 100 vai visus 150 metrus gara…

Mežainim kļuva priecīgāk.

-   Nu re, tas jau kaut kas ir! Gan aptuvenas koordinātas, gan iespējamais dziļums… Sanāk ceturtais līmenis?

-   Es tos līmeņus nezinu. Pašā apakšā arī nemaz neesmu bijis. Tak vairāk par simt metriem ielaidāmies, iekodāmies pašā granīta sirdī. Tāpēc arī viss tā notika. Eju cirtējiem vairogs bija eksperimentāls, cietajiem iežiem, tur veidojās sazin cik augsta temperatūra, ikviens akmens ne tikai drupa, bet taisni vai kusa, ar tvaiku izkūpēja. Bet, kad izsita ventilācijas tuneļus, aukstais gaiss nokļuva lejā tajos laikos novembrī pieturējās sals, ne tā kā tagad. Siten tā. Radās milzīgas temperatūras svārstības. Un no tā vienā naktī aizgruva divi vai trīs štreki. Ar visu specrotu, ar visu kravu, kas tai bija līdzi.

Pāvels Matvejevičs nikni nospieda šķīvītī līdz iemutim nopīpēto papirosu.

-   Uzreiz, protams, gāja vaļā tā, diversija! Laiks bija smags, vācietis pie pašas Maskavas, daudz neķimerējās. Vairākus institūta činavniekus, kuri bija projektējuši vairogu un aprēķinājuši pazemes štrekus, stundas laikā nolika pie sienas. Gribēja pie viena nošaut arī eju cirtējus, bet rokas izrādījās par īsām viņi bija aprakti pazemē kopā ar visu tehniku. Mūs, sedzējrotu, sūtīja pārkraut nogruvuma akmeņus, glābt, kas vēl glābjams. Kādas pusotras, divas nedēļas mēs tur noņēmāmies tukšs numurs, tas uzreiz bija skaidrs… Tad apbērtie līķi sāka trūdēt. Mūs izcēla virszemē kurš nonāca tribunāla priekšā, kurš soda bataljonā… Tas arī viss stāsts.

Putnu trokšņošana aiz balkona durvīm bija pieklusuši, itin kā strazdi arī uzmanīgi būtu klausījušies veča stāstā. Pervuhins uzmeta Mežainim ašu skatienu, sabēra no bļodas viņa šķīvī jau atdzisušos pelmeņus, piepildīja glāzītes, iebukņīja sānos.

-   Nu, ko sēdi kā sastindzis? Par uzvaru vēl neesam dzēruši. Es tobrīd biju Prāgā, tur arī nosvinēju. Bet naktī uz 10. mūs steigšus pārsvieda uz Budejovici. Tur es redzēju Maļinovski, frontes komandieri. Pats savām acīm, šiten tā… Bija vakars, pāri deviņiem. Skatāmies kilometru divu attālumā mums priekšā kustas mehanizētā grupa. Kas tie tādi, nevar saprast tā kā mūsējie, kā friči.

Raidām signālraķeti neatbild. Mūsu pulka komandieris dod komandu baterijai blieziet virsū, tad jau noskaidrosim. Pēkšņi pie štāba pieripo melns «horhs», tāds garš, draudīgs. Pats maršals Maļinovskis. Izkāpj pilnā parādes uniformā kopā ar četriem apsardzes automātistiem. Lamājas mātes vārdiem atlikt uguni, sak, tā un tā! Mūsu pulka komandieri bezmaz vai saplosīja… Izrādās, tur bijuši amerikāņi, nākuši pretī… Jūras kājnieki, šitentā. Pavasaris bija tāds, ka nenoskatīties. Cehu paņeņkas pieglaudīgas kā kaķenītes. Un tajā pašā dienā mums pienāca amnestija bijām ar asinīm nomazgājuši, izpirkuši savus grēkus dzimtenes priekšā…

-   Pagaidiet, kā tas var būt akmens kusa? Mežainis beidzot iekrita starpā. Tas taču… Eju cirtējiem bija kodolvairogs, vai?

-   Kā es to varu zināt. Ne reizes netiku ne redzējis, ne aizticis to vairogu. No runām vien… Tolaik jau uz runām vien viss balstījās. Kā tad bija neviens nevienu nepazīst, rotas speciāli tā komplektēja. Un pareizi darīja. Bet vecākajiem virsniekiem izsniedza slepenus bloknotiņus ar ģerboni, sanumurētus, lai visas piezīmes tiktu tur ierakstītas, pēcāk tie bija jānodod īpašajā daļā. Lai kāda pārkāpuma gadījumā varētu ziņot uz augšu taisnā ceļā pašam Berijam uz galda. Cits neviens nedrīkstēja lasīt. Un par katru izlietoto lapiņu virsniekam bija jāatskaitās. Šiten tā. Bet visviens nekas prātīgs nesanāca. Gan zeltu pazaudēja, gan cilvēkus, gan tehniku…

-   Cik daudz zelta tur bija?

Pāvels Matvejevičs saviebās.

-   Kurš to zina? Es jau teicu mēs savu dienestu pildījām bez ziņkārības. Virsnieki no specrotas aiz mūsu mugurām ložņāja štrekos, izlika zīmes. Atkal no runām vien pats savām acīm netiku redzējis. Mēļoja visādi. Bet visdrīzāk piecas tonnas, ne mazāk.

Piecas tonnas zelta. Pēkšņi Mežainis to izjuta, stādījās priekšā. Piectūkstoš stieņu pa kilogramam katrs. Ar tiem varētu nobruģēt, lūk, šo ceļu zem vecā vīra logiem.

Ja sakrautu citu uz cita, iznāktu varen augsts stabs, reizes divas augstāks par šo desmitstāveni. Lai gan nē, zelts ir smags, kompakts…

-   …Tikai es domāju nekā tur vairs nav, Pāvels Matvejevičs turpināja. Sen jau. Kolīdz mūs pa soda bataljoniem izmētāja, tā norīkoja uz turieni citu komandu. Es tā domāju. Ne vairs zaļknābjus no piesedzējiem, bet kādus specus… Tolaik ik sīkākā zelta drupatiņa bija no svara pārtiku pirka ārzemēs, tehniku, tēraudu. Neatstātu to tur sapūt, tas ir kā bankā. Tu kādreiz esi ēdis konservētas vēršacis ar speķi? Es esmu ēdis. Angļu ēdiens. To veda bundžās ar gredzentiņu. Man tikai divas reizes tika arī laime, jo soda bataljonus ar delikatesēm nelutināja, pats saproti…

-   Pagaidiet. Mežainis vairs nezināja, no kā viņam galvā dūc no šņabja vai no kā cita. Jūs skaidri zināt, ka zelts no štrekiem tika izvests? Vai tikai tā domājat?

Vecais jau atvēra muti, bet aprāvās. Nopūtās, palūkojās logā. Noņēma no zoda pielipušo pētersīļa lapiņu.

-   Nezinu, viņš sacīja. Man tas zelts jau bija noriebies, un citiem arī. Lai guļ, piķis šo rāvis. Es tā domāju. Vai tad pa nopietnam pie šā ķērušies? Vai tāpat vien paklusām taustāties?

Viņš pagriezās pret Mežaini.

-   Domāju pa nopietnam.

Vecais pamāja.

-    Nav nekādas skaidrības. Kad sēdējām ierakumos, domājām sakausim fašistus, un tūdaļ sāksies cita dzīve. Skaista. Kā pasakā. Nauda, visādi krāmi nekā netrūks, viss būs pats labākais. Tādu zvēru būsim nogāzuši!… Bet lika drusku pagaidīt valsts atkal ir tukšā, vai tā nav?… Toreiz domājām, ka esam nabagi, bet tagadiņ meklējam rokā to, ko nabadzībā pazaudējām, nagus graužam. Kā tas nākas, major?

-   Nezinu, Mežainis atbildēja.

-   Es arī nezinu.

Parakņājies savā mapītē, Mežainis sameklēja kopiju no lapiņas, kuru viņam bija iedevis Jevsejevs.

-    Lūk, Pāvel Matvejevič, tā ir lapiņa no operācijas «Septiņi-deviņi» dalībnieka personiskā bloknota. Uz vāka bija iespiests «Leitnants Sapošņikovs». Vai pazināt cilvēku ar tādu uzvārdu?

Pervuhins tuvredzīgi noliecās pie papīra, devās pie servanta pēc brillēm kājiņu vietā ar aukliņu piesieta parasta gumija -, uzlika tās, vēlreiz paskatījās.

-   Es jau teicu mēs savā rotā cits citu gandrīz nepazinām. Un leitnants mums rotā bija tikai viens… tikai ne Šapošņikovs, nē. Tāds gruzīnisks uzvārds… Neatceros. Bet kas tās te par svītriņām, kaut kādas līnijas?

-  Man arī gribētos to uzzināt, Mežainis noteica. Neko nevarat pastāstīt?

Vecais papurināja galvu, klusēdams atdeva viņam lapiņu.

-   Un ja es iedotu jums karti vai spēsit kaut aptuveni parādīt, kurā vietā atrodas aizgruvušie štreki?

Mežainis nolika uz galda savas digera kartes izdruku. Pāvels Matvejevičs uzmeta acis, sāka sēkt, izbrīnā savilka augšup uzacis.

-   Pazemes Maskava, vai?

Majors Sincovs paskatījās, samiedza acis, pamāja.

-   Jā gan. Pats visu esmu izstaigājis, savām rokām izčamdījis.

Rietošās saules stari, izspraukušies cauri balkona stiklam, zīmēja uz tapetēm zeltaini liesmojošus plankumus. Tie pamazām pielija ar sarkanu krāsu, kļuva smagi. Kādā brīdī iezvanījās telefons, taču Pervuhins, neatraudams skatienu no kartes, tikai atmeta ar roku lai zvana. Mežainis skatījās uz balkonu, kur šurpu turpu šaudījās pelēkas ēnas. Tad ēnas norima un saules plankumi uz sienas acumirklī izbalēja bija iestājies vakars.

-  Nu, nezinu, Pervuhins beidzot ierunājās. Man pagaidām grūti tikt skaidrībā. Šo maģistrāli mēs pavisam noteikti nostaigājām, kad sākām dežurēt.

Viņš norādīja uz zilu ūdensvada dzīsliņu ar ķieģeļu gaiteni Tveras-Lielās Ordinkas līnijā.

-   Bet šajā vietā, gar Patriarhu tiltu, šķērsojām Maskavas upes dubulto gultni. Tātad no ziemeļiem uz dienvidiem. Tur bija divi pamatīgi, nostiprināti betona tuneļi. Un uzreiz ceļš gāja lejup kā no kalniņa, kritums savi seši metri… Pēc tam vertikāla eja, tā pati caurule ar kāpšļiem…

Pāvels Matvejevičs apklusa, noņēma brilles, nolika līdzās uz galda.

-   Tas tik un tā ir tālu no tiem štrekiem, ļoti tālu. Mūs tur neviens neaicināja un nelaida. Tā, redz, major…

-   Vismaz kaut kāda aina iezīmējusies, izlasījis ziņojumu, domīgi sacīja Jevsejevs, pētīdams Mežaina karti ar Pervuhina atzīmēm. Kā būs, vai varēsi tur nokļūt?

Sincovs paraustīja plecus.

-   Līdz aizgruvumiem? Diez vai. Rādās, ka viņiem eju cērtamais vairogs bijis sava veida atomierīce. Pasaulē tādu vēl joprojām nav. Kā tas varēja būt?

Jevsejevs atšiepa apakšlūpu.

-  Josifa Visarionoviča laikā viss varēja būt… Bet ja aizgruvumus apietu?

Mežainis atkārtoja žestu.

-   Ceturtajā līmenī nav ar ko iet. Ja būtu bijis Sesks…

-   Ja būtu tā, kā nav… Atkal Kremlis, atkal danči…

-   Kādi danči?

Majors Jevsejevs klusēdams uz ziņojuma uzrakstīja slīpu rezolūciju:

«Biedram Sincovam! Sagatavot plānu piekļuvei objektam «X» un pieteikumu atbilstošam specrotas materiāli tehniskajam nodrošinājumam. Operācijas koda nosaukums «Rokenrols Kremļa dzīlēs 2».»

Un atdeva dokumentu Mežainim.

-   Lūk, tādi danči, biedri major!

Ceturtā nodaļa pazemes specvienība

Mežainis labi atcerējās šo maršrutu no vecajiem labajiem laikiem. Agrāk tam vispār nebija nekāda nosaukuma, viņi ar Sesku vienkārši «ielaidās pie Pīrādziņa» un gāja «caur Sīvā pagrabu, nu, tur, kur ledus kambaris». Tagad, pēc kartogrāfijas veikšanas, šim Maskavas pazemes stūrītim ir oficiāls apzīmējums: «Horizonts 2/8. iecirknis». Reizi pusgadā apakšvienības «Tunelis» kaujinieki šeit izpilda obligātos normatīvus orientēšanās precizitātē, virzīšanās ātrumā, tehniskās ieskaites digeru aparatūras prasmīgā apguvē. Iekāpšanas vietu, kuru savulaik viņi ar Sesku līdz spīdumam bija nopulējuši ar savām jakām un kombinezoniem, klāj tērauda režģis ar elektronisko slēdzeni, tādi paši režģi ir visās savienojumu vietās ar kolektoriem. Stieples gatavotas no augstizturīga leģētā tērauda, nekādas vīles, «flekši» vai hidrauliskās asknaibles tās nevar dabūt pušu. Pagrabs, kuram nosaukumu bija devis savulaik šeit uzietais neveiksmīgā bandīta Sīvā līķis, ir iztīrīts un sakārtots. Ledus kambari un izskalojumu lejā savieno astoņus metrus dziļa aka ar metāla gredzeniem un stingru trosi, iestrādātu automātiskajā blokā, vajadzības gadījumā var laisties lejā pa trim četriem reizē, bet trosi no lejas izsaukt ar slēptu pogu.

Tikai tagad tādas vajadzības nebija. Mežainis nolaidās lejā pirmais, pagaidīja pārējos. Viņam samērā veikli sekoja Zarembo, tad Rudins, pēdējais nobrauca lejā Piļčenko.

Runā «Trollis». Esam otrajā līmenī, viss iet pēc plāna, Mežainis ziņoja uz pulti.

Pēc neilgas pauzes austiņās atskanēja piesmakusi Zaržecka balss, viņš šodien bija līnijas dispečers:

-   Jūs sapratu, «Trolli». Varat turpināt virzību.

-   Tu tur guli, vai?

-   Neguļu, lasu grāmatu, biedri major.

-   Otrās rindkopas sākums kreisajā lappusē. Ātri!

-   Piedodiet, ko?

-   Otrā rindkopa kreisajā lappusē, leitnant Zaržecki. Es gaidu.

-    E-m-mm… Tūlīt, biedri kaptein… Zaržeckis nokremšļojās un sāka deklamēt: «Viņa pievirzījās tam klāt… e-e… un satraukti sacīja… e-e… lai viņš, nu… arī pievirzās… e-e… pievirzās tuvāk…»

Rudins un Zarembo ierēcās. Piļčenko izslēdza patlaban nevajadzīgi degošo lukturi un grozīja kaklu, nesatricināmi vērdamies tumšajos griestos.

-Jūs sapratu, «Kamene», Mežainis sacīja mikrofonā. Turpinām virzību. Negulēt. Viss.

Jājautā, kāpēc četriem spēcīgiem vīrišķiem, ekipētiem pēc pilnas programmas blīvi, ūdensnecaurlaidīgi kombinezoni, ķiveres, infrasarkanās navigācijas brilles, gāzu analizētāji, portatīvie dobumu skeneri, elpošanas aparāti-reģeneratori, nemaz jau nerunājot par čehu ložmetējpistolēm «Skorpions» un visdažādākajiem nazīšiem, ķeksīšiem, cirvīšiem -, kāda joda pēc viņiem ik pēc pusstundas jāziņo uz miegaino un kluso dispečera kabinetu, kur Zaržeckis tieši uz piecām minūtēm atraus galvu no sava antialerģētiskā spilventiņa (viņš to glabā skapītī, pašā augšējā plauktiņā, un domā, ka neviens to nezina) un tūdaļ pat nogāzīsies atpakaļ? Vai viņi spēlē kādos kazakoslaupītājos?

Tas nav tukšs jautājums. Tam ir pavisam konkrēta atbilde. Instrukcija. Lūk, kāpēc tas viss ir vajadzīgs. Viņas Augstība Instrukcija, pastulba pedantiska dāma šizofrēniķe ar vajāšanas māniju un baiļu sindromu.

Mežainis šo dāmu acu galā nevar ieraudzīt.

Gar izskalojumu savulaik tecēja stauts, kas sākās no iebrukušas lietus kanalizācijas. Kanalizāciju aizmūrēja, strauts izžuva, palika tikai tranšeja, ērmīgi izliekta gar

ziemelaustrumu-dienvidrietumu asi. Virszemē ziemelrie-

» »

tumos Dārzu loks, Kremlis, īsi sakot, centrs. Vecie īpašo sakaru tuneļi, «ventilācijas telpa ar mūziku», kur viņi ar Sesku bija klausījušies spokaino radio «Majak», it kā no 60.-70. translētās Tvardovska vārsmas, dziesmas Tolkunovas izpildījumā, uzmundrinošās atskaites par sējas darbiem… Un tālāk, un tālāk, tur atrodas vēl daudz visa kā nostalģiska.

Taču viņi dosies pretējā virzienā. Vecais Pervuhins runāja par divkāršo Maskavas upes gultni, ko militārā sedzējrota tika šķērsojusi no ziemeļiem uz dienvidiem. Šeit, Mazās Pirogova ielas rajonā, upe met platu cilpu, kas atbilst aprakstam. Citu līdzīgu vietu pilsētas centrā nav.

-   Klausieties, Mežainis nokomandēja. Plāns ir šāds. Izejam cauri astotajam iecirknim līdz Vorobjovas siltumtrasei, tālāk līdz krustojumam ar kolektoru. Tur nolaižamies trešajā līmenī. Turpinām virzīties uz dienvidiem, kamēr vien varam kustēties uz priekšu. Vai ir jautājumi?

-   Tieši tā, aši atsaucās Rudins.

Mežainis palūkojās viņā.

-   Kas tieši tā?

-   Ir jautājumi.

No pieres luktura apakšas mierīgi, lai neteiktu nekaunīgi, raudzījās baltas acis kā vārītai zivij. Rudins bija viens no nedaudzajiem grupā, kuram iestāšanās brīdī «Tunelī» nebija itin nekādas digera pieredzes. Toties kaujas pieredze pamatīga tas arī rezultātā visu izšķīra. Četri Čečenijas kampaņas gadi, ievainojumi, apbalvojumi, kuru vidū medaļa «Par kaujām Čečenijā». Divreiz kontuzēts, kur nu bez tā.

-  Jautā, Rudin.

-   Ko mēs galu galā meklējam, biedri kaptein?

-   Slēptu pāreju uz ceturto līmeni, tev taču pateica, aiz viņa muguras ierunājās Piļčenko.

-   Pareizi, Mežainis apstiprināja. Pēc Jevsejeva rīkojuma, viņš neatklāja grupai meklējumu īstos iemeslus.

-   Tu neklausījies ievadvārdus, Rudin?

-   Klausījos. Tikai to slēpto pāreju pazemē ir papilnam, jūs pats teicāt. Tās mēs atklājam parasto dežūru laikā, ja varam uziet… It kā starp citu. Bet speciāli vēl ne reizes neesam meklējuši. Gribēju precizēt katram gadījumam…

-   Precizēju tagad meklējam speciāli, Mežainis sacīja. Vēlreiz, ja kādam nav skaidrs, acis vaļā, pievērst uzmanību ikvienam sīkumam. Mūrējumi visviens, veci vai tikko mūrēti. Dobumi. Pēdas. Veci pirmskara ķieģeļi. Sakausēta grunts. Vispār jebkuras termiskās iedarbības pēdas un ikviens sīkums. Vēl jautājumi?

Jautājumu nebija.

-   Piļčenko, ej pirmais. Pēc tam Zarembo un Rudins. Es palieku pēdējais.

Patiesībā Mežainis pats īsti nezināja, kādiem sīkumiem jāpievērš uzmanība. Pilsēta virszemē pa šiem septiņdesmit gadiem bija pārvērtusies līdz nepazīšanai, nerunājot nemaz par pazemes komunikācijām. Viss bija mainījies. Pilsēta auga, desmitiem reižu tika pārrakta kanalizācija, veidotas jaunas siltumtrases, kolektori, modernizēti vecie… Un arī tas nebija galvenais. Operācija «Septiņi-deviņi» savā būtībā nevarēja balstīties iiz šaurajām, nedrošajām, slikti ventilējamām komunikācijām. Lai nogādātu vajadzīgajā vietā un iedarbinātu eju cirtēju vairogu, pat pašu kompaktāko, nepietiktu ar parastu siltumtrasi. Tātad metro. Lai būtu, pieņemsim, ka metro. Pirmā līnija tā ir valdības, no Kremļa, tas ir pirmkārt. Un «mušmire» arī uzskata, ka krātuve atrodas zem Kremļa vai kaut kur līdzās. Tehniskais pievešanas maršruts, kuru orientējoši norādīja Pervuhins, tas ir otrkārt. Tas sakrīt ar Sokoļņiku līnijas iecirkni «Sportivnaja»«Zvirbuļu kalni»-«Universitāte». Gandrīz sakrīt. Tikai tolaik no šīm stacijām vēl nebija ne miņas, pēdējo pirms kara laikam paguva nodot staciju «Kultūras parks»… Patālu. Secinājums cirta savus tuneļus. Tie nav iezīmēti nevienā kartē, iespējams, tie ir iegruvuši vai aizbērti, iespējams, stiepjas kaut kur zemē, sazin kādā dziļumā… un, kā tos meklēt, nav nekādas skaidrības. Atliek tikai cerēt, ka tie kaut kur krustojas ar parastajām maģistrālēm vai vismaz pieskaras tām ar kādiem saviem «palīgapendiksiem»…

Visumā tukšs numurs. Bet tad jau manīs.

Maršruts nav sarežģīts, iet ir viegli. Tumsu droši šķeļ pieres lukturi. Četri lukturi un tumsas it kā nemaz nav, dzeltenīga puskrēsla. Piļčenko priekšā viegli un klusi ir ticis pāri pusmetru pārgāzei, pat zābakus nav samērcējis. Zarembo un Rudins ir veikuši šo posmu smagāk, tomēr gana pārliecinoši. Var iztikt. Ja ņem to pašu nelaiķi Sesku viņš uz līdzenas vietas varēja paklupt, auns tāds, dulburis… toties digers bija teicams. Dabas dots. Tā taču nav ne vingrošana, ne daiļslidošana… Ek, Sesk! Bijis tu tagad te, būtu pavisam cita kompānija!

Mežainis pārbaudīja pēc navigatora. Viņi tikko bija iznākuši no Maskavas upes gultnes apakšas, šķērsojuši Vorobjova krastmalu un drīz sasniegs Komjauniešu prospektu. Tas ir pirmajā līmenī, virszemē. Šeit, lejā, viņi bija atstājuši 8. iecirkņa teritoriju un nu jau vairāk nekā simt metru nosoļojuši pa devīto iecirkni. Teju beigsies siltumtrase, priekšā pagrieziens par 120 grādiem, kur gaida plašs kolektors, kas iet paralēli metropolitēna līnijai, un pāreja uz trešo līmeni.

-    Rekur bomži ietaisījuši midzeni, biedri kaptein, priekšā atskanēja sašutusi Piļčenko balss.

-   Kas tur ir?

Līdz kolektoram vēl četrdesmit metru, siltumtrase kļūst plašāka, labajā pusē ir neliela taisnstūrveida niša. Tajā neliela ugunskura pēdas, sadauzīti stikli, svaigi izsmēķi.

-   Pirms piecām dienām gājām te reidā, viss bija tīrs!… Pirksts palūkojās Mežainī, it kā tas viņu par kaut ko turētu aizdomās. Viss tak ir aiztaisīts ciet, nesaprotu! Pa kurieni viņi ielīduši, maitas?

Mežainis notupās uz pirkstgaliem, izrušināja stiklu, pacēla izsmēķi, apskatīja.

-   Tie nav bijuši bomži… «Tinkoff» alus, «Dunhill» cigaretes…

-   Bet kas tad?

Piļčenko balsī izskanēja aizvainojums. Bija pārkāptas viņa valstības robežas, viņš to uztvēra kā personisku apvainojumu.

Pirksts pret visu izturas nopietni. Ņemot vērā, ka viņa «viss» ir pazemes digeru Maskava, iznāk, ka Pirksts nopietni izturas pret savu darbu. Un ne pret ko citu. Vispār nekā un nekādā veidā. Pat ēd kaut kā mehāniski, it kā darbotos maizes griežamā mašīna. Vecāki, ģimene, draugi, draudzenes it kā viņu nemaz nebūtu (var jau būt, ka tā arī ir). Citu aizraušanos nav. Tajā pašā laikā Pirkstam ir tikai divdesmit četri. Ar digeru būšanu saslimis pusaudža gados, vienatnē izstaigājis visu Ņegļinku, Tveras ūdensvadu, akmeņlauztuves zem ķīniešu kvartāla visumā kārtīgi paklejojis. Kad 2003. gadā sāka nožogot kolektorus, Maskavas digeru pulks sauca gvaltes, spridzināja režģus ar tolu, sāka tādu kā partizānu kustību. Tā necik ilgi neturpinājās, spēki bija pārāk nevienlīdzīgi. Tikai «policajos», kā tagad «Mežāzī» dēvē vienības «Tunelis» kaujiniekus, neviens negribēja stāties. Turpretī Pirksts atnāca uzreiz. Viņam galvenais atrasties «mīnusā». Kā un ar ko, nav svarīgi. Tāda stūrgalvīga, pat neizvēlīga uzticība iemīļotajai nodarbei. Mežainis, kurš vēl joprojām šaubījās, vai viņš rīkojies pareizi, nomainīdams brīvā digera klozi pret firmas kombinezonu, skatījās uz viņu un it kā smēlās spēkus. Lai nepasūtītu visu pie velna un turpinātu darbu. Tam bija vajadzīgs spēks. Un nebūt ne mazs.

-   Nezinu, Mežainis sprieda. Varbūt uzradušies «zinātāji». Tikai tie necūkotos maršrutā. Turklāt sen par

viņiem nekas nav dzirdēts.

>

-   Izgājušies, Zarembo piebalsoja.

-   Tu viņus esi izgājinājis, varenais Rembo, Rudins pasprēgāja.

-   Ejam tālāk, Mežainis sacīja. Tur ir režģis, paskatīsimies, kas un kā.

Vēl četrdesmit metru. Līdzās tērauda režģim pie ieejas kolektorā vēl svaigu izsmēķu birums. Astoņi gabali. Ilgi gan šie te cīnījušies…

Mežainis pieliecās, ar lukturi apgaismoja šķērseniskās stieples. Tā arī ir līdzās kreisajai un labajai sienai redzamas vairākas īsas, seklas švīkas. Vīle vispār neatstātu nekādas pēdas, tātad darbojušies ar «fleksi». Visumā akumulatora «fleksis» ir dārgs instruments, profesionāls. Specifisks instruments. Zaļknābji, kuri uzskata sevi par pēdējiem Maskavas digeriem, tādus nelieto. Viņiem pat kārtīgam pieres lukturim nesanāk mamma nedod naudu. No otras puses, neviens no «zinātājiem» nebūtu nācis šurp pat ar dimantu griežamo, jo tā būtu velta laika izšķiešana.

Bet kurš tad?

-   Digeri, Piļčenko konstatēja, ar lukturi izgaismojot ailes augšējo daļu virs režģa. Skatieties, tie ķēpauši atstājuši savas zīmes.

Tieši virs ieejas, pašā centrā ar izsmēķi bija uzvilkts aplītis ar iezīmētu šķību sektoru apaļš raudošs ģīmītis. Līdzās rēgojās balts kleksis. Košļene. Vēl svaiga, nesastingusi. Tāda pati zīme bija nelaiķim Seskam.

Stingra režīma labošanas darbu kolonija LK-10/6 Cerepovecas apgabals.

Magomeds «iebrauca» zonā svinīgi, kā kronētais zaglis. Tolaik «uzraugs» bija Bārda maza auguma stiegrains bandīts vidējos gados ar uz priekšu izvirzītu apakšžokli un aukstu cilvēkēdāja skatienu. Bārda stingri turēja slāvu kanti, «pīķus» [2] neatzina, taču iepriekšējā vakarā bija saņēmis ziņu un, zobus griezdams, pavēlēja gatavot svinīgu sagaidīšanu. Magomedu uzņēma kā dārgu viesi uzklāja pieklājīgu galdu, kas maz atšķīrās no brīvībā klāta mielasta, ierādīja guļamo goda vietā, piekomandēja divas «torpēdas»" un «sešnieku» [3] ', iekārtoja par bibliotekāru ar savu kabūzīti un diviem palīgiem, kuri faktiski padarīja visu darbu.

Magomeds ātri iejutās, pieņēmās svarā, ap viņu saliedējās zeķi no Kaukāza republikām, arī kādai daļai slāvu viņš bija cieņā, tā ka drīz vien jaunpienācējs iedzīvojās plašā svītā ar «torpēdām» un «sešniekiem»… Kad pēc pusotra gada Bārda tika laukā, Magomeds lūkoja pārņemt kundzību zonā. Neizdevās par «uzraugu» kļuva Pēterburgas Sava, kaut gan pēc būtības desmitajā zonā izveidojās divvaldība. Ja kādu sasāpējušu jautājumu Sava atrisināja pēc sava prāta, ieinteresētās personas varēja doties pie Magomeda un tas izlēma citādi. Tāda šķelšanās parasti noved pie kara, taču ne Pēterburdzietim, ne Magomedam tas nebija vajadzīgs. Viņi ievēroja interešu paritāti katram bija sava zonas teritorijas daļa, savi uzticami cilvēki, savs štābs, savi draugi.

Magomeds draudzējās ar Ruslanu, Čerkesu, Poli, Ādamu un Pinku, bet tad negaidot pietuvināja sev Tarzānu. Tas visus izbrīnīja ko Magomeds viņā tādu bija atradis? Tiesa, Tarzāns bija drosmīgs, pārgalvīgs puisis viens metrs auguma, divi drosmes un desmit iedomības. Nekad nevar zināt, ko izstādās nākamajā acumirklī. Arī stāsta Tazāns saistoši kā puspasaules apceļojis ar viesizrādēm, kā kāvies ar melnajiem un dzeltenajiem, kā dažādās valstīs ķurķī sēdējis, kādas vecenes viņam bijušas un tā tālāk. Arī spiegus viņš itin kā esot tvarstījis un Maskavas pazemē apslēpto mantu meklējis, ar pašu prezidentu bezmaz vai sarokojies. Punduris, protams, pūta pīlītes, taču klausīties bija interesanti. Ļoti pārliecinoši pūta. Magomeds viņā klausījās un sākumā smējās tāpat kā visi pārējie. Bet tad pārstāja smieties. Reizēm pats prasīja, lai ko pastāsta, pat jautājumus uzdeva.

-   Es iznācu sarkanā kombinezonā un zelta ķiverē, paklanījos, pa kāpnītēm uzlīdu lielgabalā, sēžu, gaidu, skaitu viens, divi, trīs… punduris aizrautīgi stāstīja. Zinu, ka pie desmit būs dārdiens… Muskuļi saspringti kā dzelzs, un tad ba-bah! Lidoju un jūtu pārlieku spēcīgi uzblieza, laikam būs par daudz pulvera ielikuši… Un tā arī bija uzšaujos gaisā, saplēšu brezenta jumtu un lidoju debesīs! Trāpīju tieši mākonī, viss ģīmis mākoņa putās, neko neredzu…

Klausītāji rēc.

-   Ha-ha-ha! Ļahva ir saķēris vēderu. Un kas notika? Uz Mēnesi aizlidoji?

-   Dzi, kā lej! Stūris sit sev pa ceļiem. Kā tad tu nenosities?

Taču Tarzāns stāstīja Magomedam, kurš sēdēja līdzās, atbalstījis plecu pret sienu. Pārējiem viņš nepievērsa nekādu uzmanību.

Toties Magomeds pievērsa.

-   Beidziet žvankšķēt, es teicu! viņš galu galā uzbrēca, pagriezis pret apkārtējiem plēsonīgo ģīmi, kurā kā burts «T» iezīmējās biezās, kopā saaugušās uzacis un prāvais garais deguns.

Ļahva tūdaļ paklausīgi ievilka galvu plecos, nolaida rokas gar sāniem. Kļuva nejau nu pavisam kluss, tomēr daudz klusāks. Magomedu šeit cienīja un bijājās. Vai bijājās un cienīja tādā secībā. Vienīgi Kēkss, kurš vēl nebija piešāvies, jo tikai nesen «iebraucis», vienīgi viņš pateica:

-   Ko tad šis muld par deviņiem mēmiem…

Magomeda acīs iezīmējās divi mazi zibenīši strīdēties ar viņu šeit nebija pieņemts, bet Kēkss vienkārši ir muļķis, ja mēneša laikā nav to sapratis. Un viņš noteikti par savu muļķību būtu dabūjis samaksāt, tas ir tikpat kā divus pirkstus…, bet situāciju izglāba Tarzāns, cienīgi nolaizdamies līdz saviem kritizētājiem:

-    Tāpēc nenositos, ka man aizmugurē bija izpletnis, tāds plakans, sarkanā mugursomā, lai nebūtu redzams… Parāvu gredzenu un nolaidos atpakaļ pa caurumu kupolā tieši arēnā! Paklanījos, kā pieklājas, un aizgāju uz savu ģērbtuvi. Bet zāle tā aplaudēja, ka tīģeri baidījās nākt laukā no būriem. Direktors klauvē pie manas ģērbtuves durvīm, lūdz iziet paklanīties, lai publika nomierinātos… Tikai es neveru vaļā, jo mani bija gaidījusi pazīstama aktrise, es šo turpat istabas vidū noliku gar zemi, viņa man pat roku sakoda…

Klausītāji smaida, bet nemanāmi, lai Magomedu lieki nesadusmotu. Magomeds pats sev ir galva, pats sev prokurors, uzraugs un karalis. Viņam šeit bija atļauts daudz kas tāds, kas parastam cilvēkam zonā ne vienmēr ir pieejams. Gan savs televizors, gan ledusskapis ar gardu rijamo, gan atsevišķa istaba klubā, bet, kad sagribas, nakšņo tikšanos blokā dabiski, ne jau viens, bet ar kādām slampām, kuras viņam mersedesā pieved. Runā pat, ka pats saimnieks Ostrouhovs vienatnē ar viņu sarokojas un viņa vietnieki tāpat.

Bet tik spics šeit ir tikai Magomeds viens pats. Tas nozīmē, ka pārējā tauta Cerepovecas LK-10/6 lai gan tā nav īpašā režīma kolonija un mūža ieslodzījumu kolonija ne tik -, šī tauta savus termiņus izcieta tā, kā tai pienācās, nesot visu smago pilsoņa tiesību ierobežojumu nastu. Iznāci vaļējā jakā rājiens! Bet par čībām vai sporta tērpu var pat nokļūt soda izolatorā… Par ko Magomedam tikušas piešķirtas tādas atlaides un gods, neviens īsti nezināja. Likumīgais zaglis viņš nebija, tāpat kā nebija ne oligarhs, ne kāda dēls vai znots. Vieni runāja, ka Magomeds sēž par izspiešanu, otri ka par bērnu nolaupīšanu, trešie par slepkavību. Viens gan bija pavisam skaidrs aiz Magomeda stāv kāds varens spēks, tā vārds ir leģions, un nauda tur netiek skaitīta.

-   Pastāsti, Tarzān, kā tu pazemē ložņāji, Magomeds lūdz, un smaidi pazūd no klausītāju zvēriskajām sejām.

Punduris piekrītoši pamāj.

-   Maskava nav viena pati, kā lielajiem auniem šķiet. Viņš pieceļas, iztaisnojas, izriež krūtis un lepni staigā šurpu turpu. Tās ir divas, es domāju Maskavas. Viena ir šī, virszemes, ielas, mājas, mašīnas, trolejbusi, Kremlis. To visi ir redzējuši staigā, fotografējas, dzer šņabi… Bet ir arī otra Maskava, tā, kas atrodas zem zemes, par to zina tikai atsevišķi cilvēki. Arī tur ir gan ielas, gan prospekti, gan laukumi, gan visādi kaktiņi, tikai debesis tur ir no akmens vai zemes, bet cilvēku vietā klaiņo spoki… skaidra lieta, ne jau tādi, kā rāda ķinītī. Vispār nekādi, tos nevar saskatīt neredzami, skaidrs? Uzzināt par to esamību var tikai tad, kad kļūst tik baigi, ka jāsprāgst vai no ādas laukā, tas nozīmē, ka spoks ir tepat blakus…

Tarzāns lēja skaisti, nenoklausīties. No viņa stāstītā katram kļuva skaidrs, ka viņam darīšana ar cilvēku, kurš ir divdesmit reižu gudrāks, spēcīgāks un sabiedrībai vajadzīgāks nekā Ļahva, Dzērvene vai Polis, ar pasaules mēroga zvaigzni, vienīgo pasaulē cilvēku-lodi un nažu metēju, pazemes dzīļu iekarotāju, visvairāk apmaksāto galvaspilsētas speciālistu, pasaulslavenu mākslinieku…

-   Tu gan laid! nenoteikti novilka Magomeds, nepauzdams nekādu attieksmi pret Tarzāna stāstiem. Labi, man ir personiskā tikšanās, uz redzi!

Visi brīnījās kāpēc Magomedam tik bieži ir personiskās tikšanās, kas paredzētas tikai divas reizes gadā? Bet viņš divreiz mēnesī dodas uz dzīvojamo bloku viesiem… Taču paust savu izbrīnu skaļi vai kā citādi to nosaukt neviens neriskēja.

Kamēr Magomeds randiņā atslābinājās, pundurim radās nesaskaņas ar bandītiem. Viņam piesējās Acs pastāsti, nu pastāsti, un Bruno sāka stāstīt, kā viņš Ņujorkā lēcis no viena Dvīņu torņa uz otru.

-   Mani piesēja aiz papēža, es ieskrējos kā-ā-ā aizlidoju! Te pēkšņi sacēlās vējš…

-   Pag, pag, kā tevi varēja piesiet aiz papēža?! Parādi! Acs viņu agresīvi pārtrauca. Aiz papēža nevienu nevar piesiet!

-   Kā nevar?! Tarzāns saniknojās un norāva no kājas speciāli viņa izmēram šūto zābaku. Te apmeta cilpu un savilka!

-   Tā ir potīte, nevis papēdis! Acs triumfēja, kā bandīti to mēdza darīt izmantot sīku neprecizitāti vai pārteikšanos, bet pēc tam izvilkt par to gan naudu, gan sūtījumu paciņas, bet reizēm arī zarnas.

-   Tu džekiem pūt miglu acīs! Par to ir jāatbild! Rīt izsauksim tevi uz sanākšanu.

Bruno dūša saskrēja papēžos ar noziedznieku profiņiem nav nekādi joki…

Te no randiņa pārradās Magomeds. Viņš bija labā omā, jautrs, rokā turēja parastu somu ar degvīnu un uzkožamām delikatesēm, bet padusē sarullētas lielas glancētas loksnes.

-   Izrādās, ka mūsu Tarzāns nelej! viņš skaļi paziņoja. Gluži otrādi stāsta baltu patiesību.

Magomeds atritināja loksnes, kas izrādījās esam krāsainas cirka afišas. Tajās bija attēlots Tarzāns sarkanā kombinezonā un skaistā apzeltītā ķiverē, bet fonā redzams milzu lielgabals ar augšup pavērstu stobru. Zem attēla lieliem burtiem bija rakstīts: «Bruno Allegro cilvēks-lode!» Tarzāns uzvaroši smaidīja un triumfējoši pacēla augšup labo roku ar sažņaugtu dūri izliets Supermens!

Visiem mutes palika vaļā: zekiem slavas virsotne bija iekļūt melnbalto fotogrāfiju stendā «Milicija meklē». Kad baumas par afišām sasniedza pulkveža Ostrouhova ausis, viņš nenoticēja un sūtīja «kūmu» [4] visu noskaidrot. Tas atnesa vienu glancēto loksni, un abi ilgi to pētīja, daudznozīmīgi saskatījās un pūta vien. Pundura jau tā sarežģītā personība bija ieguvusi vēl noslēpumaināku oreolu. Taču tas notika vēlāk, bet pagaidām Magomeds atdeva svītai savu somu, noteica mielasta laiku un ielūdza mielastā punduri. Tā arī, visiem dzirdot, paziņoja: Tarzāns ir pareizs džeks, viņš, Magomeds, to ciena un katru, kurš vārdos vai darbos punduri aizvainos, saplosīs lupatu lēveros. Tā, lūk. Kam Magomedam bija vajadzīgs Tarzāns, palika neskaidrs. Tomēr Acs un citi «profiņi» lika punduri mierā.

Jau pirmajā iedzeršanā Magomeds sīki iztaujāja punduri par pazemes dzīvi, un šis, noskalodams kūpināto desu ar šņabi, sīki izstāstīja, kā kādi lamzaki nolīguši viņu par trim tūkstošiem zaļo un simt kokas devām, lai atklātu VDK pazemes eju noslēpumu un pa tām nokļūtu zem Kremļa. Uzdotais darbs gan bijis daudz lielākas samaksas vērts, jo tajos tuneļos bijuši izvietoti automātiskie ložmetēji, kas grozījušies līdzi Bruno, taču viņam tie bijuši pie kājas un viņš gandrīz jau bija iekļuvis apakš Kremlim, kad kādi tur draņķi ieslēguši nedzirdamu balsi, kas sabiedējusi pat pašu dižo Bruno, jā, jā, bezbailīgais Bruno

Allegro nobijies un kā korķis izlidojis virszemē un pēc tam vairs nav spējis ielīst lielgabala stobrā, bet ciņu ar orangutānu un nažu mētāšanu skauģi viņam aizklapējuši ciet, tie paši arī atlaiduši no cirka, lai gan viņam tas, protams, ir pie kājas, jo bez darba tāda līmeņa speciālists nepaliks. Tiesa, kādā restorānā viņam uzklupuši algoti slepkavnieki, viņš viegli atkāvies, taču ienaidnieki papūlējušies, lai viņu neapbalvo ar ordeni vai, sliktākajā gadījumā, ar medaļu, bet iespundē netīrā, smirdīgā kamerā kopā ar vairākiem desmitiem lielo debiliķu, bet pēcāk iešķiebuši astoņus gadus, kas viņam, dabiski, ir pie kājas.

Magomeds centās iztaujāt, ar ko kopā cilvēks-zvaigzne iekarojis pazemes dzīles. Pundurim par to nebija ne jausmas, un viņš visā visumā nesaprata, kuru gan var interesēt tik mikroskopiska mēroga personības, ja līdzās ir tāda lieluma zvaigzne kā Bruno Allegro… Taču vēlāk Bruno atcerējās, ka debiliķus, kuri ievilkuši viņu avantūrā, kuras dēļ viņš zaudējis darbu un nokļuvis cietumā, sauc par Mežaini un Sesku. Kopā ar viņiem bijis vēl viens būdīgs un stulbs lielais no Kerčas, kurš it kā esot ar automātu nokniebis piecus bandītus, kuri uzmetušies par reketieriem tam pašam Mežainim un Seskam, taču Bruno Allegro tai pasaciņai netic un bezmaz vai tika izrēķinājies ar to Kerčas dildu par necienīgu izturēšanos…

Magomeds vēl daudzkārt atgriezās pie šā temata, un Tarzāns ikreiz sīki un smalki klāstīja viņam savus piedzīvojumus pazemē.

Par kerčieti man izmeklēšanā komitejnieki daudzkārt taujāja, punduris ikreiz skaidroja. Arī te, zonā, kāds jaunienācējs ņēmās cienāt mani ar speķi un šņabi un visādus sīkumus par to dildu taujāt… Bet tad sazin kur pazuda! Tātad komitejas ieliktenis, tātad kerčietis tiešām bijis spiegs…

Savā pēdējā uzturēšanās dienā kolonijā Tarzāns tomēr ievāca visus parādus, kā jau pieklājas kārtīgam, savu cenu zinošam arestantam. Viņš droši slāja pa dzīvojamo zonu, ar izredzētajiem sarokodamies, dažiem pamādams, bet šādām tādām «blaugznām» vispār nepievērsa uzmanību.

Pa priekšnieka kabineta logu administrācijas korpusa otrajā stāvā viņu vēroja pulkvedis Ostrouhovs un priekšnieka vietnieks operatīvajā darbā majors Kraiņijs.

-   Notiesātais Kuļbašs ir interesants cilvēks, domīgi sacīja priekšnieks. Augumā metru garš, bet visai zonai iemācīja atšķirību starp punduri un liliputu…

-    Kā lai nebūtu interesants! majors piekrita. Ja jau FDD par viņu tā interesējas… Pat īpašu cilvēku iesūtīja, bet tas bieži nenotiek jādabū taču fiktīvs tiesas lēmums, jāizgatavo visi dokumenti, jāizdomā sarežģīta leģenda…

-   Tā gan ir…

Ostrouhovs pamāja.

-   Arī Magomeds iededzies pret viņu neizprotamā mīlestībā, operatīvais darbinieks turpināja. Kam viņam vajadzēja brīvībā ievākt ziņas par kādu tur punduri, sūtīt savus cilvēkus uz cirku pēc afišām? Kam ņemt viņu zem sava spārna? Kam šodien svinīgas atvadas rīkot?

-   Tā gan ir… Pulkvedis melanholiski pamāja. Savādi… Magomeds ir rūdīts tips!

-   Varbūt paziņosim par šīm dīvainībām FDD? Ja reiz Kuļbašs iesaistīts operatīvās izmeklēšanas darbībās un vēl spiegošanas sakarā…

-   Varena doma, malacis! Ostrouhovs savilka uzacis. Tā tikai vēl trūka, lai pievērstu uzmanību Magomedam! Ja nu drošībnieki pārbauda, kā viņš pavada savu soda laiku? Kāds viņam režīms, cik sūtījumu, tikšanos? Ietupinās vēl mūs viņam līdzās aiz dzeloņstieplēm…

-   Tiešām, es nepadomāju, majors samulsis taisnojās. Tad netramdīsim zosu baru. Lai palīksmo uz atvadām un izklīst. Varbūt Kuļbašs brīvībā sevi parādīs, tad drošībnieki šo piežmiegs…

-   Tā gan ir… Ostrouhovs pamāja un smagi nopūtās.

* * *

Magomeds bija teicis, ka ne kratīšanu, ne operatīvo pasākumu šodien nebūs, un viņš allaž zināja, ko runā. Tāpēc galdu, sevišķi neslapstoties, klāja kluba aizskatuvē, istabiņā, kas bija nodota Magomeda rīcībā. Galds izdevās bagātīgs ceptas vistas, teļa antrekoti, jērgaļas šuļum, dārzeņi, īsts rūpnīcā ražots degvīns, jauns mājas vīns no Magomeda draugiem brīvībā. Opā! Ar krakšķi tiek noskrūvēti vāciņi, kolonijas piesmakušajā atmosfērā uzvēdīja svētku, līksmības brīvības smarža. Šajā sakarā visi jutās viegli apdulluši.

-   Ja svinēt, tad svinēt, pēc tam iesim dibenā! izsaucās Pinka, sizdams savas milzīgās aprepējušās plaukstas. Izklausījās, kā kad šautu ar makarovu.

Pinka apbrīnojami precīzi bija paudis vispārējo noskaņojumu, trāpījis desmitniekā. Un tūdaļ uz āru izlauzās satraukta kņada:

-   Aiziet, Tarz… tas ir, Bruno, nestiep gumiju!…

-   Stiepiet viņu pie galda! Vaininieku studijā!…

Bandītu varza zviedza, ņurdēja, slienājās, dīdījās nepacietībā kā izbadējies zvēru bars barveža komandas gaidās.

-   Nepārrijieties! Iecietīgi smaidīdams, Tarzāns savā grīļīgajā gaitā cienīgi tuvojās galdam. Un neaptaisieties!

Visi atsaucīgi sāka smieties. Palaiž muti? Lai. Pirmām kārtām viņš to drīkst. Bet otrām viņi būtu gatavi smieties par jebko, lai tikai netiktu sagandēta svētku maltīte.

Cerkess piebīdīja viņam brīvu ķeblīti, Tarzāns samērā viegli uztrausās uz tā. Otrs ķeblītis pretējā galda pusē domāts Magomedam. Pārējie cieši sasēdās abpus galdam uz kastēm, daži pa divi uz vienas. Veiklais un izmanīgais Polis, kas atgādināja caunei līdzīgu plēsēju, salēja krūzītēs degvīnu, pie kam Magomedam un Tarzānam vairāk nekā pārējiem, piekrāva viņiem pilnas bļodiņas ēdamā. Tikai pēc tam pie ēdiena un pudelēm, priecīgi smejoties un trokšņojot, ķērās pārējie.

-  Nekas pasaulē nestāv pāri brīvībai! svinīgi noskandēja Magomeds, paceldams savu krūzīti.

Zeķi acumirklī apklusa.

-   Tam nav vajadzīgi nekādi pierādījumi. Tā ir kārotāka par ikvienu sievišķi, reibinošāka par šņabi, sātīgāka par maizi… Tā, lūk. Tā ir brīvība, tur nav ko piebilst…

Magomeds brīdi klusēja, turēdams rokā krūzīti.

-    Rīt tu, Tarzān, to satiksi, viņš turpināja. Mēs paliekam šeit, tu izej brīvībā. Uz ilgu vai īsu laiku to es nezinu. Neviens to nezina. Brīvība ir kaprīza, kuru katru brīdi var pamest. Pamet un viss. Ne acis nepagūsi sAmīrkšķināt, kad jau atkal kroņa vamzī sēdēsi uz cietas lažas… Jā. Tas, kurš tev ir pats dārgākais, tas visbiežāk pamet, tā nu reiz ir, Tarzān. Tāds ir likums, un nejau es to izdomāju. Ja paraugās visapkārt kāds tās priekšā jau uz ceļiem rāpo, gļēvs cilvēciņš, pazemojas, lūdzas, sak, paliec, atgriezies pie manis…

Viņš nicīgi saviebās.

-   Bet es domāju, ka nevajag. Vīrietim neklājas neviena priekšā zemoties. Lepnumam ir jābūt. Ja viņa gribēs būs kopā ar tevi, nekur nespruks. Bet ja ne lai tā būtu. Es gribu iedzert par tevi, dārgais, lai tu brīvībā būtu jautrs un vesels, lai dzer un līksmo un lai tur…

Spēcīgā, spalvainā Magomeda roka norādīja uz istabiņas sienu, aiz kuras atradās skatuve, bet vēl tālāk dzīvojamās teritorijas stūrītis, ar dzeloņstiepli apvilkta aizliegtā zona, no torņiem apšaudāmais trīs metru augstais betona žogs ar aso spirāli augšā, bet aiz tā brīvā teritorija.

-   Lai tur, brīvībā, tu paliktu īsts vīrietis, kāds allaž esi bijis šeit, nebrīvē. Par tevi, Tarzān!

Tarzāns palocījās Magomedam, par atzinības zīmi piespiedis labo roku pie krūtīm, un absolūtā klusumā vienā rāvienā iztukšoja savu krūzīti. Visi sekoja viņa priekšzīmei, un tikai pēc tam, kad tukšās krūzītes atgriezās vietā, no jauna atskanēja murdoņa un čāpstināšana.

-    Bet vai tu atceries, Tarzān, kā pirmo reizi parādījies? iesilušais Miho nodevās atmiņām. Kā stāvēji tur tajā stūrī un Bālais tevi piežmiedza pie sienas atceries?

-   Es tev neesmu nekāds Tarzāns, idiot! «gaviļnieks» ieaurojās, triekdams dūri pret galdu. Esmu Bruno Allegro, saprati? Esmu cilvēks-zvaigzne! Bet kas tu tāds esi? Ko te dari? Ko tu vispār proti?

-   Būs jau labi, atslābsti…

Miho tika apsaukts un apklusa. Epizodi ar Bālo atcerējās visi, tā bija vietējā folklora, leģenda. Astoņi gadi bija pagājuši kopš tā laika, bet to atcerēsies un stāstīs vēl astoņus gadus un arī pēc tam vēl.

-   Es skatos uzlec un pa nārām, pa sienu, akurāt kā ķinī! Ar papēdi pa ķirbi bāc! Riktīgs Tarzāns no džungļiem, es nodomāju!

-   Un atsperīgs, it kā būtu no gumijas! Es skatījos un netiku gudrs vai viņš no kaučuka taisīts, vai?

-   Nē! No prezervatīva!

-   No kruķu steka!

-   Un tad notēmēja ar adatu šim acī, un šis arī noraustījās…

-   Bālajam jau pirms tam necik daudz smadzeņu nebija. Bet pēc tās reizes ne tik nepalika…

Tarzāns kāri vicoja iekšā cepto vistu un sēca vien. Viņš uzreiz bija izpratis dzīvi nebrīvē. Ja pats sevi neaizstāvēsi, neviens nepalīdzēs; ja apvainosies, pažēlosies pagalam būsi. Ja neīstajam uzbrauksi vaino pats sevi. Kā Bālais uzrāvās. Vai tie divi idiņi no Ļihovkas, kuri pēc slimnīcas zonā vairs neatgriezās, ar kaunu izlūdzās, lai sūta uz citu. Tagad zeķi atceras pagātnes notikumus viegli un jautri, ar izpušķojumiem: o! jaunulis-punduris izsmērēja pa sienu Bālo, kas divreiz garāks un reizes trīs smagāks par viņu! Veikls gan tas Tarzāns! Varens zellis! Bet toreiz tas visiem bija bijis aizraujošs un nežēlīgs cirks, visi blenza un laizījās vien, neviens nemetās palīgā. Viss ir pareizi. Visu pats, tikai pats. Bijis Tarzāns gļēvāks, padevies, tad tagad sēdētu no loga tālākajā kaktā un nevienam pat prātā nenāktu rīkot viņam svinīgas atvadas. Vai viņš vispār būtu nodzīvojis līdz šai brīves dienai? Nav teikts. Bet tā nodzīvoja. Un Tarzāna nevaldāmais raksturs arī nekur nav zudis, mutuļo pilnā sparā.

-   Viņš ir veikls kā pērtiķis, saasinātā dzirde pēkšņi uztvēra.

-   Ko tu teici, Miho?! Punduris nolēca no ķeblīša, noslaucīja rokas kombinezonā un devās klāt neskūtajam kaukāzietim.

-   Kā tu mani nosauci?

-   Es nenosaucu. Teicu tikai, ka tu esi veikls. Negribēju tevi apvainot, Kaukāzietis mēģināja glābt situāciju.

-  Mieru, Tarzān, mieru. Magomeds aplika pundurim roku, nosēdināja atpakaļ pie galda, mierinādams: Miho nepadomāja, izspruka neīstais vārds, viņš atvainojas. Nevajag celt troksni.

-   Viņš ir sūds! Bet es Bruno Allegro! Punduris sita sev pie krūtīm. Esmu četrpadsmit reižu gudrāks par viņu! Kas viņš tāds ir? Nekas! Es pildīju kasi! Mani visa Maskava nēsāja uz rokām! Vecenes mani mīl! Esmu grābis spiegus aiz pautiem! Zinu visas ieejas un izejas! Bet šis mani apsaukā par pērtiķi! Viņš ir nulle, salīdzinot ar mani!

-   Jā, viņš ir nulle. Tev taisnība, Tarzān. Nulle. Bet nevajag uztraukties. Rīt tu būsi brīvībā. Bet mēs visi paliksim šeit, aiz dzeloņstieplēm. Kā zvēri. Vai tad tas ir pareizi?

Pie galda izcēlās neapmierināta murdoņa. Protams, tas nebija pareizi. Vēl vairāk tā bija kliedzoša netaisnība.

-   Man nevajag te atrasties, Magomeds turpināja. Viņa acu zīlītes iepletās, uz pieres izspiedās sviedri. Agrāk es nebūtu sēdējis. Mani radinieki būtu nolaupījuši kādu lielu priekšnieku un mani apmainījuši… Taču laiki ir mainījušies. Tagad ir citas metodes. Tā ka es vēl maķenīt pasēdēšu. Bet tu jau rīt iesi laukā!

Šņabi ātri izdzēra, šuļum, vistu un antrekotus notiesāja. Sanākušie pamazām izklīda.

Pie galda palika vienīgi Magomeds, Tarzāns un vēl Polis. Tad Cerkess atstiepa nobēdzinātu šņabja pudeli, viņi atkal piepildīja krūzītes, un atsākās sirsnīgās sarunas. Polis ieslēdza kaktā stāvošo televizoru, ceļojumu kanālu rādīja vai nu Indiju, vai Nepālu. Palmas, īsi sakot, meitenes. Sarunas uz kādu brīdi apklusa, pat Tarzāns pierima. Aiz traucējumu sniegainā plīvura no ekrāna raudzījās cita skaista un bezrūpīga dzīve.

-    Kad iziešu no šejienes, pievākšu savu daļu kopkatlā un laidīšu uz salām, Polis klusi sacīja. Iegādāšos villu, sasaukšu pirmklasīgas vecenes, sapirkšu dzeramos un rijamo. Cauru gadu staigāšu pilnā ar pliku pakaļu, no jūras laukā nelīdīšu.

-   Pilnā tu tur noiesi pa burbuli, sacīja Magomeds.

-   Nekā, vecenes blakām, izglābs.

-   Kā tad. Vispirms tev no kopkatla piešķirs daļu, bet pēcāk vecenes tevi metīsies glābt… Sapņot nav kaitīgi, Poli.

-   Kas ir? Man apsolīja. Es labi uzvedos, cilvēkus nenodevu, viss gods godam. Džeki deva vārdu pie izejas mani gaidīs lepns eskorts un čemodāns ar piķi. Cietā valūtā, tā teikt…

-   Tavs čemodāns sen nodzerts, Poli. Tavi cilvēki ir salašņas un šakāļi. Es zinu, ko runāju. Tādiem nevar ticēt. Ja viņi arī atbrauks tevi sagaidīt, tad tikai tā…

Magomeds salieca pirkstu kā pistoli un tēmēja Polim tieši sejā.

-   Tad tu kā bankā nevienu nenodosi. Nekad. Un būsi lēts un dusmīgs, ļoti izdevīgs.

Polis sabozās un klusēja, neiedrošinādamies iebilst. Magomedam nepatīk, ja viņam runā pretī. Vismaz jau nu tādi kā Polis.

-   Bet Tarzānam gan viss būs kā pie cilvēkiem, Magomeds sacīja. Rīt viņu sagaidīs labi ļaudis, nevis kādi šakāļi. Ar dārgiem autiņiem. Viņam nekas netiks liegts. Aizvedīs uz lepnu restorānu. Iemitinās šikā mājā. Iedos piķi. Par visu parūpēsies, kā pieklājas. Es, Magomeds, dodu savu vārdu. Būs gan vecenes, gan dzeramie un pat salas. Vai gribi braukt uz salām, Tarzān?

-   Man pie pakaļas tavas salas! Tarzāns iespurcās, turpinādams blenzt televizorā. Man tepat ir labi!

Magomeds iesmējās skaļi un no sirds. Arī Polis mēģināja savilkt seju smaidā, lai gan viņam smiekli nepavisam nenāca. Viņš nesaprata, vai Magomeds par punduri ņirgājas vai tiešām grasās lutināt viņu kā tādu princi un izdabāt viņa kaprīzēm.

-   Varbūt paliksi pie mums, Tarzān? Magomeds piemiedza aci.

-   Kas te ko darīt? Punduris paraustīja plecus. Vispār man ir pie kājas. Kur gribu, tur dzīvoju. Simtiem reižu varēju no šejienes aizlaisties, tikai negribēju. Pieradis biju un tā. Man visur ir labi vai te, vai salās. Tāpēc ka es ne no viena nebaidos.

-   Tas ir pareizi, Tarzān, Magomeds piekrita. Tāpēc gribu tev parādīt, ko nozīmē kaukāziešu viesmīlība.

Polis klausījās viņos un kodīja lūpas. Viņš nenieka nesaprata. Un juta skaudību. Ai, kā viņš apskauda Tarzānu!…

Pulksten 7.30 rītā, kad ieslodzītie devās uz darbu, pie sardzes nogādāja mazu, it kā uz pusi saīsinātu cilvēciņu ar lielu galvu un tikko samanāmu ķīļbārdiņu. Viņam mugurā bija saņurkātas bikses un netīrs vaļējs vamzis, kas uz viņa auguma izskatījās kā kaut kas līdzīgs garam mētelim. Zem vamža rēgojās sporta krekls ar dziļu trijstūrveida izgriezumu, kādus sen vairs nevalkā, pat lietotu drēbju bodītēs tādus vairs nevar ieraudzīt. Šajā apģērbā Tarzānu reiz, ļoti sen atpakaļ, aizturēja pēc kautiņa vienā no Maskavas alus krogiem. Divi viņa naidnieki kļuva par kropļiem, savukārt Tarzānam tika astoņi gadi kolonijā un slikti izmazgāts tumšs plankums uz krekla. Un nu vairs nevar saprast, vai tās ir asinis, alus vai varbūt kompots.

-    Genadijs Kuļbašs? Dežurants palūkojās no uzacu apakšas, salīdzinādams viņa priekšā stāvošā cilvēciņa seju ar kartīti izziņā par atbrīvošanu.

Šajā sejā parādījās spītīgā izteiksme, ar kādu Tarzāns parasti auroja: «Es esmu Bruno Allegro! Esmu zvaigzne! Esmu cilvēks-lode! Bet kas tu tāds esi?» Taču šajā reizē viņš savaldījās.

-   Kuļbašs, Kuļbašs, neredzi, vai? viņš norūca. Dod šurp papīrus, un pieliksim punktu šai draņķīgajai lietai.

Leitnants pasniedza viņam pa lodziņu caurspīdīgu maisiņu ar dokumentiem un personiskajām mantām. Patiesībā mantas bija tikai divas lētas šķiltavas un atslēga no cirka vagoniņa, kas sen bija aizbraucis un nezin kur tagad atrodas.

-  Vairs netrobelē, Kuļbaš, dežurants piekodināja. Un lai tev veicas brīvībā.

-   Paliec sveiks, dilda, Tarzāns atbildēja.

Viņš nevērīgi sastūķēja maisiņa saturu kabatās, ar kāju atgrūda kontroles punkta durvis un izgāja laukā.

Brīvība.

Panīkusi papele iepretī kontrolpunktam. Pie vārtiem klekn četri atbrīvotie, mīņājas no vienas kājas uz otru, sarunājas par kaut ko, it kā baidīdamies izklīst un pa vienam ienirt neierastajā un sarežģītajā pasaulē, kur viņus neviens negaida.

Zemes ceļš, kurā kā zelta dzīslas Klondaikas upes ielejā rēgojas sadauzīta asfalta gabali. Pa labi no Tarzāna, kādus divus kilometrus tālāk pa šo ceļu ciemata pelēkie šīfera jumti, ciematā dzīvo daļa kolonijas personālsastāva…

Bet pa kreisi stāv divi melni «BMW», kas atgādina dižciltīgus vācu dogus un nepavisam neiederas nīkulīgajā ainavā. Vienas mašīnas durvis atvērās, un pa tām izkāpa cilvēks, kas savā ziņā bija līdzīgs Magomedam, tikai jaunāks. Viņa sejā kopā saaugušās uzacis un prāvais kaukāzieša deguns veidoja tādu pašu «T» burtu. Cilvēks piegāja Tarzānam klāt, pastiepa spēcīgu plaukstu.

-   Mans vārds ir Timurs. Maga vēlēja tevi sagaidīt un par visu parūpēties. Brauksim uz manām mājām uz sālsmaizi. Būsi mans viesis. Atpūtīsies, uzkrāsi spēkus, bet pēc tam iesēdināsim tevi lidmašīnā un sūtīsim uz Maskavu.

Tarzāns vērtējoši nopētīja kaukāzieti, tad pievērsa skatienu mašīnām.

Otrā «BMW» aizmugures logs nobrauca lejā, izlaizdams pulsējošas uzbudinošas mūzikas skaņas. No salona parādījās glīta meitenes seja.

-   Meičas! Viņš ir ļoti jauks! Un ļoti bēdīgs! iespiedzās smalka balss. Sēdies pie mums, džekiņ! Mēs tevi uzjautrināsim!

Tarzāns apmierināti noņurdēja, beidzot paspieda pastiepto roku un uzsauca meičām:

-   Jums, drostaliņas, nāksies papūlēties!…

Četri brīvlaistie zeķi, visi no «profiņiem», pavērtām mutēm skaudīgi noskatījās, kā punduris ienirst lepnās automašīnas komfortablajā salonā, no kurienes tūdaļ pat atskanēja sieviešu spiedzieni un ciniski smiekli. Melnie «BMW», līgodamies pa grambām, aizripoja uz pilsētas pusi, pakāpeniski uzņemdami ātrumu. «Kriminālie» ar skaudību noraudzījās tiem pakaļ.

Piektā nodaļa digergoti

-   Dimočka? Tu grasies kaut kur doties?

-   Man vajag iziet darīšanās, mamm.

Melni rengleri, purpurkrāsas svīteris ar kapuci. Balto grimu viņš šodien sejai nebija uzklājis, acis ar tušu nebija apvilcis.

Māte sastinga sērīgā pozā priekšnama vidū.

-   Ko nozīmē «vajag»? Un vakariņas?

-Vēlāk. Man jāpārraksta lekcijas.

-   Tik vēlu?

-   Nūja.

-   Gribi, lai tev atkal sadauza degunu? Ja nu tev atkal gadās ceļā tas Meženis?!

Melns «van helsing» mētelis. Augsti armijas zābaki ar rievotu zoli.

-   Tēvs!! Viņa pagriezās uz viesistabas pusi. Tonis no parasta, kādā mēdz sarunāties, bija pārvērties patētiskā, kādā pirms nošaušanas skandē vārsmas par Dzimtenimāti. Tēvs, iznāc laukā! Viņš atkal sataisījies iet pie tiem «Elles izdzimumiem»!

-    Nevajag tā bļaut, istabā noducināja Mihails Semjoničs Poļikarpovs, Moskomcentra metālu bāzes bijušais direktors.

Viņš iznāca priekšnamā no pretējās puses, taču tālāk negāja un ieņēma pozīcijas savā soda laukumā. Sakrustojis rokas uz krūtīm (precīzāk, nostutējis tās uz vēdera), viņš vēroja, kā viņa deviņpadsmit gadu vecais dēls nopūlas ap zābaka sarežģīto aizšņorēšanu.

-   Ja valkātu normālas kurpes kā visi cilvēki, būtu jau gabalā, viņš piezīmēja.

Beigu beigās Zivs vienkārši aizbāza šņores aiz stulmiem un izslējās. Garo mēteli aizpogāja ar vienu, priekšpēdējo pogu tā apģērbu valkā «goti», t. i., īstie goti, kuriem ir tiesības iesvētīt jaunu ļus.

Pēkšņi māte kaut ko pamanīja. Viņas acis iepletās. Viņa pieklupa Zivij klāt, saķēra aiz rokām.

-   Dima! Tev ir melni nagi! Tā ir sēnīte!

Zivij sanāca smiekli.

-   Tikai laka, mamm. Tās nosaukums «dziļi melnā». Viss. Es eju.

Viņš atbrīvoja roku, pabīdīja māti pie malas un atvēra ārdurvis.

-   Nekur tu neiesi! Viņa no jauna ieslēdza savu patafonu. Tu taču apsolīji! Tu mums apsolīji! Tē-ēvs!

Sak, dari kaut ko. Tu kā nekā esi vīrietis. Zivs palūkojās uz tēvu. Tēvs jau sen bija visu sapratis un turpināja driblēt savā laukuma pusē. Neizšķirts iznākums viņu visnotaļ apmierināja.

-   Atā! Neuztraucieties, Zivs noteica un izgāja.

Atdalītā gaitenī viņš izņēma no finiera kastes pusmetru garu ķēdi un uzmanīgi, lai tā nešķindētu, salocīja un ieslidināja dziļajā kabatā. Un tūdaļ nožēloja, ka bija uzvilcis mēteli, neparocīgi, lai līstu pazemē, un nosmērēsies arī… Vai tiešām gribēja meitenes priekšā padižoties? Nē, tas notika pats no sevis… Vecās avīzes, jāpaķer līdzi, te ir piemērota paka…

Zubova laukumā aiz pieturas pulksten 21.30. Nu tā, Lode un Vampīričs jau ir klāt. Sasodīts. Pļāpā. Lode smejas, piesārtusi. Viņa ir gara, gandrīz vienā augumā ar Vampīriču, arī ģērbusies līdzīgi melna ādas jaka, melnas džinsas kārdinoši apņem garās kājas, kurpes bez papēžiem… Lode šajā apģērbā izskatās neierasti ikdienā viņa tērpjas XVII gadsimta stilā: cepure ar malām un mežģīņu plīvurīti, mētelis līdz zemei vai gara senlaicīga kleita ar piegulošu ņieburu, kaut kādas mežģīnes, vienīgi smailpapēžu zābaciņi ir moderni… un viņai viss piestāv. Tā piestāv, ka Zivij iekņudējās pakrūtē. Cik ilgi viņi stāvējuši divatā? Par ko runājuši? Viņam pēkšņi ienāca prātā, ka abi varēja sarunāt un speciāli atnākt agrāk, lai pabūtu divatā. Kāpēc gan ne?

-   Sveiki, viņš pēc iespējas solīdāk sveicināja. Aiva nav rādījies?

-   Nē, Vampīričs novilka caur zobiem.

Viņš ir jakā, džinsās, garos zābakos, kaklā galvaskauss dzelzs ķēdītē; viņa paša galvaskauss deniņos ir izcirpts, bet galvvidū ezītis kā rudam irokēzam. Arī viņš nav uzklājis gotu krāsojumu, toties iebāzis mutē liekos ilkņus, kuri pagaidām nav sevišķi pamanāmi zem virslūpas, bet, smejoties vai vienkārši atverot muti, rēgosies no tās laukā kā īstam vampīram. Un vēl dzelkšņu aproce ap labās rokas plaukstas locītavu…

-   Gaidām.

Zivs novērsās un sāka skatīties uz Kropotkina metrostacijas pusi. Vampīričs aiz viņa muguras turpināja kaut ko borēt Lodei. Viņa klusēja. Paldies par to pašu, vismaz neķiķina.

Bez ceturkšņa desmitos parādījās Aiva, tik tikko cilādams tievās kājas smagajos zābakos. Viņš bija priekšzīmīgs gots kalsns, depresīvs, norobežots no pasaules ar nemazgātu matu šķipsnu, degunā un vaigos pīrsings.

-   Es neesmu vainīgs… Smoļenskas stacijā nostāvējām pusstundu… Līnijai nebija strāvas…

-   Tu esi kroplis, Zivs sacīja. Dienišķo dziru atnesi?

Aiva pakratīja savu somu, kas kuļājās kaut kur zem

ceļiem. Tur iešķindējās stikli.

-   Labs ir. Ejam.

Iet nav viegli. Pionieru skvērs atrodas laukumam tuvākajā pagalmā. Patiesībā, jā pirmām kārtām tas ir pagalms, liels pagalms, un tikai pēc tam skvērs. Skvēriņš, sīks skvēriņš. Kokiem apstādīta strūklaka ar betona pionieri uz postamenta. Kāpēc pionieri? Tāpēc, ka viņam ir taure. Bet kāpēc taure, nevis pudele «Chateau Lafite»? Tāpēc, ka pionieri nedzer «Chateau Lafite» no kakliņa. Un vēl…

-    Pa kurieni viņam līst ūdens, kad strūklaka darbojas? Vampīričs iejautājās un pats sāka zviegt.

-   Kas tur ņirdz? atskanēja vaļīgs uzsauciens.

Četri pusaudži, juzdamies kā mājās, sēdēja pie strūklakas akmens baseina, smēķēja un dzēra džinu ar toniku no skārda bundžām. Svešinieku ielaušanās viņiem acīm redzami nepatika, un viņi draudīgi piecēlās tiem pretī.

-   Tinieties projām, klauni, mums zirgi nav vajadzīgi!

Zivs izvilka ķēdi, pakratīja joka pēc. Vampīričs, izslē-

jies visā savā 1,87 metru augumā, atņirdza zobus un, ilkņus izvirzījis, gāja vietējiem virsū, izlikdamies viņus neredzam. Puikas samulsa, parāvās sānis. Viens saminstinājās un nepaguva pamukt nost, Vampīričs viņam iegāza, notrieca no kājām un aizkapa balsī izdvesa:

-   Tinieties dirst!

Pusaudži acumirklī nozuda.

Aiva pirmais iekāpa baseinā. Pie zemajām dzelzs durtiņām, kas bija ierīkotas pioniera postamentā, karājās piekaramā atslēga. Aiva sapīka.

-   Es taču jums teicu…

-   Viss ir štokos, Zivs sacīja. Veiklas kājas un melnās maģijas brīnumi.

Viņš ievilka ar zābaku pa slēdzeni.

-   Izgaisti, nolāpītā burvju vara!

Slēdzene nokrita. Zivs vēl vakar bija to aizzāģējis un piefiksējis ar cemmi, lai turas. Muļķis, bija gribējis veselu izrādi sarīkot Lodei, saprotams, bet nebija vairs noskaņojuma.

Stāvas kāpnes, trīspadsmit pakāpieni. Zivs gāja pa priekšu, spīdināja lukturīti. Lejā pagrabs, betona lāde.

Divas vertikālas caurules pa vidu. To augšējā daļa balstās griestos, apakšējā pie pašas grīdas izliecas un iesniedzas zemā gaitenī ieejai pretējā pusē. Starp caurulēm divi elektromotori, pieskrūvēti izpuvušām plāksnēm. Pa labi pie sienas vairākas caurules līdzās kā garš parka sols.

-   Ieeja pazemes valstībā Urbānijā, Zivs sacīja, iesperdams motoram. Vai sliktāka par Donas kapsētu?

Lode palūkojās viņā, klusi izdvesa tādu kā «a-a». Viņai ir tāds paradums.

-   Ai, zēni, super!

Zivij gan šķita, ka tas tika teikts bez sevišķas iedvesmas. Toties tagad viņa beidzot bija atrāvusies no Vampīriča. Staigāja, taustīja ar pirkstiem mitrās sienas, itin kā grasītos šeit dzīvot. Vai gluži otrādi nomirt. Zivs staigāja viņai pakaļ un rādīja gaismu.

-   Super! viņa atkārtoja.

-   Tu esi bijusi Donas kapsētā? Vampīričs pajautāja.

-   Ne-e. Uz Vedenska gan biju aizbraukusi, tā ir tuvāk. Gotu un «ķīmiķu» tur ka biezs. Sēž un gaudo uz Mēnesi. Jaukā nakti adatai nav kur nokrist.

Visi sāka smieties.

-   Toties pie mums nenopriecāties! Apakšējais penthauzs ar skatu uz elli!

«Pie mums.» To teica Vampīričs. Kurš šeit, zem strūklakas, ir pirmo reizi, bet, kopumā ņemot, šis viņam ir tikai piektais «nokāpiens».

Zivs sadrūvējās.

-   Labs ir. Ķersimies pie lietas. Aiva, uzliec to finieri uz caurulēm un uzklāj avīzes…

Viņš pats sadabūja četras resnas sveces, novietoja uz grīdas, aizdedzināja. Vampīričs izvilka no somas vīnu, atkorķēja pudeli.

-   Atkal moldāvu «Kadarka»? Zivs pavaicāja.

-   Portvīns, Aiva apvainojās. «Masandra».

Vampīričs uzspīdināja etiķetei. Iedzēra malku.

-   Norma. Aijā-aijā.

Lode palika stāvam turpat pie motoriem. Saņēma rokas uz muguras kā skolā pie tāfeles, piespiedās pie sienas un skatās nogaidoši. Zem vaļējās virsjakas karājas ankhs [5] . tas ir stilīgi, it īpaši pēc «Bada», kur vampīrs ar noasinātu ankhu slaktēja visus pēc kārtas.

Starp gotesēm, gotēm vai kā vēl viņas sauc, gadās arī glītas meičas, lai cik dīvaini tas būtu. Jā. Lode bija viena no viņām. Vēl viena gotiskajā vidē reta īpašība smadzenes. Vai vismaz kaut kas tamlīdzīgs. Zivs mācās ar Lodi vienā plūsmā, viņiem katru semestri tiek izveidots sekmju reitings. Lode zemāk par pirmo trijnieku nekad vēl nav nokritusi. Un tā nav vis kāda tur interjera dizaina fakultāte, bet pilsētbūvniecība, te uzreiz pirmajā pusgadā atsijājās piecdesmit cilvēku…

Lai gan, no otras puses, par kādām smadzenēm var būt runa, ja skuķis nokāpis tumšā pagrabā kopā ar trim melni ģērbtiem puišiem, no kuriem vienam ir ilkņi, gotiem, sātanistiem vai velns zina kas viņi tādi? Jājautā kāpēc? Norauties grupveida seksu? Kaut arī… Nu labi, nokāpa. Zivs lieliski saprata, kāpēc nokāpa. Ko lai viņa vēl būtu darījusi? Vedenska kapsētā gājusi rotaļās ar visādiem idiotiem? Vai tupējusi mājās un gatavojusies rītdienas laboratorijas darbam? Starp citu, par laboratorijas darbu… Zivs bija gatavs nolikt roku uz bluķa, ka rīt Lode savu darbu nodos viena no pirmajām un jautājumu viņai nebūs. Kā viņa to dabūja gatavu, par to viņš, sit vai nost, netika gudrs.

Sākam iesvētīšanas rituālu! Vampīričs paziņoja pirmītējā aizkapa balsī. Par digeri tiek iesvētīta neapmācītā kalpone Lode…

-Vispirms, zēni, pastāstiet, kas man jādara, viņa ierunājās. Vedenskā liek ēst kapu zemi, jauc kopā asinis, žņaudz melnu kaķi, zīmē visādas pentagrammas… Tas man nepatīk…

-   Tev jāsadalās gabaliņos, Aiva izdvesa.

Zivs uzšāva viņam pa pakausi.

-    Pie mums tādas muļķības nenotiek, viņš sacīja. Nekādu pentagrammu, nekādu buramvārdu, arī melnus kaķus mēs nežņaudzam. Tas viss ir idiņiem. Ja ļoti gribi, varu tev palasīt digeru dzejoļus.

Lode papurināja galvu. Ļoti viņa negribēja.

-    Mēs neesam goti parastajā izpratnē. Tas ir, kādreiz bijām goti, bet tas drīz vien piegriezās. Viņi tikai greznojas, kaļ depresīvus pantiņus un sacenšas, kurš no viņiem ir nelaimīgāks…

Pēdējo Aiva attiecināja uz sevi un nomurmināja: «Bļāviens, atkal sākas…»

-   Un kas tad jūs tagad esat? Lode neizpratnē jautāja.

-   Mēs esam digergoti! Pazemes goti! iejaucās Vampīričs. Vai vienkārši digeri! Mēs staigājam pazemē!

-   Staigājat, kā tad. Lode pasmaidīja. Kā pa Tveras ielu? Šurpu turpu?

Vampīričs manierīgi nospīdināja ilkņus un atkal pielika pudeli pie lūpām.

-   Ko tu! Mēs meklējam ieeju ellē…

-   Tādos tērpos? Lode ieķiķinājās.

Vampīričam tūdaļ mute bija ciet. Viņu šodienas tērpi acīm redzami nebija piemēroti pazemei.

-   Nesmej, Zivs stingri norāja. Alpīnisti arī staigā pa kalniem, taču to tu par pastaigu Tveras ielā nesauc? Pazeme tie paši kalni vien ir, tikai pagriezti ačgārni. Tā ir mežonīga pasaule, turklāt bez gaismas, gaisa un plašuma… Un tā tiešām ir tuvāka…

Zivs apklusa un parādīja ar pirkstu uz zemi.

-   Vispār, ja vēlies, mēs tevi pieņemsim savā savienībā. Tu būsi viena no mums.

-   Kopīgi klejosim pa sūdiem, Aiva sērīgi novilka. Gatavo specapģērbu.

Lode klusēja, droši vien stādīdamās priekšā tos labumus, kas viņu sagaida digergotu rindās.

-Tu joko?

-   Kādi tur joki? Zivs sacīja. Aivām taisnība. Galvenās ejas ir kanalizācija. Bez sūdiem nekādi nevarēs iztikt. Maskavieši notiesā miljoniem tonnu produktu, bet atliekas nokļūst šeit. To uzreiz liec vērā.

Lode saviebās. Un mazliet bažīgi pavaicāja:

-   Jā, perspektīva nav necik iepriecinoša. Bet kā jūs mani iesvētīsit?

-   O-o-o! Vampīričs daudznozīmīgi nobolīja acis. To baltumi blāvi novizēja sveču gaismā. Ir ļoti patīkams un skaists rituāls. Tā nosaukums ir «mīlas gulta»…

-   Nekā, Zivs viņu īgni pārtrauca. Iesūksim masandras asintiņas, izsmēķēsim pa cigaretei. Pēc tam paklīdīsim netālu, pa sausumu…

Un norādīja uz gaiteni, kurā nozuda caurules.

-   Kas tur ir? Urbānijas valstība? Meitene pasmaidīja.

-   Kolektors. Izeja uz siltumtrasi.

-   Jūs tur jau esat bijuši? Lode abām rokām satvēra pasniegto pudeli, mazliet iemalkoja no kakliņa.

-   Es esmu bijis, Zivs atbildēja. Tālu negāju, tikai drusku papētīju. Ciktāl nebija slapjš.

Viņi sasēdās uz avīzēm apklātām putekļainajām caurulēm. Pudele tika laista uz riņķi.

-   Dažās savienībās meitenes tiek uzņemtas pēc tā paša, Vampīričs daudznozīmīgi bilda. Noliek gultu un izmēģina…

-   Stulbenis! Lode sacīja, taču bez sevišķa sašutuma. Kad vīns atgriezās, viņa to tikai pielika pie lūpām un pasniedza Aivām. Bet viņš tajā brīdī domās viņu, Lodi, sadalīja gabaliņos vai sacerēja savas draņķīgās vārsmas, vai varbūt viņam bija līkas rokas. īsi sakot, viņš pudeli nosvieda zemē, tā nošķindēja un aizripoja uz gaiteņa pusi, atstādama aiz sevis tumšu sliedi.

-   Bļāviens! Vampīričs iebrēcās un novēcināja rokas, taču pudeli, protams, nenoķēra.

Tā vēlreiz nošķindēja kaut kur tumsā. Tātad bija sasniegusi galapunktu. Zivs piebakstīja Aivām ar kāju, un viņš četrrāpus aizmetās glābt to, kas vēl bija glābjams.

-   Tomēr nesaplīsa, interesanti, Lode sacīja, lai kaut cik notušētu neveiklo pauzi.

-   Kāds labums? drūmi iebilda Vampīričs. Tik un tā viss izlija…

-   Kāpēc jūs saucat viņu par Aivu? meitene ievaicājās. Tā ir viņa gotu iesauka?

-   Gotiski viņš būtu Kasiuss, Zivs paskaidroja. Es biju gar zemi, kad uzzināju. Kas viņš, vellos, par Kasiusu? Reiz viņš sacerēja dzejoli par to, ka gribot mirt. Angļu valodā. Nosaukums bija «I wanna die». Aivanadai, aivanadai, un tā trīsdesmit četras reizes. Mēs viņu saucam par Aivu, lai īsāk…

-   Un tu? Lode paskatījās uz Zivi. Kāpēc esi Zivs un nevis kāds tur…

Viņu pārtrauca Aivas izsauciens:

-   Tauta! Ātri gaismu! Es te kaut ko atradu!

Viņi pielēca kājās. Lukturu stari izrāva no tumsas Aivas kārno gotisko dibenu, viņš pats krāmējās zem viena no elektromotoriem.

-   Kas tev tur ir?

Aiva apsēdās, turēdams rokā apjomīgu vīstokli.

-   Re, tur gulēja… Pudele aizripoja aiz motora, es uzreiz nevarēju to atrast, čamdīju, čamdīju… Bet sataustīju ko mīkstu, sākumā pat nesapratu.

Vampīričs izrāva viņam vīstokli, attina. Kaut kas nokrita zemē ar smagu metālisku būkšķi. Zivs pirmais noliecās un pacēla. Tas bija duncis ādas makstī. Smagais rokturis apbrīnojami iegūla rokā, tīri vai saauga ar plaukstu. Tad gaismā parādījās melns, šķērsgriezumā rombveida abpusgriezīgs asmens ar balti notrītām malām. Visīstākais kaujas nazis…

-   Tas tik ir!… Vampīričs nosēcās un kā traks sāka kratīt vīstokli.

Izrādījās, ka vīstoklis ir kombinezons. Netīrs, smirdīgs, viscaur appelējis, kā no miskastes izvilkts. Nevarēja izšķirt, vai tie ir aizsargkrāsas plankumi vai izsmērēti mēsli. Un milzonlgs, it kā kādam alnim būtu šūdināts. No tā izkrita kāda neizprotama ierīce, kas atgādināja akvalangista masku, un baloniņš. Vampīričs pagrozīja baloniņu rokās. Tas izskatījās draudīgs, tāpat kā nazis, skaidrs nekāds dezodorants vai odekolons tas nebija.

-   Neaiztiec! Zivs nokomandēja. Varbūt tā ir indīgā gāze…

Viņš pacēla ierīci. Kaut kas līdzīgs slēpotāja brillēm stikli viegli tonēti, plata gumija ar regulējamu aizdari. Tikai tās pilnīgi noteikti nebija domātas slēpošanai. Uz augšējās plankas pogas ar piktogrammām. Pogas bija arī sānos uz kājiņām… Vienu piktogrammu Vampīričs uzreiz atšifrēja aplīti ar vertikālu līniju iekšpusē un uzrakstu «on/off». Viņš to vairākas reizes nospieda, taču nekas neieslēdzās.

-   Kur tas viss bija? Zivs jautāja.

Aiva tā dīvaini uz viņu pašķielēja, Zivs pameta skatienu uz savu roku un saprata, ka vēl joprojām tur sažmiegtu nazi, bet vaļā laist negribas tik patīkami tas piekļaujas dūrei.

-   Tur, pašā spraugā bija iebāzts starp grīdu un dzinēju… Acīmredzot kāds paslēpis.

Zivs paspīdināja zem norādītā motora, tad zem otra. Neko vairāk neuzgāja.

-   Zēni! Ja kāds te atstājis savas mantas, tad noteikti nāks tām pakaļ, Lode ieminējās.

Tur jau tas āķis. Visi palūkojās uz zemē nokritušo kombinezonu. Tā valkātājs bija vismaz galvas tiesu garāks par Vampīriču. Un divreiz platāks. Un vēl kaujas nazis piedevām…

Zivs izčamdīja visas kabatas to kombinezonā bija kādas simt, ne mazāk -, bet atrada tikai auklas kamolu un saglumējuša pelējuma gabalus. Izskatās, ka reiz tas bijis kas ēdams.

-  Es domāju, ka tas viss te mētājas jau sen, viņš teica.

-   Mēnešiem. Varbūt gadiem. Diez vai kāds atgriezīsies.

-   Ja vēl zinātu, kas viņš bijis, noteica Aiva un sabozās.

-    Kas tad? Vampiričs pajautāja. Es domāju kas viņš ir bijis?

