Koreckis Daņils

Rokenrols Kremļa dzīlēs 6 Spiegi un visi pārējie

Daņils Koreckis

Rokenrols Kremļa dzīlēs 6 Spiegi un visi pārējie

>

ISBN 978-9934-8176-7-0

Pirmā nodaļa . likteņa līnijas

.

Plašsaziņas līdzekļu līnija

-   Vai tas punduris reāli ir tik spics? nevērīgi painteresējas Alfejs Babahovs, spogulī uzmanīgi vērodams, kā grimētājs Saša uzlabo viņa jau tā brīnum daiļo zvaigznes seju. Rezultāts šova vadītāju nav apmierinājis, apakšlūpa ir kaprīzi atšiepta. Kreiso aci esi pārāk viegli iekrāsojis, bet labo ārējā kaktiņā par daudz…

-  Tūdaļ pielabošu, Alfejčik. Saša centībā pat izbāž mēli pārāk daudz ir likts uz spēles. Lai gan Sibīrijas caunas otiņa, tomēr sānos uzreiz viens sars izlīda…

-  Pilnīgi reāli, saka programmas redaktors Valerijs. Viņš stāv šefam aiz muguras, nedaudz pa kreisi, lai netraucētu vizāžistam. Gan cietumā ir sēdējis, gan cirkā strādājis, gan nažus mētājis, gan pazemē klaiņājis…

-   Un teroristi? Alfejs pārtrauc. Tonis uz vaigu kauliem ir pārāk biezs, to vajag izkliedēt…

-  Arī teroristi ir bijuši, un vēl piedalījies sprādziena novēršanā. Tikai tas ir slepeni, oficiālu apstiprinājumu nav. Ja izprovocēsi uz runāšanu…

-  Es redzu, Alfej, šodien tu mani galīgi šimpē… Neesmu vēl tiktāl ticis…

-  Un tas, ka viņam tīk kauties, ir patiesība?

-  Vistīrākā! Ja kas nav pa prātam uzreiz smērē pa ģīmi! Viņam pietiek parādīt pirkstu, kad viss iet pa gaisu.

- Redzi, kur tonis biezā kārtā? Tas pat nav redzams, bet vaigu kauli saasinājušies!

-  Tas ir labi. Uzkurbulē viņu. Un nemetieties uzreiz viņus izšķirt, pat kad sākšu tevi saukt. Lai pakaujas… Aizvāc to punktu zem acs…

-   Es sapratu, Alfej! nu jau atbildēja apsardzes priekšnieks Sergejs.

Viņš stāv Babahovam aiz muguras nedaudz pa labi. Ikviens komandas loceklis zina raidījuma formātu un savu vietu tajā. Atmetot diplomātiskos izteikumus, uzdevuma būtība ir tāda, lai visi, kuri atrodas kadrā, raidījuma beigās būtu izvārtīti mēslos un tikai šova vadītājs stāvētu vidū baltā izgludinātā uzvalkā ar nevainojamu seju. Jo vairāk mēslu, jo spēcīgāks kontrasts, jo augstāks reitings.

- Viss, punkta nav.

- Lai tikai pēcāk neiznāku tas vainīgais, nomurmina Sergejs.

Alfejs Babahovs apmierināti pēta sevi spogulī, aplaiza lūpas, lai tās spīdētu. Visos raidījumos viņš atbalsta tos, kuri ir stiprāki un bagātāki, kaut arī nāktos locīties kā zutim starp dakšu zobiem. Par apoteozi kļuva gadījums, kad organizētās noziedzības grupējuma dalībnieks bija nobraucis studentu, kurš tika šķērsojis ceļu viņa automobiļa priekšā. Alfejs noveda morāli līdz tam, ka gājējam un autovadītājam jābūt savstarpēji pieklājīgiem. Un viņš sev patīk. Kā iekšēji, tā arī ārēji. Babahovs pagrieza galvu pa labi, tad pa kreisi. Nebija kur piesieties.

-  Tāds ir jūsu liktenis būt vainīgajam, viņš nosaka. Un tie uzaicinātie kropļi ir vēl mazākā vērtē. Ir tikai viens cilvēks centrā tas esmu es! Un visapkārt miljoniem skatītāju. Es valdu pār viņu prātiem, diriģēju viņu jūtas, nosaku viņu garastāvokli! Skaidrs?!

-  Skaidrs, šef.

-  Tad ejam uz studiju! Līdz ēteram atlikušas piecas minūtes…

-   Pagūsim, Alfej, viss būs superīgi. Nav jau pirmā reize!

Un tiešām tieši pulksten 19.00 gandrīz visos televizoru ekrānos valstī parādījās virsraksts raidījumam ar visaugstākajiem reitingiem „Strīdos dzimst…”. To tūdaļ nomainīja šova vadītāja koptā seja.

-  Sveicināti, cienījamie televīzijas skatītāji! viņš iesaucās, it kā viņam tikko būtu iešļircināts kofeīns. Kopā ar jums esmu es Alfejs Babahovs un uzaicinātie viesi, kuri kā aizvien būs unikāli un neaizmirstami! Tie ir cirka mākslinieks Bruno Allegro un pazīstamais politologs, rakstnieks un filozofs Svjatoslavs Maiskis! Sveicam!

Skatītāju aplausu pavadīti, kadrā parādījās abi nosauktie pavecs vīrs ar sirmām krēpēm līdz pleciem, blaugznām uz padilušās ādas žaketes un novecojoša augstākās sabiedrības lauvas manierēm un… bārdains punduris spilgtā cirka triko. No dažādām pusēm viņi aizgāja līdz studijas centram un apsēdās iepriekš norādītos mīkstos dīvāniņos, kas bija novietoti dažus metrus viens no otra. Pildīdami instrukcijas, skatītāji no visa spēka sita plaukstas.

Maiskis nekad nebija nodarbojies ar politoloģiju, viņam nebija filozofa diploma, un viņš netika izdevis nevienu grāmatu, taču tas netraucēja viņam būt par pazīstamu figūru medijos. Viņu aicināja visos raidījumos šodien viņš spriež par ieroču problēmu iedzīvotājiem, rīt iestājas par abortu aizliegšanu, parīt diskutē par citplanētiešu viesošanos uz Zemes… Līdztekus jebkuras problemātikas zināšanām Maiskis dāsni demonstrēja augstprātību, sliktas manieres un agresivitāti, kā dēļ ikviens raidījums beidzās ar skandālu.

Tagad viņš pamazām pētīja kārtējo partneri un juta sev neraksturīgu nedrošību. Ar cirka artistu Svjatoslavs satikās pirmoreiz, taču nojauta, ka pretiniekā ir tikpat maz inteliģences kā viņā pašā, toties nekaunības un agresivitātes laikam gan vairāk. Šis atklājums laupīja viņam pašpaļāvību. Turklāt Valerijs starp citu bija ieminējies, ka no viņa tiek gaidīta droša un enerģiska rīcība, bet ar oponentu šajā reizē vispār var nerēķināties! Taču punduris nelīdzinājās civilizētam cilvēkam, viņš drīzāk atgādināja Borneo džungļu pērtiķi vai mežoni pigmeju… Kā gan ar tādu var nerēķināties? Drīzāk gan necivilizētais mežonis būs tas, kurš bez liekām ceremonijām apstrādās rakstnieku un filozofu!

Bet Bruno Allegro nevienam nepievērsa uzmanību sēdēja, kuļāja kājas un grozīja galvu, pētīdams neierasto vidi un demonstrēdams visiem interesentiem savu specifisko profilu, kas atgādināja pigu. Par dalību raidījumā viņam bija apsolīti tūkstoš dolāri, un viņš vienkārši gaidīja norēķina brīdi, kam jebkurā gadījumā vajadzēja iestāties pēc piecdesmit minūtēm, lai ko arī tie dildas izdomātu. Un blēņām, ko viņam tika iečukstējis ausī tas stulbais galvenā dildas palīgs, norādot uz sirmo paviānu ar ķurķa gaiļa frizūru, viņš vispār nepiegrieza vērību. Tāpēc ka drošākā izeja no jebkuras situācijas tas bija labais āķis, kas aizvien bija kopā ar viņu. Bet, ja tā, priekšlaikus par kaut ko ķert kreņķi nebija jēgas!

-  Cienījamais Bruno, šķielēdams špikerī un žilbinoši smaidīdams, iesāka Alfejs Babahovs. Mums ir ziņas, ka jūs tikāt guvis ievērojamus panākumus cirka mākslā, taču liktenis pavērsās un jums nācās sēdēt cietumā, protams, gluži nepelnīti…

-  Zini, varbūt arī pelnīti, Bruno viņu pārtrauca, skaļi pakasīdams pakausi. Tikai tie abi jefiņi lieki uzkasījās, un es šiem sašķaidīju pauri… Nē, bija pelnījuši, nav vārdam vietas, taču es arī nebiju gluži bez vainas. Vajadzēja vienu paņemt uz grauda un uz otru paskatīties -ja nu šis aizbēg? Lai jau bēg vesels… Bet es uzreiz arī otru nolaidu no kātiem!

- Kā domājat jūs, cienījamais Svjatoslav Askoldovič? Babahovs vērsās pie Maiska. Vai godātajam Bruno šajā gadījumā bija taisnība vai varbūt tomēr nebija?

Pirmo reizi savā ilgajā televīzijas karjerā Maiskim negribējās novērtēt oponenta rīcību. Droši vien tāpēc, ka tas ierastajā vārdu pasaulē bija uzradies no neierastās darbu pasaules un varēja jebkurā brīdī ar viņa pauri izdarīties tāpat, kā bija izrīkojies ar nepazīstamo jeliņu pauriem.

-  Hm… Nu… Domāju, ka varēja pieņemt alternatīvu lēmumu, viņš nomurmināja, un Babahovs saprata, ka būs vāks, no Maiska nebūs nekādas jēgas, raidījums ir apdraudēts. Vajadzēja labot situāciju.

-  Paldies par jūsu vērtējumu, cienījamais Svjatoslav Askoldovič! Un ar ko jūs, godātais Bruno, uzstājāties cirkā?

-  Man bija dažādi numuri. Cilvēks-lode, tad cīnījos ar orangutanu un darīju vēl daudz ko citu, ikdienišķi atbildēja punduris. Arī Amerikā esmu uzstājies. Gāju pa trosi pāri Niagāras ūdenskritumam, lidoju no viena debesskrāpja uz otru. Dvīņu torņus zināt? Uz viena nostādīja lielgabalu bāc! Un es jau esmu uz otra… Viņš nožāvājās. Tas gan bija sen, pirms tos uzlaida gaisā.

-  Vai jūs varētu parādīt televīzijas skatītājiem kādu numuru? Babahovs žilbinoši pasmaidīja.

Bruno brīdi apdomājās.

-  Lielgabala nav, tīkla nav tātad cilvēks-lode atkrīt, viņš gluži nopietni sprieda. Nav arī Niagāras vai debesskrāpju… Pacīnīties gan varētu. Vai jums ir orangutans?

Šokētais Babahovs noplātīja rokas.

-  Diemžēl šo momentu esam palaiduši garām. Vai bez orangutana nekādi nevar iztikt?

Bruno pasmaidīja. Smaids padevās nelāgs tāds biedējoši ņirdzīgs.

-  Kā gan lai cīnās, ja nav orangutana? Ar ko lai kaujas? Tiesa, varu nolikt uz lāpstiņām to tur mērkaķi! Viņš ar pirkstu norādīja uz Maiski.

Tas piesarka un noklepojās.

- Atvainojiet kas tie par apvainojumiem? Vai tāpēc esmu šeit ieradies? Varbūt man iet projām?

-  Mūsu raidījums gan izslēdz šādus gadījumus…

Babahovs nemanāmi pamirkšķināja Bruno, nepārprotami pamudinot viņu rīkoties. Taču zvaigznes domu gājiens jau bija izdarījis kārtējo pagriezienu.

-  Labāk es metīšu nazi! Viņš iegrūda roku triko kabatā, un pēc mirkļa no greizās dūres izlēca spīdīgs asmens. Lai tas klauns nostājas pie sienas, un mēs uzliksim ābolu viņam uz galvas… Vismaz ābols jums ir?

-  Tas nu ir par traku!

Maiskis pielēca kājās un, rokām vicinādamies, nozuda kulisēs. Pirmo reizi bezbailīgais polemists tik apkaunojoši pameta diskusiju vietu. Taču Bruno nepievērsa tam uzmanību.

-        Lai jau skrien, ja samīzies! Viņš atmeta ar roku.

-   Iztiksim bez viņa! Stājies tu pats! Uz ķoba vari likt vai ābolu, vai arbūzu! Bruno Allegro nenopūdelēs…

Babahova seja pārakmeņojās, pat smaids nedabiski sastinga kā pielīmēts.

-   Tūlīt mēs atradīsim asistentu… Serjoža, Vaļera, kur jūs esat? Vai atvediet Sašu vai kādu citu…

Taču neviens nesteidza riskēt ar savu galvu šefa vietā. Pauze ievilkās. Bruno nepacietīgi mētāja nazi delnā.

-  Skaidrs, visi samīzušies! viņš beidzot izteica savu bezkompromisa secinājumu. Un izdarīja ašu kustību ar roku.

-  Ap!

Nazis griezdamies nolidoja kādus desmit metrus un ietriecās butaforiskajā sienā, izurbdamies tai cauri. Skatītāji vētraini aplaudēja.

-  Tas arī viss! Bruno rezumēja, klanīdamies kā savas dzīves labākajos laikos.

Babahovs arī aplaudēja un samocīti pasmaidīja.

-   Jā, godātais Bruno nemētājas ar vārdiem! Bet atklājiet mums savu galveno noslēpumu kā jūs piedalījāties cīņā pret terorismu un novērsāt briesmīgu sprādzienu Maskavas pazemē?

-  Kas nu tas par noslēpumu, visas avīzes par to izrakstījušās! Punduris paraustīja plecus. Tā bija Dzelzs Amīra banda. Viņi sarīkoja sprādzienu metro un pēc tam gribēja uzlaist gaisā Kremli. Atnāca pie manis, sak, aizved, mēs tev bleķosim miljonu. Domājat rubļu? Par rubļiem es nemaz nebūtu ar viņiem runājis. Dolāru, protams!

Alfejs Babahovs iepleta rokas.

-  Kam viņiem vajadzēja maksāt miljonu? Vai paši ceļu uz Kremli nevarēja atrast?

Bruno augstprātīgi pasmaidīja.

-  Ne jau pa ielu viņiem bija jāiet! Pa apakšzemi, pa slepenām takām un pārejām! Tās neviens nezina, tikai es! Un vēl daži cilvēki…

-  Jā, tā ir pavisam cita lieta, Alfejs piekrita.

-  Nu, un es izlikos, ka piekrītu. Viņi man iešķieba čemodānu ar naudu, bet es to atdevu bērnunamam. Kam man nauda, man tāpat viss ir! īsi sakot, gājām… Tur tumšs, auksts, drēgns… Un vēl tie… Biedēkļi! Bezmaz vai dvēseli izgriež ačgārni. Nebijis kokas, pavisam būtu aizgājis postā… Es domāju kokakolu. Tā vairo spēkus…

Alfejs pašķielēja pulksteni. Viss kārtībā. Vēl trīs minūtes, tieši pagūs nobeigt. Un, par spīti Maiska gļēvulībai, raidījums būs pagājis veiksmīgi, reitings nebūs zemāks kā parasti…

- īsi sakot, es šos iemānīju dziļumā un aizlaidos. Viņi blieza man pakaļ no visiem stroķiem, visapkārt svilpa lodes, šausmas… Tikai kur nu tām man trāpīt, bez tam es atšaudījos, divus noliku gar zemi! īsi sakot, paņēmu vagu. Bet šie pazuda pazemē…

Babahovs paraudzījās pulkstenī. Trīsdesmit sekundes. Tieši kā vajag. Atlika vien skaisti iziet no kadra.

-  Paldies, varonīgais Bruno! Dārgie televīzijas skatītāji, atgādinu, pie mums viesojās neatkārtojamais Bruno Allegro! Un jūs varējāt pārliecināties, ka svarīgs ir nevis cilvēka augums, bet viņa gara spēks! Lai gan Bruno ir liliputs, viņš ir drosmīgāks par…

Nobeiguma frāze aprāvās pusvārdā. Cilvēks-lode metās uz priekšu un ar savu platpieres galvu iebelza valsts pirmajam baumotājam pa saules pinumu. Viņš saliecās un tūdaļ pat, labā āķa ķerts, kā lupatu lelle saļima uz grīdas studijā, kas bija pieredzējusi visdažādākos šovus, taču tādu vēl ne.

- Nedrīkst teikt „liliputs”, nedrīkst teikt „punduris”, dilda! uzbrēca satracinātais Bruno. Mēs esam mazi cilvēki, tomēr neviens nedrīkst mūs apvainot!

Reitinga vērtējumā Babahovs bija kļūdījies šī raidījuma reitings uzskrēja vēl nesniegtos augstumos. Nokauta kadrus desmitiem reižu rādīja visos valsts vadošajos televīzijas kanālos. Bet Bruno Allegro kļuva par vispopulārāko no mazajiem cilvēkiem visā pasaulē. Sākās mazo cilvēku bums, un viņš atradās jaunā modes viļņa pašā virsotnē. Bruno Allegro saņēma desmitiem uzaicinājumu piedalīties televīzijas raidījumos un simtiem darba piedāvājumu. Un izmantoja gan vienus, gan otrus. Lai gan pats nespēja iedomāties, kas viņu sagaida…

Politikas līnija

-  Idejai jābūt svaigai! sacīja Kirils Suļimovs.

Būdams sportisks un stalts, viņš kā aizvien izskatījās stingri oficiāls tumši pelēks uzvalks, izgludināts balts krekls, atturīga vienkrāsaina kaklasaite, spoži nospodrinātas kurpes, īsi apgriezti mati, kārtīgs celiņš, tikko manāms dārga odekolona aromāts. Tādam arī ir jāizskatās prezidenta personīgajam padomniekam, kurš ik dienu tiekas ar Pašu. Vai var tikties.

-  Kurš tad to apstrīd, gurdi atsaucās Krigins.

Valentīnam nesen bija apritējuši divdesmit deviņi.

Viņš bija pilnīgs pretstats sarunbiedram, lai gan bija desmit gadu jaunāks smagnējs, ar uztūkušu seju, maisiņiem zem acīm, izspūrušu matu ērkuli, saburzītā sporta tērpā un basām kājām. Patlaban viņš zvilnēja dziļā ādas klubkrēslā televizora priekšā, sastutējis kājas uz mazā galdiņa un kustinādams pirkstus ar sen negrieztiem nagiem. Vienā rokā Krigins turēja platu glāzi, no kuras laiku pa laikam iemalkoja salmu krāsas šķidrumu, otrā pulti, ar kuru citu aiz cita pārslēdza kanālus.

Ja ar viņu godbijīgi nerunātu tik augsta ranga ierēdnis, ja saruna nenorisinātos „Prezident Hotel” trīsistabu luksusa numurā, ja viņš dzertu kandžu, nevis zilās markas „Johnny Walker”, viņu varētu noturēt par bezdarbnieku un plenci. Patiesībā Valentīns Krigins bija pirmās personas vēlēšanu kampaņu kreatīvais direktors un tēla veidotājs. Viņš bija atrasts Penzā, kur viņš darbojās par ideju ģeneratoru, kuras, kā zināms, mūslaikos nevienam nav vajadzīgas, un tāpēc viņš vadīja vienveidīgu, garlaicīgu un bezperspektīvu bezdarbnieka un plenča dzīvi.

Taču ikvienam likumam ir izņēmumi, un viens tāds uznesa Valentīnu varas augstākajā stāvā. Viņu paņēma uz galvaspilsētu bez kādām protekcijām, „aploksnēm” un pat ar normālu seksuālo orientāciju. Viņš attaisnoja uz sevi liktās cerības un tāpēc aizkavējās Maskavā, dzēra elitāru viskiju un nemaksāja par superdārgu numuru.

-  Tikai visas svaigās idejas jau sen ir zaudējušas svaigumu, viņš melanholiski sacīja, turpinādams spaidīt pogas, meklējot kaut ko interesantu. Varētu, protams, izdomāt sazvērestību… CIP, uzpirkta opozīcija un tamlīdzīgi… Tautai tas patīk.

-  Neder. Suļimovs piegāja pie loga un no astotā stāva augstumiem noraudzījās Maskavas upē, Kristus Glābēja katedrāles zvīņainajā kupolā, pa Lielo Jakimanku traucošajās mašīnās varbūt dažas no tām tieši brauca uz Kremli. Lai gan diez vai visas tādas mašīnas Kirils labi pazina.

-  Varētu atklāt atentāta gatavošanu… Tautai patīk cietušie. Vai tie, kuri varēja tādi būt…

-  Neder, Kirils atkārtoja.

-  Kāpēc?

-  Plašas vēlēšanu kampaņas tik drīz nesāksies. Bet tās, kuras tu piedāvā, ir vienreizējas akcijas. Maksimāla interese, tad tā pāriet, norimst un pat apļi izlīdzinās. Vajadzīga ilga projekta ideja.

-  Jā, es saprotu, saprotu… Tikai nekas nenāk prātā! Krigins paberzēja deniņus, vēl vairāk sajaukdams jau tā pinkainos matus. „Strīdos dzimst…” negribi paskatīties?

Suļimovs pienāca klāt, uzmeta skatienu ekrānam, kur tuvplānā ar publiku sasveicinājās koptais un uzskaistinātais Babahovs.

-  Es nevaru ciest to idiotu!

Vadītājs sāka iepazīstināt ar pārraides dalībniekiem.

-  Kas tas par ķēmu? Kirils bija neizpratnē. Kaut kādu punduri atvilcis… Cirka artists, vai?

-  Jā, interesanti! Valentīns nolika pulti pie malas.

Kādu brīdi abi skatījās klusēdami.

-  Kas nu ir, tas ir, nokaitēt situāciju viņš prot! Suļimovs klusi noteica, kad punduris meta nazi un Maiskis izskrēja no studijas. Domāju, ka tā visa ir spēle…

Krigins neatbildēja. Viņš burtiski urbās ekrānā. Pat neizdzerto viskija glāzi bija nolicis uz žurnālu galdiņa.

-  Nedrīkst teikt „liliputs”, nedrīkst teikt „punduris”, dilda! ekrānā auroja satracinātais Bruno, sizdams vadītāju. Mēs esam mazi cilvēki, tomēr neviens nedrīkst mūs apvainot!

-  Tas tik ir numurs! Suļimovs brīnījās. Tas nu noteikti nav iestudēts! Alfejs ir pārāk patmīlīgs, lai ļautu sevi dauzīt!

Krigins no sirds sāka smieties un aplaudēja.

-  Urā! Tas tik ir atradums! Kas par brašuli!

Suļimovs jautājoši pavilka augšup uzaci.

-  Ko tu tā priecājies? Ar ko viņš tevi tik ļoti iepriecēja?

-  Es aplaudēju nevis viņam, bet sev! Es esmu brašulis! Iedzersim, Kiril!

-   Pietiek dzert! Tavs uzdevums celt priekšā perspektīvu ideju, nevis pļēgurot!

-  Ir ideja, ir! Dižena, svaiga, droša ideja! Tur tā ir!

Valstī labākais tēla veidotājs pastiepa roku, ar pirkstu norādīdams uz milzīgo plazmas ekrānu, kurā tuvplānā bija sastingusi niknuma izķēmota bārdainā pundura seja.

Ģimenes finanšu līnija

-  Kas tur ir?

Balss skanēja no sarunu iekārtas līdzās durvīm.

-  Te Mežainis. Es no rīta zvanīju, mēs norunājām.

Nožvadzēja neredzamas slēdzenes, durvis lēnām atvērās.

Spekulants stāvēja viens mājas trenūzenēs un smieklīgās tādās kā udmurtiešu čībās ar uzliektiem purngaliem. Šajos gados viņš bija zaudējis visus matus, novecojis, itin kā apdzisis.

-  Sen neesmu te bijis, Mežainis sacīja, ienākdams un pārlaizdams skatienu priekšnamam. Ek, jaunība! Vai atceries to senlaicīgo cukurtrauku deviņdesmit devītajā? Tā tik bija manta! Un Nikolaja rubļus, ko Sesks tev nolīferēja? Atceries Sesku?

- Es visus atceros, atturīgi noteica spekulants. Kur ir problēma?

-   Problēmas nav, Mežainis jautri attrauca. Ir zelts, tīrs, „trīsreiz deviņi”.

-Cik?

-  Daudz.

-  No kurienes?

-  No „mīnusa”, kā citādi. Nav zagts. Galvoju.

Spekulants skatījās garām Mežainim, kaut ko pārdomāja.

-  Sesks divtūkstoš otrajā bija beidzamo reizi. Tu vēl agrāk. Sanāk desmit gadi, viņš sacīja.

-  Un tad?

-  Daudz ūdeņu aiztecējis. Kam visu šo laiku realizēji?

- Nevienam. Izlīdu no „mīnusa”. Pieliku punktu. Citi darbi patrāpījās. Nu esmu atgriezies vecajās takās.

-  Un uzreiz uzraki tīru zeltu?

-  Beidz pratināt! Mežainis iebilda. Agrāk tev bija pie kājas, no kurienes manta, neko netaujāji!

-  Agrāk tu biji digers. Bet tagad esi sazin kas. Man teica tu esot aizgājis uz Kantori.

-  Kāda šķirba. Kā aizgāju, tā atnācu. Es tev piedāvāju štelli, nevis precības.

Spekulants klusēja.

- Ja es gribētu tevi nodot iestādēm, būtu atsūtījis kādu jaunu sprukstiņu, un tu ij nečohnītu, Mežainis sacīja. Bet es atnācu pats. Apdomā to.

-  Labs ir, spekulants noteica. Proves ir vietā?

-  Tā kā būtu.

-  Kā tas jāsaprot?

-  Liels klucis, desmit kiļi. Es zāģēju no tā pa mazam gabaliņam. Marķējums ir bojāts.

Tālāk par priekšnamu Mežaini pagaidām vēl nelaida. Tas pat nebija priekšnams, bet istaba sākotnējām pārrunām… nē, drīzāk karantīnas kamera priekšā dzelzs restes un biezs aizkars, aizmugurē bruņotas ieejas durvis, pa labi ar vaskadrānu aplīmēta siena, pa kreisi aizslēgta pieliekamā telpa, kur Mežainis to atcerējās no iepriekšējām vizītēm atrodas durvis uz kaimiņu dzīvokli, bet tur otra izeja uz āru. Spekulanta vārds bija Mihails.

Miša Zeļenogradskis, savulaik viņš digeriem skaitījās visnotaļ drošs uzpircējs. Vai pēdējos gados šajā ziņā kaut kas bija mainījies, to Mežainis skaidri nezināja. Taču neviena cita, pie kā doties, nebija.

-  Desmit kiļu zelta? Vienā gabalā? Mihails atkārtoja, domīgu skatienu blenzdams pieliekamās telpas durvīs.

- Vairs jau nav desmit, ja gribu būt precīzs, Mežainis atbildēja.

-  Nav svarīgi. Ļoti liels klucis. Tas nāk no valsts fondiem. Privātajiem tādus blāķus nepārdod. Un tu apgalvo, ka tas nav zagts?

-Jā.

-  Tā nemēdz būt.

Mežainim nepatika šis viņa jaunais paradums skatīties garām sarunbiedram. Viņš ieurbās Mihaila virsdegunē un vērās tik ilgi, kamēr acis sastapās ar viņa skatienu. Un arī šis skatiens nepatika.

-  īsi un skaidri. Ņemsi vai ne? Mežainis noprasīja.

- Man jāredz paraugs… Mihails noteica un samirkšķināja acis. Labāk viss gabals…

-  Kā tad! Es to, zināms, maisiņā staipu līdzi pa pilsētu. Še, ņem.

Mežainis pastiepa sērkociņu kastīti ar mazu nozāģētu kriksīti naga lielumā. Mihails to paņēma, un viņa seja acumirklī saspringa, uz deguna izspiedās skrimslis. Viņam zelts bija tikpat mīļš, cik Mežainim savs „mīnuss”. Pareizāk, ne jau pats „mīnuss”, bet sūdi, kuru tur, kā zināms, ir pārpārēm. Tāpēc ka galvenais nav zelts vai sūds, galvenais ir tam apkārt esošā telpa. Mihailam bija mīļa telpa, kur pērk un pārdod vērtīgas neparastas lietas. Viņš bija gluži labs uzpircējs, savā ziņā pat godīgs. Tieši tāpēc Mežainis un Sesks savulaik bija izmantojuši viņa pakalpojumus, nekādi misēkļi ne reizes nebija gadījušies. Taču tas viss bija toreiz…

-  Man jāuztaisa analīze, Mihails sacīja.

Mežainis pamāja.

-  Kā tev tīk.

-  Piecas minūtes. Pat mazāk. Pagaidīsi tepat, okei?

Senāk viņam pietika uzmest aci mantai, paberzēt to

ar pirkstu vai nagu, tā bija visa analīze.

- Kāda runa, Mežainis atteica. Es pagaidīšu. Man šeit pat patīk.

Viņš piegāja pie restēm, paraustīja tās ar roku.

- Starp citu, kā dzīvo Krivickis? viņš pajautāja. Par viņu nekas nav dzirdams?

-  Krivickis? Mihaēls saausījās.

-  Nūja. Borja Krivickis. Tāds pats spekulants kā tu. Senos laikos es dažreiz ar viņu arī tiku strādājis…

- Es par Krivicki neko nezinu. Mihaila skatiens atkal kavējās pieliekamā durvju rajonā. Vai tad kas nogājis greizi?

- Viss ir štokos, Mežainis atbildēja.

-  Pagaidi. Tu mani par kaut ko turi aizdomās?

-  Nē. Ej, taisi savu analīzi. Es te aiz restītēm atpūtīšos.

Mihails nekustējās ne no vietas.

-  Man nav bijušas nekādas darīšanas ar Krivicki! viņš stūrgalvīgi atkārtoja. Ko tu te Krivicki pin iekšā?

Mežainis nopūtās.

-  Man domāt, Miša, lieks viltnieciskums nāk tikai par ļaunu. Tas ir mans personiskais viedoklis. Es reiz gribēju noandelēt preci, bet viņš man uzsūtīja bandītus. Kopš tā laika par Krivicki neviens neko nav dzirdējis, prasi, kam gribi. Tā, redz.

Mihails viņu drūmi uzklausīja.

-  Es nodarbojos ar savām lietām, citu darīšanās degunu nebāžu, viņš norūca.

-  Tas ir labi, Miša.

Mežainis izsekoja viņa skatienam, piegāja pie pieliekamā durvīm, piespieda pie tām ausi, paklausījās. Iezvēla pa tām ar dūri.

- Pietiek tur dvašot, dzirdi ar?! viņš uzsauca. Zelta līdzi nav, toties ir rokas granāta, ja tevi tas interesē!

Mihails metās pie restēm. Mežainis nogāza viņu no kājām, saķēra aiz apkakles, ietrieca ar galvu dzelzs restēs, atlaida ļengano ķermeni. Tajā mirklī pieliekamā durvis ar troksni atsprāga vaļā un no turienes iznāca cilvēks ar pistoli rokā. Viņš pablenza uz zemē lokošos Mihailu, tad pacēla izvalbītās acis pret Mežaini.

-  Met zemē, Mežainis norīkoja.

Labajā rokā viņš turēja sažņaugtu granātu, Ūsiņas bija sakļautas. Viena kustība, un gredzens izlidos, atbrīvojot drošības skavu. Cilvēks noliecās un uzmanīgi nolika pistoli uz grīdas. Aiz portjeras atskanēja soļi, kāds čerkstoši uzsauca:

-  Miha, tu? Ko tik ilgi?

-  Attaisi durvis! Mežainis klusi pavēlēja.

Cilvēks no pieliekamā, nenolaižot no viņa izbiedētās

acis, piegāja pie durvīm, ierasti noklikšķināja aizbīdņus, pārslēdza kādu sviru, nospieda kādu pogu. Pēc izskata viņam nebija vairāk par divdesmit pieci, šķidra bārdele, kaķa purns. „Ne velna vairs nevar saprast,” Mežainis nodomāja. „Kaut kādi falši bandīti, nemaz pēc bandītiem neizskatās…” Viņš pieliecās, izrāva kastīti ar nozāģēto paraudziņu uzpircējam no rokas. Tas novārstīja blāvas acis.

-  Kas par troksni, Miha? no jauna atskanēja aiz portjeras.

Šķidrā bārdele beidzot bija tikusi galā ar slēdzeni un atvēra durvis. Mežainis izmetās kāpnēs, aši noskrēja lejā. Pāri pagalmam negāja, virzīdamies gar sienu, apgāja mājai apkārt, nobremzēja pie nākamajām durvīm. Ja tas ar kaķa purnu būtu izgājis pa otru pusi un nāktu par jaunu apgrieztu viņam sprandu, nežēlotu. Mežainis paguva nostiprināt domu, ka arī pistole viņam ir falša pneimatiskā vai sliktākajā gadījumā traumatiskā, pārāk tievs stobrs…

Bet neviens nenāca. Mežainis izgāja uz ielas, noķēra pirmo patrāpījušos taksi un brauca mājās.

*  * *

Lifts nedarbojās, nācās kāpt uz devīto stāvu pa ugunsdzēsēju kāpnēm. Lode bija gribējusi noīrēt dzīvokli divpadsmitajā tajās pašās trepēs, tur bija otrs sanitārais mezgls un skaistāks skats. Labi, ka nebija viņu paklausījis, nāktos rāpties vēl trīs stāvus augstāk. Un dārgāk arī būtu…

Viņa atvēra durvis, pavicināja sev priekšā izplestus pirkstus un pilnīgi nevietā paziņoja:

- Visa līnija apžmiegta! No kostīmiem līdz žaketēm, bļāviens, pat džinsi! īpaši tas manāms gurnos. Un krāsa? Atdot septiņsimt zaļo par tādu atpalicību? Lai mani labāk pakar!

-  Ko? Mežainis nesaprata.

- To es neteicu tev, viņa aši nobēra citā tonī. Manējais pārnācis!… Paklau, ko es nupat stāstīju?

Iegāja guļamistabā. Viņš tikai tagad ievēroja telefona klausuli, ko viņa bija piespiedusi ar plecu. Vieglās ieplesto pirkstu kustības liecināja, ka Lode tikko bija lakojusi nagus.

-  Nerunā! Galjāno pavisam zemu kritis, vēl trakāk par Vaļu Judaškinu! Drīz jau sāks šūt darba apģērbus prostitūtām! Zini tādus ar caurumu uz pakaļas! Haha-ha!

Balss pieklusa, viņa pievēra aiz sevis durvis. Mežainis devās uz vannas istabu, nomazgāja rokas. Virtuvē uzlika tējkannu vārīties.

Pa to laiku viņš paguva visu apdomāt. Nē, viņš visu bija izdarījis pareizi. Protams, pastāv varbūtība, ka

Miša Zeļenogradskis nekur nav iesaistīts, viņš tikai bija nodrošinājies un tāpēc nosēdinājis pieliekamajā to jefiņu ar stroķi. Baidījies varbūt, ka Mežainis atnāks un veiks pie viņa kratīšanu. Vai arī izstieps visu mantību no dzīvokļa… Teorētiski tā varētu būt. Praktiski tas nebija iespējams. Šajā biznesā ir pieņemts uzticēties veciem klientiem, citādi ikviens darījums beigtos ar slaktiņu. Vai nu tu uzticies klientam, vai neuzticies ir tikai šīs divas iespējas. Bet, ja tu neuzticies un tajā pašā laikā piekriti tikties, turklāt vēl slēp pieliekamajā jefiņu ar stroķi, tas nozīmē, ka tu gribi klientu piečakarēt.

Sevi piečakarēt Mežainis nebija ļāvis. Taču prieka šajā situācijā bija maz. Miša bija pēdējais no vecajiem spekulantiem, ko Mežainis pazina kopš digeru laikiem. Pēdējais variants. Nebija neviena cita, pie kura varētu vērsties.

-  Kur biji?

Lode ienāca virtuvē, pūzdama elpu uz svaigi nolakotajiem nagiem.

-  Piekāpu pie seniem paziņām. Kad ēdīsim pusdienas?

-  Pajautā labāk kur.

Mežainis domās nolamājās.

-  Ko tu domā? Atkal par restorānu?

-   Es neko nepaguvu uztaisīt. Svēta sastrīdējusies ar vīru, vispirms mēs pasēdējām „Cang Mej”, tad viņai vajadzēja paķemmēt bodes. Šopa terapijas seanss.

-  Kādas terapijas?

-  Šopa, Lode, skaidri izrunādama, atkārtoja. Angliski tas nozīmē „veikals”. Šopa terapija. Bet viņai viss bija pie kājas, kauca visu laiku, gribēja aiz bēdām rīt dimedrolu… Viņa apklusa, palūkojās Mežainī. Bļāviens. Nu kas ir? Vai man vajadzēja mīcīt tev kotletes, kad mana labākā draudzene grasās kārties?

-   Svēta? Kas viņa tev par labāko draudzeni? Nepazīsti ne pus gadu! Iepazināties kādā izpārdošanā, aizgājāt uz pilatēm, izdzērāt pa kokteilim un viss, beigas, tagad esat nešķiramas, staigājat rociņās, nodarbojaties ar niekiem!

Lode teatrāli izšķobīja apakšlūpu, savilka domīgu seju un pietupās dziļā reveransā.

-  Pardon, biedri major. Es aizmirsos. Izblamējos. Pavisam aizmirsu, ka senu paziņu apmeklējumi prasa papildu kalorijas. Ak, šī smagā valstisko pienākumu nasta! Jūs nemaz sevi nesaudzējat, augstība! Bet es ai, kāda es esmu muļķe! Ai, ai, ai. Sodiet mani, cienītais kungs!

Dažkārt Mežainim kārojās sadot viņai pa kaklu. Taču viņai labi padevās šāda ņirgāšanās, nav ko iebilst. Tā ka roka necēlās.

-   Šodien nekāda restorāna nebūs, viņš sacīja. Un rīt tāpat. Nauda beigusies. Starp tievajām nevainojamajām uzacīm (ideāls ass simetrijas piemērs) iegūla rieva.

-  Tu runā nopietni?

-  Pilnīgi nopietni. Skaidras naudas vairs nav.

-  Draņķīga padarīšana… Un tik drīz nav paredzēta? Es domāju nauda?

-   Nezinu. Mežainis atrūca. Esmu badā! Salūko beigu beigās kaut ko ēdamu! Vai es skaidri izteicos?

Lode sabāza rokas sporta bikšu (Pako Garsija, balts un rozā) kabatās, pagriezās uz pirkstgaliem un domīgā gaitā devās uz virtuvi.

-  O! Mums ir saldēts gabals kaut kā garšīga! viņa no turienes priecīgi ziņoja. Un burka ar kāpostiem!

-  Nu tad saštuko kaut ko! Un ātri!

Viņa saštukos, var nešaubīties. Vajadzības gadījumā Lode samērā viegli no smalkas dāmas transformējās atpakaļ parastā hruščovenes meitenē. Pagaidām vēl transformējās…

Mežainis ieslēdzās guļamistabā, salūkoja telefonu, uzspieda numuru, paraudzījās laukā pa logu. Devītais stāvs. Viņš ne mirkli neaizmirsa, ka šis ir devītais stāvs. Augstums. Zem kājām divdesmit pieci metri. Viņam, radušam pie „mīnusa”, ieaugušam „mīnusā” līdz pašiem matu galiņiem, tas bija tāpat kā karāties gaisā virves galā… Savā dzīvoklī Sivceva Vražekā viņš jutās krietni vien drošāk. Pirmais stāvs, ieeja pagrabā caur priekšnama grīdu. Taču Lode tur nebija spējusi dzīvot. Vai arī nebija gribējusi. Smaka, troksnis, zem logiem slīdošās ēnas… Un viņa vecpuiša miteklis, atklāti runājot, vairāk atgādināja graustu, nevis mīlas ligzdiņu… Tiesa, viņš gan uztaisīja remontu, taču tas nelīdzēja…

- Hallo, dobji atskanēja klausulē.

- Sveiks, Andrej. īsi sakot tukšs numurs. Miša atkrīt. Jāmeklē kāds cits.

Andrejs Isakovs atbildēja lēni, bremzēti, kā paģirās.

- Jā, neraža… Žēl… Velns. Es ne-ezinu…

- Tu kaut ko teici par uzticamu puisi, Mežainis atgādināja. Tev ir viņa telefons?

- Ko?… Tūlī-īt… Neatceros. Pagaidi…

Gaidīt nācās ilgi.

Isakovs stenēja un klaudzinājās savā galā, tad apklusa pavisam.

- Tu tur guli, vai? Mežainis neizturēja. Halo!

- Tepat esmu, Isakovs atsaucās. Meklēju numuru… Tā, laikam atradu. Nē, tas nav… Tūlīt, tūlī-īt…

- Atkal esi uzkāpis uz korķa?

-  Nē. Viss kārtībā. Maķenīt bremzēju… Biju tā kā iesnaudies… Bet kāpēc tu meklē jaunus kanālus? Tev taču viss bija noregulēts…

- Bija un izbija! Šodien aizgāju pie veca čoma, tik tikko izspruku sveikā…

-  Paklau, es par šo nevaru galvot, Isakovs ieslēdza atpakaļgaitu. Pēc izskata šķiet uzticams, bet, kā ir patiesībā, nezinu… Varbūt iekšienē izkurtējis kā zobs…

-  Ko tad tu jauc man galvu?

Mežainis pārtrauca sarunu. Nevar teikt, ka tā bija uzlabojusi viņam garastāvokli. Bez tam gribējās ēst… Nekas, tūdaļ iekodīs un dzīve kļūs jautrāka.

…Taču „saldētais gabals kaut kā garšīga”, kad Lode mēģināja to cepeškrāsnī atkausēt, pēkšņi sāka dūmot un ost pēc gruzdošas lupatas.

- Es nezinu, Ļoša, goda vārds! Pavisam aizmirsu! Mēs sēdējām „Vog” Kuzņeckas prospektā, tur viens kroplis bija atstājis uz galda košļeni. Un es tieši ar elkoni!… Lode bezmaz vai raudāja. Un man kāds stāstīja, ka vajag saslapināt un ielikt uz nakti saldētavā, tad košļene viegli atlipināsies! Es ieliku un aizmirsu, bļāviens! Kāds pusgads būs pagājis! Kā es to pēcāk meklēju, visu dzīvokli apgriezu otrādi, tik tikko nepadarīju sev galu… Tas taču bija Brunello Kučinelli, nevis kāds mēsls! Tik rūpīgi biju salocījusi, ka izskatījās akurāt pēc maltās gaļas kluča, iedomājies?! Kā par spīti!

-  Neko nesaprotu, Mežainis sacīja. Kas tas īsti bija? Brunello… Kā viņu?

-  Brunello Kučinelli! Itāliešu modes mākslinieks!

Mežainis uzmeta skatienu kūpošajam apgruzduša-

jam vīstoklim izlietnē.

-  Pamatīgi esi šo apstrādājusi.

-  Ar rokām adīts, Ļoša! Paplavska atveda man no Milānas!

-  Ko tad? Mežainis joprojām neaptvēra.

-  Svīteri, ko! Svīteri, bļāviens! Lodei pār vaigiem reāli tecēja asaras. Tu ņirgājies, vai?

Viņš piegāja pie loga, atvēra to, lai izvēdinās dūmi. Tā ir tā pati Lode, kura savulaik cauri visai pilsētai nakts vidū traucās pie manis uz Sivceva Vražeku pēc strīda ar māti… Tā pati, kura lūdzās, lai parādu noslēpumaino pazemes pilsētu, kur māju jumti ieaug debesīs, kur caurām diennaktīm deg raibi lukturi un pilsētas iemītnieki dejo lēnas dejas un nekur nesteidzas. Cik daudz dažādu blēņu viņi tolaik tika sarunājuši!…

Nē, tas hruščovenes meitēns patiešām bija kaut kur pazudis, nekādas atgriezeniskas transformācijas viņu atpakaļ nedabūs.

Un pa kuru laiku tas bija noticis?

To Mežainis precīzi nezināja. Pamazām, pakāpeniski. Nemanāmi. Sākumā taču viss bija bijis kolosāli. Viņš bija juties kā divdesmit gadu vecs… Nu labi, lai būtu divdesmit pieci. Jauns. Šķita, ka sākas jauna dzīve. Līdzās tuvs cilvēks, ar kuru kopā varētu soļot līdz pašai pēdējai stundiņai. Kopēji saskarsmes punkti, kopējas intereses, sarunas līdz rīta gaismai, plāni nākotnei… Kopējai nākotnei.

Un nu viss slīd uz visām pusēm, izirst. Šeit un tagad. Šajā pašā brīdī, kad viņš, sit vai zemē, nevar apjēgt, kas tas par sūda Brunello-Perdello, kā var pinkšķēt kaut kāda svītera dēļ un kāpēc viņi nevis mierīgi kā cilvēki apsēžas un paēd pusdienas, bet gan stāv pie šīs smirdīgās kūpošās lupatas.

- Dabūsi savas pusdienas, nomierinies! Lode sacīja, aizvainoti šņukstēdama. Tieši pēc piecpadsmit minūtēm! Es piezvanīju mammai!

-  Kad? Kāpēc? Mežainis brīnījās.

-  Ko citu es, tavuprāt, būtu varējusi darīt?

-  Nu un kā? Mamma tev pastāstīja, kā pagatavot cepeti no apgruzduša svītera ar košļeni?

Viņa nopūtās caur sakostiem zobiem.

-  Nē. Viņa atbrauks pie mums, atvedīs pelmeņus un kādus tur salātus. Teica, ka viņai esot pilns ledusskapis…

-Jukusi esi, vai?! Mežainis uzkliedza. Tikai tavas mammas mums te vēl trūkst!

-   Ko lai dara, jūsu augstība, ko lai dara! Lode no jauna devās uzbrukumā. Mana mammiņa, parasta sieviete no vienkāršās tautas, nevar pieļaut, ka jūsu augstdzimušajam vēderam būtu jāpacieš kādas neērtības! Traucas šurp uz vispadevīgas mīlestības spārniem! Piedodiet viņai šo jūtu uzplūdu!

Nē, vienreiz viņš tai tomēr sados pa kaklu…

Pēkšņi Mežainis neparasti skaidri saprata, ka a) pelmeņi būs no veikala, b) visu pusdienu laiku viņam tiks skalotas smadzenes un c) labāk būtu bijis palikt vispār bez pusdienām.

Zelta realizācijas līnija

Maskava. Plus trīsdesmit, dūmakaini un lipīgi. Pagrabtelpās Novokuzņeckas stacijas tuvumā tik tikko elpu velk kondicionētājs. Ož pēc metropolitēna. Sargs stūrī. Gara lete. Uzraksts uz pavirši nogrieztas plēves: „Uzpirkšana! Lūžņi, juv. izstrādājumi, dārgakmeņi! Pie mums izdevīgāk!” Putekļu nopūderēts kases aparāts. Kabīnīte kā valūtas maiņas punktā. Ja matētā stikla vietā tai būtu sīki režģoti lodziņi, tā atgādinātu biktskrēslu katoļu baznīcā. Jo vairāk tāpēc, ka tur notiekošā saruna ir visnotaļ uzticības pilna kāds atklāj pieņēmējam savu ievainoto dvēseli. Viņš cenšas runāt klusi, intīmi, taču lūdzošie čuksti nemitīgi pāriet prasīgā falsetā.

-   Nē, man nav pretenziju… Parasts lūznis, tas ir skaidrs… Es jau nesaku, ka tas ir juvelierizstrādājums vai gabals no skulptūras, es saprotu… Lai gan tagad taisa tādas skulptūras, ka nevar tikt gudrs, kur tai seja, kur… Cenu arī lūdzu pēc zemākās likmes… Simt gramu lūžņu!

»

Pieņēmējs kalsns, plikpaurains, nenosakāma vecuma ar monokli pēta mazu dzeltena metāla trijšķautņu piramīdu, šaubās kodīdams plānās sausās lūpas, rūpīgi novieto uz svariem.

-  Simt piecdesmit trīs un sešas desmitdaļas gramu, pilsoni.

Pārdevējs nervozi nobrauka vaigu, čirkst nevīžīgie rugāji. Viņam ir ap četrdesmit, lai gan sejā skaidri lasāmais ieradums lietot alkoholu dzēš vecuma robežu ticamību. Un viņš manāmi uztraucas.

-  Cik?… Re, maķentiņ kļūdījos… Man jau nav lielas poņas par svaru… Tev gan ir acs kā vanagam!

Tomēr pieņēmējs neķeras uz prastiem glaimiem.

-  Tikai no kā gabals nozāģēts? viņš drūmi vaicā, uzpilina piramīdai lāsīti bieza šķidruma no sīciņas pudelītes, izsmērē to ar otiņu, atkal skatās caur palielināmo stiklu.

Pārdevējs sāk vēl vairāk uztraukties.

-  Ne no kā nav nozāģēts!…

- It kā tas nebūtu redzams! pieņēmējs smīkņā. Šīs divas virsmas ir gludas, matētas, bet šī spīdīga, vienās rievās… Skaidrs kā diena svaigs zāģējums! Visticamāk, ar rokas zāģīti…

-  Nu, varbūt arī ir zāģēts, pārdevējs norūc. Kāda starpība? Es esmu atnesis sadzīves lūžņus, gribu dabūt divsimt tūkstošu vai tad tas ir daudz? Tas taču ir tīrs zelts, tagad tādu ar uguni nevar atrast!

- Jā, tas nu ir tiesa! Pieņēmējs brīdi kaut ko pārdomāja. Ļoti aizdomīgs fakts! Kur jūs to ņēmāt, pilsoni?

-  Kāda starpība? Palika mantojumā no vectēva! Nē, tfu tu, pat no vecvectēva!

-  Neklaigājiet, jūs neesat tirgū! Pieņēmējs vērīgi ieklausās.

Pārdevējs apklusa. Iestājās klusums. Kaut kur klusiņām nozvanīja, tāds kā sīks zvaniņš. Čaboņa. Tad ierunājās pieņēmējs:

-  Pase ir?

-  Kāda pase? Kāpēc pase?

Apmeklētājs atkal pārgāja uz čukstiem.

- Čigāni man bez kādas pases deva divsimt tūkstošu! Bet čigānu nevar apmānīt! Viņš pats, ko gribēs…

Pieņēmējs nolika piramīdiņu uz maza galdiņa. Izskats viņam bija stingri oficiāls.

-  Tad nu tā, pilsoni, jūs neatrodaties čigānu taborā! Tādu metālu man nav tiesību pieņemt. Turklāt vēl bez pases. Likums neatļauj.

Apmeklētājs pastiepa krunkainu dzīslotu roku, nopūtās.

-  „Nav tiesību”, „likums neatļauj”, viņš mēdījās un iebāza zeltu kabatā. Tā saka, ja kaut ko negrib darīt. Bet, ja grib, tad dara uzreiz gan tiesības parādās, gan likums kļūst pielaidīgāks.

Izrādīdams šai situācijai apbrīnojamu savaldību, pieņēmējs klusēja. Un, tikai kad dīvainais apmeklētājs bija izgājis, indīgi noteica:

-  Tā nu es ļaušos apmuļķoties! Tādam mullam dot rokā „trīs deviņniekus”! Būtu bijuši trīs kronīši, būtu paņēmis arī bez pases… Prasti strādājat, kungi, ķerat uz mušpapīra!

Lai gan nekādu kungu pārredzamā apkārtnē nebija.

Pretspiegošanas līnija

Lidmašīna maskēšanās krāsās veic vertikālo pacelšanos nedaudz šūpodama spārnus, atraujas no betona skrejceļa, uzņem augstumu… Mazliet nosveras uz kreisajiem sāniem, dzinēju sprauslas nodreb, piepildās ar baltu gaismu. Straujš izrāviens. Kādu sekundes daļu lidmašīna pazūd no ekrāna… Un parādās no jauna. Dzirdami sprakšķi un dūkoņa, tiem cauri saklausāmi neskaidri vārdi sarunu iekārtā.

-  Viss labi, Krauķi… Pacelies līdz pieciem tūkstošiem un griezies…

Zilas debesis. Pelēkbrūni plankumi uz trīsstūrainajiem spārniem, lidotāja galva aiz caurspīdīgā kabīnes kupola. Attēls tricinās. Lidmašīna attālinās, izpilda „muciņu” saulē nozib sudrabotais kā zivij vēders.

-  Kas tev, Krauķi?

-  …stabilizācija! Mēģinu…

Sprakšķi, traucējumi. Lidmašīna spēji sasveras uz priekšu un atkal pazūd no ekrāna. Debesis, mākoņu dūmaka. Pēc dažām sekundēm ir redzams, kā no piķējošās lidmašīnas atdalās „lukturis”, īss gaismas zibsnis. Balss sarunu iekārtā:

-  …tavu māti! Krauķis katapultējās!… Krīt!… Ko? Atkārtoju… Kvadrāts septiņi nulle divi! Steidzami…

Lidmašīnas purns sveras aizvien zemāk, tā urbjas kā korķviļķis. Redzams, ka viena dzinēja sprausla ir nodzisusi. Griešanās ap savu asi paātrinās, kaut kas atdalās no lidmašīnas virsmas un aizlido sānis… Lidmašīna nozūd mākoņos. Debesis. Dūmaka. Dūmaka. Balta migla… Ieraksta beigas.

Projekcijas ekrāns aiz ģenerāļa Jefimova muguras nodzisa. Viņš pats sēdēja, noliecies pār papīriem, kaut ko pierakstīja. Pacēla galvu, paskatījās klātesošajos, uz tukšo ekrānu, nolika sānis vecmodīgo pildspalvu.

-  Tātad jūs visu redzējāt. Vēlreiz runa ir par jaunākā iznīcinātāja izmēģinājumu nesankcionētu ierakstu Žukovskā. Avārija, pilots gandrīz aizgāja bojā… To zina šaurs personu loks. Ļoti šaurs. Ierakstu saņēmām no Iekšējās izlūkošanas dienesta izrādās, tā aktīvi tiek pētīta CIP!