-   Droši vien digers, Zivs atbildēja. Lai gan… Kaut vai tas pats Krlgers viņš ar tādiem nažiem pazemē nekāpj. To viņam vienkārši nav. Un tad vēl tās brilles ar pogām…

-   Paklausieties! Vamplričam pēkšņi atausa gaisma.

-   Tie krāmi taču maksā pamatīgu naudu! Reālus simtus dolāru! Kombiķis pat, skatieties, kādas dīvainas zīmītes… un vecs, viscaur sAmīrcis, bet neplīst!

Viņš paraustīja kombinezonu, it kā gribētu saplēst,

bet viņam tas neizdevās.

>

-   Noandelēsim kādam! Mēs atradām, tātad tas pieder mums! Arī nazis un brilles ar pogām. Varbūt tur griež kādu vidiķi, kad nospiež pogu, esmu ko līdzīgu lasījis. Bļāviens!

y v

-   Lode! Tu tak proti mazgāt? Še, izmazgāsi to skrandu un dabūsi savu tiesu! Viņš iesmējās kā absolūti laimīgs cilvēks. Citādi tu saki mēs staigājot bez jēgas! Ar jēgu staigājam! Ar jēgu!

Taču Lode nezin kāpēc nemaz nepriecājās.

-    Neko tādu neesmu teikusi, viņa negaidīti asi atcirta. Un neko es nemazgāšu. Mazgā pats, ja tevi neiztrieks no mājas. Lai gan es jūsu vietā atstātu visu, kur tas bija, tītos projām un aizmirstu ceļu uz šejieni.

-   Kas tev nāk prātā? Vampiričs brīnījās. Šito visu lai pamet? Nepļāpā niekus! Tūdaļ nokāpsim lejā, pavandīsimies kādu stundiņu, vēl kaut ko atradīsim, tu redzēsi!

-   Es neiešu. Lode papurināja galvu. Es to saku nopietni. Man tās mantas nepatīk. Es ar tām nepītos.

-   Dritvaimiclt! Ko nozīmē neiešu?! Mēs tevi atvedām šurp, parādījām slepenu vietu, un ko tagad? Uz redzi, zēniņi? Vai zini, ko par tādām lietām var dabūt?

-   Žileti pie rīkles, kā saka! Aiva sapriecājās.

Tad nu Zivij reizi par visām reizēm bija diezgan. Un šausmīgi neērti Aivas un Vamplriča, un visas pasaules dēļ, pārņēma ari niknums par pašu Lodi nu kāpēc viņa, it kā nebūdama muļķe un nelīdzinādamās citām gotēm drosmīga, līdz šermuļiem skaista -, kāpēc viņa tomēr bija izrādījusies tāda… īsi sakot, parasta muļķe? Kāpēc iesaistījās, kāpēc atspērās šurp? Cerēja, ka te ir modes klubs ar dizainiskiem verķiem? Odekolons smaržo, un visi dzied himnas?

Arī Lodei viss bija pagalam piegriezies.

-   Ko jūs man piesienaties? viņa skaļi iesaucās. Iesvētīšana! Pazemes goti! Romantika! Bet patiesībā te piedāvājat pastaigāties sūdos, te dodat neķītrus mājienus, te piesavināties svešas mantas, un nu vēl izrādās, ka esmu jums ko parādā?!

-   Viss! Diezgan! Zivs pilnā rīklē nobļāvās. Viņš pat bija priecīgs, ka tā viss iznāca. Ja grib, lai tinas projām!… Bļāviens!… Bet, ja kādam par to visu kaut iepīkstēsies, es…

Zivs pūlējās izdomāt ko sevišķu, bet bija tik sanervozējies, ka tā arī neizdomāja.

-    īsi sakot tiešām aizmirsti ceļu uz šejieni, Lode. Viss, laimīgu taciņu!

Lode atkal klusi noelsās, it kā teiktu «a-a», tikai šajā reizē Zivij radās aizdomas, ka viņa vienkārši nicīgi nosmīkņāja. Un kāpa augšā.

* * *

Kafejnīca «Mežāzis» Novinska bulvārī. Vienkārši «Mežāzis». «Āzis». «Āžrags». Un jau siekalas tek, bet pirksti taustās pēc vēsa, mazliet mikla alus kausa roktura.

Viss ir vienkārši. Un jo vienkāršāk, jo labāk.

Lūk, visgarām iesprāguši cepti cīsiņi. Lūk, kaudzīte zaļo lociņu, pārlieta ar kečupu. Lūk, karbonāde digeru gaumē pamatīgs gaļas gabals divu pirkstu biezumā. Viegls alus, pēc kura desmit kausiem ēstgriba nezūd, bet rosās, skrāpējas nagiem gar kuņģa sieniņām un prasa vēl. Kā dzīvsudrabs kustīgais šefpavārs Matvejs Habibulovičs savā no mazgāšanas nodilušajā priekšautā. Klusa mūzika, kuru apmeklētāji it kā neievēro, bet peld kopā ar to pa zaļiem līdzenumiem un aukstām svina pelēkām jūrām. Digeri gan piedzērušies, gan skaidrā. Daudz digeru. Digeru murdoņa. Digeru pasaciņas. Brīnumainais klusums, kad kāds no «zinātājiem» nokāpis trešajā līmenī un iznācis laukā dzīvs, un stāsta, ko pieredzējis… vai, gluži otrādi, neko nestāsta, klusē kā ūdeni mutē ieņēmis, tomēr tas ir viņš pats! Viņš tur ir bijis, viņš ir daļiņa no tā!

Jā, tā bija izcila digeru vieta. «Mežāzis». «Āzis». «Āžrags». Tagad nekā tāda vairs nav.

Matvejs Habibulovičs aizbrauca 2005. gadā. Parakstīja kontraktu uz desmit gadiem ar restorānu tīkla īpašniekiem Losandželosā Kalifornijas štatā. Tā stāsta vieni. Citi runā, ka aizlaidis uz dzimteni Uzbekistānu, un laime vēl, ka paguvis un pats aizbraucis, tas nozīmē dzīvs. Pirmajai versijai nezin kāpēc grūti noticēt. Otrā šķiet ticama. Par jaunajiem «Mežāža» īpašniekiem kļuva brāļi Nohšojevi, kuri ap to laiku bija paguvuši uzlikt savu ķepu sabiedriskajai ēdināšanai visā Jaunajā Arbatā un Novinska bulvārī piedevām. No «Barikadnajas» līdz «Smoļenskas» metro stacijai tā visa praktiski bija viņu Nohšojevu teritorija. Praktiski. Un nu jau arī faktiski. Habibulovičs padevās pēdējais.

Brāļi jau gribēja pārvērst kafejnīcu par kārtējo «Austrumu pērli» šurpa, šašliks, vēderdejas. Parēķināja, paštukoja. Un pārdomāja. Nolēma atstāt veco nosaukumu un itin kā saglabāt arī pašu garu. Pat pastiprināt. Viss, kas Habibuloviča laikā bija vienkāršs, nepiespiests, pat nevīžīgs kā komunālā dzīvokļa virtuvē, tas viss tika izskausts un izmēzts līdz pašiem pamatiem. Zāli noformēja dēmoniski sarkani melnos toņos un griezīgā neonā, pie galvenās sienas iepretim ieejai pakarināja milzīgu āža galvu (protams, ar ragiem). Viesmīles vienīgi melnā tērptas dabīgas blondīnes. Jauni ēdieni salāti «Elle», āža cepetis «Belcebuls», kokteilis «Aīda asara». Brokastis sākot no 800 rubļiem, vidējs rēķins četri, pieci tūkstoši. Lielākajai daļai digeru šāda uzdzīve nebija pa kabatai, un viņi no «Mežāža» aiztinās. Visi. Vai gandrīz visi.

«Mežāzis» pārstāja būt par digeru pulcēšanās vietu. Toties nezin no kurienes uzradās vesels birums jaunu cilvēku ar dīvainām frizūrām, ģērbtu dīvainās tumšās, purpura vai rozā drānās, apkārušos dzelžiem, mežģīnēm un tīkla lakatiem, goti, emo, «ķīmiķi», kiberpanki un velns zina kas vēl…

Lielākoties bērni. Augstākais, jaunieši. Paradokss tasīte kafijas par 270 rubļiem viņiem nešķita pārāk dārga.

Atgadījumus šeit nestāstīja. Reizēm skandēja dzejoļus. Šausmīgus. Tas nozīmē sliktus. Un skandētāji visbiežāk bija galīgi piedzērušies.

Reizēm sameta kolekti un uzaicināja vietējo panku vai gotu grupu, parasti kādu no pazīstamajām.

Bet tikai reizēm. Visā pārējā laikā pārveidotais «Mežāzis» palika tusiņu vieta. Gotu, panku. Pat sātanistu, kā ierakstīts rajona iekšlietu daļas priekšnieka ziņojumā par likumpārkāpumu profilaksi.

«Mežāzis». «Āzis». «Āžrags»…

Daži no digeriem to pēc veca paraduma paretam apmeklēja, kā radinieki psihenē apmeklē prātu izkūkojušu papuci.

Dmitrijs Lukašins, bijušais digers ar iesauku Krīgers, vecums 25 gadi, izglītība nepabeigta augstākā, viņš arī apmeklēja. Vienu reizi, pēc tam otru un trešo. Un ceturto. Tad viņam laimējās iekārtojās ar pazīšanos kādā ģimenes juridiskajā kantorī, darbs pēc profila, tīrs un vienkāršs, kā radīts viņa nepabeigtajai augstākajai. Parādījās nauda. Sāka nākt šurp biežāk.

Jā, viņam iepatikās.

Pirmkārt, visa tā dēmoniskā virtuve salīdzinājumā ar Matveja Habibuloviča ēdieniem pārbaudot izrādījās bezmaz vai diētiska. No ceptajiem cīsiņiem Krīgeram bija grēmas.

Otrkārt, savulaik arī viņš bija bijis tāds pats bērns, raudzījies no lejas augšup uz pieredzējušajiem digeriem, aiz sajūsmas puņķojies. Tagad daudzi «Mežāža» apmeklētāji tāpat raugās uz viņu. īsts digers, ievērtē! Reāls digers! Eksotika!…

Treškārt, viņam tik un tā vakaros nebija ko darīt.

Tikai īsts digers Krīgers nekad nebija bijis. Paklejojis pa Ņegļinku agrā jaunībā, atvēris savu lappusīti MVU digeru vietnē, iekļuvis dažos izdevumos. Galu galā bija izlidojis no universitātes, sākās citas rūpes, vecās saites saira. Palika dažas rētas uz rokām, ko savulaik tika iespiedusi siltumtrases čuguna lūka, salā rētas kļūst zilganas, cīpslas smeldz. Viss. Taču tagadējā «Mežāzī» arī šie trumpji kotējās visai augstu.

Viņš te nodibināja ne mazums pazīšanos, sarīkoja dažus gājienus pa vecajiem pazemes maršrutiem. Mazais cilvēks pie rakstāmpults kļuva ne vien reāls. Viņš kļuva guru. Jaunas Maskavas subkultūras ciltstēvs viena «Mežāža» apmeklētāju daļa sāka sevi dēvēt par digergotiem. Caur viņa laipnu roku.

Smieklīgi, ja tā padomā. Taču var teikt arī citādi jautri. Krīgers vienkārši uzjautrinājās un nekala nekādus nākotnes plānus…

Līdz tam brīdim, kad jaunizceptais digergots ar iesauku Zivs atklāja jaunu ieeju Kropotkina šķērsielas rajonā, sūkņu telpas pagrabu zem strūklakas.

Tieši pulksten septiņos viņš bija klāt, apsēdās pie galdiņa.

-   Nu, kā? Vai atdzīvojās? Zivij acis gailēja.

-   Jā. Nestandarta baterija ne mūsu un ne ķīniešu. Bet viss atrisinājās. Izķeksēju no vectēva vecā dzirdes aparāta, tas tik un tā ir beigts…

Krīgers ieturēja pauzi, pasmaidīja.

-   Sāka darboties.

Zivs uzgūlās galdiņam.

-Un?

-   Gan redzēsi. Te negribu rādīt. Nokāpsim lejā, tad varēsi papriecāties.

-   Kas tas īsti ir par verķi?

Patiesībā Krlgeram tas prasīja lielu piepūli nešķobīt seju, neraustīt ausis un skalpu, kā to patlaban darīja līdz pēdējam uzbudinātā Zivs.

-   Kas, kas. Navigators, viņš atbildēja.

-   Kā tā? Kāds navigators? Pēc Zivs acīm redzams, ka viņam nav pielēcis.

-  Spics. Spicāks nemēdz būt, Krīgers sacīja. Bet vai tu atnesi, ko es lūdzu?

-  Jā. Zivs aplaizīja lūpas. Garderobē. Zālē ar somu nelaiž… Tātad navigators. Bļāviens. Bet mēs domājām…

Viņš vēlreiz aplaizīja lūpas.

-   Labi. Paklau, kas tās par rafinētām baterijām? Es desmit pulksteņu darbnīcas apstaigāju, visur man teicaaizmirsti un izmet, tāda izmēra nemēdz būt.

-    «Rayovac», štatu sudraba baterijas. Vai tu ar tām brillēm vazājies pa darbnīcām? Rādīji?

-Nu…

-   Tu esi stulbenis, Zivs. Nevienam, nekad un nekāda iemesla pēc. Saprati?

Zivs saprata.

-   Tad laižam!

Aivu un Vamplriču ar aliņu pilnu mugursomu viņi paņēma pa ceļam, Lužņikos. Kāpt, lejā nolēma Vernadska prospektā, tur ir nepabeigta būve, prakstiski neapsargāta teritorija un ieeja kolektorā pilnā augumā. Strūklaku Krlgers atmeta pārāk daudz ļaužu vazājas, var izsekot vai vienkārši no ārpuses bloķēt durvis.

Pārģērbās mašīnā. Pat sētai nebija jālien pāri, atrada ērtu caurumu. Sešstāvu biroju ēka bija milzīgs matērijas kristāliskā režģa uzbūves piemērs. Taču pagrabstāvs bija kārtībā, kolektors pievienots. Pa ceļam Krīgers iemēģināja Zivs atnesto akumulatora slīpmašīnu ar dimanta disku. Resnu armatūru dabūja pušu sekundes laikā.

-   Kur tad jūsu Lode pazudusi? viņš apvaicājās.

-    Izjaucām sastāvdaļās! Vampīričs nepacietīgi nokliedza. Rādi šurp to navigatoru! Cik var staipīt kaķi aiz astes?

…Vienkārši piespied iedarbināšanas pogu. Sākumā nekas nenotiek, tāda pati tumsa kā ārpusē, kolektorā. Navigators uzlādējas. Meklē satelītus. Acu priekšā mirgo Please Wait… Please Wait… Starp citu, lieli burti. Stereoattēls.

Satelītus atradis, lasa un rēķina. Četrus taukšķus saskaitījis nav slikti.

Un pēkšņi tumsa pazūd. Bāli zila gaisma kā agrs mijkrēslis. Ir ieslēdzies infrasarkanais režīms. Parādījušies Zivs ar Vampīriču iet pa priekšu, jautājoši atskatās, viņu ieslēgtie pieres lukturi atgādina caurumu galvaskausā. Kolektora grīda, griesti un sienas nepazūd kā parasti tumsā, neizplūst, bet ir skaidri saredzami tālu uz priekšu. Ideāli taisns iecirknis.

Pa virsu šai bildei, it kā tai priekšā, griežas sarkana trīsdimensiju muciņa, tā vien šķiet tūlīt, tūlīt trāpīs pa degunu. Un sānos mirgo divi arī sarkani trijstūri. Par kaut ko brīdina, signalizē. Skaitļi: kreisajā pusē augšā dziļums, vērtība pakāpeniski pieaug. 2,23… 2,24… Viņu ceļš ved uz leju. Tas ir metros, vai? Varbūt pēdās?… Kreisajā pusē lejā arī skaitļi, nav skaidrs, ko tie apzīmē. Vērtība arī pieaug, tikai ātrāk. Krīgers intereses pēc paātrināja soli cipari sarosījās, sāka zibēt. Apstājās arī tie apstājās. Skaidrs tas bija attālums no kāda punkta vai kaut kas līdzīgs odomatram.

Viņš nonēma brilles.

> >

-   Šeit darbojas tikai infrasarkanais režīms, viņš paziņoja. Droši vien vecā karte ir pārslogota, šis kolektors vēl nav apgūts. Iesim tālāk, tur kaut kas…

Zivs paķēra navigatoru, uzkabināja sev galvā. Izdvesa klusu: tas tik ir!… un devās uz priekšu. Tālu nepaguva aiziet Vampīričam arī gribas pamēģināt. Un Aivām arī…

Tā viņi sasniedza pirmo šķērsli. Tie bija veci režģu vārtiņi ar piekaramo atslēgu, tādus ierīkoja vēl Andropova un Gorbačova laikā. Dimanta disks viegli pārgrieza slēdzenes stīpu, viņi iegāja plašā maģistrālā kolektorā. Navigators bija «akls» kā līdz šim, Krīgers nolēma to pārlādēt, un… Tad tas notika acīm priekšā nolaidās sarkanīgs trīsdimensiju tīkls, cauruļu eju sazarots skudrupūznis. Pazemes Maskava, pilsēta «mīnusā». Kanalizācija, kolektori, siltumtrases, notekas, metro. Kaut kur šā skudrupūžņa viducī pulsē zaļa uguntiņa viņu atrašanās vieta.

Krīgers pieklauvēja no ārpuses pie stikliem, domādams, ka darbojas sensorvadība kā parastajos navigatoros. Nekā nebija. Būtu jau arī dīvaini pastāvīgi badīt sev ar pirkstu acīs. Vēl minūti viņš veltīja, lai atklātu, ka pietiek ar īkšķi un rādītājpirkstu aizskart pogas briļļu kājiņās augšā un lejā tad ieslēdzas zūms, mērogs palielinās, braucot klāt atrašanās punktam…

Viņš aiz prieka bija gatavs dziedāt un gavilēt.

* * *

-   Es nezinu… dvesa Vampīričs, bieži ieņemdams no pudeles. Vienkārši esmu autā… Kā var nokļūt līdz tuvākajam «Prestonam», tātad…

-   Kam tev tas? «Prestons» ir augšā. Kur tu te iesi? Aiva pajautāja. Kur tev vajag nokļūt?

-   Es nezinu, Vampīričs teica un palūkojās uz Zivi.

-   Bet es gribu iziet visu, Zivs ļoti nopietni sacīja. Agrāk tas bija tā, nekas sevišķs. Visādi murgi, it kā skatītos «Zāģi», tikai ne no malas, bet no iekšpuses… Tūlīt, tūlīt kāds izlēks… Iekšā tāda patīkama kņudoņa. Bet patiesībā neviens neizlēks, to tu skaidri zini, un tieši tāpēc ir patīkami… Saprotat, ko es gribu sacīt?

Zivs bija pieveicis trīs «Tiņkovus», aiz noguruma un pārlieka satraukuma viņš bija nedaudz noreibis.

-   …Bet kad uzgājām šo slepeno eju, man it kā acis atvērās. Tā nav tikai kanalizācija, visvisādas caurules, sūdi, tā nav vienkārši cita pazemes pasaule… Te, bļāviens, guļ paslēpti dārgumi! Visādi noslēpumi!… Un var izlēkt! Jā! Var! Kāds monstrs!…

Ar navigatoru viņi aizgāja līdz pašai «Brodvejai» plašam kolektoram, kas stiepās zem Komjaunatnes un Vernadska prospekta. Taču izeju aizšķērsoja blīvs augstoglekļa tērauda režģis, kuru dimants nespēja dabūt pušu, lai kā viņi censtos. Bija laiks griezties uz māju pusi, bet pirms tam nolēma maķenīt atvilkt elpu. Izraudzījās sausu vietiņu, nolika zemē mantu maisus, sasēdās pa virsu.

-   Tagad diez vai kāds izlēks, Krīgers ierunājās. Tagad Mežainis ir lielā činā pie «uzplečotajiem», viņš te visu uzmana. Un uzmana ar sajēgu. Viņš pazemē ne vien bez navigatora, bet ari bez luktura var iztikt, iet pēc izjūtas, viņš te visu zina…

Goti blenza viņā pārspīlētā uzmanībā izvalbītām acīm, līgodamies kā krastmalas meldri.

-    Mēs viņu satikām, viņš vēl Zivij sadeva pa ģīmi, Vampīričs pavēstīja. Droši vien pareizi darīja. Lai nededzina atklātu uguni… Tā arī pateica, sak, esmu Mežainis, ja vēlreiz ķeršu visus iekaustīšu!

-   Kas tur pareizs, Zivs pauda sašutumu. Sākumā varēja brīdināt… Bet šis uzreiz vicina dūres… Tūlīt izlēks un visiem sados, kā solīja…

-  Ar mani kopā varat nebaidīties, mēs esam veci čomi, skatīdamies sānis, sacīja Krīgers. Paši viņam ceļā labāk negadieties.

-   Mēs atsauksimies uz tevi! Vampīričs atrada izeju.

-   Mazāk kulstiet mēles, vairāk klausieties! Krīgers novirzījās no slidenā temata. Ne jau no Mežaina te jābaidās, bet no visādiem debiliķiem. Rau, Sesku viens tāds iemānīja lamatās. Nolika granātu un beigta balle. Saraustīja gabalu gabalos. Tas vis nav sadot pa purnu!

-   Se-esks? Vampīričs klanīja galvu. Kurš tas ir? Es viņu pazīstu?

-  Tu vēl gāji piektajā klasē, kad viņa vairs nebija starp dzīvajiem. Starp citu, Mežaina labākais draugs. īsts digers, viens no pēdējiem. Jautrs, stāstīja interesantas pasaciņas. Viņš savus «punktus» iezīmēja ar košļeni…

-   Kādus «punktus»?

-   Nu, teiksim, «es te biju». Katram digeram ir sava zīme. Mežainim eglīte ar trim zariem, Seskam košļene, centās pielipināt to pēc iespējas augstāk… Vano ar izsmēķi zīmēja angļu «V»… Un tā tālāk.

-   Un tu?

-   Uzmini, Krīgers pasmīkņāja.

-   Nagu skrāpējumus! Aiva pirmais attapās.

Krīgers piecēlās.

-   Labs ir, pēddziņi, pauze beigusies. Gājuši mājās.

Pirms došanās projām Vampīričs izprasīja Aivām

«Rigli» plāksnīti, sakošļāja un pielipināja režģa augšmalā. Aiva pakasīja pakausi, tad droši ar izsmēķi uzvilka blakām «smailiņu» tikai ačgārnu, raudošu.

Zivs neko neizgudroja. Viņš gribēja uzrakstīt uz griestiem «Ušacs!», kā pieņemts Maskavas Arhitektūras institūta studentu vidū, taču beigu beigās atteicās no šīs idejas vecmodīgi, pliekani, bez tam ko var zināt… Izskaitļos viens un divi.

Sestā nodaļa spiegošana un terorisms

Maskavā ir daudz elitāru izpriecu vietu. Tas ir, tādu, kurās tā vienkārši no ielas nevar iekļūt. Un arī biļeti kasē nevar nopirkt. Tāpēc ka tiek izplatīti ielūgumi pēc īpašiem sarakstiem un tie, kuri šajos sarakstos ietilpst, it kā arī veido tā saukto eliti.

Mūsdienu modernās glezniecības izstādes ballīte norisinājās Manēžā, un arī te nebija nejaušu cilvēku. Neliela daļa galvaspilsētas sabiedrības krējuma atpazīstamībai un «pīāram», daži mākslinieki, bez kuriem it kā būtu tā kā nepieklājīgi apskatīt viņu gleznas, bet pamatmasa priekšnieciskā ierēdniecība, kas elitē ietilpst nevis aristokrātiskās izcelsmes vai unikālu personisko īpašību, bet vienīgi sava amata dēļ. Un vēl te bija pārējā publika opozicionāri žurnālisti, tiesībsargi, ārzemnieki diplomāti, dažnedažādu fondu pārstāvji, mecenāti. Vīrieši korektos uzvalkos, sievietes vakarkleitās viss saskaņā ar ielūgumos norādīto dreskodu. Rokās augstas glāzes ar zeltainu šampanieti, glāzes ar viskiju vai konjaku, sejās saspringtas uzmanības izteiksme un gatavība ienirt visslēptākajās tēlotājas mākslas dzīlēs.

-   Nikass uzgleznoja man brīnišķīgu portretu un gandrīz par velti piecdesmit tūkstošiem…

-   Man vairāk patīk Glazunovs, viņš tik sīki izzīmē sejas, acis kā dzīvas!

-   Melnais kvadrāts tas, protams, ir šedevrs! Sermuļi skrien pār muguru…

-        Ja vien es prastu, tad uzgleznotu saulrietu caur bruņu stiklu klintī! acis pārgriezusi, stāsta pilnīga blondīne, tukšodama otro glāzi viskija. Tālumā divi kuģi, jūra viļņojas, bet vidū milzīga gluda «lēca», no kuras izšaujas raķete! Ļoti iespaidīgs skats!

-   Tiešām satriecoši! Kur un kad jums bija izdevība vērot šādu brīnumu, Irina Vaļerjevna?

-   Severomorskas poligonā pirms divām nedēļām. Mūs tur burtiski pārbaroja ar sarkanajiem ikriem…

-   Te arī ir ikri, lūdzu, pie galda! Ļoti labi der kopā ar viskiju…

Šodien Irina Vaļerjevna Vitahina ir tērpusies melnā atkailinātā kleitā, uz drosmīgi dekoltētajām krūtīm kaklarota no melniem briljantiem. Abās pusēs tuklajai gaišmatei stāv divi vīrieši labsirdīgais resnītis Iļja Kokins pārstāv starptautisko nevalstisko organizāciju «Atbruņošanās ceļš uz mieru», savukārt garais Pjotrs Rogovs ar žultaino seju britu fonda «Cilvēktiesības bez robežām» filiāli.

Kavalieri cītīgi izdabā dāmai pielej viskiju, pasniedz sviestmaizes, bārsta komplimentus.

-  Es nesaprotu, Irina Vaļerjevna, kā tik apburoša dāma var risināt ar aizsardzību saistītus jautājumus? Kokins iepleš dzeltenīgās acis. Braukāt uz tāliem poligoniem, piedalīties kādu tur zemūdens raķešu izmēģinājumos…

Vitahina kautrīgi nodur acis. Vienā rokā viņa tur gandrīz tukšu glāzi ar «Chivas Regal», otrā iekostu sviestmaizi ar sarkanajiem ikriem. Viens ikriņš pielipis mutes kaktiņā.

y

-   Nevis «kādu tur», dārgais Iļja! Tas ir slavenā «Zibens» jūras variants! Šai raķetei jau tiek būvēti jaunas paaudzes raķešnesēji, tā mainīs kodolspēku samēru pasaulē! Tas bija ļoti svarīgs izmēģinājums, es nevarēju nebraukt…

-   Kolosāli! Iļja jūsmo. Lielās politikas dzelzs lēdija! Loku ceļus!

Viņš tēloja, ka grasās mesties ceļos. Irina Vaļerjevna vēlīgi smaidīja.

Rogovs pa to laiku salocīja papīra salveti un kā prasmīgs stomatologs tēmēja ar tās smailo stūri uz smejošo muti.

-   Atvainojiet, atļaujiet pakalpot… Viņš uzmanīgi noņem ikriņu no krāsotajām lūpām, rāda Vitahinai. Viņa pateicīgi pamāj.

Rogovs paceļ glāzi.

-   Iļja, iedzersim par šo apburošo un drosmīgo dāmu… Izmēģinājumi taču ir saistīti ar briesmām…

Gaišmate smejas.

-   Jā, viens dalībnieks tā piedzērās, ka apvēma apkārtējos! Varat iedomāties? Domāju, ka viņš būs notraipījis manu kleitu, bet tik traki nebija…

Kavalieri nosodoši groza galvu.

-   Kā gan tāds dulburis nokļuvis poligonā?

Vitahina noplāta rokas.

-   Viņš ir atbildīgs darbinieks zinātniskās ražošanas apvienībā «Ciklons». Turklāt tieši viņš aprēķinājis raķetes dzinējus.

-   Taisni brīnums, kā dzērājs var strādāt tik sarežģītu darbu! Pjotrs Rogovs brīnās. Vai kaitīgais ieradums viņam netraucē? Un vai viņam nav vēlēšanās ārstēties?

-   Pārāk daudz jautājumu. Irina Vaļerjevna parausta plecus. Un visi nepareizi adresēti.

-   Piedodiet… Ļoti interesants subjekts, Rogovs saka. Pretrunīga daba… Personības dalīšanās talants un alkoholisms! Kaut es varētu ar viņu aprunāties! Jums ir šā cilvēka koordinātas?

-   Šķiet, ka ir…

Vitahina atver somiņu, šķirsta vizītkartes.

-   Te būs… Tikai palūgšu uz mani neatsaukties!

-   Protams, protams, neraizējieties! Rogova fotografējošais skatiens ieurbjas stingrā kartona taisnstūrītī «Sergejs Mihailovičs Semago ZRA «Ciklons» komercdirektors».

-   Kāpēc mēs runājam par tik garlaicīgām lietām? Iļja Kokins attopas. Visi fotografējas ar māksliniekiem, dažs labs dodas uz klubiem… Uzaicinu jūs pie sava paziņas Džozefa Ringlija, žurnālista no «New York Times»! Šodien ir piektdiena, pie viņa korespondentu centrā mēdz salasīties ļoti interesanti cilvēki. Tepat tuvumā Ņegļinkā…

-   Teicams priekšlikums! Rogovs atbalsta. Džozefs ir lielisks puisis, analītiķis ar asu prātu! Pie viņa allaž izraisās kaismīgas diskusijas!

-   Iebildumu nav. Irina Vaļerjevna piekrītoši māj. Politiķa uzdevums ir pētīt neordinārus cilvēkus. Tūdaļ piezvanīšu savam šoferim, lai piebrauc mašīnu…

Divdesmit nevainojama darba gadi bija devuši rezultātu Fouks bija saņēmis paaugstinājumu. Un šo sanāksmi vadīja, jau būdams CIP direktora vietnieks. Pirmo reizi trijos jaunajā amatā aizvadītajos mēnešos viņam bija iznācis laiks pievērsties savai Krievu nodaļai, kuru viņš tika vadījis pēdējos trīspadsmit gadus. Un tagad varēja palūkoties uz savu «bērnu» no malas, no tās jautājumu, prasību, sašutuma pilnās puses, kuru pats aizvien slepus nebija varējis ieredzēt.

Jāteic, ka no malas Krievu nodaļa izskatījās šausmīgi. Iespējams, šādu iespaidu atstāja tās jaunais vadītājs Mels Pārkinsons. Kad Mels ieņēma analītiskā dienesta šefa amatu, viņš bija lietišķs, elegants, gaumīgi ģērbies. Fouks pat apskauda viņu, jo pats ģērbties neprata. Bet tad vecais labais Pārks pēkšņi kļuva gluži cits cilvēks tumši brūns uzvalks, tumšs krekls, melna kaklasaite kā kapracim. Seja sagurusi, novecojusi. Turklāt viņš sāka krāsot matus kaut kādā muļķīgā tumšas šokolādes krāsā. Kāds tam bija iemesls nedrošība par sevi? Atbildības nasta? Vai vēl kas cits… Viņš bija izšķīries? Sācis dzert? Saslimis?

Kā vienmēr Pārkinsons uzstājās pirmais ar pārskatu par padarīto darbu. Un kā vienmēr šādos gadījumos centās iztēlot to par ļoti veiksmīgu. Detalizēti aprakstīja pēdējās aktivitātes Ziemeļkaukāza aģentūrā, droši vien domādams, ka steidzamā sanāksme saistīta tieši ar šo problēmu (un, protams, neuzminēja). Toties krievu spiegu tīkla likvidāciju Austrumu piekrastē spēcīgu trumpi, it īpaši šajā situācijā, izspēlēja vāji apcirpa, noapaļoja, itin kā Nodaļai šajā operācijā nekādu nopelnu nebūtu bijis… Bet jauno raķeti «Zibens» pieminēja burtiski pāris vārdos, sak, drīz tiks ieviesta bruņojumā. Un viss!

Velns parāvis! Fouku pat pārņēma niknums.

Jā, viņš pats tika rekomendējis Pārkinsonu par sava amata pārņēmēju. Kuru gan vēl citu? Operatīvo darboni Fjūžnu, kurš bija radis domāt kombinācijās «panākt-notvert-saņemt ciet»? Vai tehnisko Bārnsu, kura pūliņu rezultātā nodaļa agri vai vēlu pārvērstos speciālās tehnikas izmēģinājumu poligonā? Pārkinsons, pedantisks analītiķis, sausiņš un spriedelētājs, bija mazākais ļaunums…

Un tomēr viņa iecelšana amatā izvērtās par kļūdu. Izskatījās, ka Mels lien vai no ādas laukā, cenzdamies pakļaut nodaļas darbu fizikas, loģikas vai matemātikas likumiem, kur viss ir aprēķināts līdz desmitajai zīmei aiz komata. Taču nesaprata galveno izmeklēšanas pamatobjekts nav piesaistāms precīzajām zinātnēm, tāpēc ka Krievijas valsts atrodas nenoteiktības stāvoklī un nepakļaujas formulām un matemātikas likumiem. Kā ikviens psihiatrs pats palēnām ieslīd paranojā, tā arī šeit Krievu nodaļu tradicionāli raksturo slikta statistika, augsts patēriņa līmenis, robi aģentūras tīklā, skaidras sistēmas trūkums informācijas iegūšanā un pārsūtīšanā. Un apdullinoši pahākumi bieži vien gadās nevis «pateicoties», bet gan «par spīti». Arī tas ir krievu garā… Un pati interesantākā informācija no Maskavas pienāca nevis Krievu nodaļā, bet tieši direktora vietniekam! Protams, tāpēc, ka rezidentūrās viņu pazina labāk nekā Pārkinsonu…

Kad Mels bija beidzis, viņš vienīgi noteica:

-   Labi.

Neko piebilst teiktajam Fouks negrasījās. Pietiek, ka viņš jau tā veselas divdesmit minūtes bija sēdējis un klausījies apnicīgo vervelēšanu.

-   Tagad pāriesim pie galvenā, viņš sacīja. Pie tā, kam jūs, Mel, savā ziņojumā pavirši pieskārāties. Un kas nopietni satrauc Pārvaldes un arī visas mūsu valsts augstāko vadību. Par programmu «Zibens»…

-   Jā. Pārkinsons skatījās viņā, acis nemirkšķinādams. Šķiet, viņš sāka apjēgt, ka runa nebūs par Ziemeļkaukāzu.

-Vai jums ir zināms par «Zibens» jūras bāzes varianta izveidi un tā veiksmīgo izmēģinājumu?

Mels papurināja galvu.

-   Tādas informācijas mums nav.

-   Un tas, ka tam jau tiek būvēti raķešnesēji? Ka «Zibens» kļūs par Krievijas galveno stratēģisko ieroci?

-   Arī tādas informācijas mums nav.

-   Slikti! Maskavas rezidentūra strādā labāk pārjums!

Fouks apklusa, dodams Pārkinsonam iespēju kaut ko

paskaidrot. Taču viņš klusēja.

-   Un kas mums zināms no taktiski tehniskā raksturojuma?

-   Ne pārāk daudz. Starta svars, ātrums, kodolbloku daudzums, kaujas rādiuss…

-   Šīs ziņas ir arī «Vikipēdijā». Es runāju par sīkāku raksturojumu motori, vadības mezgli, degviela un tā tālāk… Kas jums būtu sakāms?

Līdzās Pārkinsonam sakustējās nesatricināms melns tēls Alans Fjūžns, Nodaļas aģentūras dienesta šefs, lika noprast, ka ir gatavs uzņemt triecienu uz sevi.

-   Patlaban mūsu rīcībā nav visas nepieciešamās informācijas, viņš ierunājās. Tā ir mūsu kļūme. Kad «Zibens» atradās projektēšanas stadijā, mēs tikām nodibinājuši operatīvos kontaktus augstākā un vidējā posma darbinieki, apkalpojošais personāls, paziņas, radinieki. Viņi visi strādāja «tumšajā», neko nenojauzdami, taču informācija pienāca intensīvi un mēs jutāmies mierīgi. Taču izrādījās, ka šis projekts atrodas īpašā pretizlūkošanas pārraudzībā. Iespējams, notika noplūde. Ātrāk nekā pusgada laikā visas mūsu kontaktpersonas no projekta tika atstādinātas. Patlaban cenšamies nodibināt jaunus sakarus… Taču problēma ir atrisināma, mister Fouk, esmu pārliecināts…

Fouks sapīka.

-   Jūs runājat par detaļām. Taču problēma ir pavisam cita. Vesels aģentūras tīkls ir palicis karājamies gaisā raķešu stratēģijas sektors, kas balstījās uz vienu vienīgu aģentu. Es runāju par Zenītu. Kolīdz Zenīts tika neitralizēts, viss sabruka. Ir pagājuši astoņi gadi, bet nopietnus centienus atjaunot šo sektoru es nemanu. Tas arī ir pamats mūsu neveiksmēm un kļūmēm… Otršķirīgas figūras nevar nodrošināt kārtīgu informācijas plūsmu!

Mels Pārkinsons novērsa skatienu sānis un tikko manāmi pasmaidīja. Vai tā tikai šķita? Fouks izturējās ar aizdomām, jo juta, ka plūc paša neizdarības augļus. Zenīts, viņš bija arī Krievijas stratēģiskas nozīmes raķešu karaspēka pulkvedis Sergejs Migunovs, tika atmaskots jau 2002. gadā, kad Krievu nodaļu vadīja pats Fouks. Un ka Zenīta vietā neviens nebija atrasts, arī tā bija viņa vaina. Kā gan vēl cita? Fouks visu lieliski saprata. Tikai tam vairs nebija nekādas nozīmes. CIP direktora vietniekam neklājas mocīties sirdsapziņas pārmetumos, tā pat nedrīkst būt. Viņam izvirzīts konkrēts uzdevums, un viņš ir sapulcinājis Krievu nodaļu, lai šo konkrēto uzdevumu izpildītu.

-   Atkārtošu «Zibens» izmēģinājumi dara nopietnas raizes augstākajai vadībai. Kodolparitātes izjaukšana tās ir pirmās un pagaidām nenozīmīgākās sekas, ko izraisījusi Krievijas kodolspēku modernizācija… Tā izjauc mūsu klātbūtnes stratēģiju Centrālajā un Austrumu Eiropā, apdraud mūsu sabiedroto intereses, atraisa rokas pretiniekiem, kā rezultātā, runājot atklāti, visa ASV ārpolitikas līnija ir tikai tāda liela govs pļeka. Tas ir trešais un pēdējais. Un mēs visi esam līdz ausīm šajā pļekā!

Tas tik bija brāziens! Pārkinsons pēc veca paraduma bija novietojis uz galda savas sausās plaukstas ar garajiem pirkstiem un pētīja tos, viegli kustinādams. Fjūžns atkal bija pārvērties melna obsidiāna klucī. Bārnss gribēja ko teikt, bet Fouks viņu pārtrauca, iebadīdams rādītājpirkstu izplatījumā iepretim viņa gaļīgajam degunam.

-   Iztiksim bez tukšas pļāpāšanas! Jūsu pirmais uzdevums iegūt sīku informāciju par «Zibens» taktiski tehniskajiem parametriem. Otrais iegūt drošu un kompetentu informācijas avotu, kurš varētu aizstāt Zenītu! Jums viss ir skaidrs?

-   Jā, visu vietā atbildēja Pārkinsons.

-   Tādā gadījumā gaidu priekšlikumus. Nu? Es klausos!

Pirmo pusminūti Fouks dzirdēja vienīgi, kā aiz divām durvīm uzgaidāmajā telpā pie sekretāres dūc papīra smalcinātājs.

Viņš skatījās uz veco zēnu Melu un domāja nekas, lai pierod. Kā nekā Pārvaldes visproblemātiskākās Krievu nodaļas šefam vajadzēja prast izturēt triecienu. Lai mācās. Viņš, starp citu, vēl nav pieredzējis, kā saniknotā direktora pakaļa šķil zibeņus…

-   Drīkst? Fjūžns viegli pacēla roku. Manuprāt, visīsākais ceļš ir pats vienkāršākais. Mēs izvairījāmies no forsētām situācijām, bet, ja reiz tā, var pamēģināt… Mūsu rīcībā ir vesels saraksts ar projektam pietuvinātām personām, kuru sociālais un ģimenes stāvoklis nav gluži stabils. Nejauša tikšanās, vakars pie glāzītes stiprāka dzēriena, viegli aizplīvurots vervējošs piedāvājums…

-   Jūs jau palikāt šiku bruneti zem «Točmaš» galvenā inženiera. Mūsu Maskavas kolēģiem ar pūlēm izdevās imitēt greizsirdīga mīļākā izgājienus, nav zināms, cik lielā mērā krievi tam noticēja, Fouks viņu pārtrauca. Par kādu sarakstu ir runa?

-   Vienpadsmit uzvārdu. Vecpuiši, šķirteņi, kārtis, alkohols, mājokļa jautājums, nebūšanas darbā. Iespējamie vervēšanas objekti, pirmoreiz ierunājās Els Kanariss, Nodaļas analītiskā dienesta jaunais vadītājs, kādreizējais Pārkinsona vietnieks.

-   Tikai vienpadsmit? Fouks pastiepa uz priekšu tūtītē savilktas lūpas. Vai tiešām Krievijā būtu iemācījušies rūpēties par cilvēku?

Viņam nācās par dažiem grādiem pagriezties, jo Kanariss sēdēja otrā pusē, atsevišķi no pārējiem darbiniekiem, turklāt zem paša loga ēnā, tā ka viņa seju bija grūti saskatīt. Nekā sevišķa jau arī nebija ko redzēt kalsns, nesportisks, vieni vienīgi kauli un skrimšļi, ar kokvilnas baltu matu kušķi virs augstās, klasiskās pieres vienīgās Kanarisa izskatā, kam piemita kaut atblāzma no ekstravagances.

-   Tie ir visperspektīvākie objekti…

Fouks pasmīnēja un papurināja galvu.

-   Nē. Visperspektīvākais objekts ir «Ciklona» direktora vietnieks Sergejs Semago, atvaļināts raķešu karaspēka majors… Starp citu, sākuma etapos viņš tika konstruējis «Zibens» dzinējus. Bet tagad viņam ir pieejama visa konstruktoru un tehnoloģiskā dokumentācija… Viņš pilnībā varētu aizstāt Zenītu! Tas nozīmē, ka viņa savervēšana atrisinātu abas mūsu problēmas!

Kabinetā iestājās klusums.

-  Viņš taču ir sens Zenīta draugs, Fjūžns saudzīgi iebilda. Ticis turēts aizdomās jau vairs nav tīrs, jau ir ierobežota piekļuve slepenai informācijai. Turklāt pārcietis nopietnu stresu izmeklēšanas laikā. Esmu pārliecināts, ka viņš kopš tā laika pat amerikāņu filmas neskatās, kur nu vēl stājas sakaros ar viņiem…

-   Es atceros par viņu sniegto informāciju. Pārkinsons pacēla galvu. Semago ir veiksmīgs cilvēks. Nekādu materiālo problēmu. Dzīvoklis Maskavas centrā, jauna mīļākā. Arī nekādu specifisku interešu viņam nav, kur varētu atrast pavedienu.

-    Alkoholiķis un narkomāns! kā atbalss atsaucās Bārnss, viņa balss noskanēja negaidīti zema un varena kā pareizticīgo diakonam. Tādiem cilvēkiem allaž rodas kādi sarežģījumi. Gan materiālas dabas, gan citādi! Kas attiecas uz ierobežotu piekļuvi informācijai tie ir tikai minējumi… starp citu, bez kāda pamatojuma! Un, ja jau Semago pēc visas tās jezgas palika direktora vietnieka postenī, kādi tur var būt ierobežojumi?

Šķiet, viņš runāja prātīgi.

-   Tiešām, var pārbaudīt. Fjūžns pamāja. Kā nekā solīda figūra, ievērojamāka par tām vienpadsmit… Jāpameklē, kā piekļūt… Kā tur bija ar to mīļāko? Kas viņa ir? Modele? Bārene? Un kāpēc tikai viena? Viena mēdz būt sieva, bet mīļākās nāk un iet, ja es ko saprotu šajā dzīvē. Vai par viņu ir kādas ziņas?

Fouks ar burvju mākslinieka žestu izvilka no rakstāmmapes papīra lapu un divas fotogrāfijas.

-   Natālija Andrejevna Kolodinska, dzimusi Tambovā, 36 gadi, vidējā speciālā izglītība, viņš nolasīja. Tipiska seksbumba, kas gadu dēļ pakāpeniski tuvojas norietam. Taču rūpējas par sevi un pagaidām turas…

Viņš pasniedza uzņēmumus Pārkinsonam, bet tas paskatījies pārējiem.

Interesanta jauna sieviete, kas pozē pie automašīnas stūres. Atkal viņa, šoreiz drukna, pāri par piecdesmit gadu veca vīrieša sabiedrībā stāv pie bāra letes jūras liedagā. Seja, figūra, viss kā vajag. Nevainojamās kājas ar tievajiem ceļgaliem uzreiz pievērš uzmanību.

-  Pēc bārenes neizskatās, Pārkinsons rezumēja. No kurienes fotogrāfijas?

-   Tās nav aģentu operatīvās darbības un sarežģītu izlūkošanas operāciju rezultāts. Mana sekretāre nopumpēja «Klases biedros», Fouks pasmīkņāja. Tas ir sociālais tīkls Krievijā, analogs mūsu «Feisbukam».

-   Skaistule un briesmonis… Tas līdzās viņai taču ir Semago? Fjūžns iebakstīja ar pirkstu fotogrāfijā, domīgi sarauca uzacis. Nepatīkams tips. Taču kaut kas viņus tur kopā…

Fouks paņēma atpakaļ fotogrāfijas, palūkojās uz Semago buldoga vaigiem, uz gludajām, slaidajām Natālijas Kolodinskas kājām un paziņoja:

-  Vistuvākajā laikā jāķeras klāt Semago. Nosakiet termiņus un iesniedziet operācijas plānu!

-  Hm… Mēs, protams, darīsim visu, kas būs mūsu spēkos, sacīja Pārkinsons. Tikai kā lai atrod pieeju tik rūdītai haizivij? Krieviem ir sakāmvārds: «Kas reiz apsvilinājies, tam pat no pelniem bail.» Te vajadzīgs ārkārtīgi uzticams kanāls…

Fouks iecietīgi pasmaidīja.

-   Lūk, šis kanāls!

Viņš izvilka no savas rakstāmmapes vēl vienu fotogrāfiju. Krievu nodaļas saspringto darbinieku acu priekšā parādījās inteliģenta jauna vīrieša seja, atklāta, pievilcīga, pat mazliet kautrīga, dzīvē iemiesots prāta un viegla Parīzes šarma savienojums.

-   Pazīstat?

-   Rodions Migunovs, droši sacīja Pārkinsons. Zenīta dēls. Ar viņu jau sen un veiksmīgi strādā Roberts Smailijs žurnālists. Jaunais Migunovs jau nezinot izpildījis virkni uzdevumu. Taču viņš katrā ziņā nojauš, ko dara. Domāju ar vervēšanu problēmu nebūs…

-   Tas ir labi, Fouks noteica. Starp citu, žurnālists Smailijs ir Kērtisa Vulfa dēls. Zināt tādu?

Darbinieki saskatījās. Neviens nebija dzirdējis šo uzvārdu.

-Ar tādu vārdu strādāja mūsu darbinieks, kurš pirms trīsdesmit astoņiem gadiem savervēja Zenītu! Fouks svinīgi pavēstīja. Starp citu, Kērtiss ir dzīvs, vesels un lieliski jūtas!

Fjūžns bažīgi nogrozīja melno galvu.

-   Tie tik ir likteņa līkloči! Tēvs vervē tēvu, bet dēls dēlu… Un nu mēs ar dēla palīdzību centīsimies savervēt viņa tēva draugu! Starp citu vai Zenīts ir dzīvs?

Fouks noplātīja rokas.

-   Pretējas ziņas neesam saņēmuši. Izcieš mūža ieslodzījumu krievu cietumā. Operatīvs kontakts ar viņu netiek uzturēts.

Krievu nodaļas darbinieki saskatījās. Nezin kāpēc ikviens iztēlojās sevi nelaimīgā Zenīta vietā.

* * *

Liela pilsēta. Augstas betona mājas. Pūļu pārplūdinātas ielas. Valkans, nepatīkams gaiss kā tēvoča Anvara istabā. Tēvocis bija plānprātīgs, viņa mazajai istabiņai nebija logu, lai viņš nesagrieztos ar stikliem, bet durvis aizvien bija aizslēgtas, tur bija aizliegts iet. Caha bija tur tikai vienu reizi, kad tēvocis Anvars nomira. Tur oda pēc ieskābuša ēdiena, dūmiem, nemazgātas cilvēka miesas un vēl pēc kaut kā; Caha nezināja, bet sevī nosprieda, ka tā ir plānprātības smaka.

Arī šeit visi bija kā tādi plānprātiņi. Skrēja, steidzās, cits citu neievēroja, neviens nesveicinājās, bet daudzi skaļi sarunājās paši ar sevi. Sākumā Caha domāja, ka viņi runā pa mobilo (viņa zināja, kas ir mobilais telefons), taču klausuli viņu rokās nemanīja. Un vēl tas sasodītais metro. Ceļš caur mūžīgu tumsu, mirušo ceļš, kurš gan to bija izdomājis. Te ir vēl sliktāk nekā augšā. Cilvēku ir ļoti, ļoti daudz, visiem vajag te nokļūt. Vilcieni atgādina cīsiņus, kas cieši jo cieši piebāzti ar cilvēka gaļu. Viņi jau tā visi ir beigti, neviena nav žēl…

Tēva gan ir žēl. Viņš ir dzīvs. Brāļu Magomeda un Sabira -, arī viņu ir žēl. Un brāļadēlu un brāļameitu, pat niknās tantes Sulimas. Ja Caha pacentīsies, viņa spēs tiem palīdzēt. Vai gluži otrādi pazudināt. Tā viņai tika teikts.

-   Stacija «Vernadska prospekts», vagonā paziņoja tāda kā čuguna balss.

Durvis atvērās, izspļaudamas uz platformas daļu pasažieru un ierldamas nākamo porciju. Kāds spēcīgi pagrūda Cahu, noburkšķēdams:

-   Izlikusi te savus gaļas blāķus!… Vai grūti pavirzīties?

Caha klusēdama piespiedās pie turekļa. Patiesībā viņa nebija resna, tikai viņai bija daudz apģērbu un visa kā cita zem tā. Viņa pagrieza galvu, sameklēja ar acīm Selimatu. Viņa stāvēja līdzās, tieši tāpat bāliem pirkstiem ieķērusies rokturī. Selimata ir divus gadus vecāka, viņa jau pabijusi pilsētās, tiesa, ne tik lielās kā šī, taču ir bijusi, un tomēr Selimata jutās apjukusi un nobijusies, tas uzreiz redzams.

-   Mums vēl ilgi jābrauc? Caha klusi pavaicāja.

-  Jā. Laikam, Selimata atteica. Un nezin kāpēc piemetināja:

-   Nebaidies, viss būs labi.

Droši vien lai pašai būtu mierīgāk.

-   Es zinu, Caha atbildēja.

Viņas sarunājās savā valodā, un tūdaļ daži līdzās stāvoši cilvēki paskatījās uz viņām. Vajag mazāk runāt, vienkārši klusēt, un viss. Taču tas ir grūti, jo ir ļoti bail. Bail kļūdīties, izdarīt kaut ko nepareizi, bail vienkārši atrasties šeit, cilvēku piebāztā vilcienā, kas joņo dziļi zem zemes.

Līdz metro viņas atveda Zaika un Baturs. Izsēdināja pie platajām akmens kāpnēm, atvadījās un aizbrauca. Zaikai ir sava maza sarkana mašīniņa, kas atgādina rotaļlietu, viņi četratā tik tikko tajā iespiedās. Kamēr brauca, Baturs lika attaisīt jakas, pats ieslēdza aktivatorus un izdarīja vēl ko, lai tumbleri nejauši nenospiežas, ja kāds pūlī uzgrūžas vai aizķer. Zaika un Baturs dzīvo šeit sen, ilgāk nekā četrus gadus, viņiem ir savs dzīvoklis daudzstāvu mājā.

Caha nekad agrāk nebija redzējusi tik lielas mājas un tik mazus dzīvoklīšus. Visos savos astoņpadsmit gados viņa ne reizes nebija izbraukusi no dzimtā ciema. Selimata cita lieta, viņa ir bijusi Samaškos un Bačijurtā, tur dzīvo tūkstošiem cilvēku un ceļi ir asfaltēti.

-   …nākamā stacija «Ļeņina kalni», balss atgādināja.

Kāds nosaukums ir viņas stacijai? Caha sarauca uzacis. «Lubjanka», lūk, kāds. Kaut tikai neaizmirstu. Selimata izkāps ātrāk, nebūs kas pasaka priekšā.

-   Par ko skumsti, ijša?

Nepazīstams puisis noliecies pie viņas, pabāzis galvu zem roktura, un smaida. «Ijša» viņu valodā māsa, māšele. Cik mīļš, cik mājīgs vārds, tik patīkami to izdzirdēt šeit, šajā elles priekškambarī. Tas puisis nohči, uzreiz redzams, tikai ne tāds, kādi bija puiši viņu aulā. Viņš ir ļoti jauns, gandrīz tikpat, cik Caha, ļoti skaists un svētdienīgi ģērbies, skatiens viņam labsirdīgs. Taču sarunāties ar svešiem nedrīkst tā viņa bija mācīta mājās, tā tika teicis arī Baturs. Caha novērsās, sāka skatīties lejup, uz kājām. Tikai ar acs kaktiņu visviens redz viņu, kā viņš, iekāries rokturī, cenšas ielūkoties viņai sejā.

-   Nebaidies. Es negribu nodarīt tev pāri. Jābrauc ilgi, ir garš laiks. Parunāsimies laiks paies ātrāk. No kurienes esi atbraukusi?

Tad ta piesējies. Caha gribēja paiet sānis, bet cilvēku daudz, nevar izspraukties, sāks vēl bārties. Bet puisis tikai smaida.

-   A-a, skaidrs. Tu baidies uzsākt sarunu ar svešu vīrieti. Pareizi. Tikai tās ir blēņas, ijša, mēs taču esam pilsētā, metro. Paskaties visi stāv tuvu cits citam, vīrieši un sievietes, visi sveši. Šeit tas neskaitās. Šeit ir citi likumi.

Mierā neliksies, Caha saprata. Viņa paraudzījās uz Selimatu. Tā, šķiet, neko vairs ne redzēja, ne dzirdēja. Viņas lūpas kustējās, acis bija puspievērtas, seja biezpiena bālumā. Viņai drīz jāizkāpj, jāpārsēžas citā vilcienā.

-  Slikti, ka neskaitās, Caha dusmīgi noteica. Tas ir nepareizi. Un arī tu rīkojies nepareizi.

-   Kāpēc? Puisis neapvainojās, šķiet, pat nopriecājās.

-   Nezinu, Caha atteica.

-   Tas tur, kalnos, būtu nepareizi. Es pats to neatzītu. Bet šeit citādi nevar. Šeit visi nohči ir cits citam brāļi un māsas, mēs esam kā viena ģimene. Tāpēc arī uzrunāju tevi ijša. Vai gribi, iepazīstināšu tevi ar saviem draugiem? Būs jautri…

-   Negribu. Liecies mierā.

-  Varbūt esi sailgojusies pēc mājām? Viņš it kā nemaz viņu nedzirdētu. No kurienes esi? Nē, pagaidi, tūlīt pats uzminēšu. Neliels ciemats kalna nogāzē, brūnas samana mājiņas, itin kā izaug cita no citas… Kāds Herzelauls, par piemēru. Ko? Vai Alhanciems. Uzminēju?

Puisis piemiedza viņai ar aci. Caha bezmaz vai sāka raudāt. Kā šim nav kauna te pļāpāt ar viņu, mācīt kaut kādus tur stulbus likumus, vilkt viņu uz zoba un vispār būt tik jautram un švītīgam, tik pašpārliecinātam, kad pēc piecpadsmit minūtēm viņš vadīs laiku ar draugiem šajā plānprātīgajā pilsētā, tāpat smiesies, kamēr viņa tajā pašā laikā… viņa…

Un tad viņš kaut ko pamanīja viņas sejā. Vai arī kur citur. Saprata. Atskārta. Smaids acumirklī nozuda no viņa sejas, vaigu muskuļi saspringa. Neteikdams vairs ne vārda, puisis steigšus sāka spraukties uz izeju, bez žēlastības izgrūstīdams pasažierus. Atskanēja ērcīgas balsis, kāda sieviete iespiedzās. Lūk, tad Cahai sametās pa īstam baisi. Tas muļķis var visu sagandēt. Pietiktu ar vienu vārdu, lai sāktos mežonīga panika, spiešanās… Ko tad? Tad viņa līdz Lubjankai neaizbrauks. Nekādā ziņā neaizbrauks. Kas tad notiks ar brāļiem, ar tēvu, ar visu viņas lielo ģimeni?

Ar kreiso roku Caha sataustīja kabatā silto, no sviedriem miklo plastikas cilindru ar pogu.

Taču puisis neko neteica. Nekliedza. Klusēdams izkāpa stacijā «Kultūras parks», ar šausmām uzlūkoja Cahu pa logu, novērsās un ātri aizskrēja.

Turpat izkāpa arī Selimata. Viņas steigā nepaguva pat atvadīties. Selimatai te jāpārkāpj citā vilcienā un jābrauc līdz stacijai «Oktjabrskaja», kur stāv liels akmens nams Iekšlietu ministrija, kā piebāzta ar tūkstošiem kruķupriekšnieku. Caha centās saskatīt viņu logā, bet cilvēki kustas kā dzīva siena, tā ka viņa neko nesaskatīja.

-   … Nākamā stacija «Kropotkinskaja»…

Viņa pārstāja jel par ko domāt un tikai skaitīja stacijas. «Kropotkinskaja», «Borovickaja», «Ļeņina bibliotēka». Starp «Bibliotēku» un «Lubjanku» vilciens palēnināja gaitu, piebremzēja, bet tad apstājās pavisam. Cilvēki sāka burkšķēt, lamāties… Un pēkšņi sāka zvanīt telefoni. Gandrīz vienlaikus. Viens, otrs, trešais, ceturtais.

-   Kas? Ko?… Nē, tuvojos «Lubjankai»! Kas ir? runāja pavecs vīrietis ar plakanu ādas čemodāniņu. Viņš visu laiku cēla roku augšup, lai ieskatītos pulkstenī, un visu laiku kādu aizķēra, un nebija skaidrs, kāpēc viņš nenoliek čemodāniņu zemē vai nepaņem to otrā rokā.

-   Ko?! Kas ir noticis, runā, lai var saprast!

Vīrietis uz dažām sekundēm apklusa, spiezdams klausuli ausī, viņa skatiens sastinga, un viņš satriekts izdvesa:

-   Māte mana!…

Bet vagonā jau skanēja:

-    «Kultūras parks» uzspridzināts! Tikko! Teroristi! Cilvēki beigti!

-  Man meita no turienes piezvanīja! Tur velns zina kas notiek!

-   Zvaniet mašīnistam!

Kad vilciens sakustējās un sāka braukt, Caha tik tikko nepakrita. Kāpēc tas brauca, kāpēc apstājās, viņa nesaprata. Galvā viss bija sajaucies. «Kultūras parkā» tikko bija izkāpusi Selimata. Tikai viņai vēl bija jābrauc līdz «Oktjabrskajai». Un sprādzienam bija jānogrand kaut kur ārpusē, lielajā akmens ēkā vai tai līdzās, bet nekādā ziņā metro. Turklāt bija pagājis pavisam īss brīdis, Selimata nebūtu paguvusi pārsēsties, aizbraukt, iziet laukā, atrast… Nē, nekādā ziņā nebūtu paguvusi. Tātad ko tas nozīmēja? Tātad Selimatas vairs nav starp dzīvajiem… Caha cieši sažmiedza acis. Viņas šorīt kopā bija ģērbušas šos briesmīgos zaļos apmetņus ar neskaitāmām šaurām kabatiņām, bet katrā kabatiņā sprāgstvielām pildīts ūdensvada caurules gabals ar cieši uzskrūvētu vāciņu un pie tā piestiprinātu vadu, bet tam pa virsu vēl uztina vadu galiem, naglām un metāla lodītēm piebāztas paciņas. Šajā apmetnī Selimata patlaban stāv Allāha priekšā, varbūt pat sarunājas ar viņu. Bet stacija pilna gaļas gabaliem un asinīm…

Kaut kas bija noticis. Kaut kas neparedzēts. Varbūt viņu kāds pagrūdis un viņa nejauši nospiedusi spridzekļa pogu? Vai tas puisis-nohči kaut ko viņai izdarījis?

Un pēkšņi pie pašas auss iekliedzās:

-   Viņas brauca divatā! Lūk, šī te! Bet tā otra izkāpa tieši «Kultūras parkā»!! Viņa arī ir teroriste! Turiet viņu!

Caha atvēra acis. Pavecais vīrietis ar čemodāniņu acis teju vai izlēks no dobuļiem bija ieķēries viņā ar brīvo roku un raustīja, raustīja, raustīja, taču tajā pašā laikā pamazām zaudēja apņēmību un aizvien vairāk šaubījās, vai ir vērts…

-   Turiet viņu!

Pastiepās vēl citas rokas. Sāpīgi. Un uzreiz atsprāga

nost. Te ir bumba! Pielēca. Vīrietis ar čemodāninu atrā-

»

vās, kā spēcīgu triecienu saņēmis. Acumirklī atsevišķie kliedzieni, izsaucieni saplūda vienā kopējā kaukoņā. Ļaudis rāvās projām no Cahas, spiezdami cits citu vai nost… Nē, kāds tomēr cenšas izraut viņas roku no kabatas, taču Caha izlocījās, ar stīvām kājām metās pie durvīm meitene ar zaļgani bālu seju zem vecenes lakata, melnās, lempīgās drēbēs, līdzīga raganai, tikai ne ķinīšu, bet īstajai raganai, kādas tās redz dziļā naktī pēkšņi pārsteigti ceļinieki.

Izkāpt vairs neizdosies, to Caha saprata. Viss beigsies tepat. Miklā poga zem īkšķa.

Bet logos jau gaisma stacija. No skaļruņiem skan mašīnista balss, kaut ko mēģina iestāstīt, prasīt, cenzdamies pārkliegt no bailēm vai prātu zaudējušos cilvēkus.

Uz perona skraida miliči tumšos formas tērpos, stumdīdami un grūstīdami virza pūli uz izeju, nelaiž pie vagoniem. Sievietes dārgā apģērbā, sievietes nomītos apavos, vecenes, nekaunīgas skuķes džinsās līdz pusdibenam, korpulenti vīrieši, kalsni vīrieši, pusaudži, bērni, bērni. Bet neviena nav žēl.

Durvis atvērās. Caha redzēja, ka viens no kruķiem pagriezās viņai pretī, iepleta rokas, sauca:

Aiziet! Kusties veicīgāk! Uz izeju!

Arī viņam kaut ko kliedza no vagona, taču viņš nedzirdēja. Cahu spēcīgi pagrūda no muguras, viņa izvēlās tieši šā kruķa apskāvienos, apjēgdama, ka šīs ir beidzamās sekundes, kad viņa vēl var sajust savu ķermeni, kas teju, teju pārvērtīsies asiņainā mākonī.

Poga viegli padevās īkšķa spiedienam, nospiedās lejup.

Un tajā pašā mirklī nebija vairs ne pogas, ne pirksta. Nekā. Pat nekāda mākoņa nebija. Tajā vietā, kur bija stāvējusi Caha, uzliesmoja ugunīga bumba, acumirklī saraustīja, sadragāja desmitiem cilvēku, izrāva betona balstus, samīcīja metro vagonus kopā ar pasažieriem, sadalījās pa tūkstošiem nokaitētu trajektoriju, kuras traucās cauri pūlim, kropļodamas un nogalinādamas, itin nevienu nesaudzēdamas…

sfe * *

Pirmās divas stundas neviens neko īsti nesaprata. Visas saprātīgās darbības, visi spēki tika veltīti tam, lai novērstu briesmas citās metro stacijās, kur tāpat varēja atskanēt sprādzieni. Divpadsmit līniju, ap divsimt staciju. Objekti, kuri pirmām kārtām var kļūt par mērķi teroristiem, atrodas pilsētas centrā valdība, mērija, koncertzāles, lielveikali, vietas, kur pulcējas visvairāk cilvēku. Milicija un ĀSM bariem traucās uz centra pusi, atkailinot aizmuguri Medvedkovā, Novogirejevā, Teplostaņā… Šajā juceklī nekas nekavēja veikt pēdējos priekšdarbus operācijai.

Divas neuzkrītošas ladas, viena brūngani sarkana, otra pelēka ar gruntēšanas un rūsas plankumiem, aptuveni vienā un tajā pašā laikā apstājās dažādos punktos pilsētā. Brūngani sarkanā klajumā Teplostaņas ielas rajonā dienvidrietumu nomalē, pelēkā ar plankumiem veikala stāvlaukumā Pulkovas ielā, pie Maskavas ziemeļu robežas.

Tur tās jau gaidīja.

Pie brūngani sarkanās ladas piebrauca mazs kārtīgs sitroens, apstājās blakām ar neizslēgtu motoru, nomirkšķināja lukturus. No ladas izkāpa divi nenosakāma vecuma vīrieši un iesēdās sitroena aizmugures sēdeklī.

-   Sveiks, Batur! Sveika, Zaika!

Šoferis un viņam līdzās sēdošā gaišmatainā meitene pagriezās pret ciemiņiem.

-   Arī jums labu dienu. Allāh Akbar.

-   Jūs jau visu zināt, viens no ciemiņiem sacīja. Atriebības stunda ir situsi. Ne gluži tā, kā mēs plānojām, tomēr Maskava mazgājas asinīs. Tas ir galvenais.

-   Teikšu uzreiz: mēs nezinām, kas notika, aši nobēra Baturs. Meitenes kaut kas iztraucēja. Tā nav mūsu vaina. Un arī viņu ne. Visas instrukcijas tika dotas, viss tika vairākas reizes pārbaudīts…

-   Nesatraucies, teica viesis. Jūs savu darbu paveicāt. Un savu algu saņemsit.

Batura gaišmatainās līdzbraucējas sejā pavīdēja atvieglojums. Nekas nenotika, nekāda kustība, tikai cits aiz cita noskanēja vairāki dobji plīkšķi, it kā kāds būtu ar plaukstu uzsitis pa sēdekļa apšuvumu. Zaika iestenējās, iekoda lūpā, lēni nolaidās uz sāniem ar galvu Baturam uz ceļiem. Pats Baturs, it kā nekas nebūtu bijis, turpināja sēdēt puspagriezienā, ar rokām satvēris sēdekli. No milzīgās brūces viņa krūtīs ar grūdieniem izšļācās asinis, notašķīdamas paklājiņus un pārvalkus. Lai gan Batura acis bija vaļā, viņš bija miris.

Otrs viesis, kurš visu šo laiku bija klusējis, paliecās uz priekšu, pacēla aiz matiem Zaikas galvu, atlika vietā, šaubīdamies pašūpoja galvu, saskatījās ar biedru. Tas sakārtoja pistoles klusinātāju un iešāva viņai deniņos. Pēc tam viesi klusi izkāpa no mašīnas.

Pulkovas ielā pie pelēkās ar plankumiem ladas piegāja neliela auguma padzīvojis cilvēks. Viņam bija plakana seja tabakas lapas krāsā, kādas ir sastopamas Ustjurta plato iedzīvotajiem, Kizilkumā, Karabogazgola solončaka apvidos un beidzamajā laikā arī Maskavā.

-   Sveiccnāti, cilvēks centīgi izrunāja vārdus.

-   Sēdies, tēvs, iekārtojies, viņu uzaicināja no mašīnas.

Viņš neveikli iesēdās priekšējā pasažiera sēdeklī, durvis aiz sevis aizcirta trešajā paņēmienā. Bija redzams, ka savas dzīves laikā vecais vīrs nav bieži braukājis automašīnās.

Lada izkustējās no vietas un aiztraucās uz ziemeļiem, Himku virzienā.

-   Es nācīt dabūt naud par meiteņiem, cilvēks sacīja un pasmaidīja, rādīdams tukšas smaganas.

-  Mēs zinām, šoferis atsaucās. Redzams, viņš arī nebija iedzimtais vai kā mēdz teikt etniskais maskavietis. Katrā gadījumā viņam bija biezas kopā saaugušas uzacis un šaurs, slāviem neraksturīgs sejas ovāls.

-  Tu viņas labi pieskatīji vilcienā, tu viņas nodevi labu ļaužu rokās, kā tev tika piekodināts. Tu visu izdarīji pareizi, Rustam. Tu dabūsi labu naudu.

-   Meiteni bij bēdīgi, večuks atzīmēja.

-   Lai tevi tas neuztrauc. Ar viņam viss ir kartība.

i

Večuks svarīgi pamāja. Aiz Himkiem mašīna nogriezās pa Novoshodņenskas šoseju, tad ienira pa kreisi zemes ceļā un vēlreiz pa kreisi. Večuks sakustējās, sāka grozīt galvu, pašķielēja uz aizmugurē sēdošo būdīgo puisi ar bārdu un biezām spalvām klātām rokām.

-   Mēs braucīt, kur mana nauda? viņš precizēja.

-   Braucīt, braucīt. Tikpat kā esam klāt, šoferis attrauca.

Kad ceļš vēlreiz pagriezās, apmetot līkumu pamestam laukam, šofera un pakaļējā sēdeklī sēdošā bārdaiņa acis sastapās aizmugures skata spogulī. Pēc dažām sekundēm večuks Rustams gārdza, noliecis zodu pie krūtīm, un kājām spārdīja paklājiņu. Aizmugures pasažieris vilka cilpu aizvien ciešāk ap viņa kārno, brūno kaklu, līdz galva pārstāja raustīties un ķermenis pamazām slīga uz priekšu, uzveldamies cimdu nodalījumam.

-  Ei-ei! bārdainis uzsauca, saķerdams līķi aiz pleciem un piespiezdams sēdekļa atzveltnei. Sēdi tak… Meiteni!

Viņi aizbrauca līdz alkšņiem apaugušai kraujai, kur viņus gaidīja cita mašīna melns «BMW». No tā izkāpa trīs un goddevīgi sastinga līdzās. Ladas šoferis, nepievērsdams viņiem uzmanību, pārsēdās pie vācu mašīnas stūres. Bārdainis iekārtojās blakām.

-   Uz kurieni tālāk, Timur?

Par Timuru uzrunātais ieslēdza aizdedzi, līgani iestatīja ātruma pārslēga rokturi zemākajā stāvoklī.

-   Amīrs mūs gaida. Braucam pie viņa, viņš sacīja.

* * *

Runāja, ka viņam labās puses pleca kaula vietā ir metāla caurulīte. Pie tās viņš ticis pēc ievainojuma 95. gada janvārī, kad krievi iegāja Groznijā. Caurulīte it kā izgatavota no šautenes stobra turpat uz vietas.

Runāja vēl vairāk ne tikai pleca kauls, bet arī visi pārējie labās rokas kauli esot no metāla kā Terminatoram. Ar šo roku viņš varēja izraut aknas dzīvam cilvēkam. Un ne tikai aknas, bet arī zarnas, liesu, visu, kas trāpās pa grābienam.

Vēl vairāk, ko niekus roka viss skelets viņam ir no titāna-niķeļa sakausējuma, kam piemīt reta īpašība, ko dēvē par «formas atmiņu». Viņam var bliezt taisni virsū no ugunsmetēja pie kājas. Atdzisīs un būs kārtībā, dosies tālāk sist federālus.

Runāja arī ko citu nevis kauli viņam esot no dzelzs, bet nervi. Tā paša janvāra uzbrukuma laikā viņš ar savu grupu piecas dienas spējuši noturēt Groznijas Rūpnīcas rajona aizstāvību, ilgāk par visiem. Krievi izveidojuši ap pilsētu divkāršu aplenkumu, uz Maskavu paziņojuši, ka pilsēta ieņemta, jau iecēluši savu administrāciju. Bet viņš turējis uz grauda visu Cičerina ielu, neviens nevarēja tur izspraukties. Pēdējais atstājis pilsētu, pārrāvis divkāršo aplenkumu un prom bijis…

It kā tāpēc viņam arī ir tāds radio aicinājuma signāls Dzelzs Amīrs, un tieši par Dzelzs Amīru, Ečig-Amīru, viņu dēvēja līdzgaitnieki, tuvi un ne visai tuvi cilvēki, kā arī žurnālisti, reportieri un visi pārējie, kuri šos reportierus un žurnālistus klausījās un lasīja. Pat paši federāli ierindnieku un jaunākais virsnieku sastāvs varēja izteikties aptuveni šādi: «Dzelzis atkal stūrē uz Dagestānu, bārdainais pidars…» un nav ilgi jālauza galva, kas aiz šīs iesaukas slēpjas.

Vienīgi vecākie virsnieki un priekšnieki Kremlī pēc nerakstītas vienošanās sauca viņu par Amīru Koptojevu, kā stāv rakstīts viņa vēl padomju pasē, bet viņa cilvēkus par Koptojeva bandu vai vienkārši koptojeviešiem. Viņi neticēja metāla protēzei un vēl jo mazāk titāna-niķeļa skeletam, lai gan pieļāva, ka šā cilvēka galvā atrodas pāris dzelzs šķembu, kuras viņam nedod miera…

Amīrs Teimurovičs Koptojevs, pēc viņu rīcībā esošām ziņām, 80. gados ticis divreiz tiesāts par laupīšanu un izvarošanu. Atbrīvots pirms laika 93. gadā. Gruzijas-Abhāzijas konflikta laikā pievienojies Kaukāza konfederācijas kaujiniekiem, cīnījies abhāzu pusē, tur iepazinies un satuvinājies ar Dudajeva kaujiniekiem. Pēcāk organizējis un vadījis pulku «Džihāds». Pirmā Cečenijas kara laikā parādījis sevi kā nežēlīgs, viltīgs un prasīgs komandieris, kurš spējīgs par katru cenu sasniegt izvirzītos mērķus. Pēc Hasavjurtas vienošanās noslēgšanas ieņēmis vicepremjera un premjera amatu republikas valdībā. Tad sastrīdējies ar Mashadovu un aizbraucis uz Pakistānu. Atgriezies otrā Cečenijas kara laikā, izveidojis jaunu pulku «Adžāru džamāts», skaitā vairāk nekā 300 vīru. Karojis, nogalinājis. Organizējis vērienīgus terora aktus Maskavā, Volgodonskā, Esentukos. Rīkojis «reidus» Naļčikā un Mozdokā. Vadījis kaujas Argunas aizā 2000. gada pavasarī. Piedalījies 126. motorizētās strēlnieku brigādes sagūstīšanā un nošaušanā pie Buinakskas. Iznīcinājis Sarkanā Krusta apakšvienības Tuhčarā, pie kam pats personīgi nogalinājis trīs cilvēkus…

Pat viņi, krievu ģenerāļi, bija spiesti atzīt, ka Koptojevā mājo kāds leģendas iedīglis, baisas leģendas, kuru stāstīs arī pēc tam, kad viņi paši, ģenerāļi, būs aizmirsti,, tāpat kā vēl daudzi citi. Varbūt tam par iemeslu bija Koptojevam piemītošā dabas dotā veiksme. Jo galināts viņš ticis daudzreiz bombardēšanas laikā Kurčalojē, apšaudē pie Komsomoļskas ciema, arī uzbrukuma laikā Groznijai 95. gadā… Tika publicēti pēcnāves fotouzņēmumi, centrālajos kanālos rādīts pat video. Taču allaž izrādījies, ka tas nav viņš, bet gan kāds cits. Bet pats Koptojevs ir dzīvs un vesels vai vienkārši dzīvs un atkal liek par sevi manīt ar kārtējo uzbrukumu, slēpni, sprādzienu, kādu neiedomājamu, patiešām leģendāru gājienu… Gaidi tik.

Iespējams, tomēr atmiņā Koptojevs paliks ne tik daudz savas veiksmes, cik nežēlības dēļ. Ko tādu ir grūti aizmirst. Simtiem cilvēku, aprakti zem māju drupām Maskavā un Volgodonskā. Sūtījumi ar nocirstiem pirkstiem un ausīm, kuri tika piegādāti karavīru mātēm viņu dzīvesvietā. Video ar krievu lidotāju spīdzināšanām un slepkavībām, kur Koptojevs redzams, pats personīgi laužot gūstekņiem rokas un kājas, caurdurot ar armatūras stieni vēderus, saplacinot cilvēkus ar savu visurgājēju, griežot nost galvas.

«Gūsteknis dzīvo, lai mirtu,» tāds ir Koptojeva likums un princips. Lode un duncis ir laimes lutekļu tiesa, «trūdu bedres», kur dzīvi cilvēki pamazām pārvēršas puvekļos, visiem pārējiem. Runā, ka tikai vienam sagūstītam krievu virsniekam izdevies dzīvam tikt projām no Amīra. Tikai vienam. Lai gan tam tikai retais tic neviens nav ticis projām. Neviens neizspruks no Ečig-Amīra dzelzs ķetnām.

Cečenijā viņš beidzamo reizi manīts 2007. gada jūlijā, kad pie Belgatojes ciema viņa grupa no slēpņa apšāva IeM karaspēka kolonnu. Koptojevieši prata aizbēgt, taču pēc divām dienām tika aplenkti un iznīcināti kaimiņos esošajā Germenčukas ciemā. Paša Koptojeva nogalināto vidū nebija. Kur viņš ir, vai dzīvs klīst pa pasauli vai viņa dzelzs kauli rūs mitrajā zemē nav zināms.

īss līkumiņš pa loka ceļu, pagrieziens uz Dmitrovas šoseju. Pieci seši kilometri un tur jau tā ir Dolgoprudnija, bijušais strādnieku ciemats, bijusī zinātnieku pilsētiņa, mūsdienās vēl viena Piemaskavas nekustamo īpašumu tirdzniecības bāze.

Divdesmit piecu stāvu «buras», pelēkas paneļu ēkas. Kotedžu bariņš austrumu nomalē. Vēl tālāk, aiz zīmes «Strupceļš pēc 1,2 km». Šoseja sašaurinās, tagad tas ir vienrindas ceļš tiesa, ļoti kopts. Vai arī to vienkārši reti izmanto. Uzbrauciens pakalnā, nobrauciens, slaids pagrieziens pa labi un pēkšņi stop. Timurs nobrauca malā, izslēdza motoru, no kabīnes atslēdza bagāžnieku, uzlika rokas stūres ratam.

-   Izdari tā, lai rokas var redzēt. Uzliec uz cimdu nodalījuma. Gaidām šeit.

Bārdainais Ļoma, kurš te vēl nekad nebija bijis un Amīru ne acīs nebija redzējis, ievaicājās:

-   Ko gaidām? Viņš brauks uz šejieni, vai?

-   Nē, Timurs atbildēja. Vienkārši gaidām.

Ļoma izdarīja, kā bija teikts. Kreisajā pusē mežs, labajā pakalns. Priekšā ceļš ved lejup, tas pazūd pēc kādiem piecsimt metriem. Novērošanas torņi mežā? Snaiperi pakalnā? Viņš neko vairs nejautāja, tikai skatījās, cerēdams pamanīt slepenu zīmi.

Tā arī nepamanīja. Priekšā iznira viņiem pretī braucošs dubļiem notašķīts uaziņš, līdzās apmetās riņķī. Izlēca divi, zibenīgi apskatīja kabīni, bagāžnieku.

-   Brauc, brauc, nestāvi! viens dusmīgi uzkliedza.

Timurs brauca lēni un uzmanīgi, it kā baidīdamies netīšām nozust no neredzama snaipera tēmēkļa. Drīz vien priekšā izauga augsts dzelzs žogs ar vārtiem tajā. Četrstūrains finiera gabals ar uzrakstu «Agrofirma «Irbenājs»». Vārti gandrīz uzreiz aizbrauca sānis. Trotuāra flīzēm izlikts celiņš, šā tā apcirpta zāle ar tajā aizķērušamies sausām lēkšķēm. Akmens šķūnis. Siltumnīcas. Divstāvu ēka ar vecu šīfera jumtu. To pat par kotedžu nevarētu saukt, kaut kā pietrūkst. Visumā parasta māja.

Iebrauca zem nojumes, apstājās, izkāpa laukā. Timurs nosvieda uz sēdekļa savu «stečkinu», aizcirta durvis. Lomam ieroča nebija līdzi. No lieveņa viņiem pretī nokāpa plikgalvains un spēcīgs kā baraviku kundziņš puisis sporta tērpā, gurdeni novicināja gaisā roku. Timurs un Ļoma pagriezās ar seju pret mašīnu, atbalstījās rokām pret jumtu, iepleta kājas. «Baraviku kundziņš» pārmeklēja viņus, tad, it kā nekas nebūtu noticis, apkampās ar Timuru.

-   Asalam aleikum, Tibor!

-   Valeikum salam!

Amlrs gaidīja otrajā stāvā, lielā kabinetā ar vienu pašu mazu lodziņu, kas vairāk atgādināja šaujamlūku. Dega spoža gaisma, kurējās kamīns, bija karsts. No grīdas līdz griestiem paklāji, nokarināti senlaicīgiem ieročiem. Starp dunčiem un apaļrokturu pistolēm bija novietojies LCD televizora ekrāns, zem tā plaukts ar video tehniku un spēļu konsole «Pleisteišn». Ne galdu, ne krēslu, nekādu mēbeļu.

Vidēja auguma vīrietis tumšās biksēs un tām pāri pārlaistā kreklā stāvēja pie loga ar muguru pret ienācējiem. Pagriezās. Pelnu pelēki mati, skadras acis, šaura bezlūpu mute virs rudas bārdiņas.

-   Nākamajā reizē sūtīšu turp tevi pašu, Timur! Lai tā ari paliek, piemini manus vārdus! Jēga no tevis ir tikai tad, kad visu dari pats no sākuma līdz beigām!

Šķiet, viņš smaidīja. Varbūt jokoja. Apkampās pa vainahu modei tik tikko pieskaroties viens otram. Timurs un Ļoma noāva kājas, apsēdās taisni uz paklāja.

-   Jā-ā, žēlums mani pārņem! Nevaru gulēt, saproti? Tik maz pietrūka, kādu trīssimt metru, un Krievzemē būtu lielāks jandāliņš kā Pindosijā 2001. gadā! Amīrs ierunājās savā nenosakāmajā intonācijā ne īsti nopietni, ne pa jokam. Trīssimt metru! Vistas smadzenes, ko tu padarīsi. Tā ir, Timur?

Timurs atturīgi pamāja.

-   Es tevi nevainoju, tici man. Tā ir veca nelaime. Es to saprotu. Trūkums, tā sakot… Kam ir galva uz pleciem, tas jostu neapliks, un es arī nemaz nepiedāvāšu. Kāpēc? Kamdēļ? Tādiem cilvēkiem ir citi uzdevumi, viņiem jāpilda citi uzdevumi. Lūk, tev, piemēram. Vai tavam draugam kā tev vārdā, draugs?

-   Esmu Ļoma… Ļoma Sadojevs! Dzimis Zakanjurtā!

Ļoma piecēlās, paklanīja galvu.

-    Labi, Ļoma, sēdies. Ceberlojskas asinis, labas asinis!… Amīrs atkal pievērsās Timuram. Nu bet tās sievietes ko no viņām var prasīt? Neko nebija redzējušas, Maskavu skatījušas vien uz kartes un televīzijā, iebrauca pilsētā un panika klāt! Labas sievietes, krietnas, neko sliktu negribu sacīt. Bet tas bija kā ar sarūsējušu kapli pa tanku. Pat sliktāk. Tāpēc ka tankam viņas nemaz netrāpīja…

Amīrs pastiepās, pacēla no grīdas pulti, ieslēdza televizoru. Ekrānā sāka zibēt dzeltenīgas sejas pazeme, pūlis. Pēkšņi spožs uzliesmojums satricināja kameru un operatoru, acumirkli attēls kļuva melnbalts. Dūmi. Attēls it kā sastinga, apstājās. Taču tā nebija. No pelēkajiem vāliem pamazām iznirst paniska, drudžaina kņada, skriešana. Vaļējas mutes, ieplestas acis. Asinis. Fokusā smagi ievainotie ar sejām, kas atgādina irdenu sniegu. Beigts vīrietis bez galvas. Meitene pāršķeltām krūtīm. Kolonnā iespiests stāvs vairs jau nevar izšķirt, kas tas ir vīrietis vai sieviete, sirmgalvis vai pusaudzis.

-   Operators gandrīz nejauši tur gadījies, gandrīz vai pats aizgājis bojā, Amīrs sacīja, ar pirkstu slaucīdams acis. Taču laimējās. Bet, ja ir ieraksts, bez naudas nepaliksim. Vai gribi, Timur, sūtīšu tevi par kurjeru? Es tev uzticos. Un tu paskatīsies pasauli, Sarkano jūru un tā. Pie viena veiksi hadžu arī par dvēseli vajag padomāt, vai tā nav?

Timurs papurināja galvu.

-   Citu reizi, Amīr. Man tagad ir svarīgs ciemiņš, tu atceries. Es nevaru viņu pamest un sazin kur braukt.

Amīrs pacēla roku ar ieplestiem pirkstiem un pamāja.

-    Sapratu. Jā. Viss ir pareizi. Tev taisnība, Timur. Starp citu, kā viņam klājas tam mūsu… Tarzānam, ja?

-   Viņš sauc sevi par Bruno. Bruno Allegro. Tarzāns ir cietuma palama, viņš tās dēļ apvainojas… Timurs noklepojās, pakustināja vaigu muskuļus. Vispār teikšu tā: viņš ir sarežģīta rakstura cilvēks. Ļoti mīl sevi. Par liliputu nedrīkst saukt, tas viņiem skaitās slikts vārds. Jāsaka mazais cilvēks. Un jāatrod īpaša pieeja. Iekams pasacīt «labdien» vai «kā jūties?», desmitreiz pie sevis tas jāatkārto, jāfiltrē, lai neizgudro sazin ko…

-   Tad ta klauns, ai-jai! Amīrs iesmējās, atklādams spēcīgus zobus. Mazs šakālis rada lielu smirdoņu, tas visiem ir zināms. Bet nekas jo viņš dumjāks, jo mazāk pēc tam būs žēl. Nedari viņam pāri. Ēdini, dzirdini, sagādā kādas izpriecas… Uzrīko viņam svētkus, Timur! Saaicini daudz ļaužu ja reiz viņš ir tik kaprīzs, lai redz, kā visi šo apbrīno, skaistas meičas lai čurā aiz sajūsmas. Lai tā būtu! Tu saprati mani?

-Jā.

-   Nu tad. Pēcāk tas mazais šakālis izdarīs mums labu darbiņu. Krievzemē būs liels jandāliņš. Tā notiks! Nejau šie nelaimīgie tur ies bojā. Amīrs pamāja uz ekrānu.

Viņa seja krampjaini saspringa, nobālēja, pastieptā roka savilkās dūrē.