„Tas nozīmē, ka CIP ir savs cilvēks Iekšējās izlūkošanas dienestā!” nodomāja Jevsejevs. „Nokopēja materiālu, iznesa, nodeva… Tur nu gan vajag nervus…”

-  Jurij Petrovič, starp citu, tas attiecas arī uz jums.

Ģenerālis Jefimovs ieturēja pauzi un pāri brillēm palūkojās uz Jevsejevu. Izteikt šādu repliku nebija nekādas vajadzības majors Jevsejevs jau tāpat bija pati uzmanība, un ģenerālis to zināja. Tas bija signāls, mājiens. Jevsejevs to lieliski saprata: „Klausies un iedziļinies, tāpēc ka strādāt ar šo epizodi nāksies tavai nodaļai…”

Ģenerālis uzsita ar delnu pa vienu no mapēm, kas gulēja viņam priekšā uz galda.

-   Potenciālais pretinieks ir ieguvis pilnīgi slepenu informāciju. Mums tas nozīmē tiešu izaicinājumu ar visām no tā izrietošām sekām. Kādas būtu jūsu domas?

Maisveidīgā uzvalkā un degungalā nobīdītām brillēm ģenerālis Jefimovs izskatījās mājīgi omulīgs un nekaitīgs. Taču ikviens no klātesošajiem, ieskaitot Jevsejevu, zināja, ka šis iespaids bija mānīgs. Būtu Jefimovs beidzis ekonomikas fakultāti un strādājis par grāmatvedi, viņš, visdrīzāk, tiešām attaisnotu savu izskatu. Taču dzīves laikā personība noslīpējas, un galvenā slīpēšanas joma ir profesionālā darbība. Darbs valsts drošības struktūrā bija padarījis viņu par pilnīgi citu cilvēku.

-   īsti nav skaidrs, biedri ģenerāl… Piecēlās informācijas drošības pārvaldes priekšnieka vietnieks apakšpulkvedis Rusaks. Pēc ieraksta izskatās, ka tas uzņemts no lidmašīnas, kas pacēlusies reizē ar eksperimentālo MiG. Dīvaini, ka filmēšana bijusi nesankcionēta, taču notikusi tik atklāti, visu acu priekšā…

-Jā, piekritu. Ir jautājumi? ģenerālis izmeta. Kurš vēl izteiksies?

Viņš pārlaida skatienu kabinetam Ļemehs (operatīvi tehniskie līdzekļi), Korotkovs (analītiķa), Rusaks un Meshijevs (militārā pretizlūkošana)… Apstājās pie Jevsejeva…

„Pirmdiena grūta diena,” nodomāja majors. Un tūdaļ pat izdzirda:

-  Jurij Peti’ovič, jūsu domas?

-  Man vēl pagaidām skaidrs viedoklis nav izkristalizējies, biedri ģenerāl, Jevsejevs godīgi atbildēja.

Jefimovs noklepojās, iedzēra no viņam priekšā stāvošās glāzes.

-  Ļoti slikti, viņš sacīja. Un tomēr, Jurij Petrovič, ar MiG nodarbosities tieši jūs. Tā teikt, pēc senas tradīcijas vai kā tur saka. Vienpadsmitajā gadā jūs gluži labi pastrādājāt raķešu ārkārtas gadījumu un neredzamā mākslīgā pavadoņa lietā. Varbūt palaimējas arī šajā reizē… Vai zināt, kā pārvaldē jūs dēvē?

Jevsejevs zināja. Santehniķis, Tēvocis Jura, Tarakaničs. Speciālists noplūdes un caurplūdes gadījumos. Kā arī pašmāju parazītu-spiegu jomā.

-  Nu, nu, neapvainojieties, Jurij Petrovič! Jefimovs pasmaidīja, saņēma rokas uz galda un tagad pavisam līdzinājās patriarhālam vectēvam, lādzīgam lauku skolotājam. Turklāt jūsu līmenim uzdevums nav diez cik sarežģīts. Situācijas izpēte, noplūdes fakta apstiprinājums. Informēto personu loka noteikšana, avota identifikācija. Profilakses pasākumi. Un tā tālāk, kā parasti…

Jefimovs noņēma brilles, paberzēja virsdeguni. Nezin kāpēc atskatījās uz tukšo ekrānu pie sienas.

- Jā, un vēl! viņš atcerējās. Aktīvāk iesaistiet jaunos darbiniekus, Jurij Petrovič! Virziet jaunatni, dodiet iespēju uzplaukt talantiem! Piemēram, tam jūsu vecākajam leitnantam Pušķo… Es pareizi atcerējos viņa uzvārdu? Spējīgs jauneklis. Gan viņam būs labums, gan mums, tā sakot, pienesums… Jums viss ir skaidrs? Brīvi!

Ar to sanāksme beidzās.

*  * *

Maskavas apgabala Zukovskā vecākais leitnants Pušķo pavadīja piecas dienas.

Kluss saulains laiks. Baltas inversiju bultas zilajās debesīs. CAHI slavenā aerodinamiskā caurule. Gagarina iela, Koroļova iela, Čkalova iela, Tupoļeva šoseja… Aviagrada, Naukograda, Spārnotā pilsēta kā tikai tā padomju gados tikusi dēvēta! Katrs otrais uz ielas satiktais cilvēks strādā Krievijas aviācijā vai mācās, lai nākotnē tajā strādātu. Jāteic, ļoti simpātiski cilvēki. Arī pilsēta ir simpātiska. Un darbs, kas bija atvedis šurp Pušķo, sākumā šķita ļoti vienkāršs, parasts, gandrīz mājās padarāms.

-   Nē, videoierakstā netiek izmēģināts MiG. Tā ir maskēšanās, kamuflāža. Tas ir pavisam cits lidaparāts. Piektās paaudzes smagais iznīcinātājs, nosacīts nosaukums „izstrādājums numur pieci”, 1-5. Ļoti perspektīvs modelis.

Tas ir izmēģinājumu lidlauka priekšnieks Subins atklāta enerģiska seja, it kā viņš būtu izkāpis no padomju laika kino afišām: drosmīgi izlūki, viedi ģenerāļi. Runā rāmi, mierīgi, neber kā pupas. Redzams, ka radis runāt ar dažādu resoru un varas līmeņu pārstāvjiem.

-  Izstrāde jau pabeigta? Pušķo apvaicājas.

Subins parausta plecus.

- Konstruktori ziņoja, ka visumā pabeigta. Tiesa, neesot vēl motora, bruņojuma un elektronikas…

- Tas taču ir pats svarīgākais! Pušķo izsaucas. Vai tad tā nav?

-  Ir gan. Taču tagad daudzās lietās ir citi kritēriji. Šubins novēršas un skatās uz paceļošos lidmašīnu. Faktiski tika izmēģināta fizelāža. Aerodinamika, vadība, izturība… Konspirācijas nolūkā to nomaskēja par MiG spārnu uzliktņi, astes plākšņi, viltus gaisa aizturētāji… Lai gan izmēģinājums notika laikā, kad zināmi izlūkpavadoņi virs mūsu rajona nelidoja…

-  Kā lai satiek konstruktorus?

- Viņi tiek turēti slepenībā un nerunās pat ar jums, FDD pārstāvjiem. Ne par vienu jautājumu.

-  Kā tika veikts šis videoieraksts?

-  Tas tika darīts oficiāli, mums ikviens izmēģinājumu lidojums tiek fiksēts no pavadošās lidmašīnas. Šajā reizē bija „sausiņš” Su-24, pilots no mūsu vienības, viņš pavadījis ne vienu vien desmitu izmēģinājumu… Uzreiz pēc piezemēšanās zibatmiņu paņēma lidojumu vadītājs. Parakstoties borta žurnālā, kā instrukcijā paredzēts. Tālāk es vairs nezinu, kur šie ieraksti nokļūst. Mana lidlauka robežās nekas nepalika noslēpts. Jo vairāk tāpēc, ka arī fizelāža tika sadragāta…

Ļitvinovs, lidotājs izmēģinātājs. Piekrita tikties ģimenes lielveikala apmeklējuma laikā. Sievu ar abiem dvīņu puišeļiem aizsūtīja uz bērnu kafejnīcu otrajā stāvā, pats iznāca pie Pušķo automašīnu stāvlaukumā.

-  Jā, es pavadīju 1-5 lidojumu. Ierakstošā aparatūra ir stacionāri iebūvēta fizelāžā, divos punktos. Automātiskās kameras ieraksta visu kopš pirmās starta sekundes līdz piezemēšanās brīdim. Zibatmiņa ar ierakstīto informāciju atrodas kabīnē, speciālā seifā. Man tam nav piekļuves. Seifu atver lidojumu vadītājs vai galvenais konstruktors, vai arī kāds, kuru viņi pilnvarojuši.

-  Šajā nolūkā viņiem jāiekļūst jūsu kabīnē?

-  Kā kuru reizi. Reizēm iedod atslēgu, lai es izņemu zibatmiņu…

»

-  Kā notika tajā reizē?

-   „Lidvadam” tas vispār nebija prātā… Ļitvinovs uztvēra leitnanta skatienu un paskaidroja: Es domāju lidojumu vadītāju. Pats zināt… Ražojums aizgājis pa pieskari, Pogrebņaks katapultējies, neviens vēl īsti nezināja, vai viņš maz ir dzīvs. Es arī skraidīju kopā ar pārējiem. Pēcāk tikai atcerējāmies. Manuprāt, galvenais konstruktors Rodzjanko… Jā, viņš paņēma ierakstu. Pareizi. Paņēma un aiznesa līdzi.

>

Leģendārā KB-09 galvenais konstruktors Kirils Matvejevičs Rodzjanko. Savā ziņā atgādina Alekseju Tolstoju skolas grāmatas ilustrācijā augsta piere, dziļas, nogurušas acis, aristokrātiskas rievas pie mutes… Vienīgi pīpes trūkst. Tikai grūti šo cilvēku iedomāties lienam iznīcinātāja pilota kabīnē.

-       Loti labi atceros. Kā lai neatcerētos. Mēs to ierakstu »

pamatīgi pētījām, kā nekā ārkārtējs notikums. Kopēt ir aizliegts, lai gan tam, manuprāt, nav sevišķas nozīmes. Lidojuma detaļas tiek apspriestas šaurā speciālistu lokā. Tie ir cilvēki ar visaugstāko pieejas pakāpi.

-  Bet kopijas tomēr eksistē…

-  Jā, es izgatavoju kopiju pēc aizsardzības ministra rīkojuma… Man tas tika darīts zināms ar ģenerāldirektora starpniecību tā un tā, nepieciešams piegādāt informāciju ziņojumam valdībā…

-  Kas tas par ziņojumu? Ar ko tas saistīts?

-   Tas pat nav ziņojums, bet, kā lai jums to pasaka, jaunais cilvēk… Rodzjanko piepūta vaigus, izpūta elpu, pabīdīja šurpu turpu pa galdu elegantu sudraboti melnu mobilo telefonu. Drīzāk āķīgs uzdevums… Pārskats par kolosālu projektā ieguldīto līdzekļu izlietojumu… „Melnā piektdiena”. Parasti darba sanāksmes Ministru padomē notiek pirmdienās un trešdienās. Pārējās dienās sapulcējas tikai steidzamos, ārkārtējos un dažādos nepatīkamos gadījumos. Šajā reizē trāpījās piektdiena, tāpēc mēs to tā saucam…

-  Jums bija jāziņo?

-  Vienam no vairākiem. Vispārējs projekta apskats, pārskats par izdevumiem, izmēģinājumu protokoli, pašreizējā stāvokļa analīze… Es izgaismoju tehnisko pusi.

-  Vai tika demonstrēti izmēģinājumu videomateriāli?

-  Jā. Premjerministrs uzstāja. Laikam lai būtu uzskatāmāk.

-  Vai ieraksts visu laiku atradās piejums?

-   Pirms ziņojuma atdevu to Ministru padomes slepenās daļas darbiniekam, kurš… Viņš tur atbild par visādiem datoriem un tādām lietām. Pēc ziņojuma man zibatminu atdeva.

-  Ierakstu varēja nokopēt bez jūsu ziņas?

-   Tam gan ir aizsardzība pret kopēšanu, turklāt vēl samērā viltīga… Rodzjanko pēkšņi palūkojās uz leitnantu tā, it kā tikai tagad būtu sapratis viņa vizītes mērķi. Tās taču ir pilnīgas muļķības, jauno cilvēk. Ja jūs domājat, ka šis ieraksts var kaut kam nopietni kaitēt, atklāt kādus noslēpumus… Ja nu vienīgi morāli jā, nav patīkami, ja tavas neveiksmes demonstrē visai pasaulei. Un ne vairāk. Jā, lido lidmašīna divi spārni un aste… Jā, motors sagāja čupā. Pilots katapultējās, lidmašīna nokrita. Un tad? Saprotiet, no tā itin neko nevar pateikt par parametriem, par bruņojumu, par RLS, par citu aparatūru. Bet tas taču ir galvenais…

-Jūsuprāt, te nav runa par slepenas informācijas noplūdi?

-  Par kādu noplūdi jūs runājat? Visi ir pārliecināti, ka tas bija MiG-35! Un ļoti labi! Vesela nodaļa, jauno cilvēk, četri darbinieki mūsu projektā strādā vienīgi pie tā, lai radītu IIF izkropļotas informācijas fonu. Un viņi ir pastrādājuši, kā nākas. Lidmašīna bija nomaskēta par MiG, vairāki mezgli paslēpti zem papildu apšuvuma tur, kur tas nepieciešams… Pilnīgi pieļauju, ka tā saucamā noplūde ir bijusi apzināta. Pildījusi noteiktus uzdevumus. Pilnīgi pieļauju.

Sievasmātes līnija

Kad tad tas notika?

Viņš zināja. Dienu, stundu, pat minūti. 2011. gada trīspadsmitais maijs, ap deviņiem vakarā. Viņi ar Lodi taisījās doties uz „Jolantu” Lielajā teātrī. Nē, patiesībā netaisījās. Tā bija atruna viņas mammai. Mežainim mugui'ā jauns uzvalks, Lode pelēki pērļainā kleitā un kurpēs ar tādiem te papēžiem… Pavasaris, silts laiks, burvīgs saulriets…

Un „Jolantas” vietā viņi devās skatīties „slepeno pilsētu”, kā to dēvēja Lode. Vai, kā to dēvēja pats Mežainis, horizontu mīnus divsimt. Gluži saprotams, ka tādā dziļumā nokāpt Lode pie skaidras apziņas nevarēja, un arī Mežainis bez īpašas sagatavošanās dziļāk par otro līmeni nelīstu. Turklāt tas, kas patiesībā atradās aiz „Elles spraugas”, maz līdzinājās Lodes iedomātajai romantiskajai pilsētai ar daudzkrāsainām ugunīm, brīnišķīgu mūziku un skaistiem dejojošiem pāriem. Tāpēc viņus gaidīja vienkārša pastaiga pirmajā līmenī, lai cik vilinoši to arī sauktu.

Pa ceļam iebrauca viņa mājā, pārģērbās, paņēma šo to no aprīkojuma. Iekāpa mierīgi, nogāja divus pamatīgus sazarojuma posmus, kājas tikpat kā nesamērcēja. Toreiz viņš bija domājis, cik veiksmīgi viņiem viss norisinās! Maijs ir sauss, sūdi zem kājām nežļurkst, pat smakas nav it kā speciāli, lai Lode iegūtu pārliecību, saprastu un pēcāk viņi dzīvotu ilgi un laimīgi…

Pusstundu viņi kopā pavadīja „mīnusā”. Mežainis pat kaut ko paguva parādīt piemēram, „Sīvā pagrabu”, kur viņi ar Sesku tika uzgājuši sudraba krājumus, un „Delīriju”, viscaur noklātu neizprotamām spīdošām sēnēm, un „Spoku istabu”, kur viņš 2002. gadā bezmaz vai bija atstiepis kājas un no kurienes pirmo reizi tika atradis ceļu uz to pašu „slepeno pilsētu”.

Bet tad gāja vaļā. Kādā brīdī viņš sajuta, ka augšā, virszemē, kaut kas norībēja. Pat nesadzirdēja, bet tieši sajuta. Pamatīgi norībēja, kā atombumba. Un vēlreiz. Lode neko nedzirdēja, viņa tīksminājās par spīdošajām suņusēnēm, tur patiešām var justies kā kaifa, it īpaši, kad no sēņu sporām vai vēl kā cita sāk spīdēt gan rokas, gan seja un reāli šķiet, ka atrodies uz citas planētas vai vienkārši guli.

- Mums jāiet, viņš sacīja.

-  Un pilsēta? viņa izbrīnījās.

-  Citā reizē.

Viņi vēl nebija paguvuši izkustēties no vietas, kad kļuva dzirdama pieaugoša dūkoņa, itin kā vilciens pilnā gaitā pa tuneli trauktos pie viņiem. Nekas ļaunāks par šo skaņu te, zem pilsētas, nevar būt. Pat nāve „metāna slazda” sprādziena laikā nav tik mokoša kā plūdos, kad, iekams noslīkt, vārošā gaļasmašīnā tiek salauzīti visi kauli… Un tie bija tieši plūdi pirmais pavasara negaiss 2011. gada 13. maijā. Satrakojusies stihija plosīja Maskavā vadus, gāza kokus un reklāmu dēļus, lietus ūdens akas netika galā ar strauji pieplūstošo ūdeni, un pa ielām traucās duļķaina straume.

Viņš centās mazāk skaidrot, lai velti netērētu laiku. Vienkārši paķēra viņu aiz rokas un vilka sev līdzi. Pēc trim četrām minūtēm ūdens jau sniedzās līdz ceļiem. Viņiem bija atlicis vēl tikpat daudz laika. Trīs minūtes. Vai četras. Lode kā uzvilkta nemitīgi atkārtoja: „Ko tas nozīmē? Es nesaprotu! Kas tas ir?” Veiksmīgi viņi atstāja aiz sevis vienu bīstamu gaiteni ar sašaurinošos šķērsgriezumu, atradās otrā. Un te pa kājām sāka skraidīt žurkas, veseliem bariem… To nu viņš nebija ņēmis vērā. Lodei sākās histērija. Viņa apstājās, lēkāja, kliedza, skrāpēja viņam rokas un seju. Viņš to iepļaukāja un vilka tālāk…

Virszemē izkāpa Znamenkā. Drīzāk straume viņus iznesa. Netīrus, pārsalušus. Taksists paklāja viņiem uz sēdekļa kaut kādu celofānu, vēl Mežainis nopirka no viņa degvīnu un piespieda Lodi iedzert dažus malkus. Tad viņai pēkšņi uzbruka nevaldāmas žagas. Viņa pat pārstāja raudāt. No malas laikam izskatījās smieklīgi, tikai smiekli nemaz nenāca.

Vēlāk, naktī, viņa teica, ka viņai vēl nekad nebija bijis tik ļoti bail. Ka viņai laikam ir tā, kā viņu… Klaustrofobija. Vai žurkufobija. Droši vien kāda slimība. Viņa, protams, visu saprot. Viņiem vienkārši nebija laimējies ar šo nokāpšanu pazemē, liktenīga apstākļu sakritība. Taču kopš tā laika viņa ne reizes netika pieminējusi „slepeno pilsētu”, tā vienkārši bija pārstājusi eksistēt. Uz visiem laikiem.

Lūk, kur tas bija, brīdis, kad radās plaisa viņa un Lodes attiecībās. Kā sīka akmentiņa radīts mikroskopisks robiņš mašīnas priekšējā stiklā. Ar laiku plaisas no tā sazarojas uz visām pusēm, bet vēlāk stikls vienkārši saplīst gabalos.

Pagaidām tas vēl ir tikai sīks robiņš. Un niecīga plaisina.

»

…Toties Lodei iepatikās restorāni. To spilgtā gaisma un troksnis, galda piederumu spožums, Toskānas un Provansas aromāti, dīkā tērgāšana ne par ko, iedīdītie viesmīļi, greznība, pārliecība, galu galā drošība. Kas var vēl mazāk līdzināties šaurajiem „mīnusa” kolektoriem kā kafejnīcas „Rjuss” vai „Turandota” Tveras bulvārī?

Tur, šīs publikas vidū, viņa atrada savus jaunos draugus. Kādas tur svētas, stellas, alevtinas, stefānijas. Divas psiholoģes, viena biznesa lēdija, pārējās mājsaimnieces ar bagātiem vīriem. Kopto dāmu klubs, Garīgo piedzīvojumu birojs, Naudaszīmju utilizācijas punkts. Mežainis viņas dēvēja vienkārši par „veikala birkām”.

Sākumā tas viss šķita amizants. Patiesībā Mežainis saprata, ka viņai gribas spilgtu, gaišu dzīvi. Nevis tādu kā mammai. Iespējams, toreizējā pastaiga „mīnusā” lika viņai tikai lieku reizi par to pārliecināties. Un labi. Uz veselību. Pats viņš tolaik nepavisam nejutās nabags. Kā nekā zelta gabals pusmiljona dolāru vērtībā var arī padzīvot zaļi!

Tikai izrādījās, ka realizēt šo gabalu nepavisam nebija viegli. Aiziet uz uzpirkšanas punktu ar visu stieni bija tas pats, kas uzreiz taisnā ceļā doties uz cietumu. Zāģēt pa kripatai un nodot kā zelta lūžņus arī bija bīstami. Vajadzēja meklēt drošu kanālu. Vienu tādu juvelieri Mežainis uzraka, taču viņa ģīmis jau iepazīstoties nepatika. Tad trāpījās Saksofons, kāda nekāda sadarbība izveidojās, pietika gan restorāniem, gan lupatām… Bet tad pilsētā sākās tvarstīšana tramdīja zelta uzpirkšanas punktus, meklēja pārdevējus… Un viss. Divas nedēļas Mežainis atradās uz sēkļa. Kā senā līdzībā stāv līdz kaklam ūdenī un mirst no slāpēm… Nē, kā citā līdzībā viss, kam pieskaras, pārvēršas zeltā, un „laimes luteklis” nomirst badā.

Bet Lode nesaprot. Garīgie piedzīvojumi. Sacensības par pašu modīgāko sezonas aksesuāru. Konkurss par pašu dāsnāko vīrieti. „Ļoša, tikai vienu vakaru jāpasēž „Snobā” un pēc tam jāparāda rēķins, mēs mērīsimies ar rēķiniem, saproti?…”

Lode droši vien domā, ka viņam ir čemodāns ar naudu. Vai arī viņš pa naktīm to zīmē. Vai aplaupa bankas. Par zelta stieni un savām problēmām viņš tai, zināms, neko nestāsta, taču runa nav par to… Viņi vienkārši atsvešinās, tas arī ir viss.

Tas arī ir viss.

*  * *

-  Tad nu tā, jaunieši. Šis ir mans pēdējais ķīniešu brīdinājums. Ar mani varat vairs nerēķināties. Kaut vai mirstiet te badā. Kaut vai ēdiet viens otru. Galu galā man ir piecdesmit pieci gadi. Divi veseli krampakauši nevar uztaisīt sev pusdienas, un man, vecai sievietei…

-  Pietiek, mamanl Lode ar pilnu muti viņu pārtrauca.

- …Man jātraucas cauri visai pilsētai ar somām! Galu galā… Lidija Staņislavovna palūkojās Mežainī, jums ir mašīna, varējāt šādā gadījumā nodrošināt vismaz personisko transportu.

- Es jūs šurp neaicināju, Mežainis attrauca.

Lidija Staņislavovna ieturēja pauzi, samiedza acis un

izvilka no somas iemīļoto brūno iemuti.

- Ļoti organiski. Bravisimo! viņa sacīja.

- Nav par ko.

- Vispār gan Poļina man pa telefonu stāstīja, ka jūs te aiz bada lokoties pēdējos pirmsnāves krampjos.

- Sameloja. Viņai tikai bija slinkums stāvēt pie plīts.

Viņa izņēma no paciņas cigareti, norāva filtru, nolika to uz tasītes. Cigareti iestutēja iemutī. Aizsmēķēja, negaidot, kamēr Mežainis pasniegs viņai šķiltavas. Lode pa to laiku aizrautīgi stūķēja iekšā pelmeņus, itin kā saruna uz viņu neattiektos.

-  Man šķiet, jūs vienkārši esat palaidušies slinkumā, Lidija Staņislavovna sacīja. Uzsveru abi. Bez darba, bez noteiktas nodarbošanās, bez perspektīvām dzīvē. Turklāt jūs, Aleksej, esat divreiz vecāks par Poļu. Jūs tas nemaz neuztrauc?

-  Kas tieši? Tas, ka esmu vecāks vai ka man nav perspektīvu?

Mežainis nepieskārās ne pelmeņiem, ne vinegretam. Alus viņam, par laimi, bija savējais. Viņš izņēma no ledusskapja skārdeni, iedzēra krietnu malku. Lidijai Staņislavovnai nepiedāvāja. Nekaunīgi, protams. Līdzās viņai Mežainis ļoti organiski jutās kā nekauņa.

-   Nesaprotu, viņa turpināja, atstādama viņa jautājumu bez ievērības. Es joprojām netieku gudra, no kādiem līdzekļiem jūs dzīvojat. Te jūs pērkat mašīnu, ģērbjaties dārgos modes veikalos, pusdienojat restorānos… Noīrējāt šo dzīvokli Miera prospektā, lai gan kādos tur Mnevnikos sanāktu trīsreiz lētāk.

9 9

Viņa vērīgi ar tādu kā ļeņiniski piemiegtu skatienu raudzījās Mežainī.

-  Bet tad jums iestājas pilnīgs, piedodiet, krahs. Vai varbūt es kļūdos? Varbūt jums patiešām ir tikai slinkums, teiksim, aiziet līdz… Piemēram, līdz bankomātam? Vai līdz jūsu teiksmainajai alai, kur stūrī kaudzē glabājas bagātības? Kaut kā dīvaini. Un arī mīklaini. Vai jūs nevarētu man paskaidrot šo parādību, Aleksej? Kā nākamajai sievasmātei?

Pēdējā laikā Mežainis bija sācis šaubīties, vai šī nākamība vispār kādreiz iestāsies. Taču skaļi neko neteica.

-  Visādi gadās, viņš norūca. Tas atkarīgs no apstākļiem. Vispār tā gan ir tikai mūsu privāta darīšana.

-  Ak tā gan! viņa izsaucās.

Paskatījās uz Lodi. Tā izklaidīgi bakstīja vinegretu un tikai paraustīja plecus.

-  Ļoti dīvaini, „nākamā sievasmāte” atkārtoja. Es taču esmu pareizi sapratusi, jūs nekur nestrādājat, Aleksej, vai tā ir?

-  Un nedomāju to darīt, Mežainis apstiprināja.

Viņa nopūtās.

-  Neko teikt, lielisks piemērs manai meitai. Vai jūs zināt, ka viņa ir pametusi institūtu?

- Rimsties, maman\ Lode iejaucās. Bez tam nevis pametu, bet paņēmu akadēmisko!