-   Kremlis grūs. Zvaigznes dzisīs. Citi cilvēki locīsies asins peļķē. Visi viņus pazīst, tos cilvēkus, ikviens šajā valstī. Vareni cilvēki, varenāki nemēdz būt! Un viņi mirs kā šie parastie bērni un sirmgalvji… Visi to redzēs, katrs televizors to rādīs! Bet, ja kāds nevarēs nomirt, es palīdzēšu. Iešu un izdai'īšu kā tam lidotājam Kurčalojē tu atceries, Timur?… Viņš kvieks kā cūka. Kā viņš kvieks! Bailes būs viņa acīs, un visi to redzēs. Un visi sapratīs lūk, Ečig-Amīrs varēja viņu nogalināt, un ikviens to var izdarīt ar ikvienu krievu. Un tad krievi aizies. Tā arī notiks, es zvēru!…

Natašu itin kā vējš būtu aizpūtis no guļamkrēsla, viņa pat palēcās aiz sajūsmas.

-   Kāds skaistums! Paskaties tik! Balta!

Semago paskatījās. Reizē ar viņu paskatījās divi uzpumpēti vai nu spāņi, vai portugāļi no blakus guļamkrēsliem tikai ne uz turieni, kur viņa rādīja un kurp paklausīgi pavērsa savu skatienu Semago. Uz Natašas pakaļu, dabiski. Trīsošu pēc lēciena, apaļu un pliku, tāpēc ka trīs šņorītes, kas skaitījās peldkostīma biksītes, itin neko neapslēpa.

-   Ai, es nevaru! Cik skaista! Skaties taču!

Kādu kilometru no krasta aiz galvām un cepurītēm nosētās liedaga joslas, atstatu no rūcošajiem skūteriem un motorlaivām un itin kā stāvot pāri visai šai jezgai, peldēja krāšņa balta jahta. Divi klāji, ass uzrauts priekšgals, kaut kāds apaļš verķis masta galā antena, vai. Cilvēki uz augšējā klāja, daudz puskailu iedegušu cilvēku, bet apkārt viss balts un jūra viļņojas. Šķiet, viņi dejo. Taču mūziku nedzird pārāk tālu, bet šeit, krastā, ir pārlieku trokšņaini.

Nataša vēlreiz palēcās. Semago pašķielēja uz kaimiņu guļamkrēsliem, stenēdams piecēlās un nostājās aiz viņas, aizsegdams no svešajiem skatieniem ar savu bālo, nošļukušo ķermeni. Drošības dēļ pat apņēma viņas plecus. Bet viņa tūlīt izslīdēja no apskāviena un pagriezās tā, lai spāņiem-portugāļiem būtu iemesls skaudībai. Pat pirkstgalos pastiepās.

-   Kāpēc mums nav tādas jahtas, Serjožeņka? Nataša kaprīzi uzmeta lūpu. Kaut mazītiņas, divreiz mazākas! Nu pavisam sīciņas! Es gribu! Gribu, gribu! Tu pat iedomāties nevari!

-   Tu esi galīgi ķerta? Semago pusbalsī iebilda. Kas es tev esmu, kāds oligarhs, vai? Miljonārs? Gribu, gribu! Vai Mēnesi no debesīm negribēsi, lai noceļu?

-   Kam man Mēness? Nataša atcirta. Es runāju par jahtu! Tikai pajautāju, un viss! Ko tu uzreiz lec uz ecēšām?

Viņa, redz, esot tikai pajautājusi! Nē, tā vairs nebija tā Nataša, kas pirms pieciem gadiem nesamaitāta, neizlutināta, jūsmas pilna. Toreizējai Natašai laimes kalngals bija pat nedēļa Piemaskavas sanatorijā, kur kotletes ar makaroniem un veļa ar Veselības ministrijas zīmogu. Bet šai, rau, pat ar spāņu Maljorku nav gana, desmit eiro par guļamkrēslu vien, nemaz jau nerunājot par pārējo. Padod viņai baltu jahtu, noliec priekšā… Tikai četras dienas viņi bija šeit, bet Semago jau ir noguris no viņas kaprīzēm, no jūras, no jahtām un no visas pasaules.

-   Nu kaut vai tikai pavizināties, ja? Viņa nelikās mierā. Tur droši vien ir kāda noma… Vai kā to sauc. Var nolīgt kapteini galu galā…

-   Vizināties vari ar to tur izbraukumu kuteri! Semago centās runāt savaldīgi, lai gan par kādu savaldību te varēja būt runa. Tas tev nav nekāds taksometrs, bet gan privāta jahta, tai ir īpašnieks! Kāda velna pēc lai viņš tevi vizinātu?

-    Kā lai es zinu, kāda velna pēc? Nataša aizsvilās. Tā te katru dienu braukā šurpu turpu! Un katru reizi tur dejo! To iznomā, tas jau muļķim ir skaidrs! Prasi, kam gribi!

-   Kam lai prasu? Kam? Semago uzbrēca. Kam? Tiem tur spāņu pediņiem?

Viņš pamāja uz kaimiņu guļamkrēsliem.

-   Tiem pediņiem šaurajās peldbiksītēs, ja? Viņi mūsu mēlē nejēdz ne bū, ne bē. Hau du ju dū! Par ko es ar viņiem runāšu? Vai varbūt tevi tas neinteresē? Laikam nevari vien sagaidīt, kad pati varēsi ar viņiem patērzēt, ko?

Nataša nicinoši pasmīnēja.

-   Saki skaidri un gaiši, ka esi skopulis! Trīci un drebi par savu piķi! Tu!…

Nataša strauji apcirtās un skatījās uz jūru. Acis bija pārvērtušās šaurās spraudziņās, lūpas sakniebtas, rokas sakrustotas uz krūtīm vēl gana stingrām un apetītlīgām, lai gan dziļajā bedrītē, kur tiekas divas puslodes «austrumi un rietumi», kā mēdza teikt Semago, āda bija kļuvusi maķenīt ļenganāka un savilkusies gandrīz nemanāmās mikroskopiskās krunciņās.

«Ko es te ņemos ar to muļķi?» pēkšņi viņam kā atklāsme izšāvās caur galvu. «Nataša noveco, tur neko nevar darīt. Skaistums viņai ar gadiem nevairojas, prāts diemžēl arī, toties nešpetnums…»

-   Atvainojiet, ka iejaucos… Nejauši dzirdēju, ka jūs interesējāties par jahtu, un nolēmu…

Viņš pagriezās. Tie bija spāņi-portugāļi no kaimiņu guļamkrēsliem. Viens no viņiem bija piegājis klāt Natašai, nostājies, izlicis kāju uz priekšu un iespraudis uzpumpētās rokas sānos; otrs mīņājās līdzās, caur pieri šķielēdams uz Semago.

-   Jums ir pilnīga taisnība, tā tiek izīrēta, pirmais sacīja skaidrā krievu valodā. Un pavisam lēti, ap astoņsimt eiro diennaktī. Tas, protams, ir bez degvielas un kapteiņa, taču vienoties nav problēmu, krieviem dod atlaides, tāpēc ka jahtas īpašnieks pats ir krievs. Viņš patlaban ir aizbraucis, bet jahtu izīrē, lai atgūtu ziemas remontā iztērētos līdzekļus…

«Spānis» nekaunīgi smaidīja Natašai sejā un viegli kustināja platos plecus.

-    Izīrētāja birojs atrodas tieši viesnīcā, pirmajā stāvā, jūs droši vien gājāt tam garām, bet neievērojāt. Jūs taču esat apmetušies «Almudainā», ja nemaldos?

-   Protams! Nataša nopriecājās. Ai, un jūs arī? Jūs mums parādīsit, kur atrodas birojs? Bet varbūt palīdzēsit arī sameklēt kapteini?

-    Es arī pats varu būt par kapteini, viņš kautrīgi bilda. Ir gan licence, gan stāžs, arī visi dokumenti kārtībā… Tur nekā sarežģīta nav, ja ķeras klāt. Krietni vienkāršāk nekā pa Dārzu loku sastrēgumstundā…

-   Jūs esat maskavietis?! Natašas sajūsmai nebija robežu.

-    Jā. Starp citu, mans vārds ir Vadims. Un mans draugs ir Jurijs. Mēs dzīvojam 230. …

-   Ļoti patīkami! Es esmu Nataša. Esmu no 245., gandrīz kaimiņos!…

9

Viņi stāvēja un dūdoja, it kā Semago šeit nebūtu, it kā viņa nekad vispār nebūtu bijis pasaulē. Viņam pat elpa aizrāvās no šādas nekaunības.

-   Pidari! viņš zem deguna nomurmināja un tuvojās Vadimam, vēl īsti nezinādams, vai iebrauks viņa smaidīgajā ģīmī, vai vienkārši aizvedīs Natašu uz numuru un ieregulēs viņai smadzenes. Vai nu kā sanāks. Taču viņa ceļā pēkšņi nostājās otrs, Jurijs.

-   Pats esi pidars, kropli… Jurijs klusi noteica un ar celi ievilka Semago pa kājstarpi.

Nelietīgs, bīstams sitiens. Gadās, ka netrāpa, un tad var būt tikpat kā drošs nositīs. Bet šis maita trāpīja, turklāt tik veiksmīgi, ka Semago tā arī palika stāvam uz vietas saliecies, mokoši kopā saspiestiem ceļiem, un bolīdams aiz sāpēm neko neredzošās acis. Pēc tam pienāca Vadims un, vēl joprojām smaidīdams, iebelza pakrūtē…

Kad sajūtas pakāpeniski atgriezās, Semago atklāja, ka Vadims un Jurijs bija nozuduši, nozudusi bija arī Nataša. Lai gan nē, pardon. Nataša sēdēja guļamkrēslā, pievilkusi kāju un atbalstījusi galvu pret celi. Viņa raudzījās uz jūru un nikni pie sevis svilpoja kādu meldiņu. Uz Semago viņa neskatījās.

-   Atkal sakāvies, ja? viņa vērsās piejūras. Vai bez tā nekādi nevar iztikt? Pieklājīgi jauni cilvēki, labi audzināti atšķirībā no viena otra. Bet nē vispirms aizvainoji un nu vēl tēlo neapmierināto…

Semago ieelpoja, izelpoja un tad viņai paziņoja:

-   Tad nu tā. Tagad es tevi vienkārši nositīšu. Goda vārds. Tā ka soļo aši uz numuru, ja negribi, lai izdaru to, visai publikai redzot.

-   Pamēģini tikai. Es izsaukšu policiju, Nataša mierīgi atbildēja. Un pastāstīšu, kā tu citu klātbūtnē apvainoji seksuālās minoritātes pārstāvjus. Manuprāt, šeit to dēvē par rasisma izpausmi. Vai kaut kā tamlīdzīgi. Un vēl tu paudi draudus manai dzīvībai. Vai spiedi stāties dzimumsakaros. Vai gribēji mani pārdot seksuālajā verdzībā. Kā tev šķiet vai man ticēs?

Semago apstulba.

-   Prātu esi izkūkojusi, vai? viņš pajautāja.

-   Nepavisam. Nataša apburoši pasmaidīja.

No šī smaida Semago saprata, ka jā. Gan izsauks, gan pastāstīs. Un trakākais tas, ka viņai noteikti ticēs.

Jā, atpūta bija sākusies draņķīgi.

* * *

Pirmo sestdienu atpūtā viņi nolēma pavadīt karaliski vakariņojot «Palm Palace». Tas ir restorāns tāda paša nosaukuma pieczvaigžņu viesnīcā līdzās Kalamajoras pludmalei. «Almudainā», kur viņi bija apmetušies, arī ir bārs, taču tur ir tikai trīs nožēlojamas zvaigznes, un tas nozīmē, ka nekam neder. Tā teica Nataša. Semago pēdējā laikā nestrīdējās ar Natašu.

-   Ko lūri sabozies kā pele uz putraimiem? Ja negaršo paelja, pasūti ko citu. Kā tāds bērns, goda vārds. Te ir kaut kāds sarons. Nē, laikam pareizi būs kapons. Gribi kaponu? Nataša mirkli pacēla acis uz Semago un atkal iegrima ēdienkartē, it kā būtu ieraudzījusi ko nepiedienīgu. Re, vēl kas: tor-ti-la. Tortila, vai? No bruņrupuča? Mammīt, ir gan nosaukumi! īsi sakot, nezinu. Izvēlies pats, ko tev vajag. Tikai ņem vērā šņabi bez uzkodām tu man nelaksi, liec aiz auss.

Šņabi, kā tad. Glāzīte tīrā te maksā divdesmit piecus eiro. Bez jokiem. Ne simtgramīgā, kā loģiski būtu spriest, bet kaut kāds piņģerots gramu trīsdesmit, ne vairāk. Te gan piedzersies…

-   Nevaru saprast kur tas āķis, Semago drūmi sacīja, ar dakšiņu aprakdams sārtu garneli dzeltenos rīsos. Paņēmuši plovu, sametuši virsū jūras veltes un nacionālais ēdiens gatavs… Netieku gudrs…

Viņš svinīgi iebāza mutē rīsus ar nepārprotamu zivju piegaršu, tad iedzēra no piņģerota. Garša nulle, pat krāna ūdens būs biezāks. Līdzās tūdaļ uzradās švauksts sārtā frencī, ielēja viņam nākamo porciju. Vēl divdesmit piecus!

-   Vai te var piedzerties? Semago bilda Natašai.

-  Un ļoti labi. Nataša izklaidīgi savilka uzacis, aši palūkojās apkārt. Nekādu kautiņu šovakar, nekādu «Raķešnieku maršu». Diezgan. Esmu jau nogurusi no visa tā.

-   Ko tad es?… Semago uzjautāja. Es jau neko.

Atnesa otro ēdienu kaut kādu zivi uz zobentiņiem,

pīrāgu ar desu kaut ko līdzīgu picai un visādus salātus. Semago bija pasūtījis uz labu laimi, tos spāņu nosaukumus viņš nezina, skatījies tikai uz cenām, lai nesanāk pārāk sālīti. Nauda te izkūpēja kā dūmi, kaut kas neticams. Semago allaž tika uzskatījis sevi par vairāk vai mazāk nodrošinātu cilvēku, nopietnas finansiālas grūtības sen nebija izjutis. Gastronomā iepirkās neskatoties, benzīnu lēja līdz klikšķim, uz apģērbu un apaviem netaupīja. Ko vēl? Turklāt nedzīvoja jau Saratovā vai kādā tur Urjupinskā, bet māmuļā Maskavā, kur visi sūdzas par dārdzību!…

īsi sakot, Semago sevi turēja par spiču, nopietnu vīrieti. Tāpēc arī brauca uz Maljorku, nevis uz Turciju vai Ēģipti. Ja uzdzīvo, tad uzdzīvo, kas mūs var kavēt? Un tikai šeit viņš saprata, ka bija iekļuvis ne savā līgā. Bija sajaucis durvis. Iekāpis svešās kamanās. Lai šajā Maljorkā nenosprāgtu badā, nenomirtu aiz garlaicības un organisma izžūšanas, ir jāmaksā un jāmaksā. Divas tasītes kafijas divdesmit, ūdens pudelīte desmitnieks, vīns divdesmit, hidrocikls piecdesmit, diskotēka divdesmit, pāris kokteiļu trīsdesmit… Un pusotra simta vējā, turklāt gluži nemanot.

Nu labi, atpūta ir vienreiz gadā; bijis Semago viens, viņš kaut kā izgrozītos, pat gluži skaidrā nebūtu jāstaigā. Taču viņš bija kopā ar Natašu bet tā raud, ka peldkostīms neesot prestižs, steidzami jānopērk prestižs par trīssimt septiņdesmit pāris striķīšu un divi drēbes gabaliņi, ar kuriem ne pakaļu, ne krūtis nevar nosegt, tikai otrādi. Un viesnīcas pludmalē nav kārtīgu smilšu, jāiet uz citu, kur smiltis ir kā vajag, toties ieeja par maksu, bet par guļamkrēsliem un saulessargiem plēš tik daudz, ka, izņemot miljonārus, narkodīlerus un dažus trakos, neviena cita tur nav. Un ari vakaros, protams, kaut kur jāvazājas, bez tā nevar iztikt visādi klubi, ballītes un citi māži. Un šā tā ģērbies tur nevar iet, atkal vajag kaut ko «prestižu», ka tavu māti, bet bodītēs jau gaida, smaida visi tie huani, dulburi, bla-bla-bla savā spāņu mēlē, un Nataša, lai arī dumja, šeit visu aptver, viņai nav nekādas valodas barjeras, kad tūkstoš eiro jāizlidina pa vējam…

Nē, Semago nav žēl naudas, viņš nav skopulis. Naudas vienkārši nav. Nataša netic, domā, ka viņš noslēpis krājumus un trīc to dēļ. Semago savu mūžu nav neko krājis, tas nav viņa dabā. Ja tā turpināsies, viņš drīz vien kolas pudeli nevarēs nopirkt. Smieklīgi. Nataša neko negrib saprast. Kā no ķēdes norāvusies, spiež un spiež no viņa laukā, ķer uz izbailēm, vai. Pēdējā laikā viņa ir pamatīgi pārvērtusies, šaubu nav. Taču arī Semago vairs nav kādreizējais. Diemžēl. Toreiz, pēc kautiņa pludmalē, kad atgriezās numurā, bija gribējis iecirst viņai pliķi nē, godīgi, kurš vecis neuzšautu pēc kā tāda? Bet nevarēja. Noraustījās. Nataša kā juzdama uzreiz viņu bija brīdinājusi, ka aizies, ja kas tāds notiks. Apmainīs atceļa biļeti, iekāps pirmajā lidmašīnā uz Maskavu un uz redzēšanos. Vai cits variants pēc viņas te visādi oligarhi kārstās vai redzēji, kā viņi blenž? aizies pie kāda vai pat apprecēsies ar spāni, tas viņai ir špicka.

Agrāk Semago būtu pasūtījis viņu trīs mājas tālāk tinies uz veselību, laimīgu taciņu. Tagad nobijās. Nopietni nobijās. Ne policijas, ne kādas tur rēķinu kārtošanas, ar kurām viņa draudēja. Nobijās, ka pazaudēs Natašu. Iztēlojās, kā sēdēs viens numurā, piedzēries, nopuņķojies, atcerēsies visu, pārdzīvos, zvanīs uz kaut kurieni, raudās… Un saprata, ka neizturēs. Nespēs. Pakārsies vai izdarīs ar sevi ko tamlīdzīgu. Nolēma labāk, lai viņa zāģē viņam smadzenes, lai sūc laukā naudu nekā notiek kas tāds. Novecojam, novecojam…

Tikai kur lai ņem naudu, lai būtu ko sūkt? Ko? Sanāk tādas kā lamatas gan tā slikti, gan šitā nedrīkst. Varētu, protams, piezvanīt uz «Ciklonu» Guļajevam, lai pārskaita viņam tūkstoti caur «Western Union»… Bet ko viņš atbildēs? Varbūt pārskaitīs, bet varbūt pateiks: brīvas naudas nav… Viņš tieši būvē māju… Nē, šis variants jāatstāj sliktākajam gadījumam, kad nepietiks, teiksim, lai samaksātu par viesnīcu. Kas vēl atliek? Jā-ā. Vajadzēja savā laikā kļūt par oligarhu, nevis raķešnieku. Lai gan tas pats Migunovs prata veikli šiverēt arī raķešniekos uzbūvēja māju, nodrošināja sevi, lutināja sievu ar visādām lupatām. Tā ir netīra nauda, Jūdasa graši, nav divu domu. Tomēr laikam dzīvē gadās brīži, kad ir pie kājas, kas tā par naudu un no kurienes. Ka tikai nauda. Lai tikai neaiziet. Lai viss paliek pa vecam.

Semago domāja, ka spētu pat apprecēt viņu, Natašu, par spīti visiem solījumiem, kurus tika sev devis pēc tām pirmajām precībām. Taču nav jau arī teikts, ka tagad viņa dos savu piekrišanu. Tas laiks ir pagājis. Un ne jau tikai naudā bija vaina, drīzāk gan viss viņa dzīvesveids, visi ieradumi un niķi tādi kā sūkt aliņu pie teļļuka, pie galda atraugāties, padrāzties uz spoguļa galdiņa priekšnamā, īsi sakot, viss, kas agrāk tika uzskatīts par pašsaprotamu, tagad Natašu kaitina. Viņai kārojas vīrišķa, tāda… kā lai to pasaka… augstākā postenī, vai. Lai būtu veiksmīgs, pašpārliecināts. Lai svaidītos ar naudu lūk, galvenais. Šeit, Maljorkā, tādu ir papilnam. Ir ar ko salīdzināt. Tas ir draņķīgi. Bet ko darīt? Kā rīkoties?

Semago pat nemanīja, ka bija piebeidzis plovu ar jūras mūdžiem. Slavenā paelja, ka viņu… Nataša sēdēja pie šķīvja ar zivi bezmaz vai raudādama sarkana, acis asaro, vienā laidā pūš laukā gaisu.

Kas par vainu?

Paņēma no viņas šķīvja zivi, pagaršoja. Bet tajā zivī piparu tik, cik ēdnīcas kotletē maizes, huani piparus nav žēlojuši.

-   Uzdzer vīnu, uzreiz kļūs vieglāk.

-   Negribu, viņa gražojas. Tu pasūtīji sarkano.

-   Un kas par to?

-   Pie zivs sarkanvīnu nedzer.

-   Tfu tu. Pie tās dzer pat žiguļu alu, es redzēju. Dzer, neviens uz tevi neskatās.

-   Kāpēc tu pasūtīji to nejēdzīgo zivi? Viņa tik tikko neraud balsī. Velns, man tūlīt notecēs tuša. Nē, nu kāpēc tu tīšām visu dari kaut kā tā…

-   Caur pakaļu, viņš pateica priekšā.

Nataša paskatījās viņā, tikpat kā būtu iedūrusi ar zobentiņu no zivs. Nē, pat ne tā. Paskatījās nikni, taču bez jelkādas intereses. Un novērsās.

Semago iztukšoja nākamo piņģerotu, pagaidīja, līdz huans sārtajā frencī pieskrien un to piepilda, atkal izdzēra.

-   Stāvi labāk tepat, nekur neskrien, viņš teica huanam. Gan izskraidīsies. Es tūdaļ šo karafi piebeigšu, tad varēsi jozt pēc jaunas.

Tas atņirdzās, parādīdams nenormāli baltus zirga zobus. Bet tomēr aizskrēja.

Semago arī sāka blenzt apkārt. Pie blakus galdiņa sēdēja trīs kopti jauni cilvēki un kopā ar viņiem tieviņa austrumnieciska izskata meitene. Izskatās pēc Holivudas slavenībām. Labi izskatās. Šeit, Maljorkā, apgrozās daudz dažādu «vipu», tā ka nav nekāds brīnums. Semago bija pārliecināts, ka vienu no puišiem modernās brillēs ar platām kājiņām viņš noteikti bija redzējis kādā filmā, tikai nevarēja atcerēties, kurā.

Kompānija klusi un mierīgi dzēra viskiju un ļoti sirsnīgi par kaut ko sarunājās Semago nesaprotamā valodā. Viņš pat izjuta skaudību. Pie cita galdiņa sēdēja pāris ap gadiem četrdesmit, četrdesmit pieciem. Šausmīgi skaista dāma vakarkleitā un vecis gatavais alnis augumā pie diviem metriem. Arī tāda seja, kā rāda ķinītī, piemēram, visādi Rembo, Rokiji, Švarcenegeri, tikai tāda kā inteliģentāka, vai… Ek, Semago nodomāja, pat lūkoties viņos visos ir patīkami mīlīgi, draudzīgi, pašpārliecināti cilvēki. Nauda, lūk, kur visa sāls. Viņš arī būtu pašpārliecināts un patīkams, bijusi viņam nauda…

Un tad Semago acīm sastapās ar tā puiša skatienu, kuram bija brilles. Un pēkšņi bāc! atcerējās, kur bija viņu redzējis. Tikai ne kino, nē. Viņš bija kā izspļauts Serjoga Miguns, Migunovs, viņa kādreizējais draugs, kuru viņš nupat bija atcerējies. Tikai reizes divas jaunāks. Un ar brillēm. Gluži kā divi ūdens pilieni! Tā tik ir sagadīšanās!

Semago skatījās acu nenovērsdams un nekādi nespēja noticēt. No malas tas laikam izskatījās savādi. Arī puiša skatiens aizkavējās pie viņa, viņa seja tikko manāmi izmainījās, tad viņš piecēlās un pienāca klāt. Pie viņa pienāca, nevis pie Natašas.

-   Piedodiet, viņš klusi sacīja krieviski. Šķiet, mēs esam pazīstami. Esmu Rodions Migunovs. Rodions Sergejevičs.

Nataša bažīgi palūkojās uz viņu, uz Semago, kas noticis? Vai atkal sākas kāds ļembasts? Semago piecēlās.

-   Rodions? Rodiks? Tā… A-a! Bet es skatos un neko nesaprotu! viņš apjucis murmināja. Dritvaikociņ, tas taču ir Rodja! Sergeja un Svētas dēls! Skaties, Nataša! Nu tēvs, kas tēvs!

Semago jau grasījās grābt puisi ciet, pa krievu modei apkampt, taču aprobežojās ar to, ka enerģiski pakratīja viņa roku. Rodions smaidīja, graciozi paklanījās Natašai, acis aiz briļļu stikliem staroja pievilcībā.

Viņu apsēdināja pie galdiņa, ielēja degvīnu. Viņš pārmija dažas frāzes ar savu kompāniju pie blakus galdiņa, tur visi sāka māt ar galvu, smaidīt, sveicienā pacēla glāzes.

-   Kā tas var būt, Migunovs un ar brillēm! Semago nekādi nespēja nomierināties. Ir stāja, stingra roka, kā pulkvedim pieklājas, bet tās brilles!

Nataša lūkoja vest viņu pie prāta:

-   Serjoža, nu kā tev nav kauna!…

-   Ko Serjoža! Es domāju tādā ziņā, ka… Rodiks droši vien ir daudz mācījies! Nesēž taču raķešu šahtā pie pogas kā tēvs!… Tas ir…

Līdz Semago apziņai aizgāja, ka īstenībā Rodjas tēvs patiešām sēž, tikai ne pie pogas, un viņš tā neglīti izmuldējies nedomājot.

-   īsi sakot, droši vien esi izsities cilvēkos, vai ne, Rodik?

-   Patiesībā es reti valkāju brilles, jaunais cilvēks atbildēja bez jelkāda mulsuma. Parasti lietoju lēcas. Šodien vienkārši ir sevišķs gadījums palūdza uzstāties, vajadzēja gan lasīt, gan skatīties apkārt…

Viņš pasmaidīja.

-   Bet mocīt acis ar lēcām nav nekādas patikas.

-   Pagaidi, kā uzstāties? Tad tu patiešām esi aktieris?

Rodions iesmējās.

-  Nē, ne gluži. Esmu jurists. Šeit, viesnīcā, notiek ikgadējā Eiropas Padomes cilvēktiesību konference, tieši mana specialitāte. Nācās cienītajai publikai nodziedāt dažas šūpuļdziesmiņas… Lai saldāks miegs.

-   Ko tu neteiksi! Jurists! Semago izbrīnā pacēla uzacis. Tu arī dzīvo šeit? Šajā miljonāru «Palm Palace», kur par glāzīti šņabja prasa veselu bagātību? Šie droši vien jau nosūkuši tevi sausu, ko?

-   Serjoža!… Nataša nomurmināja, zem galda uzmīdama viņam uz kājas.

-  Par numuru maksā Eiropas Padome, esmu šeit pilnā pansijā, Rodions atteica. Tā ka varu pat uzdzīvot, kā mums pieņemts.

-   Uzdzīvot tas ir labi! Semago atzinīgi sacīja. Uzdzīvo, kamēr esi jauns!… Nu tad par tikšanos!

Viņš pacēla glāzīti.

-  Acumirkli, atvainojiet… Rodions ar acīm sameklēja viesmīli, pamāja viņam. Par tikšanos iedzersim šampanieti, ja atļausit…

-   Liecies mierā, Rodik! Semago iebilda. Nerunā muļķības! Ja par šņabi te plēš piecīti pilienā, par šampanieti tev noņems skalpu!

Pienāca viesmīlis, uzklausīja Rodionu, pamāja un nozuda. Bet pēc minūtes bija atpakaļ, nesot paplāti, uz kuras bija sudraba spainītis ar «Kliko». Kamēr viņš lēja šampanieti, parādījās smaidīgs menedžeris, nolika uz galda vāzi ar krāšņām baltām rozēm. Nataša aizgrābta noelsās.

-   O! Tas patiesi ir uzdzīvot, kā mums pieņemts! Semago sāka smieties. Pareizi, Rodik! Lai tā krīze iet pie visiem velniem!

Viņš paķēra glāzi, ar plašu vēzienu pacēla to virs galda.

-   Lai iet par tevi! Par mūsu tikšanos!

* * *

Jahta griezās pa kreisi, pavērsdama aristokrātisko degunu projām no krasta. Priekšā pletās bezgalīgs absinta krāsas ūdens un dzidri zilas debesis. Viļņi skaļi sitās pret kreiso bortu, kamēr kuģis veica manevru, tad deguns nostājās tieši pretī vējam, un jahta klusi un vareni šķēla ūdeņus. Rodions novietoja vadības sviru uz pilnu gaitu. Kaut kur zem apakšējām kajītēm klusi virzuļus grieza tūkstošjaudīgais «Jamahas» motors. Kapteiņa kabīnē vēdīja sāļa vēja un vieglprātīgu apelsīnu un bergamota smaržu aromāts te tikko basām kājām bija ieslājusi Nataša, līdz nejēdzībai salaistījusies ar «Karolīnu Herreru».

-   Neiztraucēju, vīrieši?

-   Nepavisam, atteica Rodions.

Viņš paskatījās uz tukšo martīni glāzi Natašas rokā.

-   Tur aiz manas muguras ir dzērienu skapītis.

-  Nē, man pietiks, Nataša sacīja. Ja nu vienīgi mazdrusciņ. Serjoža?…

Semago kaut ko noburkšķēja, piecēlās no krēsla, sadabūja pudeli, piepildīja viņas glāzi.

-   Idiota sapnis piepildījies. Nataša noķiķināja, pacēla glāzi acu augstumā, palūkojās tai cauri uz Rodiku. Paldies. Es gribēju teikt, ka patiešām sapņoju par to. Muļķīgi, toties godīgi. Tā, lūk.

Viņa nedaudz nodzēra un nolika glāzi uz plauktiņa virs aparatūras paneļa.

-   Labi, netraucēšu jūs. Iešu augšā sauļoties un iztēlot sevi par miljonāri…

-   Vai ar māti esi ticies? Semago apjautājās, kad viņa bija izgājusi no kabīnes.

Tas bija Natašas pārtrauktās sarunas turpinājums. Rodiks papurināja galvu.

-   Kopš tā laika Maskavā vēl ne reizes neesmu bijis.

-   Kad taisies braukt?

-   Drīz. Mani iekļāva samita «Maskava-Brisele» EDSO delegācijas sastāvā. Pēc mēneša, pat agrāk. Vīza tikpat kā kabatā.

-   Tu gan laid! Semago nosmīkņāja. Konferences, samiti…

-   Parasts Eiropas vidēja līmeņa ierēdņa darbs.

-   Vai pie jums vidēja līmeņa ierēdnis var mierīgi noīrēt jūras jahtu?

-   Kāpēc mierīgi? Rodions iesmējās. Man vēl joprojām ceļi trīc. Tas man ir pirmais patstāvīgais izbraukums jūrā. Līdz šim tiku braucis tikai kopā ar instruktoru uz vienklājnieka.

-   Izbeidz. Pirmais vai ne… Tā taču ir nauda! Semago balsī bija saklausāms slikti maskēts aizvainojums. Ņemsim mani ievērojamas ZRA ģenerāldirektora vietnieks ar divdesmit gadu stāžu, kas tur vēl… Virsnieks! Raķešu šahtās norukājis sazin cik… Un nevaru neko tamlīdzīgu atļauties, lien vai no ādas laukā! Bet tu, knapi degunu apsildījis… Piedod, es gribēju teikt… Jaunais speciālists, teiksim, vakarējais abiturients tu izgriezi man pogas pēc pilnas programmas. Kā tas var būt?

-   Es nezinu, Rodions atteica. Iespējams, jūs mazliet pārspīlējat, es taču…

-   Ko tad es pārspīlēju, saki man? Šodien šī jahta. Vakar tu mūs ar Natašu vedi uz to, kā viņu…

-   Bejonsē.

-   Akurāt, Bejonsē. Vietas VIP ložā ar visādām dzirām un ēdmaņām johaidī, Nataša tik tikko neapčurājās aiz prieka! Bet tur taču ir arī cenas! Es zinu, cik tas maksā! Tā, var teikt, ir mana alga!

-   Nevajag, Sergej Mihailovič…

-   Un aizvakar! Sporta trasē ar lambordžīni! Noīrēt helikopteru būtu lētāk!…

-   Tas nenozīmē, ka es katru nedēļu vizinos jahtās un lambordžīni, Rodions sacīja. Neesmu ne miljonārs, ne miljonāra dēls, jūs zināt. Pirms dažiem gadiem es pat hotdogu ne vienmēr varēju atļauties. Vienkārši es mācījos, strādāju un nokļuvu pie cilvēkiem, kuri mani novērtē un ir gatavi apmaksāt ne vien manu hotdogu, bet zināmā mērā arī manu veiksmīga cilvēka statusu.

-   Kas tie par cilvēkiem? Semago viņu uzlūkoja.

-   Eiropas Padomes Cilvēktiesību komiteja.

-   Izskatās, ka tiesības pie jums tīri augstu vērtē…

-   Jā, Rodions sacīja. Tā tas tiešām ir.

Semago neko neatbildēja. Jahta slīdēja pretī rieta saulei, kas krāsoja kabīni fantastiskās krāsās. Viņš zināja, ka paturēs atmiņā šo skatu un vēlēsies šeit atgriezties. Kādreiz aukstajā Maskavā izvēlēsies sev kaklasaiti vai, teiksim, tapetes, vai vēl kādus niekus un zemapziņā meklēs šīs krāsas, šos savienojumus… Bet pagaidām viņš ir šeit. Jā. Dārgs koks, āda, bronza un varš, mierīga un klusa varenība. Nekāda vētra nav bīstama, var peldēt un peldēt aiz horizonta, kurp gribi… Un tomēr tā nebija aina no viņa, Semago, dzīves. Viņa dzīve bija Maskavas dzīvoklī ar 2,2 metru griestiem, dalītu sanitāro mezglu un neiznīdējamu urīna smaku kāpnēs, kas nekur nepazuda arī tad, kad ielika dzelzs durvis un mājruni. No rīta izkārpīties no šaurās stāvvietas žvikt! uz darbu. Vakarā atgriezties no darba, iespraukties starp pelēko lādu prioru un melno korollu. Vakariņas, alus, televizors… Savulaik viņš domāja, ka arī tas nemaz nav slikti. Savulaik, jā…

Semago paķēra Natašas atstāto glāzi un vienā paņēmienā to iztukšoja.

-   Patiesībā te nekā sarežģīta nav, Rodions pārtrauca klusumu. Es domāju šo.

Viņš ar acīm norādīja uz aparatūras paneli.

-   Sekot degvielas līmenim, nepakļaut bortu brāzmainam vējam, pie stūres dzert ar mēru. Trīs vienkārši noteikumi. Gribat pamēģināt? Stājieties manā vietā, Sergej Mihailovič…

-    Vienkārši Sergej, Semago nomurmināja, sliedamies augšā. Un ja nu es, tā teikt… Rifi un vēl sazin kas?

-   Te nekā tāda nav.

-   Noteikti?

-   Noteikti.

Rodions atbrīvoja vietu pie stūres. Semago ieķērās koka ritenī, pa kapteiņu modei iepleta kājas, pašūpojās uz priekšu un atpakaļ, labpatikā nokremšļojās.

-   Bā! Tīri vai kā uz krāšņas blondīnes būtu uztrausies!

Rodiks pieklājīgi pasmaidīja.

* * *

Atvadu pusdienas rīkoja tajā pašā «Palm Palace». Kā pieminot pirmo tikšanos. Šajā reizē pasūtīja Rodions, un te nu pat pats Spānijas karalis būtu apmierināts. Kas attiecas uz Semago, viņš vienkārši atmeta visam ar roku un aizliedza sev domāt par to, cik un par cik. Nesaspringt. Atklāti sakot, brīžam viņam sāka likties, ka Rodja ir bezmaz vai viņa paša dēls. Nopietni. Arī Nataša bija sajūsmā. Lai gan, kādas jūtas viņa pret to loloja mātišķas vai kādas citas -, to neviens nezināja.

Pēc pusdienām trijatā pastaigājās pa Haimes prospektu.

Priecājās par saulrietu pludmalē pie pilsētas tirgus.

Semago pasniedza viņam dāvanu pudeli īsta «Pervach», ar pūlēm bija sameklējis kādā nomales bodītē, kas pieder bijušajam odesietim. Ielūdza Rodionu ciemos, kad viņš būs Maskavā.

Arī Rodikam, izrādījās, bija iegādātas un līdzi paņemtas dāvanas (nav brīnums). Natašai teātra somiņa ar Svarovska kristāliem. Semago prezidenta portfelis no aļņādas.

Šajā naktī, pēdējā naktī, ko viņi pavadīja «Almudainas» numurā, Semago beidzot izdevās nodoties seksam ar Natašu. Tas nozīmē, ka viss izdevās un nekas viņu neiztraucēja ne Nataša, ne viņa paša organisms.

Ar rīta reisu 9.17 viņi izlidoja uz Maskavu. Atpūta bija izdevusies vareni.

* * *

Jau kāpņu laukumiņā Rodions izdzirda telefona zvanu. Steigties nesteidzās. Nolika čemodānu, pie kura roktura karājās «Air France» bagāžas zīmīte, sameklēja atslēgu, kas bija noslēpta somas tālākajā kabatiņā, atvēra durvis.

Telefons vēl aizvien zvanīja. Viņa Parīzes paziņas bija aizņemti ļaudis un pēc ceturtā vai piektā «tukšā» zvana svieda nost klausuli, neviens ilgi negaidīja. Izņēmums bija māte, kurai pietika pacietības sagaidīt, kamēr dēliņš pamostas vai iznāk no vannas istabas, vai arī kamēr notiek automātiskā atslēgšanās. Taču māte zvanīja reti, bet Rodions burtiski aizvakar bija runājis ar viņu no viesnīcas Palma de Maljorkā… Vai varbūt kaut kas atgadījies?

Dzīvoklī bija manāmas sasteigtas kravāšanās pēdas. Klausuli viņš atrada zem veļas kaudzes uz dīvāna. Tā nebija māte. Zvanīja Bobs.

-   Kā atpūties? viņš jautāja.

-   Teicami. Paldies. Atstāju Maljorkā nelielu kapitālu, kā tu tiki teicis. Starp citu, čeku kopijas esmu saglabājis, ta ka…

-   Tas nav svarīgi, Bobs pārtrauca. Mums jāsatiekas, Rodij.

-   Lieliski. Tu esi Parīzē?

Atbildes vietā Bobs pajautāja:

-   Vai trīspadsmito rajonu labi pazīsti? Masēna tirdzniecības centru atradīsi? Es gaidīšu tevi dienvidu puses stāvlaukumā pulksten 13.00. Nostāšos pretī galvenajai ieejai. Sitroens tādā krāsā… kā tapetes tavā priekšnamā, sprati? Uzreiz ieraudzīsi. Nenokavē.

Un nolika klausuli.

Rodions pagājās pa viesistabu, pastāvēja pie loga. Apsēdās krēslā. Piecēlās, paraudzījās priekšnamā. Atgriezās, atkal apsēdās.

Viņš zināja, ka pēc viņa atgriešanās no Maljorkas viņiem būs jātiekas. Bija pat sameklējis šim gadījumam tīri labu krievu restorānu līdzās Senlazāra stacijai speķis «a-la-russ», rudmieses ar skābo krējumu, īsts krievu degvīns. Bet nu sazin kādā ellē ratā, imigrantu daudzstāveņu vidū… ķīnieši, arābi, kaut kāds pretīgs tirdzniecības centrs. Kāpēc? Arī runājis Bobs bija tā dīvaini. Nekādu joku un pekstiņu sausi, lietišķi. Un tad vēl tas sitroens…

Taču Rodions, atklāti runājot, bija tam gatavs. Viņš sen vairs nebija tas naivais izsalkušais zēniņš, kurš «Māmuļas Katrīnas krodziņā» vicoja iekšā sīpolu zupu. Kaut ko viņš nojauta. Par Bobu. Un par tēvu. Un arī par sevi. Ar māti viņi nekad tieši nebija apsprieduši šo tematu, tikai pusvārdos un pusnopūtās, no kurām izrietēja, ka tēvs kritis par upuri briesmīgam pārpratumam, bet tā viņš ne pie kā, protams, nav vainīgs. Labi. Tagad runa nav par tēvu, bet par viņu pašu. Kā sauc to, kas saista viņu un Bobu? Savstarpējas simpātijas? Sīki draudzīgi pakalpojumi? Būtu naivi stāstīt kaut ko par tīru draudzību pēc šī brauciena uz Maljorku. Bobs tika piedāvājis viņam šīs brīvdienas, Bobs tās dāsni apmaksāja, izvirzīdams vienu vienīgu noteikumu nodibināt kontaktu ar konkrētu personu, ar Semago. Lai gan tas netika izteikts skaidri un gaiši kā ar āmuru pa pieri. Ārēji viss izskatījās varen cēli sak, saproti, Rodij, Maljorkā patlaban atpūšas tuvs tava tēva draugs, viņa studiju biedrs, un tev droši vien gribētos viņu satikt, izvaicāt, parunāt un vispār savā ziņā nodibināt attiecības… Un še tev divdesmit tūkstoši skaidrā naudā, nē, nē, tikai neatsakies, tas nav svarīgi, no kurienes nāk šī nauda, galvenais, lai jūs labi pavadītu laiku, lai jums kopā nebūtu garlaicīgi, lai gribētos tikties vēl un vēl, saproti? Zināms, Rodions saprata. Skaļi neko neteica, taču lieliski saprata. Viņš piekrita. Paņēma naudu. Nodibināja kontaktu. Atstāja vispatīkamāko iespaidu. Atstrādāja savu summu. Un ko tālāk?

Bet tagad tev, meitēn, laiks uzzināt tas, ar ko mēs abi nodarbojamies, nav spēle slimnīcās vai ārstnieciskā masāža. Tu drāzies par naudu, meitēn. Drāzies gluži labi. Esi tik mīla un nosauc savu cenu, lai mēs varētu tālāk veidot savas attiecības.

Tieši tā. Šodien viņam galvenais nepārdoties pārāk lēti.

Sarkano sitroenu pretī galvenajai ieejai viņš atrada uzreiz. Tikai pie stūres nesēdēja Bobs. Nepazīstams padzīvojis vīrietis zelēja zobu bakstāmo un uzlūkoja Rodionu pārcilvēciskā garlaicībā, kāda bija raksturīga Parīzes taksistiem.

-   Piedodiet, Rodions sacīja, bet es…

-   Viss kārtībā, draugs, vīrietis atbildēja, ieslēgdams motoru. Jūsu draugs nevarēja atbraukt, viņš atvainojas. Sēdieties. Nāksies nedaudz pavizināties.

Rodions apsēdās. Viņi izbrauca uz Šuazi bulvāra, šķērsoja Perifērijas bulvāri, kas kalpoja par pilsētas robežu, tad ilgi riņķoja pa vienvirziena kustības ieliņām izskatījās, ka šoferis ir apmaldījies. Bet varbūt viņš tīšuprāt brauca riņķu riņķiem. Galu galā mašīna apstājās pie garas sešpadsmit stāvu ēkas, kas Rodionam ļoti atgādināja Maskavas mikrorajonus, teiksim, kādu Butovu. Šaurs, netīrs pagalms, betona «kabatas» atkritumiem, ar vecām mašīnām piebāztas autostāvvietas. Un bariem visādu ādaskrāsu pusaudžu gluži kā tādā geto nepilngadīgajiem, kur viņi dzīvo un paši no sevis vairojas. Pēc desmitiem vakarā Rodions droši vien neriskētu te rādīties.

Dodams vietu kādai klaberkastei, šoferis uzbrauca mašīnu tieši uz gājēju celiņa.

-   Lū-ūk, no šejienes tuvākās durvis, 146. dzīvoklis, viņš teica, drošības dēļ rādīdams ar pirkstu, kurp jādodas. Tur gaida.

Rodionu atkal pārņēma šaubas, viņš gribēja katram gadījumam precizēt, kas tieši viņu tur gaida un kāpēc. Taču šoferis viņu paskubināja:

-   Ejiet, ejiet, nestāviet. Viss ir pareizi.

-   Kas ir pareizi?

-   146. dzīvoklis, šoferis atkārtoja.

Rodions uzkāpa otrajā stāvā. Garš gaitenis kā kopmītnēs. Kaut kur dārdēja mūzika, bija dzirdamas skaļas balsis. Viņa meklētās durvis atradās pašā gaiteņa galā. Sienu tām līdzās, šur tur nevērīgi pieķerot klāt arī pašas durvis, klāja prasti ar baloniņu uzpūsti uzraksti, abreviatūras. Rodions piezvanīja. Tūdaļ noklikšķēja slēdzene, durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Bobs ar tukšu glāzi rokā.

-  Ā, nāc iekšā. Vari nevilkt nost apavus, te tāpat ir kā šķūnī.

Viņš atkāpās dzīvokļa iekšienē, pamāja ar glāzi, aicinādams sekot.

Te viss bija tukšs, kails un netīrs. Grīdu klāja sasprēgājis linolejs, šur tur pie sienām karājās posteri ar hieroglifiem un nepazīstamiem šauracainiem kinoaktieriem, taču lielākoties nebija nekā, pat tapešu. Viesistabā stāvēja trīs samērā pieklājīgi krēsli, tiem pa vidu pa pusei atvāzts tenisa galds. Pudele viskija, glāze, atvērta kārba ar grauzdētiem zemesriekstiem. Jā, un vēl divas pingponga raketes.

-   Ne visai, vai ne? Bobs ielēja sev viskiju, pastiepa pudeli Rodionam. Pie manis ir tā vienkārši, nebīsties. Romantiskais minimālisms. Sēdies, sēdies. Glāze ir tīra, pats mazgāju. Ledusskapī, šķiet, mētājas kādi hamburgeri ēdīsi? Virtuvē ir pat mikroviļņu krāsns, var uzsildīt.

-   Nē, paldies, Rodions atteicās.

Viņš apsēdās, ielēja sev. Pasmīkņāja. Tad nenoturējās un iesmējās.

-   Kas tev? Bobs savilka augšup uzacis.

-  Vispirms domāju tas ir tavs korespondentu punkts. Redakcijas līdzekļu taupības nolūkā. Tad apjēdzu nē, nevar būt, kā nekā «Wahsington Post». Droši vien kāds maskēts bandītu midzenis. Nu, kur tu noliec tikšanās visādiem tur «avotiem». Narkotiķi, bandīti, prostitūtas un tā… Uzminēju?

-   Starp citu, krāsainajiem šis skaitās pieklājīgs kvartāls, Bobs sacīja. Bet šo māju viņi ar cieņu dēvē par «Dolāru». Ar visu viņu nepatiku pret Ameriku, ņem vērā. Es iepirku dzīvokli «Dolārā» skan labi, ko? Bet tu midzenis, midzenis… Viss nav tik vienkārši, kā izskatās.

Viņš saskalināja viskiju glāzē, uzsmaidīja Rodionam.

-   Par tavu veiksmīgo atgriešanos, Rodij. Kā tur klājas Semago? Jūs iepazināties? Nodevāties atmiņām?

-   Jā. Protams. Viss ir lieliski.

Bobs pamāja, izdzēra.

-   Es priecājos.

Viņš nolika glāzi uz galda, apsēdās blakus esošajā krēslā, apjautājās:

-   Maskavā tiksities?

-   Aicināja. Uz Natašas boršču ar diļļu šņablti. Un vispār draudzēties «mājām».

-    Natašas? Ā-a, viņa draudzene. Starp citu, kā tev viņa? Tu taču mums esi kārs uz nobriedušām un pieredzējušām, ko?

-  Viņai vēl tālu līdz piecdesmit, Rodiks attrauca tādā pašā tonī. Un viņa ne tuvu nav Diparkas kundze.

Bobs atkal pamāja, it kā būtu izdzirdējis ko sevišķi svarīgu. Taču attīstīt tematu nesāka.

-   Tu man ļoti palīdzēji, viņš sacīja.

Rodions pacēla uz viņu acis.

-   Liecies mierā. Kā tad es tev palīdzēju?

-   Saproti, Rodij… Ir dažas lietas, kuras nemēdz stāstīt pat tuviem draugiem, vecākiem, mīļotajām meitenēm, miesīgiem bērniem un tā tālāk. Vienīgi kolēģiem.

-   Laikam žurnālistiem? Rodions sataisīja nesaprotošu seju.

-   Nē. Es domāju citu organizāciju. Citu. Bobs ieturēja pauzi, pieliecās, nolika glāzi vietā. Šie cilvēki sen interesējas par tavu likteni. Viņi ir ļoti ieinteresēti, lai tev visās jomās klātos ļoti labi. Visās. Saproti?

Rodions klusēja.

-   Protams, tu arī pats esi tajā ieinteresēts, Rodij. Tu esi gudrs, strādīgs. Tu esi talantīgs. Taču ne visu var sasniegt ar darbu un spējām, tu to saproti. Tieši viņi ir panākuši, lai tu varētu iegūt grādu un labu darbu.

-   Proti… Rodions lēnām ierunājās, nebijis šīs noslēpumainās organizācijas, es doktorantūru neredzētu. Vai es pareizi sapratu?

-   Nu-u… Nevar teikt, ka tas ir simtprocentīgi. Mēdz gadīties visādas kļūdas un novirzes… Mēs taču dzīvojam reālā pasaulē. Bet par deviņdesmit deviņiem procentiem es varu galvot. Vai gribi, parādīšu tev piecu gadu statistiku par doktora grādu iegūšanu jurisprudencē ārzemnieku vidū? Arābi, rumāņi, vācieši, amerikāņi tam nav nozīmes. Tad lūk pusotra cilvēka uz simt Francijā dzimušo. Turklāt vēl ņemot vērā, ka pēdējā desmitgadē vērojams zināms pieaugums.

-   Un šie pusotra ārzemnieka, protams, atrodas jūsu organizācijas aizbildnībā?

-   Domāju tam nav nozīmes, Rodij. Es varu tev teikt tā vai šitā tu iesi pārbaudīt, vai? Beidz ņemties ar niekiem. Koncentrējies uz galveno. Ir organizācija, un esi tu. Patiesībā jūs jau vairākus gadus sadarbojaties ar manu starpniecību. Cīrihe, viesmīlīgais Boriss atceries? Un Krakova, arī Strasbūra… Jā, jā, no žurnālistikas tur nebija ne smakas, kā tu jau toreiz droši vien nojauti. Nojauti taču?… Lai paliek. Taču tas bija tāds kā izmēģinājuma laiks, pieslīpēšanās, spēju pārbaude. Mums ir ļoti liels konkurss, Rodij. Un stingra atlase. Tici man, iekļūt pie mums patiesībā ir krietni vien grūtāk nekā Eiropas Padomes komitejā vai, teiksim, pasaulē pazīstamā advokātu kantorī. Jā, daudzi cilvēki strādā mūsu labā, sniedz pakalpojumus un visu ko tādu. Taču nezinot. Pie mums viņus tā arī dēvē «melnais korpuss». Oficiālu sadarbību ar algu pēc tarifa «A» piedāvā tikai dažiem. Vai es pietiekami skaidri izteicos?

Rodions pacēla glāzi un konstatēja, ka tā gluži nemanot ir iztukšojusies. Viņš pat neatcerējās, ka būtu to izdzēris. Un šausmīgi, šausmīgi gribējās iedzert vēl. Uztraucās. Viņš nebija domājis, ka tā uztrauksies. Paskatījās uz pudeli. Viņš varēja arī pats sev ieliet, taču baidījās, ka rokas trīcēs, nodos viņu. Par laimi, Bobs visu saprata, paņēma pudeli un pielēja viņa glāzi līdz pusei. Bobam roka netrīcēja.

Rodions iedzēra prāvu malku, pajautāja:

-   Kas ir tarifs «A»?

-   Atklāti sakot, es pats lāgā nezinu. Bobs klusi iesmējās. Koeficients trīs veseli un cik tur desmitdaļas, kur par veselo tiek ņemts tarifs «B». Bet ir vēl arī «C», «D», «I»… Šķiet, pat «F»… Ko niekus. Tā ir laba nauda. Tik laba, ka cilvēki uzdod šo jautājumu tikai vienu reizi, bet pēc tam vienkārši pārstāj domāt par naudu… Tiesa, tāpēc viņiem nākas strādāt.

Viņš izvilka no jakas kabatas kaut kādus papīrus, nometa Rodionam uz ceļiem.

-   Tās ir tava konta izdrukas, pēdējais papildinājums bija pirms nedēļas.

Rodions uzmeta acis papīriem. Lai kā arī censtos, viņa seja tomēr nedaudz pārvērtās.

-   Kas tas par kontu? viņš jautāja aizsmakušā balsī. Skaļi noklepojās, lai gan tas maz ko līdzēja. Kur redzams, ka tas ir mans konts?

-   Nekur. Bobs paraustīja plecus. Kamdēļ? Tev tas ir vajadzīgs? Atvērts Beļģijā uz kāda laba cilvēka vārda. Droša banka. Visi nodokļi nomaksāti. Tas ir tā sauktais biznesa konts, viltīga padarīšana. Tu saņem kartīti ar citu uzvārdu un turpmāk vari mierīgu sirdi tukšot bankomātus. Neviens un nekad neuzzinās, ka naudu izņem tieši tu. Un tev nav par to jāatskaitās. Tas tevi apmierina?… Ja ne, varam maksāt caur Eiropas Padomes fondu, kaut ko izdomāsim. Jā, starp citu!

Bobs piesita sev ar pirkstu pie pieres.

-   Par to pēdējo… nu, par tavu darbu Maljorkā… Tas vēl bilancē neparādās. Tā nauda pienāks vēlāk. Tā jau ir ceļā. Bet, kas attiecas uz čeku kopijām, par kurām tu iepīkstējies pa telefonu, tās tu vari paturēt. To es tev saku pavisam nopietni. Pat oficiāli. Bet labāk tās sadedzināt. Vari to uzskatīt par komandējuma, visādu dienas izdevumu naudu… Vai arī par prēmiju, sak, «laipni lūdzam pie mūsu ugunskura». Kā tev tīk.

Bobs pariņķoja pa viesistabu, apstājās pretī Rodionam.

-   Protams, tas viss ar vienu noteikumu. Tu saproti.

-   Saprotu, Rodions atbildēja. Citādi nebūs ne naudas, ne darba… Droši vien būs jāatdod arī Maljorkā iztērētais?…

Viņš apklusa, pasmīnēja glāzē.

-   Bet vai doktora grādu man vismaz atstās?

-   Protams, atstās! Bobs viņu nomierināja. Tikai kam tev tas būs vajadzīgs?

-  Jā, Rodions noteica. Es saprotu.

Viņš no kārbas iekratlja saujā dažus riekstiņus, iemeta tos mutē. Uzdzēra viskiju. Šķiet, viņš tik ļoti vairs neuztraucas.

-   Kāds ir organizācijas nosaukums? viņš apvaicājās.

-   Šādos gadījumos es parasti atbildu: Centrs Izvadīšanas Pakalpojumiem. Pēc pirmajiem burtiem. Ar to būs diezgan?

-   Labi. Mans tēvs arī strādāja jūsu labā?

Bobs nopūtās, paskatījās griestos.

-   Kā lai tev pasaka. Informācija par mūsu… darbiniekiem, teiksim tā, ir slepena. Izņēmumi netiek taisīti pat kolēģiem. Turklāt tu vēl īsti neesi kolēģis, vai tā nav?

-   Esmu kolēģis, Rodions vienkārši atbildēja. Ja tas atkarīgs no manis, tad es esmu kolēģis, Bob. Viss ir gaužām vienkārši, pats redzi…

Boba acīs kaut kas nozibēja. Uzdzirkstīja uguntiņa. Vāra dzirkstelīte. Seja palika tāda pati kā pirms tam, viņš tikai klusi pamāja, pats droši vien to nemanīdams.

-   Tikai ar vienu noteikumu, Rodions ļoti nopietni piebilda.

-   Ar kādu?

-   Jūs izdabūsit no turienes manu tēvu.

No kurienes, viņš neprecizēja. Bobs brīdi padomāja.

-   Es ļoti cienu tavu lēmumu, Rodij. Tu esi labs dēls. Tikai… Es nezinu. Šis jautājums nav manā kompetencē…

-Ja mans tēvs strādāja jūsu labā un par to nokļuva cietumā līdz mūža galam, tad jums viņš no turienes jādabū laukā. Tas ir godaprāta, atbildības un taisnīguma jautājums. Citādi es jūsu labā nestrādāšu. Tas būtu nepareizi.

Bobs iegrima vēl dziļākās pārdomās, pat paberzēja pieri, lai domas labāk raisītos. Šis puika Firmai bija ļoti vajadzīgs. Droši vien viņi būs ar mieru.

-  Es šo jautājumu uzdošu priekšniecībai, viņš beidzot sacīja. Domāju, ka atbilde būs pozitīva. Par deviņdesmit deviņiem procentiem tā būs pozitīva.

-   Uzskatu, ka tu esi pieņēmis manu noteikumu, Rodions teica. Tādā gadījumā esam vienojušies.

Bobs plati pasmaidīja, pacēla rādītājpirkstu tā gan, noķēri mani! Iesmējās.

-   Lai iet! viņš sacīja un pastiepa Rodionam savu roku.

* * *

Iekams atstāt 146. dzīvokli, Rodions parakstījās par labprātīgu sadarbību un uzrakstīja sīku atskaiti par braucienu uz Maljorku un savām tikšanās reizēm ar Semago un Natašu. Dialogus. Apstākļus. Blakus apstākļus. Izturēšanās īpatnības. Sīkas detaļas. Iznāca sešarpus lapas ciešā rokrakstā. Kamēr viņš rakstīja, Bobs savā sīkajā netbukā skatījās kaut kādu sporta reportāžu. Šķiet, beisbola maču no Sandjego. Izlasīja atskaiti, uzdeva dažus jautājumus. Pajautāja, ko nozīmē Natašas izteiciens «aizsitu vietu uz pīlingu». Nejau «pīlings» viņu interesēja, bet «aizsist vietu». Pasmējās. Kaut ko pierakstīja. Tad izskaidroja, kāda būs tikšanos ar Semago Maskavā jēga, ieteica vairākus vienkāršus paņēmienus vajadzīgās informācijas iegūšanai («tas tev no mana žurnālistikas galda»), nosauca nākamās tikšanās datumu. Tepat, šajā pašā laikā. Mašīna gaidīs tajā pašā stāvlaukumā pie tirdzniecības centra.

Pēc tam Bobs atkal iegrima savā netbukā. Ak tā, nē. Iepriekš vēl sirsnīgi atvadījās un novēlēja veiksmi.

Septītā nodaļa zaozjorskas fenomens

Haotiski kūleņodams, tas lidoja no tālā kosmosa necaurredzamās tumsas neregulāras formas blāķis vai nu no sasaluša ūdens, sapresēta ledus, klinšainā bazalta, vai vispār no kāda nezināma materiāla. Tā izmēri bija grūti nosakāmi; no vienas puses ledainajā bezgaisa telpā nebija kas to dara; no otras starpplanētu ceļotājam bija pārāk liels ātrums divdesmit kilometru sekundē; bet no trešās te to vienkārši nebija ar ko salīdzināt. Planētu katastrofas atlūza samijās ar Plutonu un nošķīrās no Neptūna, patraucās garām Jupiteram, kura milzīgā masa nedaudz mainīja lidojuma trajektoriju, tad šķērsoja Marsa orbītu… Tā palidoja garām Mēnesim un traucās uz Zemi. Kosmoss atdzīvojās tas kļuva nedaudz siltāks, blīvās jonizēto daļiņu straumes, kuras šajā zvaigžņu sistēmā dēvēja par saules vēju, atsperīgi sitās sānos, neveiksmīgi mēģinot aizpūst svešķermeni sānis. Asajās melnajās šķautnēs aizvien spožāk laistījās saules stari, ceļā sāka gadīties visāda draza savu darbību beigušie raķešu posmi, saules bateriju gabali, «dzīvi» un «miruši» kosmiskie aparāti… Blāķis aizlidoja netālu no «Lakrosa», kurš uz to nekādi nereaģēja, taču, ja tajā brīnumainā kārtā būtu gadījies uzmanīgs vērotājs ar speciālu aparatūru, viņš varētu konstatēt, ka tas nav mazāks par novecojušo pavadoni* spiegu, bet varbūt pat ir lielāks. Pēc piecpadsmit sekundēm atlūza ielidoja zemes atmosfērā ar tādu pašu efektu, ar kādu aukstā ūdenī ietriektos līdz sarkankvēlei nokaitēts tikko izkalta zobena asmens, šņākoņa, šļakatas un mutuļojoša tvaika sliede…

No Harstānas lidostas maiņas priekšnieka A. P. Sabļina ziņojuma:

«2010. gada 22. novembrī divmotoru An-24, borta numurs 11838, veica regulāro reisu Harstāna-Viduskolimska. Trīs apkalpes locekļi, 49 pasažieri. Gaisa temperatūra Harstānā mīnus seši grādi, mākoņu daudzums 8 balles.

19.06, 24 minūtes pēc pacelšanās, otrais pilots ievēroja neparastu mirdzumu debesīs dienvidaustrumu virzienā. Saule iegrima blīvā mākoņu slānī rietumos, bet mirdzums bija vērojams pretējā debesu pusē.

19.18 mirdzēšanas intensitāte krasi pieauga. Blāzma bija izpletusies visā debesu redzamajā daļā ar ieapaļu «aci» zenīta punktā. Pēc apkalpes teiktā, atgādināja «ar drēbi pārklātu lampu».

19.20 lidmašīna iegāja spēcīgā turbulences zonā.

19.22 apkalpe pamanīja spožu baltu «stabu» apmēram trīsdesmit grādu pa labi no lidojuma kursa. Attālums piecdesmit līdz septiņdesmit kilometru. «Stabs» bija ieslīps, augšējā daļa saplūda ar «aci», apakšējā pazuda mākoņos un bija manāmi platāka. Pēc izskata «stabs» atgādināja ar baltiem dūmiem pildītu caurspīdīgu stikla taurīti. No tā plūda trīsošs mirdzums, zilgans oreols.

Lidmašīnu spēcīgi svaidīja. Apkalpes komandieris jautāja dispečeram uz zemes par iespēju pāriet augstākā ešelonā. Uzņemot augstumu, lidaparāts pēkšņi zaudēja vadību un sāka nekontrolēti piķēt. Fiksēts īslaicīgs visu elektrisko ierīču atslēgums.

Pikēšana turpinājās septiņas sekundes. 4000 metru augstumā apkalpei izdevās izlīdzināt lidmašīnu, uzņemt iepriekšējo kursu.

19.28 lidmašīna pietuvojās minimālā attālumā «stabam». Tuvumā tas atgādināja ļoti blīvu dūmu sliedi, ko šur tur ieskāva elektriskās izlādes uzliesmojumi. Drošības apsvērumu dēļ apkalpes komandieris nolēma pārtraukt tālāku tuvošanos un apiet «stabu» pa platāko loku.

Tehniskās apskates laikā Viduskolimskas lidostā lidaparāta stabilizatoru apšuvumā konstatētas divas caur-

ejošas 6 un 10 mm atveres ar plāvas pēdām uz malām.»

* * *

Pulkvedis Savičevs slikti jutās un pameta LK-33 teritoriju, nesagaidījis darbdienas beigas. Viņu mocīja aizdusa, seja kaisa, un ķermeni klāja auksti sviedri. Lai gan kurš tad tur, kolonijā, jutās labi? It īpaši šodien, kad visiem bija uznācis tāds kā prāta aptumsums personālam, ieslodzītajiem (ceturtajā kamerā divi iemītnieki mēģināja pārgriezt sev vēnas, septītajā viens kameras biedrs bezmaz vai līdz nāvei piekāva otru), pat sardzes suņiem, nikniem un bezbailīgiem «teitoniešiem», kuri augu dienu smilkstēja un staigāja, asti kājstarpi iemieguši, it kā tos no augšas kas spiestu. Visiem bija slikti. Taču pulkvedis Savičevs bija to nedaudzo skaitā, kuri drīkstēja šķērsot apsargājamo perimetru, neriskējot dabūt lodi mugurā, vēl vairāk gaišā dienas laikā mierīgi iziet pa kontrolpunkta kaltajiem trīsmetrīgajiem vārtiem. Tikai arī tas nelīdzēja. Pat aukstais vējš kopā ar sniegu uz ielas neatbrīvoja no sajūtas, ka viņš ieģērbts smacīgā un stīvā gumijā.

-   Velns zina kas, nevaru paelpot, viņš mājās sūdzējās sievai, velkot nost un pasniedzot viņai savu slapjo vatēto jaku. Kolonijā ir suņa aukstums, nav vēl īsti iesilis, bet tik un tā nav ko elpot, gluži kā pirtī. Un ģīmis svilst…

Viņš palūkojās uz sevi spogulī.

-   Saslimis būšu, vai?

-   Izmēri temperatūru, kas tur ko zīlēt, atteica sieva, viņa uzticīgā pulkvediene. Tika ziņots, ka no Ķīnas nāk vīruss, gaidāma epidēmija.

-   Tā ja. Marčenko arī žēlojās… Vīruss, skaidra lieta. Tikai kā šis pie mums atkūlies?

Pulkvediene uzmeta viņam vērīgu rentgena skatienu.

-   Par tavu un Marčenko «vīrusu» es visu zinu, kā tad. Capurinas veikalā jūsu «vīrusu» tirgo, 150 rubļu pudelē. Dienu lokāt, dienu ciešat. Vakariņas ēdīsi?

-  Nevāries! pulkvedis Savičevs pēkšņi uzbļāva. Man ir slikti, vai dzirdi, aita?

Viņš pārģērbās, ielēja sev puskrūzi karstas tējas, nokāpa pagrabā, izņēma no saldētavas aizsāktu «brūklenītes» pudeli un pielēja krūzi līdz malām. Apsēdās pie televizora ārstēties.

Rādīja kruķu seriālu. Sieva virtuvē klaigāja, nekādi nevarēja rimties. Tad aizskrēja, aizcirzdama durvis. Savičevs zobus sakodis tusnīja ar krūzi rokā un gaidīja, kad galveno ļaundari-kaukāzieti saņems ciet nozieguma vietā. Tad sākās gara reklāma, viņš piecēlās un paskatījās pa logu. Sieva stāvēja sētsvidū kopā ar abiem Marčenko dēliem un sievu, un viņi visi, galvas atgāzuši, blenza debesīs. Un kaut kas šajā ainā pulkvedim Savičevam nepatika, kāda sīka, bet svarīga detaļa… Tfu, un te vēl Riksis sāka vaukšķēt, kā traks šķindināt ķēdi.

Pulkvedis Savičevs iznāca pagalmā, nobrēcās:

-   Paliec mierā! Nositīšu!!

Tas bija domāts Riksim. Gribēja kaut ko uzsaukt arī pārējiem, bet aprāvās. Visa debesu austrumpuse, visa tur sablīvējusies mākoņu gūzma viss dega un zaigoja ellišķīgā viņsaules gaismā. It kā aiz šiem mākoņiem lielum lielā augstumā zemei tuvotos kaut kas milzonīgs un ciklopisks, lai nosvilinātu itin visu pa tīro. Un pēkšņi atskārta, kas bija tā detaļa, kura viņu jau pašā sākumā tika padarījusi tramīgu, saule jau bija norietējusi, vakars, tumšs, bet no visurienes stiepās ēnas, tādas gruzdošas, sarkanīgas ēnas. No mājas ēna, no šķūņa, žoga, Marčenko bērniem… Nezin kāpēc vismazāk Savičevu izbrīnīja, ka no viņa sievas pulkvedienes, kura bija apēdusi pusi viņa dzīves un izdzērusi pusi asiņu, arī no viņas krita spīguļojoša, raustīga, nedabīga ēna. Iestājās pat tāda kā atklāsme, it kā Savičevs to visu jau būtu redzējis vai nu sapni, vai dzērumā, tikai aizmirsis, bet tagad, lūk, atcerējies un pat nebrīnījās, jo viņam jau sen bija bijušas aizdomas, ka viņa sieva patiesībā ir pārdabiska un bīstama radība.

-   Kas tas ir, Griša? pulkvediene iejautājās ne savā klusā, žēlabainā balsī. Atkal vācieši? Amerikāņi?

Savičevs pašķielēja uz viņas sarkanajā gaismā vampīrisko seju un izdvesa:

-  Visi iekšā mājā! Pagrabā.

Un tad iespēra, nogranda, sāka svilpt, apsvilināja vaigus. No mākoņiem izlauzās kvēlojoša lode milzīga, vairāku mēnešu lielumā. Balta, oranža, dzeltena, ugunīgās krevelēs, dūmos, skrejošos zilganos kāvos. Lēni, svinīgi tā aizslīdēja pāri debesīm, pārvelkot tām slīpu līdzēnu svītru un apspīdēdama taigu ar trīsošu gaismu. Ēnas piepildījās, kļuva smagas, sāka riņķot.

Atskanēja otrs sprādziens, no kura pulkvedis pietupās uz pirkstgaliem. Lode spoži uzliesmoja un apdzisa, nesasniegusi koku galotnes.

Viss apklusa. Sekunde. Divas. Uzliesmojuma vietā debesīs bija palicis tumšs plankums, melnāks par nakti.

Bet tad nogranda tā, ka pulkvedim Savičevam bezmaz vai visas iekšas izlidoja laukā. Viņš neatcerējās, kā bija pakritis. Kad piecēlās, redzēja tālu taigā sagriezušos ugunīgu virpuļviesuli. Tā galā rēgojās spožs burbulis, pārplīsa nu tieši kā kodolsprādziens. Un ar pieaugošu dūkoņu un brīkšķiem kaut kas lauzās cauri taigai.

Savičevs aiz jakas apkakles notvēra garām skrienošo Marčenko puiku, pagrūda viņu uz lieveņa pusi. Saķēra kāda roku, vilka uz māju. Zeme dejoja un grima zem viņa kājām.

-   Visi mājā!

Sejā iesitās karsts vilnis, nogāza no kājām, piespieda pulkvedi pie sētas. Dunošā mākonī debesīs pacēlās dzirksteles, pa šīfera jumtu sāka grabēt skanīgas skrotis, logi izspļāva stikla putekļus. Šķūnī kaut kas uzliesmoja nezin kāpēc iekšā, nevis ārpusē. Bet mājā trakoja telefons.

«Sadegsim!» pulkvedis Savičevs nodomāja un metās pie akas. Raudams laukā no betona caurules pilno spaini, uztraukumā izšļakstīdams ūdeni, viņš uz mirkli pagriezās uz kolonijas pusi, kura no PDT personāla dzīvojamās teritorijas bija atdalīta ar augstu papildu žogu. Virs kolonijas gaudodams lidoja ugunīgs spiets, šaudams lejup mirdzošus pavedienus. Tur kaut kas uzliesmoja un, kā pulkvedim šķita, sausi un haotiski sprakšķināja «kalaši». Un tajā brīdī viņam sametās pa īstam bail. Atomkarš, citplanētiešu uzbrukums, taigas ugunsgrēks tas viss bija nieks salīdzinājumā ar to, kas sāksies, ja apsargājamajā teritorijā reizē sāks plosīties uguns un panika, kad sabruks aizsargperimetrs, kad uz mūžu ieslodzītie izlauzīsies laukā, brīvībā… Tas gan būs īsts pasaules gals.

Savičevs nosvieda spaini. Aizmirsis šķūni, sievu un

kaimiņus, viņš traucās iekšā mājā pie trakojošā telefona.

* * *

No plašsaziņas līdzekļu informācijas:

«22. novembra vakarā ap 19.20 pēc vietējā laika Zaozjorskas apgabala ziemeļos (Austrumsibīrija) fiksēta liela debesu ķermeņa krišana. Pēc aculiecinieku stāstītā, spoža ugunīga bumba lidojusi debesīs virzienā no austrumiem uz rietumiem un virs taigas uzsprāgusi. Mežu masīvā izcēlušies lokāli ugunsgrēki. ĀSM Zaozjorskas nodaļa izsūtījusi uz nelaimes piemeklēto zonu glābēju komandu un ugunsdzēsības tehniku…»

«…šajā dienā Sibīrijas, Japānas, Ķīnas, Uzbekistānas stacijās fiksēta paaugstināta seismiskā aktivitāte (līdz 5,7 ballēm pēc Rihtera magnitūdu skalas). Hokaido ziemeļu rajonos izsludināts ārkārtas stāvoklis, veikta daļēja iedzīvotāju evakuācija.»

«…ne mazāk kā 150 kvadrātkilometru meža tika nogāzti vienas divu sekunžu laikā. Aerofotouzņēmums rāda, ka nopostītās teritorijas forma atgādina stieptu elipsi, kuras ass skaidri orientēta austrumu-rietumu virzienā. Tumšais plankums vidū norāda uz sprādziena epicentru. Pēc provizoriskiem datiem, tā jauda bijusi 35-37 kilotonnas pēc trotila ekvivalenta. Tas ļauj «Zaozjorskas fenomena» mērogu salīdzināt ar tik unikālu parādību kā Tunguskas meteorīta krišana.»

«…Kafejnīcā «Altair» Čokurdahā izbiruši stikli 30 kvadrātmetru kopējā platībā. Šoreiz notikušais nekādi nav saistīts ar kārtējo iereibušu apmeklētāju kautiņu. Tam par iemeslu ir tā sauktais «Zaozjorskas meteorīts», kurš nokritis taigā 80 km no ciemata. 22. novembra vakarā tur tika svinētas kāzas, banketu zāle bija pilna kā piebāzta. Aculiecinieki stāsta, ka viss noticis pašā svinību sākumā, kad līgavainis tradicionāli uzlūdzis līgavu uz deju. Vispirms ieškindējušies trauki uz galda, grīda sākusi vibrēt zem kājām. Tad izgāzusies augstie vitrīnveidīgie logu stikli. Vienlaikus cilvēki izdzirduši pērkona grāvieniem līdzīgas skaņas.

Laimīgas nejaušības dēļ nopietnas traumas neviens nav guvis. Viesi un jaunais pāris turpinājuši svinības līgavaiņa mājā.»

«…meteorīta krišanas laikā taigā izcēlies ugunsgrēks, kas tikai LK-33 personālsastāva pašaizliedzīgās rīcības dēļ nav pārsviedies uz kolonijas teritoriju.»

«…nekas cits kā atlūza no komētas C2009/R1, kura patlaban atrodas 180 miljonu km no zemes orbītas, apgalvo P. Soldi, Cimmervaldes observatorijas direktors. Ja hipotēze apstiprināsies, ja tā tiešām bijusi komētas daļa, pasaules zinātne iegūs unikālu iespēju…»

«…tas ir neticams, neordinārs notikums, kuru pārvērtēt būtu grūti, bet pietiekami nenovērtēt noziedzīgi. Mums it kā tikusi dota otra iespēja izzināt Tunguskas meteorīta un citu līdzīgu parādību noslēpumu,» paziņoja KZA akadēmiķis, starptautiskās Kraforda prēmijas laureāts Jevgeņijs Steļmašenko.

«Pirmo reizi simt gados zinātniekiem-meteoritologiem patrāpījies teicams un perspektīvs darbiņš!…» no meteorītu meklēšanas un pētīšanas projekta ANSMET (ASV) galveno speciālistu doktora B. Ešborna un profesora L. Hogvuda intervijas.

«…kur uzstājās A. Hulvigs, nesen ANO paspārnē nodibinātās «Zaozjorskas fenomena» pētīšanas komitejas priekšsēdētājs. Viņš atzina, ka izklaidus meklējumi nekādu pozitīvu rezultātu nedos, kamēr vispasaules asociācija neorganizēs vērienīgu starptautisku ekspedīciju, kas atbilstu notikuma mērogam…»

«…sarežģī tas apstāklis, ka netālu no meteorīta krišanas vietas atrodas labošanas kolonija nr. 33, plašāk pazīstama kā «Ugunssala», un tai piegulošajā teritorijā noteikts speciāls režīms. Vairāk nekā 140 pasaulē pazīstamu zinātnieku ir parakstījuši vēstuli Krievijas vadībai ar lūgumu ielaist ekspedīcijas dalībniekus meteorīta krišanas zonā…»

* sie *

Timurs un viņa komanda ne tuvu nebija nabadzīgi cilvēki. Pat pēdējais džigits varēja ģērbties «Brionī» un pusdienot «Puškinā», lai gan nezin kāpēc to nedarīja. Vēl vairāk timurieši drēbes iegādājās tikai Basmanas tirgus būdās streča bikses, gaišas zeķes, maisveidīgas ādas jakas. Daži viņu tautieši, kuri jau sen bija noenkurojušies Maskavā, valkāja tikai dārgu firmas apģērbu, taču izskatījās tieši tāpat. Kāpēc tad pārmaksāt? Viņi ēda «Ali Kebabā», kur pusdienās pasniedza mikroviļņu krāsnī sildītu plovu un no rīta līdz vakaram no stereosistēmas skaļruņiem plūda arābu popmūzika. To, ko sagremo kuņģis, tik un tā neviens neredz, tā ka tērēties dārgos krogos nebija nekādas jēgas.

No Maskavas nakts dzīves viņi saprata gaužām maz un sevišķi nemaz necentās ko saprast. Tāpēc, kad pienāca rīkojums sarīkot lepnu banketu par godu Bruno un neizblamēties, Timurs piegāja pundurim klāt un bez aplinkiem pajautāja, kurš no Maskavas restorāniem, pēc viņa domām, būtu gana šiks šādam pasākumam. Bruno ilgi neprātoja. Viņš zināja tikai divus restorānus, varbūt pat vēl mazāk, tāpēc ka pirmā sarakstā bija alus dzertuve, kurā viņš 2002. gadā tika saņemts ciet. Otrajā vietā ierindojās «Mežāzis», kurā Bruno gan nebija bijis, toties daudz par to tika dzirdējis no Mežaina un Seska.

-  Protams, «Mežāzis»! viņš ieaurojās, apstulbis no tā, ka Timurs nezina tik acīm redzamas lietas. Tikai «Mežāzis»! Tur ir superīgi!

Timurs tajā pašā dienā ievāca ziņas, apmeklēja norādīto kafejnīcu, sarunāja tikšanos ar tās īpašniekiem, brāļiem Nohšojeviem, ar kuriem viņa grupējumam periodiski bija darīšana. Tikšanās pagāja lietišķā darba atmosfērā. Stundu vēlāk «Mežāzī» uz durvīm parādījās paziņojums grūti salasāmā gotiskā šriftā: «Cienījamie apmeklētāji! Sestdien no pīkst. 16.00 līdz 1.00 pie mums notiks slēgts pasākums.

Atvainojamies un gaidām jūs jebkurā citā laikā!»

* * *

Atklāti sakot, viņš arī skaidrā neuzvedās gluži adekvāti; tikko kas nebija pa prātam, uzreiz kliedza: «Esmu cilvēks-lode! Esmu zvaigzne!» bet varēja arī sadot pa purnu. Tāpēc brīdi, kurā viņš piemetās, neviens īsti nepamanīja. Kad pamanīja, bija jau par vēlu. Bruno seja tumši pietvīka. Viņš bez vārda runas noslaucīja traukus no galda, nostutēja uz tā elkonī saliektu labo roku un nepacietīgi paņirbināja resnos pirkstus.

-   Pie manis pa vienam! Dildas! Džigiti, jo-o-o! Jebkuru nolauzīšu! Mans kroņa numurs! Uz priekšu, sanāk ka biezs!

Līdz šim brīdim vakars bija ritējis klusi un mierīgi. Darbojās tamada, nedzirdami pārvietojās killeriem līdzīgie blondie viesmīļi, mutē vai kusa maigās «Belcebula» karbonādes, straumēm plūda svelošās «Aīda asaras», no galdiņa uz galdiņu ceļoja sālstrauciņi ar «koku». Zāles centrā bija novietots apgaismots paaugstinājums ar stabu, pie kura divas stundas godīgi locījās no kaimiņu kluba uzaicinātās striptīzdejotājas. Tērpies speciāli šim gadījumam šūdinātā uzvalkā ar spīguļiem, Bruno bija atturīgs un nedaudz pat sevī iegrimis striptīzmeičām virsū nekrita, stabā nerāpās, pēc katra numura pieklājīgi aplaudēja. Un viss. Tad pēkšņi vienā mirklī uz līdzenas vietas viss mainījās. Līdzās sēdēja Salihs, uz viņa jaunajām biksēm uzgāzās salāti, kad punduris izšķaidīja traukus. Piedevām vēl blakus salātiem gulēja sudraba portsigārs ar kokas celiņu, ko Salihs nupat bija grasījies iešņaukt.

-  Tu!! Nojūdzies esi, vai, biljat, ka mani apmētā?! viņš iebrēcās, pielēkdams kājās. Pavisam muļķis esi, ko?

Acumirklī pietrūkās vēl trīs īsa, Abū un Dāvids, kuri ir no viena ciema ar Salihu un vēl attāli radinieki. Taču Bruno nenobijās izslēja lielo galvu, notēmēja uz viņiem savu ķīļbārdiņu, izstiepis roku, kustina pirkstus un ņirdz. Pieskrēja Timurs, ar pūlēm apsēdināja savus timuriešus, atgādināja viņiem par kaukāziešu viesmīlību, to, kam par godu šodien sarīkots bankets, kā arī par briesmīgajām mocībām, kurām Dzelzs Amīrs pakļaus ikvienu, kurš aizvainos dārgo viesi. Pēdējais arguments izrādījās izšķirīgais, Salihs nopurināja bikses un apsēdās, arī radinieki atgriezās savās vietās.

It kā nomierinājās. Visi, atskaitot Bruno. Šim kārojas armrestlinga, lai tur lūst vai plīst.

-   Jums no manis ir bail! punduris rēc. Jūs, lielie cilvēki, baidāties no mazajiem! Tāpēc ka mēs esam četrpadsmit reižu stiprāki pārjums un gudrāki, un veiklāki un vispār…

Ko lai dara, pirmais viņam pretī nosēdās Abū. Saķērās rokām, sāka stenēt. Visiem klātesošajiem par brīnumu līdz pat galējam apstulbumam, uzvarēja punduris. Tā nolauza Abū, ka galds zem viņiem tik tikko nesalūza. Tas viņam prasīja mazāk nekā piecas sekundes.

Sacēlās troksnis, no visām pusēm skanēja «biljat! biljat!», timurieši bezmaz vai sakāvās, kuram tiks gods izsmērēt Bruno pa galdu. Uzvarēja Murads viens no tiem, kuri Teplostaņas ielā novāca Baturu un Zaiku. Apsēdās. Šķiet, Murada dibens vēl nebija paguvis sasniegt krēslu, kad viņa labā roka jau gulēja uz galda kā piedzērusies skolniece zem sērijmaniaka, visi apkārt kaut ko kliedza, bet Bruno laimīgi smaidīja.

Nākamais sēdās Vaha, plašāk pazīstams kā Trīs Tonnu Vaha… Tad Saīds. Pēc tam Karims. Pēc viņa, sēkdams un acis briesmīgi bolīdams, atbrīvotajā vietā nosvempās tas pats Salihs, kuram Bruno bija iztraucējis iešņaukt «celiņu». «Celiņu» viņš tomēr bija iešņaucis, tikai jau citu, vēlāk, un tagad bija gatavs sagriezt punduri virs galvas un aizsviest tālu projām, kaut vai uz ragiem tam āža izbāznim, kas papildināja iestādes interjeru. Salihu gan Bruno pamocīja, tas tiesa. Palocīja pa labi un pa kreisi, ļāva nosvīst, ļāva noticēt, ka viņš teju, teju vinnēs. Bet tad parāva uz savu pusi, tā uzblieza, ka uz galda palika asinis. Iesmējās.

-   Džigiti, o-ho-ho! Tas nav vis kā lēkt lezginku! Nākamais, aiziet!

Dabas bērns, ko no viņa var gribēt.

Bija iestājies klusums. Tāds nelāgs klusums, jo džigiti viņi arī ir džigiti, zemes sāls un tā tālāk, bet te kāds nelga punduris, kverplis, metru garš ar visu cepuri, atļāvās par viņiem ņirgāties. Arī Timurs, atklāti sakot, jau bija piekusis atgādināt viņiem kaukāziešu viesmīlību.

Taču piecēlās bārdainam gorillam līdzīgais Ļoma Zadojevs, pats flegmātiskākais no timuriešiem, mieramika pēc dabas, tāpēc viņam cilvēki (runa ir par liekiem un kaitīgiem cilvēkiem) ilgi nemocījās, nokļuva viņsaulē ātri un kvalitatīvi.

-   Es gribu būt nākamais! viņš sacīja.

Apsēdās viens otram pretī, saķērās. Sāka cīkstēties. Galds, kājām pa flīzēto grīdu čīkstot, izkustējās no vietas cīņa bija nopietna, ģīmji sarkani, kakli piepūtušies. Šajā reizē džigitiem laimējās Ļoma noguldīja punduri. Bruno sāka brēkāt:

-   Tas neskaitās! Dod kreiso!

Saķērās ar kreisajām rokām. Un atkal Ļoma vinnēja. «Mežāzi» pāršalca gaviles, it kā Ļoma būtu pieveicis pašu Taisonu. Uz Bruno bija žēl skatīties tikko vēl sarkans kā vēzis, viņš bija nobālis, acis izvalbītas. Uzlēcis uz galda, dauza kājas.

-   Ne velna, dilda! Tik un tā neskaitās! Aiziet tagad ar nažiem! Mani, Bruno Allegro, neviens vēl nav pievārējis!

Uzrauj bikšu staru, zibenīgi izvelk no stulmā paslēptās maksts vieglu dunčeli, vicina to Ļomam priekšā, bezmaz vai skarot bārdu. Cits, iespējams, būtu šo uz vietas nokniebis, bet Ļoma ir mierīgs cilvēks, viņu grūti izvest no pacietības. Viņš atkāpās divus soļus, nostellēja pret punduri pirkstu un uzvaicāja:

-   Vai tā tu proti, ko?

Ļoma sapurināja savu spalvaino roku, un pirksti pēkšņi noplaukšķēja pret delnu. Bruno pat apstulba.

-   Kā? vaicā.

Ļoma rāda vēlreiz sapurina, noplaukšķ.

Bruno nosvieda dunci, arī pamēģināja. Kratīja, kratīja roku nekas nesanāk. Ņēmās dauzīt ar dūri pa galdu un kliegt:

-   Kā tu to dari?! Tas nav izdarāms! Esmu Bruno Allegro! Tu niecība! Dilda! Bet es zvaigzne! Es protu visu! Esmu gudrāks par tevi! Es…

Viņš ieķērās Ļomam bārdā, sāka raustīt kā azartisks un dumjš šunelis.

-   Kā tu to dari, saki?! Tev tas man jāiemāca!

Visiem nāk smiekli, visi rēc kā Ahaltekinas zirgi. Ļoma saķēra Bruno abām rokām, nosēdināja pie sava galda, kaut ko rāda, skaidro, griež roku šim pie paša deguna.

Bet Bruno kā apburts skatās, acis bezmaz vai izvēlušās uz šķīvīša, lūko atkārtot, cenšas… Neizdodas. Nekādi. Gan lamādamies, gan stenēdams dauza dūri pret galdu, siekalas šķīst uz visām pusēm, kož sev rokā tas nav izdarāms!

* * *

Šķiet, Timurs pirmais apjēdza, ka laiks dzēst nost gaismu un saukt skuķus, īstais bridis, kamēr vēl nekas nav noticis. Samazināja gaismu līdz minimumam. Ieslēdza mūziku no «Emanuelas». Pa durvīm ar uzrakstu «Administrācija» izspurdza meičas viņas tur visu laiku bija dzērušas martīni un gaidījušas, kad izsauks. Meitenes strādāja Timuram, apkalpoja Trubnajas laukumu, Pētera bulvāri ar tā sānieliņām un pavārtēm par 100 dolāriem stundā, 300 par nakti. Timuriešiem visa tā bagātība tika par velti katru mēneša otro sestdienu un bija jau paguvusi maķenīt piegriezties, tāpēc viņiem tas viss bija pagalam ierasts, tādā kā mājas kārtībā. Turpretī Bruno, kurš astoņus gadus tika drāzis vienīgi savas lažiņas matraci, tie, protams, bija svētki. Vismaz tā tas bija iecerēts. «Oh!» un «Ah!», spiedzieni un jociņi. Sasēdās pie galdiem, iedzēra, uzkoda. Bruno līdzās apsēdās dvīnes Kora un Lora, pašas aprobežotākās, taču arī pašas skaistākās brigādē. Šķiet, viņš kādu brīdi aizmirsa savu roku, aizmirsa itin visu. Viņš dzēra no Loras krūštura bļodiņas, uzkoda Koras karsto skūpstu, skaļi lielījās, ka uz viņa iesma atlikšot vēl daudz vietas, arī ja uzsēdinātu uz tā viņas abas reizē… Bet tad punduris pamanīja Katerinu. Viņa zāles centrā dejoja ar Trīs Tonnu Vahu, pat ne dejoja, bet pa ziloņu modei mīņājās ar viņu mūzikas pavadībā, jo ne viņš, ne viņa dejot neprata. Katerinai bija visparastākā krievu sievišķa seja, četrdesmit otrais apavu izmērs, neiedomājams gurnu apkārtmērs un grenadiera augums. Viņa bija prece, kas domāta specifiskam klientam, tādam kā Vaha.

Vai pat vēl specifiskākam. Nav saprotams, kādu iemeslu pēc viņa tika iekļauta šajā banketa sabiedrībā, jo mazajam Bruno viņa varēja noderēt vienīgi ziloņa lomā, ja viņam pēkšņi ienāktu prātā attēlot tīģera medības Indijā.

Punduris kādā brīdī apklusa, gluži vai pārakmeņojās, raudzīdamies kaut kur garām skaistulēm Korai un Lorai, kuras bija gatavas tepat pie galda vai mezglā sasieties, lai tikai Timurs neiedomātos, ka viņas nav pietiekami apmīļojušas dārgo viesi, un nepiekautu viņas par to. Viņš raudzījās uz mīņājošos Katerinu un Vahu, viņam pat seja itin kā apskaidrojās. Visi nodomāja, ka viņam atkal uznācis trakums un tam par iemeslu ir tieši Vaha kaut kas viņam Vahā nepatīk, un viss. Bruno klusi piecēlās, piegāja klāt abiem mastodontiem, kaut ko viņiem pateica. Vaha apstājās, izbrīnīti viņā pavērās, paraustīja plecus un nogāja malā. Bet punduris saudzīgi kā dārgu trauku aptvēra Katerinu, precīzāk uzlika rokas uz viņas dibena, jo bija tieši divas reizes mazāks par viņu, viņš pat nevarēja rokas dabūt kopā, tik milzīga viņa bija, šī Katerina. Un sāka ar viņu šūpoties mūzikas taktī. Lēni, lēni, itin kā ieaijādams viņu. Pārējie dejotāji atgāja malā, nostājās un skatās.

Tur bija ko redzēt.

Bruno seja paļāvīgi atdusējās uz Katerinas vēdera. Viņas ceļi, pat sperot vissīkākos solīšus, uz kādiem vien viņa bija spējīga, bez žēlastības atsvieda viņu sānis bet viņš turējās ar rokām pie viņas un līgani lidoja šurpu turpu kā boksa maiss. No malas izskatījās ja viņa uzmīs tam uz kājas, viņš pārsprāgs kā vardulēns zem zirga pakava tik mikroskopisks viņš bija šajā duetā. Taču Bruno nekas nebiedēja. Viņš it kā pat neaptvēra, cik komisks izskatās līdzās šai milzenei. Viņš aizvēra acis un svētlaimīgi smaidīja. Katerina nesatricināmi, kā pieklājas īstai valdzināšanas profesionālei, skatījās pāri viņam, it kā jautādama publikai: nu, ko blenžat? Tikai retu reizi viņa neizturēja, klusēdama notrīcēja, iekšēji sevī iespurgdamās.

Franču balss četrdesmit pirmo reizi nomurrāja: «Emmm-manuela, Emmm-manuelaL.» dziesmai teju, teju vajadzēja beigties, un viss būtu bijis labi. Taču tad Salihs, pārmēru salietojies koku, sāka kaut ko čukstēt ausī īsam un pats arī ierēcās. Ierēcās skaļi, kā piedzēries. Bruno to sadzirdēja, atvēra acis. Palūkojās uz Salihu. Piesārta, kļuva koši sarkans kā pirmā klikšķa laikā. Noņēma rokas no Katerinas dibena, atrāvās no viņas, pakāpās sānis. Viņam bija nazis, un viņš vienā lēcienā varēja pārvarēt attālumu, kas viņu šķīra no Saliha. To zināja visi klātesošie, viņi bija redzējuši Bruno lecam, zināja, uz ko viņš ir spējīgs. Kas būtu noticis pēc tam, to neviens pat nepaguva iztēloties. Tāpēc ka Bruno pēkšņi satvēra Katerinas roku, neveikli ar tādu kā lauztu kustību pieskārās tai ar savu bārdiņu, itin kā ieknāba. Un aši, aši aizsoļoja tualetes virzienā.

* * *

Pēc dažām minūtēm Timurs iegāja tualetē, pieklauvēja pie kabīnes.

-   Bruno, nāc laukā, tevi gaida.

-   Kas mani gaida? punduris jautāja savā ierastajā splīnīgajā tonī.

-   Atbraucis Dzelzs Amīrs, grib ar tevi aprunāties.

-   Kas viņš tāds un ko viņam vajag?

-   Tas ir ļoti liels, ļoti nopietns cilvēks…

-   Kā tad. Dilda, tikai vēl dildīgāks nekā jūs citi?

-   Nerunā tā, Bruno. Amīrs ir mans priekšnieks, viņam joki nepatīk. Un viņš nerunā ar ko pagadās un par ko pagadās. Ja viņš tevi aicina, tev jāiet un jāizrāda viņam cieņa. Patiesībā tu esi viņa viesis, nevis manējais. Tu saproti mani?

Bija dzirdams, ka tiek nolaists ūdens, atskanēja nervoza murmināšana. Bruno iznāca, nomazgāja rokas, nosusināja zem skaļas karstā gaisa strūklas, saraustīja savu uzvalku, kas spīdēja un laistījās.

-   Mazos cilvēkus vēl neviens nav varējis vainot cieņas trūkumā, viņš pamācoši noteica. Mēs esam simt četrdesmit trīs reižu pieklājīgāki un smalkāki pārjums, ja ne vairāk!… Ved ar pie sava Amora.

-   Amīrs! Timurs izsaucās. Amīrs, iegaumē! Lai Allāhs nedod, ka pasaki tādu glupību!

-   Lai būtu… Ja Amīrs, tad Amīrs, ko bļausties?

Automašīnu novietnē stāvēja melns gelendvāgens ar

izslēgtām tuvajām gaismām, ap to staigāja divi. Pamanījuši Timuru un Bruno apstājušos zem laternas pašā stāvlaukuma malā, viņi arī apstājās un uzsauca kaut ko čečenu valodā. Timurs atbildēja. Viens no sargiem pamāja

viņiem ar roku.

>

-   Ejam, Timurs sacīja, pabīdīdams Bruno.

Sargi viņus pārmeklēja, atrada un atņēma Bruno dunčeli. Kliedza uz Timuru, acīmredzot lamājās.

-   Tu iesi uz turieni, viens no sargiem teica ar tik briesmīgu akcentu, it kā pirmo reizi būtu ierunājies krieviski. Viņš iebadīja Bruno ar pirkstu krūtīs un norādīja uz automašīnas aizmugures durvīm. Nesmēķēt. Nelamāties. Runāt klusi, nekliegt. Ej!

Viņš atvēra Bruno priekšā durvis.

Bruno ietrausās iekšā, apsēdās. Sēdekļi šajā mašīnā bija paredzēti ļoti lieliem un ļoti nopietniem cilvēkiem viņa kājas ne tuvu nesniedzās līdz grīdai, tās tik tikko sniedzās pat līdz sēdekļa malai. Salonā bija tumšs, oda pēc benzīna un nezin kāpēc pēc aitādas, vadības panelī pārmaiņus mirgoja divas oranžas uguntiņas.

Līdzās Bruno sēdēja cilvēks ar dziļi pār acīm uzmauktu sporta cepurīti, viņa seja tikpat kā nebija redzama. Punduris tikai pavirši viņu uzlūkoja un nezin kāpēc tūdaļ novērsās, raudzījās oranžajās uguntiņās. Viņš nezināja, kāpēc bija tā rīkojies, laikam jau šim cilvēkam ļoti negribējās, ka uz viņu skatās.

-   Mans vārds ir Amīrs, Bruno izdzirda zemu patīkamu balsi, kas svešos krievu vārdus izrunāja sevišķi skaidri. Esmu dzirdējis par tevi, Bruno, mazo cilvēk. Man par tevi stāstīja labu.

-   Ļoti patīkami, Bruno nomurmināja. Šķiet, ka tik pieklājīgi viņš uzvedās pirmo reizi mūžā.

-   Tev ir labi šeit? Tu izklaidējies, negarlaikojies? Tev nedara pāri? Vai esi ar visu apmierināts?

-   Viss ir pa pirmo…

-   Tas labi. Es priecājos. Lai tā arī būtu, es apzvēru.

Tumšā figūra līdzās Bruno svinīgi pamāja ar galvu.

-   Varbūt tev ir kāds lūgums man? Saki, Bruno, nekautrējies. Tu esi viesis manās mājās, es izdarīšu visu tavā labā.

-   Man neko nevajag. Tāpat ir labi… Man visur ir labi! punduris turpināja, pamazām iejuzdamies savā parastajā lomā. Ja vien es gribētu, tad dzīvotu augšstāvā okeāna krastā, ik rītu brokastīs dzertu martīni un locītu iekšā moluskus. Pagaidām man tepat viss ir štokos. Man neko nevajag.

Amīrs kādu brīdi klusēja, it kā apdomādams viņa vārdus.

-  Lai būtu, viņš beidzot noteica. Jā, Magomeds man stāstīja, ka tu ne no kā nebaidies, ka tev visur ir labi. Es to atceros. Kā klājas Magomedam? Viņš ir vesels?

-  Var iztikt. Visus tur pavadā, kas šim kaitēs… Rij, cik lien, skatās teļļuku, vecenes, lai… Bruno aprāvās, saprata, ka pļāpā lieku. īsi sakot, viņam viss ir bumbās.

-   Slava Allāham, es priecājos. Lai tā arī būtu. Magomeds ir spēcīgs cilvēks, vīrišķīgs cilvēks.

-   Vesels kā rutks, Bruno apstiprināja.

-   Viņš mani lūdza parūpēties par tevi, it kā tu būtu viņa miesīgs brālis. Teica, ka esot ļoti augstās domās par tevi. Tarzāns, viņš teica, lai gan pēc izskata mazs, patiesībā ir ļoti liels, lielāks nekā daudzi lielie.

Bruno neuzskatīja par vajadzīgu komentēt tik acīm redzamu apgalvojumu.

-   Teica, ka Tarzāns bijis daudzās valstīs, daudz redzējis, Amīrs turpināja. Pat pazemē ir bijis, dziļi, kurp citi cilvēki nezina ceļu. Vai tas tiesa?

-   Kas tur sevišķs? Bruno pieņēma cienīgu stāju. Nu, biju. Vai gan es Magomedam stāstītu, ko nebūtu pats savām acīm redzējis? Staigāju tur pa tuneļiem, pa visādām rāpus lienamām ejām… Tur apakšā vesela pilsēta, tur arī var dzīvot, meklēt dārgumus, to tur ir tonnām… Bet es negribēju. Pastaigāju, pastaigāju un atgriezos.

-   Un tu zini visus ceļus tur, lejā?

-   Zinu, kas tur ko nezināt…

-   Un vari nokļūt jebkurā vietā?

-   Tur tas ir pat vieglāk nekā augšpusē! Bruno sajuta aizvien lielāku iedvesmu. Tur nav mašīnu, satiksmes

korku un kā to lai saka… Tur allaž var atrast īsāku ceļu.

t f

Ja zina, protams. Ja ir galva uz pleciem. Saderam, ka es no Suharevska līdz Manēžas laukumam varētu kājām ātrāk aizkļūt nekā kāds dilda virspusē ar mašīnu, ar kādu tur leksusu!

Amīrs atkal apklusa, sastinga nekustīgi. Arī Bruno pieklusa, iekoda mēlē, pārcilāja galvā savus pēdējos vārdus vai neko tādu nav pateicis… Pēc viņa domām, neko, tad ta liela muiža «dilda ar leksusu», viņš taču nebija domājis kādu konkrēti. Lai gan ej nu izproti tos džigitus…

Beidzot Amīrs sakustējās, skaļi noklakšķināja mēli un sacīja:

-   Man tev ir kas sakāms. Mazs lūgums. Tev mani jāuzklausa.

Bruno pamāja, cenzdamies, lai arī tas izdotos svinīgi un nozīmīgi.

-   Es gribu paņemt pazemē kādu lietu. Tā tur dziļumā ir paslēpta. Tā ir ļoti vērtīga lieta, tā pieder manai tautai. Slikti cilvēki reiz to nozaga, pēc tam paslēpa un aizmirsa. Gribu to atrast. Tu man palīdzēsi?

-    Kāda runa! Protams, palīdzēšu. Tas ir pareizi, ka vērsies pie manis, Bruno Allegro, tāpēc ka neviens labāk par mani nezina, kā tas izdarāms!

Bruno kājas jau ne tikai sniedzās līdz zemei, bet ari ar ceļiem atbalstījās priekšējā sēdeklī, bet galva dūrās griestos tā vien skaties, ka neizspiež tos kā vāciņu no konservu burkas. Tādi sīkumi, kas tur ko domāt. Vieglāk par vieglu, Bruno Allegro, cilvēks-lode, cilvēks-zvaigzne, tādus stiķus dabū gatavus smiedamies. Neviens dilda pasaulē neizdarīs ne četrpadsmito daļu no tā, ko viņš spēj paveikt aiz gara laika, īpaši pat nepiepūloties…

Punduris pūta un elsa, gatavodamies izklāstīt to visu savam sarunbiedram. Bet Amīrs saprata viņu pa savai modei.

-   Zināms, es tev maksāšu naudu, viņš sacīja. Tu par savu darbu dabūsi simt tūkstoš dolāru. Skaidrā naudā simt dolāru banknotēs. Tāds neliels ceļojuma koferītis ar naudu. Tas būs tavs, kolīdz aizvedīsi mani vajadzīgajā vietā.

Atklāti sakot, Bruno pat īsti nestādījās priekšā, ko tas nozīmē simt tūkstoš dolāru. Viņa iztēle aprobežojās kaut kur ap pieciem tūkstošiem, taču arī šī summa rādījās tāda izplūdusi kā tāla zvaigžņu miglāja uzņēmums. Viņš maķenīt apjuka. Nē, savā iekšienē viņš pat ne reizes nebija apšaubījis to, ka agri vai vēlu tie idioti dildas beidzot novērtēs viņa personības patieso mērogu, kritis pie zemes un pasniegs viņam kaut ko atbilstošu, kosmisku… Taču tajā pašā laikā Bruno pirmo reizi aizdomājās burtiski uz nepilnu sekundi, ilgāk nesanāca -, kādā tieši veidā viņš grasās aizvest Amlru uz velns zina kādu tur vietu, kas atrodas velns zina kur. Atbildes nebija. Taču vai gan bija vērts satraukties tādu sīkumu dēļ?

-   Es gribu, Bruno svarīgi sacīja, lūkodamies mirgojošajās oranžajās uguntiņās panelī, lai koferītis būtu sarkans. Lai slēdzenītes būtu vara. Vai sliktākajā gadījumā bronzas. Un ar slepenu kodu. Tie ir mani noteikumi.

Amīrs tumsā palocīja galvu.

-   Es pieņemu tavus noteikumus. Lai tā notiek, es zvēru, viņš sacīja. Kad tu būsi gatavs?

Bruno pat nesastomījās.

-    Esmu vienmēr gatavs, kaut vai tūdaļ! Vienīgais, viņš nepacēla roku pionieru sveicienā. Man tikai jāzina, kas tā par vietu. Vismaz kurā pusē tā atrodas.

-   Tas ir Borovicka pakalns, pilsētas centrs.

-   Tur ir Kremlis, es zinu, Bruno aši noskandēja, vēl īsti neaptverdams.

-    Kremlis mani neinteresē. Man vajadzīgs kas cits. Kad?

Lūk, tagad aptvēra. Kremlis. Pilsētas centrs. Bruno labi atcerējās to sajūtu, kā kad zem galvaskausa būtu iemitinājies čūsku kamols un dzeltu kailās, neaizsargātās smadzenes, pātagojot viņu savām aukstajām astēm prom, vācies prom no šejienes! Viņš toreiz bija lidojis, kā lode lido pa lielgabala stobru, nemanīdams šķēršļus, un tās nebija kājas, kas nesa viņu uz priekšu, tās bija šausmas, nepārvarams spēks, daudz nepārvaramāks par pulvera gāzēm, vispār par visu šajā pasaulē. Brīnums, kā viņš toreiz nebija izlidojis cauri tam režģim tuneļa galā, nebija sadalījies sīkās akurātās daļiņās gaidošā Mežaina, Seska un tā… Terminatora acu priekšā. To Bruno nezināja. Taču viņš visu saprata.

-   Tā ir nelāga vieta, tur atrodas psihiskie lielgabali, viņš paskaidroja tumšajā salonā gaidošajam Amīram. Man vajag sagatavoties.

* * *

Otrā rītā viņam bija slikti. Otrā rītā visiem bija slikti. Paiet nebija iespējams.

Pēc divām dienām Bruno nozuda ap sešiem rītā, pārradās pret pusnakti piedzēris. Vēlāk viņš Timuram stāstīja, ka gājis izlūkos uz tām rāpus lienamām ejām. Tur sliktāk vairs nevarēja būt. Pēc terora akta kruķi bija nostādījuši posteņus visās pazemes maģistrālēs, kuras šķērso metro līnijas. Tagad turp nedrīkst iet, viņš pats knapi izmucis no šiem. Viņš, Bruno Allegro! Bet kas notiktu ar jums?…

Visu nākamo nedēļu Bruno dzēra dzīvoklī pie Kuzņeckas tilta, kur Timurs viņam bija iekārtojis kaut ko līdzīgu pansijai. Pieprasīja kokaīnu. Tad pieprasīja prostitūtas. Timurs aprunājās ar Amīru un izpildīja viņa vēlmes. Lora un Kora aizgāja no Bruno, mirkdamas asarās un puņķodamās, Lorai bija zilums zem acs, viņa dažas dienas pēc tam nevarēja strādāt. Alločka ar iesauku Špaktele uzturējās pie viņa divas dienas un neko pēc tam nestāstīja. Katerinu viņš nelaida pat pār slieksni, uzreiz pagrieza atpakaļ. Tiesa, kāpnēs panāca, iegrūda pušķi tā kā vijolīšu, kā ģerāniju bija izrāvis no poda ar visām zemēm, Katerina notraipīja sev visu blūzi.

Sešpadsmitajā dienā pēc sarunas ar Amīru Bruno atkal no rīta kaut kur posās. Timurs viņu apturēja, iedeva līdzi tādus kā pavadoņus, kā konvoju. Augu dienu staigāja pa pilsētu, Bruno ielūkojās kanalizācijas lūkās, kaut ko pie sevis murmināja. Vienam konvojniekam kādā brīdī šķita, ka viņš grib aizmukt. Bruno sagūstīja, aizveda uz Kuzņeckas tiltu, tur viņš sarīkoja skandālu, bezmaz vai sakoda pavadonim roku. Teicās nevienu nekur nevest, nekādā pazemē, lai vispirms iemācoties apieties ar viņu, Bruno Allegro, cilvēku-zvaigzni, tad arī runāšot tālāk. Timurs piezvanīja Amīram, tad pasniedza klausuli Bruno. Pēc sarunas ar Amīru punduris norima, taču stāstīja, ka kruķi ielaiduši kanalizācijā indīgu gāzi un tur tagad nedrīkst iet.

Septiņpadsmitajā dienā viņš piedzērās, karājās rokās pie balkona un lamājās mātes vārdiem.

Astoņpadsmitajā dienā atkal klaiņāja pa pilsētu ar pavadoņiem, ostīja lūkas. Bija ļoti drūms.

Arī deviņpadsmitajā dienā klaiņāja. Nolādētā gāze nekādi negribēja izklīst.

-   Un kāda jēga jums uz turieni pērties? Bruno neapmierināti jautāja, ar roku glaudīdams mājruņa paneli. Jums tur nav ko meklēt. Man tur ir draudzenes. Mazas draudzenītes, meitenes uz goda, nevis kā tās jūsu koras-loras. Es varbūt gribu nokniebties ar viņām. Sveci turēsit, vai?

-   Kāpēc sveci? Salds aizdomīgi uz viņu pašķielēja.

-   Nevajag man svece. Es gribu, lai tu neaizbēdz. Lai tu ir šeit. Lai Vaha pasaka, vai es pareizi runāju?

Vaham pilnīgi noteikti šī ideja nebija pa prātam, bez tam te bija ķīniešu kvartāls, Baku Zafšana teritorija, kurš formāli ar «nohčiem» bija mierīgās attiecībās, taču augstākajā, tā sakot, vadības līmenī. Taču viņējā, izpildītāju līmenī, viss kas var gadīties. Ja, piemēram, Vaha redzētu, ka kāds no «bakiešiem» nez kādās darīšanās apgrozās pie viņa Trubnajas laukumā, viņš jau nu noteikti būtu licis viņam trūkties.

-  Nosauc mums, kas tas par dzīvokli, kur tu būsi, Vaha sacīja. Un dari to fiksi kā džigits viens-divi, viensdivi. Nevajadzēt te ilgi palikt.

-   Trīsdesmit pirmais dzīvoklis, trešais stāvs. Bruno atkāra galvu, palūkojās uz septiņstāvu ēkas debesīs ietiecošos erkeru. Rau, kur logs ar tādiem aizkariem kā sieviešu pantaloni, redzi? Vai zini, kas ir pantaloni, džigit?

-   Liec man mieru, ļaunais knēveli, Vaha pavīpsnāja.

-   Ej ātrāk. Tikai es gribēt viens noteikums: tu pēc tam iepazīstināsi mani ar savām mazajām draudzenītēm. Viņas ir pavisam kā bērni? Un viss viņām ir kā bērniem? Bet vai viņām vismaz nav bārda kā tev?

Un iesmējās, ļoti apmierināts ar sevi. Bruno klusēdams nomērīja viņu ar skatienu un pagriezās pret mājruni, nospieda trijnieku un vieninieku. Mājrunī kāds smalkā balstiņā nopīkstēja.

-  Tas esmu es, meitenes, viņš sacīja. Jā. Bruno. Esmu brīvībā. Taisiet vaļā.

Elza un Inga, viena brunete, otra gaišmate, abas jau jautrā prātā, sagaidīja viņu priecīgi spiegdamas, apķērās ap kaklu, sagrieza riņķī, sabučoja, tūlīt pat aplēja ar sazin kādu liķieri un aizskrēja uz virtuvi, pielipa logam. Šķiet, viņas ļoti bija ieinteresējis Vaha un Saīds.

-    Ai, viņi atnāca kopā ar tevi, vai? viņas jautāja. Tādi mežonīgi pēc izskata, nikni, it īpaši tas lielais… Ai, tu taču būsi dzirdējis? Pie mums nesen uzspridzināja metro, bija tik daudz mirušo, ai! Visi runā tie bijuši kaut kādi čečeni. Šie arī ir čečeni? Ai, bet tas lielais, tas tik ir!… Ai, Bruno, cik mēs esam priecīgas, tevi atkal satiekot!

Viņas gandrīz nebija pārvērtušās pa šiem astoņiem gadiem, tikpat skaļas un pļāpīgas, it sevišķi Inga. Un tāpat ciena visādus saldus draņķus. Bruno stāvēja virtuves durvīs, skatījās uz viņu mazajiem dibentiņiem, tievajām leļļu figūriņām, pieplakušām pie viņu augumiem pārāk augstās palodzes, klausījās viņu sajūsminātajā un bezjēdzīgajā čalošanā un domāja, ka beidzot ir atgriezies mājās, pie savējiem.

-   Kas ir?! viņš ieaurojās. Vai tā pie jums sagaida senus draugus pēc ilgas atšķirtības, ko?

Elza un Inga, vienai deguns ar pulveri, otrai viss ģīmītis līdz pat uzacīm balts, ķiķināja, mira vai nost aiz smiekliem, tad nometa drēbes, kailas dejoja, lēkāja pa gultu izpluinlto spilvenu vidū, pēc tam iezieda kājstarpi ar kokaīnu un lika Bruno laizīt to nost, novezdamas viņu līdz mežonīgām žagām, tad ilgi drāzās nejūtīgiem locekļiem, mazgājās vannā ar kādiem tur burbulīšiem un baltu putu arhipelāgiem trīs mazi cilvēciņi milzīgā dildu vannā! atkal dejoja, drāzās, spiedza un smējās kā mazi bērni, un rāpoja pa grīdu pilnīgā spēku izsīkumā…

Pēcāk vienkārši pļāpāja un raudzījās trīsošajā zilajā gāzes liesmiņā uz plīts, gaidīja, kamēr uzvārīsies kafija. Elzai un Ingai necik spoži negāja, viņu kādreizējo eskorta aģentūru bija pārpircis bagāts vācietis no bijušās padomju puses, ļoti alkatīgs, daudzko izmainījis, spiedis viņām strādāt bezmaz vai uz ielas, vispār viņas aizgājušas pie cita, bet vēlāk nācies atstāt arī to vietu… Tā nu pašas meklē klientus, kas nav nekāda medusmaize, taču dzīvot var. Bet Pūkainītis bija aizbraucis uz Izraēlu, strādā tur. Reizēm zvana, žēlojas, ka viņš tur jūtas tik vientuļš, ka vietējie iedzīvotāji uzturā lieto pārāk asu pārtiku un tāpēc viņiem rodas pastiprināta asins piegāde mazajam iegurnim un hipertrofēts libido, kas dažkārt rada viņam sarežģījumus…

-   Un kā tev klājas? Inga apjautājās.

-   Kā kuru reizi. Ir bijis labāk, Bruno noburkšķēja.

-    Jaucu viskiju ar martīni, ar koku niekojos… Barojos restorānos, ģērbjos kā štrunta lords, man pat ir tāds uzvalks ar spīguļiem, visu mūžu sapņoju… Vēl drāžu lielās sievietes. Lielas, stulbas, garlaicīgas. Drāžu nepateicīgas kučeles…

Viņš plati nožāvājās.

-   Viņas itin neko nesaprot, ne-e… Maksā šīm vai nemaksā nekādas jēgas. Nauda vējā. Lai cik daudz benzīna lietu zaporožecā, tas tik un tā nebrauks kā ferrāri…

Bruno piecēlās, nogrieza kafijai uguni, iegāja viesistabā, pašķindināja pudeles bārā, atgriezās ar puslitru ķiršu liķiera. Elza un Inga atkal bija pielipušas logam, vērodamas, kā Vaha un Saīds met lokus pagalmā.

-   Vai nekā stiprāka nav?

-   No stiprāka paliek rūgta mute, Elza paskaidroja.

-   Mums rūgts negaršo, tu taču zini.

-   Bet vai no mana iesma nepalika rūgta mute, kad apsmērējāt to ar koku? punduris zobgalīgi ieņirdzās.

-   Fui, rupeklis! Inga sarauca deguntiņu. Kā nav kauna!

Viņš iedzēra no kakliņa, saviebās, nolika pudeli uz galda.

-    Un tomēr labāku par jums šajā pilsētā nav, jūs, manas labās, Bruno sacīja, noslaucīdams muti piedurknē. Kaut arī jūs, protams, dzerat visādu draņķi.

Viņš atkal saviebās, noskurinājās, pašķielēja uz pudeli.

-   Nē, tas manam prātam nav aptverams, kā jūs varat tādu sīrupu… No tā taču var dabūt skrejamo. Vai vēl ko sliktāku…

-   Kāpēc viņi staigā tev pakaļ, tie cilvēki? Ko viņiem vajag? Inga viņu pārtrauca. Ai, tik briesmīgi, īsti slepkavas…

-   Nūja, ka slepkavas, uz to pusi ir, Bruno nevērīgi attrauca. Nopietni bandīti. Lūr apkārt un tā. Kaut kas līdzīgs miesassargiem. Viņi ir mani jaunie draugi. Lūdz, lai palīdzu viņiem vienā lietā.

-   Kā?! Tu arī kādu galināsi? Elza un Inga bija šausmās.

-   Nē, to lai dara ierindnieki… Nav mans līmenis. Es šiem esmu tāds kā vadonis. Vārdu sakot, specs. Strādāju, tā teikt, ar galvu…

-   Cik viņš ir baiss un milzīgs… taisni šausmas! Inga pie loga nomurmināja. Droši vien varētu saplosīt…

-   Patīk? Bruno ņirdza. Tas ir Trīs Tonnu Vaha. Pasvilpšu atskries, varēsit darīt ar šo, kas tīk.

Ingas roka pēkšņi paslīdēja, viņa atsitās ar pieri, tik tikko neizsizdama stiklu, skaļi nolamājās. Pēc kokaīna acis viņai gāja katra uz savu pusi un bija zināmas grūtības ar orientēšanos telpā.

-   Ej nu tu!…

-   Nekas, viņi tikai izskatās briesmīgi, bet patiesībā ir lāga puiši. Viens pats Amīrs jau ir ko vērts!… Viņam kauli ir taisīti no dzelzs, ka es jums saku. Viņu tā arī sauc Dzelzs Amīrs. Viņam savulaik taisīja operāciju, visu tur nomainīja, lai savu mūžu nekas nelūztu, par to šis sableķoja pasakainu piķi… Nu un man viņš arī sableķos, skaidrs kā diena. Prasīja, lai aizvedu viņu zem Kremļa pa visādiem pazemes labirintiem, tur esot bagātību krātuve, tāda kā nacionāla… tautas…

Viņš paņirbināja pirkstus, meklēdams pēc vārdiem.

-   īsi sakot, kaut kāda ļoti vērtīga padarīšana. Tā arī teica ja aizvedīsi mani turp, laukā iznāksi miljonārs. Tā nu es tagad štukoju…

Bruno sarauca pieri, sataisīja domīgu ģīmi.

-    Štukoju nopirkt lidmašīnu. Nezinu tikai, kādu ar benzīnu vai dīzeļdegvielu darbināmu… Eh, ko tur pirkšu benzīna, kas tur ko taupīt, ja piķis ir!… Tad paņemšu jūs un aizlidosim uz Madagaskaras salu. Laba sala, tur dzīvo mazi cilvēki, tikai melni, par pigmejiem sauc. Rijamais tur aug kokos, tieši tāds, kāds jums iet pie sirds, visādi banāni, apelsīni, mandarīni! Ar to naudu mums pietiks līdz mūža galam, nekā netrūks, drāzīsities, ar ko gribēsit, nevis par naudu, bet tāpat!…

-   Gribu drāzties ar viņu. Inga reibumā pamāja uz loga pusi. Ar resno.

-   Tu esi ķerta?! Elza iespiedzās.

-   Nekādu problēmu. Bruno paraustīja plecus. Visu nokārtosim. Tikai ņemiet vērā, ka šitiem džigitiem naudas ir kā spaļu, šiem vienu otru simtu dolāru izmest ir tas pats, kas man nošņaukt degunu. Tā ka, ja jums vajadzīgi klienti, man tikai jāpasvilpj. Turklāt viņi paši nav pretī, pat lūdza mani…

-   Paši lūdza? Kāpēc tad tu klusēji? Elza uzlūkoja viņu lielām brūnām acīm. Tā taču ir pavisam cita lieta! Sauc šurp savus džigitus!

* * *

Divdesmit pirmajā dienā pēc sarunas ar Amīru punduri Bruno pamodināja nevis kaltētājs, nevis vēmiena pazīmes un svaigi vārītas kafijas smarža jau ne tik. Lai gan, nē, kaltētājs tomēr bija gan, taču tas atklājās mazliet vēlāk. Bet pagaidām pulkstenis bija pusseši no rīta Bruno samērā brutāli iebakstīja ar kaut ko cietu un asu un pazīstama balss, rūpīgi izrunādama krievu vārdus, sacīja:

-   Celies, Bruno, mazo cilvēk. Laika nav, tas ir izbeidzies. Pietiek gulēt, pietiek tēlot svēto govi. Celies, celies.

Bruno pacēla galvu no spilvena, gatavs izplūst lamās, atlipināja miegā notirpušās lūpas… Bet tā arī palika ar vaļēju muti. Krēslā iepretim viņa gultai sēdēja cilvēks ar rudu bārdu un dzidrām acīm, tērpies melnā karavīra kombinezonā. Rokā viņš turēja tievu nūjiņu, līdzīgu tām, ar kādām jātnieki visādās sacīkstēs un sacensībās skubina savus zirgus.

«Amīrs.» Uzreiz aizgāja līdz pundura apziņai. «Tas ir pats Amīrs.»

Līdzās mīņājās Timurs, Abū un Salds, arī kombinezonos un zābakos, itin kā būtu sataisījušies doties karā. Vienīgi Ļoma bija parastās drēbēs, viņš palika par sakarnieku. Bruno viņu apskauda un pievērsa nolemtības pilnu skatienu Amīram.

-   Ko tu blenz manī, it kā es būtu televizors? Amīrs sacīja. Pēc minūtes būs mašīna, mums nav laika skatīties vienam uz otru.

-   Veicīgi! Timurs uzsauca.

Neviens negrasijās dzīt jokus, arī tas bija skaidrs. Sagriezīs gabaliņos un noskalos podā tas arī viss stāsts!

Bruno pielēca kājās, uzrāva bikses un krekliņu.

-   Kur mēs steidzamies? viņš nomurmināja, stūķēdams kāju zābakā.

Amīrs pacēla uz viņu dzidrās acis.

-   Kā uz kurieni? Esi aizmirsis mūsu norunu?

Punduris apjukumā mirkšķināja acis un divtik veikli

sāka aut kājas.

-   Neko neesmu aizmirsis… Es atceros, lieliski visu atceros. Bet tur ir tā… Tur ir gāze. Es taču teicu. Uzreiz būs pekas gaisā…

-   Nevienam nebūs pekas gaisā, Amlrs teica. Mums ir gāzmaskas. Mums ir viss. Nav vēl tikai tevis, jo tu pārāk lēni ģērbies. Aiziet, mazais Bruno, pasteidzies.

Kamēr kāpa lejā, kamēr sēdās mašīnā, Bruno paguva galīgi pamosties, atcerēties dažus digeru teicienus, un, kad viņš ielādēja nāsī krietnu kokas porciju, dzīve sāka sist pavisam augstu vilni. Ieņēmis priekšējo sēdekli līdzās šoferim, punduris droši nokomandēja:

-   Tā! Kāpsim lejā tajā, kā viņu… Nav svarīgi! Laid uz priekšu, īsi sakot, es pateikšu!

Patiesībā Bruno nebija nekādas nojausmas, kur viņi kāps lejā. Ne mazākā priekšstata. Kāda lūka droši vien vai kaut kas tādā garā… Un, pat ja viņiem tomēr izdotos nokāpt lejā, viņam nebija ne jausmas, ko viņš iesāks tālāk. Bet vai par to gan bija vērts satraukties?

Astotā nodaļa goti un ieroči

-   Turi, kamrād. Senk jū. Un pat savā ziņā verī mač.

Vamplričs ar kāju zem galda pabīdīja sporta somu uz

Zivs pusi, kā to filmās mēdz darīt spiegi un mafijnieki. Un mīklaini pasmaidīja, demonstrēdams uzliekamo ilkņu («Funny Halloween» kolekcija, ķīniešu plastmasa, cena interneta veikalā 3,45 dolāri) neesamību. Visi tik ļoti bija pieraduši pie šiem ilkņiem, ka bez tiem Vamplričs izskatījās kā pavisam bez zobiem.

Bet ne jau tas ir galvenais. Šodien viņš vispār nelīdzinājās sev. Daudznozīmīgi skatās, sēž taisni izslējies, itin kā būtu mietu norijis. Un vēl lieto ārzemju vārdus, lai gan parasti viņam pat krievu mēle sagādā grūtības.

Zivs palūkojās uz viņu, uz Krīgeru, palūkojās uz Aivu. Atvēra somu. Ne dolārus, ne slepenos ieročus viņš tur, protams, neieraudzīja. Vienīgi tēva slīpmašīnu ar pilnīgi noslīpētu dimanta disku.

-   Kāpēc stiepi to šurp? Uz mājām nevarēji aiznest? viņš noburkšķēja. Man tagad jāstibī cauri visai pilsētai…

-   Tā bija iecerēts, svarīgi noteica Vampīričs un vienā paņēmienā iztukšoja glāzi «Aīda».

Un atkal pasmaidīja.

Viņā bija kaut kas svešāds. Aiva iebāza mutē savu garo matu šķipsnu, domīgi to pakošļāja.

-   Tu bērnībā spēlēji varžu futbolu? viņš pajautāja.

-   Ko? Vampīričs nesaprata.

-  Vasaras nometnē. Pastaigā pirms pusdienām. Aiva saraustīti izgrūda vārdus, vienlaikus vilkdams matus caur priekšējiem zobiem. Noķer pļaviņā vardi. Iespraud tai pakaļā tievu salmiņu. Piepūt. Varde līdzinās bumbiņai, tikai ar ķepiņām. Tā. Tad spēlē futbolu ar čaļiem. Ja uzmin virsū tā pārsprāgst. Kā plaukšķene…

Vampīriču tik viegli uz mušpapīra nevar paķert. Viņš no augšas paskatījās uz kārno Aivu un izmeta:

-   Kāpēc tu to pasaciņu stāsti?

-    Tu man pašlaik atgādini tādu vardi, Aiva caur zobiem novilka un pavirzījās nostāk. Gribas uzmīt ar kāju, lai pārsprāgst.

-   Dabūsi pretī, Vampīričs drūmi brīdināja. Starp acīm.

-   Es pagūšu aizlaisties.

Vampīričs plaši atņirdzās, acīmredzot aizmirsis, ka šodien ir bez ilkņiem.

>

-   Paklau, vai nevarēji uzlikt jaunu disku? Zivs iekrita starpā. Viņš droši vien vēl joprojām domāja par savu slīpmašīnu. Sencis sacels haju, ka esmu šim nodeldējis disku, tincināja, ko zāģēju un kāpēc… Es gribēju tevi izručīt, bet tu taisi mēslus…

-   Tas jau ir jauns disks, Vampīričs iebilda.

-   Jauns?

-   Nūja.

-   Ko tad tu tādā gadījumā ar to darīji? Zāģēji «Brodvejā» režģi?

-   Ne-e.

-   Ko tad?

-   Drīz uzzināsi. Būsi pilnīgā autā…

Vampīričs izpleta pirkstus, noraustīja galvu un vēl paklakšķināja mēli. Viņu pildīja kaut kas nozīmības ziņā līdzvērtīgs pirmajai dzimumpieredzei vai saskarsmei ar citu planētu civilizāciju.

-   Ko viņš uzzinās? Nevari skaidri un gaiši pateikt? Ko te tēlo Lodi? Aiva neizturēja.

Taču pat salīdzinājums ar Lodi (spriežot pēc visa, aizvainojošs) nesatricināja Vampīriča apņēmību. Viņa smaids tikai kļuva vēl platāks…

Krīgeram bija neinteresanti klausīties. Viņš jau pāris minūtes sēdēja ar gaisā paceltu rādītājpirkstu, tomēr neviens viesmīlis vēl pat nebija paskatījies uz viņa pusi. Pēc viņa domām, tas bija vēl dīvaināk nekā redzēt Vampīriču bez ilkņiem. Lai nu kas, bet apkalpošana jaunajā «Mežāzī» allaž bija bijusi līmenī, vismaz līdz šodienai. Turklāt Krīgeru šeit pazina un cienīja, viņš bija pastāvīgais klients.

-  Johaidī! Vai kāds reiz pienāks, ko? Galu galā! Viņš beidzot pietiekami skaļi un aizkaitināti pauda savu neapmierinātību.

Divus galdiņus tālāk melni tērpts blonds viesmīlis, pakalpīgā pozā salocījies vai uz pusēm, pieņēma pasūtījumu vai uzklausīja kāda pretenzijas, bet varbūt vienkārši tīksminājās par sālstrauciņu galda vidū. Sadzirdējis Krīgeru, viņš pagriezās, steidzīgi pamāja un no jauna saliecās.

Pie galdiņa sēdēja četri kaukāzieši spīdīgos, tādos kā koncerta kreklos. Viņi šeit jutās kā mājās. Galdiņš bija trokšņains un, kā rādās, ļoti prasīgs. Puisis ar prāvu degunu, divu dienu bārdas rugājiem un melnām meitenīgām acīm kaut ko neatlaidīgi borēja viesmīlim, vienmērīgi šūpodams kopā saspiestus pirkstu galus. Kad viesmīlis uz Krīgera saucienu atskatījās, viņš notvēra to aiz svārku atloka un ar neapmierinātu izsaucienu pagrieza atpakaļ pret sevi. Jā, un zāles centrā sēdēja vēl viena kaukāziešu kompānija kādi desmit, divpadsmit cilvēki. Ap viņiem sviedriem vaigā rāvās trīs viesmīļi, nemitīgi kaut ko atnesdami vai aiznesdami, reizēm pat pāri zālei sasaukdamies ar virtuvi.

-   Stulbie čurkas, Krīgers noburkšķēja. Ja mēs aizbrauktu pie viņiem un tā uzvestos, uzreiz galvas būtu nost!

-   Ko? Zivs pārjautāja.

-    Pavei… Visus ķelnerus nolikuši četrrāpus, nevaru aidu izprasīt…

Un skaļi ieaurojās:

-   Aidu man! Aidu!

Par aidu vai nāvekli viņi mēdza apzīmēt firmas kokteili «Aīda asaras», izmantojot vārda «AIDS» anagrammu.

Melnmatainie galvaspilsētas viesi nomērīja viņu neapmierinātiem skatieniem.

-   Redzu, Zivs apstiprināja. Tas sākās nesen. Kad viņi aizklapējās uz kādu tur specbanketu, atceries? Senāk te melno nemaz nebija. Bet tagad salaidušies kā mušas…

-   Es bērnībā mušām rāvu nost spārnus, Aiva skumīgi atzinās.

-   Tu vispār esi sadists! Vampīričs sapriecājās. Tu arī vardes piepūti! Lodi gribēji sadalīt gabalos!

Zivs kaut ko gribēja teikt, bet tikai noraustīja pieri un klusēdams iebāza degunu savā glāzē. Ar Lodi viņam tā arī nekas nebija sanācis, un viņš to pārdzīvoja. Vampīričs laiku pa laikam smalkjūtīgi, kā viņš to pieprot, deva mājienus, ka Lode it kā esot viņā ieķērusies, tā arī visa vaina. Viņa, nabadzīte, šā dēļ pat pieteikusies kupolu būvniecības speckursā, lai būtu viņa tuvumā… Neticat? Varat paskatīties sarakstos katedrā, lai pārliecinātos…

Patiesībā vieglāk būtu noticēt tam, ka Lode ne vien skaista, bet turklāt vēl arī gudra meitene reāli ieķērusies Vampīričā, nekā tam, ka viņš apmeklē kādu tur speckursu. Vampīričs un speckurss tie bija nesavienojami jēdzieni. Visa viņa dzimta darbojas naftas biznesā, naudas kā spaļu, laboratorijas un kursa darbus viņam uztaisa paši pasniedzēji, pat rindā stāv, jo atalgojums ir Rokfellera cienīgs, bet eksāmeni tie bija galvenais viņu ienākumu avots. Pats Vampīričs savu mūžu ne pirkstu netika pakustinājis, viņš pat koka šķūni patstāvīgi nespētu uzkonstruēt, nerunājot nemaz par kupolu būvniecību!…

-   Lūdzu, atvainojiet…

Pie Krīgera beidzot pieskrēja pārmocītais gaišmatis, tas pats, kurš apkalpoja prāvdeguņa galdiņu.

-    Nebija nekādas iespējas ātrāk pienākt pie jums, piedodiet… Viņš nokrāva no paplātes četrus kokteiļus augstās norasojušās glāzēs. Vai vēl ko vēlaties?

-   To pašu pēc kādām divdesmit minūtēm, Krlgers sapīcis atbildēja. Tikai lai man vairs nebūtu jāsnaikstās kā Tveras ielas staigulei.

-   Protams, protams…

Viesmīlis grasījās doties projām, bet Vampīričs satvēra viņu aiz piedurknes.

-   Kas jums te par kaukāziešu-uzbeku draudzības klubu? No kurienes tas melno bars te saskrējis, ko? Senāk te mēdza nākt tikai savējie!…

-   Viņi… Viesmīlis atvēra muti, bet tūdaļ arī aizcirta ciet. Atvainojiet, mani gaida.

Un acumirklī teleportējās pie prāvdeguņa, kurš no jauna bija savācis pirkstus čupiņās un atkal kaut ko gribēja.

-   Labs ir, nelūriet, Krīgers ieteica savējiem. Austrumnieki, jupis viņus rāvis, var vēl pārprast. Tā vien skaties, ka nesāk vicināt nazīšus.

-   Lai tikai pamēģina! Vampīričs uzvaroši pasmaidīja, itin kā tiešām kādam kaut ko būtu atvēlējis.

Savu «aida» glāzi viņš jau bija pieveicis, neviens to pat nebija pamanījis.

-    Es domāju rīt aizlaist uz Vernadska laukumu izlūkos, Zivs ierunājās. Varbūt uz brītiņu iekāpšu, ja viss būs klusu. Gribas vēlreiz izprovēt navigatoru… Kāds nāks līdzi?

-   Nē, Krīgers noskaldīja.

-   Kā tā? Kāpēc?

-    Uzplečotie tev galvu noraus. Viņi pēc sprādziena metro ir varen satrakojušies, šiem to vien vajag kādam atspēlēties. Vēl ilgi šūmēsies. Nevajag bāzt galvu cilpā, jānogaida.

-    Es dzirdēju, šie pazemē ielaiduši kādu tur gāzi, Vampīričs pavēstīja jaunumu. Kādu fosgēnu, vai. Un vaktē ar kalašņikoviem aiz katra stūra…

Zivs neizturēja.

-   Vamplrič! Domā tak kādreiz ar galvu, ka tevi jupis! Ja šie ielaiduši tur gāzi, kā tad paši var sargāt?!

-   Kāpēc ne? Vampīričs tramīgi ievaicājās.

-    Pārāk sarežģīti, Vampīrič, liecies mierā. Aiva pašūpoja galvu. Tur ir dažādi apsvērumi. Tie nav nekādi joki. Atslābsti.

-   Piķis jūs rāvis, Vampīričs atslāba. Viņš ar skatienu pavadīja divus gotu stila jauniešus, kuri tikko bija iznākuši no tualetes, piecēlās no galdiņa un teica: Ejam, pastaigāsimies, gudrinieki. Nav joks, ka tavu māti. Tūlīt es jums parādīšu joku. Es saku ejam, ko blenžat?

-   Uz kurieni? Zivs apvaicājās.

-   Uz ateju.

-   Kāpēc?

-  Slienieties augšā, un ejam. Es kaut ko parādīšu. Divreiz lūgties neiešu. Pilnīgs aptumsums! Tu, Krīger, arī. Nāc, nāc, citādi vēlāk kodīsi pirkstos.

Visi saskatījās, piecēlās. Vampīričs nedabīgi taisni, it kā viņam būtu apsāpējies vēders, veda visus uz atejvietu. Tur viņš pārbaudīja kabīnes un aizvēra kopējo durvju aizbīdni. Tad parāva uz augšu puloveri un izvilka aiz džinsu siksnas aizbāztu vīstokli, pēc kā viņam atgriezās iepriekšējais lunkanums. Viņš notupās, nolika vīstokli uz ceļiem, attina.

-   Johaidī…

Pirmajā brīdī visi nodomāja, ka tā ir kāda sena muskete vai dueļu pistole, līdzīga tai, ar kādu šāvās Puškins ar Dantesu, neierasti izliekts rokturis, garš stobrs, dīvaini izlocīti gaiļi, izrotātas metāla plāksnītes sānos… Tikai pēc tam ievēroja svaigus griezumus roktura virspusē un stobru galos. Jā, stobri, kā izrādās, bija divi, turklāt tie bija aptīti ar stiepli, bet pa virsu apņemti ar līmlenti.

-   Apgrieznis, Aiva lietišķi konstatēja. īsts?

-   Kā citādi? «TOZ-BM», sešpadsmitais kalibrs, Vampīričs lepni pavēstīja.

-   Kur ņēmi? Krīgers apvaicājās.

-  Laukos. Tur ir sakņu dārzs kartupeļi, visādi draņķi. Vectēvs pirms gada nomira, un tēvs mani sūtīja, lai brīvdienās aizbraucu, paskatos, kas saimniecībā darāms, papļauju zāli, pielaboju jumtu. Tāda kā darbaudzināšana. Es šim izvirzīju noteikumus ja dosi savu reindžroveru, tad braukšu…

-   īsāk, Zivs pasteidzināja, aplūkodams apgriezni.

-   Lai būtu īsāk. Tur ir milzīgs šķūnis, pilns visādiem krāmiem. Darbarīki, dēļi, visādi zvejas tīkli un citi verķi. Bet bēniņos starp dēļiem skatos bises futrālis. Tāds vecs, bezmaz vai sabirzis. Bet iekšā eļļainā lupatā bisīte ar patronām. Es to bišķi patīrīju un prom uz mežu. Mana auguma priedītē pakarināju glancētu žurnālu ar Madonnu uz vāka, atkāpos desmit soļu un bliezu virsū. Troksnis kā šautu ar lielgabalu, tik tikko nenorāva roku. Madonna driskās un puse priedes kopā ar viņu… Uzreiz atcerējos pagrabu zem strūklakas, mūsu pazemes padarīšanas. Nu, domāju, neviens velns mums nelīdīs virsū uzreiz bliezīsim no abiem stobriem nāsīs un sveiki!…

-   Laba mašīnīte! Zivs mēģināja uzvilkt gaili.

-   Nevajag, pielādēta! Vampīričs atturēja.

Un turpināja:

-   Iznāca viens misēklis kad zāģēju stobrus, nepievērsu uzmanību, ka tie nav salodēti, tikai divas uzmavas uzmauktas. Vienu nozāģēju, nepamanīju… Stobri sāka kustēties katrs par sevi. Tāpēc aptinu ar stiepli, tagad it kā turas kopā… Tiesa, šauj gan tā dīvaini, nevar zināt, kur trāpīs. Tomēr gatavais viesulis!

-   Tevi tur, laukos, varēja izdzirdēt. Tas ir slikti, Krīgers sacīja. Par to var iesēdināt…

-   Nekas nebūs! Vampīričs viņu mierināja. Mani neiesēdinās, pat ja es visu to melno bandu nolaistu no kājas…

Viņš pameta ar galvu uz zāles pusi.

-   Papucītis nosviedīs no bēniņiem maisu naudas, aiznesīs, kur vajag, un lieta darīta!

Krlgers pavīpsnāja.

-   Paklau, kā tas nākas? Visa jūsu famllija peldas naftā, viņš sacīja. Tēvi, mātes, bērni, tantes visiem ir kotedžas un baseini. No kurienes radās tas ķertais vectēvs kaut kādos stulbos laukos?

-   Tie ir naftinieki pa mātes līniju. Bet vecajam visi bijuši alkoholiķi un ķertie, jau kopš senseniem laikiem…

-   Tagad ir skaidrs, kāmī esi atsities, Aiva noteica.

Zivij no kaut kādiem muļķīgiem smiekliem pēkšņi sapūtās vēders.

Kāds no ārpuses paraustīja tualetes durvis, tad ņēmās uzstājīgi klauvēt.

-   Kas tur ir? Vampīričs uzsauca un paslēpa apgriezni zem pulovera.

Aiva atvēra durvis. Tur stāvēja divi kaukāzieši, viens no blakus galdiņa tas pats prāvdegunis. Bez koncerta krekla viņam mugurā bija arī melnas saburzītas bikses un sarkanas kurpes.

-   Ei! Kāpēc ieslēgties? Ko jūs tur darīt? Viņš izvalbīja savas meitenīgās acis.

-    Skat, kas par superīgām klozēm! Aiva sajūsminājās. Nekad vēl tādas neesmu redzējis! Vienīgi klauniem.

-   Jūs viens otram olas raustīt, ja?

Krīgers klusēdams pagāja garām. Kaukāzieši apmainījās pāris frāzēm savā valodā, palaida smieklu. Vampīričs, kurš gāja laukā pēdējais, pagriezās atpakaļ un parādīja viņiem vidējo pirkstu.

-   Toties mēs nedrāžam aitas, saprati? viņš izmeta.

-  Ko tu tur vervelēt? prāvdegunainais «mākslinieks» aizsvilās un metās uz priekšu. Draugs steidzīgi viņam sekoja.

-   Tūlīt tu būt aitas vietā!

Taču Vampīričs veikli izrāva apgriezni un noklikšķināja gaili. Abi apstājās, it kā būtu atdūrušies pret sienu. Prāvdegunis ļauni pasmīnēja.

-   Domā, tev vienam ir stobri?

Vamplričs noklikšķināja otru gaili, maķenīt pagaidīja. Taču viņi nekustējās un neko neteica. Tad viņš piemiedza ar aci un izgāja laukā. Ar to arī viss beidzās. Vismaz tovakar.

Nav zināms, kurš palaida baumas, taču tās pilnā sparā klīda pa Maskavu. Patiesībā nekādas gāzes nebija. Kas tāds nevienam pat prātā nevarēja ienākt. Gāze jau bija piedzīvota 2002. gada rudenī «Nord-Ost». Gana tikām sarijušies, pietiek.

Par bruņoto apsardzi, kas nolikta katrā pazemes komunikāciju krustpunktā ar metro, arī tas bija no fantastikas jomas. Tādu krustpunktu Maskavā bija tūkstošiem, un ko gan lai tur sargātu? Kāpēc? Teroristes nokāpa metropolitēnā pa parasto ceļu kā visi cilvēki, ne jau pa sūdu straumi viņas tur atpeldēja!

Un vispār ar «Tuneli» tam nav sakara, ja kaut brīdi padomā. Mēs sargājam mežonīgo «mīnusu» kolektorus, karsta veidojumus, specbūves, pieejas režīma objektiem… Civilizētais metro nav mūsu atbildības zonā, tur ganās metropolitēna milicija, transportnieki, īsi sakot atklātie uzraudzītāji.

Tikai priekšniecība lēma citādi. Viss notika zem zemes, vai ne? Arī metro atrodas zem zemes, to zina ikviens. «Mīnusā» runājot profesionālajā slengā. Tā ja. Bet «mīnuss» tā ir «Tuneļa» atbildības zona, jo mēs tur staigājam, burzāmies, muļļājamies. Un gatavs. Atbildīgos bija atraduši, Jevsejevam sadeva tādu sutu, ka viņš trīs dienas staigāja niknumā zobus griezdams. Bet tas, ka tik daudzi dienesti netika aizkavējuši terorisma aktu, ka šahīdes brīvi atceļoja līdz Maskavai, pa parastiem ceļiem izkļuva cauri pus pilsētai, netraucēti nobrauca pa eskalatoriem un iekāpa vilcienā, tas bija atvirzījies it kā otrajā plānā. Kur tad paliek kriminālmeklēšana, iecirkņa pilnvarotie, VSDI, metropolitēna kruķi, izdaudzinātais FDD aģentūras tikls, kas pārklāj visu teritoriju no Baltijas līdz Klusajam okeānam, atrod aizdomīgas personas, izceļ tās no vilcieniem, veic profilakses darbu, bet pēcāk plašsaziņas līdzekļos ziņo par novērstu terora aktu?!

Neviena nav. Ir tikai «Tunelis», kuram pilnīgi noteikti viss bija jāpamana.

Tā šķita Mežainim. Lai gan, iespējams, viņš pārspīlēja. Vienkārši bija noguris.

Divas diennaktis visa grupa bija iesaistīta pilsētā notiekošajā operācijā «Meklēšana», virszemē palika tikai mūžīgais dispečers Zaržeckis ar savu antialerģisko spilventiņu. Meklēja vakarējo dienu tiešā nozīmē. Jaunus avotus briesmām, kas bija aprijušas savus cilvēku upurus un nebija aizrijušās. Pārķemmēja divus līmeņus zem centrālajiem rajoniem, neatrada neko nedz aizdomīgus priekšmetus, nedz kādas pēdas, kas liecinātu par svešinieka klātbūtni. Mežainis vēlāk sirdsapziņas nomierināšanai personiski pārbaudīja vairākas vietas trešajā līmenī.

Divas diennaktis «tuneļnieki» acu neaizvēra, vandīdami mežonīgo «mīnusu», tad izkāpa virszemē cerībā izgulēties, taču viņus rikšiem vien nosūtīja papildināt tā sauktās metro patruļas aizklāti patrulēt metro stacijās, ķemmēt vilcienus, kontrolēt kaukāziešu tautības personas, pārbaudīt dokumentus… Uz papīra tas izskatās ļoti solīdi, bet, redzot stacijās vīriešu barus ar staltu stāju un trulu kruķa izteiksmi sejā, taisni vai smiekli nāk! Bļāviens, nu kāpēc atkal metro?! Jūsuprāt, tās ir pilnīgi stulbas, šīs kaukāziešu personas? Vai viņām trūkst iztēles? Vienreiz metro, otrreiz, trešoreiz līdz kamēr mūsējiem beidzot izdosies notvert šos aiz žaunām, urā, urā?

Un kāpēc tieši kaukāzieši? Tā pati Zaiceva, piemēram, visnotaļ krieviska seja, liec kaut uz šokolādes «Aļona». Tomēr palīdzējusi teroristēm sagaidījusi stacijā, aizvedusi uz savām mājām, cēlusi priekšā cienastu, parādījusi, kā uz kurieni aizbraukt, kur lielāks pūlis, zinājusi, kas tiek gatavots, bet tomēr palīdzējusi, maita! Viņai visi krievi pie vienas vietas!… Tiesa, šās piedzīvotājs bijis kaukāzietis Baturs Alijevs. Un tad? Viņš to Zaicevu gabalos grieza, vai, lai viņa iesaistītos? Nē jau. Kāpņu telpas kaimiņi liecināja, ka dzīvojuši klusi un mierīgi, nav strīdējušies, nodarbojušies ar kādu tur kopēju biznesu, spekulējuši ar trikotāžu vai ko tādu… Tas viss Mežainim nebija saprotams, sit vai zemē.

Alkatība? Ne velna tāda nav saprotama visam taču ir savas robežas… Bet Zaika droši vien dēvēja to par biznesu. Cik pretīgi zemiskam gan jābūt radījumam, lai ar asu izkapti nopļautu simtiem savu tautiešu, asinīm noplūdinātu vagonus, sliedes, marmora vestibilus… Zai-ce-va… Kārtīgs krievu uzvārds… Bet savas pretīgās alkatības dēļ arī pati aizgāja bojā… Neaptverama, bezgalīga alkatība tagad nosaka visu! Alkatības dēļ visu Maskavu pārņēmušas šīs kaukāziešu tautības personas, kuras lavīnveidīgi gāžas šurp kā huņņi Atilas laikā… Vieni ar saraustu naudu: «Ņem, cik vajag, dārgais, man nav žēl, es vēl sarausīšu tepat aiz stūra!» Bet otri kā lēts darbaspēks, kas kādam kapeiku, nē miljonu, miljardu ietaupa!

Un visi mūs ienīst. Aizkaitināti. Bet mēs patrulējam pa diviem trim, itin kā kontrolējam kaukāziešu tautības personas, kuru šeit tikai reģistrējušos vien ir desmitiem tūkstošu. Visapkārt ir melns no šīm sejām. Tie ir viņi, kas kontrolē mūs, nopietni runājot!

Nu labi. Aizsūtīju Seredovu, Borodjko, Zaržecki. Un arī Rudinu. Viņi vēl divas dienas nomētājās pa metro. Pēcāk ziņās korespondenti lielījās, cik nelegālu notverts, bariem vien kā siļķu, un ekrānā rādīja speciālo kontrolpunktu tadžiku viesstrādnieki mīņājas laukumiņā aiz režģa, kaut ko purpina, pēta savu zābaku purngalus. Tadžiki, bļāviens! Vai viņi nespēj atšķirt kaukāzieti no tadžika?

Un tad gāja vaļā. Jevsejevs plēš matus no galvas, staigā nikns kā pēc tā brāziena, taču darīt neko nevar. Tagad ir jauns funktieris jāpastiprina virszemes patruļas, jāapstaigā visādas šaubīgas adreses, kur nelegāli baro blusas, un arī mūs iesaista šajos pasākumos! Mūs, «tuneļniekus»! Pilnā sastāvā! Tas nozīmē, ka iesaista arī Piļčenko un pat mani!

-   Jura, es saku. Jurij Petrovič. Biedri major… Es labāk uzreiz rakstu atlūgumu nekā noņēmos ar šo nejēdzību! Lai pa adresēm staigā iecirkņu pilnvarotie. IeM skolas kursantiņi. Tie, kā viņus, brīvprātīgie kārtības sargi. Viņiem tas ir jādara. Bet man ir slepena specvienība. Man ir pirmais līmenis, otrais, iecirkņi no pirmā līdz divpadsmitajam, trešais līmenis! Lūk, kur ir mūsu adrese, lūk, kur mums jāpatrulē, ja reiz tā vajag! Kurš to darīs mūsu vietā? Vasja, Stjopa, kāds tur Pals Vasiļičs no oporņakal Bet tas pats nelietis terorists, kurš rīt vēl pussimt cilvēku nobendēs, viņš, pilnīgi iespējams, pašlaik kādā kopuškā Mņevņikos basās kājās uzautās čībās kopējā virtuvē vāra sev plovu… Vai tas ir normāli?…

-  Varbūt tomēr nomierināsies? Jevsejevs uzlūkoja sarunbiedru.

-   Kas ir? Tieši tur taču teroristi mēdz uzturēties, kopuškās, dzīvo pa trim četrām ģimenēm istabiņā, bet plastītu slēpj zem spilvena vai matracī! To visi zina!

-   Neņirgājies! Dažādi dzīvo. Caha Satojeva un Selimata Mansurova te nemitinājās penthauzā, kā tev labi zināms, Jevsejevs atgādināja.

-  Tādu ir puse Maskavas! Pusi Maskavas jāpārķemmē, katram jāielūkojas dvēselē! Un tāpat nav nekādas jēgas!

Jevsejevs skatījās viņā bezmaz vai jautri, it kā teju gribētu sākt balsī smieties un iet uzraut čečotku no visas šīs jezgas. Tad pacēla uzaci.

-   Tāpēc izpildiet pavēli, Sincov. Dodieties patruļā un ķemmējiet, lai būtu jēga! Parādīsi, kā tas ir jādara!

-    No manis jēga var būt tikai tur! Mežainis iebadīja ar pirkstu grīdas virzienā. Gadījumā, ja iespējamais draņķis tomēr netup kopuškās, bet patlaban lavās gar siltumtrasēm. Pilnā ekipējumā. Un liek mums virsū mīksto.

-   Biedri major! Jūs neesat krogā! Izraugieties izteicienus!

Jevsejevs pārstāja smaidīt. Viņš necieta vaļīgu toni un šādus izteikumus. Mežainis tūdaļ saprata, ka šāvis pār strīpu. Viņu glāba tikai tas, ka kabinetā iebrāzās sekretariāta priekšnieks apakšpulkvedis Ogoļcovs ar savu atkārušos lūpu, mūžīgo uguni skatienā un dokumentu uzskaites žurnālu padusē. Viņš sastinga uz sliekšņa kā sātans, ieradies pie grēcinieka, lai aizrautu to uz elli, draudīgi atvēra žurnālu ar vajadzīgajā vietā ielikto zīmi.

-   Vai kas atgadījies, Vasilij Kirilovič? Jevsejevs jautāja.

-   Atgadījies gan! Rupjš darba disciplīnas pārkāpums! Ogoļcovs nosvilpa kā lokomotīve, jo balss aiz sašutuma bija pazudusi. Kad jūs saņēmāt pilsones Poļikarpovas sūdzību? Pirms trīsdesmit divām dienām! Un kāds ir tās izskatīšanas rezultāts? Kur ir atbilde sūdzības iesniedzējai? Kādi pasākumi ir tikuši veikti?

-   Mēs visu noskaidrojām, biedri apakšpulkvedi, varbūt vienīgi piemirsām iesniegt kopiju, Jevsejevs ņēmās taisnoties.

Taču Ogoļcovs viņu pārtrauca.

-   Te ir žurnāls. Nekādu atzīmju par izpildi. Ne nosūtīšanas zīmoga. Bet runa ir par pārkāpumiem «mīnusā»! Un pēc tam sprādzieni metro! Cilvēki aizgājuši bojā!!… Lūk, kāda ir cena par bezatbildību un nolaidību!

Jevsejevs nokāra galvu un ieurbās ar skatienu grīdā.

* * *

-   Vai mūsējo puišu tur gadījumā nav?

Telefonā viņas balss skanēja citādi it kā bērnišķīgāk. Lai gan tā arī ir bērnišķīga, dzīvā sarunā tam vienkārši nepievērš uzmanību. Daudz kam nepievērš uzmanību, sarunājoties ar skaistu meiteni.

-   Mūsējo kuri tie būtu? Krīgers pārjautāja. Viņš tikko bija iegājis «Mežāzī» un vēl nebija paguvis paskatīties apkārt.

-   Zivs, Vampīričs, kas tur vēl… Tas dīvainais Aiva.

Šodien «Mežāzis» ir gandrīz vai tukšs. Galvenais nav

neviena kaukāzieša, pat prāvdegunis, kuru goti bija iesaukuši par Skropstiņu, nav atnācis. Krīgers neapstādamies pamāja bārmenim Mišām un diviem emo deģenerātiem aiz letes, kuru vārdus pat neatcerējās.

-   Neviena nav, viņš teica, apsēzdamies savā ierastajā vietā pie loga. Mans galdiņš šodien ir brīvs.

-   Tad es pēc desmit minūtēm piebraukšu, labi?

Krīgers nesteidzās atbildēt. Zināms, ka atnāks, ja pati

tā bija izlēmusi. Viņa bija apņēmīga meitene. Taču tā bija viņas iniciatīva, viņš valgā nevienu šurp nevelk.

-   Kam tev tas viss vajadzīgs? viņš tieši noprasīja.

-   Mums jāparunā.

-   Esi pārliecināta?

-Jā.

-   Labs ir, brauc šurp.

Atbrauca tieši pēc desmit minūtēm.

Durvju sargs pans Zapaļskis jautri sveicināja viņu kā senu paziņu, bezmaz vai paceldams roku pie cepures, lai gan Lode šeit bija bijusi tikai dažas reizes, augstākais, trīs. Pats personīgi pavadīja līdz Krīgera galdiņam, atbīdīja un piebīdīja krēslu, ceremoniāli, ar lielu cieņu.

-   Panam Krīgeram viss pats labākais un svaigākais!

Bezmaz vai ģīmi pārplēsa smaidīdams. Ar Lodi allaž

tā notiek kur vien parādās, visi ir pozitīvu emociju pārņemti. It kā jau nekā sevišķa tur nav skaista, spilgta meitene, acis kā pieckapeikas, augumiņš kā izdreijāts, vēl īsti no savas pusaudzes čaulas neizšķīlusies patiesi kaut kas tīrs, nesaduļķots. Pat rūdītais jāklis pans Zapaļskis, pat tas skatās uz viņu gandrīz vai tēvišķā maigumā, neelš un nesiekalojas kā parasti. Taču, no otras puses, ir pilnīgi skaidrs ja Lode kaut ar pusvārdu, pusskatienu, pusfluīdu dotu kādu mājienu, viss, pagalam būtu, Zapaļskis tūdaļ pat uz vietas pārvērstos tik baudkārā āzī, kādu viņu pat Jaunā Arbata prostitūtas nebūtu redzējušas, rukšķošā, svīstošā, kārīgā līdz pilnīgam cilvēka cieņas pazemojumam un personības degradācijai… Vienvārdsakot tā bija Lode. To der zināt. Un Krīgers zināja.

-   Pateicos, viņa pameta Zapaļskim. Sveiks, Krjuša!

Tas jau bija domāts Krīgeram personīgi.

-   Krjuša skan gandrīz kā Hrjuša, viņš noburkšķēja. Un kā īstens džentlmenis pajautāja:

-   Glāzīti aida? Vai sākumā aliņu?

-   Ne vienu, ne otru, tu taču zini, viņa atcirta.

Un tūdaļ pat devās uzbrukumā: Tu zini, ko viņi uzgājuši pagrabā zem strūklakas?

Krīgera seja pauda pilnīgu neziņu.

-   Velns! Un ko viņi ir uzgājuši pagrabā zem strūklakas? Bet galvenais kas ir tie «viņi»?

-   Tu labi zini, par ko es runāju. Zivs ar savu kompāniju. Viņi kā likts iekulsies kādā ķezā, ka es tev saku. Un tu būsi vainīgs. Tāpēc ka tu esi vecāks un tev jābūt vairāk smadzenēm.

-Jā, viņš piekrita. Balta patiesība. Esmu briesmīgi vainīgs. Zivs priekšā. Un it īpaši kompānijas priekšā.

-   Beidz ākstīties, ja?

Pa gabalu bija redzams, cik ļoti viņa sev patīk gādīgas māmiņas lomā. Gatavais bērnudārzs.

9

-   Tev vajag viņus apturēt, iekams nav par vēlu. Lai izmet no galvas reizi par visām reizēm. Tās nav nekādas rotaļlietas. Zivs tagad visur staigā ar to briesmīgo tuteni, tēlo nezin ko. Viņu kuru katru brīdi var ietupināt, vai saproti? Tas taču ir aukstais ierocis! Es speciāli paskatījos internetā viss sakrīt, īsts kaujas nazis! Saproti?

Krīgers pamāja. Jā gan, viņš saprata.

-   Bet var būt vēl ļaunāk, viņa turpināja. Agri vai vēlu tas cilvēks atgriezīsies pēc savām mantām, prasīs tās atpakaļ. Viņš apgriezīs tiem kaklus kā cāļiem. Es redzēju to kombinezonu, droši vien būs kāds sešdesmit ceturtais izmērs. Tajā trīs Zivis mierīgi ielīstu.

Gaišmatainais viesmīlis atnesa pasūtīto, nolika Krīgeram priekšā uz galda. Paskatījās vaicājoši.

-    Meitenei pastu ar sieru, Krīgers sacīja. Kādus

dārzeņus. Martīni.

>

-   Es neko negribu. Lode purināja galvu.

-   Divkāršo martīni.

-   Izbeidz…

-   Martīni stiep šurp uzreiz. Un pie tā kādas nekādas kanapē, lai meitenei nav garš laiks, kamēr jūs tur virtuvē ņematies.

Gaišmatis paskatījās uz Lodi un plati pasmaidīja, kā droši vien nesmaidītu pat miesīgai mātei.

-   Mēs visu zibenīgi!…

-   Tu nemaz neklausies manī, Lode sacīja, kad viņš bija aizgājis.

-   Pat ļoti uzmanīgi klausos, Krīgers atbildēja.

-   Bet man ir tāda sajūta, it kā es runātu pati ar sevi.

Tagad viņa tēlo pieredzes bagātu sievieti. Krīgers ar

dakšiņu noknieba gabaliņu laša, paviļāja mērcē un iebāza mutē. Ar viņu vienmēr ir tā.

-   No kurienes Vampīričam apgrieznis? viņa jautāja.

Krīgers neko neatbildēja. Viņš košļā barību, viņš ir

aizņemts.

-   Kad es to uzzināju, man iekšā viss sastinga aiz šausmām. Viņa ar žestu pateicās pienākušajam viesmīlim, paņēma martīni, iemalkoja.

-  Viņi vēl ir tikai puikas, viņiem jāmācās, šī sesija būs ļoti smaga… Bet viņi spēlē kariņus tur, pazemē… Aprunājies ar viņiem, Krjuša, labi? Nu, Krjuh… Tu viņiem esi autoritāte. Viņi skatās uz tevi kā neandertālieši uz kādu elku. Teiksi, ka tā nav? Tu esi stiprs, gudrs. Tu esi simtreiz gudrāks par viņiem visiem. Ka es tev saku. Es vēl nekad neesmu redzējusi nevienu tādu kā tu…

No alkohola viņai tūdaļ kļūst sārti vaigi un ausu ļipiņas. Bet acis iezīmējas melnas zvaigznes ar smalkām protuberancēm. Reiz viņa apprecēsies ar kādu čempionu. Vai galveno arhitektu. Vai kādas valsts prezidentu. Viņai vajag vislabāko, vis-vis. Nostādiet viņas priekšā visus reflektantus un iespējamos kandidātus, un pat tos, kuri nav kandidāti, viņa pāris reižu nostaigās gar ierindu un bez sirdsapziņas pārmetumiem pieteiks tiesības uz pašu vērtīgāko eksemplāru. Tā bija Lode, to der zināt. Krīgers zināja. Tāpēc ka šajā sasmakušajā purvā ar nosaukumu «Mežāzis» viņš ir pats vērtīgākais eksemplārs. Vismaz šajā brīdī.

Viņš jau pašā sākumā visu zināja kāpēc viņa bija atnākusi, kamdēļ un tā tālāk. Viņš pat necentās strīdēties, kaut ko pierādīt. Tukšs numurs. Jā, viņai pašai droši vien šķiet, ka tā ņem aktīvu dalību savu kursabiedru, draugu liktenī. Galvenokārt Zivs liktenī, kurš Lodē bija bezcerīgi iemīlējies. Tā bija sevis attaisnošana. Un pašiedvesma. Vēlāk, pēc dažiem gadiem, viņa būs vienkārši pārliecināta, ka braukusi šurp kādu glābt, rūpēties par kādām svarīgām norisēm. Taču tas būs vēlāk. Pagaidām viņa bija braukusi pie simpātiska, zinoša, mazliet noslēpumaina jauna cilvēka, ap kuru «Mežāzī» bija saliedējies bariņš digergotu, par kuru klīst dažas mīklainas leģendas, kurš galu galā ir septiņus gadus vecāks un var šo to iemācīt gultā. Jau bija iemācījis. Un droši vien vēl ko iemācīs.

Krīgers nebija sajūsmā par to visu. Goda vārds. Viņš nav pans Zapaļskis. Viņš šo bērnu bija redzējis bez melnā svītera ar spīguļiem, bez dizainiskajām «noire classic» džinsām, par kurām Lode droši vien bija atdevusi pusi vecāku algas. Visu to, kas no ārpuses šķiet tik pilnīgs un nepieejams, viņš bija redzējis kailu, neaizsargātu, ar zosādu un bērnišķīgām skrambām uz kreisā ceļgala, viņš bija jutis viņu atbildam uz glāstiem mehāniskā neprasmē, itin kā bērns tēlotu pieaugušo. Un kas par to? Spalvas uz kumbra nesazēla. Bet kauns gan bija. Patīkami, protams, šausmīgi patīkami un tā tālāk. Pēc tam kauns. Ne jau sievieti viņš bija izdrāzis, ne meiteni, bet kāda bērnu. Tas viss bija noticis nejauši, pēkšņi pēc krietnas alkohola devas «Mežāzī» viņš bija uzaicinājis Lodi pie sevis paskatīties albumu ar Dali reprodukcijām… Tad arī viss bija noticis, turpat priekšnamā, bezmaz vai uz kājslauķa kaut gan vēl pirms brīža Krīgers bija pārliecināts, ka tiešām gribējis parādīt albumu…

Jā, nenoturējās. Taču pēc tam sacīja sev, ka nav dzīvnieks, ka tas vairs neatkārtosies, pat cieši apņēmās pārtraukt šo sakaru. Trīs dienas. Gandrīz jau izcīnīja uzvaru. Bet tad viņa bija atbraukusi nakts vidū ar taksi esot sastrīdējusies ar mammu. Varbūt sameloja. Palika pie viņa līdz septiņiem rītā, līdz kamēr sarosījās uz pirmo lekciju. Lekcijas Lode nekavē principa pēc. Un pēc tās nakts Krīgeram kļuva it kā vienalga. Bija izveidojusies ērta formula bērns grib drāzties, miera nav lai drāžas, bet ar normālu veselīgu vīrieti bez novirzēm. Tas ir, ar viņu, Krīgeru. Itin kā kāds pienākums, slogs no viņa puses. Arī tā bija pašiedvesma, Krīgers to saprata. Patiesībā, kad viņš bija tajā cārtajā vecumā kā Zivs un tie citi, viņš pat sapņot nevarēja par tādām meitenēm. Lode spēlē augstākajā līgā, turpretī viņš ar saviem lauztajiem pirkstiem un pazemes piedzīvojumiem vilkās otrā diviziona pašā astē… Bet tagad tavu brīnumu! viņam pat nekas nav jādara, pamāj tik ar pirkstu un viņa izlēks no džinsām kā vīnoga no savas miziņas. Vecie kompleksi, viņš to saprata. Tomēr no reizes uz reizi it kā pārbaudīja, nespēja ticēt, aizvien taustīja šo dīvaino nervu vai tiešām izlēks?

Vai patiesi tas notiek ar mani, to pašu dulburi ar iesauku Krīgers?… Diemžēl tā ir. Tas notiek ar viņu. Skuķe ir samīlējusies kā kaķene. Vēl vairāk ar pirkstu bija jāmāj aizvien biežāk, lai, gluži pretēji, piedabūtu Lodi ielēkt atpakaļ sasodītajās džinsās, nevis izlēkt no tām… Domājat, tas ir tik vienkārši? Piemēram, šodien pat. Viņš, nopietni ņemot, nemaz negrib. Vai arī grib, tikai…

«Velns,» Krīgers nodomāja, «esmu sapinies. Lode, Lode. Ar viņu allaž tā notiek…»

-   Tu atkal neklausies mani? viņa sacīja.

Krīgers pacēla acis. Jau bija atnesta pasta un salāti. Un vēl kaut kas apkārt bija mainījies. Kļuvis tā kā tumšāks. Viņš vēl nezināja, nesaprata, kas īsti notiek.

-   Kas īsti notiek? viņš jautāja ne visai pieklājīgi.

-   Gribu iet projām no šejienes.

-   Uz kurieni?

-   Pie tevis. Vienalga, kur.

Tā, meiteņu niķi sākas. Nevar sagaidīt.

-   Es vēl neesmu pavakariņojis, viņš teica.

-   Vēlāk. Iesim projām. Tūlīt pat.

Viņa raudzījās sānis un, Krīgeram bija jāatzīst, nemaz neizskatījās degam kaisles liesmās. Patiesību sakot, viņa izskatījās sabijusies. Krīgers sekoja viņas skatienam un saprata, kas šeit bija mainījies, kāpēc bija kļuvis tumšāks. Un tūdaļ pat uzbāzīgais troksnis, kuram viņš, aizņemts ar savām domām, nebija pievērsis uzmanību, ieņēma savu vietu. Trokšņoja pamatīgi, kā mēdz trokšņot lētās ieskrietuvēs. Kādās tur čaihanās. Murdoņa, izkliedzieni, sveša, rīklē skanoša valoda.

Pie galdiņa otrajā rindā sēdēja prāvdegunis Skropstiņš ar savu kompāniju. Uzradies. Krīgers pat nemanīja, kā.

-  Viņš ir tavs paziņa? Lode tramīgi ievaicājās. Viņi nezin kāpēc visu laiku blenž uz mums.

-   Tas ir Skropstiņš, Krīgers atteica. Nepievērs uzmanību.

-   Iesim prom, un es nepievērsīšu uzmanību. Klau, es runāju nopietni. Viņi ir tādi…

-   Nu tad ej! Krīgers neizturēja. Tev atkal širmis aizbraucis, vai, kā toreiz zem strūklakas? Ai, bīstami, ai, iesim projām, neko negribu dzirdēt?

Viņas seja tikko manāmi pārvērtās.

-   Kā tu to zini?

-   Dzirdēju.

-   Viņi tev stāstīja? Sūdzējās?

Krīgers izņēma no glāzes salmiņu un iztukšoja vienā paņēmienā. Lode vai nu izelpoja, vai čukstus ko pateica, nevarēja saprast. Nokārtu galvu skatās grīdā. Piecēlās, atbīdīja krēslu. Nekur viņa nepazudīs, Krīgers to zināja. Un ja arī pazudīs, labi vien būs…

-   Kāpēc tik skaists meitens nesmieties, ko? Sēdēt, bēdāties, piecelties un iet prom, ko? Kāds apvainot, ja? Nav labs, nav labs! Tik skaists meitens! Kurš apvainot? Parādi man, ja?

Skropstiņš nemanot bija izaudzis viņai līdzās, raudzījās acīs, turēja aiz pleca, smaidīja pa visu ģīmi. Lode, viegli apstulbusi, centās nokratīt viņa roku, bet Skropstiņš to atkal novietoja atpakaļ.

Arī Krīgers apstulba no tādas nekaunības. Pavisam aptrakuši! Protams, senāk, kad te uzturējās digeri, viņi ātri būtu izsvieduši laukā tos salašņas! Bet no gotiem un emo nekādas lielās jēgas nebija… Arī viņam negribējās iesaistīties, bet kur tu dēsies…

-   Ei, atšujies! viņš uzsauca. Ko lien viņai klāt?

-   Viņš tevi apvainot? Tas cilvēks tevi apvainot, ja? Skropstiņš rādīja uz Krīgeru, turpinādams jautri smaidīt. Ar labo roku viņš stipri spieda Lodes plecu, bezmaz vai to izgriezdams.

Krīgers pameta ašu skatienu visapkārt, pamanīja pie «melnā» galdiņa draudīgu sakustēšanos, redzēja, cik cītīgi griež galvas prom kādi septiņi līdz desmit goti un emo, ievēroja arī panu Zapaļski ātrā slīdošā solī tuvojamies konflikta vietai. Tad nezin kāpēc noslaucīja lūpas salvetē, piecēlās, satvēra Lodi pie elkoņa, pateica Skropstiņām:

-   Aizvāc ķepas, mēs ejam projām!

-   Tu ej, viņa sēdēt…

Taču Skropstiņa maigo meitenīgo acu vietā Krīgers pēkšņi ieraudzīja plafonus, kas griezās pie griestiem. Tie veica precīzus apļus, atstādami aiz sevis gaismas pēdas kā NLO. Viņš paslējās uz elkoņiem. Kāds iespēra viņam ar kāju pa seju. Un arī pa nierēm no vienas un otras puses. Viņš neattapa neko citu kā vien ieķerties šajā kājā un paraut uz savu pusi.

Pēc neilga aptumsuma brīža atjēdzās atkal uz kājām. Tikai stāvēja viņš nezin kāpēc pie bāra letes, bet bārmenis Miša uz virsdeguni savērstām acīm spieda mobilajā kādu numuru un lamājās. Krīgera seja bija slapja, lipīga un karsta, itin kā viņš būtu iemērkts buljonā. Viņu kratīja drudzis. Viņš noslaucīja pieri, palūkojās uz plaukstu. Asinis. Arī krekls bija asiņains. Aiz muguras skanēja daudzbalsīga bļaustīšanās, vārdus nevarēja atšķirt. Viņš pagriezās.

Lodes nav. Nekur nav. Bet «Mežāzī», viņa mīļajā, mājīgajā «Āzī» gāja vaļā pat ne slaktiņš, lai gan tomēr tika piebeigti ievainotie.

Divi Skropstiņa puiši stūrītī aiz kolonnas zvetē tos pašus emo deģenerātus, kuru vārdus Krīgers nebija varējis atcerēties. Viens tur ciet, otrs spārda kājstarpi, cenzdamies ar papēdi trāpīt pēc iespējas sāpīgāk. Sistais pakrīt, tūdaļ no grīdas tiek uzrauts kāds cits, un viss turpinās.

Tālāk zāles dziļumā norisinās nesaprotama jezga. Kāds dzenas kādam pakaļ. Itin kā spēlētu sunīšos. Klaudz krītoši krēsli. Satrauktas klaigas. Un nemitīgi krakšķi, it kā tur tiktu mīdīti gatavi arbūzi.

Trīs gaišmataini viesmīļi stāv pie sienas, žokļus atkāruši.

Virtuves durvīs rēgojas vairāki stāvi baltos pavāru priekšautos. Neviens neiejaucas, skatās.

Zāles vidū uz ceļiem stāv pans Zapaļskis, it kā rādamies ar Skropstiņu, it kā draudēdams, par kaut ko žēlojas, īd. Tieši tā, īd. Krekls līdz nabai vaļā, melnais tauriņš karājas sānos, uz vaiga zilums. Bet Skropstiņām rokā ir pistole. Viņš tur to it kā no augšas uz leju, tēmē Zapaļskim galvvidū un laiku pa laikam iebiksta ar stobru. Pana Zapaļska plikajā paurī paliek sarkani aplīši.

Bet Skropstiņš tik ņirdz. Ņirdz un biksta. Un kliedz:

-   Nu, sauc! Sauc savs kruķis! Kur šis ir, tavs kruķis, ko? Tu saukt, kruķis nenākt! Es redzēt! Es tevi uz vietas nošaut, un kur būt tavs kruķis, ko?

Un nekas nenotiek. Nekas.

Krlgers paķēra no letes salveti, metās uz durvīm, pa ceļam slaucīdams seju. Kāds metās ceļā, ne pa īstam, bet tikai pabiedēt. Iebelza pa pakaļu. Viņš tik tikko ar krūtīm neizsita stiklu.

Uz ielas rūsgana, nedzīva laternu gaisma.

Cilvēki ar tādām pašām nedzīvām sejām. Iet, steidzas, lūr uz viņu. Perspektīvas līnija ved nevis turp, kurp vajadzētu, tālē, bet kaut kur uz iekšu, saules pinuma rajonā.

Lodi viņš panāca pēc kvartāla, domāja, ka viss, aizbraukusi ar taksi. Nebija aizbraukusi. Neraudāja, gāja taisni, ar augstu paceltu galvu, pat it kā nesteigdamās. Tobrīd Krīgers pirmo reizi stādījās priekšā, kāda viņa būs divdesmit, divdesmit piecos gados. Visi uz viņu atskatīsies. Sastrēgumi uz ceļiem. Sasisti bamperi. Sadauzītas sejas. Asinis. Viss būs tāpat kā šodien, kā pašlaik…

-   Ko viņš izdarīja? viņš iesaucās.

Lode pacēla seju, savu apbrīnojami skaisto seju, uz kuru skatoties nevar nesmaidīt, pat ja tavējā ir pārsista līdz kaulam.