-   Es zinu, Mežainis atteica. Viņai, nabadzītei, vienkārši nav laika mācīties. Viņa piedalās starptautiskā konkursā par visefektīgāko krūšturi un vēl par visstilīgāko mīļāko, kā arī tūkstoš citos konkursos.

-  Vai tas mīļākais esat jūs? Lidija Staņislavovna painteresējās.

-  Es ceru.

-  Jūs esat maķenīt aizkavējies šajā statusā, Aleksej. Laiks gan būtu pāriet augstākā līmenī, jums tā nešķiet? Varbūt tad jūs varētu veidot attiecības uz stingrākiem pamatiem… Tad, paveries vien, gan pusdienas būtu galdā, gan bardaks dzīvoklī būtu mazāks. Un patiesībā…

Viņa pārlaida virtuvei ilgu, sērīgu skatienu, it kā visa ļaunuma sakne atrastos tepat ventilācijas tuvumā vai aiz kāda no skapīšiem.

-  Patiesībā arī par savu dzīvokli derētu padomāt.

Mežainis tik tikko neaizrijās ar alu.

-  Kādā zinā?

9

- Kas tad ir? Visu mūžu tak nemētāsities pa svešiem kaktiem! Saņemieties un aizstaigājiet līdz savai pasaku alai, iegrābiet tā pavairāk dārgumu un nopērciet dzīvokli!…

-         Nu ko tu runā, maman\ Lode viņu pārtrauca.

-    Tā tikai vēl trūka! Nekādu dzīvokļu! Es negribu dzīvot dzīvoklī! Mums būs sava māja pie Novorižskajas šosejas. Trīs stāvos! Korbizjē stilā! Es pati to projektēšu! Ar dārzu! Un dīki!

9

Tas bija kas jauns. Mežainis un Lidija Staņislavovna saskatījās. Viņas acīs uz mirkli pavīdēja tādas kā šaubas vai pat bailes. Bet varbūt Mežainim tā tikai izlikās. Tāpēc ka tūdaļ pat „nākamā sievasmāte” nesatricināmi paziņoja:

-   Labi. Lai būtu māja pie Novorižskajas! Man gan šķiet, ka Korbizjē ir pārāk daudz betona un pārāk maz fantāzijas… Taču lai notiek esmu ar mieru! Viņa uzmeta skatienu Mežaiņa izstieptajam ģīmim un iesmējās. Nē, jauno cilvēk, ko tad jūs gribējāt? Atcerieties, es taču jums teicu: manai meitai zelts mēdz būt tikai vienas raudzes visaugstākās! Deviņsimt deviņdesmit deviņi komats deviņi procenti! Tādas nu mēs abas esam! Tā ka turieties, jauno cilvēk!

Savādi, Lidija Staņislavovna nekad nebija atstājusi dumja un vieglprātīga cilvēka iespaidu. Visu ko, tikai ne to. Taču pašlaik viņa gvelza galīgas muļķības. Mežainis ar mokām valdījās, lai neielidinātu viņai ar alus skārdeni vai neizdarītu vēl ko ļaunāku.

-  Un kā? viņš drūmi nosmīkņāja. Jūsuprāt, pietiek būt par tāda zelta īpašnieku, un viss? Bet ko ar viņu pēc tam lai iesāk vai to jūs varat iedomāties? Kur to, bļāviens, lai grūž? Un galu galā tomēr sāka kliegt:

-    Vai jums vispār jelkad ir bijusi ar to darīšana?! Ar zeltu?! Ko?!

Lidija Staņislavovna iekoda lūpā un izteiksmīgi paskatījās uz meitu oho, tavējais galīgi nosprucis no ķēdes!

Kriminālā līnija

Tverskaja Zastavā ar saviem kuplajiem krāsainajiem brunčiem slauka trotuāru trīs čigānietes Zora, Lala un Rada. Lala ir stāvoklī, zem piegulošās jaciņas ar uzrakstu „Adidas” izspīlējies piebriedis vēders. Čigānietes kustas līgani, atraisīti, kāda grauž saulpuķu sēklas, kāda smēķē, vērīgi skatās, visu pamana.

-  Visu, visu par tevi zinu, klausies, ko tev teikšu…

-  Vei, tāls ceļš tevi gaida, redzu, redzu, neej garām…

-    Pērkam zeltu, sudrabu, akmeņus, godīgu cenu maksājam…

-  Tu esi labs, krietns cilvēks, bet laimes nav! Panāc uz vienu minūti, nebaidies, ka es saku!… E-e-e, vei!

Līdzās atrodas Baltkrievijas stacija, metro, Tverskaja-Jamskaja. Daudz gājēju, cilvēku straumes savijas milzu vērpetē. Visi steidz savās darīšanās, skrien, laiks piespiež, veikali aizvērsies, neviens negaidīs. Vei! Tā paskrien visa dzīve…

Tikai čigānietes nekur nesteidzas. Aizstaigā līdz Gruzīnu Valnim, pagriežas, dodas atpakaļ svārkus vēcināt.

-  Lāčo dives, Serjoža! Baht lāči! Labu dienu un labu veiksmi!

Gaišsprogainais policists Serjoža atturīgi pamāj un soļo tālāk savās gaitās. Patrulētājs maķenīt saprot čigāniski, ir iemācījies. Nedaudz tālāk pretējā pusē stāv seržants Aļoša, jauns un skaists, jaunā, zilā formas tērpā. Viņš arī saprot un arī ir iesaistīts. Šeit valda vienkārša savstarpējo interešu un atbildības sistēma savējie strādā, svešos ar svilpienu patriecam.

Re, pie Zoras pieskrien saburzīts-apzelēts meitietis ļodzīgiem papēžiem, čukstus nober kā pupas:

-  Fūzelis galīgi nodzīvojies… Prasa uz parāda! Mirst nost!

-  Ej pie Manuša, kaza! Kā viņš teiks, tā būs! Zora augstprātīgi noskalda.

Manušs sēž netālu novietotā tikko nomazgātā mersedesā ar tonētiem stikliem.

Meitietis pusieliektiem ceļiem steidzas turp, uzmanīgi piesit pie loga. Zora dod zīmi durvis tūdaļ atveras, meitietis nozūd mašīnā, bet pēc minūtes izlec laukā priecīgs, spārnots, aplaimots. Zora uzmet skatienu seržantam Aļošam, pieliek pirkstu labajam vaigam viss kārtībā, savējie. Aļoša, šķiet, to tāpat jau zina. Meitietis aizskrien ar devu kabatā, neviens necenšas viņu aizkavēt.

Staigā, slauka. Cigaretes pak-pak. Sēkliņas krik-krik.

Tikai nomaļus, mikroautobusā ar aizkariņiem, arī kaut kas klikšķ. Klikš-klikš. Fotoaparāts ar pamatīgu objektīvu. Un rācija, pārslēdzoties no uztveršanas režīma uz raidošo: „Ļaujiet Slampai paiet tālāk un ņemiet ciet, viņai ir prece…”

-  Vei, nebūs labi, daiļava, redzu, redzu, slikts cilvēks par tevi domā, ļaunu perina! Pateikšu, ko darīt, panāc tuvāk, nebaidies!…

-  Pērkam zeltu, sudrabu, akmeņus, labu cenu maksājam…

-  Puis, tev uzsmaidīs laime! Ļauj, es pazīlēšu! Man naudas nevajag, tāpat visu tev pateikšu, pagaidi!

Apstājas kāds pavecs, sirms, pieklājīga izskata vīrietis, pārmij ar Zoru pāris vārdu un iet tālāk. Tas ir vietējais spekulants, zagtu mantu uzpircējs. Viņam ir prece, bet runāt uz vietas nevar iespējams, kāds seko.

-   Zelts, sudrabs, akmeņi… Pazīlēšu, visu taisnību teikšu…

Skatās sešām acīm, grauž sēkliņas, visu pamana. Lalas vēders izbīdījies kā kuģa resni noapaļotais priekšgals, mutes kaktiņā kūp cigarete, čigānietes droši šķeļ pretimnācēju straumi, tā pirātu barkas šķeļ tirdzniecības brigantīnu mierīgo rindu.

-  Zelts… pazīlēšu… sudrabs, akmeņi… pazīlēšu…

-  Ļauna acs tevi nobūrusi, meitenīt, redzu, nāc, pateikšu, kas jādara! Ja paiesi garām, vēlāk nožēlosi, pieminēsi mani! Ve-e-i!

- Vai cigarete neatradīsies, jauno cilvēk? Nežēlo nabaga sievietei! Es tev pazīlēšu, visu par tevi izstāstīšu.

Pēc pāris minūtēm spekulants pienāk vēlreiz. Rada piemiedz aci viss tīrs, dari savu darāmu, dārgais, droši! Bet Zora atšifrē tiešā tekstā:

-  Manušs sēž savā vietā, mašīnā, ej aprunājies ar viņu.

Zīme mersedesā sēdošajiem, zīme seržantiem. Spekulants ir savējais, dalās peļņā, var atslābt.

Kamēr mašīnā norit pārrunas, no pūļa pēkšņi iznirst neievērojams, tiešā un pārnestā nozīmē saburzīts vīrišķītis bez īpašām vecuma pazīmēm un atšķirībām. Vienīgais, kas pievērš uzmanību, ir viņa vasarai nepiemērotie un turklāt vēl netīrītie zābaki.

-Vai zeltu bez pases pieņemat? viņš saspringti joko.

- Kam man tava pase, vei? Es tāpat redzu tev cauri! Zora attrauc. Cik tev ir?

-  Un es domāju tu tāpat saskatīsi! Vīrietis palūkojas apkārt.

Zora pasmīkņā un kaut ko saka savām biedrenēm čigānu valodā. Viņas smej, zelta kronīšus zibinādamas.

-  Pēc tava paskata spriežot, mīlīt, tev arī ar laulības riņķi būtu par daudz! Nemana, ka sieva tevi aprūpētu!

-        Tas taisnība, sievas man nav, vīrišķītis piekrīt.

-    Jupis viņu rāvis, tā ir pat labāk. Bet vai, piemēram, viņai ir vīrs? Viņš norāda uz stāvoklī esošo Lalu. Es šā vietā krietni sadotu viņai pa mizu! Nēsā bērnu un kūpina kā lokomotīve! Vai tad tā drīkst?

- Nav tava daļa, vei! So tuke trebi? Ej savu ceļu! Pats pliks un nabags vēl mūs mācīsi!

-  Kas es par nabagu, meitenes! Viņš neapvainojas, bet smej. Zelta man ir daudz, tīrs, tādu jūs nebūsit redzējušas!

-  Nekas, tūdaļ ieraudzīsim…

Zora vēlreiz nomēra viņu ar skatienu un gāzelēdamās dodas uz telefona automātu. Neatskatoties pamāj ar roku seko man! Vlrišķītis paklausīgi peld pirātu kuģa ķīļūdens vērpetēs. Kad viņi panirst zem zilā jumtiņa, Lala un Rada sastājas apkārt, aizsegdamas abus no svešiem skatieniem. Kā bērnu rotaļā „naminš”.

-  Rādi šurp!

-  Tepat?

-  Neprasu taču tev novilkt bikses, vei! Un arī tad neviens uz tevi pat nepaskatītos! Neesi muļķis!

Viņš iebāž roku jakas iekškabatā un izvelk pasmagu koši dzeltena metāla gabalu. Zoras acu zīlītes uzreiz sašaurinās kā kaķim, kas no pagraba izskrējis saules gaismā.

-  Dod šurp!… Viņa uzmanīgi paņem zelta piramīdiņu aiz paša stūrīša, skrāpē ar garo nagu, bez skaņas kustina lūpas. Tad piesit ar to pašu nagu metālam, ceļ pie auss, klausās. Ekspertīze ir beigusies. Zora atdod metālu īpašniekam. Labs zelts, viņa saka jau gluži citādā balsī. Augstākā raudze, „trīs resnīši”! Svaru zini?

-  Drusku vairāk par simt piecdesmit gramiem.

-  Cik par to gribi?

- Atdošu par divsimt tūkstošiem. Pirksi?

-  Es ne. Zora papurināja galvu. Nanē lavē! Man nav tādas naudas! Parādi Manušam, viņš par labu zeltu maksā bagātīgi!

-  Kas ir tas Manušs? Kur viņu var satikt?

-  Rau, kur mašīnā sēž! Viņš te visu nosaka, viņš ir galvenais, ej pie viņa!

Vīrietis paskatās atpakaļ, redz mersedesu, no kura izkāpj solīds sirms cilvēks. Viņš nedzird, ka mikroautobusā ar aizvilktajiem aizkariņiem kāds rācijā saka: „Sekojiet Bebram, nostāk ņemiet ciet.”

Spriežot pēc sirmā vīrieša sejas, viņš ir visnotaļ apmierināts ar pārrunām. Piemiedza čigānietēm ar aci un nozuda pūlī, atbrīvodams pārrunu vietu nākamajam apmeklētājam. Zelta pārdevējs dodas uz mersedesu, pie mašīnas apstājas, jautājoši uzlūko čigānietes.

-  Pieklauvē pie stikla, vei!

Tuk-tuk-tuk.

-  E-e… Vīri, man vajadzīgs Manušs!

Atveras durvis. Manuša pieņemamā telpā tiek ielaists kārtējais apmeklētājs.

- Velna kruķis, ir gan auns, tiešām! Zora izmet.

Viņa skatās pāri ielai uz seržantu Aļošu, pieskaras

ar roku kreisajam vaigam. „Svešs atnācis, ne mūsējais!” Aļoša pa paradumam norausta formas blūzi un dodas pie viņiem.

-  Zelts tiešām ir labs? jautā Lala, izpūzdama sānis cigaretes dūmus.

-  Labāks nemēdz būt! Trekns kumoss! Zora nosmīkņā. Tev pietiks, lai saklātu bagātīgu kristību galdu! Un atliks vēl monētu kaklarota tavam mazajam!

-  Tas ir labi. Lala apglauda vēderu.

-  Kā tu viņu nosauksi? apvaicājas Rada.

-  Saukšu par Bruno. Tā Ivans lika.

Ja vīrs tā licis svēta lieta. Tomēr Radu urda šaubas.

-  Par godu tam pundurim? Viņš, zināms, ir dūšīgs, visas valsts priekšā pārmācīja to uzpūtīgo muļķi… Bet vai tad Bruno ir čigānu vārds? Un vai romu vidū ir punduri?

- Viņš nav nekāds punduris, vienkārši neliela auguma… Bez tam Ivans zina, kurš ir roms un kurš gadžo!

Rada un Zora piekrītoši pamāja. Tur nekas nebija iebilstams. Ivans trīsreiz ir sēdējis, viņš ir autoritāte kā saka, tā arī ir pareizi!

Čigānietes uz kādu brīdi apklusa, vērodamas seržanta Aļošas darbošanos. Policists šķērsoja ielu, gar aizmuguri apgāja apkārt mersedesam, lai tajā sēdošais zelta pārdevējs neko nenojaustu un neaizlaistos. Tūdaļ Aļoša atvērs durvis un bargi uzsauks: „Jūsu dokumentus, pilsoņi! Un kas tad tas? Zelts? Kur jūs to ņēmāt? Pārdodat zagtu mantu?” Pārdevējs droši vien kritīs panikā, mēģinās aizbēgt. Viņu neviens neaizkavēs. Prece, protams, paliks pie Manuša. Bez kādiem divsimt tūkstošiem. Viss ir pareizi.

Aizkarotajā mikroautobusā noskanēja asa komanda: „Strādājam!”

Lala nospļāvās uz asfalta un aizmeta izsmēķi.

-  Ivans daudzus pazīst. Un tie, kurus viņš pazīst, teic, ka Bruno esot uz goda pārgalvīgs un ne no kā nebaidoties! Tātad īstens roms! viņa nobeidza savu domu.

Te piepeši no Tveras ielas virzienā plūstošās mašīnu straumes spēji atdalījās zaļš uazs „bulku vāģis”. Gandrīz vai ietriekdamies mersedesa durvīs, tas apstājās centimetra attālumā no mašīnas, bloķēdams durvis kreisajā pusē.

-  Kruķi! griezīgi iebrēcās Zora. Kruķi klāt! Ve-e-i! O-o-oi! Skat, ko dara!

No „bulku vāģa” izlēca vairāki ar automātiem bruņoti puiši tumšos kombinezonos ar uzrakstu uz muguras „KFNKP”. Viņi acumirklī aplenca mersedesu, strauji atrāva vaļā durvis, iegrūda salonā automātus:

-  Visi laukā! Rokas aiz galvas! Nu!

Pirmo izrāva laukā zelta pārdevēju netīrajos zābakos, aiz viņa parādījās divi stalti puiši melniem, ar pomādi ieziestiem matiem. Pēdējais ar pūlēm iztrausās ļoti pilnīgs augstprātīga izskata čigāns „hameleonu” brillēs ar zelta gredzenu pilniem pirkstiem. Viņus visus aši iestūķēja „bulku vāģī”; divi kombinezonos tērptie pazuda mersedesā meklēja narkotikas.

Seržants Aļoša apjukumā sastinga, nepaspējis aiziet pāris metru līdz mašīnai. Nogrozīja galvu un pagāja garām, it kā nekas nebūtu bijis. Šodien viņš bija slikts palīgs. Tātad…

-  Manušu savāca! iespiedzās satriektā Rada. Ko lai dara?

-  Nolādētie kruķi! Zora izgrūda caur zobiem. Veicīgi pazūdam no šejienes!

Noplīvoja krāsainie brunči, mutē nozibēja zelta zobi. Čigānietes pagriezās un aši aizsoļoja augšup pa Gruzīnu Valni.

Veiksmes līnija

Bēniņi bija plaši, augsti, ar stipru, lietu aizturošu jumtu. Caur jumta lodziņu iekļuva gana daudz gaismas, tomēr nakšņošanai Bruno izraudzījās pašu tālāko un tumšāko kaktu. Salauza zarus, izmēza visas drazas baložu mēslus, saburzītas avīzes, tukšas konservu bundžas, pudeles, visādus flakoniņus, šļirces… Tad izbrauca cauri ar slapju lupatu, atstiepa no atkritumu novietnes tīru kartona televizora kasti, izjauca, novietoja uz grīdas, pa virsu uzklāja šineli, kurā Samsonovnas mazdēls bija pārnācis no armijas. Arī segu viņa iedeva. No bēniņu tālākās daļas atvilka krāsotāju krāģus, apklāja ar lupatām un tādējādi norobežoja kaktu. Iznāca samērā mājīgi, ne sliktāk kā Čerepovecas stingrā režīma LK-10/6 barakā. Tikai tur visapkārt bija žogi, dzeloņstieples un sargi, bet te brīva dzīve. Gribi nāc iekšā, gribi ej laukā, gribi dari, ko gribi! Viņš te dzīvoja jau nedēļu un jutās ļoti apmierināts. Nu, varbūt ne ļoti, bet vienkārši apmierināts… Pie Elzas un Ingas, protams, bija komfortablāk, taču tās mazās mauķeles būtu jau izsūkušas viņam visu naudu. Bet tagad astoņsimt dolāru, kas bija atlikuši no honorāra par „Strīdos dzimst…”, neskarti guļ bēniņu pretējā kaktā, paslēpti spraugā starp sijām, droši kā bankā, vienīgi nenes procentus… Kāda velna pēc viņam vajadzīgi procenti? Galvenais brīvība un lai būtu ko rīt…

Bruno izvilka no mantu maisa maizes kukuli, izlīda uz jumta, apsēdās uz maliņas līdzās nožogojumam un sāka kāri ēst. Zem viņa pavērās vecās Zamoskvorečjes kvadrātveida pagalms, uz soliņiem sēdēja večiņas, zem logiem stāvēja mašīnas, smilšu kastē rakņājās bērni. Ar vārdu sakot ritēja parasta dzīve.

Vakar bija atnākuši trīs bomži, mēģināja pieteikt savas tiesības uz it kā „saviem” bēniņiem, bet viņš tika izskaidrojies ar viņiem zonas valodā un, lai būtu pārliecinošāk, pāršķēlis vienam roku no plaukstas locītavas līdz elkonim; pēc tam viņi visu bija sapratuši un aiztinušies. Arī tā bija parasta dzīve. Tikai ko lai iesāk, kad pienāks ziema? Uz to dzīvokli, kur viņš bija mitinājies pēc Poļa rekomendācijas, negribējās iet tur bija īsts zagļu midzenis; tajā apgrozoties, ilgi brīvībā nevarētu noturēties… Arī ko mugurā vilkt nav atlicis vienīgi cirka triko, salā tas nekādu siltumu nedos.

Bruno smagi nopūtās. Uz Elzas dzīvokli un zagļu midzeni varēja zvanīt, žurnālisti viņu uzmeklēja, aicināja uz televīzijas pārraidēm un intervijām un maksāja naudu. Bet kurš piezvanīs uz bēniņiem? Viņš vēlreiz nopūtās. Būtu labi iedzert degvīnu vai iešņaukt koku, uzreiz kļūtu jautrāk. Bet nedrīkst ja nāktos kauties, kaifs nav nekāds palīgs, bet kauties var iznākt ik mīļu brīdi. Varbūt atgriezties cirkā? Taču tur par numuru maksā trīsdesmit dolāru, un, kad viņš pieprasīja trīssimt, viņu vienkārši izlika uz ielas. Lai gan trīsdesmit arī ir nauda… Ja uzstājas katru dienu, sanāk gandrīz tūkstotis…

Atklāti sakot, runa nebija par naudu. Vienkārši viņš sen nebija trenējies, bija pieņēmies svarā, zaudējis iemaņas. Un negribas arī līst tajā stulbajā lielgabalā… Tur katrs šāviens tā satricina organismu, ka pēcāk visu vakaru jāguļ. Nē, piķis viņu rāvis, to cirku! Pagaidām jāmitinās tepat, un tad jau redzēs…

Domās iegrimis, viņš notiesāja šprotes un gribēja jau lidināt kārbu zemē, taču pārdomāja Samsonovna droši vien sēž lejā, bet viņa tika īpaši lūgusi Bruno nestrādāt cūcības nepiemēslot bēniņus, nekurināt ugunskuru, nemest no jumta lejā atkritumus.

Pagalmā iebrauca gara melna mašīna, no tās izkāpa ambālis melnā uzvalkā un sāka kaut ko prašņāt večiņām. Tad pacēla galvu. Bruno atsprāga atpakaļ. Rādās, ka večas viņu nodevušas!

Pajumta logu viņš ieslīdēja bēniņos, atvēra lūku un pa vertikālām trepēm nokāpa piektā stāva kāpņu laukumiņā. Taču no lejas jau bija dzirdami smagi soļi, un viņš saprata, ka izsprukt pa ārdurvīm vairs nepagūs. Atkal uzrāpās bēniņos, pameklēja ko smagāku, ko uzvelt lūkai, taču neatrada. Labi… Viņš izvilka no slēptuves naudu, izšāva naža asmeni un paslēpās tumšajā kaktā. Kas bija nācējs? Varbūt policists? Tā ar pomādi sazieķētā idiota dēļ, kuram viņš izmežģīja žokli? Vai varbūt vecas lietas celtas gaismā? Varbūt Amīra dēļ? Bet varbūt tā zaudējuma kāršu spēlē dēļ? Lai gan tik ilgs laiks ir pagājis.

Pēkšņi pie lūkas vāka pieklauvēja. Tas tik ir numurs! Kad nāk kārtot rēķinus, tad pie durvīm neklauvē, tās izgāž.

- Sveiks, Bruno! atskanēja pieklājīga balss. Drīkst ieiet pie tevis?

Kas gan te notiek?! Punduris paslēpa nazi.

-  Nāc, ja jau esi šeit! viņš atsaucās tīši rupjā balsī.

Tumša ēna materializējās virs lūkas.

-  Bruno, kur tu esi?

- Šeit. Punduris iznāca no sava kakta gaismā. Vajadzības gadījumā viņš varēs izlēkt uz jumta.

- Mani atsūtīja Trepetova kungs, ēna sacīja. Viņš aicina tevi darbā ar pastāvīgu dzīvesvietu, ēdināšanu un pieklājīgu algu.

Bruno klusēja. Vai gan tā varētu notikt, ka paši slēptākie sapņi tūdaļ pat pārtop īstenībā? Un tad vēl…

-  Kas tas par Trepetovu? Tas pats?

- Jā, Bruno, tas pats, ēna pacietīgi skaidroja. Tikai tagad tai nozibēja zobi ēna pasmaidīja.

-  Velns par stenderi! Vai viņš līdzās futbola komandai organizē vēl arī cirku?

-  Nē, tev būs citas funkcijas. Kaut kas līdzīgs apsardzei. Šefs redzēja tevi televīzijā, un tu viņam iepatikies.

Bruno izrieza krūtis un pastiepās uz pirkstgaliem.

- Apsardzē esmu ar mieru! Vai pistoli dos?

-  Visi jautājumi tiks izrunāti, ēna diplomātiski atbildēja. Braucam?

- Braucam! Šajā reizē dižais pragmatiķis Bruno Allegro pat aizmirsa pajautāt, kāda būs alga.

Kriminālmeklēšanas līnija

„Zelts cēlmetāls dzeltenā krāsā, periodiskās sistēmas elements ar atomskaitli 79…”

To viņš zināja jau no skolas programmas. Vismaz bija to mācījies. Atklāti runājot, ar ķīmiju Komarovs nekad netika aizrāvies. Spriediet paši kam viņam, toreizējam uzvarētājam visdažādākajās skolas, rajona un pilsētas spartakiādēs, normālam veselam puikam, kam viņam būtu vajadzīgs tas atomskaitlis? Nu, septiņdesmit deviņi. Un kas tad ir?

»

Labi, lasām tālāk.

„Burtu simbols zeltam Au.”

Tas ir pareizais simbols. ,,Au, zelts, kur tu esi?” Bet par atbildi klusums…

Tā. Tātad Au. Tas ,,au”, mīlīši, nav nekāda nejaušība. Lieta tāda, ka latīņu valodā zelts ir aurum. A-u-r-u-m. Vārds, starp citu, radniecīgs vārdam „Aurora”. Vakarā viņš pavaicās savai Ļenai: „Saki man, Jeļena Staņislavovna, kas ir kopējs kreiserim „Aurora” un tavam laulības gredzenam?” Viņa, protams, skatīsies uz viņu lielām acīm: „Galvu esi saspiedis, vai? Pārstrādājies, tos savus kalnus gāžot?” Ek, Ļena, Ļena, tumsoņa tāda! Tur, redz, ir tāds joks, ka gan zelts, gan kreiseris tā nosaukts par godu sengrieķu rītausmas dievietei Aurorai! Aurum, saproti?…

Nē, tas laikam Ļenai būs pārāk sarežģīti. Un aizvainojoši. Sāks klaigāt: „Būtu labāk nevis gudrības bārstījis, bet nopircis auskariņus vai kulonu, kaut vai jaunus ziemas zābakus… Citādi plēsies no rīta līdz vakaram, bet jēgas nekādas!” Un viņai, starp citu, būs taisnība!

„Zeltam piemīt augsta blīvuma pakāpe. 46 milimetru diametra lode sver kilogramu…”

Komarovs izvilka no glāzes ar pildspalvām, zīmuļiem un citiem sīkumiem plastmasas lineālu. Nolika sev priekšā. Aplēsa. Būtu pavisam neliela lodīte. Toties smaga. Ja liek ar tādu lodīti pa galvu, it īpaši deniņu vai pakauša apvidū, būs vaļēja GST kā bankā. Tātad galvas smadzeņu trauma. Kā vecajai Razinai, kurai pašas mazdēls iejauca ar gaļas dauzīšanai domātu virtuves āmuriņu… Bet tā, draugi, ir smaga kaitējuma nodarīšana veselībai, ne par matu mazāk! Ja tas noticis nejauši, tad 118. pants sods līdz astoņdesmit tūkstošiem vai labošanas darbi līdz diviem gadiem… To viņš zina! Tiesa, nesaprot, kā tā var būt esi ielauzis cilvēkam galvaskausu, bet dabū par to labošanas darbus? Kā tāds izsmiekls!

Lai gan ir skaidrs, ka neviens neuzmanības dēļ nesitīs kādam pa galvu ar tīra zelta lodīti! Ar nodomu, simtprocentīgi ar nodomu! Un tas jau ir 111.! Tā ir gluži cita runa no diviem līdz astoņiem! Un, ja neatpumpē, ja ir līķis, tad jau 105. no sešiem līdz piecpadsmit, sēdi un nespirinies! Starp citu cikreiz kāds ir ticis nogalināts ar zelta lodīti? Ar āmuriņu, virtuves nazi, piestas stampiņu gan, tā bieži notiek… Ar cietās desas stangu, pannas vāku, pat Svētā Nikolaja ikonu ir gadījies. Turpretī ar zelta lodīti vēl neviens nav ticis nosists! Tāpēc ka to ir maz. Un ar tādām mantiņām nav pieņemts mētāties!

Starp citu, Komarovs patlaban neatklāj slepkavību, un zelta lodes te ir gluži kā sunim piektā kāja. Vienkārši ir parādījusies informācija, ka Maskavā uzradušies cilvēki, kuri pārdod zeltu, domājams, no raktuvēm. Informācija bija samērā miglaina aģentiem ir grūti precizēt un noskaidrot sīkumus var nogriezt ausis, turklāt vārda vistiešākajā nozīmē. Tāpēc viņi piegādā svešu sarunu un nejauši noskatītu ainu fragmentus. Viens aģents pseidonīms Modrais ziņoja, ka viens tips centies nodot uzpirkšanas punktā kaut ko tīrradnim līdzīgu, tikai nav varējis ar pieņēmēju vienoties par cenu; otrs Drosmīgais (viņi paši izraugās sev pseidonīmus, cenšas, lai izklausītos pēc iespējas skaistāk un cēlāk) redzējis, kā apsviedīgs čigāns licis gabaliņu zelta bankā, spēlējot „acīti”, trešais dzirdējis runas, ka ingušu pagrīdes zelta tirgoņi esot nobažījušies par konkurentu parādīšanos, īsi sakot, ziņojumi, lai gan bija izplūduši, tomēr nāca no dažādiem avotiem, kas apstiprināja to patiesumu.

Bet te pēkšņi parādījies arī konkrēts personāžs.

Dudinski nejauši aizturēja pie Tveras Vārtiem narkotiku kontroles nodaļas reida laikā. Viņš centās pārdot simt piecdesmit gramu lielu 999. raudzes zelta nozāģni. Pašu bez asarām nevar uzlūkot viss vienās krunkās, neskuvies, nomelnējušiem zobiem, nospeķotā žaketītē, nomītos zābaķeļos. Bet nozāģnis vilka uz divsimt piecdesmit tūkstošiem, pat pēc pašām zemākajām lombarda cenām. Turklāt zelts nav nekāds prastais „tiek izmantots rūpniecībā un arī kā vērtības ekvivalents”. Ievilcis nāsīs kādā afināžas rūpnīcā? Raktuvēs? Lai gan ir acīm redzams, ka gabals ar vienroci nozāģēts no lielāka kluča. Pat ne no šāda tāda, bet, spriežot pēc parametriem, no Valsts fondu standarta desmit kilogramu stieņa, kādi brīvā pārdošanā nenonāk un uz ielas nemētājas. Un tas, jūs piekritīsit, arī izraisa jautājumus.

Pats šis sušķis Dudinskis „laida muļķi”, bet varbūt arī nelaida, tāpēc ka jau no sākta gala tāds bija bijis, un ietiepīgi apgalvoja, ka atradis nozāģni atkritumu urnā metro stacijā. Noziedznieku parastā atruna. Uz ielas atrod ieročus, narkotikas, zagtu naudu visus lietiskos pierādījumus krimināllietās. Lai gan parastie pilsoņi, kaut acis izskatīdami, neatradīs uz asfalta pat niecīgāko mazkalibra patronu.

Pārbaudīja viņu. Tiesāts nav, meklējamo sarakstā neatrodas, dokumenti ir kārtībā. Nosēdēja četrdesmit astoņas stundas īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, taču arī kameras biedi'am, vienīgajai lāga dvēselei un morālajam balstam sev līdzās, sirdi nekratīja vienā laidā stāstīja, kā nejauši uzskrējis virsū urnai, tā apgāzusies, un zem tās pazibējis kaut kas dzeltenīgs, lamāja sevi, ka nesis pārdot čigāniem, lamāja policiju, ka nevainīgu tirda. Pieredzējušais ziņotājs stāstīja, ka Dudinskis izturējies gudri un radies iespaids, ka viņš pazīst operatīvā darba paņēmienus. Atkal jautājums no kurienes?

Pēc divām diennaktīm viņš atkārtoja savas iepriekšējās liecības un tika palaists uz visām četrām debespusēm. Taču darba kārtībā viņu iekļāva un ārējo novērošanu piekomandēja…

Niecīgs dzīvoklītis Himkos. Dzīvo kopā ar savu veco māti, bieži iedzer, taču ne līdz pilnīgam prāta aptumsumam kā visi parasti cilvēki. Starp citu, nekādu sakaru ar ķīmisko ražošanu viņam nav, strādā par atslēdznieku remontstrādnieku TEC. Viņam ir daži draugi no strādnieku vidus, kuri nekādu operatīvo interesi neizraisa. Taču izrādās, ka viņam ir vēl kāda saikne kāds Rudins, ar kuru viņš palaikam tiekas kaut kādu darīšanu dēļ, par kurām ne mātei, ne kaimiņiem nav ne jausmas.

Kapteinis Komarovs nolika lineālu. Uzdrukāja pieprasījumu:

„Lūdzu ieviest darba kārtībā izmeklēšanas lietas dalībnieku Leonīdu Sergejeviču Rudinu…”

Palūkojās pulkstenī. Šodien viņam bija ieplānots strādāt ar tiem, kuri bija manīti kaut kādos kontaktos ar zelta uzpircējiem. Sincovu viņš pačamdīs aiz tesmeņa trijos, Kolbasins ir izsaukts uz četriem, Ježikovs piecos. Diez vai šie tipi aizvedīs pie Maskavā uzšāvušās zelta strūklakas avota. Lai gan kas viss dzīvē negadās? Bez tam ir jārāda, ka strādā, pievienos viņu paskaidrojumus jau esošajai kaudzītei, tā iznāk gana bieza, uzreiz redzams, ka operatīvais pilnvarotais Komarovs strādā nepiekusis. Taču tik un tā dabūs sutu. Priekšniekiem vajadzīgs nevis darbs, bet rezultāts!

Viņš vēlreiz uzmeta skatienu grāmatas vākam ar vienkāršu un primitīvu virsrakstu: „Zelts. īsa rokasgrāmata”. Grāmata bija apbružāta. Pēdējā lappusē, kur satura rādītājs, kāds ar nedrošu roku bija uzšņāpis: „Aslans

Bogdasarovs lasīja šito.” Un viss, ieraksts bija aprāvies. Grāmatu viņš bija paņēmis VIeP bibliotēkā.

„…Zelts ir pats pirmais metāls, ar kuru senatnē saskāries cilvēks. To iegūt un apstrādāt sāka jau V tūkstošgadē p. m. ē. Vissenākajos laikos zelts cenas ziņā atpalika no dzelzs, kas bija cietāka, blīvāka un grūtāk apstrādājama. Pēc sengrieķu vēsturnieka Strabona liecības, maiņas tirdzniecība afrikāņu ciltīs notikusi attie-

' 9 9

čībā desmit pret vienu. Zināms arī, ka Gailu kara laikā, kad Cēzars burtiski pārplūdināja Romu ar ziemeļu zemēs salaupīto zeltu, tas stipri kritās cenā un kļuva lētāks par sudrabu…”

- Ir gan bijuši laiki! Komarovs balsī izsaucās. Noderētu laika mašīna!

Lai gan ar viņa algu sudrabs un zelts bija vienlīdz nepieejami un viņš no šādas vērtību maiņas neko neieguva. Toties, ja būtu dzelzs, tad gan! Dzelžu mūslaikos ir papilnam! Nodotu senajiem nēģeriem savu sarūsējušo lādu un dabūtu pretī tīra zelta hammeru! Desmit pret vienu, ha!

Starp citu, ar tīru zeltu viss nemaz nav tik vienkārši, kā liekas.

„…999. raudzes zelts tiek izmantots rūpniecībā un arī kā vērtības ekvivalents. No tā izgatavotie juvelierizstrādājumi slikti saglabā formu, pulējums nav noturīgs, tie ātri zaudē labo izskatu. Tam par iemeslu ir tīrā zelta neparastais plastiskums. Pēc Mosa skalas tā cietība ir 2,5 un salīdzināma ar cilvēka naga cietību…”

Kapteinis Komarovs nenoturējās, vērīgi aplūkoja sava rādītājpirksta nagu. Tas bija biezs un iedzeltens no tabakas un itin nemaz neatgādināja tīra zelta izstrādājumu. Arī vēlme ar zobiem to pārbaudīt neradās.

„Lai uzlabotu tā mehāniskās īpašības, zeltam mēdz piejaukt varu, sudrabu, pallādiju, niķeli u. tml. Varš

piešķir tam sarkanīgu nokrāsu, platīns un pallādijs baltu. Mēdz būt arī zilgans un pat melns zelts (attiecīgi ar indija un rubīdija piejaukumu). īpašā cieņā ir tā sauktais baltais zelts sakausējums ar pallādiju un niķeli stingri noteiktās procentuālās attiecībās…”

Tas vairs nebija tik interesanti.

Viņš paņēma tējkannu, aizgāja uz tualeti un ielēja ūdeni. Atpakaļceļā gaitenī saskrējās ar majoru Čupriļenko. Viņam augums divi metri, varens rumpis, skūta galva ja izaudzētu cekulu, būtu kā izliets aizkrāciešu kazaks no bildes par vēstuli turku sultānam.

-   Komarov! Tikko par tevi iedomājos! majors norūca. Kas ir ar to zeltu? Runā, Maskavā ejot vaļā liela jezga… Drīz sākšoties apšaudes!

Cupriļenko ir izmeklēšanas nodaļas vecākais operatīvais pilnvarotais. Viņam rokā ir žūksnītis tikko saņemtu meklējamo aprakstu ar miglainām fotogrāfijām.

-  Nekā reāla nav, Komarovs atteica. Tā, šādi tādi sīkumiņi…

-  Nūja, kā vienmēr. Vajag vākt faktus, lai piespiestu pie sienas aizdomās turamo, kad parādīsies. Tad šis tev dziedās pēc notīm! Kā tas Filips, kā viņu, Kirkonovs!

-  Kā Filips Kirkorovs! Jā, akurāt! Paldies, ka pateici!

Komarovs aizsteidzās atpakaļ uz savu kabinetu.

Pēc brīža tējkanna klusi iedūcās. Kapteinis iebēra

krūzītē cukuru, iemeta maisiņu, sāka gaidīt. Sincovs, Sincovs… Uzvārds nezin kāpēc šķita pazīstams…

Otra nodaļa . Virs zemes un pazeme

.

Bruno un viņa draugi

Šašliku ēstuvē Jaroslavas stacijā, kur parasti valda pamatīga kņada, šodien ir neparasti kluss. Zāle tukša. No astoņām privātām kabīnēm, kuras atdala ar vecu dermatīnu apsistas šķērssienas, aizņemta ir tikai viena. Šajā kabīnē šodien pusdieno Bruno Allegro ar savu čomu Poli. Bruno ir šī iestādījuma goda viesis, planētas nozīmes personība, cilvēks-lode, cilvēks-zvaigzne un tā tālāk.

Agrāk domāja, ka viņš vienkārši ir fenomenāls muldoņa, bet nē! Rau, kā uzcirties pēc pasūtījuma šūdināts uzvalks no zila kašmira, balts iestīvināts krekls, sarkanas (runā, ka īsti rubīni) aproču pogas, prātus reibinošas asinssarkanas kurpes ar uzliektiem purngaliem. Tikai sarkano kaklasaiti norāvis, saburzījis un nosviedis galda malā. Brīvi atlaidies nobružātajā ādas dīvāniņā, bungo ar pirkstiem pa balto galdautu, vidējā pirkstā prāvs gredzens ar vēl vienu rubīnu. Viņa robusto seju ar iespaidīgo pieri, kā visiem punduriem, izdaiļo modīga „reperu šņorītes” fasona bārdele, dārga odekolona aromāts izplatījies visā šašliku ēstuvē. Viņš ir atbraucis šurp garum garā reprezentācijas klases mersī ar šoferi melnā trīsdaļīgā uzvalkā.

Bruno nepatīk, kad apkārt drūzmējas ziņkārīgo pūļi, žurnālisti, autogrāfu mednieki un visādi citādi salašņas.

Viņš ir tikai 1,31 metru garš, taču, ja Bruno Allegro kaut kas nepatīk, tad konkrēti, bez kādiem „bet”, un ikviens var dabūt trūkties. Bruno ir laba reakcija, visa valsts redzēja, kā viņš nokautēja Alfeju Babahovu (starp citu, viņš divas nedēļas sabija ar slimības lapu un divas viņa slavenā sarunu šova pārraides nācās aizvietot ar ko citu, par ko kanāla vadība nebūt nebija priecīga). Tāpēc šašliku ēstuves īpašnieks aizslēdza durvis un izkāra uzrakstu „Specapkalpošana”. Tā ir labāk ne tikai Bruno, bet arī citiem uzņēmuma pastāvīgajiem klientiem, kā arī visiem pārējiem Maskavas iedzīvotājiem, kuri pēkšņi savā muļķa prātā varētu te iegriezties.

-  Nu, kā tev sviežas? Kā pārējiem džekiem?

-  Tā nekas, viss štokos…

Polis salēja degvīnu, pieskandināja pie Bruno glāzītes savējo.

-  Ņuka aiztinās uz citu brigādi par šoferi… Laimīgu taciņu! Rullis slapstās… Ūpi viņnedēļ redzēju tikpat kārns un dzeltens, neviens velns šo neraus….

Polis ar zobiem novilka no iesma kūpošu gaļas gabalu un kāri norija, tikpat kā nekošļājis.

-  Un tu? Tev tā Babahova dēļ ziepes nesanāca?

Bruno pasmīkņāja.

-  Kas ir viņš, un kas esmu es? Viņu vispār gribēja patriekt un mani paņemt viņa vietā. Tikai vai man ir laiks? Es jau Maskavā nesēžu, lidojam ar Romaniču pa visu pasauli. Pārsvarā uz Angliju. Viņam tur ir futbola klubs, visādi nekustamie īpašumi un citādas muļķības. Zināms, ir ko turēt… Šurpu turpu kā tāds, bl…, gājputns!

Viņš nopūtās.

-  Reizēm no rīta atveru acis un domāju, kur es atrodos, lidoju lidmašīnā, peldu jahtā vai guļu, &/…, mājā, savā gultā… Bet, ja mājā, tad kurā vietā Maskavā,

Londonā vai vispār kaut kādā salā? Viņam tur, bl…, visur ir balta āda, zelts, firmas stils. Un gultas visur kingsaiz, tādas platas.

-  Kā? Pat lidmašīnās ir gultas? Polis neviltoti brīnījās.

-Vēsi. Man tur ir arī sava vannas istaba. Tur jau tas āķis. Kamēr neaizvelcies līdz logam, neieraugi okeānu, bl…, vai mākoņus, vai kādu tur, bl…, dārznieku, kurš apcērp krūmus, līdz tam laikam ne sūda nevari saprast, kur un kāpēc atrodies, un vispār!

Polis godbijīgi klausījās. Bruno paņēma glāzīti, paostīja, saviebās un nolika atpakaļ.

- Bet jāvelkas ir tālu! Tur taču, bl…, visur ir platības! Un galva sāp! Vakarā tak atkal esi satempies kādu tur franču konjaku! Vai viskiju!… Vispār dažreiz ir grūti. Jā. Bet kopumā var iztikt. Es nesūdzos.

-  Tu nu gan laid! Polis nogrozīja galvu. Lidmašīnas, kingsaizi!… Bet tavs Romaničs, nu… Viņš pret tevi izturas jēdzīgi? Neuzkundzējas milzīgi? Sak, es esmu kungs, tu vergs, vārties sūdos un tā tālāk?

- Jucis esi, vai? Bruno izlieca uzaci. Tu, Poli, vispār apjēdz, kādu maucību gvelz? Romaničs man, bl…, sen kājslauķa vietā priekšnamā gulētu, ja ko tādu būtu atļāvies! Un ikviens cits arī gulēs, ja atļausies! Tu saprati? Saprati vai ne, es prasu?

Ar katru vārdu punduris kļuva aizvien sarkanāks, viņa nāsis iepletās, acis spīdēja.

-  Nu. Kā tad. Sapratu. Polis satvēra karafi un pielēja sev vēl degvīnu. Acīmredzot cilvēka-lodes dusmu uzliesmojumi nebija viņam nekas jauns, viņš bija pieradis.

-  Tikai viņš, bl…, atšķirībā no tevis ir gudrs vecis! nu Bruno jau kliedza. Viņš, bl…, bez kalkulatora prot izrēķināt, kuram var braukt virsū un kuram ne! Tāpēc arī viņš ir oligarhs, saprati? Tāpēc viņam no pakaļas

krīt laukā dolāri, bet tev tikai sūdi un visādi draņķi! Kungs, &/…! Vergs, &/…! Atradies!

Bruno padīdījās dīvāniņā, uzblieza ar dūri pa galdu.

- Uzkod, bļ…\ Rij savu šašliku! Citādi sēdi, &/…, pilns kā zeķe un muldi visādas glupības!

Virtuves durvis pavērās, tajās pavīdēja kāda izbiedētā seja un tūdaļ pat nozuda. Polis iebāza degunu šķīvī, lai Bruno neredzētu, kā viņš smaida pār visu ģīmi.

Punduris vēl mazliet paklaigāja, padauzīja pa galdu, pēc tam tikpat ātri nomierinājās. Viņš izvilka no žaketes kabatas garu resnu cigāru, pavicināja to gaisā, pacēla pie deguna, paostīja.

- Ei, Zahar! Griežamo manam cigāram! viņš pilnā rīklē ieaurojās.

No virtuves nekavējoties iznāca pats saimnieks ar griežamo dēlīti un asu maizes nazi.

-  Vēl joprojām nevari, iegādāties īstu cigāru griežamo! Bruno norūca, ar nazi veikli nocirzdams cigāram galiņu. Māci jūs, māci, bet jēgas nekādas! Sevi cienošā krogā obligāti jābūt cigāru griežamajam, liec aiz auss!

- To sauc par kateru, Zahars bilda.

- Ej dirst, Bruno attrauca. Lai gan nē, pagaidi.

Viņš parakņājās kabatās, izvilka divdesmit dolāru

banknoti un nosvieda uz dēlīša.

- Tagad ej.

Saimnieks paņēma dēlīti un klusēdams nozuda.

-  Kāpēc tu pats ne ēd, ne dzer? Kāpēc rauc degunu? Polis pārmetoši sacīja, pamādams uz viņa pilno glāzi. Zahars centies, gatavojis paiku, tā sakot, no visas sirds, bet tu… Būsi savās londonās atradinājies no parasta veču rijamā?

Bruno gribēja pa paradumam kaut ko atcirst, taču aprāvās. Pundura sejā pazibēja viņam neraksturīga apjukuma izteiksme. Pat mulsuma. Viņš aši paķēra glāzi un salēja to sevī. Tad iestūķēja mutē milzīgu gaļas gabalu un sāka cītīgi košļāt.

-  Ne sūda! viņš sacīja ar piebāztu muti. Es Zaharu cienu kā nezin kas! Neredzi, vai? Paņem acis rokā, dilda! Pats, &/…, noēdies kā vepris, purns spīd vien no taukiem, pašā degungalā ne sūda nevari saskatīt!

Nebeidzis košļāt, viņš pielēja vēl vienu glāzi un atkal izdzēra.

-  Tā, redz! Gan dzeru, gan ēdu! Es Bruno Allegro, bļ…\ Es tevi pārdzeršu, ja tik sagribēšu! Kuru vien vēlies pārdzeršu! Es vis, &/…, tev neesmu nekāds Londonas pediņš! Esmu Bruno Allegro! Cilvēks-glāze, saprati? Saprati vai ne, es prasu?

- Aha. Tagad gan sapratu! Polis jau pavisam atklāti smaidīja. Citādi biju jau sācis šaubīties…

-  Ko, ko?!

-  Vienkāršs un veselīgs ēdiens, Bruno, rosina vienkāršas un veselīgas domas, ierunājās Zahars. Viņš stāvēja virtuves durvīs ar griežamo dēlīti padusē un nolūkojās viņos. Tā ka mazāk plāties, tā ja.

-  Kurš tad plātās? Bruno pagriezās pret viņu. Es plātos?! Es tevi vispār aizsūtīju dirst, tu nedzirdēji, vai?

Viņš apklusa, uzmeta ašu skatienu Polim, ar plaukstu noslaucīja muti.

-  Nu, vispār… Lai būtu, Zahar. Nāc šurp, sadzer ar mums, ko? Un nedirs! Citādi nostājies tur kā tāds nabaga radinieks un dirš!…

Pēc dažām minūtēm Bruno Allegro māksloti pavilka uz augšu aproci un palūkojās pulkstenī. Tas bija Šveices „Balmain Chrono”.

-  Labs ir, džeki, viss bija štokos, bet man laiks tīties. Šovakar septiņos jābūt Jekaterinas pilī. Lūdza nekavēt. Bet man vēl jāskujas, jāpārģērbjas un tā…

-  Ko tai pili darīsi? Polis painteresējās.

-  Kā ko? Pavadīšu Romaniču. Viņš bez manis nesper ne soli. Kā tāds mazs bērns! Tur būs jubileja tam, kā viņu, „Moet e Sando”! Bankets-furšets, smokingišmokingi…

-  Kam būs jubileja? Polis nesaprata.

-  „Moet e Sando”, &/…! Divsimt piecdesmit gadu šamējo uzņēmumam, rūpnīcai vai kas nu šiem tur ir, nezinu! Kurls esi, vai, Poli? Nečohnī?

Punduris veikli nolēca uz grīdas, saraustīja žaketi.

-  Tāda franču dzira! Šampanietis, &/…! Ar burbulīšiem! Vai tev vēl jāpaskaidro, kas ir šampanietis?

-  Nekas man nav jāskaidro! Polis apvainojās. Es esmu dzēris šampanieti! Tikai nevis kādus tur šandonus-kandonus, bet normālu šampanieti, „Sovetskoje”!

- Tu esi auns! Bruno sacīja, ar maigumu noraudzīdamies savās asinssarkanajās kurpēs. Ja es tev tagad iečurāšu glāzē, tas būs „Sovetskoje”! Pat labāks, jo es no rīta ierāvu franču konjaku. Bet „Sovetskoje” vispār nav šampanietis, ielāgo! „Moet” tas gan ir šampanietis! To ražo Šampaņā, Francijā ir tāda province, kaut kas līdzīgs mūsu apgabalam! Apjēdz starpību?

Viņš pagriezās pret Zaharu.

- Zahar, &/…, paskaidro viņam! Tev taču tas būtu jāsaprot!

Šašliku ēstuves saimnieks kautrīgi sēdēja pie galda, vilka desai nost ādu un grieza to plānās caurspīdīgās šķēlītēs. Degvīnam viņš tikpat kā nepieskārās.

-  „Krustojumā” Tveras ielā tā tava „Moeta” ir cik nevajag, Zahars iebilda. Parasts šampis, nekā sevišķa.

>

-  Kā tad! Tu pats agrāk nemaz tādu nosaukumu nezināji! Polis iemeta starpā. Tempi šņabi un nekompostrēji mums smadzenes!

-  Es neesot kompostrējis? Bruno brīnījās. Nedirs nu! Tas nevar būt! Es vienādiņ esmu kompostrējis! It īpaši tādiem kā tu! Un kāpēc? Uzmini!

Bruno ieturēja pauzi.

- Tāpēc, ka esmu četrpadsmit reižu gudrāks pār jums!

Un viņš skaļi, no sirds sāka smieties.

Pazemes ekspedīcija

Sirds visiem dauzījās tieši kaklā sen nebija kāpts „mīnusā”, trenētie organismi bija atradinājušies no pazemes necilvēcīgajiem apstākļiem. Turklāt ik mirkli gaidīja kādu nejaucību. Lukturus sākumā neiededza, baidījās. Kustējās faktiski ar taustes palīdzību.

- Kas jādara, ja sāk šaut? ievaicājās Rudais. Jāliekas gar zemi? Te jau dubļi līdz potītēm.

-        Labi, ka nav sūdi līdz viduklim, atcirta Pirksts.

-   Kas te uz tevi šaus?

-  Kaujā snaiperis aizvien izraugās komandieri, sacīja Zarembo. Bet kurš mums ir pats glaunākais? Rudais!

Tiešām viņi bija ģērbušies parastos zvejnieku kombinezonos, turpretī Seredovs speciālā „pazemes” ietērpā, kas atgādināja tos, kādus bija lietojuši „tuneļnieki”.

-  Komandieri nievājoši nesaukā! Seredovs iebilda. Un pasūdzējās: Man jau kājas vairs neklausa… Un liekas kāds skatās virsū…

-  Tās ir parastās „mīnusa” bailes, noteica pieredzējušais Zarembo.

Kad iegāja transporta šaursliežu dzelzceļa tunelī un arī tur nevienu neatrada ne sargu, ne pat veco vaktnieku -, pēc tam kļuva maķenīt drošāki. Drīz vien no mēsliem sāka rēgoties laukā sliedes, un tad jau arī atdūrās pret pirmo režģi. Parasts tērauda režģis, piemetināts pie vecas tūbinga armatūras. Tas pat nesniedzās līdz pašai augšai, atstādams kādu desmit centimetru spraugu. Nogrieza pāris minūtēs. Akumulatora „fieksis” kauca tā, ka droši vien pat pašā ellē varēja dzirdēt. Taču viss beidzās labi, neviens neatskrēja. Tad jau pilnā jaudā ieslēdza pieres lampas, sāka sarunāties balsī, vispār pārstāja baidīties. Lai gan nē, Seredovs visviens tā dīvaini raustījās, svīda un nemitīgi skatījās atpakaļ.

-  Ko tu tā nervozē, Rudais? Zarembo jautri painteresējās.