-   Nezinu, viņa sacīja. Nesaprotu. Viņš nezin kāpēc pievāca manu mobilo. Izrāva no somiņas un neatdeva. Viņš taču nav laupītājs, tas ir pavisam kas cits… Es skaidri zinu. Viņš ir izvirtulis, ja? Saki, Krjuša, tā ir? Kam viņam vajadzīgs mans mobilais?

:gc iķ sķ

-  Dmitrijs Mihailovičs Poļikarpovs. Tā, Mežainis noteica, vērīgi palūkojās Zivī, atdeva viņam pasi un ierakstīja savā bloknotā, lappuses augšpusē: «Poļikarpovs».

Visa ģimene pilnā sastāvā trīs štata vienības stāvēja viņa priekšā, aizņemdama niecīgu daļu gaitenī, pa kuru mierīgi varēja izbraukt KKM ar visiem kaujiniekiem. Tas tik ir dzīvoklītis, mammīt mīļo. Mežainis bija domājis, ka tādas pilis mēdz būt tikai «Mosfiļm» studijās, kur tiek uzņemtas filmas par Aleksandra vai Nikolaja laika Krieviju, kādi vēsturiskie seriāli. Bet skaties tik arī dzīvē mēdz notikt visādi brīnumi. Turklāt māja nav nemaz tik sena, kvartāls būvēts deviņdesmitajos vai pat nedaudz vēlāk.

-   Un jūs tātad būtu vecāki. Poļikarpovi Mihails Semjonovičs un Inna Sergejevna…

-   Tieši tā! pa armijnieku modei apstiprināja ģimenes galva, garš tievkājains vēderainis, bijušais metālu bāzes direktors, viltīgu nelikvīdo līdzekļu norakstīšanas shēmu autors un izpildītājs. No šajās shēmās gūtās peļņas, kā Mežainis saprata, arī bija izbūvēti šie Maskavas centrā neiedomājamie kvadrātmetri.

-  Uz kāda pamata jūs… Kādā tieši jautājumā?… painteresējās Inna Sergejevna.

Mežainis, kurš bija stādījies priekšā kā milicijas majors, bet apliecību tās trūkuma dēļ nebija uzrādījis, paskatījās uz īsto iecirkņa pilnvaroto padruknu kapteini uz vēdera padilušā mundierī, piekomandētā leģendas apstiprināšanai. Tas panācās uz priekšu, sakārtoja formas cepuri un gurdi noskandēja:

-   Pārbaudīte, cienījamie pilsoņi! Uz jūsu pašu iesnieguma pamata… Un reizē arī profilaktiski, lai nerastos kādas nepatikšanas. Parunāt, apspriesties, pasargāt no visādām nevēlamām sekām, tā sakot…

-    Kas par iesniegumu? Mihails Semjonovičs saausījās. Paskatījās atpakaļ uz sievu, pazemināja balsi, atkārtoja bezmaz vai čukstus:

-   Kas par iesniegumu, Innočka?

-   Sakarā ar Dimočku, Inna Sergejevna atbildēja vēl klusāk.

-   Sakarā ar ko? Dimočka izsaucās aizlūstošā balsī.

-   Nomierinies, Inna Sergejevna atteica.

-   Tu rakstīji par mani iesniegumu?! Tu?!…

-   Tevis paša dēļ, Dimočka.

Dimočka svaidījās gaitenī uz vienu, uz otru pusi, tad apstājās mātes priekšā.

-   Nē, es esmu pi-ilnīgā autā! viņš iekliedza tai tieši sejā.

-   Izvēlies, lūdzu, izteicienus…

-   Nekā briesmīga tajā iesniegumā nebija, Mežainis iejaucās. Iekļūšana federālajā apsardzē esošā teritorijā, ielaušanās un valsts īpašuma postīšana. Ja ir gudrs advokāts, var tikt cauri ar administratīvo sodu pat bez kriminālatbildības.

Kliedzieni un troksnis uzreiz apklusa, visi paraudzījās viņā. Mežainis ne bez labpatikas patīksminājās par garajiem ģīmjiem, it īpaši Innai Sergejevnai, kuras pūliņu rezultātā vesela FDD pārvaldes nodaļa stāv miera stājā, majors Jevsejevs saņēmis graujošu dunku no priekšniecības, bet pats Mežainis nevis veic savus tiešos pienākumus, bet gan staigā pa dzīvokļiem «pārbaudītēs». Un tas viņu visnotaļ tracina.

-   Taču visādas upurēšanas… Tas, protams, ir jau ļaunāk, viņš turpināja. Es saprotu, ka tie diez vai bija cilvēki. Es domāju upurus. Varbūt kādas peles. Vai pat zivtiņas no akvārija. Taču iesniegumā minētie fakti mums ir jāpārbauda. Tāds darbs. Jāceļ augšā visas pazudušo cilvēku, neatpazīto līķu lietas, jātiek skaidrībā, kas un kā. Gara padarīšana. Bet, kamēr tas notiks, kādu mēnesi pusotra nāksies pasēdēt izmeklēšanas izolatorā… Skaidrības labad cietumā…

Iestājās absolūts klusums. Nāves klusums. Aina no «Revidenta». Iecirkņa pilnvarotais pamīņājās, delikāti noklepojās.

-   Es tad nu… Laikam iešu, biedri major. Iecirknī daudz darba…

-    Ejiet, kaptein, Mežainis atļāva. Paldies par sadarbību.

-   Kādas tur… Dimočka iesāka un aprāvās.

Durvis aiz iecirkņa pilnvarotā ar troksni aizcirtās.

Dimočka nervozi mirkšķināja acis, ar visu korpusu pagriezās pret savu radītāju, kura bija sastingusi vienlaikus komiskā un sērīgā pozā pret griestiem paceltām rokām. Dimočka vairs neklaigāja, neķērca, nešaudījās. Galēji izbrīnītā tonī viņš jautāja:

-   Kādas blēņas tu tur esi sarakstījusi, mamm?

Inna Sergejevna lēnām nolaida rokas. Viņas sejā pamazām atgriezās krāsa, uzacu kāsītis sabruka, pieņemdams bargas aprises, bet balsī ieskanējās metāls:

-   Te acīm redzami ir notikusi kāda kļūda. Briesmīga kļūda! viņa atkārtoja, lūkodamās Mežainim acīs. Un kāds par to noteikti samaksās! Jūs pats darāt nelikumības, iesaistāt bērnus briesmīgos noziegumos, bet pēc tam staigājat un biedējat! Es redzu jums cauri! Es to tā neatstāšu, vai dzirdat?

-   Tātad, Mežainis ierunājās, turpinādams no tās pašas vietas, kur bija ticis pārtraukts. Tās upurēšanas lai nu būtu, tas vēl nav tas trakākais. Tur agri vai vēlu viss atrisināsies. Bet teroristu atbalstīšana par to nekas ļaunāks nevar būt. Jūs, protams, esat dzirdējuši par notikumiem metro stacijās «Lubjanka» un «Kultūras parks»? Esat dzirdējuši. Visas slēgtās pazemes komunikācijas, kā jūs saprotat, patlaban tiek īpaši kontrolētas, visa draza, kas tur mētājas, tiek pārrakņāta un pārbaudīta, lai atrastu pierādījumus. Izsmēķi, pudeles, siekalas, visādi nospiedumi… Jūs saprotat. Ja apstiprināsies, ka jūsu dēls atstājis pēdas sprādziena vietas tiešā tuvumā, tad tas būs pavisam cits pants un pavisam citi termiņi.

Viņš atvēra mapi, sadabūja standarta veidlapu. Palūkojās apkārt, ieraudzīja pufu, apsēdās. Mapi novietoja uz ceļiem. Ierakstīja veidlapā šāsdienas datumu, adresi un uzvārdu, ievilka ķeksīti iepretī ailei «brīdinātā paraksts». Piecēlās un pastiepa to Mihailam Semjonovičam.

-   Kas tas ir? Poļikarpovs, vecākais, atlipināja lūpas, bažīgi uzlūkodams papīru.

-    Tas ir oficiāls brīdinājums, kas tiek izteikts jums un jūsu dēlam. Esmu jūs brīdinājis, kāda ir atbildība par pretlikumīgām darbībām, esmu izskaidrojis likumu, veicis profilaktisku sarunu. Jūs varat parakstīt…

-   Es neko neparakstīšu! Inna Sergejevna iespiedzās.

-   …un varat arī neparakstīt. Es atzīmēšu: «Atteicās parakstīt.» Ar to pietiek. Sarunā piedalījās arī jūsu iecirkņa pilnvarotais.

-   Es sūdzēšos! Tie ir meli!… Miša! Viņas izstieptā roka tēmēja vīram vēderā. Tu esi cilvēks ar nopelniem! Dari taču kaut ko!

-  Kaut kāds murgs. Šausmas, šausmas… satriekts nomurmināja Mihails Semjonovičs. Kas tagad notiks, ko?

-   Aprunāšos ar jūsu dēliņu, un nolemsim, Mežainis mīklaini noteica.

* * *

Dima aizvēra savas istabas durvis, klusi noklikšķināja slēdzi. Ārpusē skanēja Innas Sergejevnas spiedzīgā balss. Šķiet, viņa runāja ar kādu pa telefonu.

-   Jūs… Sēdieties. Pusaudzis norādīja uz krēslu istabas stūrī.

-   Malacis, labi audzināts zēns!

Mežainis apsēdās. Pie pretējās sienas, tā, lai būtu ērti skatīties no gultas, karājās plakans ciklopisku izmēru televizors. Nespodri melnajā ekrānā Mežainis redzēja savu atspulgu. Viņš šeit īpaši labi neiederējās. Kā svešķermenis.

-   Tas viss nav joks? Dima pajautāja.

Mežainis varēja teikt, ka tas bijis joks. Gandrīz joks. Tāpēc ka samudžinātajā un kliedzoši pretrunīgajā tiesu sistēmas realitātē saukt viņu pat pie administratīvās atbildības nav nekādu izredžu. Tā vietā Mežainis sacīja:

-   Nekādu joku nav. Kādi te var būt joki?

Jaunais cilvēks nobāla un sakrampēja trīcošās rokas.

-   Jūs mani apcietināsit? Tūlīt pat?

Mežainis meklēja bloknotā vajadzīgo lappusi. Atrada. Novilka zem uzvārda «Poļikarpovs» līniju gandrīz līdz pašai lapas malai un taisnā leņķī aizvilka uz leju. To viņš bija noskatījies no kāda žurnālista tas šādi bija nodalījis informāciju, kas attiecās uz noteiktu personu vai notikumu. Nekā sevišķa, taču ļoti ērti. Un skaisti izskatās.

-   Cik sen piekopjat digeru nodarbi? viņš jautāja. Dima apsēdās uz gultas, atbalstīja elkoņus pret ceļiem

un raudzījās grīdā. Mežainis pagaidīja.

-   Tā arī klusēsim?

Pie durvīm klauvēja, Innas Sergejevnas balss nokliedza:

-  Jūs runāsit ar Dimočku manā un advokāta klātbūtnē, vai dzirdat?

Un sānis:

-   Miša, nu ko tu stāvi kā sālsstabs? Zvani drīzāk Mitrohinam! Dari taču kaut ko!…

Dima ieklausījās, saviebās un sacīja:

-   Tā nav nekāda digeru nodarbe. Niekošanās vien.

-   Labi, Mežainis noteica. Cik ilgi niekojies?

-   Apmēram pusgadu.

Viņa galva saglabāja iepriekšējo uz bluķa sodāmā stāvokli, bet tajā pašā laikā viņš visu laiku izbiedēti kā tāds kumeļš šķielēja uz Mežaini.

-   Kur esat paguvis pabūt? Mežainis taujāja.

-   Tā īsti nekur…

-     «Brodvejs», «Smēde», «Pīrādziņš»? Varbūt «Elles sprauga»?

Dima aši palūkojās viņā un novērsās.

-   Nē. Tas ir…

Pēkšņi viņš iztaisnoja muguru kā gleznā «Partizāna pratināšana» un skaļi noskaldīja izplatījumā:

-   Es neesmu nodevējs! Un neko nestāstīšu! Mežainis uzvilka līdzās vēl vienu vertikālu līniju, lai

gan zem uzvārda «Poļikarpovs» aizvien bija tukšums.

-   Kāpēc tik dusmīgi? viņš painteresējās.

-   Es jūs pazinu! Dimas vaigos kustējās pauguriņi.

-   Jūs esat Mežainis. Jūs mani piekāvāt tur, pazemē…

-   «Piekāvu», tas būtu skaļi sacīts, Mežainis iebilda.

-   Arī es tevi pazinu… Zivs, ja nemaldos?

Zivs piepūta nāsis un savilka seju tādā kā nicīgā smīniņā. Vismaz centās to izdarīt. Taču tas nenācās viegli.

-   Vai vismaz tagad esi apjēdzis, ka toreiz ievedi cilvēkus metāna slazdā un bezmaz vai nosvilināji ar savām šķiltavām? Mežainis viņam jautāja. Vai arī vēl aizvien uzskati sevi par varoni?

-   Es nezināju ne par kādiem slazdiem, Zivs novilka caur zobiem. Jūs tos izliekat, jums labāk zināms…

Mežainis pašūpoja galvu.

-   Muļķis, ko tur lai saka. Palasi jebkuru speleoloģijas mācību grāmatu zināsi daudz vairāk. Kurš izliek tos slazdus, kur un kāpēc…

Viņš saberzēja nogurušās acis, piepūta vaigus, ar troksni izelpoja.

-   īsi sakot, Zivs. Brīnumainā vaļa zivs… Vai tad pazemē dzīvo zivis?

Paklusēja, vēlreiz izpūta elpu.

-   Acīmredzot tomēr nedzīvo. Tur tām nav vietas. Tāpēc es tev, Zivs, lūk, ko teikšu. Met pie malas muļķības. Nopietni. Negribu tevi biedēt, lai gan tev pašam vajadzētu saprast, ka bez tavas mātes iesnieguma vēl ir dzīvs liecinieks tam, ka tiki uzturējies slēgtā teritorijā. Tas esmu es pats. Tā nu sanāk. Man, milicijas majoram, pat nav vajadzīgs otrs liecinieks…

-   Nekādu upurēšanu nebija, Zivs sacīja stingām, trīcošām lūpām. Viņš bija gatavs teju vai sākt raudāt. Es to visu izdomāju!… Stāstīju pekstiņus!

-   Kā tava māte uzzināja par pekstiņiem?

-  Nezinu. Noklausījās, kad runāju pa telefonu… Vai ielīda manā kompī…

-  Pamatīgu lāča pakalpojumu viņa tev izdarījusi. Mežainis novilka bloknotā vēl vienu vertikālu līniju. Bet labi vien ir. Tagad tu vismaz zini, kādos mēslos esi ieķēpājies. Un liec aiz auss no manis labāk turēties pa gabalu. Ja vēlreiz līdīsi «mīnusā» es tevi atradīšu. Pēc pēdām, pēc smakas uziešu. Un tad izrādīsies, ka mamma nav velti nervozējusi, sirdi plosījusi, kā viņa to plosa patlaban. Dzirdi, kā viņa priekšnamā pa telefonu šņukst, cenšas iežēlināt kādu eņģeli ierēdni?

-   Dzirdu, Zivs klusi noteica.

-   Tu visu saprati?

Zivs pacēla uz viņu acis.

-   Jā. Tas ir… Tagad man nekas nebūs? Nu… Itin nekas?

-  Tu savu tiesu esi dabūjis. Un dabūsi vēl no vecākiem, kad es aiziešu.

Zivs skatījās sānis, slēpdams seju. Skaļi norija siekalas.

-   Bet tikai ar vienu noteikumu, Mežainis piemetināja un parādīja tukšo lappusi savā bloknotā. Lūk, šeit man jāieraksta visu tavu draudziņu un draudzeņu adreses, visu, kurus tu tiki vedis «mīnusā».

-  Kam tas vēl vajadzīgs? Zivs no jauna sabozās. Nekādas adreses es netaisos dot…

-   Še tev, brālīt, Vasarsvētki! Mežainis jautri brīnījās. Un atstāsi mani bez tikšanās vietām un parolēm?… Kur tu spruksi, pazemes vobla, spalvainais brīnumzvērs?

Devītā nodaļa izskaidrošanas «mežāzī»

«Droši vien paguvis visus savējos apzvanīt,» Mežainis dusmojās, piebraukdams ceturtajā adresē. «Nevis droši vien, bet noteikti. Tikko es pa durvīm laukā, tā viņš pie telefona. Man vajadzēja iepriekš padomāt. Bet ko es varēju iesākt? Sasiet viņu vai iemidzināt? Pārgriezt vadus? Nē, jāmet miers uzrakstīšu ziņojumu un kāpšu lejā kā brīvs cilvēks…»

Klāt arī māja. Maķenīt atjaunota, pielāpīta «hruščovka». Parādes durvis briesmīgas, cipari mājrunī noskrāpēti, gandrīz neko nevar saprast. Jācer, lai gan šeit nedzīvo naftinieki un vairumtirdzniecības bāzu direktori.

Spīdinādams gaismu ar šķiltavu, Mežainis uzspieda

dzīvokļa numuru.

»

-   Klausos, atsaucās sievietes balss.

-   Sveicināti. Vai šeit dzīvo Gerasimovi?

-   Kuru jums vajag?

-   Patiesību sakot, visus, cik vien ir. Esmu no milicijas. Majors Sincovs.

Pauze.

-   Kas ir noticis?

-  Nekas nav noticis. Apstaigāju mājas, runāju. Burtiski dažas minūtes.

Durvju iekšienē kaut kas noklaudzēja.

-   Ir vaļā, nāciet iekšā.

Gerasimovu ģimene sastāvēja no mātes un meitas Lidijas Staņislavovnas, neievērojamas resnu Ies vecīgās čībās, un Poļinas Aleksandrovnas, pilnīga mātes pretstata, garas, slaidas, skaistas. Tēvs no ģimenes aizgājis deviņdesmit trešajā, pēc pieciem gadiem Ņižņijnovgorodā nomiris nenoskaidrotos apstākļos. Lieta gulēja tā sauktajā «garajā seifā», kur apkopotas visas mapes par alkoholiķiem, narkomāniem un bomžiem, kuriem dzīve bija visnotaļ nejaušs stāvoklis, turpretī jebkura nāve gluži dabiska. Lieta bija slēgta 2002. gadā.

To visu Mežainis, protams, neuzzināja ne no mātes, ne meitas informāciju sagādāja Jevsejeva nodaļā, kamēr viņš brauca šurp.

-    Saruna būs īsa, bet nopietna, Mežainis paziņoja, kad bija pabeigtas visas formalitātes. Es jums, Lidija Staņislavovna, oficiāli daru zināmu, ka jūsu meita Poļina Gerasimova ietilpst neformālā grupējumā, kurš nodarbojas ar iekļūšanu slēgtās pazemes komunikācijās un dēvē sevi par digeriem.

-   Digergotiem, Poļina izlaboja.

-   Nav svarīgi. Šī nodarbe ir ne vien bīstama, bet arī prettiesiska un saskaņā ar likumu sodāma. Līdz šim jūsu meitai ir veicies, mūsu darbinieki viņu nav aizturējuši. Taču arī veiksmei ir savas robežas. Tāpēc jums ir divas iespējas. Pirmā aizliegt meitai satikties ar neformālās grupas pārstāvjiem un kontrolēt viņas brīvo laiku. Otrā gatavoties nopietnām nepatikšanām ar likumu. Šajā gadījumā, protams, par izglītības veiksmīgu iegūšanu varēs aizmirst. Tādas nu ir tās lietas.

Lidija Staņislavovna uzmanīgi viņu noklausījās, pavilka augšup uzacis un ar mazā pirkstiņa galu delikāti pakasīja degunu.

-   Kā tev patīk perspektīva, mamari? Poļina painteresējās.

-   Nu, vispār… negaidīti mierīgi atsaucās Lidija Staņislavovna sulīgā zemā kontraltā. Bāz kaut galvu cilpā. Un tālāk?

Jautājums bija adresēts Mežainim. Viņš salūkoja un pasniedza oficiālā brīdinājuma veidlapu.

Viņa neskatoties parakstīja, atdeva atpakaļ. Ar smaidu piebilda:

Varat būt brīvs, biedri major.

Jā, tautai galīgi prātiņš nošķiebies, ne no kā nebaidās, pat neapjēdz, no kā vismaz derētu piesargāties…

Kāpdams lejā pa trepēm, Mežainis palūkojās pulksteni pāri deviņiem. Viss. Sai dienai vizīšu pietiks. Un vispār pietiks. Diena izšķiesta veltīgi. Labi vismaz, ka ar Poļikarpoviem, ar to Zivi tikās. Un ar Gerasimovu. Dzīvē dažkārt notiek neiedomājamas lietas, un, kas var zināt, varbūt viņa vizītei būs sava pozitīva nozīme. Taču tas ir visai maz ticams. Mežainis to zināja no savas pieredzes. Bet, kas attiecas uz pārējiem neformālās grupas locekļiem labs nosaukums, ne? It kā viņi tur, pazemē, nodotos tantriskajam seksam… -, vairāk nekā divas stundas bija izsviestas vējā. Divos dzīvokļos pretējās Maskavas pusēs neviens pat neatvēra. Trešajā ne jau dzīvoklī, bet villā, īstā Adriana laikmeta villā ar kolonnām, iekšējo pagalmiņu un baseinu, mājās bija tikai vecāki, amatu apvienošanas kārtībā prāvas naftas ieguves kompānijas valdes locekļi, kā arī vesela armija sargu un kalpotāju purpurkrāsas fraciņās un stīvi iestērkelētos priekšautiņos. Tur viņiem notika kāds rauts, vai? Vai varbūt parastas ģimenes vakariņas? Uz oficiālā brīdinājuma veidlapu neviens pat nepaskatījās, vecāki nozuda, knapi paguvuši sasveicināties, bet Mežaini uzticēja kāda tur Marka Solomonoviča gādībai, kurš visu parakstīja… Lai gan kāds sakars te būtu Markam Solomonovičam? Vispār tas vairs nav svarīgi. Visviens nav nekādas jēgas. Ir gan tagad tie digeri, Mežainis domāja. Gerasimova, protams, neskaitījās. Bet Zivs un tas naftas mantinieks… Kam viņiem kādas tur senas ikonas? Nikolaja zelta rubļi? Kam viņiem cauras nepa laika krūzes? Pietiek ieminēties vecākiem un viss būs, pat ar atklātnīti «dārgajam dēliņam no mīlošā tēta un mammas»…

Jau lejā pie pašām durvīm viņu panāca sauciens:

-   Pagaidiet, lūdzu!

Mežainis apstājās, paraudzījās augšup. Kāpnēs atskanēja steidzīgi soļi. Poļina Gerasimova melnās sēru drānās džinsas, ādas jaka, no piedurknēm rēgojas melnas mežģīnes, gatavais nāves eņģelis! laidās lejā pie viņa no saviem debesu augstumiem. Nolaidās. Apstājās, atgūdama elpu. Izelpojot it kā čukst, kaut ko saka. Interesants paradums.

-   Es jūs pavadīšu.

-   Mani nevajag pavadīt, Mežainis atteica.

-   Man jums kas jāsaka. Tas ir svarīgi.

-   Vai mammai tas nav svarīgi?

-   Es negribēju viņu satraukt.

Mežainis pie sevis nolamājās. Izvilka no kabatas vizītkarti, iespieda viņai rokā.

-   Rīt piezvanīsi, atnāksi uz biroju.

-   Uz Lubjanku, vai?

-   Kas par to? Labāk uzreiz uz «Matrosskaja tišina»?

-    Nē. Es neesmu nekāds digergots. Mani tas neinteresē. Vienkārši iedraudzējos ar tiem zēniem… Viņi ir tik jancīgi. Bet paši to nemaz neapjēdz. Viņa paraustīja plecus, sapīka. Tikai viņi nesaprot, ar ko spēlējas.

-   Par ko tu runā?

Viņa salīgi sarāvās, palūkojās Mežainim sejā, pasmaidīja atklāti, bez viltus, it kā darot viņam zināmu kaut ko svarīgu par sevi, ko nevarēja izteikt vārdos. Mežainis ar novēlošanos manīja, ka viņa seja izplūst muļķīgā atbildes smaidā.

-   Mani visi sauc par Lodi, viņa negaidot pavēstīja. -Jūs esat ar mašīnu? Iesim turp. Šeit nav ērti sarunāties.

Un, lūk, viņš jau no breloka atver savu opeli, atver viņai priekšējās pasažiera durvis viss notiek kā pa miglu, viņi aizvien vēl smaida viens otram, tāda kā apmātība, goda vārds, viņi iekāpj un mierīgi sarunājas. Pareizāk, tā ir viņa, kas runā, runā, taču tas viss itin nemaz neattiecas uz lietu, kuras dēļ viņš te ir ieradies, bet viņas acīs

Mežainis saskata dīvainu parādību, tādu kā saules vainagu, tikai ne žilbinoši baltu, kādam tam vajadzētu būt, bet melnu, un no tā atraujas un izšķīst uz visām pusēm sīkas melnas protuberances…

-   Ko? viņš pārjautāja.

-   Tad jūs esat tas, es jautāju? Kurš redz tumsā un ir pabijis slepenā pilsētā zem zemes? Jūs esat tas Mežainis?

Viņš tūdaļ pārstāja smaidīt. Apmātība bija pārgājusi.

-  Velns! Jūs visi šodien esat sazvērējušies, vai?

-   Zivs taču man piezvanīja!… Teica, ka Mežainis nāk, lai es ejot laukā no mājas. Un nolika klausuli. Es uzreiz nesapratu, par ko ir runa, biju taču dzirdējusi visas tās pasaciņas gan «Āzī», gan tāpat… Uz ielas, institūtā. Taču, goda vārds, biju pārliecināta, ka patiesībā tāds cilvēks nemaz neeksistē. Pilsētas mitoloģijas personāžs. Un nolēmu pagaidīt, ieraudzīt savām acīm. Iepazīties. Atvainojiet, protams, ka es tik uzmācīgi iztaujāju…

-   Nekas, Mežainis sausi atteica un iedarbināja motoru. Vai visu pateici? Tā arī bija tā šausmīgi svarīgā runāšana?

Viņa padomāja.

-   Nē. Es tikai…

Un apklusa, saspringti raudzīdamās vējstiklā. Mežainis pamanīja divas vai trīs ēnas vārgajā gaismā, ko izstaroja lampa virs ārdurvīm. Kāds runāja mājrunī. Mežainis palūkojās uz Lodi. Viņa sēdēja taisni, klusi knibinādama savas mežģīnes.

-   Labi, es laikam iešu, viņa sacīja ne sevišķi pārliecinoši.

-   Viņi ir atnākuši pie tevis? Viņš pamāja uz ielas pusi.

Saruna mājrunī beidzās, taču kompānija nekur prom negāja. Mežainim pat šķita, ka viņus bija ieinteresējusi viņa mašīna. Vai arī tās saturs. Visai aizdomīga kompānija. Mežainis padomāja un teica:

-   Labs ir. Tu mani pavadīji, tagad es pavadīšu tevi. Pieklājība pret pieklājību, tā ir?

-   No manas puses tā nebija pieklājība, viņa sacīja.

-  Vēl jo vairāk, Mežainis ne īsti vietā atbildēja. Ejam.

Viņš izslēdza motoru, aizvilka vējjaku. To pie ārdurvīm bija trīs, tagad viņš skaidri redzēja. Viņi aši tuvojās mašīnai. Divi apstājās pie šofera durvīm, neļaudami izkāpt, trešais piegāja labajā pusē, parāva blakussēdētāja durvis, atvēra tās un, soli atkāpies, nepacietīgi sasita plaukstas.

-   Atkal bēdīgs, ko? Kāp laukā, kāpēc tur iesēdies? viņš nobēra kā pupas, kropļodams krievu vārdus. Tik skaists un tik dumjš! Kāp laukā, ka tevi! Ātri, ātri, aiziet!

Viņš pieliecās un burtiski izrāva iekliedzošos Lodi no salona.

Dzirdot šo mīksto, stiepto runu, līdz riebumam pazīstamo akcentu, neizmērojami nekaunīgo pašpārliecinātību, Mežaini pārņēma niknums. Viņš strauji atvēra durvis, iesizdams pa pieri caur stiklu ņirdzošajam vieplim, izlēca laukā, biedējoši uzsauca:

-   Milicija! Zemē!

Taču komandas izpildi negaidīja. Ar plaukstas malu pa ādamābolu ziņkārīgajam jautrītim ar kasteti labajā rokā tas, maigi ierukšķēdamies, atrāva kreiso roku no pieres un sabruka uz ceļiem. Viens bija gatavs. Nepagriežoties plūstoši turpinādams kustību, Mežainis izsita nazi no paceltās rokas, ar elkoni pa vaigu, ar celi kājstarpē. Aiz cekula ar seju pret asfaltu pārsegā būtu bijis pareizāk, bet virsbūve ir dārga, pažēloja. Otrs arī gatavs. Apskrējis apkārt mašīnai, Mežainis jau atradās līdzās trešajam, kurš bija paguvis atgrūst Lodi un iebāzt roku kabatā. «Stroķis,» Mežainis nemaldīgi nodomāja, ar spēcīgu sitienu nogāza viņu zemē, pamīcīja sev apakšā, iebelza ar galvu ģīmī, centās sataustīt apbruņoto roku un kliedza:

-   Met zemē, citādi būsi līķis!

Sen atpakaļ karā viņš tā bija kliedzis, ieņemot kalnu aulus, iekams mest granātu. Parasti nometa. Ari tagad kaut kas nodžinkstēja pret asfaltu.

-   Viss, viss, nometu, laid vaļā!

Majors pazina viņu nešpetnās viltības un beidzot tomēr notvēra labo roku, kura tiešām izrādījās tukša. Iecirtis vēl pāris pliķu, Mežainis piecēlās. Sānskatā viņš redzēja, kā divas ēnas ar rāvieniem raustīdamās attālinās ielas virzienā. Palūkojās apkārt. Malā zem laternas kaut kas melnēja. Pistole? Viņš paspēra dažus soļus. Tieši tā! «Gloks». Kur viņi ņem tādus stroķus?

Trešais četreniski aizrāpoja uz mājas pusi, piecēlās, noslaucīja seju un šņaukādamies uzsauca:

-   Tu dzīvs nepalikt! Nomušīšu! Gabalos sagriezīšu!

Tad viņš strauji sāka skriet, bet Mežainis pakaļ ne-

dzinās aizbāza trofeju aiz jostas un piegāja pie raudošās Lodes.

* * *

-  Viņš man iesita. Tad pielika pirkstu, lūk, tā… Lode parādīja, kā pielika pirkstu. Un pateica: būsi mana meitene. Esmu tevi noskatījis, nekur vairs nespruksi. Buldurēja savā valodā, bet jēga apmēram tāda. Kur dzīvo, sak, atbraukšu, savākšu tevi…

Sāka līt. Pēkšņi un spēcīgi, it kā kāds būtu piezadzies ar šļūteni un sācis liet ūdeni uz vējstikla. Mežainis ieslēdza un izslēdza logu tīrītājus. Paberzēja sasisto pieri.

-   Un ko tu darīji? viņš jautāja.

-   Neko. Klusēju. Biju kā sastingusi. Bail taču. Viņš taču ir narķis, šņauca pulveri no naga. Sita man pa vaigiem. Lai gan ne stipri, dižojās savējo priekšā. Pēc tam izrāva somiņu, izkratīja visu zemē. Es kā zinādama no rīta izliku laukā pasi, mammai vajadzēja iet uz namu pārvaldi… Parasti gan piemirstu tādas lietas, taču šoreiz itin kā zinātu, kā nojaustu. Bet viņš paņēma manu mobilo, teica, ka ar to pietikšot. Es nesapratu, kam viņam mobilais. Bet pēc tam burtiski nākamajā dienā viņš sāka zvanīt pa pilsētas telefonu. Mamma vienreiz mani pasauca, pēc tam viņu palūdzu likt nost klausuli. Un ieraudzīju… Aizvakar ieraudzīju viņus grozāmies pie mūsu ārdurvīm. Trijatā. Es negāju mājās, pārnakšņoju pie draudzenes. Mammai piezvanīju, kaut ko sameloju… Domāju, viņš manu viedkarti varēja pārbaudīt operatora bāzē tur ir visi pases dati…

Lode atspiedās ar celi pret cimdu nodalījumu, aptvēra celi rokām. Ar spītīgu sejas izteiksmi viņa raudzījās tukšajā laukumiņā pie ārdurvīm.

-   Kāpēc viņi jūtas pie mums kā saimnieki? viņa ievaicājās. Kāpēc viņiem viss izdodas un veicas?

Mežainis paraustīja plecus.

-   Pārdod visu, ko nevar atņemt. Bet viņi gan atņem, gan pērk…

-   Te drīkst smēķēt?

-    Nē, Mežainis atbildēja, pats nezinādams, kāpēc. Viņš bieži smēķēja mašīnā.

Lode samulsusi paraustīja degunu.

-   Krīgers viņu iesaucis par Skropstiņu, viņa stāstīja. Senāk viņa «Mežāzī» nebija, toreiz tur nāca tikai mūsējie, bet tagad melno ka biezs.

-   Krīgers? Mežainis pārjautāja.

Kaut kas pazibēja atmiņā. Vāja zēniska sejiņa ielu laternu apgaismojumā, «ātrie», kaut kāds satraukums.

-   Krīgers. Kas viņš ir?

-   Draugs. Paziņa, Lode atbildēja. Viņš ir tāds kā galvenais digers. Viņš centās mani aizstāvēt, bet Skropstiņš nebija viens…

-   Skaidrs. Un tas tavs galvenais digers tātad bija viens.

Tagad Mežainim iesmeldzās nevis piere, bet kaut kur

iekšienē, kā grēmas.

-   Tātad «Mežāzī» digeru vairs nav, vieni vienīgi kaukāzieši?

-   Nezinu. Krīgers tur bieži sēž. Un Zivs ar savējiem arī. Es tur reti mēdzu būt, neesmu taču…

Viņa nepateica līdz galam, pagriezās pret viņu.

-Jūs taču pats darījāt tā, lai digeru nebūtu. Cīnījāties un tā. Tā taču ir? Bet daba necieš tukšumu.

Mežainis izbrīnījies konstatēja, ka gandrīz pat nebija sadusmojies. Kaut kāda pirmkursniece māca viņu dzīvot, pārmet, bet viņš ir mierīgs un laipns kā Buda.

-  Es domāju tā, viņš teica. Tu vari uzrakstīt iesniegumu iecirkņa pilnvarotajam. Bet vēl labāk arī uz Centra nodaļu, kā pārraudzībā ir «Mežāzis». Mobilā telefona zādzība, uzmākšanās, vajāšana. Uzbrukums. Tavu Skropstiņu notvers un aizsūtīs, kur pienākas. Un tu dzīvosi laimīgi, tā sakot.

-  Tam visam nav jēgas. Lode papurināja plecus. Viņš nebaidās ne no kādas milicijas, atklāti staigā ar pistoli. Es tevi nošaušu, saka, un aizbraukšu uz savām mājām, bet jūsu kruķi izlocīsies.

Lietus truli bungoja pajumtu ar iepriekšējo spēku, negrasīdamies beigties. Lode nopūtās.

-   Paldies, ka aizstāvējāt. Vareni jūs viņus nolikāt pie vietas, ko tādu tikai ķinīšos biju redzējusi. Goda vārds.

Viņa nolaida celi, satvēra rokturi, noklikšķināja slēdzi un vieglītēm pagrūda durvis ar elkoni lietus troksnis pastiprinājās, iekļūdams mašīnā. Mežainis pieliecās, lai nospiestu bloķētāju, kad viņa izkāps, bet Lode pagriezās, viņas seja pēkšņi atradās pavisam līdzās, viņi tik tikko nesasitās kopā deguniem.

-   Vai jūs nevarētu kādreiz paņemt mani līdzi tajā jūsu, kā viņu… «mīnusā»? viņa pajautāja nezin kāpēc čukstus. Un jūsu slepenajā pilsētā? Vienalga kaut kad? Principā, labi?

«Mežāzis», «Āzis». Cik sešus gadus? Septiņus? Vai visus astoņus viņš šeit nebija bijis? Un labāk arī būtu bijis nenākt šurp, neredzēt. Nekas dzīvs vairs nebija atlicis, nekas īsts. Sarkans un melns, spīd un laistās, kaut kādas neona caurulītes pildās, mirgo… un tad tas idiotiskais izbāznis pie sienas. Ar ragiem. Izbāznis viņu vienkārši piebeidza. No skaļruņiem nāk kaut kas turcisks, visādas zurnas, gaudas. Un vēl mazgadīgie, tērpušies velns zina iekš kā, itin kā filmētos lētas šausmenes masu skatos, sēž, aplipuši ap četriem galdiņiem zāles pašā viņā galā, izliekas, ka viņiem ir superīgi un viss pie vienas vietas. Vēl pāris galdiņu nejauši apmeklētāji ap trīsdesmit, tādi nedaudz saspringti. Kā ne, jo visā pārējā telpā notiek skaļa uzdzīve Mahačkalas nomales stilā skaļa saklaigāšanās pāri zālei, tosti ar celšanos kājās, tūkstoš rubļu banknošu mētāšana un visādi «tu man uzliec to dziesmu, kur tas, zini, a-la-le!…». Dūmi tādi, ka cirvi var pakārt, un absolūta pārējās publikas ignorēšana. Jā, tie bija kaukāzieši. Pilnībā dzeroši un smēķējoši kaukāzieši. Un pat lietojoši krievu «mātes vārdu» žargonu.

Mežainis kopā ar vecāko leitnantu no patruļas (abi civilā apģērbā) izgāja cauri zālei, apsēdās pie attālākā galdiņa, likdami ādā un samtā iespīlētajiem jauniešiem saspiesties ciešāk. Palūkojās visapkārt. Mežainis vakar kārtīgi nebija paguvis saskatīt uzbrucēju sejas, taču atmiņa viņam bija laba, vēl ne reizi nebija pievīlusi.

Tā, tā. Šķiet, vienu saskatīja. Miesas krāsas plāksteris zem kreisās acs un uz deguna. Un piere svaigi noskrambāta. To viņš bija piespiedis pie asfalta.

Tas tur man ir vajadzīgs, viņš klusi teica leitnantam. Un tu arī nepaliksi bešā. Mazākais pāris čeku kokas, kastete, nazis, varbūt arī stroķi atradīsies…

Zināms, atradīsies… Varbūt ne tik superīgi kā konfiscētais «Gloks», kas noglabāts drošā paslēptuvē, kaut kas vienkāršāks makars, nagans… Šai publikai patīk dzelži, it īpaši šaujoši.

Reids notika operatīvi profilaktiskās operācijas «Filtrs» ietvaros divdesmit piecas miliču grupas, pastiprinātas ar OMON kaujiniekiem un FMD darbiniekiem, potenciāli kriminogēno objektu saraksts visādi ūķi, viesnīcas, kopmītnes, restorāni… Kriminogēnā elementa pārbaude, nelikumīgo migrantu atklāšana, narkotiku, ieroču, sprāgstvielu meklēšana…

Sākotnēji «Mežāža» sarakstā nebija, taču Mežaina ziņojuma rezultātā pēc Jevsejeva zvana IeM Galvenā pārvalde izveidoja divdesmit sesto grupu, kura tagad novērtēja kafejnīcu un gaidīja signālu. Pie dienesta ieejas un iekraušanas un izkraušanas rampas dežurēja nelegālās migrācijas apkarošanas specvienības darbinieki. Bija gaidāms brangs ķēriens.

-   Dod komandu savējiem, pārskatījis zāli, Mežainis ikdienišķā balsī sacīja.

Leitnants pamāja. Pagriezās pret sienu, pameta rācijā īsu: «Strādājam!»

Tad piecēlās no galdiņa, aizgāja līdz bārmenim, parādīja apliecību un lika izslēgt magnetofonu. Mūzika apklusa, iekaukdamās pusakordā. Un tūdaļ tikko iestājušos klusumu pāršķēla neapmierināti izsaucieni.

-   Ko tu dari? Gribi sadauzīt tava galva?

-   Milicija! vecākais leitnants skaļi nokliedzās. Viņa uzvārds bija tā kā Simonovs vai Semenovs. Nē, tomēr Simonovs.

-  Visiem palikt vietās! Dokumentu pārbaude!

Un tūlīt pat pa galvenajām durvīm, pa dienesta ieeju, caur virtuvi iedrāzās cilvēki melnās miliču vējjakās, oranžās vestēs ar uzrakstu FMD, omoniešu kamuflāžās un zaļās bruņu vestēs.

Mazgadīgie bezmaz vai izlēca no saviem glaunajiem paltrakiem. Visi kaukāzieši klusēdami spruka kā prusaki kur kurais, mezdami zemē narkotiku paciņas un visādus dzelžus. Taču viņi uzdūrās spēcīgajiem kaujinieku stāviem, automātu stobri un laides apstādināja sevišķi dedzīgos, daži klaigāja, daži krita uz grīdas. Katra izeja, katra sprauga tika kontrolēta, nebija kur sprukt, no trim punktiem tika veikts videoieraksts.

Melni-oranži-zaļie stāvi rīkojās precīzi un saskaņoti aizšķērsoja ceļu bēgošajiem, nostādīja visus zāles vidū ar paceltām rokām, aši savāca izmētātos pierādījumus un sabāza kabatās iespējamiem īpašniekiem.

-   E-e-e, tas nav mans, zvēru pie mātes!

-   Kāpēc piespēlē man nazīti?

Sašutuma bļāvieni, zvēresti pie mammām un citiem radiniekiem, pat asaras uz neskūtajiem vaigiem neatstāja uz drūmajiem, saspringtajiem kaujiniekiem nekādu iespaidu. Bet draudi vai dūru vicināšana izraisīja momentānu reakciju, īsu, ātru un sāpīgu. Omonieši šķiroja aizturētos gluži kā atkritumus izgāztuvē: narkotikas, ieroči uz vienu pusi, pasu režīms uz otru.

-   Major! Saņemiet savu skaistuli!

Leitnantiņš pamāja ar roku, un pie Mežaina jau tiek vests džigits, tas pats nolipinātais. Stāv stulbu ģīmi, acis nikni šaudās. Plāksteris uz deguna atlīmējies, elpojot plivinās, atgādinot kādu smieklīgu filmu. Filmas Mežainis atceras sliktāk nekā sejas.

-   Kā ir, vai pazini? Mežainis viņu uzrunāja.

-   Ko pazinu? Tevi, vai? Kas tu tāds esi, ka tavu māti? Pirmoreiz re… Khe-khe-khe…!

Aizmugurē stāvošais omonietis iebelza viņam ar laidi starp lāpstiņām, un sašutušais kliedziens pārgāja dziļā klepū, kas nāca no pašas iekšienes.

-   Tad iesim iepazīties! Mežainis atlauza džigitam roku uz muguras, aizstiepa uz virtuvi, atrada klusu stūrīti, kur stāvēja dzelzs toveris ar robainu disku iekšpusē kartupeļu mizojamā mašīna.

-   Man vajadzīgs tavs draugs Skropstiņš, Mežainis īsi un konkrēti paskaidroja.

-  Nekāds draugs nezinu! Skropstiņas man ir pie acīm! Džigits vairs nebija tik agresīvs, piebremzēja toni un rūpīgāk izraudzījās vārdus.

-   Tad skūsim skropstiņas nost, Mežainis sacīja un nospieda pogu.

Agregāts iekaucās, sadrebēja, bet Mežainis iebāza džigita galvu tajā iekšā, tieši pie kaucošā, robainā diska, kas tūdaļ norāva plāksteri un uzpūta nosvīdušajai fizionomijai spēcīgu gaisa strūklu. Vēl pāris milimetru un viss ģīmis būtu gluds kā nomizots kartupelis…

-   Stāt! Nevajag! Visu pateikšu!! viņš ieaurojās no tovera kā džins no misiņa lampas. Tikai lai neviens no mūsējiem neuzzina…

* * *

Skropstiņa vārds bija Ahmeds Aizikovs. Viņa tēvvārds Borzojevičs vislabāk raksturoja jaunā kalnu dēla dabu un paradumus. Maskavā viņam bija vairākas adreses, taču nevienā no tām viņš nebija reģistrēts. Un tomēr tas netraucēja viņu atrast.

Šo vakaru Ahmeds Borzojevičs īsināja īrētā dzīvoklī Malaja Gruzinskajas ielā, kur notika kāds slēgts pasākums. Tik ļoti slēgts, ka ne zvans pie durvīm, ne vietējā iecirkņa pilnvarotā prasība atvērt, lai varētu pārbaudīt pasu režīmu, nebija pietiekams iemesls nepiederīgu personu iekļūšanai tā teritorijā.

-  Jupis šos rāvis! Laužam! Vecākais leitnants Simonovs atmeta ar roku.

No mašīnas tika atnests seššķautņains lauznis, metru garas knaibles un parastais veseris Divi OMON seržanti kādu brīdi spīdināja laterniņu slēdzenē. Tad pielika lauzni, uzsita ar veseri, slēdzene izlidoja laukā, durvis pavērās, taču atdūrās tālredzīgi uzliktajā ķēdē. Bet knaibles veikli pārkoda vājos dzelzs posmiņus…

Tajā pašā brīdī pagalmā staigājošie vietējie iedzīvotāji pamanīja, ka viens no trešā stāva logiem ar troksni atsprāga vaļā. Pa to stikla šķembu un koka šķēpeļu mākonī izlidoja kaila figūra, gaisā griezdamās nokrita uz katlutelpas jumtiņa un vairs nekustējās. Tā izrādījās jauna sieviete, kurai no apģērba bija tikai kurpes ar augstiem smailiem papēžiem.

Tūlīt pat no izsistā loga atskanēja mežonīgi necilvēcīgi brēcieni kā no visīstākā pērtiķu būra. Tad noblīkšķēja šāvieni. Logā zibēja stāvi apģērbti un ne pārāk, turklāt apģērbtie visi kā viens bija zili melnos formas tērpos.

Par godu vietējiem iedzīvotājiem jāteic, ka viņi nekrita panikā, nemuka kur kurais, bet saglabāja aukstasinību un visā visumā bija pat ne pārāk izbrīnījušies. Dzīvoklis trešajā stāvā, kuru izīrēja slavena muzikanta meita, sen bija pārvērties par šaubīgu midzeni un pieradinājis viņus pie visādām nestandarta situācijām. Pa logu izkritušajai meitenei tika izsaukti «ātrie», turklāt dispečers saņēma precīzas un izsmeļošas ziņas par traumu raksturu un smaguma pakāpi; pusaudžu vecuma un jaunāki bērni tika no bērnu laukumiņa aizsūtīti projām, bet enerģiskākie iedzīvotāji izveidoja to liecinieku komandu, kuriem šajā reizē būs jāsniedz liecības («…atvainojiet, Anatolij Viktorovič, bet es biju lieciniece, kad piekāva tos divus mūsu kāpņutelpā, tā ka tagad ir jūsu kārta…»).

…Mežainis nekad nebija redzējis bandītu midzeņus tīrā veidā. Tas ir, nejau tīrā, bet gluži pretēji. Tik tikko neapvēmās. Bija nācies redzēt alkoholiķu, prostitūtu mitekļus, dzīvokļus, kuros tiek rīkotas gaiļu cīņas un sadalīti sīklopi, arī paša dzīvesvieta vairāk atgādināja graustu. Bet te bandītu midzenis. Porniķi neskaitās, tur darbojas režisūra, dresūra un tā tālāk, turklāt reālajai dzīvei līdzi netiek.

Kādi piecpadsmit cilvēki trīsdesmit kvadrātmetros. Puse no viņiem bezjēgā sapīpējušies, sadurstījušies, acis kā citplanētiešiem, zīlītes pa visu varavīksneni. Viens tāds arī izmeta meiteni pa logu, kad dzirdēja laužam durvis. Tie, kuri nav apdullinājušies, tik un tā nelīdzinās normāliem cilvēkiem. Vīrieši, sievietes kaili, sviedraini, tādi slapji, veči spalvaini, turklāt no kakla līdz papēžiem, it kā speciāli tādi būtu piemeklēti… Lai gan nē, daži bija parasti, tikai tos nemanīja. Tāda kā dzīvnieciska smaka. Ēdamie, dzeramie, bļodiņas ar pulveri, kaut kādas holandiešu reibinošās vielas viss samests uz grīdas. Tur viņi gan drāžas, gan vemj. Viss notiek visu acu priekšā.

Daži cilvēki aizbarikādējušies vannas istabā, viens lauzītā krievu valodā kliedz, ka viņam ir ierocis, ka viņš caur durvīm bliezīs virsū visiem pēc kārtas, es jūs nav saucis, kliedz, ejiet visi… jepmak\

Tie paši OMON seržanti paķēra savu veseri, tā iegāza pa durvīm, ka tās sašķīda druskās. Izvilka laikā visus, arī to jepmaķ. Viņam patiešām bija «makars», neizlaida to no rokām, arī kad šim ar lauzni pārsita atslēgas kaulu un žokli un zobi izbira laukā. Divreiz paguva izšaut, taču trāpīja kādam no savējiem. Tas arī bija Ahmeds Borzojevičs Aizikovs.

-   Tavējais? Droši? Mežainim uzsauca vecākais leitnants, ar celi spiezdams Aizikovu pie grīdas saslēgtu rokudzelžos, rēcošu un mētājošos, pretojošos tā, it kā viņam neeksistētu ne sāpes, ne sakāves, nekas.

-   Viņš, Mežainis atbildēja. Droši.

-   Šis prasa īpašu apiešanos, lops tāds! Simonovs iesmējās.

Viņš bija apmierināts. Viņa grupa vienā pašā vakarā bija izmēzusi tik daudz mēslu, ka ar pateicībām vien priekšniecība tagad cauri netiks ir cerība gan uz ārpuskārtas zvaigznēm, gan, iespējams, apbalvojumiem…

Mežainis staigāja pa dzīvokli, īsti nezinādams, ko uzsākt. Darbs bija padarīts. Vakarējo uzbrukumu, protams, nepierādīs, toties par šāsdienas pretošanos šo Skropstiņu Borzojeviču, visticamāk, iespundēs uz gadiem septiņiem astoņiem. Bet varbūt uz pieciem. Vai pat uz trim, kas zina. Un arī ja vien garajā tiesvedības ķēdītē negadīsies vājš, satrunējis posms, kas vienā rāvienā padarīs bezjēdzīgu visu šo netīro, kaitīgo un grūto darbu. Kuru Mežainis tāpat kā līdz šim nemīlēja. Ar prātu saprata, taču iekšienē nevarēja ciest. Pat ja ņemtu personiski… Vai gandrīz personiski.

Viņš raudzījās uz visu šo mežonīgo padarīšanu, uz raudošajām, nožēlojamajām skuķēm, skatījās un nezin kāpēc domāja par Lodi. Viņa negāja tam laukā no prāta. Kas zina, ja viņš to vakar nebūtu aizstāvējis, Skropstiņš droši vien būtu spējis viņu piežmiegt, iebiedēt, piekaut galu galā… Un izdarīt tā, lai Lode, tīrā un maigā skaistule, kļūtu par vienu no viņām. Nosmēķējusies, nodrāzusies, ar baisu skatienu, bez uguntiņas.

Un tiešām priekšnamā viņš ievēroja pāris mazgadīgu skuķēnu. Grupai negaidot vajadzēja atrisināt uzdevumu, kā visu šo kailo publiku pārvietot restotajā autobusā, ģērbt ciet nav laika, neizdevīgi, un nav arī skaidrs, kuri kankari kuram pieder, taču tādus kā no mātes miesām arī nevar vest cauri visai pilsētai. Tad nu skuķēni, būdami visskaidrākie (un daļēji apģērbtie), palīdzēja omoniešiem vākt pa skapjiem kopā šādu tādu gultasveļu palagus, segu pārvalkus, spilvendrānas, dvieļus un ievīstīt savus, tā teikt, atpūtas biedrus. Iznāca akurāt kā senie romieši, kurus centurioni ved laukā no karstajām termām…

Skuķēni veikli tika galā, lietišķi, tīri vai prieks skatīties. Ne bērnišķīgi lietišķi, bet ar pieaugušo tvērienu. Mazas sievietes. Un Mežainim kā migla nokrita no acīm tās taču bija Elza un Inga, brunete un blondīne! Divas liliputes no eskorta aģentūras. Viņš atcerējās arī viņu leļļu dzīvoklīti ķīniešu kvartālā un bāru ar saldajiem liķieriem un šampanieti, un podu ar bērnu sēdeklīti, visu atcerējās. Un kā viņas toreiz izlīdzēja viņiem ar Sesku… Lai gan ne par velti, protams, taču pamatīgi izlīdzēja…

Pastāvēja, padomāja, ko iesākt. Piegāja klāt grupas vecākajam.

-   Paklau, Simonov, tās divas es ņemu līdzi, viņš nemanāmi pamāja uz Elzu un Ingu. Viņas ir līdzīgas kādām manām paziņām. Itin kā radinieces… Vajag aprunāties.

Vecākajam leitnantam acis iepletās no brīnumiem.

-   Jucis esi, major? Viņas jāved uz nepilngadīgo lietu inspekciju, jāiegrāmato un pēc tam jānogādā speciālajā skolā! Mazgadīgo atbrīvošana mums ir liels pluss!

-   Viņas nav mazgadīgās, Mežainis iebilda. Abām droši vien būs pāri trīsdesmit. Viņas ir liliputes.

-   Jucis esi? vecākais leitnants atkārtoja. Iešu paskatīties.

-   Nevajag.

-   Nekad neesmu redzējis liliputes. Pāri trīsdesmit, tu saki? Radinieces? Traks var palikt! Viņas iet kādās speciālās vannās, vai?

-   Es pajautāšu, Mežainis apsolīja.

Viņas to nepazina. Abas bija kokaīna iespaidā, Elza turklāt vēl sliktā omā.

-   Kas par Mežaini? Atšujies! Vēl viens lielais cilvēks ar lielu daiktu. Un vēl kruķis.

-   Viņš vismaz ir simpātisks, Inga ieminējās.

-   Neesmu nācis jūs nolīgt, Mežainis apgalvoja. Gribat tikt laukā no šejienes? Apģērbieties un nāciet man līdzi, parunāsim.

-   Vai jūsu tur daudz? painteresējās Elza, kā allaž skeptiski noskaņota.

Lejā vīri ar automātiem drūmi aizšķērsoja ceļu. Mežainis uzsauca Simonovam, un tas padeva savējiem zīmi jods ar viņiem, lai iet, laidiet garām. Un padraudēja ar pirkstu Mežainim, sak, pielūko. Kad viņi bija izkļuvuši cauri aplenkumam pagalmā, Inga pēkšņi ieteicās:

-   Tā, atcerējos. Viņi mainīja virtuvē līsti. Divi. Visu podu tualetē apčurāja.

Mežainis pasmīnēja. Vispār ne tikai līsti, bet visu grīdu ieklāja par jaunu, iezemēja elektrības vadus un visu santehniku saveda darba kārtībā. Un vēl daudz visādu sīkumu.

-   Tā arī būtu teicis, ka apčurāja, Elza atsaucās. To arī es atceros. Bet tā Mežainis, esmu Mežainis… It kā viņš būtu pats Brunejas karalis. Kur tad tavs draudziņš? Viņš, cik atceros, bija jautrāks, mutīgāks.

-   Draudziņš ir tālu, Mežainis noteica.

-   Viņš arī kruķos ir iestājies? Vai varbūt jūs no paša sākuma bijāt kantora žurkas, tikai izlikāties?

-   Ko tu cilvēkam piesienies? Inga iespiedzās. Varbūt viņš mums grib palīdzēt, bet tu kasies…

-   Palīdzēt tā ir cita lieta, Elza sacīja. Pat no kruķiem mēdz būt labums. Es pati dzirdēju…

Mežainis nosēdināja viņas uz soliņa kaimiņu pagalmā, pacienāja ar cigaretēm, arī pats aizsmēķēja.

-   Ko jūs tajā smirdīgajā ūķī esat pazaudējušas? viņš izveda audzināšanas darbu. Ieķēpājušās līdz pat ausīm krimināls zaņķis, narkotikas, ieroči un vēl līķis piedevām. Drusku vajag domāt ar galvu, nevis ar vienu vietu. Senāk jums bija pieklājīgāki klienti, cik es atceros.

-   Audzina, Inga sacīja. Bet man patīk.

-   Aha. Būtu tu sevi redzējis, kad toreiz pie mums atspēries. Elza drūmi atsaucās. No tevis vēl nāca tāda smaka kā no tās, kā viņu…

-   Lauku atejas, Inga pateica priekšā.

-   Nu. Un nekas sasildījām, pabarojām. Jūs vēl mums visu kafijas liķieri pa kluso izlakāt.

Mežainis neko neteica, smēķēja un skatījās uz večiņu, kura pagalmā bija izvedusi pastaigā jocīgu, it kā pa visu purniņu smaidošu mopšeli. Elza un Inga, protams, bija savā kroņa elementā. Droši vien viņš lūkos abām kaut kā palīdzēt senas draudzības vārdā… lai gan nekādas draudzības, ja tā ņem, nebija bijis. Nu, aizliks vārdiņu Simonovam, lai viņš neraksta liliputes protokolā. Nu, palūgs.

Viņas nevienu nav noslaktējušas, narkotiku pie viņām nebija, vispār nekā nebija, atskaitot biksīšu pāri un apavus. Varbūt nekas nopietns viņām ari nedraud, kaut kā tiks cauri…

-   Tu par krīzi esi dzirdējis? Mums nemaz neiet spīdoši, Inga skaidroja, turot cigareti izstieptā rokā kā augstdzimusi dāma. Nākas parakstīties uz jebkuru darbu. Tad Bruno saveda kopā ar kaukāziešiem, viņiem naudas kā spaļu, šķiež pa labi un kreisi, ne tā kā mūsējie… Bet tādā miskastē gan vēl nebija nācies nokļūt…

-   Bruno? Mežainis pārjautāja. Tas, kurš bija zvaigzne un sazin kas vēl? Viņš taču sēž cietumā.

9

-   Jau ir laukā. Sabrāļojies ar čečeniem, ar kādu tur Dzelzs Amīru, strādā viņa labā, apsolījis ievest zem Kremļa, parādīt kādus tur tuneļus, slēptuves. Nezinu. Bet Bruno ari nauda turas, rij ikrus, šņauc koku no saujas…

-   Inga! Elza sarauca uzacis.

-   Es gribēju teikt viņam nekā netrūkst, Inga izlaboja. Licis pašūt sev lepnu uzvalku vienos spīguļos…

Mežainis ar žestu viņu apklusināja. Viņam droši vien pat bija saskrējis augšā asinsspiediens. Acu priekšā sāka

lēkāt savādi rinki.

* >

-   Stop! Vēlreiz. Lēni un saprotami, viņš sacīja, bet acu priekšā ne vairs riņķi, bet kamaza riteņi griežas un kājstarpē ieniezas kā allaž, kad viņš uztraucas.

-   Tātad Bruno taisās vest kādu tur Dzelzs Amīru zem Kremļa. Pazemē. Viņi šim maksā naudu. Es visu pareizi sapratu?

-   Tu nu gan esi muļķe! Elza nosodoši pašūpoja galvu.

-   Un vēl pašuvis sev uzvalku ar spīguļiem, Inga atgādināja it kā pašu galveno.

-   Paliec vienreiz mierā! Mežainis viņai uzbrēca. Tu

*

neko neesi saputrojusi? Tieši Dzelzs?! Tieši Amīrs?

-   Varbūt Omārs. Varbūt Amūrs. Kā es varu zināt? Par uzvārdiem man nav skaidrības visi vienādi. Bet, ka

Dzelzs, tas gan ir kā bankā. Bruno stāstīja, ka ārsti šim uztaisījuši dzelzs skeletu, lai…

-   Amīrs, Mežainis izdvesa.

Viņš atgāja nost no soliņa, nezin kāpēc, galvu atgāzis, paskatījās uz augšu. Kaut ko neskanīgi murmināja, it kā skaitītu lūgšanu. Palūkojās lejup. Notupās uz pirkstgaliem. Piecēlās. Aizsmēķēja jaunu cigareti un tūdaļ to aizmeta. Tad apņēmīgi piegāja pie Ingas un Elzas, satvēra aiz rokām, tik tikko nesalauzdams kaulus, un vilka projām no pagalma.

-   Ei, ko tu dari? Uz kurieni? Inga činkstēja, cītīgi mēģinādama atbrīvoties. Es pati varu iet, tu, dilda!

Mežainis neko neteica un neklausījās, klusēdams vilka viņas uz ielu, uz lielveikala mirdzošo stikla kubu, uz pieturu ar izbalējušo «Aktimel» reklāmu, uz taksometru pieturu, kur pirmajā mašīnā žāvājās un staipījās no miega bada gluži apātisks šoferis. Pamanījis ašā solī tuvojamies pasažierus dusmīgu tēti un divas meitas (droši vien bija ko pastrādājušas, sapūtušās stīvējas pretī), viņš sapurinājās.

-   Kurp vēlamies doties?

-   Uz Lubjanku, Mežainis īsi atbildēja un, nosviedis liliputes uz aizmugurējā sēdekļa, pats apsēdās līdzās viņām.

-   Ai-ai-ai! Šoferis kļuva gluži jautrs. Ko tādu esat pastrādājušas, meitenes, ka tētis jūs uzreiz stiepj uz Lubjanku, ko?

-  Ai, Inga noskandēja un, sAmīrkšķinājusi acis, grasījās sākt raudāt.

-   Vai es tev neteicu, tu stulbā lelle… nošņācās Elza.

Desmitā nodaļa mežaina karš

-   Viss būs kā nākas. Neklaigā. Un pat vēl labāk. Es tev garantēju, Mežainis pa telefonu apvārdoja vecāko leitnantu Simonovu, kurš brēkāja, ka jau iekļāvis liliputes ziņojumā. Jā, palaida vaļā. Nopratināja un palaida.

Viņš pašķielēja uz Jevsejevu, nervozi atieza zobus un pašūpoja galvu. Izskatījās tā, it kā viņam būtu sācis smelgt bojāts zobs. Vai pat viss žoklis sastrutojis un sāp, nedod miera.

-   Nē, viņas man nesūkāja. Un es neesmu sajucis. Ar mani viss ir kārtībā. Un arī ar tevi… Jā, arī ar tevi viss būs kārtībā. Gatavo vietu…

Mežainis attālināja rēcošo klausuli no auss, pagaidīja, līdz balss norimst, un turpināja:

-   Pārraksti ziņojumu. Un es teicu gatavo vietu jaunai zvaigznītei uz pagonām, es tā domāju. Bez jokiem. Un majors Jevsejevs, mans tiešais priekšnieks, arī viņš nejoko. Tieši tā. Tas iet uz viņa atbildību, tu esi pareizi sapratis. Un uz manējo arī. Ja viss izdosies, tad tu, vecākais, kļūsi vēl vecāks. Jā. Un no tevis, protams, pienāksies glāze. Labs ir, lai būtu divas. Viss, es tagad nevaru runāt. Dzīvo vesels.

Viņš nospieda atvienošanās pogu un noglabāja telefonu kabatā. Sarunas laikā viņi ar Jevsejevu bija paguvuši nokāpt pirmajā stāvā un piestūrēt pie kafijas automātiem vestibilā.

-   Kas tur ir? Jevsejevs pameta. Ko viņš skandalē?

-   Eh, sīkums, Mežainis attrauca. Viņam ziņojumā tagad ir divi aizturētie vairāk nekā patiesībā. Bet pārtaisit negrib slinkums pārrakstīt vairāk par divām lapām. Būs jāuzraksta, lai izvirza viņu stimulēšanai. Viņa uzvārds Simonovs.

Par Elzu un Ingu Mežainis nebija melojis, viņas izspieda kā citronus un tiešām palaida prom no acīm uz viņa galvojumu. Taču arī pārējā izlaidīgā kompānija, viss tas mežoņu bars, ko ar tādām pūlēm izdevās saņemt ciet Mālājā Gruzinskajas ielā, līdz rajona IeD neaizbrauca. Viņi pašlaik deva liecības Lubjankas pagrabstāvā, «jautro un atjautīgo klubā», tieši zem tās vietas, kur patlaban stāvēja Mežainis un Jevsejevs. Tā ka visi vecākā leitnanta Simonova pūliņi izrādījās velti. Lai gan viņš to vēl nezināja.

-   Uzrakstīsim…

Jevsejevs izvēlējās tēju ar citronu, Mežainis kafiju amerikāņu gaumē.

-   Un sevišķi būtu jāizceļ viņa centība, vērīgums, intuīcija, sestais prāts, pateicoties kuram tika novērsts Krievijas vēsturē ievērojamākais terora akts… Mežainis uzmanīgi izņēma no izsniegšanas lodziņa glāzīti ar kūpošo kafiju, papūta un iemalkoja.

-   Neviens vēl neko nav novērsis. Jevsejevs paskatījās uz viņu. Mēs neko konkrētu nezinām. Pat neesam pārliecināti, ka kaut ko vajadzēs novērst.

-  Es esmu pārliecināts. Mežainis atkal nervozi atieza zobus un atkārtoja: Un kā vēl esmu pārliecināts…

Iezvanījās telefons, šoreiz Jevsejevam.

-  Majors Jevsejevs, viņš atsaucās klausulē. Ziņojiet, es klausos.

Brīdi klusēja.

-   Lai meklē tālāk. Kur, kur! Tur!… Mūsu rīcībā ir trīspadsmit cilvēki, kuri kaut ko varētu zināt… Ar viņiem nopietni jāstrādā. Sazināsimies.

-   Runa bija par Bruno? Mežainis apvaicājās.

-   Noskaidrota viņa adrese Kuzņeckas tilta ielā, bet neviena nav mājās, Jevsejevs iebāza telefonu kabatā. Dzīvoklī atrasti kaut kādi apģērba gabali, tādi specifiski spīdīgs estrādes uzvalks, trīsdesmit astotais izmērs. Būs jāparāda tavām liliputītēm, varbūt pazīst.

-   Tas noteikti ir viņa uzvalks. Inga runāja par kādu uzvalku ar spīguļiem, Mežainis sacīja. Tur bijis vēl kas?

-   Tikpat kā nekas. Operatīvie darbinieki iztaujā kaimiņus. Nezinu, varbūt atklāsies jauna adrese.

-   Viņš ir aiztinies kopā ar Amīru, aiztinies… Sasodīts!

Mežainis apsvilinājās ar kafiju, nikni iesvieda glāzīti

urnā.

-   Iekšējā balss saka! viņš nošņācās. Viņi ir «mīnusā». Tāda jušana, kā kad pa aknām skudriņas lodātu, ka es tev saku…

-   Ko tu iesaki? Jevsejevs mierīgi painteresējās. Izsludināt pilsētā terorisma draudu dzelteno signālu?

-   Kāda jēga? Nu? Atkal montierus un santehniķus celt laukā no kanalizācijas kā burkānus? Atceries, kā visa pilsēta tvarstīja Migunovu un Kerčieti! Un nekā! Tikai nejaušība! Neiedomājama sakritība!

-    Tu patrāpījies īstajā brīdī. Tā arī visa sakritība, Jevsejevs noteica.

-   Pareizi. Mežainis aplaizīja izkaltušās lūpas. Un arī tagad ir sakritība. Viss saskan, labāk nevar būt. Tas Amīrs… Eh, lops tāds!

Viņš izklaidīgi uzsita sev pa kabatām, it kā meklētu cigaretes, tad strauji pacēla galvu.

-   Ja tas tiešām ir tas pats Amīrs, tad ir vāks… Tas ir zvērs ne cilvēks, viņš viens pats atsver veselu vadu rūdītu neģēļu! Un vispār… Ja viņš ir ieradies šeit, manā pilsētā, tad tā ir nedzirdēta nekaunība! Man viņš ir jāizseko un jānogalina!

-   Tev nu gan ir noskaņojums! Jevsejevs brīnījās. Tu personiski viņu pazīsti vai pēc nostāstiem?

Mežaina seja pārakmeņojās.

-  Viņš ir mans niknākais ienaidnieks! Viņa dēļ es ielīdu pazemē, lai paslēptos no pagātnes…

Viņš nepaguva nobeigt frāzi majoram atkal iezvanījās telefons. Kāds otrā galā viņam paziņoja ko tādu, no kā Jevsejevs vispirms zaudēja valodu, tad palūkojās pulkstenī un skaļi sacīja: «Cik? Nevar būt!» tad pēkšņi iesmējās un aizgāja uz attālāko gaiteņa galu, lai parunātos vienatnē. Izskatās, ka zvanītāja bija sieva. Jevsejevs mīlēja savu sievu. Pēc Mežaina domām, pat it kā pārāk mīlēja. Pasaulē, kurā mīt tādi briesmoņi kā Dzelzs Amīrs, labāk pārāk cieši nevienam nepieķerties, labāk būt vienam. Kā

vientuļam vilkam. Vilkam nav ko zaudēt. »

Mežainis vēl pastāvēja. Paskatījās uz Jevsejevu, kurš pa telefonu pļāpāja ar sievu. Pamāja viņam ar roku. Kad majors pacēla acis, vispirms piesita sev pie krūtīm, tad pavērsa īkšķi pret grīdu būšu lejā.

Un aizgāja.

Jevsejevs saprata tā, ka viņš dodas un pagrabstāvu.

* * *

Viņi abi ar Sašu Ogoļevu no blakus kāpnēm nolēma stāties gaisa desantnieku skolā. Iesniedza dokumentus. Ļohu Sincovu uzņēma, bet Ogoļevu neizlaida cauri medicīniskā komisija. Ļoha gāja pavadīt draugu; kamēr gaidīja autobusu, Sincovs iepazinās ar simpātisku pedagoģijas institūta studenti spilgti oranžā treniņtērpā ar melnām svītrām. Tērps Ļizai piestāvēja tik satriecoši, ka jau 30. decembrī jaunā ģimene (līgavai bija tikko manāms puncītis) reģistrēja likumīgu laulību. Visi brīnījās kāpēc? Kā būs ar mācībām? Un dzīvokli? Un naudu? Un vēl visu ko citu? Nekas, gan kaut kā izgrozīsimies. Ja nopietni, viņi abi ne par ko nebēdāja. Noīrēja dzīvokli, brīvdienās kursants Sincovs ieradās tur brīvsolī. Divdesmitajā dienā pēc kāzām mierīgā un ne ar ko neievērojamā grūtniecība beidzās ar spontāno abortu, ko, pēc ārstu domām, bija izraisījis parasts pretgripas preparāts.

Nekas, gan kaut kā dzīvosim tālāk. Dzīvoja faktiski atsevišķi ceturtajā kursā Ļoham solīja atļauju nedzīvot kazarmās. Vēlāk Ļiza pameta institūtu, tad Ļoham nomira māte un Ļiza pārcēlās uz viņas Maskavas dzīvokli tik un tā dzīvo atsevišķi, vismaz par dzīvokli nebūs jāmaksā.

Mēnesi pirms izlaiduma vakara Ļiza atsūtīja vēstuli, kurā bija izklāstījusi savu jauno viedokli par viņu kopdzīvi, kā arī pievienojusi dzīvokļa atslēgas. Viņa sagāja kopā ar jaunu vai nu kriminālo elementu, vai biznesmeni, kurš braukāja pa Maskavu četru litru audi A8, versija «long», protams, melnā krāsā. Cik tas viņiem bija nopietni, Ļoha Sincovs tā arī neuzzināja. Kādā vēlā augusta vakarā melnais prestižais audi ar diviem pasažieriem uz Jaroslavļas šosejas izdrāzās pretī un ietriecās «MAN» refrižeratorā. Vieglās mašīnas šoferis un pasažiere gāja bojā notikuma vietā.

Bet leitnants Sincovs, ieguvis vada komandiera kvalifikāciju un pieprasītās snaipera un sapiera-spridzinātāja specialitātes, braukāja pa «karstajiem punktiem», nopelnīja ordeni «Par Varonību» un divas medaļas, pirms laika dabūja kapteiņa pakāpi un galu galā nokļuva Čečenijas karā, kas arī pāršķēla viņa dzīvi uz pusēm. Tajās dienās tieši notika Alaudi Hamzatova pulku neveiksmīgā Argunas ieņemšana, Sincova bataljons bija atspiedis kalniešus un iedzinis viņus vai līdz pašiem matu galiem zemē. Avīzēs un TV pārraidīja vairākas intervijas ar Sincovu, kurš saskaņā ar zampoļitu pastāvīgajām instrukcijām paskaidroja, ka nekaro, lai atriebtos, bet gan lai ieviestu konstitucionālo kārtību…

Viņš piedalījās divu mēnešu papildu apmācībās slepenā nometnē Stavropoles tuvumā. Naži, spridzekļi, klusinātāji, vadāmās prettanku raķetes, specieroči… Komandieri teica, ka viņi no turienes iznākšot pavisam citi cilvēki, īsti rīkļurāvēji. Tā arī notika.

No turienes viņi aizlidoja uz Mozdoku. Tur bija pamatīgs juceklis kāds, atgriezies no hospitāļa, meklē savu karaspēka daļu; kāds, ieradies jaunā norīkojumā, mēģina orientēties, kur labāk noenkuroties; algotņu un virsnieku «kupči» turpat lidlaukā vilina uz savām karaspēka daļām rosās, dod kaut kādus zvērestus, apraksta savus pulka komandierus kā pēdējā kara pirmos varoņus. Visapkārt troksnis un kņada.

Te pēkšņi apkārt viss noklusa. Trīsdesmit puiši jaunās NATO kamuflāžās ar dīvainu bruņojumu beztrokšņa speciālā snaiperu šautene uz muguras, īpašais izlūka nazis aiz jostas, klusinātie «makarovi» ērmotās makstis, «fagoti»"… Viņus apstāja ziņkārīgie, taujāja:

-   Kā puiši jūs esat?

-   Atsevišķs sestā motorizēto strēlnieku pulka vads, skanēja atbilde.

-   Ar tādiem ieročiem? Skaidrs…

Un tiešām bija skaidrs ieradusies kāda speciāla izlūku vienība, tā ka grieziet ceļu. Tūdaļ sāks tīrīšanu, spalvas vien putēs pa gaisu!

Specvienība bija piekomandēta trešajai rotai, kuru komandēja Tomiļins, Toms, tolaik vēl kapteinis…

Un sākās karošanas darbs.

Sincovs ar savu vadu piesedza trieciengrupu pie Rošniču ciema, kur atradās Dudajeva štābs. Mīnēja kalnu ceļus, tiltus, uzmeistaroja pāris pārsteigumu augsta ranga kaujiniekiem vienam norāva roku, otram galvu.

Lauzās uz Gudermesu, ko bija ieņēmis Radujevs, Dzelzs Amīrs un «Džihāda» kaujinieki, kurus krievu grupējums bija nodēvējis par esesiešiem.

1996. gada marta sākumā daļu pārsvieda uz Grozniju Staropromislovas rajona tīrīšanai. Iztīrīja ne sliktāk kā pārējos.

Baumas par specvienību un tās komandieri ātri izplatījās kaujinieku vidū, par Sincova galvu tika piesolīti simt tūkstoši dolāru.

* Reaktīvais prettanku lādiņš.

Tad nāca grūtā un nervozā kauja pie Jarišmardas, kad Toms, pasūtījis pie visiem velniem piedzērušo bataljona komandieri, izveda no ierindas četrus bruņu transportierus un metās palīgā aizā iesprostotai 245. pulka daļai. Ļoha bija tur. Kā palika dzīvs, nezina.

Notika Goiskas sturmēšana, kurā Ļohas vads zaudēja divus kaujiniekus, viņš pats tika kontuzēts un ievainots rokā.

Un atkal Groznija. Un atkal Gudermesa. Un Arguna. Argunā plosījās koptojevieši, grupējuma kaujas vienības ar lieliem zaudējumiem pamazām tika izspiestas no pilsētas un atkāpās. Beigu beigās atlika vienīgi kara komandantūras ēka, kur uzturējās divi Tomiļina un Sincova vadi. Šo ēku viņi noturēja pusotru diennakti, līdz ieradās 324. pulka tanki un patrieca Amīru no turienes. Komandantūrā dzīvi palika tikai deviņi cilvēki. Ieskaitot pašu Tomiļinu un Ļohu Sincovu.

Ar to viss arī varēja beigties. Pēc divdesmit dienām tika parakstītas Hasavjurtas vienošanās. Steigā izveda karaspēku. Divdesmit astotajā dienā viņš atvadījās no Tomiļina un trešās rotas, kura, izkārtojusies kolonnā, devās uz Mozdoku, bet no turienes uz Stavropoli. Viņa vads vēl kādu laiku palika Groznijā. Sincovs tur satika bijušo kolēģi vada komandieri ar iesauku Rumpis. Tas pastāstīja, ka patlaban tiekot formētas pagaidu vienības Cečenijas milicijas atbalstam atalgojums kā Volstrītā, ēšana bez maksas, bet galvenais šīs vienības pavada naftu pārvadājošos dzelzceļa sastāvus un tām atlec kāda daļa no kravas vērtības. Aicināja piedalīties darbu apvienošanas kārtībā. Kara darbību jomā uzdevumu tikpat kā nebija, Ļoha piekrita, izveidoja pavadošo grupu.

Pāris mēnešu viņi mētājās starp Šamhalu un Mozdoku, pieklājīgi nopelnīja, vairāk nekā bija viņu alga armijā. Pieminētais Rumpis, vada komandieris, agrāk bija spīvs kā vesels etiķa brūzis. Bet tagad ieskatījās puisis tā nekas, tikai maķenīt ķerts, kā ikviens, kurš šeit tika karojis. īsi sakot, tā viņi pamētājās, te pienāk pavēle gatavoties pārdislokācijai uz pastāvīgo dienesta vietu.

Sāka gatavoties. Rumpis arī bija maskavietis, jābrauc kopā. Gribēja doties ar vilcienu, lai gan pasažieru vilcieniem bieži uzbruka. Gan jau būtu aizbraukuši, galu galā nav jau nekādi Jarišmardi. Taču tad Ļoha uzzināja, ka uz Armaviru dodas viena no pēdējām kolonnām motorizēto strēlnieku pulks un ātrās reaģēšanas specvienības puiši no Rostovas. Nolēma braukt kopā ar viņiem būs jautrāk. Un, atklāti sakot, arī drošāk. Sarunāja, iesēdās «Ural» pie karadienesta dembeļniekiem, sāka braukt. Gunjuškos vajadzēja no MSB paķert divus trīs atveseļojušos un pievienot kolonnai divas mašīnas ar pārtiku no evakuējamās militārās noliktavas. Pārsvarā tur bija alus un spirts, kā arī kādas astoņas kastes sautētas gaļas uzkodām.

Visa kolonna negaidīja, kamēr beigsies iekraušana, turpināja ceļu. Palika divas kājnieku kaujas mašīnas un četri kravas autiņi, ieskaitot «Ural», kurā sēdēja Ļoha un Rumpis (vada komandieris nekad nelaida garām izdevību tikt pie kaut kā par velti), un satikties tiem vajadzēja 19.00 Curojas ciemata tuvumā tieši pirms pārejas. Brauca jautri. Atveseļojušos vidū bija divi puiši, dembeļnieki no Tulas, viens uzvārdā Postradalovs, otrs Kirdičs, abi kontuzēti. Toties anekdotes plēsa tā, ka «Ural» lēkāja un kratījās vien.

Bet tad… Pirmais vadāmās prettanku raķetes šāviņš trāpīja viņu mašīnai. Tas nāca no piekalnes, no meža. Acīmredzot kalniešu uzvedinātājs bija kļūdījies, viņi bija gribējuši iznīcināt KKM kolonnas priekšgalā, bet trāpīja «Ural» kabīnei. Puse mašīnā esošo uzreiz bija pagalam, Ļoha tika izsviests ceļmalā. Kā viņi tomēr dabūja rokā gan pirmo KKM, gan noslēdzošo, kā sadragāja trešo «Ural» ar pārtiku to viņš neredzēja. Vada komandieris uz muguras ienesa viņu krūmos, zaļajā zonā, tur viņš atguvās. Bliež no augšas, no nogāzes un bliež arī kaut kur līdzās ceļmalā. Viss deg, spirts un benzīns sprāgst, dārdoņa, neko nevar saprast. Visriņķī līķi, mūsējo līķi, bet, kur līķi, tur arī ieroči. Līšus vien, līšus vien tika pie diviem «kalašņikoviem», Ļoha pat atrada jaunu speciālo snaiperu šauteni, tikai patronu tik, cik kaķis uz astes var aiznest. Bet tik un tā nav skaidrs, kas būtu jādara. Cik ir kalniešu nav zināms, taču katru mērķi viņi apstrādā tik pamatīgi, ka gaidīt var visļaunāko. Sakaru nav. Kolonna ir kādu divdesmit trīsdesmit kilometru attālumā, helikoptera, protams, neviena. Ja arī viņi uzzinās par slēpni, visviens tik drīz palīgā neieradīsies.

Padomāja, nolēma meklēt savējos, kuri palikuši dzīvi, paslēpties un, cik iespējams, atšaudīties. Tik un tā nav kurp iet sveša zeme. Noskatīja vairākus punktus, kur varētu būt patvērušies savējie. Rumpis lien no krūma pie krūma, Ļoha piesedz. Snaiperu šautene sevi attaisnoja sešus kalniešus Ļoha saskatīja krūmos un sešus nocēla. Savāca ievainoto Kirdiču, viņš pastāstīja, ka otrā «Ural» vesti vairāki lielkalibra «Kord» ložmetēji ar visu munīciju. Tikai kā lai tiek klāt tam «Ural», nav skaidrības, vajag vēl cilvēkus, kas piesedz. Sāka vandīt krūmus tālāk. Un tur nu viņiem nepaveicās uzdūrās kalniešiem, tajā iedobē viņu bija kādi seši vai septiņi. Rumpis paguva nolaist kārtu. Ļoha arī izšāva uz labu laimi. Tas arī bija pēdējais, ko viņš no tās kaujas spēja atcerēties.

…Viņus veda sasietus, pikapā, pa kādu kalnu taku, veda ātri. Atbrauca kādā pļaviņā, tādā kā līdzenumā. Zemnīcas, cisternas, dažas japāņu kravas mašīniņas ar augstām šasijām, armijas teltis, virs tām rēgojas satelītantenas. īsta bāze.

Viņi kulbā bija četri Ļoha, Rumpis, ievainotais Kirdičs un vēl viens ar apsvilušu seju. Viņš pa ceļam acīmredzot bija nomiris, jau paguvis atdzist. Viņus izsvieda zālē, Ļoha tikai tagad ievēroja, ka labais apakšstilbs pietūcis kā pagale un deg kā ugunīs, kāja bija vai nu lauzta, vai izmežģīta, tikai viņš nezināja kad. Varbūt tad, kad izmeta no «Ural», lai gan viņš vēl bija līdis, atšaudījies un nekā nebija manījis. Bet varbūt vēlāk, iedobē…

Bārdainie izskrēja no teltīm kādi trīspadsmit veči, sacēla trobeli. Nezin kāpēc Rumpi uzreiz izraudzījās par upuri. Piegriezies šiem bija, vai. Viņā laikam bija pamodies etiķa brūzis. Norāva viņam visas drēbes, vispirms sita, tad svieda nažus. Un visu to filmēja ar kameru. Rumpis visus sūtīja dirst, bļāva, kamēr bija niknums un spēks. Taču ne ilgi. Tad viņu nogāza zālē, un viens bārdainais melnā kombinezonā viņš šiem bija galvenais, vairāk par visiem virināja žaunas (vēlāk izrādījās, ka tas ir pats Ečig-Amīrs, Dzelzs Amīrs) ar iesmdurkli uzšķērda vada komandieri no kājstarpes līdz pat krūtīm kā tādu aunu. Visi iekaucās, it kā viņus kautu, nevis vada komandieri… Un atstāja viņu tā nomirt lietū. Bet Ļohu kopā ar dembeļnieku nospieda ceļos un piesēja pie pikapa «ķengurbūra» lai klausās un skatās. Kā sava veida godasardzi.

Vada komandieris ilgi nemira, tikai pret vakaru izdzisa. Naktī Ļohu ievietoja zindanā tā ir dziļa, smirdīga, pretīga bedre, taču, kā vēlāk izrādījās, nebūt ne tā sliktākā uzturēšanās vieta.

Savus dokumentus Ļoha bija vai nu cīniņā izmetis, vai pazaudējis, un tas viņam izglāba dzīvību. Nākamajā dienā Amīrs uzrīkoja nopratināšanu vārds, uzvārds, čina, vai ir radinieki, kuri gatavi par gūstekni maksāt. Viņš uzdevās par kapteini Ruslanovu, kara ārstu, arī šādus tādus radiniekus Maskavā izgudroja, lai novilcinātu laiku. Nosēdēja zindanā kādas divas nedēļas. Viņu baroja ar visādām atliekām, bet ik pēc dienas vai divām vilka laukā pratināja, sita izklaides pēc… Viņš teica:

-   Kāpēc sitat, par mani dabūsit izpirkumu! lai gan bija skaidrs, ka nekāda izpirkuma nebūs, blefs vien.

Bet bārdaiņi ņirdz:

-  Gan sitīsim, gan izpirkumu paņemsim! Bet, ja gribēsim, arī nožmiegsim!

Reiz viņu izcēla sēž Dzelzs Amīrs, apkārt lokā kādi divi desmiti bārdaiņu, smīn, un zaļoksnis «kontrabass» kontraktnieks mīņājas no vienas kājas uz otru, met niknus skatienus, rauc uzacis.

-  Aizie-iet, a-aiziet, kapteini Amīrs smaida un nomet nažus vienu «kontrabasam» pie kājām, otru Sincovam. Kurš kuram rīkli pārgriezīs, tas arī paliks dzīvs…

Skat, ko izdomājis, nolādētais nešķīstenis! Lai krievu karavīrs nokauj savu biedru?! Bet bārdaiņi pavērsuši automātus kolīdz kas nebūs pa prātam, acumirklī nolaidīs no kājas… Ko darīt?

Ļoha nopūtās, pacēla acis, palūkojās mežonīgi, augsti kalni, zilas debesis, tajās lidinās ērgļi, skaisti… Bet ko lai dara… Lai galē nost, ja reiz tā…

Tikai «kontrabass» bija izlēmis citādi. Paķēra nazi un nāca virsū kā tanks! Ļoša tik tikko paguva izvairīties. Kāja bija nedaudz atlabusi, tomēr kustīgums pilnībā nebija atjaunojies. Viņš automātiski pieliecās, pacēla nazi ar garu, smailu, nedaudz izliektu asmeni, pagriezās pret «kontrabasu», kurš otrreiz nāca uzbrukumā, izvirzīja uz priekšu apbruņoto roku, kā pieklājas. Bet šis nažu cīņas paņēmienus nezina, klūp virsū, cenšas trāpīt sirdī… Tikai tā nav paukošana, te divkaujas noteikumu, cēlsirdības un grācijas vietā ir kails pragmatisms jāpanāk, lai ienaidnieks būtu nekustīgs, zaudētu asinis, un pēc tam tas jāpiebeidz. Ļoha iešņāpa pretiniekam rokā, izšļācās asinis, nazis izkrita… Viņš pieliecās, pacēla, atkal metās uz priekšu, tagad Ļoha savainoja viņam kāju, tad otru roku… īsi sakot, «kontrabass» nobālēja, izmeta ieroci un pats nogāzās līdzās. Gārdz, asinis gāžas no brūcēm… Bet zilajās debesīs lidinās ērgļi, saklaigājas savā valodā, raugās uz cilvēkiem lejā…

-  Malacis! bārdainie sāk klaigāt. Piebeidz šo! Sņāp rīkli pušu!

Sincovs nosvieda nazi pie kājām, nospļāvās. Tagad, domā, kā likts nobeigs!

Šie paklaigāja, pašaudīja pie kājām un tiešām būtu nobeiguši, bet Amīrs pamāja ar roku.

Vēl nevajag, viņš rīkles balsī noteica. Sincovs ievēroja, ka reizēm Dzelzs Amīrs krieviski runā tīri un bez akcenta, bet reizēm tā, kā lielākā tiesa viņa kalnos dzīvojošo tautiešu. Iebāziet viņu «stobrā». Vai nu izpirks, vai apmainīsim, vai arī nosprāgs…

«Kontrabasu» piebeidza nošaujot, bet kapteini Sincovu veda bāzt «stobrā». Tur, līdzenuma malā, bija daudz bedru, sākumā viņš nodomāja, ka atkritumiem vai kaut kas līdzīgs atejvietām. Bet izrādījās, ka tās ir trūdu bedres jeb «stobri», kā tās dēvēja paši čečeni. Katrā bedrē pa līķim. Vai gandrīz līķim. Šauras un dziļas bedres, cilvēks tajās varētu apgriezties, vienīgi ja izdotos izmocīt rokas uz augšu. Arī izlīst nav iespējams zeme ir slapja, slidena, līdzīga dūņām, grozies, cik uziet, kā tārps, jēgas nekādas, iegrimsti tikai vēl dziļāk. Lai gan dažus viņi iegrūda ar galvu uz leju, tiem arī grozīties nebija nekādas jēgas tā arī izlaida garu.

No vienas tādas bedres bārdaiņi virvē izķeksēja kaut ko pussapuvušu, bet Ļohu iegrūda atbrīvotajā vietā un vēl ar laidēm piestampāja, lai dziļāk nobrauc. Ala, ne bedre. Viņš iekrita kādu divarpus vai pat trīs metru dziļumā. Tur bija vēl dziļāks, taču viņš ar kājām centās aizķerties, piebremzēja. Izturēja tā pāris stundu, tad tik un tā nogāzās lejā. Gļotas, kaut kādas sapuvušas lupatas, smirdoņa tāda, ka tikko kuņģi neizgrieza ačgārni.

Un viss. Tā viņš nīka nezin cik ilgi nedēļu, mēnesi, divus mēnešus. Domāja, ka sen jau ir miris un tas viss rādās tikai sapņos. Droši vien juka prātā, skatījās multenes kā īstenību… briesmīgas multenes, tādu patiesībā nemaz nav. Bet tad atkal iestājās rīts, to viņam nozīmēja balts izplēsts caurums virs galvas, kas bija kā parasts balts papīrs, pat ne balts, bet drīzāk pelēks, un gaismu tas nedeva ne tik, cik melns aiz naga. Viņš ēda kaut ko, kas dažkārt iekrita bedrē, visādas radības… tagad pat nevar atcerēties, ko tieši. Negrib. Un bija arī tāds moments kā vienā no Edgara Po stāstiem… Lietus lija bieži, un ūdens krājās bedres dibenā, pareizāk, tas aizvien tur bija bijis, nekur nepazuda, bet tikai vairojās. Ik dienas tā līmenis kaut nedaudz, tomēr cēlās, tas bija svārsts, kurš skaitīja Ļošas stundas un minūtes, nebija tikai saprotams uz labu vai gluži otrādi. Nāve, protams, būtu vienā rāvienā visu atrisinājusi, un Ļoha gribēja nomirt, jā. Tikai ne šādā veidā.

Viņu vairākkārt vilka augšā iemeta bedrē virvi ar āķiem, viņam pašam vajadzēja pieķerties. Tas notika, kad pikaps atveda jaunu laupījumu. Pirmajā reizē viņš redzēja savu Kirdiču, viņš arī tika turēts kādā no «stobriem», viņam kopā ar Ļohu lika skatīties, kā nogalina krievus. Pēc tam Kirdičs vairs netika rādījies.

Veda ne tikai kareivjus, gadījās arī civiliedzīvotāji. Galināja dažādi reizēm tikai ar lodi, reizēm nē. Bieži vien to darīja pats Amīrs viņam nezin kāpēc bija svarīgi grozīties kameras priekšā. Reiz atveda vīru civilās drēbēs un kopā ar viņu divus puišeļus, nedaudz vecākus par desmit gadiem. Arī it kā krievus. Ļoha nezināja, ko tādu viņi bija nogrēkojušies, Amīrs ilgi uz viņiem kliedza, nebija saprotams, ko. Ar putām uz lūpām. Tad nošāva puikas ar pistoli. Lai vīrs redzētu. Un tikai pēc tam sašķaidīja viņam galvu ar šautenes laidni. To, protams, neviens nefilmēja…

Ļoha piespieda sevi domāt par kaut ko. Sarunājās pats ar sevi. Ja tā padomā, viņš nemaz nebija nekāds patoloģiskais neveiksminieks. Krievijā ik gadu izšķiras gandrīz miljons pāru, notiek apmēram 150 tūkstoši avāriju, kurās iet bojā savi 20 tūkstoši cilvēku… Jau vieglāk, jā. Patiesībā Ļoha nekādus skaitļus, protams, nezināja, nekad netika par to interesējies. Vienkārši iedomājās, ka izlasījis avīzē, lai kaut jel kā nodarbinātu savu prātu. Toties viņš bija redzējis statistiku par Apvienoto karaspēka grupējumu, un tie jau bija reāli skaitļi Cečenijas kampaņas laikā bija bez vēsts pazuduši 1200 kareivji. Kāds no viņiem droši vien bija dezertējis… nu, augstākais 100 cilvēku. Bet pārējie, tāpat kā viņš, nokļuvuši gūstā. Viņš,

Ļoha Sincovs, bija tikai viens no tūkstoša, tā, lūk. Īstenībā tas ir daudz. Bataljons. Pat pulks. Spēks! Tūkstotis!…

Domāja arī par karu. Par kalniešiem, par tiem pašiem čečeniem. Agrāk Ļoha nebija jutis pret viņiem nekādu naidu. Kā pret tautu. Arī viņu vidū bija cienījami cilvēki, tur nav ko runāt. Tajā pašā laikā arī savējo vidū gadījās nelieši. Viss kas ir pieredzēts. Ņemsim, par piemēru, blokposteni pie Satojevas, kur 2. Tomiļina vads divus mēnešus nolauza, čečeni tur nekad netika strādājuši cūcības. Kāpēc? Tāpēc, ka tur nenotika nekāda patvaļa, Tomiļins par to jebkuram būtu sadevis pa purnu. Nekādas piekasīšanās vai izaicinošas rīcības. Puiši vienkārši darīja savu darbu un uzvedās adekvāti. Nu un kalnieši atdarīja ar to pašu…

Bet kaujas laukā tur bija cita lieta, nekādas saudzēšanas, karš paliek karš. Ja nu vienīgi pārrunu laikā, tā sakot, «300-200» formātā. Lai ievainotos un nogalinātos aizvāktu no ienaidnieka pozīcijām, kamēr pirmie galīgi nav sakapāti, bet otrie sadalījušies. Te gan cilvēka vārds ir lielā vērtē, uz spēles tiek likts godīgums. Ir gadījies, ka bārdainie iekarsuši apšauda mūsu pārrunvežus, šauj uz neapbruņotiem. Tāpat ir gadījies, ka šauj mūsējie… Tas ir karš, Ļoha sev sacīja, karš. Karā šauj. Taču bez kareivjiem šajā karā ir arī tādi kā Amīrs. Viņiem ne tik daudz patīk nogalināt, cik mocīt. Ņirgāties. Griezt galvas, uzšķērst vēderus. Patīk zvērības, ko aizliedz starptautiskie likumi un karošanas noteikumi. «Tas jau vairs nav karš,» domāja Ļoha, «bet kaut kāda patoloģija…»

Nekādas jēgas no tādām domām nebija. Viņš sēdēja, karājās, lēnām sadalījās bedrē bez jelkādām cerībām no tās izkļūt. Viņš jau viegli atšķīra bārdainos pēc soļiem, piespiedis ausi pie savas bedres sienas. Pēc augsnes svārstībām (bet reizēm, kā viņam šķita, arī bez tām) viņš spēja saprast, kas notiek ienaidnieka bāzē. Un kādi radījumi rosās zemes dzīlēs, kā tie rok savas ejas un rij cits citu, viņš tos pat redzēja it kā caur stiklu, kā dažkārt rāda dokumentālajās filmās par savvaļas dabu… Un tikai vienu viņš nespēja saprast kā viņš līdz šim brīdim bija dzīvs.

Atpestīšana nāca vējainā, lietainā vakarā. Ūdens bedrē bija sakrājies līdz krūtīm, un lietus lija aizvien stiprāk un stiprāk. Un tad vēl no sienām sāka atdalīties zemes pikuči, kuri strauji pacēla ūdens līmeni un pārvērta to biezā, šļurkstošā staignājā, tā ka Ļoham nācās stāvēt augstu izslietu galvu, spļaudīties uz skaitīt atlikušās sekundes. Un pēkšņi pēc kārtējā nobrukuma viņa skatienam atklājās resna mezglaina sakne, kura karājās laukā no bedres sienas. Viņš neatcerējās, ka tuvumā būtu auguši kādi lieli koki, te bija atklāta vieta. Bet galu galā tas nebija svarīgi. Aizstiepās līdz saknei, pieķērās, paraustīja. Kā nekā ar mežonīgu piepūli sāka vilkt sevi laukā no staignāja un pie reizes arī no bedres. Pa centimetram, pa milimetram. Sastinga, ieklausījās vai kāds nenāk? un turpināja vilkt. Taču viņam laimējās, bārdaiņi sēdēja teltīs, un viņiem nemaz nebija paraduma pārāk bieži apmeklēt Ļohas «stobru», jo izbēgt no tā nav iespējams. Tā viņiem šķita.

Taču Ļoha izbēga. Jau dziļā naktī izlīda virszemē, maķenīt atelsās, līda tālāk. Klajuma malā pie paša meža ieraudzīja lielu, vecu egli. Sakne tai kā klints iezis cieta un dziļu grumbu izvagota. Ļoha aplēsa attālumu līdz bedrei patālu, protams, taču neviena cita liela koka te nebija. Nebija, un punkts. Iznāk, ka tās sakni viņš tur, bedrē, bija satvēris, tā bija viņam palīdzējusi, itin kā roku pasniegusi. Citādi nevarēja būt. Viņš sev nosolījās ja tiks projām no šejienes, ja atkal reiz nokļūs Maskavā, savā Sivceva Vražekā, noteikti iestādīs zem loga eglīti. Tad viņš tam vēl diez kā neticēja.

…Tika projām. Nokļuva. Slimnīca, hospitālis, gara un mokoša atvaļināšanās procedūra no armijas… Pagāja gandrīz pusgads, iekams viņš varēja vērt sava dzīvokļa durvis, taču tas notika. Tikai viņam pamatīgi bija «nošķiebies jumts» viņš nespēja skatīties uz zilām debesīm, vairījās no ļaužu drūzmas, meklēja mieru un vientulību. Un viņš aizgāja «mīnusā». Reiz tomēr aizbrauca uz Himkiem, pārveda no turienes eglīti, iestādīja tieši pretī virtuves logam. Un tā auga. Auga gadu, divus. Tad to puišeļi nomīdīja, spēlēdami futbolu, un pēcāk tā sāka dzeltēt un nonīka. Bet Ļoha Sincovs ap to laiku jau bija kļuvis par Mežaini, un aprūpēt kokus viņam nebija iespējams. Toties virs katra atvērta mūrējuma, virs katras ejas, kur vien brīvais digers spēra savu kāju, viņš «iestādīja» eglīti kā savu personisko zīmi.

* * *

Kolam Piļčenko, kura miesa un dvēsele gremdējās dziļā «mīnusā» un kurš domāja, ka to radījis nevis tēvs un māte, bet eksperimentālā ceļā ieņēmušas un siltumtrasēs iznēsājušas kādas ārpuszemes civilizācijas būtnes, viņam, izrādās, bija kādas nekādas ģimeniskas attiecības. Tiesa, tas noskaidrojās pašā nepiemērotākajā brīdī.

-   Kur tu esi? jautāja Mežainis, kurš jau bija atmetis cerību, ka viņš pacels klausuli.

-   Kas ir? Pirksts apvaicājās miegainā balsī. Muhanovā pie tantes.

Viņš nožāvājās un atkārtoja:

-  Muhanovā. Lieku viņai flīzes sanitārajā mezglā… Tas ir, liku. Tagad it kā guļu…

Viņš te pazuda, te atkal uzradās, it kā šūpotos turp un atpakaļ klausules priekšā.

-   Man taču ir brīvdiena, Aleksandr Ivanovič… Kas ir? Cik pulkstenis?

-   Viens un trīsdesmit septiņas minūtes, Kola. Cik laika tev vajag, lai atkļūtu līdz bāzei?

-   Vai kas noticis? Trauksme?

-  Kaut kas uz to pusi, Mežainis atbildēja. Vēlāk paskaidrošu. Kad būsi?

-   Droši vien četros, Pirksts nenoteikti sacīja.

-   Pārāk vēlu. Bez tevis mēs nevaram iet, taču tas ir pārāk vēlu.

Klausulē skaļi sarosījās. Piļčenko ģērbās.

-   Nu, pusčetros, biedri…

-   Trijos piecpadsmit lai būtu savā darba vietā. Viss, beidzu.

Bez Piļčenko viņi tiešām nevarēja iet. Viņš viens atsvēra pusi grupas. Zarembo, Rudins un Seredovs šodien dežurē, tie nekur nepazudīs. Borodjko un Polosņikovs atrodas pilsētā, tos viņš jau bija izsaucis. It kā visa pamatgrupa ieradīsies. Protams, ja Pirksts neiegāzīs… Nūja, vēl mūžīgais dispečers Zaržeckis. Ka neaizmirstas piezvanīt viņam.

9

Tuvākajās pusotrās stundās Mežainim Lubjankā nebija ko darīt. Bruno un Amīra vīru meklēšana šajās nakts stundās tik un tā nenotiek, nekādus jaunumus nevarēja gaidīt. Bet sēdēt te un uzbudinājumā dīdīties krēslā viņš negrib.

Turklāt mājās bija kāds svarīgs darbs veicams.

Iesēdās mašīnā un brauca. Pa ceļam piezvanīja Zaržeckim. Uz pustukšā naksnīgā ceļa nemanīja, ka bija ieskrējies līdz simt divdesmit. Tik tikko neietriecās mazulītī pežo, kurš brauca pa galveno ceļu. Tas stiepti un aizvainoti nosignalizēja viņam nopakaļ.

Mežainis samazināja ātrumu. Pie velna, viņš nervozēja. Un ar katru brīdi satraukums auga augumā, itin kā viņš steigtos uz tikšanos ar mīļoto.

Tas bija prātam neaptverami Amīrs šeit, Maskavā. Pietika par to iedomāties, un kāja pati spieda gāzes pedāli. Tie nebija nekādi Gunjuški, federāli, kalnieši, blokposteņi un tā tālāk. Tā bija viņa Maskava, viņa Sivceva Vražeka, viņa mājas.

Un Amīrs bija šeit!… Ienaidnieks pie vārtiem… Nē, jau ienācis pa vārtiem iekšā! Amīrs, maita!

Viņš to pazina, kad gulēja rajona slimnīcā Stavropoles tuvumā, ārstēdams kāju un gaidīdams no karaspēka daļas štāba apstiprinājumu dokumentiem, kādu nedēļu pēc bedres. Toreiz viņam rokās nokļuva avīze ar uzņēmumu un parakstu zem tā «Cečenijas Republikas otrais vicepremjers A. T. Koptojevs inspicē rūpniecības objektu atjaunošanu Satojas rajonā». Bārdains vīrietis platiem pleciem viņam acīm redzami neierastā civilā uzvalkā stāvēja jaunu un ne tik jaunu cilvēku droši vien žurnālistu ielenkumā un ar roku norādīja uz betona kastes drupām pie horizonta. Mežainis nevarētu viņu sajaukt ne ar vienu citu, tāpat kā tad, ja Amīrs atrastos šeit savā melnajā kombinezonā ar kaujas nazi vienā un kāda asiņojošo galvu otrā rokā… Nevarētu teikt, ka pēc redzētā pasaule Mežainim būtu sagriezusies ar pakaļu uz augšu vai kā tamlīdzīgi. Kā nekā viņš gadu bija nocīnījies šajā karā, visu ko tika piedzīvojis. Lai gan ko tādu nebija redzējis, goda vārds. Tātad no rītiem tas mērglis inspicē objektus, skaidrā krievu valodā runā ar žurnālistiem un pozē reportieriem, bet tad brauc mājās, paēd pusdienas, pārģērbjas un dodas uz savu bāzi, kur kakla balsī dod komandas, kauj un nogalina jau citas kameras priekšā…

Mežainis sapurināja galvu.

Amīrs Maskavā! Itin kā būtu ieslēdzies trauksmes signāls…

Kāpņu telpā bija tumšs lampiņa izdegusi. Viņš sadabūja atslēgas un lūkoja trāpīt atslēgas caurumā, tajā pašā laikā cenšoties atcerēties, kad beidzamo reizi bija izmantojis savu slepeno eju uz dzīvokli caur pagrabu… Aiz muguras nošvīkstēja viegli soļi.

-   Kas te ir? viņš jautāja.

Kāds klusi izdvesa tumsā.

-   Es… tā kā… Lode…

-   Ko tu šeit dari?

Mežainis paspīdināja sev šķiltavas, iebāza atslēgu slēdzenē, atslēdza, pagrūda durvis un iededza priekšnamā gaismu.

-   Nāc iekšā.

Miegdama gaismā acis, Lode iegāja dzīvoklī un tūdaļ devās uz virtuvi. Iešalcās ūdens, nograbēja krūze.

-   Ko tu šeit dari? Mežainis atkārtoja.

-  Gaidu, viņa atbildēja, izaugdama viņa priekšā. Es sastrīdējos ar mammu.

-   Un kāds tam sakars ar mani?

Viņa paraustīja plecus un pasmaidīja.

-   Varbūt aicināsit ienākt un tā tālāk?

-   Tu jau esi ienākusi.

Mežainis aizslēdza durvis, nosvieda zābakus, iegāja savā istabā.

-   Kā tu zini manu adresi? viņš no turienes uzsauca.

-   Jūs taču pats iedevāt man savu vizītkarti.

-   Tur ir tikai telefona numurs.

-  Operatora datubāzē noskaidroju. Tāpat kā tas Skropstiņš. Starp citu, viņš vairs nav ne rādījies, ne zvanījis.

-  Un nerādīsies ar. Viņam ir lauzts plecs, izsisti zobi un vispār vēl kādus piecus gadus nāksies pasēdēt cietumā.

-   Ai, tiešām? Tas nozīmē, ka viņš mani neaiztiks?

-   Neaiztiks.

Mežainis izvilka no gultas apakšas kartona kasti, kur glabāja šo to no aprīkojuma, pameklēja. Tad atvēra rakstāmgaldu, kurā vesels nodalījums bija pilns visvisādām mantām. Iegāja viesistabā, visu tur pārmeklēja. Pastāvēja, palūkojās apkārt, padomāja. Droši vien pieliekamajā.

-   Liels paldies jums…

Lode bija paguvusi noaut kājas un novilkt vējjaku, pat sameklējusi viņa vecās linu čības. Viņa stāvēja priekšnama vidū kovboja pozā, aizbāzusi īkšķus aiz džinsu jostas, raudzījās viņā caur pieri, lūkoja savilkt lūpas nopietnā, pat nedaudz dusmīgā grimasē, bet smaidīja, smaidīja kā maijroze. Mežainis palūkojās uz viņas frizūru un nodomāja, ka pirms strīda ar mammu (vai varbūt strīda laikā?) viņa nezin kāpēc rūpīgi bija izmazgājusi galvu un pat viegli ieveidojusi matus.

-    Kafiju proti vārīt? viņš apvaicājās, iedams viņai garām uz pieliekamo.

-   Kas tur ko neprast?

-   Tad uzvāri.

-   Sev arī?

-    Kas tad ir? Mežainis no pieliekamā pavaicāja. Mamma neļauj?

-   Tā kaitē miegam. Un arī ādai, tā viņa saka.

-   Tu brauci šurp gulēt, vai?

Viņš to atrada kurpju kastē uz plaukta. Veco «laimīgo» pieres lukturi. Firmas manta, «Megalight». Tikai atstarotājs bija maķenīt iesprādzis un, protams, izlādējušās baterijas. Šis pieres lukturis viņam bija bijis, kad viņš atraka pagrabu ar svētbildēm Varvarkā, ar to bija izkļuvis no pamatīgām nepatikšanām 2002. gadā, kad bezmaz vai bija izlaidis garu ceturtajā horizontā. «Līmenī, nevis horizontā,» Mežainis sevi izlaboja. Šodien viņam jāņem tas līdzi. Uz laimi. Veiksmei…

-   Tas ir tiešs jautājums, ja? Lode vaicāja pārspīlēti nopietni. Tas prasa tiešu atbildi?

-   Kāds jautājums? Mežainis nesaprata.

Vina nosarka. »

-   Nu… Par to gulēšanu.

-   Es tevi palūdzu uzvārīt kafiju, viņš teica. Tu uzvārīji?

-   Nē, viņa klusi sacīja.

Viņš palūkojās pulkstenī, iebāza lukturi somā kopā ar trim bateriju komplektiem. Un sāka aut kājas.

-   Kad nē, tad nē, viņš noteica. Mums arī nav laika kafijas dzeršanai. Vai nauda taksim ir?

Viņa lēni izelpoja caur sakostiem zobiem. Tad pamāja, nosvieda no kājām viņa vecās linu čības un sāka ģērbties.

Piļčenko atdrāzās desmit minūtes pāri trijiem. Visi pārējie bija paspējuši uzģērbt spectērpus, pārbaudīt aprīkojumu, sakarus, aparatūru un ieročus, kā arī pārbaudīt Zaržecki vai viņš pa šo laiku savā dispečera telpā nav aizmidzis, izmantojot speciālo antialerģisko spilventiņu. Un tad vēl pārbaudīt to visu vēlreiz.

-   Aiziet, Pirkst, kusties, Rudins sacīja, viss nosvīdis un sarkans. Viņš pielaboja patronsomu ar dziļuma mērītāju, kaut ko vēl nomurmināja zem deguna un devās uz liftu.

Visi bija nosvīduši un sarkani, pat Pirksts, kurš patiesībā ļoti steidzās, audams kājas un šņorēdams ciet garos «mēslu stampātājus».

-    Kas mums tāds īpašs atgadījies? viņš pajautāja. Šī, kā es noprotu, taču nav parastā dežūra?

Viņš paskatījās uz «Kedr» automātiem kolēģu rokās un maksti ar Stečkina pistoli pie Mežaina jostas.

-   Meklējam cilvēkus, Mežainis sacīja. Grupa. Nesankcionēta iekļūšana, pirmais līdz sestais iecirknis. Netērē laiku runām, Piļčenko.

' y

Viņš tīšuprāt nenovērsa skatienu no Pirksta, domās skubinādams, kamēr viņš beidza ģērbties.

-   Gatavs? Uz izeju!

Garāžā, zilos izpūtēja dūmos tinies, nepacietīgi rūca uaziņš, kurā sēdēja pārējie grupas «Tunelis» kaujinieki. Kolīdz Mežainis, kurš iekāpa pēdējais, aizcirta aiz sevis durvis, mašīna, riepām kaucot, aiztraucās pa nobrauktuvi uz vārtiem, kuri jau automātiski bīdījās uz sāniem. Aiz vārtiem bija tumsa.

Vienpadsmitā nodaļa majora jevsejeva privāta dzīve

Cilvēks piedzimst, dzīvo un nomirst tieši tādā secībā. Diena sākas ar rītausmu un beidzas ar rietu. Gads Senajā Romā un Krievzemē sākās pavasarī un beidzās ziemā. Daudz kas pasaulē un kalendārā iekārtots tā, ka sākas labi, bet beidzas tā, ka sliktāk nevar būt. Toties nedēļa, parastā darba nedēļa, nezin kāpēc gluži otrādi sākas ar drūmo un smago pirmdienu, bet beidzas ar svētdienu, kura, kā zināms, «tra-lā-lā, no dienām vislabākā». Kāpēc tā? To neviens nezina. Un nevajag ar. Neviens taču neiebilst pret tādu kārtību, it īpaši, ja pašlaik ir piektdienas vakars un priekšā visas brīvdienas.

Starp citu… Jevsejevs palūkojās automašīnas paneļa pulkstenī bez ceturkšņa divi. Vairs jau nebija vakars. Un vairs nebija piektdiena. Arī par brīvdienām tās pilnā mērā nevarēja saukt rīt no rīta ir apspriede par meklēšanas operācijas «Bruno-Amīrs» rezultātiem. Pagaidām gan rezultātu nav, un līdz rītam diezin vai radīsies. Taču meklējumi jāturpina, draudi var izrādīties nopietni. Rekā Sincovs uzsprāga, lai gan viņš ir ļoti savaldīgs puisis. Bet, izdzirdot par Amīru, bezmaz vai saslējās pakaļkājās…

Jurijs Petrovičs paskatījās sānu stiklā. Volga tikko bija pabraukuši garām «Pjatjoročkai» un biznesa centra jaunbūvei, iegriezās viņa ielā, kur visa pirmā rinda bija

aizņemta ar uz nakti novietotām automašīnām.

>

-   Viss, Stepan, viņš uzrunāja šoferi, bremzē nost. Pagalmā nevajag braukt, pēc tam neizgriezīsies laukā.

-   Kāpēc nevajag, biedri major? šoferis noburkšķēja. Tad ta gan problēma! Es Amīna pilī ar bruņutransportieri gan iebraucu, gan izbraucu. Un pat traukus nesaplēsu. Tie gan bija saplēsti iepriekš ar granātām…

Jevsejevs labsirdīgi pasmīnēja.

-   Nelej nu! Tos, kuri tur iebrauca, visi pazīst!

Stepans, ja arī apvainojās, nelika to manīt, aizveda

līdz pašām namdurvīm.

Jevsejevs pateicās un izkāpa, bet šoferis tūdaļ pat aizsmēķēja un uz pilnu klapi uzgrieza savu iemīļoto «RadioŠanson» (ne pirmo, ne otro biedrs majors ne acu galā necieta), pēc tam strauji, ar reaktīvu kaukoņu atpakaļgaitā nobrauca pa visu šauro, līkumoto ieliņu, pamanīdamies neaizķert nevienu mašīnu. Apgriezās, pAmīrkšķināja šefam ar lukturiem un aiztrauca.

Viņš bija mājās.

Jurijs Petrovičs pa paradumam pacēla galvu, lai gan tāpat zināja, ka divi stūra logi septītajā stāvā būs tumši. Marina neuzskatīja, ka nakts dežūra, gaidot aizkavējušos vīru līdzās plītij, kur uz lēnas uguns kūp katliņš ar vistas zupu, būtu «komitejnieka» sievas svēts pienākums. Un droši vien pareizi uzskatīja. Lai gan reizēm vienkārši gribējās zināt, ka viņu gaida, neguļ, uztraucas…

-   Dārgais, ja esmu iemigusi bez pidžamas, tas nozīmē, ka gaidu! viņa smējās. Tikai esmu nedaudz nogurusi!…

Viņi bija runājuši pa telefonu drusku vairāk nekā pirms stundas, apsprieduši Marinas svaigāko jaunumu (uzaicinājumu slavena estrādes dziedātāja deju grupā), ar to saistīto rītdienas staigāšanu pa veikaliem (vajag ko satriecošu pārrunām un pārbaudes skatei), kā arī dažus finanšu jautājumus, kas tāpat izrietēja no jau pieminētā jaunuma…

Atjautības jautājums: kas ir sliktāks dziedātāju pavadoša deju grupa vai uzstāšanās striptīzbārā «Zilais samts»?…

Tā nu tas ir. Un neviens to nezina.

Lifta kabīnē bija parādījies jauns uzraksts, kas skar kāda «Sirgeja» seksuālo orientāciju. Jā, diez vai jaunās paaudzes izglītotības līmenis ceļas, kā tautai cenšas iegalvot izglītības bonzas…

Kopējā priekšnamā zem velosipēda sēdēja kaimiņu rudā keķene Pūka un raudzījās Jurijā Petrovičā lielām tramīgām acīm.

Atkal izdzina par pretsabiedrisku uzvedību? Jevsejevs painteresējās.

Pūka žēlabaini ieņaudējās.

Viņš atslēdza savas durvis un iegāja iekšā. Oda pēc kaut kā piedegušā. Pieliekamajā trokšņoja veļas mašīna. Vannas istabā, kur no flīzēm vēl nebija nožuvušas ūdens lāses, dūca ventilators. Jurijs Petrovičs nomazgāja rokas un ielūkojās guļamistabā. Marina gulēja, pa bērnu modei atmetusi segu sānis un brīvi izlaidusies gultā. Garas, spēcīgas kājas, tievas rokas un seja tāda, it kā teju būtu gatava sākt smieties. Viņa bija bez pidžamas, un vīrs uzkavējās, vērīgi apskatīdams viņas augumu.

«Šogad viņai apritēs trīsdesmit,» viņam ne no šā, ne no tā iešāvās prātā.

Piedejotāju grupa melnās zeķbiksēs. Droši vien ar kādām tur spalvām uz galvas. Bet centrā ar mikrofonu sīkajā roķelē tas, kā viņu, jaunatnes elks, kurš pastāvīgi grābstījās sev gar vienu vietu. Marina stāsta, ka šaurās aprindās viņam esot iesauka Knēvelis. Idiotiska iesauka, un pats viņš, visticamāk, ir idiots. Taču par spīti spalvām un zeķbiksēm, un Knēvelim ar viņa vienu vietu… Tā ir viena no viņas pēdējām izdevībām. Tā viņa saka. Dejotāji pēc trīsdesmit vairs neietilpst «galvenajos resursos» beidzas aktīvo uzstāšanos, slavas un tamlīdzīgu būšanu periods. Pēc tam, ja neesat zvaigzne, ja nestrādājat pasaulslavenā trupā, laipni lūgti «palīgresursos» kāda kultūras nama horeogrāfijas pulciņā vai pašdarbības teātrītī, kur var noturēties vēl gadus piecus-septiņus… Vai arī ik vakaru pie stieņa «Zilajā samtā» kur nu kuram tīk.

Tikai Marina nav nekāda zvaigzne. Nav zvaigzne, un viss. Ar slavu un pasaulē pazīstamu vārdu nekad nav varējusi lepoties. Četras sezonas tautas deju ansamblī

Krievijas Tautas mākslinieka vadībā tā ir viņas karjeras virsotne… Toties «Samtā» viņai patīk, neizprotamu iemeslu pēc.

«Mans radošais libido,» viņa saka. Velns būtu rāvis gan «Samtu», gan tos stieņus. Un libido arī.

Virtuvē valda kārtība, pat izlietne ir neierasti tukša. Pannā zem vāciņa skumst apsvilušas zivju nūjiņas, turklāt apsvilušas tās ir tikai no apakšas, turpretī no vispuses nav pat lāgā atsaldējušās. Un makaroni. Makaroni bija vakar, nodomāja Jevsejevs. Vai aizvakar. Bet varbūt gan tad, gan tad. Viņš domās dzirdēja mātes balsi uzsvērti klusi sakām: «Tavs tēvs gan ko tādu neēstu.» Uz ko galantais tēvs tūdaļ iebilda: «Nav teikts! Man zivtiņas garšo…»

Viņš ieslēdza plīti, sasildīja vakariņas un notiesāja sev par brīnumu ar lielu apetīti. Viena problēma būtu atrisināta.

Iekams iet dušā, viņš neizturēja, piezvanīja pagrabstāva dežurantam un apvaicājās, vai pie viņiem nav Sincovs. Sincova tur nebija. Varbūt nīkst savā kabinetā? Kabineta telefons neatbildēja, bet «Tuneļa» sakaru boksā vai dispečertelpā, kā to vēl dēvēja, atsaucās Zaržeckis un negaidīti moži ziņoja:

-   Biedrs majors gatavojas nakts kāpienam lejā. Tas ir, piedodiet, dežūrai…

-   Vai viņam šonakt jādežurē? Jevsejevs pavaicāja.

-  Nebūt nē. Fiksēta nesankcionēta iekļūšana, viņš grib pats pārbaudīt.

-   Skaidrs. Cikos tas notiks?

-   Trijos desmit…

Jurijs Petrovičs nolika klausuli. Mežainis tomēr nolēmis nodrošināties attiecībā uz Amīru. Nav gaidījis meklēšanas operācijas rezultātus. It kā nakts dežūra, parasts reids pēc signāla par patvaļīgu iekļūšanu… Ko lai saka. Iespējams, pareizs risinājums, ja vien… Nē, pat ja rīt kas atklātos (maz ticams) un būtu nepieciešams operatīvi reaģēt, sakari ar grupu ir. Reaģēsim…

Kad viņš iznāca no dušas, ietinies zila dvieli ar lāce-

i '

niem, sajūta bija krietni vien mundrāka. Lai gan vēl nebija zināms, ir vērts modināt Marinu vai ne. Kā tad tā jauna, skaista sieviete (turklāt gluži kaila) līdzās gultā, vai tiešām… Lai gan no otras puses uz šo kailo augumu divas trīs reizes nedēļā lūr pilnīgi sveši iereibuši vīrieši, kārsta zobus, laizās vien un izkliedz visādas neķītrības, apspriež savā starpā, nemeklēdami pēc izteicieniem. Bet viņa tajā laikā smaida un dejo, izlokās, tvīksmīgi pietupjas, uzbudinot visu šo publiku… Sasodīts, Jevsejevam vienlaikus gribējās viņu gan mīlēt, gan kārtīgi iepliķēt. Pat ne iepliķēt, bet konkrēti sadot pa glīto purniņu, uzdauzīt zilumus, kuru pēc viņa nevarēs iziet uz savas maucīgās skatuves…

Taču, kolīdz viņa galva pieskārās spilvenam, viss atrisinājās pats no sevis majors Jevsejevs acumirklī iemiga. Un nogulēja bez kādiem sapņiem līdz pašam rītam.

Pie brokastīm gluži nejauši noskaidrojās, ka visa minētā Knēveļa, kā arī daudzu citu izpildītāju viesizrāžu un arī pārējā darbība sastāv no privātu ballīšu apkalpošanas.

-   Un ko tas nozīmē? Jurijs Petrovičs painteresējās. Jāatzīstas, ka es neko no tā visa nesaprotu.

-   Mazākas skatuves, trūcīgākas naudas, Marina atbildēja, uzklāja uz grauzdiņa pamatīgu šķiņķa šķēli un iecirta tajā spēcīgus, baltus zobus. Fofies fufāk faufai…

Pasmaidīja, pastiepa uz priekšu plaukstu, sak, pardon, tūlīt. Sakošļāja kumosu, norija un atkārtoja:

-   …Toties tuvāk tautai. Tā, lūk.

-   Kādai tautai?

-   Burziņiem. Tur apgrozās konkrēti cilvēki, nopietni. Piemēram, pēc mēneša Knēvelim ieplānoti seši laukumiņi Tjumeņā. Bet tur, pats saproti, naftas karaļi, topmenedžeri, apgabala činavnieki. Zelta puisēni. Viņiem ir arī savas personiskās vēlmes vienam kāzas, otram dzimšanas diena, kāds cits vienkārši vēlas aizdzīt bēdas un skumjas. Un naudu nav kur grūst. Knēveļa skuķi saka tādos kreisos saietos varot divtik nopelnīt. Bet galvenais Knēvelis it kā neesot informēts, viņam nevajagot neko maksāt…

-   Piemēram, jāpadanco plikai ārpilsētas saunā administrācijas vadības priekšā, Jurijam Petrovičam izspruka.

Viņa pārstāja gremot.

-   Kādā nozīmē?

-  Tiešā. Viņu māc bēdas un skumjas, naudas kā spaļu. Un personiska vēlme. Bet tu to apmierini. Ļoti izdevīgi.

Marina nolika uz galda atlikušo sviestmaizi. Noslaucīja lūpas salvetē.

-   Vai zini, Jura, es neticu, ka tu no tiesas tā domā, viņa sacīja. Tu vienkārši centies it kā…

-   Es no tiesas tā domāju, Jevsejevs viņu pārtrauca. Esmu samaitāts cilvēks, jo pastāvīgi saskaros ar dzīves ēnas pusi. Bet tur notiek tādas lietas, tajā ēnas pusē…

-   Mēs astoņus gadus esam kopā, Jura. Ne reizes pa šo laiku es neesmu devusi iemesla…

-   Kāds vēl iemesls ir vajadzīgs, ja tu gandrīz plika gories piedzērušu veču priekšā? Man tas viss nepatīk! Vai tiešām nav iespējams atrast normālu darbu? Horeogrāfija parastajā, mākslas skolā vai mazums kur vēl! Aizej deviņos, pārnāc piecos, visi vakari mājās, kopā ar vīru…

-   Zinām, kā tu sēdi mājās!

Marina izbrīnā iepleta acis un paliecās uz priekšu, itin kā būtu pamanījusi vīra pierē izdīgušus radziņus.

-   Paklau, vakar tu pats teici, ka gribi gribi -, lai es tur iekārtojos! Tā bija? Mēs taču abi to apspriedām!

-  Es domāju, ka tas ir kas nopietns, nevis privātas ballītes!

-   Tā notiek visur! Kā tad tu domāji? Visi tie kirkorovi un ļeontjevi tavuprāt, viņi pārtiek no saviem diskiem? Vai no koncertiem «Olimpiskajā» koncertzālē? Viņiem nāktos vākt pudeles parkos, lai izvilktu līdz nākamajam koncertam! Visi dzīvo, visi pārtiek no privātiem un korporatīviem saietiem un ir priecīgi, tici man! Tāda ir izdzīvošanas iespēja mūsu aprindās!

-   Tikai Kirkorovs gan nedanco pliks «Samtā»! Jevsejevs iesaucās.

Marina pacēla rādītājpirkstu un ļoti nopietni pamāja ar galvu, sak, precīzi pamanīts, ser, nedanco vis… Un pēkšņi sāka skaļi smieties. Jurijs Petrovičs skatījās viņā, viņš pat nepasmaidīja.

-    Piedod, Jura, viņa izmocīja. Es vienkārši iztēlojos, kā viņš…

Viņa ar rokām attēloja ko tādu, it kā rāptos augšā pa stieni. Un izplūda jaunā smieklu lēkmē.

Jevsejevs palūkojās pulkstenī, vienā malkā izdzēra savu kafiju un piecēlās.

-   Es arī vienkārši iztēlojos, viņš sacīja. Vienkārši iztēlojos, kā tu pelni savu naudu visu to… priekšā… Un man smiekli nenāk. Gribas kaut kur paslēpties aiz kauna… FDD majora sieva tricina kailas krūtis uz estrādes kā kāda…

-    Palaistuve, tu gribēji sacīt? Marina pēc inerces draiski pateica priekšā.

Jurijs Petrovičs neko neatbildēja. Jokot viņam negribējās. Klusumā, kas bija iestājies, ielauzās ielas skaņas, televizora murdoņa aiz sienas, ritmiskā sienas pulksteņa tikšķēšana viesistabā.

-   Es neesmu palaistuve, Jura, Marina sacīja. Viņa vairs nesmaidīja.

-   Es neko tādu arī neteicu.

-   Zināms. Tu taču esi labi audzināts cilvēks. Un tava leksika nevainojama.

Jurijs Petrovičs izgāja no virtuves. Iekšās dedzināja, viņš pat nezināja, no kā vai no uzbudinājuma vai vakardienas piedegušajām nūjiņām. Izvandīja skapi, meklēdams tīru kreklu, un galu galā uzvilka to pašu vakarējo. Uzvalks. Telefons. Nauda. Pēc minūtes viņš priekšnamā āva kājas.

Marina sēdēja pirmītējā vietā, sakrustojusi rokas uz krūtīm.

-   Labi, pieņemsim, viņa teica. Kāda tur majoriene dejo striptīzbārā. Uz ko, saki, lūdzams, tas attiecas, atskaitot viņu pašu un vīru-majoru? Kurš to zina?

-   Es zinu. Un ar to pietiek, Jevsejevs atbildēja. Un arī mūsu iekšējās drošības dienests uzzinās. Kaut kad. Katrā ziņā uzzinās, tici man.

-   Un ko no valsts drošības viedokļa neatļautu es daru? Saejos ar ārzemniekiem? Pārkāpju slepenības režīmu ar pārlieku mazām biksītēm? Vai varbūt simt dolāru aiz gumijas tā būtu nelikumīga valūtas operācija?

-   Apklusti! Jevsejevs neizturējis uzkliedza.

-Ai, ai. Atvaino. Kāda tur palaistuve atļāvās paņirgāties par FDD…

Jurijs Petrovičs piegāja pie viņas un uzsita ar dūri pa galdu. Nošķindēja trauki, cukurtrauks palēcās un apgāzās, izbērdams uz galda baltu kaudzīti.

Marina klusi noteica: «M-jā.» Nolika cukurtrauku vietā.

-    Man vajadzīga pieklājīga alga, viņa mierīgi sacīja. Nevienā horeogrāfijas pulciņā tādu nemaksā. Tāpēc es pelnu. Kas gan tur slikts? Mūsu valstī ikviens darbs ir cienījams! Ja iešu mācīt akadēmijā, es saņemšu kapeikas…

-   Tevi neviens neaicina uz akadēmiju, Jurijam Petrovičam neviļus izspruka. Vai tā nav?

-   Tā ir, sieva labprāt piekrita. Neaicina vis.

Viņa piecēlās, apgāja apkārt Jurijam Petrovičam, apsēja priekšautu, atgrieza ūdeni izlietnē. Savāca šķīvjus no galda, ar troksni ielika tos izlietnē.

-   Es gribu atvērt savu deju klasi, Jura. Vai pat skolu. Kur viss būtu visaugstākajā līmenī. Tas ir mans sapnis un dzīves mērķis. Bet, kamēr valsts nav spējīga maksāt manam vīram, kurš, starp citu, tāpat kā es, caurām naktīm pazūd savā valstiski svarīgajā darbā, es pelnīšu pati. Kā zinu un protu.

-        Agrāk tu teici, ka esi gatava vārīt boršču un gaidīt mani pārnākam no darba, Jevsejevs ieminējās. Bet striptīzu dejosi ģimenes lustras gaismā…

-  Vai tas tevi interesē? Saki taisnību! Viņa pagriezās.

Rokas ar putām, matu šķipsna nokritusi acīm priekšā.

-   Striptīzs un viss pārējais?… Kāpēc tad neizdrāzi mani vakar zem tās savas ģimenes lustras? Tiesa, mūzikas nebija, bet pidžamu biju novilkusi, viss, kā pieklājas. Es dzirdēju, kā tu apgulies, domāju, vismaz apskaus… Vai varbūt ar lustru kaut kas nav kārtībā?

Vēl pirms minūtes Jurijs Petrovičs bija gatavs turpināt dauzīt ar dūri galdu, kaut ko pierādīt, bārstīt aizvainojošus, bet taisnīgus vārdus tieši tā, taisnīgus! Vienvārdsakot, turpināt banālo ģimenes ķildu. Taču tagad viss bija pārgājis. Neko negribējās. Un pat kauns sametās savas dusmu lēkmes dēļ.

-   Ar mums kaut kas nav kārtībā, viņš noteica. Ar mums abiem.

* * *

-   Saskaņā ar mūsu analīzes datiem Koptojeva Maskavā nav. Un nemaz nevar būt. Turklāt vēl ar veselu kaujinieku bandu…

Priekšnieka vietnieks operatīvajā darbā Pļešakovs rūpīgi izgludināja viņa priekšā uz galda gulošo papīra lapu.

-   Pilnīgi izslēgts! piemetināja sekretariāta priekšnieks Ogoļcovs.

Viņš bija veicis analīzi un sagatavojis uzziņu. Bet tagad stāvēja Pļešakovam aiz muguras, sašutis kratīja kāksli un gar sāniem nostieptām rokām burzīja žaketes stūrus.

Sanāksmē piedalījās Maskavas Pārvaldes priekšnieks Toločko, kurš bija bijis pirmais vietnieks Jefimova laikā, un prezidenta aparāta padomnieks drošības jautājumos Miļutins. Tas liecināja par nozīmīgumu, kāds tika piešķirts izskatāmajiem jautājumiem. Informācija, ka galvaspilsētas Kantora un milicijas degunpriekšā galvaspilsētā nokļuvis odiozs čečenu bandīts ar veselu teroristu grupu, bija sasniegusi augsta ranga kabinetus un satraukusi valsts nozīmes prātus. It kā nebūtu bijis ne «Nord-Ost», ne neseno sprādzienu metro, ne profilakses operāciju, ne operatīvo aizklāju… Vai tiešām atkal būtu izsprukuši nepamanīti?! Jā, pagaidām tās bija tikai nepārbaudītas, objektīvi neapstiprinātas baumas. Bet, ja tās apstiprināsies, ko tad?

-   Jūs esat pārliecināts, biedri Ogoļcov? Toločko vaicāja.

-   Absolūti! Uzrunātais pamāja ar galvu. Šorīt mēs saņēmām apstiprinājumu no Šatojas rajona pārvaldes Koptojevs ar visu savu vienību, tas ir, ap 600 kaujinieku, bloķēts aizā uz ziemeļiem no Voļnojes ciema un nekur no turienes nevarēja tikt prom. Teju, teju sāksies viņa likvidēšanas operācija, un nākamās nedēļas laikā viņi ir gatavi ar speciālo pastu izsūtīt mums Koptojeva galvu kā savas informācijas apstiprinājumu…

-   Galvu es teiktu, ka tas būtu pārlieku… ģenerālis Toločko noducināja. Tas būtu pārlieku Koptojeva garā… Ar kuru no Šatojas pārvaldes sazinājāties?

-  Ar pulkvedi Gucijevu, biedri ģenerāl, Pļešakovs atbildēja.

-   Gucijevu es pazīstu. Toločko palūkojās uz Miļutinu. Jēdzīgs virsnieks, ar vārdiem nemētājas. Tātad viss tā arī ir.

-    Un kāds ir pretējo ziņu avots? Miļutins jautāja. Par to, ka Koptojevs ir Maskavā?

Pļešakovs nokremšļojās.

-   Par to labāk lai ziņo majors Jevsejevs. Viņš vairāk par visiem ir, tā sakot… informēts.

Jurijs Petrovičs piecēlās.

-   Ziņas iegūtas pašreiz notiekošās operācijas «Filtrs» ietvaros, viņš iesāka. Tika pārbaudīta adrese, kur mitinājās nereģistrējušās kaukāziešu tautības personas. Divi aizturētie apgalvo, ka viņu paziņa strādā Koptojeva labā un apsolījis aizvest viņu uz slepeniem objektiem pazemē Kremļa teritorijā.

-   Kas ir šie aizturētie? Kaukāzieši?

-   Nē, Jevsejevs sacīja. Tās ir vietējās iedzīvotājas. Maskavietes.

-   Kā viņas ieguvušas informāciju?… Miļutins savilka augšup uzacis.

-   Viņas ir tā sauktās meitenes pēc izsaukuma, Sergej Kirilovič, ierunājās Ogoļcovs. Prostitūtas.

Miļutins turpināja uzlūkot majoru, it kā nebūtu atbildi dzirdējis. Jevsejevam nenodrebēja ne vaibsts.

-   Tātad parastas prostitūtas? Miļutins precizēja pēc pauzes.

-   Tieši tā, Jevsejevs piekrita.

-   Viņas ir liliputes, Sergej Kirilovič, atkal iekrita starpā Ogoļcovs. Pundurītes. Tas nozīmē augšanas hormonu traucējumi…

Prezidenta padomnieks saknieba lūpas un tā nelāgi piesarka, it kā būtu atklājis, ka tiek āzēts.

-   Vai tam ir kāda nozīme? viņš izmeta.

-   Laikam jau nē, noteica Ogoļcovs un arī piesarka.

-   Un tas viņu paziņa, kas viņš ir? Arī… prostitūts? Punduris? Viņš ir maskavietis? Vai kaukāzietis?… Es saprotu, ka ikviens signāls par terorisma draudiem ir nopietna lieta, prasa rūpīgu pārbaudi… Tomēr… Miļutins noplātīja rokas. Tomēr jāņem vērā arī signāla avots!

-   Protams, Sergej Kirilovič, Jevsejevs piekrita. Runa ir par bijušo cirka artistu. Bezdarbnieku. Viņš tikko ir atgriezies no ieslodzījuma vietas. Viņš arī ir liliputs. Un arī nav kaukāzietis.

-   Viņš ir nopratināts? Toločko apvaicājās.

«Lai nopratinātu, vispirms viņš ir jāatrod un jāaiztur,» Jevsejevs aizkaitināts nodomāja. «Šķiet, tieši tāpēc mēs šeit esam sapulcējušies.»

Taču skaļi tikai pateica:

-   Nebūt nē, biedri ģenerāl. Mēs viņu meklējam.

-  Viņš personiski ir ticies ar Koptojevu? Miļutins vaicāja.

-   Iespējams, jā. Noteikti apgalvot nevaru.

Prezidenta padomnieks atkal noplātīja rokas.

Toločko ar žestu norādīja majoram, ka viņš drīkst apsēsties. Jevsejevs apsēdās. Miļutins noliecās pie ģenerāļa un klusi kaut ko pateica. Visi sanāksmē klātesošie kā pēc komandas sakustējās, sāka čaukstināt papīrus, sačukstēties. Viss tā kā būtu skaidrs, biedri…

-   Tātad, no vienas puses, mums ir rajona Pārvaldes priekšnieka, FDD pulkveža Gucijeva liecība, ģenerālis Toločko rezumēja, kurš apgalvo, ka Koptojevs bloķēts aizā pie Voļnojes ciema Cečenijā. No otras puses, mums ir ziņas no divām… hm, prostitūtām un viena pundura-cirka artista, kuri saka Koptojevs atrodas Maskavā un pat cenšas piekļūt slepeniem objektiem Kremļa teritorijā…

Jevsejevs sajuta pret sevi vērstu priekšnieka vietnieka Pļešakova nikno skatienu.

-    Un tomēr. Par spīti šā apgalvojuma absurdumam, pārtraukt meklējumus nedrīkst, Toločko turpināja. Ir jāievēro arī nepieciešamie drošības pasākumi. Tikai bez lieka trokšņa. Klusi, precīzi. Bez lozungiem. Ja uz ārpusi izplatīsies kaut niecīgākās baumas, uzskatīšu to par noziedzīgas paviršības izpausmi.

Pārvaldes priekšnieks piecēlās, Miļutins arī.

-   Varat turpināt sanāksmi. Par darba gaitu informēt mani personiski, Toločko, ārā ejot, sacīja.

Abi lielie priekšnieki devās uz izeju. Pļešakovs pavadīja viņus ar skatienu. Ogoļcovs uzelpoja un ar kabatlakatu noslaucīja pieri.

-   Tātad, Pļešakovs ierunājās. Kādas ziņas savāktas pēdējo sešu stundu laikā?

* * *

Pirmo viņš pamanīja Brutu. Gadu vecais ņūfaundlends cienīgā riksī skraidīja no koka pie koka, ošņādams un galvu norūpējies purinādams.

-   Brut, pie manis! Jurijs Petrovičs iztālēm uzsauca.

Suns sastinga, paskatījās uz viņu. Nepauda nekādas emocijas. Pagriezās uz soliņa pusi, kur sēdēja vecāki, un plati nožāvājās.

-   Brut! Nu!

Vēl maķenīt padomājis, Bruts tikpat cienīgi, uzsvērtā nesteidzībā rikšoja pie jaunā saimnieka. Iebukņīja kājā, sasveicinājās.

-Ak tu, pinkainais lielībniek!

Jevsejevs pietupās, apkampa viņa milzīgo galvu, pabužināja cekulu. Bruts nemiedza acis, nelaizījās, tikai skatījās viņā gluži cilvēcīgām acīm un pāris reižu apmierināti ieņurdējās. Tad vēlreiz iebukņīja kājā un rikšoja atpakaļ. Adjē! Atšķirībā no sava priekšgājēja Cēzara viņš bija ļoti izturēts, neatkarīgs un stūrgalvīgs. Izcēlās ar augstu intelektu un neizskaidrojamu mīlestību pret runčiem un kaķenēm. Suņus neieredzēja ne acu galā, it īpaši sīkos vaukšķus. Lai gan visumā bija labsirdīgs radījums.

Vecāki sēdēja uz soliņa tuvāk klajumam, kur bija mazāk suņu draugu un gājēju. Pjotrs Daņilovičs piecēlās drukns, plecīgs atvaļināts FDD apakšpulkvedis -, pastiepa dēlam spēcīgu plaukstu. Jevsejevs, kā paradis jaunības dienās, skaļi iesita tajā savējo.

-   Domājām, ka šodien vairs nebūsi.

-   Aizkavējos.

Tēvs pārlaida acis kaklasaites mezglam, kas rēgojās laukā no vējjakas apkakles.

-   Strādāji sestdienā?

-   Rosīšanās vien, dēls atmeta ar roku.

Klaudija Ivanovna pacietīgi gaidīja savu kārtu. Aptvēra pie elkoņiem, pieskārās ar lūpām pie vaiga un atvirzījās nost. Ar emocijām ģimenē nešķiedās.

-   Sveiks, Juročka.

-   Sveika, mamm. Kā jums iet?

-   Viss kārtībā, Klaudija Ivanovna atteica. Iešu salūkošu ko ēdamu. Kamēr jūs izrunāsities, viss tieši būs gatavs.

Viņa pagriezās pret Brutu, kas bija iekārtojies aiz soliņa.

' Nāksi līdzi?

Bruts augstprātīgi paraustīja ausi un palika sēžam savā vietā.

-     Paliec ar. Tikpat stūrgalvīgs kā tēvs, Klaudija Ivanovna pasūdzējās un devās uz mājas pusi.

Tēvs un dēls klusēdami vēroja, kā viņa aiziet pa celiņu ar augsti paceltu galvu zilā trikotāžas beretē. Drošā, atsperīgā solī. Komitejnieka sieva, cīņu biedrene.

-   Darbā nepatikšanas? Pjotrs Daņilovičs ievaicājās.

-     īsti nezinu, Jevsejevs atbildēja. Laiks rādīs. Pagaidām viss ir normas robežās.

Pjotrs Daņilovičs pamāja. Viņš redzēja, kā Klaudija Ivanovna sasniedz ceļu sazarojumu un nogriežas. Pēc dažām sekundēm viņa uz mirkli parādījās starp kokiem. Jevsejeva skatienam nepalika apslēpts, kā bija mainījusies viņas gaita, kad viņa vairs nedomāja, ka vīrs un dēls viņu no muguras vēro, soļi bija kļuvuši īsāki, nedrošāki, tajos uzreiz bija jūtams vecums. Taču galva zilajā beretē tāpat kā pirmīt bija lepni pacelta.

-     Viņai locītavas liek sevi manīt, Pjotrs Daņilovičs ierunājās, it kā lasīdams viņa domas. Sāpes uznāca pēkšņi un vairs nepāriet. Reizēm pusnakti neguļ, grozās, nerod miera.

-   Pie ķirurga ir bijusi?

-      Ko tad ķirurgs. Iesaka likties uz operāciju galda, griezt ceļgalus, likt kādas tur metāla protēzes… Pjotrs Daņilovičs atmeta ar roku. Viņa negrib ne dzirdēt.

-   Kaut kas taču ir jādara, Jevsejevs sacīja.

-     Mazāk lietot sāli, vairāk ēst ābolus, galertu. Izrakstījusi sev kaut kādas tabletes, tās arī dzer.

-   Es aprunāšos ar viņu. Operācija ir par maksu?

-     Es tev aprunāšos, pielūko… tēvs padraudēja. Informācija ir slepena, to nedrīkst izpaust. Ja māte uzzinās, sarīkos man tādu skandālu, ka tik turies. Un turpmāk neko man vairs neteiks, cietīs klusēdama. Tu viņu pazīsti.

Skvēra dziļumā atskanēja aizrautīga riešana. Bruts pacēla galvu, paslējās uz ķepām. Pēc dažām sekundēm celiņu trauksmaini šķērsoja ruds kaķa siluets pat ne siluets, bet gaisā saslējušos rudu spalvu kušķis. Viņam pakaļ pilnā sparā riedams nesās pelēks pūdelis pārvalciņā.

-   Brut, nedrīkst! uzsauca Pjotrs Daņilovičs, izraudams no kabatas pavadiņu.

Bet viņš bija nokavējis. Dažos milzu lēcienos Bruts pārvarēja attālumu līdz sazarojumam, izlēca priekšā pūdelim un kā rotaļādamies pagrūda to ar krūtīm. Riešana aprāvās uz augstas nots, pūdelis kā bumbiņa ielidoja krūmos. Bruts atsēdās uz pakaļkājām, īsi ierējās un, it kā nekas nebūtu noticis, sāka kasīties. Viņš acīm redzami bija mierā ar sevi.

-  Ak tu palaidnis! Pjotrs Daņilovičs pielēca no soliņa. Pie manis, Brut! Pie manis! Lops tāds! Kam es teicu?… Brut!

Tas pārstāja kasīties, pavadīja ar skatienu pūdeli, kurš, žēlabaini smilkstēdams, izskrēja no krūmiem un metās parka dziļumā. Tikai pēc tam domīgi uzlūkoja saimnieku. Piešķieba galvu, it kā atvaļinātais FDD apakšpulkvedis, kurš nerimtīgi bārās un pliķēja sev pa ceļiem, nešķistu vis briesmīgs un bīstams, bet gluži vienkārši ērmots. Un tikai pēc tam, kad Pjotrs Daņilovičs piedraudēja atstāt suni bez pusdienām, Bruts nolēma piekāpties un negribīgi rikšoja viņam klāt.

-   Reizēm nemaz nezinu, ko ar to suni lai iesāk, tēvs noburkšķēja, aplikdams tam ap kaklu pavadiņu. Iesim drīzāk projām no šejienes, kamēr vēl tie pūdeļnieki nav atskrējuši…

Viņi izgāja pie klajuma un sāka iet apkārt skvēram pa taciņu.

-  Mēs droši vien pārāk ar viņu auklējamies, tur arī viss āķis, Pjotrs Daņilovičs turpināja burkšķēt. Brutam to, Brutam šo, ai-ai-ai, sabalansēta pārtika, vitamīniņi, un kā būtu ar auzu tumīti brokastis… Bet viņš drīz uzsēdīsies uz galvas.

Jevsejevs nevarēja nociesties nepasmaidījis, redzēdams, ar kādu izbrīnu un pārmetumu suns paraudzījās tēvā.

-   Mēs ar māti kļūstam veci. Novecojam, atslābstam. Vesela jūra brīva laika, un tāds ir rezultāts… Bet varbūt vienkārši gribas paauklēt mazbērnu. Laiks tā kā būtu… Pjotrs Daņilovičs pacēla acis uz dēlu. Kā jums tur ir, neesat gadījumā sadomājuši?

-   Pagaidām nē, Jevsejevs sacīja.

-   Žēl. Jūs, protams, sevišķi nesteidzaties. Mazajam varētu būt jau astoņi gadi, varētu ar viņu brīvdienās doties pamakšķerēt… Bet viņa vietā mēs ar māti auklējam to vīzdeguni. Blakus, Brut! viņš uzsauca sunim, kuram pēkšņi bija ienācis prātā apsēsties celiņa vidū. Subli… Sublim… Kā bija tas modīgais vārds, tu gadījumā nezini?

-   Droši vien sublimācija.

-   Akurāt. Kad gribas vienu, iznāk gluži kas cits, bet izliecies, ka tā arī vajag. Tā ir?

-   Nu-u…

-   Eh, nav svarīgi! tēvs pārtrauca. Man tā sublimācija ir kā mironim pirts ar pirtsslotu. Labāk izskaidro man ko citu: «skaips» kas tas tāds? Tas ir saistīts ar datoru?

-  Jā, tā ir tāda programma, Jevsejevs skaidroja. Ja to ieliek, rezultātā dabū tādu kā bezmaksas videotelefonu. Sarunājies ar cilvēku, kurš atrodas Amerikā, redzi viņu reālajā laikā…

-    Pa taisno no Amerikas? Bez cenzūras un kontroles? tēvs brīnījās.

Dēls pavīpsnāja.

-   Nu protams! Kas gan tagad par cenzūru… Var ievadīt «CIP» un nokļūt viņu vietnē. Bet tur lasāma viņu vēsture, darbā pieņemšanas noteikumi, resora bibliotēka… Ari FDD vietnē tikpat viegli var nokļūt un Kongresa bibliotēkā…

-   Tu runā nopietni?

-   Zināms! Es taču piedāvājos uzdāvināt tev datoru. Bet tu jau sevišķi neatzīsti jauninājumus… Vai varbūt esi nolēmis beidzot pārskatīt savu attieksmi? Iet kopsolī ar laiku? Ko, tēvs?

Pjotrs Daņilovičs tā kā samocīti nošķobījās un sapīka.

-   Nē, viņš sacīja. To man vakar kāds biedrs pajautāja… Es runāju vienu, bet viņš gluži ko citu. Es viņam klāstu par profesionālismu, bet viņš man: «Vai ar skaipu protat apieties?»

-   Kas tas par biedru? Jevsejevs nesaprata.

-   Krasjukovs, jūsu kadrinieks…

-   Krasjukovs?! Tu ar viņu tikies? Kāpēc?

Viņi bija apgājuši apkārt skvēram un apstājās pie celiņa, kas veda uz autostāvvietu, bet tālāk uz dzīvojamo kvartālu, uz māju. Pjotrs Daņilovičs apstājās, paberzēja plato pieri, it kā pārdomādams, apiet vēl vienu riņķi vai griezties uz māju pusi.

-   Es ne reizi vien esmu bombardējis viņus ar vēstulēm, tu zini, viņš klusi teica, it kā sarunādamies pats ar sevi. Gan Lubjanku, gan FDD akadēmiju, pat uz prezidenta kanceleju tiku rakstījis. Naudu neprasu dodiet darbu. Jebkuru. Esmu taču vecs darbinieks ar milzīgu pieredzi, kaut arī zvaigznes no debesīm lejā neesmu cēlis un skaļu operāciju manā kontā nav. Bet savu darbu darīju, lūk, tā!

Viņš ar spēku sažmiedza pirkstus dūrē tā, ka kauliņi kļuva balti. Pacēla dūri pie sejas smagu, spēcīgu tāda cilvēka dūri, kurš savā dzīvē ne mazums smagu darbu paveicis.

-   Arī jaunos varu pamācīt. Man ir pieredze, zināšanas, kādu nav dažam labam šodienas virsniekam…

Un cieti atkārtoja:

-   Nav un nav, un arī nevar būt! Ņemiet, saku, izmantojiet, dodiet vecam cilvēkam iespēju vēl maķenīt palīdzēt savai valstij, kurai viņš tik daudz jau ziedojis…

Pjotrs Daņilovičs tomēr pagriezās uz māju pusi, uzsvilpa Brutam.

-   Par to, kā iegāza mūsu tiklu Ņujorkā un austrumu štatos, es nemaz nerunāju. Aģentūras darbs tas nav mans profils… Un tomēr muļķīgi iegāza! Vienai dāmītei sākās histērija, un viss uzreiz nobruka! Tikai vaina nav dāmītē, bet tīkla organizācijā! Kā inženieri mēdz teikt konstruktīva kļūda!

Viņš aši uzmeta skatienu dēlam, cerēdams uzķert vina

> 7 » j

sejā līdzcietīgu smaidu vai kaut ko tamlīdzīgu kā tad, večuks iztēlojies sevi par dižu stratēģi!… Taču Jevsejevs jaunākais nesmaidīja.

-    Lai nu paliek tas aizokeāna tīkls!… Atvaļinātais apakšpulkvedis uzskrūvējās vēl vairāk. Kas notiek mums pašā degungalā! Lūk, kas nedod miera! Deputāti zog un nogalina, valsts uzņēmumu īpašnieki atklāti paziņo, ka dzer kopā ar bandītiem! Dalās ar viņiem tautas naudā! Stavropolē senā kazaku pilsētā! centrālajā laukumā čečeni rauj vaļā savu lezginku un apsaukā visus garāmgājējus mātes vārdiem! Kā to pavēlēsit saprast?!… Un visi ir apbruņoti ja arī nešauj, tik un tā traumatika! Bet visi šauj! Māksliniekam bārā nav ieliets šāviens! Ceļā neīstajam izbrauc priekšā šāviens! Bet tie, kuriem dienesta stāvoklis atļauj šaut, nezin kāpēc iet bojā, dienesta pienākumus pildot, pat nepaguvuši izvilkt pistoli! Velns zina kas notiek!!

Jevsejevs soļoja līdzās nepārtraucot, nejautājot, nestrīdoties. Lai tēvs izrunājas. Neies taču stāstīt viņam, ka valsts drošības dienesta operatīvajiem darbiniekiem ieročus faktiski neizsniedz. Paši pērk sev jaudīgāku «traumatiku», piemēram, «Horhe». Nesen leitnants Sergejevs no tāda ar gumijas lodītēm izšāva noziedzniekam cauri kājai! Bet, ja nav šauts ar dienesta «makaru», tad ieroča pielietojums neskaitās militārais izmeklētājs tam pat vērību nepiegrieza un nekādu izmeklēšanu neveica. Bet, ja bandītam naža vietā būtu gadījies «makars», Sergejevam viss būtu beidzies pavisam citādi…

-   Neviens neizmeklē situāciju Kaukāzā, neveic analīzi! tēvs sašutis dārdināja. Tur visiem ir ieroči, visiem kurāža, noskaņoti pie mazākā iemesla griezt rīkles! Bet mums gan ieroču nav, gan māca būt likumpaklausīgiem… Un tad? Iznāk, ka pie viņiem aug vilki, bet pie mums aitas! Šie brauc šurp un šauj uz mūsējiem. Bet mūsējie turp baidās braukt. Vai kādam nevajadzētu par to padomāt? Bet nē, neviens neko nemana!

Pjotrs Daņilovičs bija iekarsis ne pa jokam. Retie garāmgājēji atskatījās, pat Bruts bija tā kā pierimis, paklausīgi gāja līdzās, neatpalika un nedemonstrēja savu pārākumu.

-   Bet kāpēc? Pjotrs Daņilovičs noducināja. Tāpēc, ka pazaudētas profesionālās iemaņas! Nemāca to un tā, kā senāk! Un negrib mācīties! Kā agrāk bija iemācies vai dabūsi ar celi pa pakaļu bez liekām runām!…

Viņi bija nonākuši pie ielas un apstājās pie gājēju luksofora. Te bija daudz cilvēku, līdzās autobusu pietura. Tēvs sāka runāt klusāk.

-  Tāpēc es rakstīju un lūdzu. Kaut vai par ārštata konsultantu. Kaut vai divus trīs leitnantiņus apgaismot, izskaidrot, kas un kā, iebāzt degunā. Saglābt viņu jauno dzīvi. Un es arī būtu apmierināts…

Iedegās zaļā gaisma. Pjotrs Daņilovičs satvēra Brutu īsā pavadā, un viņi gāja pāri.

-   Bet ko man atbild paldies, ņemsim vērā, katrā ziņā uzaicināsim, ja būs nepieciešams. Tādas, zini, standartlapeles, uzdrukāts teksts. Ne ar roku rakstīts, bet nodrukāts ar to, kā viņu, nedzīvo printeri, vari iedomāties? Un zvana tikai reizi gadā Čekistu dienā. Apsveic un tā. Aicina uz furšetēm. Prēmijas iešķiebj, sak, rūpējamies par vecāko paaudzi, neaizmirstam. Ierakstījuši pat veterānu padomē.

Tēvs pārmetoši pašūpoja galvu, it kā ar šādu savu darbību FDD vadība būtu pilnīgi un galīgi iedragājusi viņa uzticību.

-   Man tas viss apnika, pierakstījos uz pieņemšanu pie Krasjukova, vakar uzvilku mundieri pilnā kaujas… Bet nepaguvu ne divus vārdus izteikt, kad viņš man pieklājīgi labi, Pjotr Daņilovič, tikai visus bandītus jūs serTesat notvēris, bet pārējie aiz vecuma nomiruši, kam jaunos mācīt?

-   Un ko tu atbildēji? Jura uzturēja sarunu.

-   Vai tad runa ir tikai par bandītiem? Man operatīvā darba stāžs ir vairāk nekā divdesmit gadu!

-   Un ko viņš?

-    Draudzīgi smaida. Es, saka, esmu gatavs visnotaļ jums palīdzēt, bet jūs jau zināt, cik mūsu darbā liela nozīme ir saziņas līdzekļiem! Kas tur ko nezināt, saku, vai nu pirmo gadu… Jauki, viņš atbild, tātad ar internetu jūs protat rīkoties? Un ar elektroniskā pasta atšifrēšanu esat pazīstams? Kāda skaipa versija jums ir?… Es tikai mirkšķinu acis, domāju ņirgājas, vai? Velns tevi rāvis ar visu tavu skaipu, vai tāpēc nācu šurp?!…

Viņš ar asām kustībām nospieda mājrunī sava dzīvokļa kodu, pagrūda durvis.

-  Tā mēs parunājāmies ar tavu Krasjukovu. Es pārnācu kā apliets ar samazgām, goda vārds.

-   Paklau, tēt, es nedēļas laikā varētu tevi tajā visā apmācīt un… Jevsejevs iesāka, bet Pjotrs Daņilovičs ar rokas mājienu viņu apstādināja.

-   Ne jau tur tas āķis, viņš ar rūgtumu balsī sacīja, kāpdams augšā pa trepēm. Es arī pats visu saprotu. Vecs suns, jaunus trikus nav apguvis… Labs ir. Gan pēcāk parunāsim. Mājās mātei ne vārda, saprati?

…No «kaut kā ēdama salūkošanas» Klaudijai Ivanovnai bija iznākusi Mazā svētku ēdienkarte mājas pelmeņi, galerts un pamatīgs krāsnī cepts speķotas liellopa gaļas gabals, papildināts ar garšvielām. Tas bija svēts veltījums karsti mīļotajam dēlam, kas, apstākļu spiests, dzīvoja īrētā dzīvoklī kopā ar personu, kura sliktākajās dienās mērdē viņu badā, bet labākajās gandē viņam kuņģi ar pusfabrikātiem. Velte tika pieņemta un ar apetīti notiesāta. Lai gan, atklāti runājot, tieši Klaudija Ivanovna bija tas apstāklis, kas tika spiedis viņus ar Marinu pamest vecāku mājas. Viņi bija centušies visiem spēkiem, pat Marina. Starp citu, pirmajos laulības gados viņa bija bijusi krietni vien maigāka un pielaidīgāka nekā tagad. Taču pēc tās viņas vārda dienas, kad Jura bija aizbraucis steidzamā izsaukumā, bet visa skaļā estrādes baleta kompānija, Marinu ieskaitot, līdz sešiem rītā bija sēdējusi bārā viņpus ielai, viņam nācās izvēlēties vai nu abi pārceļas uz dzīvokli, vai Marina pārceļas viena, nespēdama izturēt nāvējoši salto vīramātes presingu. Pēdējā laikā Jura domāja, ka tā arī ir labāk. Vismaz vecāki nekļūst par viņu strīdu lieciniekiem.

Kad pusdienas bija galā, iezvanījās mobilais. Marina. Kā vilku piemin…

-  Vai Brutu atvedīsi? viņa jautāja, it kā nekas nebūtu noticis. Es viņam nopirku superīgu ragū. Veselu pustonnu, nedēļu varēs ēst pēc vecāku auzu tumes.

Jevsejevs tik tikko skaļi neiesmējās. Ko tu neteiksi, arī Marinai bija savas veltes Brutam, kurš cieš no sabalansētas barības! Suns, it kā būtu sadzirdējis, ka runā par viņu, paslējās augšā un jautājoši ieņudējās. Ar Marinu viņu vienoja pilnīga savstarpēja saprašanās un pat dvēseļu radniecība. Vismaz viņai nevajadzēja kā tēvam divreiz atkārtot komandas un līst vai no ādas laukā (vai varbūt viņa vienkārši juta, kādas komandas ir vērts dot un kādas nav?). Rezultātā Bruts dzīvoja vienlaikus divās mājās un jutās šajā situācijā lieliski.

-   Aizvedīšu tavu Brutu, neuztraucies, Jurijs Petrovičs sacīja klausulē. Un apķērās: Protams, ja vecāki neiebildīs.

Pjotrs Daņilovičs noplātīja rokas kādas problēmas? Klaudija Ivanovna saknieba lūpas un novērsās.

Divpadsmitā nodaļa aizsega leģendas

Lēmumu attiecībā uz Migunovu nepieņēma Pārkinsons. Un pat ne Fouks, lai gan tieši viņš, visticamāk, «izdabūja to cauri» augstākajās instancēs. Bet paust šo lēmumu, kā arī nodrošināties ar CIP labākā «situāciju komponista», operatīvās modelēšanas speciālista atbalstu vajadzēja tieši Pārkinsonam Krievu nodaļas šefam.

Eksfiltrācijas speciālists Grānts Lērners beidzamajos gados bija sācis valkāt lēcas un ķemmēt atpakaļ matus, kas bija kļuvuši nedaudz retāki. Visā pārējā viņš bija palicis agrākais Lērners precīzs, cinisks, vēss, pat dēmonisks, ar gadiem aizvien vairāk līdzinādamies Džekam Nikolsonam «īstvudas raganās», pirmajā mirklī nemaz neatgādinādams sātanu, bet patiesībā tieši tas būdams.

Lērners vērīgi uzklausīja Krievu nodaļas priekšnieku, izdalīja galveno un uzdeva precizējošus jautājumus:

-    Tātad Rodions Migunovs ir ne tikai perspektīvs aģents, bet arī svarīgas stratēģiskas operācijas atslēga?

-   Jā, Mels atbildēja.

-   Un par sava uzdevuma izpildes nosacījumu viņš izvirzījis sava tēva tā paša Zenīta atbrīvošanu no kolonijas?

-   Jā. Pārkinsons pamāja.

-    Un jūs piekritāt viņa nosacījumam, Lērners nevis jautāja, bet sacīja apgalvojošā intonācijā.

-Jā.

-   Un tagad jūs vēlaties, lai es atkārtoti mēģinu izdarīt to, kas man vienu reizi neizdevās?

Pārkinsons paskatījās uz savam plaukstām, garām un sausām kā ēģiptiešu mūmijai, un ceturto reizi atbildēja: -Jā.

-   Kas tāds manā praksē vēl nav nācis priekšā.

Lērners piecēlās, saraustīja žaketi.

-   Es padomāšu, viņš atvadoties noteica.

Grānts piezvanīja pēc nedēļas un nolika tikšanos.

-    Es uzņemšos šo darbu, viņš bez ievada paziņoja. Pirmais, kas man vajadzīgs, ir brīvs, protams, saprāta robežās, budžets.

-   Tas būtu, neierobežots, Pārkinsons precizēja.

-   Otrais, Lērners turpināja, izlikdamies nedzirdam piezīmi. Man nepieciešams iekļūt starptautiskās ekspedīcijas «Zaozjorskas fenomens» sastāvā, kura sāks darbu pēc mēneša. Leģendu es izdomāšu, jūs nodrošināsit tās ticamību.

-    Es sapratu, Pārkinsons sacīja un savilka lūpas smaidā. Tas ir viss vai būs vēl kas trešais?

-   Nav izslēgts, ka radīsies. Gan trešais, gan ceturtais, mierīgi atteica Grānts Lērners. Katrā gadījumā mēs strādāsim vairākos virzienos vienlaikus. Es izdomāšu aizsega leģendas…

* * *

Antarktika. Mīnus četrdesmit divi. Vēja ātrums divdesmit astoņi metri sekundē. Doktora B. Ešborna Ģeoloģiskās izlūkošanas vienības bāze simt kilometru no antarktiskās ziemošanas vietas «Vecais Palmers». Tā ir tā sauktās Dienvidu meteorītu plantācijas teritorija. Sešas piramīdveida teltis, dīzeļģenerators, visurgājējs. Un zils karodziņš ar amizantu pingvīnu un abreviatūru ANSMET (Antarktiskā meteorītu meklēšanas programma), ko vēja brāzmas brīnumainā kārtā nav sapluinījušas sīkās skrandās. Saules paneļu bojājumu dēļ četri cilvēki ir palikuši bāzē, lai tos novērstu. Pārējie grupas locekļi aerokamanās, izvietojušies ķēdē, «pārķemmē» ledāju, meklējot kārotos pelēkos, melnos un brūnos lāsumus žilbinoši baltajā virsmā. Skatoties pēc GPS navigatoriem, grupa bija sasniegusi robežu, kur vakar meklējumi bija apstājušies. Lielākā daļa cilvēku nokāpj no braucamajiem un bezmaz vai rāpus, salikuši vējā, turpina ceļu savām kājām tā ir lielāka varbūtība, ka neko nepalaidīs garām. Daži cilvēki ar aerokamanām seko, neļaujot salam sastindzināt tehniku.

-   Bezil, te Hogvuds. Man pirksti tūdaļ nokritīs, pa rāciju sūdzējās cilvēks oranžā termokombinezonā. Seja nebija saskatāma, tā paslēpta aiz melnas vilnas maskas.

-   Tikko esam sākuši, bet man jau kauli kā salauzīti.

Viņi gāja piecpadsmit metru viens no otra, taču sarunāties bez rācijas nebija iespējams, gaisu pildīja reaktīva

kaukoņa.

>

-  Vainīgs vējš, atsaucās doktors Ešborns. Pakustini pirkstus.

-Jau kustināju. Nelīdz.

-   Tad domā par ko citu. Patīkamu.

-   Es domāju par citām zemēm, Bezil, kur nav tik velnišķīgs laiks.

-   Pareizi.

-   Pat Sibīrijā patlaban ir siltāks nekā šeit. Galvenais meteorītu tur tagad ir vairāk nekā šeit! Un ne jau tādas «blaktis», kā mēs te meklējam… Niķeļa dzelzs kluči! Svaigi, bez kontaminācijas pazīmēm! Kluči! Tu dzirdi mani?

-    Vēl nav teikts, ka dzelzs, Ešborns noburkšķēja.

-    Varbūt kaut kas no komētas ķermeņa? Vai akmens skrumstala?

-   Es nekādi nespēju aptvert, kā tas varēja notikt! Izskatījās, ka Hogvuds viņā neklausās. Gigantisks meteorīts! Neticami! «Zaozjorskas fenomens»! Planētas mēroga notikums! Es bezmaz vai nojūdzos aiz prieka, kad izdzirdēju! Kopš septiņu gadu vecuma tiku sapņojis par ko tādu. Nē… kopš piecu gadu vecuma! Sapņoju un še tev!

-   sagaidīju!…

-   Ja klaigāsi, noķersi vēl plaušu karsoni piedevām, doktors Ešborns viņu brīdināja.

-   Es pats personiski iesniedzu mūsu abu pieteikumus vecajam lapsam Gulvigam! Viņš apgalvoja, ka vieta starptautiskajā ekspedīcijā mums ir nodrošināta! Par simt procentiem! Simt divdesmit! Vari, saka, pasūtīt biļetes uz Zaozjorsku un pirkt pudeli šampanieša. Sasodīts, Bezil, mēs ar tevi taču esam pasaules klases zinātnieki! Mums ir pats augstākais citēšanas reitings asociācijā. Kā tas varēja gadīties, ko?

Doktors Bezils Ešborns neko neatbildēja, taču pat viņa maska (tieši tāda pati kā Hogvudam), šķiet, pieņēma traģisku izteiksmi.

-   Kas viņš tāds ir? Tas Pē-er… Pēršings!! Hogvuds sašutumā pat sāka stostīties. Semjuels, ka tavu māti, Pēršings! Lai mani lācis saplosa!! Kas viņš vispār tāds ir, Bezil? Tu esi par viņu kaut jel ko dzirdējis?

-   To pašu, ko tu, ar rūgtumu balsī novilka doktors Ešborns. Kas bija rakstīts Komitejas vakardienas biļetenā: «Dzimis… pabeidzis… piedalījies…».

-   Viņam pat nav nevienas publikācijas!! Hogvuds iekaucās, pārspēdams antarktisko vēju. Viņš ir kāds kolbu mazgātājs, vai? Laboratorijas vanniņu tīrītājs? Un viņa kandidatūru apstiprina ekspedīcijas sastāvā, atstājot mūs ar tevi aiz borta! Kur te ir taisnība, ko?!

-   Es domāju, ka viņš nav nekāds kolbu mazgātājs, Ešborns sacīja.

-   Kā tā? Hogvuds apstulba. Kas tad viņš ir?

-   Nezinu. Lai gan… Tu jau pats droši vien nojaut. Neesi vairs nekāds puišelis. Labāk šo tematu neapspriest.

-  Nē! Neko es nenojaušu, Bezil! Kas viņš ir, tas nolāpītais Semjuels Pēršings, dieva dēļ, pasaki man!

Doktors Ešborns pēkšņi apstājās, it kā būtu piekusis pretoties vējam, kas pūta tieši sejā, sašūpojās, lēni, lēni pieliecās un atbalstījās ar rokām pret ceļiem. Hogvudam šķita, ka viņam kļuvis slikti.

-   ES?…

-   Viss kārtībā, doktors atsaucās. Rādās, ka pieklājīga šķemba. Tā man ir tieši zem kājām.

Profesors Hogvuds traucās pie viņa nē, drīzāk slīdēja līkloču kustībām kā burinieks, lavierēdams pret vēju. Pa to laiku doktors Ešborns ar alpīnista nūju izurbināja no ledus melnu četru centimetru diametra akmentiņu, sagatavoja sterilu maisiņu un teflona konteineru, kur grasījās ievietot meteorītu un ledus paraugus no tā atrašanas vietas.

-    Lielisks eksemplārs, viņš teica piepeldējušajam Hogvudam.

-  Jā, Hogvuds piekrita. Brītiņu paklusēja un piebilda: Tagad man ir jauns sapnis, Bezil. Nogalināt to Pēršingu. Ar šo pašu alpīnista nūju. Un pie viena arī Gulvigu…

-   Tas pasaules vēsturē jau ir bijis, nomurmināja Ešborns. Atceries Trocka slepkavību?

* * *

Arčibalds Gulvigs, pazīstamais meteorītu pētnieks un starptautiskās «Zaozjorskas fenomena» izpētes komitejas priekšsēdētājs, dažas dienas iepriekš tika uzdevis līdzīgu jautājumu:

-   Kas ir tas jūsu Pēršings?

Un pat sarkastiski piebildis:

-   Jūs vispār esat pie pilna prāta, mister…e-e…?

-   Džonss, krēslā viņam pretī sēdošais cilvēks atgādināja.

Lai gan kabinets, kurā notika saruna, ar pilnām tiesībām piederēja vienīgi pasaulē pazīstamajam meteoritologam A. Gulvigam, nejaušs vērotājs varēja nodomāt, ka kabineta saimnieks ir nevis viņš, bet gan misters Džonss. Klaivs M. Džonss (tā stāvēja rakstīts vizītkartē) sēdēja tā, kā cilvēks mēdz sēdēt savā paša sen apdzīvotā un iemīļotā krēslā, izgāzies gandrīz vai pa diagonāli, brīvi pārmetis vienu kāju pāri otrai un apkampis krēsla atzveltni, it kā tā būtu vina labākā draudzene.

-  Jūs esat pie pilna prāta, mister Džons? Gulvigs atkārtoja pēdējo sava jautājuma daļu, acīmredzot uzskatīdams to par svarīgāku.

-   Jā, misters Džonss vienkārši atbildēja. Zinātniskajā iestādē, kuru es pārstāvu, mana profila darbiniekiem medicīnisko apskati veic divreiz gadā. Mums ir ļoti piekasīgi ārsti, mister Gulvig.

-   Zinātniskā iestāde? Gulvigs iesmējās un pakratīja gaisā vizītkarti, kuru misters Klaivs M. Džonss viņam tikko bija pasniedzis. Vizītkartē zem uzvārda bija lasāms: «Stratēģisko izstrādājumu inovācijas centrs «Magnuss», Lenglija, Virdžīnija». Es zinu to jūsu centru! Lenglijā nolēmuši apgūt zinātni! Vēl viens CIP meitasuzņēmumsL.

-    Mēs allaž esam izmantojuši zinātniskas metodes, mister Gulvig!

Klaivs M. Džonss paraudzījās sarunbiedram tieši acīs un pasmaidīja. Smaids viņam bija visnotaļ pretīgs.

-   Starp citu, misteram Pēršingam ir zinātniskais grāds. Vai pat divi, precīzi neatceros… Ja vēlaties, varu piezvanīt un precizēt.

Viņa izskatā un runasveidā bija tik daudz neslēpta cinisma, ka Gulvigs, kuram bija nācies izturēt ne mazums zinātnisko batāliju (un zinātnieki ir ļoti indīgi radījumi), pat nedaudz apjuka.

-   Un uz tā pamata, viņš teica, stiepdams vārdus, lai sarunbiedrs labāk varētu uztvert to izkropļoto briesmīgo jēgu, man jāiekļauj jūsu Pēršings autoritatīvas starptautiskās ekspedīcijas sastāvā?!

Misters Džonss pakasīja auss ļipiņu.

-Jā.

Tas skanēja kā «skaitlis pī ir vienlīdzīgs 3,141». Viņš izņēma no žaketes iekškabatas bloknotu un pildspalvu.

-   Parēķināsim šo to, mister Gulvig. Savienoto Valstu valdība apmaksā trešo daļu ekspedīcijas caur Perspektīvo pētījumu attīstības fondu. Tur ietilpst pilns tehniskais un materiālais nodrošinājums ekspedīcijas dalībniekiem no ASV, kā arī daudz kas no aprīkojuma un transporta…

-   Kāda jums ir saistība ar to visu? nervozi izmeta Gulvigs.

Misters Džonss smaidot padraudēja viņam ar pildspalvu pacietību, pacietību.

-   Mēs taču daļēji barojamies no vienas un tās pašas siles, mister Gulvig. Fonda valdē ir daudz Fonda interesēm uzticamu cilvēku. To nedrīkstētu ignorēt, jo vairāk tāpēc, ka tam varētu… būt sekas. Citiem vārdiem runājot, mēs vienkārši ar jums dalījāmies. Nogriezām gabalu no sava pīrāga un neafišējot pasniedzām jums. Taču varam arī paņemt to atpakaļ. Tādā gadījumā starptautiskajai ekspedīcijai nāksies iztikt bez amerikāņu zinātniekiem.

Gulvigs paliecās uz priekšu. Atgāzās pret krēsla atzveltni. Pakošļāja zīmuļa galu. Un papurināja galvu.

-   Es jums neticu.

Par atbildi misters Džonss uzšņāpa uz bloknota lapiņas dažus septiņciparu skaitļus un bankas rekvizītu datus, kuri neapšaubāmi varēja būt zināmi vienīgi pašam A. Gulvigam, Komitejas finanšu direktoram un diviem trim attīstības fonda darbiniekiem.

-   Te viss ir pareizi? Manuprāt, tas ir visai dāsns atalgojums par tādu sīkumu kā Pēršinga piedalīšanās ekspedīcijā, misters Džonss sacīja, rādīdams bloknotu sarunbiedram.

Pazīstamajam meteoritologam A. Gulvigam atkārās žoklis.

-   Ekspedīcijas sastāvs taču ir jau nokomplektēts, kā gan es, jūsuprāt…

-  Ļoti vienkārši. Misters Džonss pasmaidīja. Parādiet man sarakstu!