-  Nezinu… Neierasti… Jūs jau, skaidra lieta, esat rūdīti pazemes vilki… Bet man nav tik daudz pieredzes. Vai zināt, kā šķiro lidotājus? Pēc nolidotām stundām! Viens gaisā pavadījis tūkstoš stundu, bet cits simt. Un mums ir tāda pati atšķirība.

-  Lidotājus šķiro pēc kā cita kurš lido, bet kurš tikai sēž kabīnē. Tev zemāk par „Būhenvaldi” nemaz nenāksies kāpt. Varēsi tur nīkt un gaidīt mūs. Piepūšamo spilventiņu paņēmi?

-  Kādu spilventiņu? Seredovs apvainojās. Tavuprāt, es eju gulēt?

Piļčenko nenoturējās un arī pazobojās:

-  Kas gan tur sevišķs? Sēdi, ko darīt nav… Piepūt matraci, noliec spilventiņu, redzēsi laiks paies daudz ātrāk. It īpaši, ja vēl uzradīsies punduru skaistule vienā gurnautā…

Viņš bija iebildis pret to, ka Rudo ņem līdzi, viņš aizvien bija bijis otrajā sastāvā un ar profesionalitāti neizcēlās. Taču Zarembo bija uzstājis. Teica vai nu trijatā, vai ej viens. Trešais tas ir nodrošinājums riebīgam negadījumam. Redzams, Zarembo privātajā apsardzē bija atradinājies riskēt. Bet kā Rudais varēja viņiem līdzēt? Sakaru ar virszemi nav, turklāt ne glābēji, ne ātrā palīdzība, ne sapieri „mīnusā 200” fiziski nenokāps. Tāpēc tā bija tikai pašmierināšana. Un vēl ko Zarembo nav ņēmis vērā ārkārtas gadījumā, pat ja dzīvību viņam izglābs, savu dzīvi viņš nodzīvos ne jau dzīvoklī Sokolā, omulīgos restorāniņos vai hipodromā, bet gan daudzvietīgā barakā kolonijā…

Bet Rudais tiešām allaž tika izmantots otrā plāna lomās. Gāja sasaistē ar vairāk pieredzējušiem, iniciatīvu neizrādīja, maršrutus nospraust netiecās. „Mīnusu” lāgā nepazīst, nopietnos pasākumos nav piedalījies, un arī parastos gājienos pazemē no viņa bijis maz labuma pildījis otršķirīgas pavēles, tas arī viss. Taču citu cilvēku nav. Specvienība „Tunelis” sen izformēta, kaujinieki izklīduši kur kurais. Svītrainais beigts, Rudins pēc toreizējās katastrofas ierāvies sevī, ne ar vienu nevēlējās runāt, ar Mežaini viņš bija salecies…

Mežainis! Lūk, no kura būtu bijis labums! Neviens nepazīst „mīnusu” labāk par viņu. Viņš būtu gan aizvedis, gan izvedis laukā. Taču viņš ir pārāk pareizs, idejiskais… Jau toreiz, 2001. gadā, Krātuvē, kad viņi bija gribējuši taisnīgi visu sadalīt, viņš viens bija stājies pretī četriem: „Neļaušu izlaupīt, marodieri…” Bija ķēries pie stroķa, draudējis nobliezt visus. Un būtu nobliezis komandieris ar vārdiem nemētājas! Tikai viņi, visi četri, bija ieslēguši atpakaļgaitu. Tiesa, pa stienim viņš galu galā tomēr bija atļāvis paņemt…

Toreiz Piļčenko šķita pietiks visam mūžam, taču iznāca, ka pietika vienīgi „divistabniekam” ne visai elitārā mājā un, protams, bez skata uz baznīcu vai Kremli. Bet ēstgi'iba, kā zināms, rodas ēdot. Un tā gāja vēlreiz. Kopā ar Rudo. Viņu vienīgo toreiz bija izdevies sameklēt, to pīļtēviņu… Kaut ko bija čubinājis mākleru kantorī Ļeņina prospektā it kā vedis kādu tur uzskaiti. Bet varbūt braukājis, skatīdams dzīvokļus, pūtis miglu acīs pircējiem un pārdevējiem… Nav svarīgi. Tieši tāds pats, kā bijis, kārtīgs, pieklājīgs, garu ģīmi. Atklāti sakot, Rudais nebija diezcik priecīgs, ieraugot vecos darbabiedrus.

-  Uz „mīnusu”? „Mīnusu 200”?! Kam tad tas vajadzīgs? Nē, puiši, es tagad darbojos citā lauciņā…

Taču, kad viņam pateica par zeltu, actiņas uzreiz iezibējās.

-  Nekādu problēmu, puiši, ko vajag, to vajag!

Par tiem pieciem stieņiem, ko viņi paņēma toreiz, Rudais nezina. Un labi vien ir. Nolēma pagaidām neko neteikt. Ar laiku, iespējams, uzodīs, bet pagaidām labāk turēt mēli aiz zobiem.

-  Šis te lauzums, Pirksts sacīja, rādīdams uz robusti aizmūrētu caurumu betona tunelī. Pa turieni Mežainis iekrita, kad sekoja Amīram. Augšā pārrāva cauruli, un viņš te iegāzās reizē ar karsto ūdeni.

Zarembo pavērās augšup.

-  Kā viņš neiedauzīja pauri!

- Varbūt arī maķenīt apdauzījās, kas zina, Pirksts atrūca. Kopš vienība izformēta, par viņu nekas nav dzirdams.

-   Es viņu vienreiz redzēju, Zarembo atminējās.

-   Viņš iegāja kādā mājā Ļeņingradas ielā, mums tur ir apsargājamais objekts. Tāds lietišķs, akmens ģīmi īsi sakot, kā parasti…

-  Vai Mežainis ari piedalās? pavaicāja Seredovs.

-   Viņš ari ir iesaistīts?

Pirksts iespīdināja pieres lukturi acīs Zarembo, sak, neizpļāpājies! Taču viņš tikai samiedza plakstus.

-   Nomierinies, Rudais. Mežainis neko nezina, Pirksts atbildēja. Un nekas viņam nav jāzina!

-  Kā tad! Zarembo atbalstīja. Mēs arī bez viņa savāksim atlikušo zeltu!

-  Kā tā atlikušo? Seredovs nesaprata. Kāds pēc tā jau ir nācis?

Pirksts ar zābaku nemānāmi iespēra Zarembo pa kāju.

-  Nē. Es gribēju teikt mēs ceram, ka tas vēl tur ir. Skaidri jau nevaram zināt, tik ilgs laiks pagājis.

-  Nūja, Seredovs atsaucās.

Šoreiz Zarembo, par laimi, neko neteica. Beidzot pielēca.

…Gabaliņu tālāk pa labi veda šaura eja. Pirksts ieskatījās savā kartē, ko savulaik pēc atmiņas tika zīmējis. Ejas kartē nebija. Varbūt bija aizmirsts ievilkt. Bet varbūt tā tikusi izrakta jau pēc viņiem un tajā ierīkots šaujamais ar kustību sensoru.

-  Stāviet!

Viņi sastinga uz vietas.

-  Kas ir? satraukti čukstēja Seredovs.

-  Stāvi un klusē, par atbildi noducināja Zarembo.

Pirksts pacēla no zemes prāvu betona gabalu, gar sienu aizvirzījās līdz ejas caurumam, iesvieda tur akmeni. Tas ar klaudzienu nokrita kaut kur tumsā. Viss. Un ko tas nozīmē? Ka tur nav šaujamā? Vai ka tā sensors uz mazu priekšmetu nereaģē? Pirksts riskēja un iespīdināja ejā lukturi. Eja beidzās ar strupceļu kādus piecus metrus no ieejas. Varbūt tas ir… kā to sauca? Aizmūrējums. Tikai kurš vēl bez Mežaiņa orientējas tādās niansēs?

-  Ejam, komandiera tonī noteica Zarembo. Noteica pārliecināti, it kā viņam viss būtu skaidrs un saprotams.

Sliedes, sliedes, gulšņi, gulšņi, ripo aizkavējies vilciens…

Viņi te nebija bijuši divus gadus. Tas ir ilgs laiks tur augšā, virszemē. Maskava mainās gandrīz ar katru dienu. Kaut ko restaurē, kaut ko jauc nost, būvē jaunus kvartālus. Bet te viss ir pa vecam. Pat dīvaini. Bet varbūt tā tikai liekas.

Lukturu gaisma slīdēja pa sliedēm, šaudījās pa mitro betonu, pa sienmalē sagāztām atkritumu kaudzēm. Pirksts pietupās, novilka ar roku pa sliedes virsmu.

- Rūsa, viņš konstatēja. Vagonetes te neviens nav izmantojis. Ja FDD būtu sācis metāla izcelšanas operāciju, šaursliežu dzelzceļš droši vien tiktu atjaunots.

-  Tātad zelts ir vietā? Seredovs izteica miunējumu.

-  Es ceru.

Zarembo gaismas aplītī kaut ko pamanīja starp atkritumiem, pieliecās, pacēla cigarešu paciņu.

- Vai tu re, mana „Java”! Viņš izkratīja no tās četras cigaretes, paostīja. Savādi… Kāpēc es to izmetu, ja nebija beigusies? Varbūt pazaudēju? Tabaka arī nemaz nav novadējusies…

-  Kāpēc domā, ka tā ir tavējā? pavaicāja Pirksts.

-  Neviens no mūsējiem, atskaitot mani, to nepīpēja! Mežainim bija amerikāņu cigaretes, Svītrainajam bez filtra kā „Prīma”, viņš citas neatzina.

-  Vēl bija tas, kā viņu… Koļans. Ringo atceries? Viņš ari pīpēja „Javu”.

-  Viņš te savu mūžu kāju nav spēris! Nodienēja pie mums mazāk par gadu un trešajā līmenī vispār nenokāpa…

- Vai tad jūs te arī smēķējāt? Seredovs tikai nogrozīja galvu. Tu nu gan laid! Gatavie terminatori! Varbūt arī izsmēķus pret mēli dzēsāt?

-  Ej šķērsām, Rudais! atcirta Zarembo. Tu atceries, ka kāds „mīnusā” būtu smēķējis? Te jau tā nav ko elpot piecdesmit metru zem zemes! Un turklāt vēl metāns! Mežainis viens un divi būtu sadevis pa purnu un izlidinājis no vienības… Reizēm padomā, iekams sper laukā!

Pirksts paņēma no viņa paciņu, apskatīja, arī paostīja.

- Tiešām. Smaržo. Tikai tās nav tavas cigaretes, Zarembo.

-  Kura tad?

-  Nezinu. Divos gados tabaka simtreiz būtu izvējojusies. Pirksts iesvieda paciņu tumsā. Domāju, to atstājuši tie džeki, kuri te metināja režģi. Cits neviens tas nevar būt. Bet viņi taču strādājuši ar atklātu uguni. Vai nu nav zinājuši par metāna lamatām, vai ari zinājuši, kā tādu te nav. Droši vien viņiem bijuši gāzu analizatori. Viņš bridi klusēja. Mums arī derētu iegādāties analizatorus. Un dziļuma mērītājus. Un dobumu skenerus. Un vēl daudz ko citu.

- Piemēram, stroķus, citādi man ir tikai viena kreisā ,,TT” uz visiem, Zarembo uztvēra. Lai gan Krātuvē ieroču papilnam! Gan automāti, gan ložmetēji, gan granātas…

-        Vai tad mums tiešām nekā nav? brīnījās Seredovs.

-    Es domāju jūs esat nopietni sagatavojušies. Domāju, ka jūs arī kaut ko prihvatizējāt toreiz, kad „Tuneli” izformēja…

-  Kā to saprast arī? Pirksts viņu uzlūkoja. Un ko tad tu prihvatizēji? Varbūt gāzu analizatoru?

-  Nē jau… Seredovs novīpsnāja. Kam man tas būtu vajadzīgs? Es paņēmu šo kombinezonu un vēl divus pārus zābaku un vesti ar kabatām. Kvalitatīvas mantas, civilajā dzīvē maksā bargu naudu.

-  Nūja, protams. Pirksts drūmi nospļāvās. Paņēmi pašu vērtīgāko, malacis!

- Mums tolaik jebkura nauda bija pie kājas, Zarembo nomurmināja. Visa pasaule pie kājām, kā saka…

-  Kā tā? Kāpēc? Seredovs painteresējās.

- Tāpēc, Pirksts atbildēja biedra vietā. Tāpēc, ka bija ideja! Bet tev jau to nesaprast. To tikai retais saprot. Un mēs jau arī, ja runā pavisam atklāti… Taču mēs kāpām lejā mednieku kombinezonos, nevis fenderētā aprīkojumā…

-  Labi, aizveries! Zarembo noskaldīja. Nav ko tik daudz mēli kulstīt.

Tā bija izlūkošana, pirmā izmēģinājuma ekspedīcija. Plāns bija vienkāršs. Rudais paliek dežurēt pie ,,Būhenvaldes”, Pirksts un Zarembo dodas lejā uz Krātuvi. Izštuko, kā transportēt stieņus. Tur bija ķerras, bet kā tikt pāri „Elles spraugai”? Pa trosi? Vai kā citādi? Tad Pirksts un Zarembo aizgādā tik daudz zelta, cik iespējams, līdz šahtai. Piekrauj mugursomas, iesien virvē, bet Rudais velk augšā, izkrauj, nolaiž mugursomas atkal lejā, viņi tās no jauna piepilda, un viņš atkal velk augšā…

Ja viņiem kaut kas neiet gludi, Rudais kāpj lejā un iet talkā, ļaunākajā gadījumā dodas augšā pēc palīdzības. Ja viss iet gludi, viņi paņem līdzi augšā pa diviem trim stieņiem, bet atnākt pēc pārējiem nekādu grūtību nebūs… Vienkāršs plāns. Toties labs. Lai gan, kā mēdz teikt, „papīrs pacieš visu”.

Dzīvē viņiem neizdevās pat aizkļūt līdz „Būhenvaldei”. Otrs režģis aizšķērsoja tuneli kādus piecdesmit metrus pirms šahtas. Un te nebija vis parastais, bet gan leģētais tērauds. Iztērējuši visus diskus un izlādējuši akumulatoru, viņi bija dabūjuši pušu tikai divus stieņus lejpusē un pilnīgi izzāģējuši vienu, lai varētu to izmantot par lauzni. Ar to atlieca aizzāģēto stieni un ar pūlēm iespraucās izveidotajā spraugā. Taču sevišķas jēgas tam nebija, jo lejupceļš uz „Būhenvaldi” bija nosprostots ne vairs ar režģi, bet gan ar tērauda lūku. Aiz kuras, jādomā, gaidīja vēl viens režģis. Vai ne viens vien. Turklāt lūkas slēdzene, šķiet, bija aprīkota ar signalizācijas sensoru. Katrā ziņā kaut kāda lampiņa tur mirgoja.

- Pirkst, vai tu no tā kaut ko saproti? Zarembo blenza uz sensoru, novicināja gar to roku, tomēr pieskarties neriskēja. Tas reaģē, kad cenšas atvērt, vai? Vai arī tur ir kamera un mūs tagad onlain režīmā vēro kaut kur Lubjankā?

-  Līdz kamerai būtu jābūt vadam, bet vada te nav, Pirksts atbildēja. Bez vada signāls nedarbosies, pārāk dziļi. Droši vien parastā signalizācija.

-  Forši! Zarembo bija sašutis. Nepietiek, ka mums jāapbruņojas ar speciālo tehniku, bet viņi vēl arī signalizāciju ierīkojuši! Interesanti, kurš ar to ir nodarbojies? Kurš līdz šejienei varēja nokļūt?

Pirksts paraustīja plecus. Viņam nebija ne jausmas, kurš ar to nodarbojies. Viņš bija ļoti nikns. Pēkšņi viņš aptvēra, ka visu šo laiku kā muļķis bija cerējis uz brīnumu zelts netiek apsargāts, ceļš pie tā ir vaļā, vienīgās grūtības kā līdz tam aiziet un uz muguras iznest pēc iespējas vairāk smago stieņu. Taču brīnums nebija noticis. īstā šķēršļu josla tikai tagad sākas, bet viņi jau ir palikuši bez diskiem, bez „flekša”, viņiem pat nav iespējas novērtēt, cik patiesībā te viss ir nelāgi.

-  Tā, veči. Un kas notiks tālāk, ko? painteresējās Seredovs. Tādā bēdīgā, pretīgā balsī.

-  Tālāk pagaidām nekas nenotiks, tik tikko valdīdamies, atbildēja Pirksts. Jāgriežas atpakaļ.

- Ar tukšām rokām? Bez stieņa, bez monētas, vispār bez nekā?!

Zarembo uzmeta viņam skatienu.

-  Tu esi galīgs idiots, Rudais? Tev nepielec? Te nav zelta, kur tas te radīsies? Se, vari paņemt līdzi šo lauzni!

Zarembo pakratīja sev priekšā režģa stieni.

-  Vari atraut šo lūku un arī paņemt līdzi! Augšā uzsitīsi gaisā, bļāviens, par labu naudu!

-  Labi, aizverieties! Pirksts abus apsauca. Mums vēl jāizkļūst virszemē, spēki būs vajadzīgi… Visiem aizvērties, es teicu!!! viņš ieaurojās, ievērojis, ka Seredovs atkal ir atvēris muti.

- Aizver žaunas, saprati? Ne vārda vairs. Viss. Tā ir izlūkošana. Pārliecinājāmies, ka eja ir ciet, atgriežamies, domājam, kā to atvērt, sagatavojamies labāk. Patlaban mēs neko vairāk izdarīt nevaram. Bet gausties un psihot nav jēgas.

Viņš runāja jau mierīgāk.

- Jā, un arī ultraīsviļņu aparatūra šādā dziļumā nedarbojas. Vajadzēs risināt arī sakaru problēmu.

- Ogļrači šahtās taču kaut kā sazinās! Zarembo sacīja. Kaut ko jau atradīsim! Es vajadzības gadījumā pat uz Doņecku esmu gatavs aizlaist!

- Cik es zinu, tad šahtās ir vadu sakaru sistēma. Tur eju cirtēji velk kabeļus visās ejās. Bez tiem nekādu sakaru nebūs.

-  Tad mēs ar spolēm uz muguras vilksim vadus? Seredovs zobojās. Kā sakarnieki kara filmās?

Viņi kādu brīdi vēl pastāvēja, raudzīdamies uz slēgto ieeju „Būhenvaldē” un mirgojošo lampiņu lūkas slēdzenē.

-         Derētu mūsu rācija, domīgi ierunājās Zarembo.

-    Tā arī „mīnusā divsimt” strādāja, ka nemetas! Itin kā runātu pa pilsētas telefonu… Bet tagad nevienam nevajadzīga mētājas noliktavā. Varbūt nekad arī neievajadzēsies…

-  Tu pazīsti to sarkanmataino praporščiku, noliktavas pārzini? Pirksts pēkšņi ievaicājās.

- Tuvu pazīstami neesam. Zarembo paraustīja plecus. Kas tad ir? Tu domā…

-   Domāju, viņš ir visnotaļ pieejams. Nevajadzīgu mantu pilnīgi noteikti varētu uzsist gaisā.

-  Laba doma! Zarembo atdzīvojās.

-   Dāvinu, Pirksts pavīpsnāja. Bet tagad nofočēsim te visu un virzīsimies atpakaļ… Un brīvā brīdī visu pamatīgi izpētīsim un apdomāsim.

Viņš vairākkārt noknipsēja tērauda lūku un šahtas muti. Nofotografēja režģi un tuneli, sliedes, atkritumus…

-  Gatavs!

Un bijušie „tuneļnieki” devās atceļā.

Kad līda cauri pirmajam aizžogojumam pa aizzāģētā stieņa spraugu, Seredovs bažīgi ieteicās:

-  Varbūt piestutēt resti vietā, lai nevar manīt? Vismaz no tālienes. Ja nu kāds ierauga, saceļ trauksmi, sāk mūs meklēt?

-         Neviens neko neieraudzīs, Pirksts droši sacīja.

-    Jaunu „tuneļnieku” FDD nav. Citādi te tāda taciņa būtu iestaigāta… Mēs to noteikti manītu. Viņš pacēla sazāģēto resti un pasvieda nost no ceļa. Dzelzis nošķindēja tumsā. Bet mums te vēl jāatgriežas. Un, cerams, drīz.

Operatīvie meklējumi

-  Es te neredzu darbu, Jefimovs norūca.

Viņš nevērīgi šķirstīja ziņojuma lapas, raustīdams plecus un it kā pauzdams, ka pats būtu uzrakstījis ne sliktāk, varbūt pat labāk.

-   Neredzu, viņš atkārtoja. Kas no tā izriet? Publicētam videoierakstam nav nekādas vērtības, informācijas noplūdes fakts nav apstiprināts. Nu. Bez tam MiG vietā tur atradusies kāda pilnīgi slepena mūsu lidmašīna…

Ģenerālis uzlūkoja viņa priekšā stāvošo Jevsejevu un Pušķo. Taču vērsās viņš nezin kāpēc tikai pie Jevsejeva.

-   Kur te ir loģika, Jurij Petrovič? Un vēl šo ierakstu, saproties, sazin kāda joda pēc konvertējāt Ministru padomē sanāksmes laikā… Viņš pabungāja ar pirkstiem papīru. Un tu gribi, lai šo vēstījumu mēs nosūtītu uz augšu?

-  Materiāls ir negatavs, es piekrītu. Jevsejevs pamāja. Taču…

- Man gan šķiet, ka viss ir samērā loģiski, biedri ģenerāli negaidīti izšāva Pušķo. Es domāju tā: vai nu kāds mērķtiecīgi strādā ar indiešu un MiG kontraktu un tādā gadījumā ir kļūdījies… Vai arī nopludina visu pēc kārtas!

Jefimovs piemiegtām acīm pāri brillēm pavērās leitnantā, it kā nebūtu sadzirdējis. Pagriezās pret Jevsejevu.

-  Tas pats Pušķo?

-  Kā rekomendējāt. Jevsejevs pamāja.

Ģenerālis nobīdīja brilles uz paša degungala un atkal uzlūkoja Pušķo.

- Sarežģījumi rodas tajā apstāklī, leitnant, ka, spriežot pēc jūsu ziņojuma, noplūde notiek caur Ministru padomi. Caur Krievijas Federācijas valdību! Pēc principa „kurš vairāk zina, tas arī ir vainīgs”!

Viņš paberzēja virsdeguni.

-  Tas ir mietpilsonisks princips, leitnant. Tas…

Ģenerāļa seja pēkšņi strauji piesarka, it kā viņš grasītos šķaudīt.

-   Tāpēc nav jābeidz juridiskā fakultāte, akadēmija, vispār nekas nav jābeidz, nekas nav jāzina! Pietiek tikai pablenzt griestos! Jefimovs kliedza. Ja man kādreiz nāksies rakstīt mācību grāmatu pretizlūkošanas teorijā un praksē, jūsu gadījumu es minēšu par kliedzošāko piemēru maldiem. Pat analfabētismam! Jums ir skaidrs, leitnant?

Kļuva ļoti kluss. Sarkanais Jefimovs un gluži zaļgans tapušais Pušķo raudzījās viens uz otru. Šķita, ka pirmais kādā brīnumainā kārtā aprij otru, itin kā ievilkdams dūmu no cigaretes. Majoram Jevsejevam galvā pazibēja frāze „mentālais kanibālisms”. Droši vien no kāda fantastikas romāna.

-  Biedri ģenerāl… Viņš delikāti ieklepojās. Pušķo ziņojumā ir daži papildu materiāli. Sestā, septītā un astotā lappuse. Lūdzu, paskatieties…

-  Ko? Kas vēl? Jefimovs paķēra ziņojumu, pavicināja gaisā un nosvieda uz galda. Kādas muļķības vēl jūs gribat man iesmērēt?

-  Sestajā nosaukts sanāksmes dalībnieku saraksts, Jevsejevs sacīja. Viņš pievirzījās tuvāk galdam un atšķīra vajadzīgo lappusi. Tajā ir ne tikai valdības locekļi, biedri ģenerāl. Pievērsiet uzmanību prezidenta administrācijas pārstāvji, Valsts domes deputāti, valsts uzņēmumu, banku un nopietna rūpniecības biznesa vadītāji. Tas bija neformāls pasākums. Un Pušķo, kā man šķiet, nepavisam nav nogrēkojies pret mūsu valdību.

-  Ar ko gan prezidenta administrācija ir labāka? Tas ir, ar ko tā ir sliktāka? Tas ir… Jefimovs nolamājās.

-    Puiši, jūs esat pie pilna prāta?

Pušķo iztaisnoja plecus un izslējās visos savos spēkavīra deviņdesmit divos centimetros.

-   Noplūde skar MiG, biedri ģenerāl. Varbūt tur bijis vēl kas, nu… Kas mērķtiecīgs. Sakarā ar iepriekšējiem izmēģinājumiem, ar Indijas kontrakta virzību. Nosūtījām jautājumu iekšējās izlūkošanas dienestam…

-Un?

-  Pienāca atbilde, ka IelD nav mūs interesējošās informācijas. Viņiem par MiG it kā nekā nav…

-  Tas patiešām ir loģiski, Jefimovs piekrita.

-  Taču Ju rijam Petrovičam ir šādi tādi kontakti Jaseņevā. Kopš komisijas laikiem, kas nodarbojās ar ārkārtas gadījumiem raķešu jomā… Patiesībā informācija ir. Pat negaidīta informācija…

- Jūs to iegūstat par blatu, vai?

-        Rūgta pieredze, biedri ģenerāl, Jevsejevs sacīja.

-   Tā nes savus augļus. Neviens negrib, lai atkārtotos divtūkstoš vienpadsmitā gada krīze. Neviens negrib vēlreiz atrasties situācijā, kad potenciālais pretinieks kontrolē mūsu bruņotos spēkus… Es runāju ar IelD operāciju nodaļas direktoru, mēs kopā strādājām komisijā. Kolīdz ieminējos, ka CIP mērķtiecīgi seko MiG-35 un piektās paaudzes prototipa izmēģinājumiem, man tūdaļ tika celti priekšā dati par pēdējām noplūdēm. Precīzāk tie bija izvilkumi no nesenā ziņojuma-analīzes, ko tika sagatavojusi Otrā zonālā nodaļa. ASV, Dienvidamerika, Lielbritānija. CIP aģents ziņo par nepārtrauktu slepenas informācijas plūsmu no Krievijas. Lēmumprojekti, kas skar aizsardzību, enerģētisko kompleksu, tirdzniecību, ārlietas. Sanāksmju un pārrunu protokoli. Augstu valsts ierēdņu privātās lietas. Kopā ņemot vesela upe…

- Labi. Tālāk, ģenerālis īsi izmeta.

- Tālāk ir jāmeklē „kurmis”! sacīja Pušķo.

-Jāmeklē kur? Kremlī? Valdībā? Domē? Vai jūs maz apjēdzat, ko tas nozīmē?

- Nu, it kā… Pušķo atskatījās uz Jevsejevu un paraustīja plecus. Es nezinu…

- Toties es zinu.