Gulvigs, neizlaizdams no mutes zīmuli, parakņājās galdā un izvilka izprintētu papīra lapu ar «Zaozjorskas fenomena» izpētes komitejas «galviņu». Misters Džonss gandrīz neskatoties plašā vēzienā izsvītroja kaut ko sarakstā un atdeva to Gulvigam.

-   Tas arī viss.

-   Bet jūs izšņāpāt nevis vienu, bet veselus divus uzvārdus! viņš izsaucās, iepazinies ar iejaukšanās rezultātu.

-    O, es vienkārši aizmirsu pateikt, misters Džonss jautri atbildēja. Misteram Pēršingam ir asistents… Pat, precīzāk izsakoties, jauna, simpātiska asistente.

-   Kas tad viņš īsti ir, šis misters Pēršings?

Ja kosmosa dzīlēs tomēr ir tā izslavētā «tumšā enerģija», tad tas, bez šaubām, ir viņš. Tā sakot, tīrā veidā. Ja pastāv ķīmiska viela, ar kuras vienu miligramu pietiek, lai uzvārītu okeānu, tad runa ir atkal par viņu. Ja pasaulē eksistē skaņu kopa, kas spēj sašķaidīt stiklu, saliekt metālu, likt cilvēkiem kustēties un domāt vienā ritmā kā mūzikas lādītes figūriņām, arī tas ir viņš, misters Pēršings.

Viņš ir arī Grānts Lērners, ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes Ārējo operāciju pārvaldes «A» klases speciālists. Starp citu, salīdzinājums ar skaņu kopu viņam šķiet precīzāks. Viņam it visā patīk precizitāte. Viņš mīl

mūziku. Viņam patīk diriģēt.

% * *

īpašā režīma kolonijas priekšnieks Savičevs saķēra galvu. Par tiesībsargu ierašanos LK-33 viņu brīdināja burtiski trīs dienas iepriekš. Piezvanīja pulkvedis Bašilo, Federālā sodu izpildes dienesta Zaozjorskas pārvaldes priekšnieka vietnieks.

-   Meteorīts tev netrāpīja, Savičev, toties sūdu būs papilnam. Gatavojies. No Maskavas ierodas visa «smagā artilērija», Londonas Ļubčiks vien ir ko vērts… Un tad vēl sievišķi no «Aizstāvības līnijas».

-   Varbūt… nelaidīsim? Mums taču nav parastā kolonija…

-   Domā ar galvu! Tie nav žurnālisti, kas brauc pie tevis! Tas ir starptautiskā imperiālisma priekšpulks! Viņi sacels tādu troksni, ka gan tevi atlaidīs no darba, gan mani, bet varbūt vēl arī kādu augstāku…

-    No kurienes viņi tādi uzradās? Savičevs sadrūvējās. Un tik pēkšņi!

-   Nav ne jausmas. No Maskavas tikko paziņoja, paši ir šokā. Es saprotu tā, ka Ļubčikam pieteikts steidzams pasūtījums, tāpēc viņš sācis zvanīt pie visiem zvaniem. Bet to viņš prot, ir uztrenējies…

-   Varbūt FSID kāds rok mums bedri?

-   Ko niekus, Savičev. Tas nav nekāds Indigirkas zivju tirgus. Tā tu vēl visu mūsu sistēmu sāksi vainot nodevībā!… Dienestā nevienam mūs nevajag un mūsu nostūri tāpat. Es jau teicu viņi tur paši ir šokā! īsi sakot gatavojies un skaties pēc apstākļiem. Esi izmanīgāks. Turies, Savičev!

Mammīt manu!

Vienības berzt! Krāsot! Ātri! Teritorija lai spīdētu un laistītos! Atejas bedri pārsegt un nožogot! Visu «kreiso» ražošanu pārtraukt līdz īpašam rīkojumam! Pirts! Virtuve! Steigšus nogādāt neaizskaramo rezervju produktus Capurinā! Operatīvajam pilnvarotajam Marčenko veikt vispārēju sarunu ar ieslodzītajiem, kā arī individuālu instruktāžu ar Zaozjorskas īpašo uzdevumu vienības spēku piedalīšanos. Kas vēl? Sanitārais izolators feldšeris Ivaškins kur zāles? Kur tīri palagi un segas? Kur medicīniskās kartītes?… Kas te jums galu galā par cūkkūti?! Ko teiks tiesībsargi?

Bet viņi jau ir klāt. Desmit cilvēki ar satiksmes Mi-26. Astoņi veči no «Helsinku federācijas», «Starptautiskās amnestijas», Cilvēktiesību federācijas, Spīdzināšanas aizliegšanas komitejas… Trūkst vēl tikai Savvaļas dzīvnieku aizsardzības komitejas. Skaistulītis Ļubčinskis spilgtā slēpošanas jakā, it kā būtu atbraucis uz kūrortu. Un divas sievietes jaunas, veselīgas, baltiem zobiem. Droši vien speciāli tādas izraudzītas, lai ieslodzītajiem galvā notiktu klikšķis. Vēl viena provokācija…

Ēdnīcā šodien griķu biezputra ar sautētu gaļu, īpaši viņiem pacentušies, bet šie nē, paldies, ķersimies pie darba, laiks ir ierobežots. Sadalījās grupās, sadalīja mērķus, metās uzbrukumā. Dāmas no «Aizstāvības līnijas», bruņojušās ar diktofoniem, devās apgaitā uz vispārējām vienībām, klaušināja par apstākļiem.

-   Vai jums ir silta veļa? No kurienes jums šī brūce rokā? Kad pēdējo reizi meklējāt psihologa palīdzību? Vai pret jums netiek lietots spēks?

Apcietinātie kaut ko murmina par atbildi, tas ir, visi kopā. Bet paši glūn uz krūtīm, dibeniem, kājām, daudzi gadiem dzīvu sievišķi nav redzējuši. Pat Capurinas večas šiem šķiet kā brīnums, bet te uzreiz divas galvaspilsētas fidas!

Tikai Piga-Putns un vēl pāris tādu pašu līdz pat smadzenēm «apzīmogotu» viņiem viss ir pie vienas vietas.

-   Kā jūs domājat, vai mums LK teritorijā ļaus rīkot geju parādi? Piga vērsās pie vienas no dāmām.

Viņa visā nopietnībā apsolīja palīdzēt. Visa vienība smējās locīdamās.

Trīs veči no «Amnestijas» aizlikās uz sanitāro izolatoru tērpināt Ivaščenko. Divi devās uz virtuvi, divi apstaigāt teritoriju. Londonas Ļubčiks uz galveno korpusu pie speckontingenta, pie mūža ieslodzījumā esošajiem. Viss notika ātri, veikli, kā ar dzīvokļu zagļiem, kuri jau iepriekš zina, kur kas vērtīgs atrodas. FSID inspektori tik tikko paguva raudzīties, lai pa kluso netiktu iešķiebtas narkotikas vai vēl kas cits.

Trīspadsmitajā kamerā Ļubčinskis nokvernēja visilgāk. Tikko slieksni pārkāpušam, Bļinovs sāka viņam borēt, kā, riskēdams ar dzīvību, glābis valsti no prostitūtām, AIDS un morālā pagrimuma, taču Ļubčiks ielūkojās viņa kartītē un uzreiz ieteica izklāstīt to visu rakstiski un nosūtīt uz Helsinku cilvēktiesību federācijas adresi. Tad ķērās pie Migunova. Kartītes kopija atradās Ļubčikam uz ceļiem, taču viņš tajā pat neieskatījās, uzreiz redzams, ka iepriekš bija gatavojies, izpētījis visu no A līdz Z…

Jūs uzskatāt, ka esat notiesāts nelikumīgi? Vai iesniedzāt protestu? Sūdzību? Apelāciju? Turpināt apelēt?… Tas ir, kā jums nav iespēju aizstāvēties?… Ā-ā, skaidrs jūsu īpašums ir konfiscēts un jums nav ar ko samaksāt kvalificēta advokāta pakalpojumus, bet valsts piešķirtie juristi savus pienākumus pilda formāli?… Tas ir šausmīgi! Pēc šās shēmas ikvienu var notiesāt par jebko! Jūs piekritīsit jo smagāka apsūdzība, jo lielākām iespējām cilvēkam jābūt attaisnoties!

Sākumā Migunovs visai truli reaģēja uz šo penterēšanu, bet tad pēkšņi ar viņu kaut kas notika. Nāca apgaismība. Viņš neņēma galvā ne instruktāžu, ne karceri, itin neko. Sāka stāstīt, kā izmeklēšanas laikā tikuši safabricēti pierādījumi, kā tiesnesis nekaunīgi melojis, kā advokāts klusējis, kā vēlāk tīši iesēdināts vienā kamerā ar slepkavu-maniaku, kurš sakūdīts viņu miegā nožņaugt, lai slēptu visas pēdas un lietu varētu slēgt. Un nu viņš jau daudzas naktis neguļ, lai Bļinovs nepiezagtos, taču spēki izsīkst, ilgi viņš tā neizturēs un ar steigu kaut kas ir jādara… Bļinovam, kurš to visu dzirdēja, zināms, tūdaļ uznāca histērija, viņš ar zobiem būtu klupis Migunovam pie rīkles, ja neiejauktos dežurējošie uzraugi un FSID darbinieki no Maskavas.

Bet Ļubčiks bija taisni vai sajūsmā. Vicināja savu diktofonu gluži kā kasteti un solīja to tā neatstāt.

Un vēl ilgi pēc tam nevarēja nomierināties, šaudījās pa teritoriju, it kā kaut ko meklēdams. Pavadošās personas domāja, ka viņš meklē tualeti. Pavadīja uz turieni, bet viņš izšāvās no tās un turpina skraidīt, pieraksta kaut ko bloknotā, zīmē, rasē. Es, saka, pārbaudu, kā tiek ievērotas sanitārās normas attiecībā uz apbūvi un platību, rēķinot uz vienu ieslodzīto…

īsi sakot, visas astoņas stundas, kamēr viņi neiekāpa atpakaļ savā Mi-26 un neaizlidoja, visa kolonija pavadīja kā vienā virpulī. Un arī pēc tam rūgšana turpinājās kā nekā ieslodzītie bija redzējuši cilvēkus, kuri mita brīvībā, varēja šovakar iztukšot kādu mēriņu pirms miega, pasnaust pie televizora, un tad vēl tie sievišķi tā nebija joka lieta! Sievišķi viņiem bija pamatīgi sajaukuši prātus. Gan ar savām pēcpusēm, gan runām. Kaut kas viņiem tālu priekšā iemirgojās, atausa maza gaismiņa un ja nu patiesi lietas tiek pārskatītas? Kolonijā kļuva trokšņaini, nemierīgi, sākās tādas kā jukas. Bet tad arī līdz dumpim nav tālu…

Lamādams tiesībsargus vai no panckām ārā, pulkvedis Savičevs sasauca visu personālsastāvu, steki sāka dancot kopējā vienībā mutes ciet! uz grīdas! piecas diennaktis karcerī! desmit diennaktis! Automātisti torņos dabū papildu munīciju, klusē, elpo šauteņu laidēs, tur uz grauda kopējo vienību un galveno korpusu…

Un nevienam nebija ne jausmas, ka neredzamais diriģents ar sava zižļa vēzienu bija nogriezis šo skaņdarba daļu nospēlēts, pateicos. Pierimst, noplok bīstamais kreščendo, sitienu un draudu iebiedēti, apkalpojošie apklust, paklausīgi sastājas laukumā, miegdami acis žilbinošajos prožektoru staros, kuri svilina vai cauri sejām un augumiem. Klusāk, klusāk. Lūk, tā… Klusums… Pārejam pie cipara divi.

* * *

«Arhipelāgs Sibīrija-2010. Jaunā laikmeta zudušie likteņi». Preses konference, veltīta starptautiskās tiesībsargu grupas braucienam pa Austrumsibīrijas labošanas kolonijām, notika vienā no «Krokussitiholla» zālēm.

-   Daudziem cilvēkiem Sibīrija ir cietuma simbols. Netaisnas atriebības simbols. Elles simbols. Savdabīgas elles. Parastajā ellē nokļūst grēcinieki. Uz Sibīriju bieži tikuši izsūtīti Krievijas gaišākie prāti. Tā notika pirms divsimt un trīssimt gadiem. Tā, mūsuprāt, notiek arī mūsdienās. Tāpat kā agrāk, Sibīrija palikusi sava veida mežonīgs nostūris, sala, kuru no mums šķir milzīgs attālums un slikti ceļi. Klimats, taiga, purvi. Tieši tāpēc nekur, atskaitot Sibīriju, jūs neatradīsit tik lielu daudzumu īpašā un stingrā režīma labošanas koloniju, kur tiek turēti, pēc sistēmas domām, sevišķi bīstami noziedznieki. Ko nozīmē taigā visu aizmirsta kolonija, no kurienes līdz tuvākajam apdzīvotajam punktam var nokļūt vienīgi pa gaisu?… Nebrīnieties, kungi, par to, ko tagad teikšu. Taču uz manu apavu zolēm vēl nav nožuvuši Zaozjorskas un Viduskolimskas dubļi… Tātad tipiska Sibīrijas XXI gadsimta sākuma LK ir izolēta sabiedrība, līdzīga sīkajām kopām Okeānijas un Polinēzijas salās ģeogrāfisko atklājumu laikmetā. Tirānija. Despotisms. Rupja spēka kults. Dzīvnieciski instinkti. Tumšas dziņas. Tīri neviļus galvā sāk skanēt populārās dziesmiņas vārdi kāpēc gan aborigēni apēda Kuku?

Pazīstamais tiesībsargs Staņislavs Ļubčinskis, atklādams preses konferenci, ieturēja sekundi garu pauzi un pasmaidīja.

-   Jautājums ir vietā, kungi. Lieta tāda, ka tās tomēr ir labošanas kolonijas, noziedznieki tajās tomēr atrodas. Slepkavas, izvarotāji. Sabiedrībai bīstami indivīdi. Taču paradokss ir apstāklī, ka tieši viņi dzīvo labāk par citiem, ir sātīgāk paēduši un brīvāki… Pagaidiet, bet kas tad ir tie'citi? jūs jautāsit. Es atbildu parasti nevainīgi cilvēki, kuri neizbēgami nokļūst brīvības atņemšanas vietās. Dažādu iemeslu politisku, ekonomisku -, kā arī parastā krievu stulbuma pēc, atvainojos par izteicienu. Lai gan viņi nebūt nav nevainojami, šie cilvēki, tomēr visa viņu vaina ir tikai tā, ka viņi nejauši gadījušies valsts mašīnas ceļā. Un tagad ir izsmērēti pa priekšējo stiklu kā kukaiņi. Taču tie, kungi, tomēr ir cilvēki. Dzīvi, par spīti visam, cilvēki. Katrām uz šī priekšējā stikla atstātajām pēdām ir sava biogrāfija. Ir sieva, dēls, meita, māte, tēvs. Draugi. Iemīļotais darbs. Mājas. Tikai tas viss ir palicis pagātnē… Tādi cilvēki ir. To nav mazums. Brauciena laikā mēs savācām krietni daudz informācijas, nāksies to pārbaudīt, izpētīt un, protams, lūkot palīdzēt tiem nelaimīgajiem, ku ri nokļuvuši šajā taigas mežu un bezjēdzības okeāna salā… Un tagad, kungi, lūdzu, uzdodiet savus jautājumus.

Žurnālistu pārpildītajā konferenču zālē paslējās vesels roku mežs. Ļubčinskis vēlīgi pamāja jaunam cilvēkam pirmajā rindā.

-    Roberts Smailijs, «Washington Post», jaunais cilvēks stādījās priekšā. Vai jūs nevarētu nosaukt kaut vienu konkrētu uzvārdu? Pašu spilgtāko, kā jūs teicāt, bezjēdzības piemēru.

-   Pat ne bezjēdzības. Daudz ļaunāk. Ļubčinskis uzlika acenes, paņēma no papīru kaudzītes sev priekšā virsējo lapu, ielūkojās tajā. Starp citu, interesanta sakritība šis notiesātais izcieš sodu kolonijā ar nosaukumu «Ugunssala». Atkal sala… Tātad Sergejs Migunovs, SNRK pulkvedis. Raķešnieks. Trīsdesmit gadu nevainojami kalpojis dzimtenei. Poligonā, kur viņš dienējis 70. gados, pirms astoņiem gadiem tika uziets priekšmets, kas identificēts kā novērošanas ierīce. Spiegošanas tehnika. Skandāls. Turklāt priekšmets atrasts, jūs neticēsit, Ļeņina statujas galvā…

Zālē bija dzirdami smiekli.

-   Jūs zināt… Ļubčinskis noņēma acenes, iekoda zobos to kājiņu un domīgi piemiegtām acīm palūkojās zālē. Ja slepena poligona teritorijā atrod spiegošanas ierīci it kā spiegošanas un it kā ierīci, kura gadu no gada it kā pārraidījusi ziņas mūsu niknākajiem ienaidniekiem…

Viņš delikāti pasmaidīja.

Šādos gadījumos mūsu armijā atdzīvojas visnotaļ pagāniska paraža kara dievi pieprasa upurus. Galvu. Divas. Trīs. Jo vairāk, jo labāk. Jo augstāka ranga upuris, jo lielākas izredzes iežēlināt saniknotos dievus. Un sistēma ļoti prasmīgi izmantoja šo apstākli…

* * *

…Diriģents uzmundrinoši pamāj solistam nav slikti. Kreisā roka glāsta gaisu, uzturot, kāpinot ritmu, bet labā ar tajā sažņaugto nūjiņu norāda uz pūšamo instrumentu

sekciju taures, jūsu kārta!

* * *

Laikraksts «washington post», asv:

«Pēc starptautisko tieslbsargu grupas vērtējuma, nevainīgi notiesāto skaits Austrumsibirijas kolonijās var tuvoties trim tūkstošiem cilvēku. Sevišķi spilgtu iespaidu atstāj pulkveža Migunova piemērs, kurš ticis notiesāts it kā par divkāršu slepkavību un dzimtenes nodevību. Viņš kritis par upuri spiegu skandālam, kurš sācies pēc satelltskeneru uziešanas senā rakešu poligonā un Krievijas Aizsardzības ministrijas sakaru līnijā. Eksperti uzskata, ka skeneri patiesībā varēja būt viltojumi, bet skandāls izpūsts, lai novērstu sabiedrības uzmanību no 2002. gada beigās valsti satricinājušā terora akta Dubrovkā, kad katastrofāli kritās pilsoņu uzticība varas struktūrām…»

Televīzijas kanāls «fox News», ASV:

«…Pret pulkvedi Migunovu pielietota «finanšu paralīzes» tehnoloģija, kad tūdaļ pēc apsūdzības uzrādīšanas tiek arestēts viss apsūdzētā kustamais un nekustamais īpašums. Tādējādi Migunovam atņemta iespēja izmantot kvalificētu advokātu pakalpojumus. Viņš tika tiesāts aizklātā režīmā…»

«Gazeta Vyborcza», Polija (no intervijas ar S. Ļubčinski):

«…Par kādu divkāršu slepkavību var būt runa? Tas ir vienkārši smieklīgi! Es uzmanīgi izpētīju lietu un konstatēju, ka izmeklēšanas rīcībā nav bijis neviena fakta, tikai netieši pierādījumi! Pirmais nelaimes gadījums poligonā (atgādināšu, ka Migunovs tolaik tikko bija beidzis karaskolu, bet bojāgājušais bija viņa labākais draugs). Otrais sirdslēkme cilvēkam, kurš sen un lielos daudzumos dzēris, bet pirms tam piedzīvojis ģimenes katastrofu! Un interesants fakts arī viņš bijis Migunova draugs!… Izmeklēšana būtu uzvēlusi viņam vainu arī vecāku nāvē, ja tas neizskatītos pārāk bezjēdzīgi!…»

Televīzijas kanāls «KetNet», Beļģija: «…Nāves sodu moratorijs pamudinājis Krievijas varas iestādes sodu izpildē ķerties pie slēptām metodēm, kuras izrādās daudz nežēlīgākas un rafinētākas nekā sodīšana ar nāvi uz elektriskā krēsla vai pakarot. «Migunova lietas» kliedzošais piemērs ir satriecis visu civilizēto pasauli. Notiesātais pulkvedis tika ievietots niecīgā betona boksā kopā ar maniaku, uz kura sirdsapziņas guļ vismaz 12 slepkavību. Pēc vienošanās ar labošanas kolonijas vadību maniaks draudējis Migunovam viņu miegā nožņaugt. Rezultātā pulkvedis gandrīz neguļ jau astoņus gadus, viņa veselība ir nopietni iedragāta, taču viņš nezaudē drosmi un apņēmību mainīt savu likteni…» Aģentūras «AFP» ziņu vietne: «…Patiesībā tā ir pazīstama lieta. Ne tikai tiesu kļūdas rezultāts, kā tagad pieņemts uzskatīt. Reiz vēstures annālēs «Migunova lieta» iezīmēs jaunu posmu Krievijas iekšpolitikā. Vajāšanu, politisko represiju, kā arī atgriešanās posmu pie staļiniskajām vadības metodēm. Tiek izstrādātas jaunas sodīšanas tehnoloģijas, kā «finanšu paralīze» un «psiholoģiskie sodi», kuras ir salīdzināmas ar 30. gadu ārpustiesas izrēķināšanās praksi…»

Kausa veidā augšup pacelta plauksta, slaidie, spēcīgie pirksti lēnām sažņaudzas, kā saspiezdami ābolu. Kora grupa uzmanīgi seko ikvienai diriģenta kustībai. Lūk, pirksti beidzot sažņaugušies dūrē, roka zibenīgi pašaujas uz viņu pusi dodiet man beidzot akordu, kuņas bērni!

Lai sienas nodreb elles dūdu skaņās!

* * *

…«Mosties, valsts! Mosties, Krievija!» tā skandē mītiņotāji pie Tieslietu ministrijas ēkas.

Tiesībsargu grupa ar Ļubčinski priekšgalā, kas nesen apvienojusies jaunā organizācijā «Sibīrijas arhipelāgs 2010», piedalās pilnā sastāvā. Kāds pusotrs desmits jauno aktīvistu tur garu baltu transparentu: «Migunovs neguļ! Mostieties arī jūs!» Daži padzīvojuši cilvēki ar plakātiņiem: «Prasām pulkveža Migunova lietas pārskatīšanu!», «Nē psiholoģiskajam karam!», «Nē reakcijai!». Žurnālisti ar kamerām. Miliču aplenkums. Ziņkārīgie garāmgājēji.

«Mosties, valsts! Mosties, Krievija!»

Ietves malā strauji nobremzē spilgti sarkans audi. No mašīnas izlec četras meitenes. Vienīgais apģērbs viņām ir krosenes. Kailie augumi, izkrāsoti melnām vertikālām svītrām, imitē ieslodzīto drēbes. «Mēs neguļam kopā ar Migunovu!» meitenes korī izkliedz, noskaitījušas «viens, divi, trīs». Viņas sinhroni lēkā kā bumbiņas un mētājas rokām. Vairākas žurnālistu kameras tūdaļ pievēršas viņām, viens operators izskrien uz ielas, lai notvertu interesantāku rakursu. Kapteinis un divi raženi noauguši seržanti no aplencēju vidus rikšiem tuvojas meitenēm, pieprasot pārtraukt nekārtības.

«Mosties, Krievija!»

«Mēs neguļam!… Mēs neguļam!… Mēs neguļam kopā ar Migunovu!»

Aplencēju rinda ir sašķiebusies un pajukusi. Ziņkārīgo pulks aug. Kāds bramanīgi svilpj. Visi (arī žurnālistu kameras) ieinteresēti vēro, kā kapteinis un abi seržanti mēģina uzlikt rokudzelžus kailajām meitenēm. Tajā brīdī noskan skaļš plīkšķis. Pie ministrijas ēkas iežoga parādās dūmu mākonis un uguns kāds sviedis spridzekli vai petardi. Jauns milicis no aplenkuma ķēdes uzsauc: «Stāt, es saku!»pamet ierindu un metas skriet, acīmredzot pakaļ jaunam aktīvistam, kurš nosviedis transparentu un arī kaut kur jož. Daļa mītiņotāju stājas milicim ceļā. Kāds nokrīt. Kāds kliedz. Kapteinis, atgrūdis cepuri pakausī, pa rāciju prasa papildspēkus un «melno Bertu». Meitenes lēkā, skandēdamas: «Mēs neguļam!… Mēs neguļam kopā ar Migunovu!»

TV kanāls «Euroneivs», rīta ziņu izlaidums:

«Pēc vakardienas incidenta pie Tieslietu ministrijas ēkas vairāki kustības «Nomodā esošie» aktīvisti ar rokudzelžiem pieķēdējušies pie ministrijas žoga režģa Žitnajas ielas pusē. Viņi paziņo, ka sēdēs šeit un paliks nomodā, uzmundrinot sevi ar enerģētiķiem un medikamentiem, kamēr netaisni notiesātais pulkvedis Migunovs nebūs izlaists brīvībā. Atbalstu «Nomodā esošajiem» pauž tiesībsargu grupa «Sibīrijas arhipelāgs 2010» un citas organizācijas. Uz ietves notiek improvizēts Denisa Buiska Maskavas pankgrupas koncerts. (Kadrā D. Buiskis: «Mēs uzgriežam skaļāk! Mēs vienkārši gribam palīdzēt šiem jauniešiem neaizmigt! Bet visiem pārējiem vēlam pamosties!»)

Sajā naktī, pēc aculiecinieku stāstītā, starp pulksten trim un četriem automašīnu grupa, nepārtraukti signalizējot, lielā ātrumā izbrauca pa Dārzu loku. Domājams, tā arī bija kustības «Nomodā esošie» akcija…»

Varenā kreščendo brāzmai dēmoniskais diriģents ar rokas mājienu piepulcē timpānus. Melnā tērpti mūziķi viņu sejas ir bargas un koncentrētas kā senajiem priesteriem sinhroni vicina vālītes: tram-bam-bam-bam! tram-bam-bam-bam! Krūtis sāk pulsēt trauksmains, sirdi plosošs ritms.

* * *

Izmaiņas Eiropas Padomes parlamentārās asamblejas plenārsesijas darba kārtībā tika ieviestas burtiski divas stundas pirms darba sākuma. Rezultātā parādījās jauns trešais punkts: «Steidzamas debates. Rezonanse sakarā ar pulkveža Migunova (Krievija) lietu.»

Kad darba kārtība tika izsludināta, vārdu palūdza KF pastāvīgais pārstāvis Jurijs Kosovorotovs.

-   Tā sauktajā Migunova lietā nav nekādas problēmas, priekšsēdētāja kungs. Tā ir visnotaļ manas valsts darīšana. Es protestēju un pieprasu izslēgt šo punktu no darba kārtības.

-  Protests noraidīts, Kosovorotova kungs, asamblejas priekšsēdētājs atbildēja. Cilvēktiesību komisijā iesniegta oficiāla sūdzība no tiesībsargiem. Mēs nedrīkstam to ignorēt. Tiesībsargi prasa visu apstākļu pārbaudi un Komisijas rekomendācijas. Arī daudzi parlamenta locekļi vēlas izteikties šajā sakarā… Domāju, jums būs derīgi paklausīties, Kosovorotova kungs.

Debates norisinājās vētraini, tomēr sekmīgi. Darbadienas beigās tika uzrakstīta rezolūcija, kas nosodīja «psiholoģiskā soda» pielietošanu Krievijā un prasīja, lai Cilvēktiesību komisija visnotaļ rūpīgi pārskatītu Migunova lietu.

Sākumā tie bija sīki vizulīši, dzirkstelītes, tās spiedās cauri betonam kā pa sīkām plaisiņām, aiz kurām nebūtu vis zeme un dubļi, bet saulaina diena. Droši vien to ievēroja tikai Bruno, visi pārējie klusēdami elsa aizmugurē. Taču Bruno ir vērīga acs, digera acs, tai nekas nevar palikt apslēpts. Dzirksteles rādījās aizvien biežāk un biežāk, kamēr pārvērtās par mierīgu, izlīdzinātu gaismu, kas spīd nezin no kurienes. Kā pašas augstākās raudzes sarkanais zelts. Bruno pagriezās, uzsauca:

-   Kustieties, dildas! Gandrīz esam klāt!

Sazarojums. Pa labi. Slūžu kamera, izlikta zelta stieņiem. Nav slikti, ko? Tūdaļ aiz kameras uz leju. Viņš zina ceļu! Viņš to jau atradis! Turp, uz priekšu, kur vēl spožāka, karstāka brīnumainā gaisma!

Tuneļa sienas kļuva gludas, tajās dej, izlokās, dīvaini pāriet cita citā izkropļotas ēnas. Tīrs zelts! Bet zem kājām kaut kas plūst, pēc izskata un aromāta tas atgādina «Chivas Regal». Arī nav slikti.

Bruno saprata, ka Borovicka pakalns ir pavisam tuvu, bet varbūt viņi jau atrodas zem tā. Tāda, dritvaimicīt, brīnumu ala, tas nav tāpat vien, tas nozīmē augšā ir Kremlis un viņi ieklīduši pašā slepenajā tunelī vissasodītākajā dziļumā, kur parasts mirstīgais nevar nokļūt. Tas tik ir numurs! Pat Mežainis to nebija spējis. Bet viņš, Bruno Allegro, dabūja gatavu. Un tas viņam izdevās tik viegli kā divus pirkstus… Vajadzēja nākt agrāk pašam, viņš pagrābtos zelta, cik tīk. Reizi novilktu ar lauzni pa sienu, un gads zaļas dzīves būtu nodrošināts. Novilktu pāris reižu villa salā. Ieblieztu kā nākas, no sirds būtu lidmašīna vai jahta kā Abramovičam…

-  Ei! Kas ir? pēkšņi pie auss nosēcās Vaha, izraudams lauzni no rokām. Kāpēc dauzi siena? Kas tev lēcies?

Bruno iebadīja Vaham ar galvu vēderā, atlēca, nokrita zemē. Piecēlās, metās vēlreiz uz priekšu. Pieskrēja

Timurs un Saīds. Timurs sapļaukāja Bruno pa vaigiem, sapurināja viņu.

-   Viņš ir apdullis no kokas, Amlr!

-   Atņemt to viņam un vairs nedot! atskanēja tumsā.

Bruno notupās uz pirkstgaliem. No mutes stiepās asiņainu siekalu pavediens, acis klīda katra uz savu pusi. Viņš bieži elpoja. Viņš neko nespēja saprast.

Zelts pēkšņi pazuda, nobira no betona sienām. Ne gaismas, ne atspulgu. «Chivas Regal» vietā zem kājām tecēja smirdīga straume. Ne salas, ne lidmašīnas, ne jahtas. Betons, tikai betons.

Pār viņu kāds noliecās. Amīrs. Baisa seja, draudīga. Arī balss atbilstoša, lai gan ievīstīta pieklājības un iejūtības čaulā.

-   Tu vari iet tālāk, mazais Bruno? Vai kas mums būtu jādara?

-   Jā, Bruno sacīja. Viss kārtībā. Jā, jā.

* * *

Apaļš griezums, taisnstūrveida. Izplešas, tad atkal sašaurinās. Tik ļoti sašaurinās, ka Trīs Tonnas un Abū, paši garākie, lien četreniski. Bet tad, johaidī, atkal izplešas…

Bruno kļūst slikti. Viņam sāk likties, ka smirdīgā betona zarna ir dzīva, tā kustas, saraujas, grib izgrūst viņus laukā vai saspiest. Viņš paceļ galvu, pavērš lukturi uz augšu un redz, kā betons peld un kustas, kā tas kāri dreb, bet iekšā pulsē asinsvadi, pilni ar kaut ko melnu.

Pa ķēdīti tiek padota ziņa no Amīra. Amīrs jautā, vai viss ir kārtībā, kāpēc apstājušies.

-   Viss ir labi!! Bruno bļauj.

Atieztiem zobiem viņš velkas tālāk. Tumsa visapkārt kļūst biezāka, piepildās ar ļaunumu, piepūš briesmīgus

dzelzsbetona muskuļus.

-   Es esmu Bruno!! punduris no visa spēka brēc tumsā. Esmu cilvēks-zvaigzne! Sūdu tev!

Tie aiz muguras smīkņā, kas tad šiem, iet cits aiz cita kā tādi auni… Vaha, Saīds, Timurs, Salihs. Tad Amīrs. Bet varbūt pārkārtojušies citādi, velns viņu zina!

-   Netrokšņot! kāds no tumsas uzsauc.

Droši vien Timurs. Kas par komandieri!

Bet viss sākās labāk, daudz labāk, nekā varēja gaidīt. Tagad šķiet, ka viss sākās tīri vai brīnumaini. Bruno jau mašīnā bija iešņaucis «celiņu». Uzreiz atcerējās Aleksejevskas staciju, Rīgas prospektu un to pacēlumu gar dzelzceļa sliedēm, kur ir pagrabs-katlumāja un dzelzs desa, līdzīga ventilācijas caurulei, pa kuru viņi bija līduši iekšā ar Mežaini, Sesku un Terminatoru. Tajā pašā «sausajā dokā» pārģērbās. Tikai tā galā tagad bija režģis, par ko maza bēda Jo bārdainajiem uzlaist ko gaisā bija nieks, tā bija viņu iemīļotā nodarbe. Verķi, tādi kā pirkstiņu baterijas, pa vienam uz katru režģa stiepli. Pagāja nostāk, pieliecās, kaut kas aizlidoja pāri. Viss. Septiņi nokāpa lejā kopā ar Bruno, bet divi palika augšā sazin ko sargāt.

Viss gāja kā pa sviestu. Bruno jutās kā vēl nekad stiprs, veikls un vispār… Dižens. Lūk, pareizi dižens. Ar tādu kā zvēra instinktu viņš tad bija uztaustījis pareizo virzienu, vedis pa īsāko ceļu, neviens tā nebūtu varējis, nekāds Mežainis. Šķiet, ne stundu nebija gājuši, kad viss sāka pārvērsties, rēgojās visādas fantastiskas parādības, kā pirmītējais zelta tunelis… Bet tad viņi Bruno atņēma koku un viss kļuva bezcerīgi slikti. Tā bija viņu kļūda. Viņi uzreiz nokļuva kaut kādā nepazīstamā vietā, piķis viņu zina kur. Paši vainīgi. Bez kokas pazemē nevar līst, tas ir pirmais digeru likums. Bez kokas ir vāks.

Nezin ko viņi būtu iesākuši, nebijis Bruno tik tālredzīgs?…

* * *

-   Tā. Tur pa kreisi! Bruno droši nokomandēja. Viņš uzbudināti raustīja nāsis. Pēc tam taisni. Tikai taisni vien. Tā, kā es turu pirkstu, redzi?

Vaha un Salds, kuri gāja attiecīgi kā otrais un trešais numurs, palūkojās uz viņa rādītājpirkstu, notraipītu kā skolotājam skolā, ar baltu pulveri.

-   Tā arī iesim. Pēc tam es pateikšu. Aiziesim līdz sazarojumam, tad pateikšu. Tas ir divdesmit piektais digeru likums, dildas, turēt maršrutu pie sevis. Viens tikām pļāpāja, kamēr dabūja ar lauzni pa pauri, un tālāk gāja bez viņa… Nu, ko stāvat? viņš uzsauca pārējiem. Ejam, ejam! Lai gan nē. Stāviet. Tā tā lieta neiet. Mainīsimies vietām. Pirmais ies Trīs Tonnas. Ej uz priekšu, Vaha. Nu, ko blenz? Ja pret ko atduries, uzreiz sauc mani. Tas ir divdesmit sestais digeru likums, saprati? Ja viens nepakļaujas, viņš dabū ar lauzni, un tālāk iet bez viņa.

Bruno apstājās, palaizdams grupu pa priekšu. Viņš raustīja seju, klabināja zobus un kustināja nāsis. Kad viņam līdzās nonāca Amīrs, Bruno savilka pēc iespējas koncentrētu sejas izteiksmi.

-   Viss ir kārtībā, mazais Bruno? Amīrs pavaicāja.

-   Jā. Labi. Teicami! punduris pēdējiem spēkiem centās savaldīties, tāpēc runāja skaļi un ar pārspīlētu entuziasmu. Ejam kā vajag! Uzreiz jūtama sagatavotība. Malači!

-   Cik ilgi vēl jāiet?

Bruno pirksti nepacietīgi noņirbēja gaisā.

-   Maķenīt ilgāk par stundu. Augstākais divas. Jā, divas stundas. Tas ir normāli.

-   Tu teici, ka pazemē ceļš esot taisnāks, Amīrs atgādināja.

-  Taisnāks, ja iet pēc saldējuma! Bruno atcirta. Kad neviens nesēž astē! Kad nevienam, atskaitot pašu, nevajag! Bet mēs ejam zem Borovicka! Tur ir «uzpleči», signalizācija, kameras! Ir tikai viens apkārtceļš! Un es, Bruno Allegro, viens pats to zinu!

Kad visa grupa bija aizgājusi pa priekšu, Bruno iežmiedza lukturi padusē, aši salūkoja slepenajā kabatā plastmasas pudelīti, trīcošu roku iebēra sev saujā. Pieliecās, kāri pieplaka ar nāsīm.

-   Ko tu tur dari?

Tas ir Timurs. Viņš uzkavējies un vēro Bruno.

-   Eju! Tūlīt! Bruno uzsauca.

Vēro. Tas ir slikti. Tāpēc ka patiesībā Bruno nav ne jausmas, kur viņi patlaban atrodas. Dārzu loks. Putjajeva dīķi. Vai Varšavas šoseja. Vai kāds tur Himku mežs. Varbūt pēc kokas devas viņam šķitīs citādi, taču patlaban viņš ir gatavs apzvērēt, ka neko nezina.

Jātinas projām no šejienes, Bruno nodomāja. Tūdaļ pat. Lai bārdainie dildas iet, kurp grib.

-   Ka tavu māti, Bruno! Nāc šurp, kad es saku! viņam kliedz no tumsas.

-   Jā, jā! viņš atsaucās.

Pastāvēja, dziļi elpodams. Noslaucīja ar pirkstiem pulvera atliekas no deguna, nolaizīja tos. Un devās pakaļ pārējiem.

Trīspadsmitā nodaļa atklātie un slepenie kari

Pēc otrās lekcijas ieradās Aiva mežonīga afekta stāvoklī. Viņš izrāva Zivi no rindas ēdnīcā, iestiepa gaitenī un noslēpumaini nošņācās, tverdams ar muti gaisu:

-   Tikko! Bļāviens!… Vispār!…

Viņš nemaz neizskatījās pēc sevis ne depresijas, ne gurdā domīguma, nekā tamlīdzīga, arī acis zem nemazgātā matu cekula dega ar ksenona gaismu. Zivs pat palika ar vaļēju muti.

-   Kas noticis? viņš jautāja. Kāds ir nogalināts? Vai varbūt tu runā par to kratīšanu «Mežāzī»?

Aiva tikai novēcināja rokas.

-  Nē jel. Pie mums. Jakimankā. Jaunceltne. Būvbedre. Pagrabs atrakts.

Viņš elsa kā nodzīts zirgs.

-   Kāds pagrabs? Zivs nesaprata.

-   Vecs. Sens.

Aiva tvēra pēc gaisa.

-  Ekskavators. Ķeksēja ar kausu. Es redzēju. Visu ceļu skrēju.

-   Kāpēc tu skrēji? Zivs nesaprata.

-   Kā kāpēc? Aiva uzsprāga. Sens pagrabs! Ap simt gadu! Divsimt! Viņi to piegāzīs pilnu ar betonu! Lai arheologi, visādi tur aktīvisti neapturētu celtniecību! Jālien iekšā! Steigšus! Kas tāds notiek reizi mūžā!…

Zivs palūkojās apkārt.

-   Pirmām kārtām nebļausties, viņš sacīja. Otrām kārtām pie tevis kruķi uz mājām nebija atnākuši, nedraudēja uzsēdināt uz mieta. Bet pie manis bija. Aptver starpību?

-   Kas ir? Aiva acīmredzot nekādu starpību neaptvēra. Viņi taču rīt no rīta gatavojas pumpēt, kamēr vēl tumšs! Es savām ausīm dzirdēju! Šiem, kolīdz vecos ķieģeļus uzraka, bikses bija pilnas, sāka skraidīt, bet pēc tam uzbēra zemes pa virsu, lai nekas nebūtu redzams. Bet paši aiztinās un būvi aizslēdza! Ka es tev saku darbadienas sākumā tur būs viens vienīgs betons! Viņiem tak ir plāns! Termiņi svilst!

-    Es nekur neiešu, Zivs cieti noteica. Ej bez manis, ja gribi. Lai Mežainis pastutē tavu kārno pakaļu.

Aiva palūkojās draugā ar līdzjūtīgu izbrīnu sejā.

-   Tu nu gan esi idiņš! viņš novilka. Tu vēl joprojām neko neesi apjēdzis? Sens superīgs pagrabs. Senlietas, zelts. Zivs, attopies!

Zivs parādīja viņam nepieklājīgu žestu un devās meklēt savu vietu rindā. Laimīgu taciņu! Aiva aizskrēja meklēt Vampīriču un atrada ģērbtuvē līdzās sporta zālei, kur viņa grupa kārtoja ieskaiti fizkultūrā. Atšķirībā no Zivs Vampīričs reaģēja ļoti pareizi, un ne par kādu ieskaiti vairs, protams, nevarēja būt runa. Divatā viņi brauca pamielot acis gar jaunceltni, kas atradās tikai pāris kvartālu no Aivas mājas, konstatēja tur pilnīgu mieru un klusumu, ar plēvi pārklātus pamatus, kā arī sargu ar sarkanu cilvēkēdāja ģīmi, kurš apstaigāja savu teritoriju, rotaļādamies ar beisbola nūju. Nūjas rokturis bija notīts ar melnu izolācijas lenti, bet galviņa izskatījās tā, it kā ar to būtu noslaktēta vesela kaudze cilvēku.

Pēc tam Aiva un Vampīričs devās uz «Mežāzi».

«Melno» te bija kļuvis mazāk, pareizāk, viņu vispār nebija. Bārmenis, viesmīļi un apmeklētāji visi pusbalsī apsprieda neseno uzlidojumu. Taču digergoti nenovirzījās no mērķa iedzēra «Aīdu» ar alu, vispārējos vilcienos apsprieda, ko iesāks ar senlietām un zeltu, pie kā šonakt katrā ziņā tiks, un tad vēl piezvanīja Krīgeram. Krīgers sākumā neticēja, ilgi taujāja, kas un kā. Viņam šķita, ka Aiva noturējis par pagrabu kāda sena fundamenta fragmentu vai vispār vecu celtniecības atkritumu izgāztuvi. Taču tur, kur būtu varējis kļūdīties Aiva, nevarēja kļūdīties darbu vadītāji un celtnieki, bet tie bija skraidījuši pa jaunbūvi kā ar dustu apkaisīti, tas ir fakts. Tāpēc Krīgers noteica tikšanos Lielās Jakimankas un Zemstes ielas stūrī pusdeviņos vakarā pilnā ekipējumā, ar ūdens un rijamā rezervēm. Jā, un vēl viņš nezin kāpēc lika apgādāties ar individuālajiem skābekļa pašglābējiem, kādi ir ogļračiem. Interneta veikalos, kur pārdod alpīnistu ekipējumu

un citas ekstrēmas lietas, tādu bija papilnam.

* * *

-   Un ja nu tur ir suņi? Aiva čukstus ieminējās.

-   Suņu nav, Krīgers atteica. Lai izmantotu sargsuņi, jaunbūvi vajadzētu apjozt ar vismaz divu metru augstu metāla sētu bez nevienas spraudziņas. To paredz noteikumi. Uz žoga rēķina, viņi ir ietaupījuši.

-  Tas jau nu gan, Vampīričs lepni sacīja. Šim žogam mēs tikām pāri kā friči poļu robežai. Pat kaut kā neinteresanti.

-  Nekas, pats interesantākais ir priekšā, Krīgers nomierināja.

Apmēram pirms stundas ceturkšņa viņi bija pārvarējuši vārgo nožogojumu no pagalmu puses, atraduši ērtu paslēptuvi starp kaudzē sagāztiem betona pāļiem un tagad priecājās par prožektoru apgaismoto būvbedri. Uz būvbedri veda šaura «ieliņa», ko veidoja celtnieku vajadzībām novietotas būdiņas, platformas ar ķieģeļiem un visvisādu tehniku. Vienā būdiņā dega gaisma domājams, tā bija sargbūda. Vai sargs sēdēja iekšā vai klaiņoja pa objektu to apslēptās mantas meklētāji vēl nezināja. Lai noskaidrotu situāciju, Krīgers, ieslēdzis nakts režīmu, nopētīja teritoriju ar navigācijas brillēm.

-   Ko darīsim, ja šis uzradīsies? Aiva apjautājās.

-   Ko, ko… Nolaidīsim no kājas! Vampīričs asinskāri pasmaidīja. Bez citām derīgām mantām viņa mugursomā atradās pielādēts vecātēva apgrieznis.

-   Izdarīsim vienkārši, Krīgers sacīja, neatraudamies no navigatora. Pabāzīsim zem žoga petardi. Kamēr sardziņš skraidīs šurpu turpu, mēs pagūsim iekļūt būvbedrē. Esmu tā jau darījis.

-   Kur ņemsim petardi? Aiva satraucās. Man neviens neteica…

Krīgers neko neatbildēja. Viņš droši vien visu bija laikus apdomājis un attiecīgi sagatavojies. Gan petardes bija paķēris līdzi, gan daudz ko citu. Viņš darbā bija paņēmis bezalgas atvaļinājumu un beidzamās divas nedēļas katru dienu tika kāpis pazemē ar navigatoru, laizdamies aizvien dziļāk un aizvien vairāk attālinādamies no digeru amatieru iemītajām takām. Maskavas «mīnusa» otro līmeni metro, bumbu patvertnes, lietus notekas viņš samērā labi bija paguvis apgūt, bija pat ielādējis navigatorā pats savu karti. Šodien Krīgers cerēja nokāpt vēl zemāk.

-   Redzu, viņš teica. Pie pēdējās būdas, metru piecdesmit no šejienes. Droši vien gājis pačurāt.

Un tūdaļ, it kā sadzirdējis viņa vārdus, ieliņas viņā galā atspīdēja stars no luktura. Sargs nāca atpakaļ.

Krīgers pielēca kājās.

-   Vajadzētu paspēt. Tikai klusām. Aiziet!

Un pirmais skrēja uz būvbedri. Aiva un Vampīričs metās viņam pakaļ. Krīgers pacēla plēves malu, palīda apakšā un uz vēdera noslīdēja lejā. Prožektora gaisma vāji spiedās cauri plēvei, radīdama baisas krēslas valstības ilūziju. Apakšā būvbedres reljefs bija nelīdzens ar vaļņiem un dziļiem ekskavatora kausa izraktiem grāvjiem, te viņi brīvi varēja kustēties zem plēves, no ārpuses palikdami neredzami. Krīgers ātri uzgāja pagraba sienu, ar klusu svilpienu pasauca Aivu un Vampīriču. Tie atkļuva līdz viņam, klusēdami atāķēja no mugursomām sapieru lāpstiņas un sāka atrakt ieejas caurumu. Taču nepaguva norakt ne desmit lāpstu, kad atskanēja troksnis, it kā tepat līdzās grūtu zemes uzbērums, un tūdaļ pēc tam kļuva dzirdamas apspiestas lamas.

-   Sargs! Aiva noklabināja zobus.

-   Vāks! nočukstēja Vampīričs, stingrāk satverdams gludo koka rokturi.

Kuram būtu šis vāks sargam vai viņiem pašiem viņš neprecizēja. Taču sapiera lāpstiņa prasmīgās rokās ir briesmīgs ierocis, un visi to zināja. Nezināja tikai, vai viņiem ir prasmīgas rokas vai nav…

Uz viņas puses gaismā mirgojošās plēves fona parādījās neskaidras aprises. Plēve salīgojās. Krīgers sagrāba Vampīriču aiz vējjakas apkakles un iečukstēja ausī:

-   Klusu!

Te pēkšņi pavisam tuvu atskanēja:

-   Atslābstiet, digeri! Viņš iegāja būdā lūrēt teļļuku!

Aiva izbīlī kaut ko nopīkstēja. Krīgers arī pats bija noraustījies, godīgi runājot, uzreiz nepazina balsi.

-   Zivs, tu? viņš noprasīja.

-   Kurš gan cits?

Zivs parādījās viņu priekšā visā savā krāšņumā ietērps, pieres lukturis, mugursoma, pie jostas žvadz dzelži. Apmierināts ģīmis.

-   Un ko teiks tavi kruķi? dzēlīgi ievaicājās Aiva, atguvis valodu. Jeb vai tu izprasījies?

-   Kruķi pagaidīs, Zivs izvairīgi atbildēja un parāva viņam micīti uz deguna. Starp citu, es jums pusstundu staigāju pakaļ. Jau no Zemstes ielas. Izskatāties pēc reāliem teroristiem. Domāju, ja kāds seržants jūs būtu

pamanījis, pēc minūtes visa Maskava būtu kājās!…

* * *

-   Es pazinu tikai vienu cilvēku, kuram palaimējās tā, kā mums šodien, Krīgers nobubināja zem maskas, slidinādams luktura staru pa vecajām ķieģeļu sienām.

-   Precīzāk, divus Mežaini un Sesku. Viņi savulaik apmēram tāpat atraka «Pīrādziņu» ar Nikolaja rubļiem. Esat par to ko dzirdējuši?

-   Es domāju, ka «Pīrādziņš» ir bijis vienmēr, Zivs atzinās. Un kas tie par rubļiem?

Viņi beidza apskatīt pirmo pagrabu, kas izrādījās esam bijusī darbnīca, te visapkārt mētājās gļotās pārvērtušies sapuvuši dēļi un kaut kādas skavas, bet stūrī stāvēja nomelnējis ēvelsols. Aiz ēvelsola atklājās plāns, pusķieģeļa biezuma mūris, aiz kura savukārt pavērās nākamais pagrabs sauss kā Sahāra, sienas un griesti klāti dīvainiem lipīgiem tā kā putekļiem, kā kvēpiem, kas Aivām izraisīja šausmīgu šķaudīšanu piecu minūšu garumā. Krīgers lika visiem apvilkt pašglābējus.

-   Kas tie īsti bija par rubļiem? Zivs pārjautāja.

-   Sudraba, vēl Puškina laikā štancēti. Maksā bargu naudu.

-  Un kas notika? Mežainis tika pie milzu bagātības par šiem rubļiem? uzsauca Vampīričs. Viņš apstaigāja pagrabu gar pretējo sienu.

-  It kā jau nē. Krīgers paraustīja plecus. Skaidri nezinu, bet it kā viņam sākušās kaut kādas nepatikšanas…

-   Ā-ā, Vampīričs novilka.

Divas dēļu starpsienas cilvēkam līdz jostasvietai. Uz grīdas mētājās gruži, kas, pēc Krīgera domām, reiz bijis siens. Tikko aizskarot vien tie sabirza atomos. Sienā bija seklas nišas. Vienā no tām zem putekļu kārtas Vampīričs uzgāja smagu sējumu ādas vākos.

-   Vai tu re, Bībele! viņš izsaucās, atverot titullapu. Pirmsrevolūcijas izdevums!… Rau, vara aizdare, jeri it visur…

-   Kas tie par jeriem? Aiva nesaprata.

Paņēma atradumu, vērtējoši pasvārstīja rokās, apskatīja aizdari, ielūkojās iekšā.

-    Pievērs uzmanību gadam tūkstoš astoņi simti deviņdesmit trešais! Toreiz visu rakstīja ar tiem jātiem un jeriem vai kā viņus tur…

-   Pareizi, Vampīričs piekrita. Droši vien vērtīga! Tūkstoši divdesmit rubļu vai pat vairāk.

-   Ko jūs gvelžat niekus! Zivs neizturēja. Putekļus esat saostījušies, vai? Tas ir bibliogrāfisks retums, grāmata maksā miljonus!

Viņš apskatīja titullapu, sajūsmināts pašūpoja galvu, pāršķīra dažas lapas, paraudzījās beigās. Klusēdams pasniedza grāmatu Krīgeram, bet tas iebāza sējumu mugursomā.

-   Noskaidrosim, novērtēsim, tikai bez steigas, Krīgers tūdaļ rezumēja. Lai sevi nenodotu. Ar antikvariātiem nav nekādi joki. Kruķiem šajā jomā strādā veselas nodaļas.

-   Kruķi ir tālu, mums pašlaik vairāk jābaidās no celtniekiem, drūmi noteica Vampīričs. Ka neiemūrē mūs ar betonu!

Un tikpat drūmi piebilda:

-   Pilnīgs sviests!…

* * *

Seši vai septiņi pagrabi savulaik bija tikuši savienoti nezin kādas vajadzības pēc. Savienojumu vietas pārsvarā bija aizmūrētas, bet šur tur bija saglabājušās vara plāksnēm apsistas durvis ar ērmoti izliektiem rokturiem. Vampīričs paknibinājās ar skrūvgriezi un noņēma vienu tādu rokturi, teicās pielikt guļamistabas durvīm izskatīsies šiki. Arī Aiva lūkoja noņemt, bet viņam nekas nesanāca.

Krīgers ar navigatoru korelēja aptuveno pagrabu ass līniju ar Jakimanku un noskaidroja, ka pagrabi atrodas tieši zem ielas braucamās daļas un nelielā lenkī tuvojas mūsdienu apbūves līnijai. Acīmredzot mājas, kas šeit bija atradušās, tika nojauktas XX gadsimta vidū vai pat sākumā, kad paplašināja ielu.

Nekādas vērtīgās un pat ne sevišķi vērtīgās mantas neatrada. Viens pagrabs bija pielādēts ar pa pusei sairušām burtnīcām, 1913.-1915. gada avīzēm un citiem pakās sasietiem nenozīmīgiem papīriem. Vampīričs izvilka vienu burtnīcu, domādams, ka tās ir kāda rakstnieka vai dzejnieka, vai pat politiskā darbinieka, kā Markss un Engelss, dienasgrāmatas. Taču tur izrādījās tikai glītiem smalkiem burtiem ierakstīti produktu nosaukumi miežu putraimi, maize, olas, tēja, alus, Kerčas siļķes (atkal tie paši jāti un jeri, un viss mērīts mārciņās un dučos) -, un cenas rubļos un kapeikās. Tāda kā ienākumu un izdevumu grāmata.

-   Durdinas alus, trīsdesmit pudeles par desmit kapeikām, Vampīričs lasīja satriektā balsī. Desmit kapeikas! Kā cilvēki dzīvojuši, varat iedomāties? Tajā alū droši vien rokas varēja mazgāt!

-   Tas nav vis kā naftā plunčāties, Vampīrič… Aiva nomurmināja.

-    Cik viņiem maksājuši grauzdiņi? Zivs painteresējās.

Vampīričs cītīgi sāka šķirstīt burtnīcas, taču tās burtiski sabirza viņam rokās, kas Aivām izraisīja jaunu šķavu lēkmi.

Pagrabi virknējās ķēdītē, kas veda uz ziemeļiem, uz Jakimankas krastmalu un ūdens notekkanālu. Nojaukuši kārtējo drupanas javas sienu («Droši vien tā būvēta Pirmā pasaules kara laikā,» ieminējās Zivs. «Tolaik it visā ekonomēja»), viņi tik tikko neiegāzās bedrē, kas izrādījās garš akmens dobums ar ķieģeļu sienām, kuras balstīja koka sijas. Te bija ļoti mitrs, no griestiem pilēja, visur auga stalaktīti, bet ūdens vietumis sniedzās līdz pus lielam. Šur tur no ūdens rēgojās milzīgu mucu atlūzas, kas līdzinājās avarējušiem kuģiem, turklāt te stipri smirdēja. Pēc izskata tas viss atgādināja senas vīna noliktavas.

-   Tur augšā jau ir kanāls, Krīgers sacīja, ieskatījies navigatorā. Bet te līmeņu maiņa mīnus divarpus metri, salīdzinot ar pagrabiem. Un tālāk turpina virzīties uz leju.

Vīna noliktavas beidzās ar visparastāko izgāztuvi, kur mētājās betona, ķieģeļu un dēļu atlūzas. Pavākuši pie malas daļu šīs kaudzes, digeri atklāja atliekas no sienas, bet aiz tām šahtu, kurā Aiva neiegāzās tikai laimīgas nejaušības dēļ. Iesvieda tajā dažus akmeņus tie nozuda bez jebkādas skaņas, it kā būtu aizlidojuši kosmosā. Līst iekšā nevienam negribējās, tāpēc viņi tikai pārmeta dēļus, nodrošinājās ar alpīnistu trosēm un pārgāja otrā pusē.

Tālāk atklājās šaura un relatīvi tīra telpa, jo daļai drazu pēc loģikas vajadzēja noripot lejā. Gaitenis šeit jau pieņēma ierastāku apveidus taisnstūra forma, ar rūsu notecējušas betona sienas, zem kājām krakšķēja stikli un poraini, pumekam līdzīgi akmentiņi. Aiva piesardzīgi apvaicājās, vai viņiem nebūtu laiks griezties atpakaļ katram gadījumam, lai neattaptos iemūrētiem, kad celtnieki iegāzīs pagrabā trīsdesmit kubikmetru viņa mīļākās markas M600 betona.

-  Mēs atpakaļ negriezīsimies, teica Krīgers, kurš pēc šahtas vairs neņēma nost brilles ar navigatoru un tikai lādēja tajā aizvien jaunas kartes.

-   Izlīdīsim otrā galā. Te visapkārt mudž visdažādākā pazemes infrastruktūra, bet paralēli iet Serpuhovas metro līnija. Kaut kur viņiem tā būtu jāšķērso…

Pēc trīssimt metriem atklāja vēl vienu nelielu aizgruvumu, aiz tā sarūsējušas tērauda durvis. Atvēra durvis ar lauzni. Atkal gaitenis, kura galā tālumā vīdēja vāra gaisma un bija dzirdama dunoņa. Piegāja tuvāk. Griestos bija iemūrēta dzelzs lūka ar caurumiem gaisma spīdēja no turienes, un vēl pa šiem caurumiem skaidri bija jūtama vēsma, kā ari laiku pa laikam atskanēja dunoņa, kas gan pieņēmās spēkā, gan atslāba, it kā netālu kursētu vilciens. Tā, visticamāk, bija tā pati Serpuhovas līnija.

Atvērt lūku neizdevās, tāpēc gāja tālāk. Un atkal gaisma, atkal kaut kādas skaņas. Šajā reizē balsis. Tālas, neskaidras, aizplīvurotas.

-   Tā taču ir platforma virs mums! Zivs izteica minējumu. Vai pāreja no vienas stacijas uz otru.

-   Te nav nekādas platformas, Krīgers sacīja. Kropotkina stacija ir tālu, tā atrodas Sokoļņiku līnijā, bet «Poļanka» palika aiz muguras.

-   Tad tās būs kādas palīgtelpas!…

Arī pēc palīgtelpām diez kā neizskatījās. Gaisma bija nevienmērīga, tā te parādījās, te pazuda, un vispār radās iespaids, ka tā visu laiku attālinās un līdz ar to attālinās arī balsis.

Pielika soli. Pa ceļam redzēja divus sānu atzarojumus ar līmeņu maiņu lejup, taču laiku tiem netērēja. Kādā brīdī gaisma pazuda pavisam, toties balsis kļuva skaļākas. Kāds klaigāja, it kā lamājās. Pēc minūtes kļuva skaidrs, ka gaitenī šajā vietā ir pagrieziens pa kādiem četrdesmit grādiem, tāpēc gaisma nav saredzama. Kad viņi pagriezās ap stūri, pēkšņi priekšā ieraudzīja cilvēku grupu ar lukturiem. Cik cilvēku bija, nevarēja saskaitīt, taču daudz. Vairāk nekā viņu pašu.

-   Ei, brāļi!! Vampīričs priecīgi iebļāvās.

Krīgers nepaguva aizbāzt viņam rīkli. Balsis priekšā apklusa, kā pēc komandas nodzisa lukturi. Pēc tam to vietā kļuva redzami īsi uzliesmojumi, ausīs dobji iesitās, apdullināja, un kaut kas dedzinošs noskrāpēja Krīgera vaigu.

-   Tinamies! Fiksi! viņš uzsauca, pats sevi nedzirdēdams.

Saķēra Aivu, kurš stāvēja līdzās, parāva atpakaļ, sev līdzi. Atkal uzliesmojumi, atkal rībieni. Krīgers pakrita, pielēca kājās, atsitās pret sienu, tik tikko nesadauzīdams navigatoru. Te pēkšņi pavisam blakus nodārdēja it kā lielgabala šāviens, ausis aizkrita, nāsīs kā dzelzs adatiņas iesitās pulvera smaka. Krīgeram iešāvās prātā, ka nepazīstamie pienākuši pavisam klāt un bliež tieši virsū, bet tad viņš ieraudzīja Vampīriča muguru, kurš, nometies uz viena ceļa, pieres luktura gaismā centās pārlādēt savu apgriezni.

-   Tinamies, idin!

7 ?

Vampīričs viņu atgrūda, vēlreiz izšāva tumsā uzreiz no abiem stobriem un tikai pēc tam piecēlās un skriešus

sekoja Krīgeram, elsdams un satraukti lamādamies.

* * *

-   Es skatīties tev pakaļ visu ceļu, mazais Bruno. Mēs šiten tajā vietā jau ir staigājuši. īsa un Salihs speciāli atstāja zīmes uz sienām, es liku tā darīt. Skaties te, mazais Bruno. Tu redzi?

Amīrs runāja mierīgi un vienmērīgi, itin kā apspriestu ar Bruno visnotaļ mierīgus tematus, piemēram, laika prognozi rītdienai. Tomēr daudzi viņa cilvēki zināja ja Amīrs sāk jaukt krievu vārdus (bet viņš sekoja tam, ko runā), tad tā ir droša zīme, ka viņš ir saniknots, pagalam sliktā omā.

Viņš satvēra Bruno aiz apkakles un viegli iebadīja ar degunu sienā, uz kuras ar baltu krītu bija uzvilkta zīme, līdzīga čūskiņai.

-   Tu redzi? Amīrs atkārtoja.

-   Nu! Bruno sapūtās. Es tak…

-   Nē. Es zinu, ko tu teiksi. Jauc pēdas, bēdz no vajātājiem. Es uzminēju?

-   Jā, un kas par to?

Bruno noraustījās, lai atbrīvotos no Amīra stingrās rokas, bet tūdaļ tā tika triekts pret sienu, ka uz tās palika viņa asiņainais portrets. Bruno iekaucās un savēcināja rokas, bet apklusa tikai pēc tam, kad bija dabūjis ar celi pakrūtē. Timurs, Saīds, Trīs Tonnu Vaha, nemaz jau nerunājot par Salihu un viņa rokaspuišiem novadniekiem, visi uzlūkoja viņu kā iepuvušu gaļas kluci, it kā

Bruno nekad nebūtu bijis cilvēks-zvaigzne, armrestlinga un kokaina čempions, mazo tautas izcilākais pārstāvis.

-   Tu droši vien domā par mani viņš ir tik liels muļķis, ka staigās tev pakaļ, līdz tu nodosi viņu rokās kruķiem vai ievedīsi tādā vietā, no kuras nav atpakaļceļa. Es uzminēju?… Amīrs runāja tālāk. Tu klusē, labs ir. Tad pasaki, kur mēs tagad esam.

-   Nu jau pavisam tuvu! Es runāju patiesību! Bruno nosvepstēja, cenzdamies kaut uz mirkli attālināt neizbēgamo galu. Te jau sākas Kremlis!

-   Tad kāpēc gājām no šejienes prom, kad nesen te jau bijām?

-   Mums kāds sekoja, kā es te stāvu! Gribēju sajaukt šiem pēdas!

-   Kāpēc neteici man?

-   Es jau gribēju!…

-   Kas kavēja?

Bruno uzreiz neattapa, ko atbildēt, sabozās. Bet, kad beidzot atvēra muti, Amīrs aizspieda to ar savu plaukstu.

-   Es uzšķērdīšu tevi no kakla līdz pakaļai, tu, sīkais nožēlojamais punduri, Amīrs nošņāca ar niknumā pārvērstu seju. Un pametīšu te nosprāgt. Tu nevari iedomāties, kā šodien esi licis man vilties…

-   Kheram! Vaha paklusām uzsauca.

Tas nebija lamuvārds. Čečenu valodā tas nozīmēja «trauksme, briesmas». Visi acumirklī apklusa, sastinga. Vaha pamāja uz gaiteņa pusi, pa kuru viņi tikko bija gājuši, un parādīja izplestus piecus pirkstus: svešinieki, vairāki cilvēki.

Tad tumsā noskanēja kāda kliedziens. Čečeni uzreiz izdzēsa savus lukturus, raidīja garu zalvi gaiteņa virzienā. Par atbildi norībēja lielgabala šāviens.

Salihs skaļi nolamājās:

-   Saitan!… Sardam!… Viņš bija ievainots kājā.

īsa un Abū lādēdamies ņēmās bliezt no saviem automātiem. Salds absolūtā tumsā lūkoja pārsiet Salihu.

Izmantodams jezgu, Bruno klusītēm aizlīda sānis, pāris metru norāpoja četreniski, bet tad neizturēja, piešāvās kājās pilnā augumā un metās projām.

Tā viņš vēl nekad savā mūžā nebija skrējis. Bruno Allegro, jāteic, ne no viena vēl nebija bēdzis, tas nebija viņa dabā, jo viņš nebaidījās ne no kādām briesmām un uzveica ikvienu ienaidnieku… Taču šis bija izņēmuma gadījums, sava veda paradokss. Un ļoti labi, ka visapkārt bija tumšs un neviens šo paradoksu nevarēja redzēt.

Aizmugurē skanēja šāvieni un klaigas. Bruno šķita, ka čečeni šauj tieši uz viņu. Viņš skrēja tumsā uz labu laimi, turēdamies labajā pusē, riskēdams ik brīdi paklupt vai ar pieri ietriekties neredzamā šķērslī. Klaigas un šāvieni kļuva aizvien klusāki, bet drīz vien Bruno sajuta uz kreisā vaiga vieglu pūsmu. Viņš piebremzēja, pagriezās atpakaļ un atrada sānu gaiteni. Skrēja pa to. Noskrējis kādus trīsdesmit, četrdesmit metrus, atdūrās pret durvīm, tik tikko nesašķaidīdams sev galvaskausu. Paspīdināja ar šķiltavām (paķert savu lukturi viņš nebija apjēdzis), kaut kā tās atvēra, aplauzdams nagus un ar bleķi pāršķeldams labo roku līdz pašam kaulam. Aiz durvīm vēl divi gaiteņi, kas asā leņķī veda uz dažādām pusēm. Ienira tajā pa kreisi. Netrāpīja, jo tur atradās kaut kāds sensors ar sarkanu lampiņu, kas sāka dūkt, zvanīt, tarkšķēt kā negudrs. Bruno pat bārdas matiņi sakustējās. Viņš nezināja, kas ir ļaunāk tikt uzšķērstam no krūtīm līdz pat pakaļai vai atkal izjust tās stindzinošās šausmas, kuras viņš jau reiz Kremļa pazemes dzīlēs bija izjutis.

Neko neapjēgdams, Bruno skrēja aizvien uz priekšu, izmisīgi dipinādams mazās kājeles un kaukdams ne sliktāk par jebkuru sirēnu. Vairākkārt viņš atsitās pret kaut kādām caurulēm, zem kājām šļakstēja ūdens. Tad viņa priekšā pēkšņi kaut kas izauga, tumša masa pārlidoja pāri galvai un ietriecās sienā, augšpusē atskanēja apspiests sāpju kliedziens un nepārprotamas lamas. Bruno momentā apklusa, pieliecās, parāvās sānis, tad atkal metās uz priekšu… Tad smagums uzgāzās virsū, trāpīja pa apakšstilbiem, un viņš viegli iegrima tumsā, vēl necaurredzamākā nekā tā, kurā viņš veltīgi bija mēģinājis atrast ceļu.

* * *

-   Kaut kur tepat. Signalizācija skanēja divpadsmitajā. Ieročus gatavībā! Skatīties abām acīm!

Mežainis palaida pa priekšu Rudinu, pa portatīvo rāciju sazinājās ar dispečeru:

-   «Kamene», mazo gaismu divpadsmitajā iecirknī!

Pēc dažām sekundēm iedūcās, kā ar zilu pienu pielija

gaismas ķermeņi pie griestiem, izraudami no tumsas garo kolektora gaiteni.

-   Rudin! Tu kaut ko redzi?

-   Tukšs, balsī bez kādām individualitātes pazīmēm atsaucās zirnītis ausī.

-   Piļčenko?

-   Itin nekā, biedri major.

Mežainis bija pārliecināts, ka SOS-95 signāls bijis kļūdains. Augstākais, to bija varējis izraisīt kāds debils piedzīvojumu meklētājs, puņķains digerēns. Nopietni cilvēki signalizācijai neuzduras, tā pat jokojot iesaukta par luksoforu tumsā baltie plastmasas sensori ar sarkanām diodēm ir labi redzami, tiem tuvosies vienīgi piedzērušais vai trakais. Lai gan Amīram pieredzes staigāšanā pa «mīnusu» nav, te nav viņa dzimtie kalni… Arī Bruno viņam diez ko nevar līdzēt. Tātad puse uz pusi vai nu tas ir Amīrs, vai nav… Jā…

Jebkurā gadījumā atstāt trauksmes signālu bez ievērības viņi nedrīkstēja. Labi, ka bija atradušies līdzās, Volhonkas rajonā.

-   Es, «Trollis Otrais»! rācijā atskanēja satraukta Borodjko balss, viņš kopā ar Polosņikovu un Zarembo ķemmēja kolektora blakus atzarojumu.

-   Atradām dīvainu ķermeni, biedri major! Pēc izskata gadu desmit vecs puišelis, bet ar bārdu!

Mežainis uzreiz saprata, par ko ir runa.

-   Ko nozīmē ķermeni?! Līki, vai?

-   Nē. Elpo vienmērīgi. Taču guļ kā līķis…

-    Mēs ejam pie jums. Mežainis klusi iesvilpās, dodams signālu savai grupai.

-    Neizlaist viņu no acīm. Un esi piesardzīgs viņš mierīgi var iegrūst tev nazi ribās. Vai iebelzt ar galvu pa

saules pinumu tā, ka būsi gar zemi!

* * *

-   Viņš pats nokrita, biedri major. Droši vien kāja aizķērās.

-   Vai tiešām pats? Mežainis šaubīdamies pārjautāja. Tu nepalīdzēji?

-    Es, protams, gribēju, Borodjko atzinās. Dzirdu skrien, tikai solis tāds dīvains. Ko darīt? Kā parasti āķis pa žokli! Tikai viņš ar savu žokli bezmaz izskrēja man pa kājstarpi, un es iegāzu pa akmeni…

Kaujinieks parādīja līdz asinīm sadauzītu dūri. Lampu mironīgajā gaismā izskatījās, it kā pirkstiem būtu nodīrāta āda.

-   Bet viņš pats novēlās. Saļima uz līdzenas vietas… Borodjko iekarsis stāstīja. Tikai viņš izliekas, ir jau atjēdzies, tikai negrib celties augšā.

-   Kā lai viņš pieceļas, ja tu turi kāju viņam uz muguras?

-Jūs taču brīdinājāt, ka viņš ir sevišķi bīstams. Kaujinieks noņēma smagā zābakā ieauto kāju.

Punduris dziļi ieelpoja, taču turpināja gulēt uz betona grīdas, sarāvies čokurā un aizklājis galvu ar roku.

-   Bruno! Mežainis papurināja viņu aiz pleca. Tas esmu es, Mežainis, atceries? VDK bunkurs, trīssimt zaļo, Sesks, Kerčietis… Tu dzirdi mani?

-   Atšujies, Bruno atsaucās, neatvērdams acis un nemainīdams pozu.

Mežainis iztaisnojās.

-   Piecelties! viņš teica klusi, bet valdonīgi.

Bruno sakustējās, aptaustīja pirkstiem galvu, nopūtās un apsēdās. Nesteidzīgi, slinki pieslējās kājās.

-   Dritvaimicīt, galva tikko nepārsprāga, kad tā stulbene sāka gaudot. Viņš pacēla skatienu uz Mežaini, samiedza acis. Ak Mežainis, ko? Sūdīgi izskaties. Izspļauts kruķis. Vai neuzcienāsi ar vienu šņācienu vecu draugu?

-   No šņāciena var sanākt šļāciens, Mežainis atcirta. Ko tu te dari?

-   Stutēju sienu, neredzi, vai?

Punduris aizdomīgi pavērās visapkārt. Pacēlās pirkstgalos un piebāza degunu melni zilajai uzšuvei uz Mežaina piedurknes.

-   Ne sūda tu neesi Mežainis, to es tev pateikšu. Mežainis bija digers, pašu cilvēks. Bet jūs visi esat kruķi. Es aizeju. Uz redzēšanos.

Piļčenko paguva notvert Bruno aiz jakas un, iedevis dunku pakrūtē, atkal akurāti noguldīja uz grīdas.

-   Mums ir ļoti maz laika, Mežainis sacīja, notupdamies līdzās. Es zinu, ka tu tiki apsolījis ievest Amīru Kremļa pazemē. Kur viņš ir?

-   Kas? Kremlis? Bruno savilka izbrīnītu seju.

-  Atļaujiet, biedri major, es viņam iegrozīšu prātu starp acīm! Zarembo pieteicās. Rokas niez!

Mežainis viņu ar plaukstas kustību atturēja.

-   Iegaumē, Bruno, Amīrs grasās aizsūtīt uz viņpasauli tūkstošiem cilvēku. Ja gribi viņam palīdzēt turpini izstellēties kā muša uz mēslu kaudzes. Tikai pēc tam tu no tiem mēsliem vairs neizkļūsi, to es tev garantēju. Ar savām rokām nogremdēšu. Ja negribi, lai tas notiek, vienkārši aprunājies ar mani. Vai saprati?

-   Ko šis man draud iegrozīt prātu? Bruno uzbrēca, rādīdams ar pirkstu uz Zarembo. Cauri viņa ierastajai nesatricināmās nekaunības un bravūras maskai bija redzamas izbailes. Es tāpat esmu četrpadsmit reižu gudrāks par viņu! Esmu cilvēks-zvaigzne! Galu galā es esmu Bruno! Bruno Allegro!

-   Labi, Mežainis sacīja. Neviens tev neko neiegrozīs. Runā aši!

Punduris drūmi paraudzījās grīdā.

-   Es nezinu, kur viņi ir. Es viņiem visu sameloju. Ka pazīstu pazemi, visas tās lienamās ejas, un tā. Vadāju šos, kamēr Amīrs apjēdza, kas notiek. Izrādās, šie tur nezin kāpēc bija atstājuši zīmes. Iezīmējuši ceļu. Gandrīz vai saplosīja mani gabalos… Bet tad sākās apšaude, šie izdzēsa lukturus, Salihu ievainoja. Bet es aizlaidos… Bet es neko nezināju, dieva vārds! Viņš iebļāvās. Amīrs sacīja, tur esot paslēptas trakoti lielas bagātības. Apsolīja dalīties ar mani!

-   Kas uz jums šāva? Mežainis noprasīja.

-   Kā lai es to zinu? Vai man vajadzēja iet un šiem pavaicāt? Bruno atcirta.

-   Kur tas notika?

Bruno atkal sāka pētīt akmentiņus zemē.

-   Es taču saku es nepazīstu tās jūsu kurmju alas… Vispirms skrēju taisni, tad pa kreisi, kā šķiet… Nagus, rau, aplauzīju pret durvīm…

Nepaceldams galvu, viņš parādīja Mežainim līkus, saskrāpētus pirkstus.

-   Tālāk bija divi gaiteņi. Tad tā negudrā sāka aurot, es bezmaz vai sajuku prātā… Tā ir tā pati, kuras dēļ es toreiz bunkurā gandrīz vai sašķaidīju galvu?

-  Nē, parastā signalizācija, Mežainis atteica. Kā viņi iezīmēja ceļu?

-   Šitā te. Bruno attēloja gaisā kaut ko līdzīgu vilnīšiem. Ar tādu kā čūskiņu. Zīmēja ar krītu.

-   Cik Amīram ir cilvēku?

-   Septiņi… Teiksim, seši ar pusi. Salihs ir ievainots.

-  Vai ilgi skrēji? Minūti? Desmit? Divdesmit?

Bruno dziļdomīgi pakasīja bārdu.

-   Nezinu, viņš nopūtās. Bet divdesmit ne, kā bankā. Mazāk.

Mežainis pagriezās pret Piļčenko.

-   Tas ir desmitais vai vienpadsmitais iecirknis. Krastmala, kanāls, Znamenka. Kabeļu telpas un siltummezgli. Kanalizācijā Amīrs nelīdīs. Ko teiksi?

-   Tur ir īsts kolektoru spageti, biedri major, Pirksts atsaucās. Veci, jauni, dublējoši, iesaldēti iecirkņi. Un metro posms līdzās. Viņi var doties jebkurā virzienā, to nevar paredzēt. Viņi taču ir dezorientēti… Toties es labi pārzinu to rajonu, biedri major!

-   Labs ir, vedīsi grupu. Mežainis pamāja. Noklikšķināja rācijas slēdzi.

-     «Kamene», runā «Trollis»! Steidzami sazinies ar Jevsejevu. Pasaki, ka Bruno ir atradies. Trauksmes signāls sarkanais. Lai izsludina operāciju visā pilsētā, slēdz centru pa Dārzu loku, novēro visas lūkas, visas iekāpšanas vietas.

Viņš padomāja un piebilda:

-   Un lai evakuē metro. Pilnībā. Kā saprati, «Kamene»?… Aiziet, rīkojies!

Viņš satvēra Bruno aiz apkakles un pamatīgi sapurināja.

-   Bet tu nāksi mums līdzi. Parādīsi vietu, kur jūs apšaudīja.

-   Kāpēc visu laiku tikai es un es?… Bruno aizvainoti pukstēja. Šiem esmu vajadzīgs, jums esmu vajadzīgs, un viss par velti…

Taču pretoties nesāka, paklausīgi tipināja nezin uz kurieni pa gaiteni. Tad nobremzēja, apstājās. Piesita sev pie pieres: «A-ā!…» Pagriezās un metās skriet pretējā virzienā, izgrūstīdams viņam ceļā stāvošo Borodjko un Seredovu. Mežainis notvēra punduri, pavērsa pret sevi.

-    Pietiek ākstīties, Bruno. No tevis patlaban pārāk daudz kas ir atkarīgs. Ja atkal sāksi tēlot zinātāju kā ar Amīru, es tevi…

Bruno strauji nokratīja viņa roku un ieaurējās:

-   Nu, dildas, ko stāvat?! Aiz manis!! Izstiepusies divu

metru garumā, bet bez Bruno ne soli nevarat paspert!…

* * *

Vietu atrada ātri. Arī asinis un čaulītes zemē un čūskiņu uz sienas. Tas bija apkures kolektors «Arbats-Zitnaja», trešais kilometrs.

-   Automāti pret medību bisi, Pirksts paziņoja, izpētījis čaulītes. Dīvains savienojums…

-   Uz kuru pusi viņi aizgāja? Mežainis jautāja Bruno. Vai mēģināja tevi panākt?

-   It kā jau jā… Nezinu, punduris nomurmināja. Man derētu viens šņāciens, Mežaini, nežņaudzies! Tavā aptieciņā kaut kam ir jābūt, es zinu!…

Grupa sadalījās. Piļčenko, Seredovs, Zarembo un Polosņikovs devās Zitnajas virzienā. Mežainis, Borodjko un Rudins uz Arbatu. Punduri Mežainis veda sev līdzi, taču paziņoja uz augšu, lai nākamajā ventilācijas lūkā viņu pārtver rezerves patruļa un nogādā Lubjankā. Bruno sāka klaigāt par savu zvaigznes statusu, tēlot aizvainotu labvēli es jums piegādāju vērtīgas ziņas, bet jūs mani sūtāt uz Lubjanku! Pēc tam kad Mežainis solīja pieķēdēt viņu ar rokudzelžiem pie caurules un atstāt vienu pašu līdz kolēģu atnākšanai, viņš aizvērās un vairs nekādas raizes nesagādāja.

Ogoļcovs pārstāja rakstīt un pacēla galvu, virs kuras logā rietošā saule zīmēja spilgti oranžu nimbu. Ar skatienu sekretariāta priekšnieks vai caururba Jevsejevu, sadalīja atomos, sajauca, no jauna salika kopā. Ja tas būtu iespējams, viņš, protams, neliktu kopā. No rīta apkopēja šos atomus ieslaucītu lāpstiņā un izmestu laukā kopā ar citiem atkritumiem un viņa rūpestiem… Jevsejevs viņam nepatika. Jevsejevs, kurš ieradās darba kabinetā apraktās sestdienas pievakarē un sāka gvelzt kaut ko par steidzamu evakuāciju, viņam nepatika divtik.

-   Koptojevs? Amīrs? viņš nervozi pārjautāja. Vai tad jūs nebijāt lita sanāksmē? Nedzirdējāt, ka Koptojeva banda bloķēta Cečenijā?

-   Dzirdēju, biedri pulkvedi, Jevsejevs atbildēja. Taču majors Sincovs apgalvo, ka Koptojevs atrodas Maskavā.

Ogoļcova seja pamazām piesarka.

-   Vai viņš to ir redzējis? Ir ar viņu runājis?

-   Nē, Jevsejevs sacīja. Sincovs ir runājis ar Bruno.

-   Kas tas par Bruno? Tas punduris no cirka?

-  Tieši tā. Viņu drīz atvedīs šurp, biedri pulkvedi. Patruļa jau izbraukusi.

Ogoļcovs sapīka, nolaida acis, pārlasīja rindkopu, pie kuras nupat bija apstājies. Un ne velna tajā nesaprata. Sajaukuši tik viņam galvu ar tiem punduriem, prostitūtām, ar to evakuāciju…

-   Kad atvedīs, kad būs nopratināts, tad arī spriedīsim par bīstamības pakāpi! viņš nodārdināja. Kā jūs to visu stādāties priekšā? Kāds punduris kaut ko papļurkst, un mēs izsludinām evakuāciju? Slēgt Dārzu loku, evakuēt radiālās stacijas, izvest virszemē tūkstošiem satrauktu cilvēku!!… Izcelsies panika, sāks izplatīties baumas…

-   Piekrītu, biedri pulkvedi, ka ziņas par draudiem jāpārbauda augstākajā mērā rūpīgi. Tomēr Sincovs ir speciālās nodaļas komandieris, pieredzējis pazemes speciālists, viņam var uzticēties…

-   Toties es uzticos pulkveža Gucerijeva oficiālam ziņojumam! Ogoļcovs pārtrauca. Un iesaku jums darīt to pašu!

Pulkvedis uzsita ar plaukstu papīriem uz galda.

-   Vadība ir uzdevusi necelt lieku troksni un neviest paniku. Metro un virszemē jau dežurē papildu patruļas, pilsētas milicija ir brīdināta un strādā pastiprinātā režīmā. Tāpēc līdz visu apstākļu noskaidrošanai nekādas aktīvas darbības neveikt. Ja nepieciešams bloķēt kādas lūkas un pazemes komunikācijas, izmantojiet savus resursus taču arī piesardzīgi un bez trokšņa. Uzdevums ir skaidrs?

-   Tieši tā, Jevsejevs sacīja, jau vērsdamies pie Ogoļcova plikā pakauša, jo priekšnieks atkal bija noliecies pār galdu.

Jevsejevs pamīņājās no vienas kājas uz otru, pie sevis izlamājās un teica:

-  Tikai kas notiks, biedri pulkvedi, ja Koptojevs tomēr ir tur, zem zemes?

* * *

Viņi sen bija pārstājuši uzdurties pašu atstātajām zīmēm, virzīdamies aizvien tālāk un tālāk pa gaiteņiem un tuneļiem. Vairākas reizes redzēja virs galvas režģotas ventilācijas lūkas, aiz kurām varēja saskatīt Maskavas debesis, kas, skatoties no pazemes, pieņēma neparastu sudrabainu nokrāsu, un Maskavas augstceltņu augšējos stāvus. Taču neviens no Amīriešiem īsti nepazina pilsētu un pēc šiem skopajiem datiem nevarēja noteikt savu atrašanās vietu. Kas tur augšā bija autobusu pietura, skvērs, kluss pagalmiņš vai mašīnu pilna ielas braucamā daļa? To uzzināt varēja, vienīgi izkļūstot virszemē un ar to pašu atklājot sevi. Tādā gadījumā visprātīgāk būtu sagaidīt nakti. Tikai laika viņiem bija maz nav izslēgts, ka viņus turpina vajāt, bez tam Salihs bija zaudējis daudz asiņu… Tāpēc viņi gāja tālāk, un velti lūkas vairs netrāpījās ceļā, zemes slānis jūtami nomāca psihi, bet, kur viņi nonāks, to neviens nezināja.

Pirmo laiku Amīrs ne ar vienu nerunāja, viņš bija vai traks aiz dusmām. Nepietiek ar to, ka nojuka operācija, vēl tas nodevējs Bruno bija izsprucis no atriebības. Pēc atgriešanās viņš bija iecerējis par katru cenu uzmeklēt punduri un sarīkot viņam paraugsodu. Paņēmienu kā vienam, tā otram viņš zināja ne mazums. Bruno bija lemts karāties pagrabā pie griestu sijas, pakarinātam aiz kājas īkšķa. Vai izlaist garu, uzdurtam uz mieta bedrē. Vai… Nav svarīgi. Galvenais, ka viņš neizlocīsies un neizbēgs atmaksai.

…Apmēram stundu pēc apšaudes ar nepazīstamajiem viņi izdzirda vilciena troksni. Pavisam līdzās aiz sienas aiztraucās vagoni, sienas nodrebēja.

-   Kur te gadījies vilciens? Vaha brīnījās. Esam iznākuši stacijā, vai?

-   Tas ir metro, skopi izmeta Amīrs.

Un tiešām pēc pāris minūtēm īsa sienā pamanīja aizslēgtas durvis ar šauru lodziņu, kurā varēja apskatīt tumšo tuneli ar sarkanajām gaismas signālu lampiņām. Vēl bija dzirdamas dīvainas skaņas izklausījās, it kā tuvumā kāds spēlētu ermoņikas. Vienkāršu tautas melodiju.

-   Tas nozīmē, ka līdzās ir stacija, Abu atskārta.

Viņi pagaidīja. Pēc kāda brīža garām aizdārdēja vēl

viens vilciens. Apgaismotajos vagonos varēja redzēt nogurušus cilvēkus, kuri neko nenojauta.

-  Var mēģināt nemanāmi iziet. Kā tu domā, Amīr? Vaha pavaicāja. Atmūķēsim durvis, izsprauksimies pa vienam, aiziesim līdz stacijai, iejuksim pūlī. Un uzreiz uz augšu…

-  Un ko lai iesāk ar Salihu? Amīrs apjautājās. Viņš arī iejuks pūlī?

Saliham klājās draņķīgi. Skrošu lādiņš bija pārvērtis viņa labās kājas lielu asiņainās skrandās. Kāju pārsēja un virs ceļa uzlika žņaugu, taču asinis tomēr sūcās cauri apsējam. Patstāvīgi Salihs pārvietojās ar lielām pūlēm. Lielāko ceļa daļu īsa un Abū viņu pārmaiņus stiepa uz savas muguras.

-   Es varēšu! Es mēģināšu! Salihs ieīdējās.

-   Nav nemaz vērts mēģināt. Amlrs noliedzoši papurināja galvu.

-   Man ir rezerves bikses, īsa pēkšņi sacīja. Es atdošu tās Saliham, uzliksim jaunu pārsēju, nekas nebūs redzams…

-   Bikses? Amīrs ļauni pārvaicāja. Bet ieročus mēs atstāsim šeit? Un spridzekļus? Varbūt esam te nokāpuši tikai pastaigāties?