Jefimovs vairs netrakoja, nekļuva sarkans un pat atstāja mierā ziņojumu. Viņš izvilka no galda atvilktnes speciālu zamša salvetīti, noņēma un notīrīja brilles. Atšķirībā no daudziem cilvēkiem ar sliktu redzi viņš nemiedza acis un nešķita tajā brīdī nožēlojams un neaizsargāts.

- Jūs esat brīvi, viņš izmeta.

Jevsejevs parāva Pušķo aiz piedurknes un devās uz izeju. Pušķo neveikli pagriezās un sekoja viņam.

-  Un kas būs ar ziņojumu? viņš čukstus pavaicāja Jevsejevam.

-  Ziņojums paliek pie manis! ģenerālis uzsauca viņiem nopakaļ. Un pietiek noņemties ar niekiem! Pietiek!

Augstākās sabiedrības dzīve

Sešus metrus garš maibahs „melnā bandīta” krāsā iebrauca apaļajā stāvlaukumiņā Jekaterinas pils priekšā un palēnināja gaitu.

-  Piektais, sagaidiet. Mēs esam klāt.

-  Pirmais, redzu jūs. Eju pretī.

Daļa apsardzes grupas bija ieradusies iepriekš, lai sagatavotu vietu bosam. Pie mašīnas pieskrēja trīs dūšīgi sargi vienam no viņiem, šķiet, bija Alberts vārdā. Bet varbūt Vasja. Vai kā citādi. Bruno acīs viņi visi izskatījās vienādi, vārdus viņš pat nepūlējās atcerēties. Sargu Semjonam Romanovičam Trepetovam bija kāds simts, ne mazāk. Smadzenes var izmežģīt, kamēr katru iegaumē. Bruno viņi visi bija vienkārši dildas, dildiķi vai dildoni.

-  Burtiski piecas sekundes! Vasja-Alberts paziņoja, pieliecis galvu pie vadītāja loga. Tūdaļ izbrauks vicepremjera vāģis, mēs ieņemsim tā vietu!

„Ir gan mūlāpi,” Bruno nodomāja.

Spožas iluminācijas ugunis, luksusa automobiļiem pilns stāvlaukums, milzīgs neona skaitlis „250” vakarīgajās debesīs, balti un sarkani putojošs logotips „Moet & Chandon” virs ieejas. Stīgu kvartets zālītē, Debisī. Vīrieši smokingos un frakās, sievietes vakartērpos…

-  Ehē! Rau, kur tā šmī… pardon, tā dāma, par kuru es jums stāstīju, Semjon Romanovič! Bruno skaļi sacīja, ar pirkstu rādīdams kaut kur pūlī. Tā tur, zaļajā kleitā ar garo ļencku aizmugurē! Akurāt! Šī gribēja ievilkt mani tualetē! Biksēs šai bija mēģene ar koku! Re, kur iet zem rokas ar to vīrišķi!

- Bruno, aizveries, lūdzu, ja? no aizmugures sēdekļa atskanēja vienaldzīga, aizlauzta balss.

Tur sēdēja Maša, Semjona Romanoviča draudzene. Viņa pirms divām stundām bija atgriezusies no Jamaikas.

- Kas viņa tāda ir, Maša? Tu viņu pazīsti? Semjons Romanovičs apvaicājās, uzmezdams skatienu dāmai zaļajā tērpā.

- Soņa Pečerska, kurš gan cits… Piektajā kanālā vada kaut kādu muldamgabalu… Mammīt mīļā, galva plīst vai pušu…

-  Viņa arī toreiz bija ietīstījusies kaut kādā zaļā izpletnī, Bruno stāstīja. No skatuves kaut ko sludināja! Kaut ko par atbildību! Par vispasaules krīzi! Bet man saka šņauc iekšā, Brunčik, tūdaļ aizlidosim pie visiem velniem!

- Man rādās, tas kopā ar viņu ir pats Pāvels Davidovičs, sacīja Semjons Romanovičs, vērodams pūli. Vai arī tas nav viņš? Nevaru īsti saskatīt…

- Mauķele! vārgi atsaucās Maša.

-  Šo es arī teļļukā redzēju, šamējās veci! Bruno ieaurējās. Šis arī uz skatuves plātījās!

Maša sāpīgi saviebās, nostenējās: ,,Bļā-ā-āviens…” un piespieda pirkstiņus deniņiem.

- Viņam ir tāds darbs, Bruno, Semjons Romanovičs sacīja. Viņš ir Valsts domes komitejas priekšsēdētājs.

- Kas tas ir „komiteja”, Semjon Romanovič? Bruno apjautājās.

Un pats sevi pārtrauca:

-  Galvenais, nelaidiet viņu man klāt, to Soņu! Lai iet uz… Uz pirti, es gribēju teikt. Man domāt, koka šai nebija riktīga! Kaut kas kā bankā nebija štokos! Trieciet ratā to trako kazu!

-  Tu piedāvā Semjonam Romanovičam nedaudz piestrādāt par tavu apsargu? atskanēja no aizmugures sēdekļa.

Bruno mirkli apdomājās.

-  Ko? Nē! Tas ir, pavisam nedaudz! Cik melns aiz naga, tā sakot!

Viņš pakasīja bārdeli.

-  Nu, es gribēju teikt, ka nē, protams! Ne velna, gočen! Man nospļauties par šās koku! Semjon Romanovič, atslābstiet! Es tikai pajokoju! Ha-ha! Es jūs sargāju, viss būs štokos!

- Esmu jau atslābis, Semjons Romanovičs atsaucās.

-   Šķiet, vēl nekad neesmu juties tik atslābināts.

- Jēziņ, man galva tūdaļ pārsprāgs, Maša paziņoja.

-   Gribu atpakaļ uz Kingstonu. Uz Jamaiku. Steidzami.

- Kāpēc mēs nebraucam sarkanā ferrāri, Semjon Romanovič? Bruno painteresējās. Es jūs, zināms, šausmīgi cienu, bet maibahu te būs kādi simt gabali. Rau, stāv kā tādi šķūņi! Un gandrīz visi melni kā mūsējais…

Vicepremjera mašīna beidzot bija aizbraukusi. Maibahs tūdaļ iekārtojās tās vietā. Sargi atvēra durvis, izlaizdami pasažierus.

- Atvainojiet par aizkavēšanu, Semjon Romanovič, nošļupstēja Vasja-Alberts. Šodien te ir gatavā trakomāja…

-  Skaidrojieties ar apsardzes priekšnieku, vēsi izmeta Semjons Romanovičs.

Bruno Allegro izkāpa no mašīnas un svarīgi paziņoja:

- Atpūties, Vasja! Te šefs ir manā apsardzībā! Tinieties visi, netraucējiet strādāt!

Punduris acumirklī pārvērtās. Nu viņš vairs nav pasažieris, augstākās sabiedrības dīkdienis un balamute, tagad viņš ir personiskais sargs pašam Semjonam Romanovičam Trepetovam, vairāku ievērojamu Krievijas un aizrobežu firmu galvenajam akcionāram, holdinga „Dzīles” direktoru padomes priekšsēdētājam, desmit rūpniecības uzņēmumu, četru jahtu, divu boingu, duča helikopteru, apjomīga autoparka, kā arī villu, savrupnamu, penthauzu un pat viena Anglijas futbola premjerlīgas kluba īpašniekam.

Bruno bija ēna persona, kas pavadīja bosu pasākumos, kur parastajiem sargiem ieeja bija slēgta. Visvisādi rauti, banketi kā šis… Melns smokings, saprotams, tauriņš un viss pārējais. Tīrs darbiņš izklaidēties turpat līdzās, tēlot sabiedrības lauvu, plēst jociņus, šampis, aliņš, meitenes, un pie viena skaidra lieta skatīties apkārt. Ja kāds bosam brauc virsū vai ķiķina viņam aiz muguras, tad glāzi acī, dakšiņu vēderā. Starp citu, agrāk Trepetovs iztika bez ēnas. Kad Bruno parādījās, viņš sāka vadāt to līdzi, ņemot vērā personības mērogu, bezgalīgo pievilcību, harizmu un visu pārējo. Jā, un, protams, cilvēks-lode, pasaules čempions samizošanā. Ieštaukāšanā. Ie… īsi sakot armrestlingā! Aiz Bruno Allegro var justies kā aiz akmens sienas, tas visiem ir skaidrs!

-  Bā, Semjon Romanovič! Tu, kā aizvien, ierodies ar nokavēšanos! Un, kā aizvien, pareizi dari!

-  O, Mašeņka, kas par burvīgu kleitu! Kā patika Kingstona? Negrila ir pasakaina, vai ne?

Saskrēja apkārt. Frakas, vakarkleitas… Tiri-piri, šuši-muši. Viņi te visi cits citu pazīst. Vēsi, pašpārliecināti, no simt metru attāluma ar skatienu var nolikt gar zemi, bet, kad runā ar sev līdzīgu, kļūst bezgala simpātiski, tik čomiski, ka reizēm gribas vai krist ceļos un bārstīt vārsmas… Bet reizēm gāzt ar ķieģeli pa kāda sešsimt eiro vērto frizūru.

Kaismīgs pusčuksts:

-  Vai pēdējo jaunumu esi dzirdējis, Semjon? Makarski tomēr iecel!

9

-  Nevar būt! Un kā tad ar Koltunovu? Pavēli taču gatavoja par viņu, šķiet, pat ienesa jau parakstīt…

-  Kā ienesa, tā iznesa! Man ir informācija no tā, kurš iznesa.

-  Njā… Makars laikam pamatīgi iebarojis…

-  Kā tad tu domāji? No diviem triljoniem var nošķelt prāvu kumosu!

-  …Gribēju noīrēt to pašu villu, ko pagājušajā sezonā, sazvanījos, sarunāju, viss čikiniekā, viss okei, bet aizbraucu tur jau dzīvo kaut kādi narkotirgoņi, visīstākie slepkavnieki! No vienas vietas tetovējumos, dredi karājas līdz pat pakaļai, un skatās uz mani ar pretīgu smīniņu! Es biju šokā! Iedomājies, Negrila burtiski gada laikā pārvērtusies miskastē!…

-  Par laimi, es „Aizsardzības eksportā” nestrādāju, man tie divi triljoni ir pie vienas vietas. Un kas dzirdams par Cibinu? Būs vienošanās?

-  Rādās, ar vienošanos atkal būs klapatas, Sem… Cibins ar saviem divdesmit pieciem procentiem nav pielaužams… Runāja, te būšot vicepremjers, varbūt mēģināt ar viņa palīdzību izdabūt to štelli cauri, kā tu domā?

-   …Montego vēl daudzmaz, bet Negrila sūda caurums! Silts mohito divdesmit zaļo! Resnas amerikāņu vecenes staigā apkampušās ar vietējiem pusaudžiem! Es domāju, ka turpat uz vietas izvemšos!

-  …Vicepremjers tepat kaut kur ir, mēs viņa dēļ vai veselu stundu dabūjām gaidīt rindā, lai noliktu mašīnu. Labs ir. Mēģināšu paņemt Vitjoku aiz pautiem, viņš tagad būtu tāds kā mans parādnieks… Un kur ir Cibins?

-  …Taču, kad nolaidāmies Seremetjevā, kad braucu tagad pa Olimpisko, skatījos uz visu to pelēcīgo draņķību, nodomāju, ka esmu viena stulba kaza, kāda velna pēc es braucu no turienes projām?!

-  …Cibins ir Noriļskā, viņš šampanieti nedzer!

-  …Starp citu, par šampanieti. Es domāju, ka lies jau pie ārdurvīm. Vai varbūt es nepamanīju? Piemaušos kā cūka, gočen!

-  Ai, Maša, kas tas tāds ar tik amizantu bārdeli? Tas pats Bruno? Kurš teļļukā kāvās?

-  Aha. Jauks, vai ne? Imidžu es pati viņam izraudzījos pēc kataloga, pirms tam viņam bija briesmīga pirātu bārda, tu pat nevari iedomāties! Viņš veselu dienu no manis bēguļoja, sak, es gribot šo apcirpt pēc tāda pēdiņa, aizlaidīšoties pie visiem velniem!

-  Ha-ha-ha! Maziņš, bet nikns! Kā viņš tam švaukstam sadeva! Bet vai tiesa, ka viņam ir… Nu, tas… Līdz ceļiem?

>

-  Ne jau nu gluži, protams… Tomēr ļoti neparasti…

-  Ai, kā es tevi apskaužu, Maša! Es arī sev tādu gribu-gribu!

Pie šiem vārdiem Bruno neizturēja. Palūkojies no lejas augšup uz Mašas sarunbiedreni skruļļainu dāmu (vai meiteni, vai veceni, piķis viņu zina!) iekš kaut kā sudrabota un pieguloša kā zivs zvīņas, viņš nobrēcās:

-  Mani visas grib! Stājies rindā, muļķe, būsi astoņpadsmitā no gala!

Dāma atvēra mazu bērnišķīgu mutīti un apklusa. Maša iepleta acis.

-  Bru-uno, kā tev nav kauna? Tu sarunāji rupjības Krievijas Nopelniem bagātai māksliniecei!

-  Un prēmijas „Ovācijas” laureātei! Nopelniem bagātā māksliniece atgādināja.

-   Bļāviens, un laureātei arī! Maša uzmeta izklaidīgu skatienu saviem nagiem un atvēra somiņu, lai sameklētu vīlīti. Tu nu gan, bļāviens, laid!

-  Lai neuzmācas! Bruno atcirta. Es, starp citu, esmu darbā. Nav ko visādas stulbības gvelzt! Apcietināšu, un beigta balle!

Lai demonstrētu savu nozīmīgumu, viņš iepūta žaketes atlokā paslēptā mikrofonā un sacīja:

-  Piektais, kā dzirdi? Vērot situāciju abām acīm! Tā, lūk!

Tajā brīdī laikam tika dota kāda neredzama zīme un visa publika devās uz foajē. Tur stāvēja šiki melnbalti dīvāni, čīgāja vijoles un pašā centrā slējās milzīga daudzstāvu glāžu piramīda. Glāzes, kā tūdaļ pārliecinājās Bruno, bija tukšas. Toties līdzās piramīdai viņš pamanīja bēdīgu pinkainu frakā tērptu bērnu.

-  Pūkainīt, vai tu izdzēri visu šampi? Bruno bargi noprasīja. Ko tu vispār te dari?

-  To pašu, ko tu, liliputs nomurmināja. Sargāju vai kaut kā tā…

Bruno sāka smieties. Pūkainītis (arī Puškins) savulaik bija bagātu Maskavas abu dzimumu klientu eskorta zēns. Savos trīsdesmit ar astīti gados viņš, augumā vēl mazāks nekā Bruno, trauslu pusaudža figūru, smalku apgarotu seju bez mazākajām apmatojuma pazīmēm, pirmajā brīdī atgādināja bērnu mūzikas skolas audzēkni. Piemēram, jaunu vijolnieku.

-  Pūkainītis, ka tavu māti! Sargs! Tev jebkurš pūdelis uzries, un tu kritīsi ģībonī!

-  Iespējams. Taču tu vienkārši neizproti situāciju, Pūkainītis gurdi dūdoja. Patlaban mazie cilvēki ir sezonas modes trends. Kā pītas somas no Dolče un Gabana, kā zābaki ar spīguļiem, lieli volāni, audumi ar dabas motīvu rakstiem…

-  īsāk! Bruno viņu pārtrauca.

-  Pēc tā raidījuma, kur tu vicināji dūres, sākās kaut kas neiedomājams! Šausmas!

Pūkainītis iepleta apaļas acis.

-   Mani uzaicināja kāds ievērojams baņķieris, apvaicājās, kādus cīņas veidus es pārvaldu. Viņi tagad uzskata, ka visi mazie cilvēki ļoti labi cīnās… Es toreiz pa jokam atbildēju, ka man ir melnā josta kamasūtrā. Viņš saka labi. Galvenais lai baidītos… Tagad viņi ir aizrāvušies ar to spēli… „Sniegbaltīte un septiņi rūķi”… Tā nu es rukāju.

Pēkšņi Pūkainītis satvēra Bruno žaketes stūri, paburzīja tievajos pirkstos.

-  Labs smokings. Angļu audums. Ralfs Lorāns?

-  Ko? H… viņu zina! Maša Londonā nopirka!

-  Man gan pāršuva šefa fraku, Pūkainītis vīlies atzinās. Pareizāk, viņa dēla. Un visviens kājstarpē par lielu, labi nekrīt. Kā ir? Vai ļoti var manīt?

-  Ieliec tur gurķi, un viss būs štokos! Bruno deva padomu. Labs ir, es iešu, rau, Romaničs bez manis garlaikojas.

Viņš parādīja šefam zīmi viss tiek kontrolēts, esiet bez bažām! Šefs, kā rādās, nepievērsa uzmanību. Trepetovs sarunājās ar saviem draudziņiem-partneriem no „Dzīlēm”, turpināja apspriest pēdējos jaunumus. Maša, draudzeņu ielenkta, bija atgāzusies melnbaltajā dīvānā, migrēnas, pagrimstošās Jamaikas un vienmuļi trūcīgās Maskavas nogurdināta.

Bet banketu zāle, kā izrādījās, vēl nemaz nebija atvērta! Un arī glāžu piramīdu neviens nesteidza piepildīt! Traks var palikt! Agrāk Bruno nespēja pat iedomāties, ka tāda mēroga pasākumos godātai publikai nākas mocīties gaidās. Un galvenais neviens pat nesatraucas. Dīvaini. Zonā par tādu bezjēdzību vainīgie sen jau būtu apņirgti un ietupināti soda izolatorā…

Izrādījās, ka visi gaida vakara galveno viešņu kādu slavenu amerikāņu aktrisi, viņa pašlaik reklamē „Moet & Chandon”, braukā pa dažādiem burziņiem reklamēdama un vēl filmējas dažādos klipos. Bruno neatcerējās viņas uzvārdu, viņam amerikāņu uzvārdi neturas galvā. Tāda blondīne ar pietūkušām lūpām. Spēlēja tajā filmā, kur visi baltās trenūzenēs tā kā zonā vai kaut kur pazemē… Nav svarīgi. Un viņa, tā bālā klukste, stāv sastrēgumā uz Možaiskas šosejas, un viss bankets tādēļ ir sačakarēts. Gatavā maucība!

Bruno aiz garlaicības sāka staigāt pa foajē.

Lūk, kur vicepremjers vai, kā Romaničs viņu sauc, Viceks atvasinājums no prievārda „vice”. Jāteic, ka Krievijas politiskās elites pārstāvju vidū šī iesauka tiek lietota sen un tai nav familiāras vai nievājošas nokrāsas. Viceks ir pārmantojams tituls, turklāt visai augsts. Pašreizējais Viceks ir sprogains jefiņš ar nekaunīgām acīm un nezūdošu šķību smaidiņu. Runā, viņš esot kaut kas līdzīgs politiskajam vadītājam, pārzinot visādas ideoloģiskas padarīšanas un vajadzības gadījumā noregulējot situācijas starp ierēdņiem un oligarhiem… Viltnieks, pēc ģīmja redzams. Viņš kaut ko stāstīja žilbinošai skaistulei atsegtā ceriņkrāsas kleitā, un viņa gardi smējās. Bruno it kā nejauši nostaigāja viņiem garām, lai viņa redzētu, kādi izskatās īsti vīrieši, un pārstātu zviegt kā tāda muļķe. Vienbrīd pat pārlika, vai viņam neapmest dubulto salto ar plaukstu sasitienu. Tad pārdomāja. Viņš kā nekā atradās darbā.

Kinorežisori un aktieri čupojas savā barā. Viņus var pazīt pēc pīpēm un tabakas dūmu mākoņa, jo neviens cits te nesmēķē. Un vēl pīpi. Te vispār nedrīkst smēķēt, rau, arī uzraksti karājas. Taču režisoriem viss mūždien ir pie kājas. Šis pats resnais, kurš atgādina sirmu gorillu, reiz piedāvāja Bruno filmēties kādā seriālā. Nospēlēt galveno varoni, kuram pēc reālas rēķinu kārtošanas noņemtas abas kājas un viņš nosēdināts tādā invalīdu uzpariktē, līdzīgā ratiņiem, un viņam nācās ubagot Kazaņas stacijā, bet tad viņš nospļāvies uz visu un aizbraucis uz budistu klosteri, kur iemācījies kauties bez kājām un visa pārējā, un pēcāk braukājis savā tarataikā pa Maskavu un sitis visus pēc kārtas kā traks… Vispār ņemot, kaut kāda maucība. Un, ja vēl būtu piedāvājuši nospēlēt dildu, tādu pazemojumu Bruno pieklājīga honorāra dēļ vēl būtu spējis pieciest. Bet nē, viņam piedāvāja nospēlēt pusi dildas! Reāli gribēja ievīstīt kaut kādās lupatās, it kā viņš patiesībā būtu dildiķis, tikai bez kājām! Bruno visus pasūtīja dirst. Kā tad. Ko vēl negribēs…

-  Bro, dārgais! Nu kā? Vai vēl neesi pārdomājis? viņam uzsauca resnais režisors. Viņš vienmēr nezin kā> >

pēc uzrunāja viņu „Bro” un turklāt vēl ņirdza zobus, itin kā būtu pateicis ko ļoti asprātīgu.

-  Es tev piemeklēju tādu partneri, ka tik turies!

-  Man ir kontrakts ar Holivudu, tā ja! Bruno nevietā atbildēja un tinās tālāk prom no viņiem.

Romaniča pulciņš izskatījās krietni vien pievilcīgāks. Darījumu cilvēki, biznesmeņi, konkrēti veči. Neviens nezviedz, negvelž stulbības, nebirdina pelnus uz parketa. Klusām sarunājas, nevienu netraucē. Un viņiem ir nopietnas darīšanas, ne salīdzināt ar jūsu seriāliem! Kompāniju saplūšana, akcionāru vienošanās, naudas atmaksas, uzbraucieni, rēķinu kārtošanas u. tml. Vīru darbi. Kā Ūpim vai Magomedam, tikai pakāpi augstāk. Ja viņi nevienojas, tad kārta darboties Ūpim un viņam līdzīgiem… To Bruno saprata. Cienīja. Un Trepetovs arī pret viņu izturas pieklājīgi, ja par to ir runa. Tiešām pieklājīgi, bez glupībām. Kas tad biznesmenim ir galvenais? Galvenais ir just cilvēku, redzēt viņam cauri. Saprast, vai tavā priekšā stāv bezsmadzeņu sūds vai cienījama personība, kas visos parametros pārsniedz vidusmēra dildu četrpadsmit reižu vai vēl vairāk. Trepetovs redzēja, tāpēc ari bija atbilstoša attieksme. Rau, paņēma līdzi uz banketu, nozīmēja par ēnu. Apsardzes priekšnieks pašlaik sēž kaut kur eskorta mašīnā kā pavadā piesiets suns, sūc tēju no termosa, klausās radio, bet Bruno pēc mēra šūtā smokingā glaunas publikas vidū staigā pa Jekaterinas pili, tempj „Moet un Šando”… Lai gan nē, vēl netempj. Bļāviens, piegriezies jau, cik var gaidīt?!

Bruno piegāja klāt glāžu piramīdai. Tur ziņkārīgo ielenkumā uz trepēm darbojās divi viesmīļi, lēja šampanieti. Bet vēl divi stāvēja lejā, atvēra un padeva pudeles. Veikli viņiem padevās, neko teikt. Gatavais Niagāras ūdenskritums! Dzirkstošas putu kaskādes plūda lejup, pamazām piepildot piltuvveidīgo šampanieša glāžu piramīdu.

-  Bruno! Paķer arī mums pārīti, esi tik labs! Trepetovs viņam uzsauca.

Viņš bija pametis savu bariņu un piebiedrojies vicepremjeram un tai skaistulei ceriņkrāsas kleitā.

Bruno pagaidīja, līdz piramīda piepildās, paraustīja aiz bikšu staras uz trepēm stāvošo viesmīli.

-  Ei, šef! Man četras glāzes, pašas pilnākās!

Šampanieša glāzes bija platas un zemas, un, jā, pilnas līdz pašām malām. Noturēt četras mazajās īspirkstu rociņās nav iespējams. Tad attapīgais Bruno nolika tās uz galda, vienā paņēmienā iztukšoja vienu un tad turpināja ceļu.

-  Paldies, Bruno! Trepetovs pateicās un pagriezās pret vicepremjeru.

-  Tas ir mans personīgais miesassargs, leģendārais Bruno Allegro, lūdzu mīlēt un cienīt! Starp citu cilvēks-lode!

-  Ir nācies dzirdēt, kā ne! vicepremjers sacīja, ieurbdamies pundurī ar savām nekaunīgajām acīm.

-  Harizmu nevar noslēpt! viņš piemetināja un iesmējās.

Bruno sabozās, klusēdams iedeva glāzi viņam un ceriņkrāsas dāmai. Pareizāk sakot, nevis dāmai, bet meitenei, skuķēnam, jo, aplūkojot tuvāk, viņa izrādījās vēl jaunāka, nekā Bruno bija domājis. Un vēl skaistāka. Kāds neiespējams, žilbinošs skaistums, kā atomreaktors. Pat stāvēt līdzās bija karsti. Bet viņa vēl, kā par spīti, ieskatījās viņam acīs, plati pasmaidīja un pietupās vieglā reveransā. Un pateica:

-  Ļoti patīkami!

Tad iedzēra no glāzes un vēl pateica:

-  Ļoti garšīgs!

Bruno nosvīda. Un piesarka. Viņa kājas bija kā zemē iemietas, laiks itin kā apstājās. Romaničs un vicepremjers vairs nepievērsa viņam uzmanību, sprieda par stūrgalvīgo Cibinu un aizvien biežāk rauca uzacis… Redzams, iekulsies ķezā mudaks ar saviem divdesmit pieciem procentiem izšķaidīs smadzenes, un beigta balle! Vai, labākajā gadījumā, ietupinās uz kādiem desmit gadiem. Lai gan, vai desmit gadus cietumā var uzskatīt par „labāko gadījumu”, Bruno nezināja!

Kamēr viņš prātoja par tik sarežģītu dilemmu, meitene bija kaut kur nozudusi, bet Bruno stāvēja kā zemē iemiets un galvā viņam džinkstēja. Viņš beidzamajā laikā tika redzējis ne mazums skaistu sieviešu, turklāt dažādās pozās, ar to viņu, tā sakot, nevarēja pārsteigt. Taču te bija kaut kas pavisam īpašs. Viņš pats nesaprata, kas tieši. Varbūt mati gaiši kā izbalojuši, tādi mēdz būt pusaudžiem vasaras beigās. Vai varbūt slaidās kājas. Vai krūtis. Vai, gluži otrādi, seja un acis, no kurām itin kā šķiļas dzirksteles un izdedzina cauri. īsi sakot, nekādas skaidrības…

Un, pat kad beidzot parādījās amerikāņu aktrise un visi apkārt vispirms sāka sačukstēties un pēc tam sajūsmināti aplaudēt, un kāds ministra vietnieks atstiepa viņai milzīgu grozu ar rozēm, un saskrēja žurnālisti, un kāds spieda viņai rokās tā kā grāmatu, kā disku autogrāfam… pat tad Bruno īsti neattapa, kas notiek un kas tur tik sevišķs.