-   Tikai neatstājiet mani! Salihs nočukstēja. Kalnos es gaidītu, cik uziet, bet šajā ellē nespēšu…

Amīrs neko neatbildēja, skatīdamies lodziņā uz kārtējo vilcienu. Tad teica:

-   Neviens tevi neatstās, apklusti. Man ir labs plāns. Ļoti labs plāns…

Viņš apgriezās.

-   Timur, ņem nost savu mugursomu!

Plastīts ar detonatoriem bija sadalīts trīs daļās, kuras nesa Timurs, Saīds un Vaha, kopumā tur bija aptuveni centners jaudīgas sprāgstvielas. Timurs noņēma mugursomu un nolika to zemē. Amīrs to pacēla, pasvārstīja rokā.

-   Salih, viņš ierunājās. Šis ir labākais tavas dzīves mirklis. Tava zvaigžņu stunda. Tu ieiesi tur, atriebsies neticīgajiem un stāsies Allāha priekšā baltās šahīda drānās.

Viņš pastiepa mugursomu Saliham. Tas ar šausmām skatījās viņā, atkāpās, papurināja galvu.

-   Bet es negribu…

-   Tava ģimene būs tev pateicīga, tici man, Amīrs uzstājīgi turpināja. Tas ir liels gods, Salih. Atteikšanās no tā būs liela kļūda.

-   Viņš neko nav noziedzies, īsa teica, raudzīdamies grīdā. Lai viņš nāk kopā ar mums.

Amīrs pat nepagriezās uz viņa pusi.

-   Tu iesi pa tuneli līdz stacijai. Pagaidīsi, kamēr pienāks divi vilcieni reizē un būs daudz ļaužu, viņš teica Saliham, hipnotizēdams viņu ar smagu skatienu.

-   Viņi var tevi aizkavēt, taču uzreiz neapķersies. Tev būs laiks. Tu neapstājoties iesi uz priekšu. Ja vajag šauj. Galvenais aiziet līdz stacijai. Taču var arī uzsprāgt tunelī vilciena priekšā! Tas ir viegli, es pats aktivēšu detonatoru. Timur, palīdzi viņam uzlikt…

-   Nevajag, Amīr! Nē… Es pats nespēšu paiet! Man sāp kāja! Salihs aizsmakušā balsī murmināja, aizvien vairāk atkāpdamies.

-   Salihs ne pie kā nav vainīgs! Neaiztiec viņu! īsa iesaucās. Kāpēc tu izlem, kam dzīvot, kam ne? Kāpēc pats negribi iet šahīda ceļu?

-   Kāpēc? Amīrs pārjautāja. Lūk, kāpēc.

Viņš izrāva nazi, viegli novicināja sev priekšā. Salihs ar no vienas auss līdz otrai pārgrieztu rīkli sagrīļojās, nokrita ceļos, ķēra ar rokām gaisā. Un uz mutes sabruka zemē.

-   Tagad tu iesi viņa vietā, īsa, Amīrs mierīgi sacīja, noliecās pār Salihu un noslaucīja nazi viņa jakā. Tikai tu, būdams vesels cilvēks, ņemsi divas mugursomas…

īsa pameta ašu skatienu Abū sava novadnieka virzienā. Abū pamāja un nemanāmi atpogāja maksti.

-    Rokas! Abi! uzkliedza Timurs, kurš bija paguvis apiet viņiem aizmugurē un pielika automāta stobru īsam pie kakla.

Vaha turēja uz grauda Abū. Dumpinieki pacēla rokas, Saīds veikli viņus atbruņoja.

-   Nodevēji. Šakāļi, Amīrs caur zobiem nošņāca. Nu ko, ja reiz jūs gribat iet divatā, tad spēsit aizstiept visas sprāgstvielas. To pietiks, lai apraktu visu staciju kopā ar pārejām un veselu kvartālu virszemē… Ņemiet mugursomas, ātri!

īsa, bāls, ar drudžaini degošām acīm, uzkāra sev plecos divas somas vienu mugurpusē, otru uz krūtīm. Abū uzlika plecos trešo mugursomu.

-   Tā nerīkojas, Amīr… Tas nav taisnīgi! viņš sakostiem zobiem izgrūda.

-    Tu mācīsi mani taisnīgi rīkoties? komandieris nicīgi izmeta. Taisnīgi būtu bijis nobeigt jūs uz vietas kā šakāļus. Es dodu jums iespēju labot savu kļūdu. Ja aiznesīsit «spēļlietiņas» līdz stacijai, neviens neuzzinās par jūsu nodevību. Ejiet!

Viņš padeva zīmi Vaham, tas salūkoja nelielu plakanu lauznīti, iebāza to spraugā starp durvīm un stenderi, aizķēra, pavilka uz savu pusi. Tērauds noskrapstēja gar betonu, nožvadzēja metāls. Vaha kaut ko nokliedza, it kā uzmundrinot sevi, un pēkšņi sāka lēni ļimt. Saīds stāvēja vistuvāk, viņš Vahu uztvēra un redzēja, kā no melnās adītās micītes apakšas pār Vahas seju līst asinis.

-   Kheram! Vaha nogalināts!

Viņš nosvieda līķi un tūdaļ pats sāka raustīties un griezties uz vietas kā vilciņš, spiežot plaukstu pie brūces sānos.

-   FDD! Nekustēties! Rokas uz sienas! skanēja no gaiteņa tumsas. Šaujam bez brīdinājuma!

Teroristi pajuka sānis, atbrīvojot gaiteņa centru, pieplaka sienām. Sāka birt automātu kārtas. Saīds saļima uz grīdas, tā arī nepaguvis noņemt no pleca savu «kalašņikovu». īsa un Abū, abi bez ieročiem, kaut ko kliedza Amīram. Viņš par atbildi klusēdams pamāja viņiem uz durvīm, kuras veda pazemes pārejā.

-    Runā «Trollis-viens»! Mēs uzgājām viņus! Siltumtrases «Arbats-Zitnaja» kolektors, krustošanās rajonā ar Kropotkina staciju. Viņi ir apbruņoti, viņiem ir smagas mugursomas iespējams, sprāgstviela! Bloķējam no dienvidu puses! Sūtiet papildspēkus, ātri! Vajag aizšķērsot viņiem ceļu ziemeļos!

Infrasarkanās brilles ļāva Mežaina grupai nepamanītiem pietuvoties bandītiem. Gudrot nebija laika, uguni atklāja uzreiz, kolīdz gaitenis izveda viņus vienā taisnē ar mērķi. Šaubu par to, kas gāja pa priekšu, viņiem nebija bārdainie vīri melnos un aizsargkrāsas kombinezonos bija apkārušies ieročiem.

Rudins ar precīzu šāvienu galvā likvidēja pirmo, kas ķimerējās gar durvīm. Mežainis ievainoja otru. Pārējie pajuka gaitenī kur kurais un atklāja blīvu uguni. Mežainis nokrita uz grīdas, pārvēlās, aizlīda sānis un apsēdās, atbalstījis muguru pret karsto cauruli. Viņam pretī, stutēdams sienu, sēdēja Rudins nikns kā velns. Tālāk kūņojās Borodjko, nervozām kustībām skrūvēdams no automāta stobra sadegušo klusinātāju.

-   Viņiem bija granātas, es redzēju!… viņš teica, aiz uztraukuma klabinādams zobus.

Rudins aizsmacis iesmējās.

-   Nerausties, Borodjko. Gaitenis ir šaurs, tālu nevar aizsviest. Toties viņiem ir sprāgstviela detonēs… Vai es pareizi runāju, major?

Mežainis neko neatbildēja, viņš gaidīja iestājamies pauzi pretinieka šāvienu krusā. Sagaidījis aši paliecās uz priekšu, raidīja uz bandītu pusi garu kārtu un atkal pieplaka caurulei.

-   Divi aiz elektrības sadales dēļa, viņš sacīja. Viņiem ir milzīgas mugursomas. Un līdzās ir durvis. Ar viņiem jātiek galā pirmām kārtām…

Pāris sekunžu padomājis, noliecās pie rācijas mikrofona:

-    «Kamene», iededz gaismu kolektorā «Arbats-Zitnaja»! Visos iecirkņos! Kusties, neguli!

Borodjko lūkojās viņā izbiedēta bērna dievināšanā, kurš, nokļuvis bīstamā situācijā, nesaprot, kā no tās izkulties, un tikai gaida vecāko komandas. Rudins nervozi atieza zobus, droši vien atcerēdamies čečenu kompāniju, un nemitīgi spļaudams uz grīdas.

-   Kad iedegsies gaisma, iesi pirmais, Mežainis viņam teica. Mērķis ir skaidrs? Mēs piesegsim.

Rudins pārstāja rādīt zobus un pamāja.

Sapratu, major.

Viss notika ļoti ātri. Nākamajā mirklī pie griestiem ietrīsuļojās aveņkrāsas gaisma un tūdaļ iedegās baltā, sāpīgi iecirtās acīs, viss pazuda tajā. Rudins jau bija izlēcis no paslēptuves, kad pamanīja, ka durvis uz pazemes pāreju ir vaļā. Sendvičam līdzīgais bandīts, iespiests starp divām mugursomām, jau bija paguvis pa tām ieiet, un otrs teju, teju sekos viņam pa pēdām. Rudins metās pie sienas, nokrita uz viena ceļa, notēmēja un izšāva, cenzdamies trāpīt galvā. Somā varēja atrasties dinamīts, kas no šāviena detonēs, bumbas aktivators varēja būt bandītam rokā, kas arī novestu pie sprādziena… taču šajā gadījumā Rudinam nebija izvēles vai nu slikti, vai sliktāk nevar būt. Bandīts sazvāļojās, savēcināja rokas, kā gribēdams aizdzīt no sejas kukaini, viņa ceļi saļodzījās, un viņš novēlās uz muguras, virsū somai. Rudins neviļus pievēra acis, gaidīdams sprādzienu, kas izsmērēs viņu pa sienām un arī pašas sienas pārvērtīs putekļos… Sprādziena nebija. Mežainis un Borodjko blīvi raidīja automāta kārtas gaitenī, piesedzot viņu.

Rudins ienira atvērtajās durvīs un metās pakaļ uz gaismas pusi skrejošajai figūrai. Šaut perona virzienā viņš neriskēja.

…Stacija bija pasažieru pilna. No evakuācijas te nebija ne smakas. Visļaunākais, ka ļaudis pat nebēga, necentās glābties, nesaprata, ka notiek kas briesmīgs. Ar nāvējošu nastu apkrautais īsa slāja viņiem pa vidu, grūstīdams, kāpdams uz kājām, izraisīdams aizkaitinātus izsaucienus, bet vai Maskavas metro mazums neaudzinātu pilsoņu!… No pavērtajām durvīm pārejas sienā skanēja skaļa sprakšķoņa, kas atgādināja atskaldāmā āmura troksni, taču par šādām skaņām Maskavā neviens nebrīnās Maskava tiek būvēta un remontēta dienu un nakti, arī svētkos un izejamās dienās!… Arī pats Rudins kaujas ekipējumā ar automātu rokās nevienā neradīja bažas vai mazums Maskavā cilvēku maskās un ar automātu! Visa Maskava ir viens vienīgs masku šovs!

īsa bija paguvis pārvarēt desmitiem metru eskalatora virzienā, kad Rudins pamanīja pūlī pazibam rūsgani zaļo mugursomu.

-   Ceļu! Drošības dienests!

Viņš metās uz priekšu, izgrūstīdams gājējus. īsa, izdzirdis uzsaucienu, arī pielika soli. Noelsās pilnīga auguma sieviete, atjēgdamās zemē kopā ar saviem produktu maisiņiem. Nošķindēja izgāztās stikla durvis…

-   Uz izeju augšā! Te ir bumba! Rudins skriedams kliedza.

īsa paskarēja garām uzrauga stikla būdai, ņemdams nost uz krūtīm esošo somu. No palīgtelpas izskrēja miliči, pogādami vaļā ieroču makstis, taču starp viņiem un īsu bija pūlis. Ļaudis šaudījās, uzgrūzdamies turniketiem. Uzskatot vien īsu, viņi ar kādu sesto prātu saprata, ka draudus rada tieši viņš, un šāvās sānis, vienalga, kurp… Ap bandītu uz dažām sekundēm izveidojās vakuums, neredzams lauks, kas ļāva Rudinam notēmēt uz viņu.

Rudins sastinga, izelpoja, pateica sev «sliktāk nebūs» un nospieda gaili.

īsa nokrita metru no eskalatora, izmezdams mugursomu no rokām. Tērauda lente aizķēra somu aiz ādas siksnas, pagrieza un aizvilka augšup uz izeju.

-   Apstādini eskalatoru, ko brīnies! Rudins ne visai

pieklājīgi uzsauca apstulbušajai uzraudzei.

* * *

Priekšā gaitenim parādījās sānu atzarojums, un Timurs ar Amīru nogriezās pa to. Timurs uz mirkli apstājās, lai atkabinātu no jostas granātu un aizmestu to ap stūri. Kad viņš panāca savu komandieri, atskanēja sprādziens. Iedūcās siltumtrases caurules, no galvenā gaiteņa izgāzās sakarsētu putekļu un tvaika mākonis.

-  Kāpēc tu neieslēdz «spēļlietiņu», Amīr? Timurs neapstādamies jautāja.

-   Es slēdzu, jautātais nošņācās, kārtējo reizi spiezdams radio detonatora pogu. Acīmredzot signāls neaiziet… Uz priekšu! Mēģināsim atrauties!

* * *

-   Mums ir ievainotie, «Kamene»! Kāpēc neredzu nekādus papildspēkus?!

-   Viņiem jau jābūt tur! Zaržeckis taisnojās. Tūlīt kāds būs klāt. Kurš ir ievainots?

-   Borodjko, Mežainis atbildēja. Tūlīt Rudins ar viņu aizkļūs līdz pārejai un gaidīs tur. Te viņi nedrīkst palikt ir plīsušas caurules, visapkārt ūdens un tvaiki, ne velna nevar redzēt. Es turpinu sekot…

Saruna pārtrūka. Kropotkina stacijā beidzot sāka darboties «grifoni» radio traucējumu ģeneratori un mobilo sakaru bloķētāji, kuriem vajadzēja aizkavēt bumbas aktivēšanu.

-  Nekas, gan izķepurošos… Nestraucieties, sacīja Borodjko un saviebās.

Šķemba viņam bija skārusi roku un sānu, viņš knapi turējās kājās, balstīdamies pret Rudinu, un viegli raustījās no sāpēm. No sprādzienā bojātās caurules šļācās karsts ūdens, šļakstēja zem kājām un pildīja kolektora gaiteni ar biezu miglu.

-   Viņš pats teica, ka izķepurosies! uzsauca Rudins, kurš tikko bija atgriezies no stacijas, vēl joprojām pakaļdzīšanās uzbudināts. Kaut kā jau aizklunkurēs! Es iešu tev līdzi, major!

-  Nē, neaizklunkurēs vis, Mežainis atteica. Nav laika strīdēties, Rudin, izpildi pavēli!

Viņš pagriezās un aizgāja uz to pusi, kur bija nozuduši bandīti. Viņš zināja, kur viņi bija nogriezušies no galvenā kolektora. Sānu atzars savieno trasi ar senu bumbu patvertni, tālāk ir strupceļš. Viņiem nevajadzētu izsprukt.

Gaiss bija pilns kā ar karstu pienu, ūdens sniedzās līdz potītēm, šļakstēja iekšā zābakos. Divu trīs metru attālumā vairs nekas nebija redzams, un nakts redzamības ierīce te neko nevarēja līdzēt. Mežainis kustējās, cenzdamies darīt to iespējami klusu. Apstājās, ieklausījās. Aiz muguras šalca ūdens, dūca siltumtrases caurules. Palaikam nezin no kurienes atplūda zema dunoņa, kas līdzinājās milža skumjai nopūtai.

Un pēkšņi viņš izdzirda, kā priekšā pa ūdeni šļakst soļi. Mežainis sastinga uz vietas. Nevarēja saprast, vai tie tuvojas vai attālinās. Viņš raidīja īsu kārtu gaitenī un pieplaka sienai. Un tajā brīdī grīda zem kājām nodrebēja, salīgojās… Dārdoņā, kas atlidoja kā ātrvilciens, pazuda visas pārējās skaņas. Nodzisa gaisma, kā zibens kaut kur atplaiksnīja īssavienojumu radījušais vads. Mežainis zaudēja līdzsvaru un pakrita, taču betona grīdas vietā sajuta zem sevis tukšumu. Pasaule gāzās nekurienē, gruva kā kāršu namiņš… Un Mežainis krita līdz ar to.

Tumsa un bezgaiss. «Dzīvs aprakts,» Mežainis nodomāja. Viņš pakustināja rokas, atbalstījās un paslējās, nopurinādams no sevis nelielu mitras zemes lavīnu. Kreisā kāja sāpēja, it kā tai būtu novilkta āda. Lūkoja to pakustināt un nevarēja. Līdzās sataustīja ķiveri un infrasarkanās brilles ar navigatoru… Brilles bija palikušas veselas, tāpēc viņš lukturi neslēdza.

Viņš gulēja zemes un betona atlūzu kaudzē. Augšā izlauzts milzīgs, metru desmit liels caurums, kur rēgojās armatūra un vadi. No turienes lejā vēl turpināja tecēt ūdens. Mežainis centās atbrīvot kreiso kāju kaut tikai nebūtu lauzta! Kāja bija iesprūdusi starp atlūzām, nācās maķenīt pastrādāt, lai to izvilktu. Taču galu galā tas izdevās. Mežainis ar pūlēm piecēlās un klibodams sāka kāpt lejā. Tur ieraudzīja zemē gulošu ķermeni kamuflāžā.

Bārda, kopā saaugušas uzacis, rokā īsstobra AKSU-74. Beigts. Galva bija vai nu iedragāta, vai sašauta, bet varbūt kā viens, tā otrs kopā… Taču tas nebija Amīrs.

Mežainis paņēma zemē gulošā automātu, palūkojās apkārt. Plašs betona tunelis, kas atgādināja metro būvi, pa vidu sliedes. Viņa kartē šis tunelis nebija atzīmēts. Pēc «Metro 2» neizskatās… Tajā pašā laikā tā tieši ir valdības speciālā metropolitēna līnija, tikai ļoti sena… Te ir klajš un samērā tīrs ja neskaita zemes un atlūzu kalnus, kas radušies pēc nogruvuma… Jā, tas bija nogruvums, nevis bumbas sprādziens Kropotkina stacijā, kā Mežainis sākumā tika nodomājis. Acīmredzot pamats bija izmircis un nobrucis, jo to bija izskalojis karstais ūdens no siltumtrases, un betona plāksnes nogāzušās lejā, sadauzot apakšējā tuneļa «gredzenus».

Viņš nezināja, vai Amīrs bija nogāzies lejā kopā ar savu pārinieku vai palicis augšā. Un, ja nokritis, kur viņš bija? Varbūt klīst pa tumsu kaut kur tepat līdzās? Kurā pusē viņš varētu būt?…

Te pēkšņi tumsā atskanēja skaidri sadzirdams dobjš troksnis, tā krīt akmeņi, sizdamies pret akas sienām. Mežainis devās skaņas virzienā. Pēc kādiem trīsdesmit metriem sliedes beidzās ar dzelzs plāksni. Aiz tās bija redzama plaša šahta metrus septiņus diametrā. Mežainis ieskatījās tajā un pamanīja tālu lejā spīdam lukturi. Ne sekundi nedomādams, viņš pacēla trofejas automātu. Šāvieni dobji atbalsojās betona sienās. Taču neko vairāk Mežainis nesaklausīja.

Akas iekšpusē pie sienām vairākās rindās bija iedzītas skavas, veidojot tādas kā kāpnes. Mežainis nostiprināja drošinājuma virvi, pārlika automātu uz krūtīm un sāka laisties lejā. Bija bailīgi aiz muguras nejuta sienu kā parasti pazemes pārejās it kā laistos nevis šahtā, bet rāptos pa vertikālu sienu. Laišanās lejā bija ilga un bīstama skavas bija sarūsējušas un tikko turēja viņa svaru, dažas nolūza tieši rokā, vairākas reizes viņš palika karājamies savā virvē… Dīvaina šahta! Te jau bija tuvu trešais līmenis, kur tādi veidojumi ir retums. Lai gan… Pazemes veterāns Pervuhins par kaut ko līdzīgu tika stāstījis! Vai tiešām kaut kur tepat tuvumā atrodas glabātava?!

Beidzot viņš sajuta zem kājām cietu pamatu. Aka pārgāja vēl kādā tunelī ar šaursliežu dzelzceļu. Mežainis nepaspēja paspert ne divus soļus, kad no tumsas, noslēgtās telpas pastiprināta, atskanēja automāta kārta. Pieplacis sienai, viņš izšāva uzzibsnījumu virzienā. No augšas krita akmentini, sāka birt zeme.

Viņš mazliet pagaidīja, tad piesardzīgi virzījās tālāk. Gaiss kļuva siltāks, oda pēc deguma, sēra vai kādas citas līdzīgas ķīmiskās vielas. Tālu priekšā atplaiksnīja luktura mests stars, nobrauca pa mitrajām sienām, zemajiem griestiem. Mežainis atkal izšāva. Viņam šķita, ka ir saklausījis izsaucienu. Gaisma nozuda.

…Viņš sekoja Amīram vispirms pa «gredzenotiem» betona tuneļiem, tad pa akmens lauztuvēm ar sapuvušiem koka balstiem, kuras vairāk atgādināja zvēru alas. Cik ilgi tas turpinās, Mežainis nezināja. Kādā brīdī viņš ielūkojās dziļuma mērītājā un konstatēja, ka atrodas 150 metru dziļi. Bija grūti elpot, viņš jau sen būtu uzvilcis reģeneratora masku, ja vien tā kritienā būtu palikusi vesela. Viņš zināja, ka Amīrs ir ievainots, tikai uz sienām un grīdas atstāto asins traipu dēļ viņam ikreiz izdevās atrast tā pēdas šajos labirintos.

Sēra smaka kļuva aizvien asāka, pretī plūda aizvien lielāks karstums, un necaurredzamā tumsa sāka mest sarkanas atblāzmas it kā priekšā degtu ugunskurs. Viņš nodomāja, ka tā nav nejaušība, un sāka kustēties vēl piesardzīgāk.

Ienaidnieku viņš panāca lielā augstā alā plaša bezdibeņa pašā malā, kas šķērsām pāršķēla mitro zemes eju. No cauruma plūda karstums, sēra smaka, virs tā zibēja sarkani dzeltena pazemes liesmu atblāzma. Tā bija slavenā «Elles sprauga», par kuru bija dzirdējuši visi digeri un viņu atdarinātāji, taču redzējuši tikai daži.

Amīrs grīļodamies stāvēja līdzās spraugai un pazemes liesmu atblāzmā šķita kā pats velns. Patiesībā tas viņš arī bija.

-   Uzlaidīšu gaisā, visiem rīkli pārgrauzīšu! Viņš sagaidīja tuvojošos Mežaini un patiešām nokņadzināja zobus. Sarkanīgie zibšņi šaudījās pa neskūto seju, padarīdami to līdzīgu skeleta galvaskausam.

Mežainis tūdaļ novērtēja situāciju. Apiet spraugu un paslēpties tumsā varēja pa šaurām karnīzēm pie alas sienas, taču Dzelžainajam acīmredzot tam vairs nepietika spēka. Kā nekā viņa stihija bija kalni, nevis pazeme… Tukšo automātu Amīrs turēja aiz stobra kā bozi, bet ar labo roku cerībā taustījās pēc naža aiz jostas.

-   Met zemē automātu, cīnīsimies ar nažiem! viņš aiz-

7 »

smakušā balsī ierosināja.

Mežainis pasmīnēja.

-   Vai tu mestu?

-   Mestu. Vīrs un vārds! Amīrs dedzīgi apgalvoja.

Viņa spēki tiešām bija galā. Un diez vai viņš tik labi

pieprata nažu cīņu. Principā Mežainis būtu varējis nodurt viņu godīgā divcīņā. Taču kas tāds notiek vienīgi stulbās kinofilmās.

-   Pacel rokas! viņš pavēlēja. Un nekusties, citādi būs vēl ļaunāk!

Mežainis piegāja un ar asu kustību izsita automātu no ienaidnieka spēku zaudējušajām rokām.

-   Visus uzlaidīšu gaisā! Terorists čamdījās pa drēbēm, labajā rokā sažmiedzis kaut kādu pulti.

Mežainis ar laidi iesita viņam pa galvu. Pārmeklēja nekustīgo ķermeni, paņēma detonatoru, izvilka nazi un divus mobilos telefonus, viens no kuriem droši vien bija paredzēts spridzināmās iekārtas aktivēšanai.

Tad atāķēja no jostas rokudzelžus, taču te viņa kustības kļuva lēnākas. Viņam nebija ne spēka, ne iespēju uzvilkt Amīru augšā. Sazināties ar Zaržecki viņš arī nevarēja… Pat ja «grifoni» būtu izslēgti, tādā dziļumā tik un tā ikviena rācija būtu bezspēcīga… Bet galvenais viņam nebija vēlēšanās vilkt Amīru augšā.

-   Ko gaidi? Terorists sakustējās. Dari to, ko vari un gribi!

Patiešām, laba doma! Mežainis nometa rokudzelžus sānis, un tie iekrita «Elles spraugā», itin kā pateikdami priekšā risinājumu.

Amīrs pacēla galvu un lūkoja pieslieties kājās. Mežainis piegāja pavisam tuvu klāt un pajautāja:

-   Vai pazīsti mani? Kolonna pie Guņuškiem, atceries? Bedre aiz nometnes. Es tur divus mēnešus nīku, tajā tavā bedrē… Atceries? Nažu cīņas atceries?

Ienaidnieks pasmīkņāja.

-   Kas jūs visus var atcerēties? Cik kaklu jūsējiem esmu pārgriezis…

-   Nu, mani tu gan atcerēsies…

Mežainis pievilka smago ķermeni pie svelmi izverdošās spraugas. Pieredzējuši digeri uzskatīja to par tektonisko lūzumu, kas ietiecas neizmērojamā dziļumā vai līdz pašam versmojošajam zemes kodolam. Taču pilnīgi droši neviens to nezināja. Dzelzs Amīram stāvēja priekšā gods pirmajam to noskaidrot.

-   A-a-a-a!

Amīrs izrāvās, pielēca kājās, centās izraut Mežainim nazi. Taču tas palēcās atpakaļ, atvairīja roku un iesita pretiniekam pa žokli. Tumšais stāvs uz mirkli pavīdēja «Elles spraugas» sarkanajā rīklē un nogāzās lejā. Atskanēja šausminošs kliedziens, kas drīz aprāvās…

-   Bet tā taču aizlidoja, tā ir, Borja? Atdalījās normāli, ūdenim cauri izgāja pareizi, četrdesmit starta tonnas, kā mazputniņš uzšāvās debesīs… Bet bez mums nebūtu aizlidojusi! Semago ar pirkstu piebakstīja sev pie krūtīm.

Bez manis nebūtu aizlidojusi!! Dzi, Borja? Pasaki vai būtu bez manis aizlidojusi?

Cilvēku «Pīrādziņā» nebija daudz, taču tie, kuri bija, grieza galvu uz viņu pusi. Varbūt tāpēc, ka kafejnīca atradās netālu no caurlaides telpas un te mēdza iegriezties «Ciklona» darbinieki, kuri labi pazina gan galveno konstruktoru, gan komercdirektoru, bet varbūt tāpēc, ka viņi abi trokšņoja skaļāk par visiem pārējiem kopā. Pareizāk trokšņoja viens.

Piedzērušais Semago satvēra Guļajeva roku virs plaukstas locītavas, mīcīja un kratīja to viņam bija tāds stulbs ieradums.

-  Nu, nebūtu aizlidojusi, sacīja Guļajevs un uzmanīgi atbrīvojās.

-   Pa-areizi, galveno konstruktori Semago nokliedzās tā, ka lustra nošķindēja. «Točmaš» tikai izstellējas, pūš miglu acīs un grābj prēmijas to viņi prot! Bet, kolīdz nonāk līdz izmēģināšanai, tā otrais un trešais posms četrrāpus un uz pirkstgaliem! Un iepūt!

-   Neālējies! Guļajevs sapīka un nemanāmi palūkojās apkārt. Un nepalaid muti! Gribi norauties arī par noslēpumu izpaušanu?

-   Bez manis nebūtu aizlidojusi! Semago dārdošā čukstā atkārtoja, uzzvēlies galdam un piebāzis seju pavisam klāt sarunbiedram. Tur mudžēja no fēleriem, sākot no pēdējās skrūvītes un beidzot ar tehnoloģiskajām kartēm, visproblemātiskākais mezgls otrais un trešais posms! Un kam uzticēja? Man! Tāpēc ka visi zina ja Semago ķeras pie lietas, tad viss būs štokosL. Semago fēlerus pa gabalu saož!.. Es deviņus mēnešus negulēju! Kā miesīga māte iznēsāju, izbaroju, uz kājām nostādīju! Neviens to neprot labāk par mani!!

Semago cieši palūkojās galvenajā konstruktorā sarkanām dzērāja acīm, it kā gaidīdams, ka viņš strīdēsies pretī. Taču Guļajevs nestrīdējās. Viņš labāk par visiem zināja, ka bijušajam dzinēju speciālistam, tagadējam komercdirektoram projektā bija krietni vien pieticīgāka loma. Bet kāda jēga pierādīt piedzērušam cilvēkam acīm redzamas lietas?

Semago atgāzās krēslā un salēja glāzītēs, kas bija atlicis karafē.

-   Un tagad Sergejs Mihailovičs viņiem vairs nav vajadzīgs…

Viņš sagrābstīja uz galda savu glāzi un veikli salēja tās saturu mutē.

-   Putniņš aizlidojis, un basta. Tā ka var iedot man ar kāju pa pakaļu un patriekt uz visām četrām debess pusēm!

-   Neviens tevi nepatriec, nomurmināja Guļajevs, kuram tas viss jau bija pamatīgi apnicis.

Semago pasmaidīja platu dzērāja smaidu, kas pauda «mani nepiemānīsi».

-    Nevaja-a-ag… Paša Kozuļins stāvēja līdzās, kad mūsu sekretāriene drukāja pavēli, viņš savām acīm redzēja: «…sakarā ar nemaksāšanas problēmu un vispārēju finanšu krīzi veikt štatu samazināšanu… pirmām kārtām pensijas vecuma personas…» Un tā tālāk un tā joprojām… Bet man teju būs 55! Es arī esmu tā persona! Es esmu pensionārs, Borja!

-   Liecies nu mierā… Baumas un nekas vairāk! Kozuļinam patīk pazīmēties, un viņam vienalga, kādā veidā. Darbinieks viņš ir sūdīgs, direktors netur viņu nekādā vērtē, pašu būtu sen atlaidis, bijis tik iemesls, tāpēc Paša melš visādas blēņas! Lai tikai visi pavērtu muti viņā klausītos un trīcētu!

Semago seja piesarka, pārklājās sērīgām krunciņām, acis iemirdzējās.

-   Borja… klau, Borja!… Galvenais konstruktori…

Viņš atkal satvēra Guļajeva roku. Tas ne pirmo gadu

kopā ar viņu dzēra, redzēja, ka kolēģis ir ieķēris pāri mēram, un zināja, kas sekos tālāk. Vispirms viņš sāks skaļi, pa sievišķu modei žēloties un raudāt, bet pēc tam līdīs bojā! Semago atkal kliedz, skraida pa poligonu, prasa atcelt startu, taču vārdu vietā no rīkles izlaužas tikai piedzēruša cilvēka gaudas.

Semago patiešām sāka gaudot, klanīdamies uz gultas malas. Viņš ir viens, draugi miruši… vai tikpat kā miruši, ja runā par dzīvi iemūrēto Sergeju Migunovu… Pazaudējis sievu, gandrīz pazaudējis mīļāko, drīz zaudēs darbu… Un, šķiet, tieši šajā naktī viņš bija pārkāpis vecuma slieksni. Vēl vakar viņam bija spēks, kādas nekādas cerības, bija nākotne. Pašlaik viņš ir vairs tikai vecis… Kā tas ir dzīvot no pensijas vien, vienam kā pirkstam, bez sievietes, bez bērniem, bez draugiem? Semago bija cerējis, ka nekad to neuzzinās. Tātad nav palaimējies.

Viņš atkal devās uz virtuvi. Ledusskapja durvīs stāvēja iesākta degvīna pudele. Balstīdamies ar roku pret sienu, viņš saskalināja pudeli, tieši no kakliņa salēja mutē ledaino šķidrumu, norija kā zobenu. Kļuva vieglāk. It kā. Taču asaras pašas sāka plūst no acīm. Alkoholiķis, pitekantrops… Muļķis. Viņš redzēja sevi katra mēneša septītajā datumā slājam uz pasta nodaļu, kur jau sastājusies rinda tādu pašu pensionāru kā viņš mihaliču, sergejiču, paliču. Pēc tam šajā pašā nožēlojamajā kompānijā uz alkoholisko dzērienu nodaļu: «Man pudelīti baltā!…» Bet, visticamāk, nevis baltā, bet kaut kāda duļķaini dzeltena, tāda lētāka. Arī desu viņš izraudzīsies tajā vitrīnā, kur kaudzē samesta «budžeta klases» produkcija. «Ko jūs skatāties, vectētiņ? Meklējat uzkodām? Ņemiet aknu desu!». Vienmuļīgs, baiss… bezgalīgs ceļš.

Es to nespēšu, viņš nodomāja. Jā nespēšu! Jau toreiz Maljorkā viņam bija radusies sajūta, ka viņš iedzēris kādu bīstamu indi, kas tagad ilgi perināsies iekšienē, bez sāpēm, nekādi neliekot sevi manīt līdz brīdim, kad viņš atgriezīsies Maskavā, soļos tās šķīdonī, sāks ilgoties, līdz viņa dzīve pēkšņi aizlūzīs šajā akmens sprostā un sabruks. Un tad viņš atcerēsies tās zelta dienas, ieraudzīs tās tik skaidri un nepārprotami, kā netika redzējis tur, staigājot pa krastmalu, dzerot martīni lepnas jahtas kajītē, ieelpojot jūras gaisu, apkampjot nakti Natašu plašajā «Almudainas» numurā. Bet inde iesūksies asinīs un rautin izraus no ķermeņa viņa asiņaino dvēseli. Un viņa dvēsele turpmāk mētāsies kaut kur tur, Vidusjūras piekrastes viļņos, kā zivju iekšas, bet viņš pats paliks šeit, savā Maskavas virtuvē, iztukšots un miris, ar izdzertu pudeli rokā…

Bet vainīgs pie visa bija Rodja! Viņš tos bija pavedinājis! Gan viņu, gan Natašu…

Sergejam tas pēkšņi kļuva tik ļoti skaidrs, ka viņš pat apsēdās. Jā, jā… atceries vien: ne viss tajā Maljorkā bija gājis gludi un ne vienmēr. Viņš taču bija ķildojies ar Natašu, turklāt ne reizi vien, toreiz viņa tik tikko nebija viņu atstājusi. Viņš bija piedzēries un tāpat sēdējis pilnā kā tagad, un puņķojies… Bet tad bija atbraucis Rodja un sākās svētki! Sagriezās virpulis! Viss bija mainījies! Jūra kļuva zila, smiltis zeltainas, gaiss pārvērtās dārgā reibinošā dzirā kāds, pie velna konjaks, kāds degvīns! un Nataša kļuva maiga un mīļa kā viņu pirmajos gados. Nē, patiesībā viņš nedomāja, ka viņa būtu Rodjā ieķērusies, tā nebija… Vienkārši viņiem allaž bija bijis labi. Nauda plūda straumēm, rūpes atkāpās, nebija nekā neiespējama jahtas, lambordžīni, visādas VIP ložas… Ar vārdu sakot svētki…

Bet pēc svētkiem paģiras, atmaksa. Inde plosa iekšas, velk laukā dvēseli. Un neko negribas tik ļoti kā… vēl indi! Salāpīties! Lai tikai sāpes atlaižas, nemoka vairs viņu! Nē, tās nav paģiras, tā ir narkotiku izraisīta abstinence!

Kur ir tava saldā inde, Rodja?! , Semago vairs nesēdēja, bet šaudījās pa dzīvokli veļas biksēs un kreklā, pats nezinādams, kāpēc. Tad atcerējās. Atrada viesistabā kaudzīti fotogrāfiju no Maljorkas. Nozvēlās uz dīvāna, trīcošām rokām pārcilāja uzņēmumus, pētīja tā un šitā, nekādi nespēdams iedomāties, ka tur viss ir palicis tāpat kā iepriekš, tieši tāda pati jūra un smiltis, Haimes prospektā tāpat deg ugunis, tāpat šalc pundurpalmas pie ieejas viesnīcā «Palm Palace», un bezrūpīgi ļaudis pastaigājas krastmalā pie pilsētas tirgus… Tas bija tāpat kā alkoholiķim skatīties uz pudeli degvīna, ja nav iespējas to izdzert.

Samits sākas rīt, šodien paredzēta iekārtošanās viesnīcā, atpūta, iepazīšanās ar pilsētu un tamlīdzīgi. Pilsētu Rodions tāpat labi pazina, labāk vairs nevar. Nodoties nostalģijai, klaiņot pa bērnības ielām, zvanīt seniem Maskavas paziņām un kavēties kopīgās atmiņās nebija ne mazākās vēlēšanās.

Viņš šā tā sabāza pa atvilktnēm savas mantas, iegāja dušā, pasūtīja vakaram galdiņu restorānā pirmajā stāvā.

Tad paņēma taksi un aizbrauca uz Zeļenogorsku.

* * *

Noplukuši ieliņa, noplucis nams, noplukuši istaba, noplukuši virtuve, noplukuši dzīve…

-   Tas tev, mā.

Viņš pasniedza maisu ar veselu lēveni drēbju lietišķi kostīmi, vakarkleitas, blūzes, svārki, žaketes, džemperi vien veseli pieci šajos astoņos tālu no mājām pavadītajos gados Maskava viņam (tāpat kā visiem eiropiešiem) bija sākusi likties pārāk auksta pilsēta.

-   Paldies, Rodik.

Savulaik ar to viss arī būtu aprobežojies viegls pateicības skūpsts dēlam, maiss nolikts malā, turpinām dzert kafiju. Jā, bija laiki, kad kvalitatīvs Parīzes apģērbs Svetlanai Migunovai nebija nekas neparasts. Tagad viņa nenoturējās, atvēra maisu, ielūkojās tajā, nopūtās, atlika sānis.

-   «Versače»… «Kavalli»!… Kas to būtu domājis! Viņa nervozi iesmējās. īsti? Šķiet, veselu mūžību es ne…

Viņai nodrebēja lūpas, iemirdzējās acis.

-   Visīstākais «Versače», mā! pārspīlētā entuziasmā apgalvoja Rodions. Un arī «Kavalli» un «Armāni», un viss pārējais tikai īsts, kā tu esi radusi. Veikaliņš Monparnasā ar baltām hiacintēm skatlogā atceries, tu stāstīji? Un tas smieklīgais administrators svītrotā uzvalkā un tādu degunu kā de Gollam…

-   Viņš joprojām sagaida apmeklētājus pie durvīm un dara tā?

Viņa pielieca galvu komiski majestātiskā sveicienā.

-    Uz mata! Un iedomājies viņš tevi lieliski atceras! Tavu izmēru, acu krāsu, frizūru un pārējo. Pats izraudzījās apģērbu, es tikai norādīju modeļus. Pat aizsūtīja kaut kur savu šoferi tas atveda jauku meiteni viņai, saka, ir tieši tāda figūra kā jūsu mātei. Uz viņas pielaboja dažus drēbju gabalus… Apgalvoja, ka viss piegulēs kā uzliets.

-   Jā… māte sacīja, balsij iedreboties, un novērsās.

Rodions nesaprata, kas noticis. Jau no paša sākuma

sarunā bija jaušams tāds kā stīvums, tāpēc nekāda sevišķā prieka no tikšanās viņš nejuta… Lai gan, atklāti sakot, ne uz ko tādu arī nebija cerējis. Tēvs viņam allaž bija šķitis tuvāks un saprotamāks, pat savās kļūdās. Ar māti viss bija sarežģītāk…

Rodions piecēlās, pastaigāja šurpu turpu šaurajā virtuvītē, piegāja pie loga. Pie pretējās mājas tādas pašas pelēkas «hruščovenes» divi puiši spectērpos krāva mikriņā maisus ar celtniecības atkritumiem.

-    Ja gribi, ej pielaiko, mā. Es tikmēr uzvārīšu kafiju, viņš sacīja.

-   Citreiz, viņa atteica. Es pati uzvārīšu kafiju. Tev stiprāku?

Viņa piecēlās, paņēma no galda kafijas kannu, atgrieza krānu izlietnē. Viņai mugurā bija vecā rītakleita, kuru Rodiks atcerējās vēl no tiem laikiem, kad viņi bija dzīvojuši

Borovskā. Rītakleita bija viņai acīm redzami par šauru. Un tikai tagad viņš pamanīja, tikai tagad līdz viņa apziņai nonāca tas, ka māte šajos gados bija stipri pārvērtusies… Izplūdusi, uzblīdusi, pat šķita esam mazāka auguma. Itin kā pēdējo gadu notikumi arests, cietums, atšķirtība, konfiskācija, pazemojošie darba meklējumi būtu iedzinuši viņu zemē, saplacinājuši, izķēmojuši savulaik slaido meitenīgo figūru. Skaistule Svetlana bija pazudusi. Arī viņa izskatījās… noplukuši! Neviena no šīm franču lupatām viņai, protams, nelīdīs mugurā viņa to lieliski saprot. Bet viņš kā tāds idiots, it kā tīši: «Ej pielaiko!…»

«Nu gan izgāzos,» Rodions nodomāja. «Gribēju sagādāt prieku, bet tā vietā iešķīlu mātei pļauku…»

Viņam sametās kauns. Divtik kauns par to, ka viņa mitinās šajā nožēlojamajā Zeļenogradas ūķītī ar mitrumā uzburbušiem griestiem, ka emalja izlietnē ir nolupusi, ka kafijas kannai nav roktura nākas to ņemt ar abām rokām, izmantojot dvieli… Ka viņa pati to visu redz un saprot, un arī kaunas no viņa, sava dēla.

Viņš piegāja mātei klāt, apskāva.

-   Vai gribi, sameklēsim tev citu dzīvokli? viņš teica. Dārzu lokā, pie Patriarhiem nav slikti, ko? Es tev iedošu naudu.

Viņa ar mitru roku pieskārās dēla plaukstai viss ir labi, neraizējies. Un atvirzījās nost.

-  Paldies, Rodik. Tikai es nekur no šejienes projām neiešu. Padomā pats te man ir darbs, kuru es tik ilgi meklēju. Bērni nāk uz stundām… Bet tur nāksies sākt visu no gala. Negribu. Esmu nogurusi. Neko negribas…

-   Un kā iet tēvam? viņš pavaicāja, iemalkojis svaigo kafiju.

-   Nezinu. Raksta reti un vispārīgi. Pirms diviem mēnešiem bija dzīvs un vesels. Zināms, ja vēstulē nemeloja. Māte skumīgi pasmīkņāja.

-   Vēl pirms visas tās jezgas? Rodions jautāja.

Viņa pārstāja ar karotīti maisīt cukuru kafijā.

-   Jā, laikam. Vēstules tik ilgi iet… Starp citu, ko tu par to domā? Par tiem «Nomodā esošajiem», par Ļubčinski ar viņa «Sibīriju 2010»? Dzirdēju, ka ar tēva lietu nodarbojas jūsu komisija? Tu tāpēc esi atbraucis?

Viņa vērīgi lūkojās dēlā, it kā būtu pajautājusi vairāk, nekā patiesībā izskanēja.

-   Nē, Rodions cieti atteica. Es atbraucu uz samitu, ar tēvu tam nav nekāda sakara. Mani arī ne tuvu nelaistu viņa lietai, esmu taču ieinteresētā persona.

Viņa pamāja ar galvu, sameklēja skapītī cigaretes, aizsmēķēja.

-   Es nezināju, ka tu smēķē, Rodions sacīja.

-   Tur iemācījos.

Papurinājusi sērkociņu gaisā, māte nometa to uz apakštasītes.

-   Bet vai viņam vismaz ir kādas izredzes? viņa jautāja, izpūzdama dūmus sānis.

-   Izredzes ir vienmēr, Rodions atteica.

Viņš nesāka skaidrot, kas tās ir par izredzēm, lai

domā, ko grib. Viņš nolēma neatkārtot sava tēva kļūdas.

* * *

Sergejs Mihailovičs bezmaz vai apraudājās ko tādu Rodions nebija gaidījis. Ievilka viņu virvē, nosēdināja pie galda, ierēcās pa visu māju:

-   Nataša-a!! Skat, kas pie mums atnācis!

Uzrunātā parādījās sapīkusi, ar kaut ko neapmierināta, bet, kolīdz ieraudzīja Rodionu, atplauka, apkampa, sabučoja. «Ak, šie krievi!» Rodions sevī nosmīnēja. Un tūdaļ atcerējās, ka arī pats kā nekā ir krievs. Bija jau atradinājies!

Viņš ne vārda nepaguva bilst, kad viss apkārt sāka griezties kā virpulī, šķindēt un skanēt.

-   Es tikko izvārīju boršču, tūlīt tevi cienāšu! Ierausim pirmo iesildoties, tikmēr zupa ievelkas! Nataša, palīdzi! Izņem mārrutkus, notīri ķiplokus! laimīgais Semago ducināja un miedza ar aci, atvērdams pudeli «Stoļičnaja».

Nataša nošķobījās, izmeta kaut ko sāņus, taču iesaistījās uzklāja tīru galdautu, salika traukus, pat sagrieza sieru un desu, uzsmērēja sviestu uz maizes, jūtu uzplūdā izgreznoja ar pētersīļiem un pārkaisīja ar sarīvētu sieru, un vēl pie visa tā koķeti aplaizīja majonēzē notraipīto pirkstiņu. Uz mirkli piestāja izmeta kopā ar vīriešiem glāzīti, iztapīgi pasmējās par kādu muļķīgu Semago joku.

-  Pagaidiet, es taču esmu pasūtījis vakarā galdiņu «Nacionālē»! Rodions vai desmito reizi pūlējās viņiem skaidrot.

-  A-a-atlikt!!… Borščs ir pirmajā vietā! Tas, kurš boršču nebaudīs, būs viens īstens nelietis! majors jautri improvizēja. Vispirms borščs, tad viss pārējais!!

Nācās ēst boršču. Pēc tam sakāpa taksī un brauca uz «Nacionāli», kur viņus gaidīja vakariņas krievu gaumē ar sēnītēm, pīrādziņiem, paipalām, sterletu, ledainu šņabīti…

Rodions īpašajā sirsnībā, ar kādu viņu sagaidīja Semago un Nataša, saskatīja sev domātu sevišķu zīmi. Saprata dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta. Un vakariņu beigās džeza kvintets trīsreiz nodārdināja «Raķešnieku maršu», bet pēc tam atskaņoja melodiju no «Titānika» iereibušajai Natašai. Bet nākamajā vakarā viņi brauca uz dārgo klubu «Malka» Rodiona iznomātajā bentlijā ar melnā smokingā tērptu šoferi pie stūres. Nataša sajūsmā spiedza. Es arī tādu gribu, Serjožeņka! Notika arī brauciens uz ārpilsētas muižu ar pirti, ceptām karūsām, senkrievu medaļu un nakts uguņošanu, kas pilnīgi negaidīti visu tumšo debesu platībā pavēstīja, ka «Nataša + Serjoža = Mīlestība»… Sagadījās tā, ka viņu pastaigu laikā pilsētā ik pa laikam ceļā patrāpījās ne tikai restorāni un klubi, bet arī modes apģērbu veikali, no kuriem Rodions nelaida Natašu laukā bez dāvanas, bet tādas pašas spontānas vizītes laikā «Brionī» viņš pielauza Sergeju Mihailoviču pieņemt no viņa dāvanā neprātīgi elegantu bleizeri, kas, pēc Natašas domām, padarīja viņas mīļāko par gadiem divdesmit jaunāku. Un, jāteic, tā bija tīra patiesība. Lai gan tas, iespējams, bija ne tikai bleizera nopelns.

-   Es, Rodja, pēdējā laikā biju gluži nelietojams… Mani žmiedza no visām pusēm gan tur, gan te, it visur… Semago reiz atzinās, kad vakariņu laikā «Balčugā» bija stingri uzņēmis uz krūts. Teikšu tev kā pie bikts dzīvot negribējās. Darbā iet čābiski runā, ka esot norakstīts, viss, laiks doties pensijā. Ar Natašu nav labāk es pārnāku mājās, viņa laižas prom, psiho, piesienas katram sīkumam. Ek…

Viņš pakustināja pirkstus, izpleta virs galda.

-   Dreb, redzi?… Esmu vecs, Rodja. Man ir bail. Agrāk viņa mani mīlēja, līda vai no ādas laukā… fitness, masāžas, visādas procedūras… nu, lai man patiktu. Bet tagad viņai viss ir pie kājas. Dzīvojam kā vecs papucis ar meitu, vienā laidā ķīvējamies. Mēs abi baidāmies…

-   Blēņas, Sergej Mihailovič, Rodions mierināja. Esmu redzējis daudz laulātu pāru jaunu un ne pārāk, stipru, stabilu, vieglprātīgu… Dažādu. Ticiet man, jūs manās acīs esat visjautrākais un dzīvespriecīgākais pāris no visiem.

-   Tā ir tikai tagad, manu zēn, Semago domīgi sacīja. Kamēr tu esi te. Pēc tam viss būs citādi.

Viņš smagi atspiedās pret krēsla atzveltni, ar acīm meklēdams Natašu. Viņa bija aizgājusi uz dāmu istabu un vēl nebija atgriezusies, toties majora redzeslokā nokļuva jauniņa viesmīle ar spēcīgiem kāju ikriem, kura tobrīd apkalpoja līdzās esošo galdiņu. Viņš stipri iereibuša cilvēka netaktiskumā aplūkoja viņas figūru, negribīgi atraudams no tās acis.

-   Pēc tam viss atgriezīsies, kā saka, vecajās sliedēs… Semago noducināja, iekārdams apakšlūpā cigareti un neveiksmīgi pūlēdamies iedegt šķiltavas. Mani aizsūtīs pensijā. Nataša aizies pie kāda oligarha sen jau piedraudēja… Svētki beigsies. Tā arī notiks, Rodja…

Viesmīle ar spēcīgajiem ikriem nāca viņam talkā, pasniedza aizdegtas šķiltavas. Semago aizsmēķēja, atzinīgi kaut ko norūca. Rodions pagaidīja, līdz viņa aiziet, un teica:

-   Viss var būt citādi, Sergej Mihailovič.

-Ja?

Semago lūkojās viņā, šūpodams rokā glāzīti.

-   Jūra, Rodions turpināja. Silta, mierīga. Tālu no šejienes. Apmēram tur, kur jūs šovasar atpūtāties. Māja piekrastē. Privāta pludmale. Neliela jahta piestātnē. Garāža divām mašīnām. Līdz tuvākajai pilsētai ar visdažādākajām izklaidēm un attīstītu infrastruktūru pārdesmit jūdžu pa labu ceļu, kur nekad nav sastrēgumu un ko ziemā nav vajadzības tīrīt. Jaudīgai sporta automašīnai tas ir desmit minūšu brauciens, salīdzinot ar Maskavas attālumiem, nieks vien. Patīkams vakars mājīgā restorānā. Nakts kopā ar skaistu sievieti… piemēram, Natašu. Vai jebkuru citu, kā jums labpatiks…

Rodions pameta skatienu sānis uz viesmīli ar spēcīgajām kājām, kura tikko bija atnesusi blakus galdiņam otro ēdienu.

-   Kas attiecas uz rūpēm jahtas krāsošana katru gadu, tikšanās ar finanšu konsultantu, kurš nodarbojas ar jūsu lietām un laiku pa laikam dod padomus attiecībā uz vērtspapīriem, kā arī regulāri jūsu ārsta un personīgā trenera apmeklējumi… Un vēl zobu tīrīšana ik dienas, protams. Rodions pasmaidīja. Daudzi medicīnas spīdekļi uzskata, ka cilvēka veselība par 90 procentiem ir atkarīga no mutes dobuma higiēnas.

Majors nolika glāzīti uz galda. Joku viņš nenovērtēja. Iespējams, pat nebija sadzirdējis.

-   Tam visam ir vajadzīga nauda, viņš sacīja.

-   Sešzīmju rēķins drošā bankā, Rodions atbildēja, skatīdamies viņam acīs. Vai septiņzīmju viss atkarīgs no jums. Un kaut cik arī no jūsu finanšu konsultanta… Kā jums šķiet, Sergej Mihailovič?

Semago pēkšņi atžilba. Viņš saprata. Nevis izbijās vai brīnījās, bet tieši saprata. Visas tās dāvanas, cienasti, VIP ložas, dzīves svētki… Visam bija vienkāršs un saprotams izskaidrojums. Pēkšņi viņš atcerējās savu neseno sapni raķete, draugi, viņa veltās pūles pagūt… Re, kā galu galā sanāk viņi visi četri tiešām atrodas it kā vienā apkalpē, vienā raķetē, un nezināms spēks viņus kaut kur nes, visus četrus. Kāpēc tieši viņi?… Divi jau ir miruši, viens lēnām iet bojā Sibīrijas kolonijā… ir atlicis tikai viņš, Semago. Nokavējis. Aizkavējies. Taču izskatās, ka viņš tomēr ir paspējis. Panācis viņus. Vai viņš aizlidos raķetē, kura (viņš jau nu to droši zina) nekad neatgriezīsies atpakaļ?… Jeb vai viņu atkal pārņems nolādētā «raķešu fobija», viņš atkal uzdos, noraustīsies, paliks uz zemes klusi un mierīgi nonīkt savu pensionāra mūžu?

-   Es lidoju, Semago klusi sacīja.

-   Ko? Rodions izbrīnījās.

Majors samulsa, noklepojās, ieraudzīja savā priekšā pilnu glāzīti, izdzēra. Redzēja, kā cauri zālei dejojošā gaitā pie viņiem atgriežas Nataša jautra, skaista, bezrūpīga. Un stingri noteica:

-   Es domāju, ka vajag pamēģināt.

-   Brīnišķīgi! Rodions uzelpoja, pacēla glāzīti, paskatījās caur to uz pirmās kategorijas noslēpumu glabātāju Sergeju Mihailoviču Semago, pasmaidīja.

-   Par jums. Par mūsu draudzību! Un arī iztukšoja savu glāzi.

Šī bija viņa pirmā vervēšana, un tā bija noritējusi veiksmīgi.

* * *

Rīta jundas laikā pulkvedis Savičevs raudzījās bargi, caur pieri, un šķobīja lūpas.

-   Gatera brigāde trīs soļus uz priekšu! Kāpēc teritorijā ir zāģu skaidas? Karcerī uz piecām diennaktīm!

-   Kurš vakar dežurēja virtuvē? Duļcevs, Kozins, Grebeņņikovs, Panibrats trīs soļus uz priekšu! Trauki ir slikti nomazgāti! Piecas diennaktis!

Vakar viņš atkal tika izsaukts uz Zaozjorsku, uz galvas mazgāšanu šoreiz pie paša apgabala FSID priekšnieka, ģenerālmajora Dragunova. Savičevs no turienes izspruka tikko dzīvs, domāja, ka vai gals klāt. Tādiem vārdiem viņš nebija ticis lamāts kopš tiem laikiem, kad tēvs vēl bija dzīvs. Kur nu tēvs pat tādus vārdus nezināja: «latentā demokrātija», «Londonas cērme», pat «Holivudas ērce»! Kāds sakars Holivudai, Savičevs uzreiz nesaprata, bet vēlāk vakara ziņās pastāstīja, ka kāda amerikāņu kinostudija grasās uzņemt filmu, kuras pamatā būtu fakti no Migunova dzīves un viņa tā sauktās varonīgās cīņas. Ka tevi divi deviņi! Kaut uzreiz jāraksta ziņojums par aiziešanu no dienesta!

-  Saimnieciskās apkalpes vienība! Grīda ir netīra! Dieniniekam neizsniegt sūtījumu!

-    Medicīniskajā daļā atkal zāļu iztrūkums, Ivaškinam stingrais rājiens…

Arī pulkvediene satrakojusies iztukšoja viņa slepenos krājumus, pasludināja «sauso likumu», līdz atkal sāks maksāt prēmiju. Ir gan muļķe! Ja viņš noturēsies savā vietā jau tas būs labi! Ja nepazeminās činā laime! Par kādu prēmiju var būt runa!… Tai zosij, gluži otrādi, vajadzēja Savičevam līdz zemei paklanīties rau, pašā Holivudā uzņems par viņiem ķinīti un arī viņas lomai katrā ziņā piemeklēs kādu raganu. Slavenība! Viņi visi tagad ir slavenības…

-   Kurš šonedēļ strādā pie dārzeņu griešanas? Trīs soļus!… Kurš jums atļāva iznest kāpostu atliekas no saimniecības bloka, es jautāju? Piecas diennaktis!

Un tikai Migunovu pulkvedis atstāja mierā. Galveno visu nepatikšanu vaininieku. Kolīdz viņu aiztiks, tāda trobele atkal sacelsies, ka Savičevs izlidos no darba kā likts! Pēc jundas pulkvedis it kā netīšām iegriezās trīspadsmitajā kamerā, painteresējās kā klājas?

-  Var iztikt, pilsoni priekšniek, Migunovs nobubināja, raudzīdamies sānis. Pats zaļš, acis iekritušas. Kā parasti.

-   Sūdzības ir?

-   Nav, pilsoni priekšniek.

-   Pretenzijas?

-   Nav.

-   Par ko tu man toreiz tādu cūcību izstrādāji, Migunov? Savičevs jautāja. Par ko pa visu pasauli izdaudzināji?

-   Es pārjums neko neteicu, pilsoni priekšniek.

-   Kāpēc tad mani pa visām malām vazā, pa sazin kādām instancēm tērpina, tu, ienaidnieku pakakļlaiža?! priekšnieks pieklājīgi painteresējās.

-   Es nezinu, pilsoni priekšniek.

-  Ak tā gan. Savičevs nopūtās, padomāja. Toties pie mums Krievijā ir augsta mirstība vai to tu vismaz zini?

Klusē.

-   Tajā pašā laikā visādi naidīgi elementi cenšas, lai tā būtu vēl augstāka. Es runāju par mirstību. Tā ka apdomā, spiega mūli. Labi apdomā!

* * *

2010. gada 15. novembris. LK-33 «Ugunssala»

«Negulēt. Negulēt un saglabāt modrību. Vesela zinātne. Un tajā es emu profesors, akadēmiķis, doktors, var teikt visādi…

Vai ari zinātnes upuris.

Bija negulētas naktis kursantu laikos pirms ieskaites PSKP vēsturē no Noskova Kubinkā visi baidījās, neviens negulēja, zubrīja. Diennakti, divas. Bija nakts dežūras pie «pogas», kuras armijas laika vispārējā miega badā dažkārt izvērtās par mocībām. Bija mazais Rodja, kuram sāpēja vēderiņš vai kaut kas cits, mēs ar Svētu gulējām pa kārtai, tas ilga vairākas dienas, nedēļu, divas.

Taču tas viss ir sīkums. Kas ir kādas nieka piecdesmit stundas bez miega? Nervozitāte. Galvas sāpes. Nogurums. Un viss… Tagad vairs nespēju saskaitīt bezmiega naktis. Piecas diennaktis, sešas. Desmit. Nemaz nezinu. Nespēju atcerēties. Visticamāk, reizēm uz kādu laiku biju aizmirsies. Esmu kļuvis lēnīgs kā ķirzaka aukstā laikā, varu sastingt uz vietas, pārakmeņoties, mokoši pūloties apjēgt, kur esmu un kas man jādara.

Galvenais negulēt naktī. Dzīves likums. Pašā pirmajā naktī pēc liktenīgās tiesībsargu vizītes Bļinovs centās uztaisīt man «tumšo» uzmest uz galvas segu un sagriezt pakausī, kamēr nosmakšu. Es atvairīju uzbrukumu, taču pēc tam mums abiem atņēma segas. Man tas drīzāk nāk par labu aukstums aizdzen miegu. Bļinovs ir nikns. Nākamajā dienā saskrāpēja sev ar nagiem seju un kaklu, pasūdzējās dežurantam, ka es esot meties šim virsū, mēģinājis nozūmēt. Nekāda reakcija nesekoja no manis taču tagad raustās… Domā, es izsaucu tiesībsargus! Tīrās blēņas… Kā es varu kādu izsaukt?

Vakaros Bļinovs staigā pa kameru kā uzvilkts, draudīgi smaida.

-   Es esmu tava nāve, Jeņķi. Ir labi laikus to zināt, vai ne? Skaties, priecājies, ielāgo. Domā par mani. Apskati manas rokas. Pirkstus. Tie iekrampēsies tavā rīklē. Bet šī ir mana seja, mans smaids. Tas ir beidzamais, ko tu savā dzīvē redzēsi.

-   Tā ir pakaļa, nevis seja, saku. Tu kaut ko putro, Bļinov.

Smejas. Rāda zobus. Dusmojas.

Tad izziņo došanos pie miera, staigāt pa kameru nedrīkst. Tiek izdzēsta gaisma. Bļinovs nokrīt uz savas lāviņas. Sākas nakts. Kara taka.

»

Es guļu vaļējām acīm, cenšos elpot vienmērīgi, lai viņš domā, ka es guļu. Ja viņš tagad uzbruks, mēģinās nožmiegt, es sacelšu troksni, dežuranti nozilinās mūs abus, bet Bļinovs, tas neģēlīgais lops, ļoti baidās no sāpēm. Un pārējo nakts daļu skatāmais caurums durvīs «ķīniešu acs» paliks vaļā, mūs stingrāk vēros, bet tas nozīmē, ka es varēšu atpūsties. Tāpēc Bļinovs grib rīkoties droši. Gaida. Arī neguļ.

Pirmās stundas ir pašas grūtākās. Es nodarbojos ar to, ka koncentrēju redzi vienā punktā. Tā ir atslābusi, acs ābola muskuļi man nepakļaujas, plakstiņi paši krīt ciet. Augšup-lejup, pa labi-pa kreisi, aplis uz vienu pusi, aplis uz otru. Kā rīta vingrošana.

Tad iestājas «viltus realitātes» fāze. Apkārtējā vide it kā maina savas iekšējās īpašības, sāk likties kā daļa no sen redzēta sapņa, kas sapņots sazin kad, piemēram, bērnībā. Arī bērniem taču dažkārt rādās murgi. Dīvaina sajūta. Risinājums šķiet ļoti vienkāršs vienkārši jāpārstāj pretoties, tad murgs beigsies, tu pamodīsies savā bērnu gultiņā istabā ar dzeltenu liliju tapetēm, dzirdēsi, kā virtuvē mamma cep pankūkas, bet laukā rej Duksis. Piecelsies, pabrokastosi un dosies uz skolu. Bet, ja turpināsi pretoties, tad paliksi šajā murgā uz mūžīgiem laikiem…

Uz rīta pusi parādās spoki. Pa kameru klīst Paša Drozds, novecojis zēniņš ar melnām apsvilinātām rokām. Kāda ēna līkņā pie galdiņa, pusbalsī uzvilkdama «Sešpadsmit tonnas», tur Katrans sēž pie glāzītes, cieši skatās manī. Locītavas krikšķinādams, svarīgi defilē kaulains stāvs, kas atgādina pussadalījušos līķi. Acu uguntiņas deg, pirksti ņirb gaisā, telpā valda neciešama smaka… Tas ir Bļinovs. Un viņš nav spoks. Atnācis pārbaudīt, vai es guļu vai ne. Ievēroju viņa rokā saburzītu lakatu. To var izmantot kā žņaudzamo, var aizbāzt rīkli, uzzvelties virsū kamēr dežurējošais kontrolieris piesteigsies, man jau būs pekas pret sauli…

Bet varbūt lai? Visviens agrāk vai vēlāk viņš mani novaktēs, visviens nožmiegs. Kāpēc paildzināt savas mokas?

Ej gulēt, stulbeni, es saku pēc iespējas mierīgāk.

Viņš atmuguriski atlec no manis, bez trokšņa iegāžas savā lāviņā. Guļ. Viņa kustībās jūtams tāds kā nedabisks… vieglums, kā veiklība. Viņš it kā precīzi atkārtoja savu ceļu līdz manai gultai, tikai darīja to apgrieztā secībā. Kā tinot atpakaļ lenti. Man ir bail. Domāju vai nu es jūku prātā, vai arī šis Bļinovs tiešām nav cilvēks, bet kāds elles izdzimums…»

2010. gada 17. novembri

«Tikko pārlasīju iepriekšējo ierakstu. Nav lāgā rindiņas brauc lejup, burti pārvēršas ķeburos. Es miegu ciet. Nācās izsvītrot veselu rindkopu, ko tā arī nespēju salasīt.

Staigāju kā gumijas lelle. Nemitīgas galvas sāpes. Ausīs skan nedzirdami marši. Pie katras straujākas kustības sirdī iesāpas. Es nezināju, ka var tik stipri sāpēt.

Droši zinu, nu jau drīz…»

Epilogs

Violeti dzeltenais helikopters ar logotipu uz sāniem «Z-Phenomenon / Zaozjorskas fenomens / Starptautiska zinātniskā ekspedīcija» ilgi riņķoja virs izdegušās, sprādziena sapostītās taigas. Nolaidās zemāk, atkal uzņēma augstumu, plūstoši aizslīdēja sānis, atkal nira lejā, bezmaz vai skardams ar korpusu melnos, «celiņā» sakritušos stumbru apdeguļus zemē un saceldams ar propelleru veselus putekļu mākoņus. Un atkal devās augšup. Lai ar skatienu aptvertu visu skarto teritoriju, nepietika augstuma bija apmācies, mākoņu fronte bija sablīvējusies trīssimt metru no zemes.

Helikoptera salonā valdīja satraukta murdoņa angļu, krievu, franču, vācu valodā… lai gan angļu mēle tomēr ņēma pārsvaru. Ekspedīcijas locekļi kāri bija pielipuši iluminatoriem. Viņi tikko bija atstājuši Jerčas ciematu. Šis bija pirmais lidojums virs teritorijas, kur tika nokritis meteorīts.

Visi klusībā cer, ka atradīs viesi no kosmosa un tas kļūs par jaunā gadsimta dižāko atklājumu. Iespējams, tūlīt pat no helikoptera viņi ieraudzīs meteorīta kūpošos sānus…

-   Nāc pie manis, Zipi! Nāc pie tētiņa, mīļumiņ!! jautri klaigāja ruds pinkains zaļoksnis, stiepdams rokas uz iluminatora pusi, no kurām vienā turēja alus pudeli. Tas bija Dānijā vispazīstamākais meteorītu pētnieks.

-   Es jau sen gaidu Nobela prēmiju!! Iepriecini mani!

Meteoritologu vidū Zaozjorskas fenomenam jau bija

piešķirta mīļa iesauka «Zee-Pee», «Zipi» pēc angļu transkripcijas pirmajiem burtiem. Kāds izteica minējumu, ka tas, iespējams, nemaz nav dabisks ķermenis, bet gan kosmosa kuģis. Taču nopietni zinātnieki šādus minējumus var izteikt vienīgi jokojot.

-   …Neraksturīga aina… redzat, ja? Te vēdeklis, bet te it kā eglīte, eglītē saguluši… Tālāk vispār haotisks sablīvējums… Un atkal vēdeklis. Interesanti… Ko teiksit, kolēģi? skaļi spriedelēja vējjakā ievīstījies Arčibalds Gulvigs, nepārspēta autoritāte šajā jomā. Nebijis milzīgo aceņu un garā Paganela deguna, viņš būtu saplacinājis seju pret iluminatoru, šo dīvaino un aplamo šķērsli starp viņu un viņa kaislīgās vēlmes objektu.

-   Neapšaubāmi ir kopējas iezīmes ar Tunguskas fenomenu…

-   Tur gan bija vērojama viendabīgāka aina…

Viņam apkārt esošie kolēģi visraibākā kompānija, ko

varētu noturēt arī par Jerčas pļēguriem, nebijis vienādo violeti dzelteno vējjaku un svešo valodu, visi kā apburti lūkojās lejā, māja ar galvu, braucīja zodu, kustināja gaisā pirkstus un bija gatavi vai tūdaļ pat mesties laukā no helikoptera melnajā mirušajā taigā, kur draiskulis «Zipi» bija izkaisījis savus dārgumus.

-   …Divkāršs, pat trīskāršs sprādziens, ja?

-   …labi, bet tagad iedomāsimies, ka vairāku viļņu pārklājums noticis dažādos augstumos…

-   …treškārt, neviens mums neliedz mierīgi aprēķināt aiztures zonu un tikai pēc tam izteikt minējumus…

-   …Tonij, rudais velns! Tu aplēji mani ar savu alu!…

Un tikai divi pasažieri saglabāja absolūtu mieru Sems

Pēršings un viņa asistente Mārdža Koula. Visu garo ceļu no Maskavas līdz Jerčai šis pāris turējās savrup, neiesaistījās zinātniskos strīdos, neapsprieda zinātnieku aprindās klīstošās baumas, ignorēja kopīgo dzerstiņu Zaozjorskā sakarā ar gadsimta paša grandiozākā zinātniskā piknika sākšanos. Arī izskatījās viņi citādi nekā pārējie tādi kā korektāki, disciplinētāki… Nevienam gan nebija gar viņiem nekādas daļas, visu prātus aizņēma priekšā stāvošais darbs. Vienīgi Gulvigs šad tad uzmeta pārītim sirdīgu skatienu, it kā būtu pieķēris misteru Pēršingu un mis Koulu nepiedienīgā situācijā… Vai vismaz zinātu, ka viņa priekšā ir CIP eksfdtrācijas ass Grānts Lērners ar savu palīdzi Annu Haļevu.

Patlaban viņi distancējās no pārējās kompānijas salona aizmugurējā daļā. Pārsvarā klusēdami vienaldzīgi vēroja viņu acu priekšā pavērušos postažas ainu, vienīgi šad tad pusbalsī apmainoties replikām, ne mazāk noslēpumainām kā meteoritologu replikas, lai gan tās nepārprotami attiecās uz citu zinību nozari.

-   Necaurejams tuksnesis, klusi sacīja misters Pēršings.

-   Aerofotouzņēmumos viss tieši tā izskatījās, atbildēja mis Koula.

-   Nāves ieleja Kalifornijā arī diez cik labi neizskatās… Pēršings paraustīja plecus. Taču es divas reizes vedu tai cauri cilvēkus. Bet te netiks cauri ne ekranoplāns, ne aerokamanas, ne kamieļi, nekas…

-   Toties «zaļo berešu» grupa tiks cauri visur, mis Koula sacīja.

-   Jā-a… «Zaļās beretes» krievu Sibīrijas nostūri… Misters Pēršings skeptiski savilka lūpas. īsi sakot, sauszemes variants atkrīt.

Kādu brīdi viņi klusēja. Tad mis Koula ierunājās:

-Ar helikopteru ari radīsies šķēršļi…

-   Šķēršļi tāpēc eksistē, lai tos pārvarētu, misters Pēršings atcirta.

-   Tas tiesa, lēnprātīgi piekrita mis Koula. Pēršings atmaiga.

-   Vajag pareizi izraudzīties kustības azimutu. Un rast iespēju izdabūt viņu ārpus teritorijas.

Viņi pieplaka pie loga.

Tagad helikopters lidoja uz rietumiem gar meteorīta taigā izdedzinātās milzu elipses asi. Kad tas tuvojās tās nosacītajai robežai, kur izdegušajā mežā vietumis varēja saskatīt saglabājušās augu valsts saliņas, misters Pēršings pirmo reizi vērsās pie kolēģiem.

-   Vajag apskatīt taigu arī tālāk. Tur varēja nokrist šķembas…

Arčibalds Gulvigs saskatījās ar dāni. Tas, šķiet, gribēja iebilst, bet ekspedīcijas vadītājs pamāja:

-   Ko lai saka, pilnīgi noliegt šādu iespēju nevar… Lidosim tālāk!

Izdegusī platība beidzās, lejā atkal šalca zaļā taigas jūra. Pēc dažu minūšu lidojuma jūra pašķīrās, parādījās sala uzartas zemes josla, dzeloņstieples, augsts perimetra žogs, torņi ar sargiem, kroplīgas ēkas…

Misters Pēršings pieplaka iluminatoram. No lejas uzvijās divas sarkanas raķetes. Helikopters pasitās sānis un, veicis slīpu virāžu, aizlidoja gar noslēpumainās saliņas malu.

-   Aizliegtā zona! pilots skaļrunī paskaidroja.

-Atgriežamies pie kritiena vietas, Gulvigs sacīja, uzmetis Pēršingam asu skatienu.

Pēc kāda laika kreisajā pusē parādījās vēl viens helikopters, tikai ne vairs vieglprātīgi violeti dzeltens, kas atgādināja naksnīgās debesīs lidojošu meteoru, bet blāvā purva krāsā ar sarkanām zvaigznēm, kuras stingri turas savās vietās un netaisās nekur lidot, kur nu vēl krist! Zinātnieku brālība, pilnībā savu novērojumu pārņemta, nemanīja ne raķetes, ne militāro helikopteru. Toties misters Pēršings un mis Koula pamanīja.

-    Robežsargi, misters Pēršings drūmi konstatēja. Viņš ielūkojās navigācijas kartē savā mobilajā tālrunī.

-   Lai gan līdz robežai vēl divsimt jūdžu. Acīmredzot viņiem ir organizēta sadarbība.

-   Slikti, noteica mis Koula. Rīt papētīsim no zemes.

Lērners Grānts nopūtās. Protams, viņš darīs visu nepieciešamo. Rūpīgi izpētīs apvidu, pieejas, apkārtējo situāciju. Salīdzinās to visu ar uzņēmumiem no kosmosa, ar kolonijas plāniem, kurus izveidoja «tiesībsargi». Taču jau tagad viņš saprata, ka dabūt laukā Zenītu ar spēku vai tam līdzīgu paņēmienu vienkārši nav iespējams.

Violeti dzeltenais helikopters veica spēju virāžu un lidoja pretējā virzienā. Tas devās uz izdegušās teritorijas dienvidu robežu, kur patlaban strādnieki cēla un iekārtoja ekspedīcijas nometni dzīvojamās teltis, satelītsakaru iekārtas, pārvadājamā virtuve, dīzeļģeneratori. Helikopters ar sarkanajām zvaigznēm atpalika no viņiem un drīz vien izzuda skatienam.

-    Nāc iekšā, Mel. Vai kas atgadījies? Fouks apjautājās.

Pārkinsons cieši aizvēra aiz sevis durvis. Viņš staroja kā nospodrināta kafijkanna. Nē, kā to pareizi sauc krieviski, ļauj atcerēties… Foukam patika krievu teicieni, un viņš tos daudz zināja. Patvāris. Kā nospodrināts patvāris.

-  Dvīnis atsūtīja pirmos rezultātus par «Zibeni», Pārkinsons ziņoja.

Viņš piegāja pie galda, nolika Foukam priekšā smagu mapi un atkāpās.

-    Kaut kas no «Vikipēdijas»? Fouks jautāja, uzlikdams roku mapei. Tas bija joks.

-   Pilns problemātisko mezglu saraksts. Visa to tehniskā dokumentācija. Uzlabojumu vēsture. Apakšuzņēmumu saraksts. Iespējamo traucējumu novērtējums otrajā un trešajā dzinēja posmā, Pārkinsons cienīgi ziņoja.

Fouks neko neteica. Atvēra mapi, pāršķīra vēl dažas lapas, vienā no tām viņa skatiens nedaudz pakavējās. Aizvēra mapi.

-   Ir centies, viņš sacīja.

-   Šaubu nav, atsaucās Pārkinsons.

-   Tu arī esi centies, Mel.

Šoreiz neko neteica Pārkinsons. Aiz kautrīguma.

-   Tā vēl nav uzvara. Taču es esmu pārliecināts, ka direktors būs apmierināts, Fouks teica. Savu miljonu Dvīnis jau ir nopelnījis.

Viņš piecēlās un ielika mapi seifā.

-   Cik ilgi viņa pietiks, kā tu domā, Mel?

-  Veselības ziņā?

-   Labuma gūšanas ziņā. Informācijas.

-  Nezinu. «Zibenim» resursi ir. Bet būs arī citi projekti. Taču viņš ir ar mieru strādāt vienīgi ar Migunovu jaunāko. Bet dabūt laukā Zenītu Grāntam pagaidām neizdodas. Tā ka viss atkarīgs no tā, kā mēs pildīsim savas saistības. Ja Rodiks sadusmosies un pārstās mums uzticēties…

-   Šajā ziņā nedrīkst kļūdīties. Fouks pašūpoja galvu. Vērtīgs avots, ar tādiem nevar mētāties. Ir jāpalīdz Grāntam, Mel… Ar ko vien mēs varam. Un ar ko nevaram arī!

* * *

Milzīgajā demonstrāciju zālē neviena nebija, ja neskaita pārdošanas menedžeri un garantiju apkalpošanas nodaļas inženieri, kuri aiz gara laika pie bāra letes malkoja kafiju. Klusi skanēja Hendelis, kura uzdevums bija uzsvērt anglisko garu. Mirdzēja hroms, matēti laistījās alumīnijs, spīdēja jauno automašīnu nopulētie sāni. Lai ko arī sacītu, tās tomēr atgādināja kaķu dzimtas pārstāves plēsonīgas, varenas, graciozas.

Atvērās durvis, un no ielas ienāca divi apmeklētāji. Inženieris palūkojās pār plecu un pameta savam pretimsēdētājam:

-  Plātīzeri, Genič. Vari pat necelties augšā. Vecais āzis ienācis padižoties savas jaunās šmīzes priekšā…

Taču menedžeris savā ziņā bija cilvēku dvēseļu pazinējs un šādās situācijās orientējās labāk. Viņš uzmeta apmeklētājiem ašu skatienu, ātri izdzēra savu kafiju un piecēlās.

-   Paskaties labāk uz viņa mēteli. Tie nav nekādi plātīzeri. Es eju.

Pavecais smagnējais vīrs un viņa dāma nesteidzīgi staigāja no mašīnas uz mašīnu. Viņš kaut ko viņai stāstīja, lietišķi klaudzinādams pie riteņiem un demonstrēdams bagāžnieka ietilpību. Dāma vairāk interesējās par salonu, sēdās šofera sēdekļos, taustīja ātrumu pārslēgšanas rokturi, glaudīja dārgos ādas sēdekļus.

-    Labdien! Esiet sveicināti īstas angļu kvalitātes un komforta pasaulē! Viņiem līdzās, smaidīdams kā Cešīras kaķis, izauga menedžeris. Vai varu kā līdzēt? Jautājiet, nekautrējieties, es labprāt atbildēšu uz jebkuru jūsu jautājumu. Zināt jaguārs ir mana kaislība kopš bērnu dienām…

Vīrietis strauji pagriezās pret viņu. Viņam bija sarkana parupja seja, ar kādām daba parasti apvelta atvaļinātus armijniekus.

-   Kas ir noliktavā? viņš noburkšķēja.

Menedžeris ielūkojās viņa acīs un saprata darījums

notiks.

-   Praktiski viss!

-   Šī te. Vīrietis piebakstīja ar pirkstu mašīnai, kurā sēdēja viņa dāma, aizrautīgi aplūkodama sevi aizmugures skata spogulī. Tikai balta. Dāmai. Ar ventilējamiem sēdekļiem. Un trīs litru cilindru.

-   Okei. Tūlīt pārbaudīšu. Menedžeris pamāja un grasījās kaut kur skriet.

Vīrietis viņu apturēja, ar stingru roku satvēra aiz pleca.

-   Es gribu to pirkt šodien. Tūlīt. Tu saprati? vīrietis iespaidīgi noducināja. Viņš ielūkojās savā pulkstenī («Patek Philippe», īsts, bijīgi atzīmēja menedžeris) un piebilda: Pēc divām stundām mums ir pasūtīts galdiņš «Balčugā». Tas būs viņas pirmais patstāvīgais brauciens pilsētā. Bet es negribu. Lai viņa nervozētu un tā. Tu apjēdz?

-Jā,jā, protams…

-   Tā ka pasteidzies, puis!

Menedžeris aiztraucās pie sava datora. Darbodamies, lai ekrānā parādītos noliktavas produkcijas uzskaitījums, viņš ar acs kaktiņu vēroja klientus, it kā tie varētu aizbēgt, atstājot viņu šajā mēnesī bez divkāršas prēmijas. Viņš redzēja, kā dāma izkāpa no mašīnas un kaut ko jautāja vīrietim. Bet nākamajā acumirklī ar priecīgu spiedzienu metās viņam ap kaklu.

-   Serjožeņka, ai! Tu esi malacis! Tu… Es tik ļoti tevi mīlu!…

-   Nekas, Nataša, ko nu… Tas ir tikai sākums!… atvaļinātais apmierināti bubināja.

«Oho,» nodomāja menedžeris. «Ko gan viņš vēl grasās šai pirkt? Jahtu? Villu pie Vidusjūras?… Dažam gan veicas!»

Viņš laikam iztēlojās, kā šī Nataša šovakar pēc brauciena uz «Balčugu» pateiksies savam sarkanģīmjainajam kavalierim… un bezmaz vai palaida garām ekrānā vajadzīgo pozīciju.

-   Ir tas, kas jums vajadzīgs! menedžeris uzvaroši izsaucās.

Taču Semago klusēja un ieplestām acīm pētīja pa kārtai te inženieri, te pārdevēju. Vai tikai tie abi nebija kopā ar viņu pulksteņu veikalā?! Vai tiešām viņš jau būtu nonācis zem lupas?! Vai tiešām… Nē, blēņas…

Viņš uzelpoja un kabatlakatā noslaucīja aukstos sviedrus no nobālušās sejas.

* * *

Tik satrauktu Jevsejevs viņu sen nebija redzējis. Bet varbūt arī nekad. Majors Sincovs staigāja šurpu turpu pa kabinetu, pieklibodams ar kreiso kāju, vicināja rokas, kratīja galvu, ik pa brīdim savāca pirkstus kopā un kratīja tos kā armēnis tirgū.

-  Vienu es zinu skaidri nekad iepriekš es tur neesmu bijis! Tu aptver? Es, Mežainis, kurš bijis sazin kur… kurš sarokojies ar pazemes rūķīšiem, es tur biju pirmo reizi! Tā tuneļa ar sliedēm nav nevienā pašā kartē! Un tās šahtas tāpat! Par ko tas liecina?

Mežainis apstājās, izslējās virs Jevsejeva, rokas pret galdu atbalstījis.

-   Pirmos tuneļus ar betona gredzeniem pie mums sāka būvēt divdesmito gadu beigās, trīsdesmito gadu sākumā. Kropotkina staciju atklāja trīsdesmit piektajā. Līdzās ir Maskavas upe un kanāls atceries, tas veterāns Pervuhins stāstīja, ka viņi šķērsojuši divas gultnes? Savukārt tas tunelis nav tāpat vien aizbērts… sak, nejauši pameta novārtā un aizmirsa. Nē. Tas ir iekonservēts. Nomaskēts. Speciāli paslēpts no cilvēkiem gan svešiem, gan savējiem. Secinājums tunelis ir slepens. No Staļina laika. Iespējams, viens no tiem tuneļiem, kurus cirta sapieri no «septiņdesmit devītās»… Zelts ir turpat līdzās, Jura! Ar roku sasniedzams!

Jevsejevs iesmējās.

-   Vai es to apstrīdu? Es neapstrīdu!… Apsēdies. Viņš pagaidīja, līdz Sincovs apsēdās krēslā, un teica, nu jau nopietni: Zini, tu te nesen sūkstījies, ka tev trūkstot brīvības, savas digera vaļas… Toties tev ir pienākums. Patiesībā tā ir varen noderīga padarīšana pienākums. Tāpēc ka tieši pienākums var aizvest tevi tur, kur tu ar to savu vaļu nekad nebūtu nokļuvis, kaut arī būtu trīskārt veiksmīgs digers, īsts laimes luteklis…

Mežainis neticīgi viņā lūkojās. Viņam nepatika tādas sarunas par pienākumu un par veiksmi.

-   Es ar ģenerāli Toločko jau visu sarunāju, Jevsejevs sacīja. Viņš personiski man deva atļauju.

-   Kam tad? Mežainis jautāja.

-   Kopš šās dienas mēs nopietni pievēršamies operācijai «Rokenrols Kremļa dzīlēs 2». Meklējam Staļina zeltu. Un pirmām kārtām, major Sincov, tu nodarbosies ar tikko atklāto komunikāciju izpēti. Tā sakot pienākums sauc!

Izgājis no priekšnieka kabineta, Mežainis atkal ieslēdza mobilo telefonu, palūkojās ekrānā. Lode bija zvanījusi jau četras reizes.

Rostova pie Donas, 2010. g.

SATURS

Prologs…………………………………………………………………. 3

Pirmā nodaļa. Sevišķi svarīgi noslēpumi…………………… 6

Otrā nodaļa. Zonas………………………………………………. 41

Trešā nodaļa. Ābols no ābeles………………………………… 69

Ceturtā nodaļa. Pazemes specvienība………………………. 99

Piektā nodaļa. Digergoti………………………………………. 122

Sestā nodaļa. Spiegošana un terorisms………………….. 142

Septītā nodaļa. Zaozjorskas fenomens……………………. 195

Astotā nodaļa. Goti un ieroči………………………………… 223

Devītā nodaļa. Izskaidrošanās «Mežāzī»………………….. 252

Desmitā nodaļa. Mežaina karš………………………………. 272

Vienpadsmitā nodaļa. Majora Jevsejeva

privātā dzīve………………………………………………….. 293

Divpadsmitā nodaļa. Aizsega leģendas…………………… 314

Trīspadsmitā nodaļa. Atklātie un slepenie kari……….. 338

Epilogs……………………………………………………………… 391

*** Pakalpiņš.

>

[1] tā konstruktori dēvē trūkumus, kuri pirms to novēršanas vēl ir jādiagnosticē.

[1] Tulkojumā no krievu valodas. (Tulk. piez.)

[2] kaukāziešu bandīti, ar kuriem daži slāvu organizētās noziedzības grupējumi ir naidā.

[3] fiziski spēcīgi notiesātie, kurus izmanto kā kaujiniekus vai miesassargus.

[4] operatīvās daļas vadītājs.

[5] Senēģiptiešu nemirstības simbols, kas tiek izmantots gotu subkultūrā.

Content

Koreckis Danils Rokenrols Kremļa dzīlēs Ceturtā grāmata Vēl viens spiegs

Prologs

Pirmā nodaļa Sevišķi svarīgi noslēpumi

Otrā nodaļa Zonas

Trešā nodaļa Ābols no ābeles

Ceturtā nodaļa pazemes specvienība

Piektā nodaļa digergoti

Sestā nodaļa spiegošana un terorisms

Septītā nodaļa zaozjorskas fenomens

Astotā nodaļa goti un ieroči

Devītā nodaļa izskaidrošanas «mežāzī»

Desmitā nodaļa mežaina karš

Vienpadsmitā nodaļa majora jevsejeva privāta dzīve

Divpadsmitā nodaļa aizsega leģendas

Trīspadsmitā nodaļa atklātie un slepenie kari

Epilogs

SATURS