Aktrise gāja pa grīdceliņu uz banketu zāli (jau atvērtu), smaidīja, rādīdama zobus, paguva kaut ko pateikt mikrofonos, ko viņai bāza klāt no visām pusēm, un māja ar roku. Viesmīļi stūma viņai nopakaļ ratiņus ar milzīgu šampanieša pudeli… Nu, normāla vecene, nekāda briesmone kā tā Lēdija Gaga. Uz stingru trijnieku. Ņemiet par labu…

-   Es pat trijnieku neliktu, viņš izdzirda skanīgu balsi.

Tā bija Pečerska. Stāvēja līdzās, nicīgi miedza acis un līgojās kā niedre vējā.

-  Kur ir tavs priekšsēdētājs? Bruno apvaicājās.

-  Tur! Viņa pamāja ar roku uz pūļa pusi, kas bija ielencis aktrisi. Tur ir viss mūsu parlamentārais vairākums!

-  Skaidrs. Kāpēc tad tu neesi kopā ar viņiem?

Pečerska uzlūkoja Bruno. Spriežot pēc izskata, viņa

bija paguvusi iztukšot aptuveni pusi piramīdas.

-   Mans ēters ir rīt. Tā kaza nāks uz manu sarunu šovu, vari iedomāties? Pečerska ieķiķinājās. Nu pasaki ar ko es esmu sliktāka? Kāpēc viņa, bļāviens, šonakt sutīs kāda tur „Ritz-Carlton” luksusa numurā, bet es kā tāda nosodīta rakstīšu scenāriju, lauzīšu galvu un tamlīdzīgi? Paskaties vai esmu kaut kādā ziņā sliktāka?

Bruno paskatījās.

-         Gočpendel, tu arī esi tīri tā nekas, viņš noteica.

-    Tikai pārāk daudz dirs.

Pečerska tā dīvaini parāva galvu.

-  Gočpendel? viņa pārjautāja.

- Jā. Gočpendel, Bruno apstiprināja.

- Gočpendel, gočpendel… Pečerska skatījās kaut kur sānis. Gočpendel… Paklau, nav slikts nosaukums sarunu šovam! „Gočpendel”… ar Sofiju PečerskuL. Nepavisam nav slikti! Teicami! Bļāviens! „Gočpendel”! Logotips pulksteņa pendele un… Ha-ha-ha! Steigšus jāparunā ar Kostiku, gatavosim pilotu. Ķitvainazīt, tā tik būs bumba! Pietiek auklēties! Ar pendeli pa vienu vietu!

Viņa satvēra aiz pleca Bruno, kurš klusītēm grasījās aizlavīties projām.

-  Paklau, bet ja es uzaicināšu tevi? Tu esi tik stilīgs, uzsitīsi man kolosālu reitingu!

-  Uzaicini, izskatīšu, punduris svarīgi pamāja.

-  Cik burvīgi! Vai negribi aizlidot uz Centaura Proksimu, Brunčik? Pečerska piemiedza aci un uzsita sev pa gurnu. Rādās, koku viņa glabāja iepriekšējā vietā.

-   Man ir arī biļete divām personām… Gočpendel!

Taču Bruno nebija nekādas patikas lidot uz Centaura Proksimu piedzērušās Soņas Pečerskas sabiedrībā.

-  Atšujies! viņš stingri noteica. Un devās meklēt savu Romaniču.

Aizdomās turamais Sincovs

Komarovs ierakstīja datus protokolā un vēlreiz pavērsa skatienu no fotogrāfijas pasē uz pretī sēdošo cilvēku.

Lūk, Aleksejs Ivanovičs Sincovs, tā teikt, pats personīgi vīrietis ap četrdesmit, bez sevišķām pazīmēm, skarba, mazkustīga seja. Droši vien atgādinātu Terminatoru, nebijis kartupelim līdzīgā Rjazaņas deguna… Un, lūk, viņa foto deviņi reiz divpadsmit, tā pati seja deguns, vaigu kauli, uzacu loki un tā tālāk. Tikai, iespējams, izteiksmīgāka (ja vārds „izteiksmīgs” te vispār iederas), jaunāka un gludāka, arī mati biezāki… Fotografējies pirms kādiem astoņiem vai desmit gadiem. Un kapteini Komarovu pārņēma dīvaina sajūta īstais Sincovs neraisīja viņā nekādas asociācijas, turpretī Sincovs fotogrāfijā šķita viņam pilnīgi noteikti pazīstams. Un arī uzvārds. Pilnīgi noteikti. Viņi bija iepriekš tikušies, profesionālā atmiņa neviļ. Tikai kad un kur, to Komarovs nekādi nespēja atcerēties.

-  Ar boksu netikāt aizrāvies? Viņš aizvēra pasi un pabīdīja to uz galda malu. Maskavas un apgabala čempionāts, astoņdesmit devītais-deviņdesmit pirmais gads?

-  Nē, Sincovs atbildēja.

Balss, starp citu… Arī balss pazīstama.

-  Varbūt strādājāt kriminālmeklēšanā?

-Nē.

-  Un… tiesāts neesat?

-   Neesmu tiesāts, neesmu aizrāvies. Neesmu strādājis. Kas tad ir?

-   Nekas nav. Droši vien būs izlicies. Man jūsu seja šķiet pazīstama.

Sincovs paraustīja plecus, sakustējās.

-   Divtūkstoš otrā gada jūlijs. Vernadska prospekts. Kanalizācija. Viņš runāja lēnām, it kā negribīgi. Pazudušie studenti. Četri gabali. Jūs tolaik vēl bijāt seržants.

Un Komarovs uzreiz atcerējās.

-  Pag… Mežainis? Kā tur to… Digers, ja?

-  Viņš pats, Sincovs noducināja.

-  Tas tik ir numurs! Komarovs piesita sev pie pieres. Pareizi! Mežainis! Rāpojamās ejas! Ivana Bargā bibliotēka! Kā tur bija… Aizmūrējumi?

Viņš manāmā labpatikā atcerējās digeru vārdiņus.

-   Tāpēc es skatos tā kā būtu viņš, kā ne… It kā vajadzēja būt jaunākam! Bet tik daudz gadu jau pagājis… Divtūkstoš otrais, re, kā!

- Nūja, Sincovs-Mežainis piekrita. Viņa dzelzsbetona seja nedaudz atmaiga. Desmit gadu. Kur tas laiks.

Paskatījās viens otrā, uzsmaidīja.

-  Un kā tev klājas?

- Var iztikt.

- Vēl aizvien tur ložņā?

-  Vairs nav tie gadi, lai ložņātu…

-  Kaut kur strādā?

- Nē, Sincovs īsi atteica. Bet tu, kā redzu, esi kļuvis kapteinis? Atceros biji pavisam jauniņs kruķis…

-  Biju kruķis, kļuvu par policistu! Komarovs iesmējās. Vai atceries, kā tur tumsā akmeņi lidoja? Ko tu neteiksi! Es vēl aizvien netieku gudrs kas tur varēja būt?

-  Droši vien kāds klaidonis, Sincovs sacīja.

-        Klaidonis! Komarovs atkārtoja, pašūpoja galvu.

-   Man toreiz rādījās zirneklis! Tāds milzīgs!

-   Cilvēks-zirneklis. Spaidermens, Sincovs pavīpsnāja.

-  Nūja!

Vēlreiz sasmaidījās.

-  Kāpēc aicināji šurp? Sincovs apvaicājās.

Komarovs atcerējās, sāka čaukstināt papīrus.

- Vispār tāda lieta. Mēs strādājam ar zelta uzpirkšanas vietām, pētām dažus punktus un arī cilvēkus, kuri tur apgrozās… īsi sakot, vienam uzpircējam telefonā atrasts tavs mājas tālruņa numurs. Bet tas uzpircējs ir iesaistīts kādā lietā. Tāds bija tas iemesls.

-  Skaidrs. Sincovs vairs nesmaidīja. Un kas tālāk?

- Tālāk nokļūsi zem lupas! Kapteinis Komarovs sapīka. Visos sīkumos, tā teikt, sakari, tikšanās vietas un tā tālāk! Plāj laukā, Mežaini, kamēr nav par vēlu!

Viņš palūkojās Sincova akmens sejā, nopūtās.

-   Labi. Joks. Nesatraucies. Parasta procedūra. Tu zeltu esi nodevis? Vai varbūt pircis?

Sincovs paraustīja plecus.

-  Kas tas par uzpircēju? Kurš no viņiem?

-  Stepans Vereņejevs. Strādā Dienvidrietumos.

-  Pag… Tas, kurš sēž universālveikalā, otrajā stāvā, stikla būdiņā?

»

-  Tieši tā. Pazīsti?

-  Savulaik piedāvāju viņam pāris sudraba monētu.

Komarovs pamāja, kaut ko pierakstīja protokolā.

- Vai arī nē, monētas nesu uz Kalēju Tiltu. Bet Dienvidrietumos rādīju zelta gredzentiņu, padomājis piebilda Sincovs. No mātes bija palicis. Bet varbūt bija otrādi. Precīzi neatceros. Tas bija sen.

- Un kas notika ar gredzentiņu? Komarovs jautāja, nepārtraukdams rakstīt.

-  Laikam pārdevu. Sincovs paraudzījās logā. Bet varbūt uzdāvināju. Vai nospēra. Nezinu. Cik gadu pagājis…

-Jā, ne mazums…

Komarovs pārlasīja protokolu, nolika priekšā Sincovam.

-  Lūk, šeit. Viņš iebadīja ar pirkstu.

Sincovs ar acīm pārskrēja tekstam, paņēma rakstāmo, parakstīja.

-  Kas tur ir ar tiem uzpirkšanas punktiem? viņš pavaicāja. Kaut kas ir nozagts? Vai arī jūs laiku pa laikam rīkojat reidus, tā sakot, profilaktiski?

-  Arī profilaktiski, mīklaini atteica Komarovs, ielikdams protokolu mapē. Lai gan ir arī šādi tādi fakti.

-  Kādi fakti?

-  Maskavā parādījies liels daudzums zelta. Pēkšņi ne no šā, ne no tā. Vai nu no raktuvēm, vai Valsts fondiem, vai vēl sazin no kurienes… To mēs cenšamies noskaidrot.

-  Skaidrs. Mežainis pamāja.

- Tu, starp citu, no saviem digeru klejojumiem zeltu netiki uznesis augšā? Komarovs negaidīti pavaicāja un uzmeta senajam paziņam asu, vērīgu, nepavisam ne draudzīgu skatienu.

- Gadījās reiz pāris monētu… Taču tās jau sen ir pārdotas…

- Vai Rudinu gadījumā nepazīsti?

- Kādu Rudinu?

- Jebkādu.

Mežainis pašūpoja galvu.

- Es nekādu nepazīstu.

- Nu labi…

Kapteinis piecēlās un ielika mapi seifā. Sincovs nedaudz pastiepa kaklu, lai saskatītu, kas tur ir iekšā, taču neko neredzēja.

- Un ko tālāk? viņš jautāja.

- Viss! Komarovs paziņoja, apsēzdamies savā vietā. Turpināsim purināt uzpircējus. Bet tu vari mierīgi dzīvot tālāk, tā sakot, ad arbitriuml Tulkojumā no latīņu valodas tas nozīmē pilnīgi pēc saviem ieskatiem!

- Oho! Sincovs sacīja, latīņu valoda.

-  Augstākās juridiskās izglītības atliekas. Pavirši mācījos, tikai lai dabūtu diplomu. Biju jauns nebija laika, bet tagad nožēloju…

Komarovs atmeta ar roku, palūkojās Mežainī.

- Tie puiši arī bija no juridiskās fakultātes, atceries, kurus mēs ar tevi toreiz meklējām?

- Krīgers un pārējie zaļknābji? Nūja. Tagad kāds no viņiem varbūt pat strādā prokuratūrā vai sēž tiesā! Sincovs pavīpsnāja. Interesanti, protams.

- Interesanti, Komarovs piekrita. Un piebilda: Kamēr nav ierosināta lieta… Mēs taču strādājam kā mīnu laukā. No vienas puses naži un lodes, no otras likuma sargi ar roku dzelžiem…

- Jā. Pazemē arī ir tāpat…

Nosmaidīja.

-  Nu tad es laikam iešu.

Sincovs piecēlās. Arī Komarovs piecēlās, pastiepa roku. Sincovs to paspieda.

- Ja būsit pie mums Kolimā, kā saka…

-  Labāk gan jūs pie mums! Sincovs, kā pieklājas, atbildēja. O! Gandrīz vai aizmirsu! Viņš paņēma no galda pasi, ielika to kabatā.

-  Tas nebija vis klaidonis, Mežaini! Komarovs negaidot viņam uzsauca, kad Mežainis atradās pie pašām durvīm. Toreiz, tajā kolektorā! Nu pasaki godīgi! Ne klaidonis, vispār ne cilvēks! Tā taču ir?

Sincovs apstājās, palūkojās atpakaļ.

-  Es vēl joprojām reizēm aizveru acis un redzu, kā tas gāzelēdamies nesas, lido, pinkains, tumšs! Lido, Mežaini! Cilvēks tā nevar!

-  Kas gan tad tas bija? Sincovs pavaicāja.

-  Nezinu! Bet tu gan zini! Tikai negribi teikt!

Pēc Mežaiņa sejas neko nevar pateikt. Čuguns. Dzelzsbetons.

-  Labi! Komarovs atmeta ar roku. Negribi, velns ar viņu!

-  Tas bija marls, Sincovs sacīja.

Kapteinis grasījās ieslēgt tējkannu un sastinga, nepastiepis roku līdz slēdzim kannas korpusā.

-Kas?

-  Marls. Marli. Kaut kas līdzīgs punduriem, Sincovs atbildēja. Viņi dzīvo daudz dziļāk lejā, tur parasti neviens no mums nekāpj. Daži no viņiem pakāpjas augstāk, klejo pa kolektoriem. Meklē rijamo un tā.

Komarovs apstulbis lūkojās viņā. Tējkannu viņš bija aizmirsis.

-  Kā Herbertam Velsam, vai? Morloki?

-  Nezinu, kā ir Velsam. Marli un marli. Sincovs noplātīja rokas. Kropļi. Mutanti. Piķis viņu zina…

-   Bļāviens. Tu runā nopietni? Kapteinis sadrūvējās. Un tūdaļ pat nedroši pasmaidīja. Vai āzē mani?

-  Neāzēju. Nopietni, Sincovs apgalvoja. Labs ir, es iešu.

-  Pagaidi. Tas taču… Pagaidi, Mežaini! Komarovs pakasīja pakausi, iznāca galda priekšā. Vai tu viņus redzēji? Pats?

-  Kā tad varētu runāt?

-  Es arī gribu redzēt! Noorganizēsim to! Kādās brīvdienās! Panēm mani līdzi! Nu?

9

-  Es taču teicu, ka „mīnusā” nekāpju.

-  Kur? Ā-a-a… Nu ko tu man stāsti pasakas? Komarovs iesmējās. It kā es būtu jauna juriste firmā! Redzu taču pēc acīm! Tu nehalturē ar mašīnu, neesi celtnieks un arī ne no tiem, kuri staigā pa mājām, iesmērēdami visādus draņķus!

Viņš piegāja pie Sincova, atkal pastiepa viņam varenu stūrainu plaukstu.

-  Nepazūdi, Mežaini! Piezvani man kādreiz. Vai arī es pats tev piezvanīšu. Aiziesim, paskatīsimies uz to brīnumu. Es nekad nebiju dzirdējis par tādiem marlicm! Par Lohnesa briesmoni biju dzirdējis, taču tas ir tālu… Bet šie, iznāk, tieši mums zem kājām! No manis, starp citu… Viņš izstiepa rokas uz priekšu un izpleta delnas tālu uz sāniem. No manis būs šitik liela pudele!

-  Es jau nedzeru.

Kapteinis nopūtās.

-  Cik tu gan esi pareizs! Pat aizdomīgi.

Kad Mežainis bija aizgājis, Komarovs vēl kādu brīdi staigāja pa kabinetu. Atcerējās tējkannu, ieslēdza. „Marli,” viņš nodomāja. „Kāpēc marli? Viņi paši sevi tā sauc, vai? Kaut kādi mutanti, kropļi… Tātad viņiem ir sava valoda? Un varbūt pat rakstība?”

Tam gan nebija nozīmes. Viņš zināja, ka Mežainis diez vai piezvanīs. Arī to viņš redzēja pēc acīm. Stūrgalvīgs puisis. Spriežot pēc apģērba un runas veida, viņa sociālais stāvoklis nav diez cik augsts, taču par sevi viņš ir pilnīgi pārliecināts.

„Es arī esmu stūrgalvīgs,” nodomāja Komarovs. „Un arī mans statuss nav visai augsts. Un vispār mums ir daudz kopēja…”

Jau drīz vajadzēja ierasties nākamajam izsauktajam. Bet viņš joprojām domāja par iepriekšējo. Nav saprotams vai Mežainis no tiesas runāja par marliem? Pareizāk, kad runāja, it kā bija skaidrs, ka nopietni. Turpretī tagad, sēžot vienam kabinetā un dzerot paciņu tēju pie nobružāta galda, šķiet kā kaut kas tāds ir iespējams? Par klaidoņiem, kuri dzīvo kolektoros, sildās pie caurulēm, ticēt ir vieglāk. Tāpēc ka tos viņš daudzreiz tika redzējis un aizturējis, viņiem ir domāts likums ja esi nogalinājis, zadzis, esi tik labs, tā sakot, saņem, ko esi pelnījis. Bet ja tas ir kāds zinātnei nezināms marls? Kas viņš vispār ir cilvēks vai zvērs? Kāds ir viņa, tā teikt, tiesiskais statuss?… Pilnīga migla!

Taču toreiz, pirms desmit gadiem, Komarovs tiešām bija redzējis kaut ko necilvēcisku. Tur jau tas āķis.

Kapteinis nopūtās. Lāga puisis tas Mežainis. Uzpircēju Vereņejevu uzreiz atcerējās. Tikai paskaidroja slikti pāris sudraba monētu, gredzentiņš, vai nu tur, vai kur citur, tas bija sen… Bet kāpēc tad atcerējās? Un kāpēc uzpircējs pierakstīja viņa telefona numuru? Nav sapi’otams! Tāpat kā ar marliem… Tikai marli nav iesaistīti krimināllietā, bet nezināmi zelta pārdevēji ir iesaistīti. Un marlus nevar pārbaudīt, bet cilvēkus var.

Viņš pievilka tuvāk datora klaviatūru un nodrukāja uzdevumu:

„Lūdzu ievākt orientējošu informāciju par Alekseju Ivanoviču Sincovu…”

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca kādus piecdesmit gadus vecs garš, kalsns vīrietis. Viņš izskatījās manāmi nobijies.

- Sveicināti… Mans uzvārds ir Kolbasins. Es saņēmu pavēsti…

-  Nāciet tālāk, Kolbasina kungs. Vai tikāt nodevis zeltu uzpirkšanas punktā? kapteinis Komarovs ierasti uzsāka kārtējo iztaujāšanu.

Pēc nedēļas pienāca informācija par Sincovu un Rudinu. Faktiski vienāda, it kā būtu rakstīta caur kopējamo papīru.

„Aleksejs Sineovs Krievijas armijas virsnieks, kara darbību dalībnieks, pēc demobilizācijas pastāvīgu darbu nav strādājis, sabiedriskā kārtā sadarbojies ar pilsētas glābšanas dienestu, vēlāk iestājies darbā rūpnīcā p/k 403, kur vairākus gadus nostrādājis par bruņotās apsardzes maiņas vecāko, atbi'īvots pēc paša vēlēšanās, pašlaik nestrādā, dzīvo civillaulībā ar Poļinu Gerasimovu īrētā dzīvoklī pēc adreses… Pierakstīts savā agrākajā dzīvesvietā pēc adreses… Izteikta paziņu loka nav. Sakaru, kas izraisītu operatīvu interesi, nav. Viņu kompromitējošu materiālu iekšlietu institūcijām, narkotiku kontrolei, FDD un muitai nav…”

„Leonīds Sergejevičs Rudins pēc dienesta armijā vadījis digeru klubu, strādājis Ārkārtējo notikumu ministrijā, vēlāk iestājies darbā rūpnīcā plk 403 par strēlnieku bruņotajā apsardzē, atbrīvots pēc paša vēlēšanās, nestrādā, nav precējies, dzīvo pēc adreses… Pagājušajā gadā iekļuvis smagā automobiļu katastrofā, brīnumainā kārtā palicis dzīvs. Izteikta paziņu loka nav. Sakaru, kas izraisītu operatīvu interesi, nav. Viņu kompromitējošu materiālu iekšlietu institūcijām, narkotiku kontrolei, FDD un muitai nav…”

-  Jā-ā-ā… Komarovs nopūtās.

Viens iekļuvis katastrofā, otrs ne. Toties abi ir speciālisti pazemes jautājumos, bet galvenais abi strādājuši vienā rūpnīcā un tajā pašā apakšnodaļā. Kā gan viņi viens otru var nezināt? Tad kāpēc Sincovs neatzinās? Un kas tā par rūpnīcu „pasta kastīte 403”?

Kapteinis piezvanīja ekonomiskās noziedzības apkarošanas nodaļai, patērētāju tirgus kontrolei, ārpusresora apsardzes daļai. Neviens viņam par šo rūpnīcu neko nevarēja pateikt: „Tā taču ir „pastkaste”, bet mēs militāros objektus neapkalpojam…”

Tad viņš izgāja gaitenī un iegriezās kabinetā pie Čupriļenko. Par spīti neprasmei izteikties, viņš bija izsmeļoši un vispusīgi informēts.

-  Paklau, Igorjok, tu visu zini. Vai par rūpnīcu „pasta kastīte 403” arī esi dzirdējis?

Operatīvais darbinieks salēcās, pameta skatienu apkārt. Viņa seja pielija asinīm, pat plikais galvvidus piesarka. Un parastais nesatricināmais miers pazuda kā nebijis.

-  Ko tu klaigā?! Dienēt apnicis? Vai vispār…

-  Kas tev lēcies? Ko es tādu pajautāju? Komarovs apjuka.

-  To! Tas ir drošībnieku „jumts”, lūk, kas, majors nošņāca. Viņi tur noformē savus slepenos darbiniekus. Tikai es tev neko neesmu teicis!

Lūkodams apjēgt dzirdēto, Komarovs devās atpakaļ uz savu kabinetu.

-  Interesanta kompānija Sincovs un Rudins! viņš norūca zem deguna.

Trešā nodaļa . nopietnais „nokāpiens”

.

Atrast „risinātāju”

Rudmatainais praporščiks no speciālās noliktavas aizsūtīja Pirkstu uz trim zināmiem burtiem, bezmaz vai piedraudēja uzrakstīt ziņojumu. Labi, ka neuzrakstīja. Bijušais speciālās apakšvienības „Tunelis” darbinieks, vecākais leitnants Piļčenko uzskatīja, ka šajā ziņā viņam ir laimējies. Bet kā ar pārējo? Meklēt tirdzniecības vietās?

Ir veikali ar eksotiskiem nosaukumiem „Geostroj Market”, „Tehniskā ekstāze”, „Guru-Sport”, „GuruEkstrim” un vēl daži citi. Var doties turp. Var nopirkt, piemēram, digitālo daudzkanālu gāzu analizatoru. Infrasarkano lukturi. Dobumu skeneri. Var nopirkt nakts redzamības brilles lai gan tās būs ļoti masīvas un neērtas brilles, kaut kas līdzīgs „vēža acij”, bet tām komplektā esošo masku nāktos kapitāli pāršūt vai vienkārši izmest.

Kaut ko nopirkt var. Tiesa, tas maksās dārgi.

Taču kaut ko nevar nopirkt. Tāpēc ka nav tādu veikalu. Piemēram, superkompaktu mugursomas tipa autogēnu cieto sakausējumu griešanai. Armijas speciālajām apakšvienībām domātās IS brilles. Galu galā ieročus. Jāmeklē piekļuve vajadzīgajiem cilvēkiem. Cilvēkiem, kuri var pārdot tev nepieciešamo lietu. Faktiski jebkuru lietu.

Maskavā tādu cilvēku ir daudz.

Tavs kāpņu laukumiņa kaimiņš tieši pazīst kādu metinātāju, kurš pats savām rociņām uzmeistarojis gāzes griežamo. Tiesa, tam baloni sver 40 kilogramu. Normāli baloni, kaimiņš ir pārliecināts. „Kādus tad tev vajag, ko? Kā sērkociņu kastīte? Lai varētu nēsāt kabatā? Kam tev to vajag?”

Tur jau tas āķis. Kāpēc.

Ir rajona mēroga vietējā „autoritāte”, tāds Čira. Čiram ir pieeja nopietniem kentiem, seifu speciālistiem. Kentiem jāorientējas autogēnos. Viņi sēž „Soču pagalmiņā”, ierauj šņabīti, uzkož šašliku, ar pirkstiem urķē zobus, blenž griestos. „Koe, koe? Kāda velna pēc kazai vajadzīgs bajāns? Kurš tev’ vispār sūtīja?”

Nē, ar viņiem runāt nav nekādas vēlēšanās.

Ir interneta forums par metālu griešanu. Par speciālo aprīkojumu. Par šaujamieročiem. Ir vesels lērums digeru forumu. Tur apspriežas cilvēki, kuriem ir nepieciešamās zināšanas un iemaņas… „Tikai kā lai saka… Kam tev visas tās uzpariktes? Gribi aplaupīt „AlfaBanku”?”

Galu galā var jau arī atklāties. Tāda štelle vai nu tu turpini bezspēcīgi urbties ar acīm bildē, kur ieeju ,,Būhenā” klāj smaga tērauda lūka, vai arī tu atklājies un dalies ar kādu.

Ar kuru?

Ar pazīstamo metinātāju?

Ar Ciru un viņa spečukiem?

Ar kādu dig_master_90 no interneta foruma, kuru ne reizes pat acīs neesi redzējis?

Diez vai.

Tad braucam tālāk.

Ir fanātiski amatieri, ir kriminālnoziedznieki, ir vienkārši glumi tipi, gatavi iedzīvoties vienalga, kā. Un ir „risinātāji”. Viņi neietur pusdienas „Soču pagalmiņā”, nepiesārņo savu valodu ar ,,koe” u. tml. Viņi atgādina sporta darboņus (vecumā ap četrdesmit, akurāti apcirpti mati, stalta stāja, tukšs skatiens), atbild par saviem vārdiem un ir starpnieki starp kriminālo pasauli un parasto taču visai bagātu cilvēku pasauli. Viņi risina gaužām plaša spektra problēmas. Jā, un vēl kāda svarīga detaļa „risinātājiem” ir nauda. Precīzāk viņi zina, kur to dabūt.

Tikai kāpņu laukumiņa kaimiņam nav pazīstamu „risinātāju”. Arī Ciram nav.

Ir sludinājumi: „Parādu atgūšana. Kolektoru pakalpojumi. Samaksa pēc vienošanās.” Citiem vārdiem parādu izsišana. Tas izskatās pēc vietas, kur varētu apgrozīties „risinātāji”.

Tātad juristu kantoris pilsētas centrā. Mājīgi dūc kafijas automāts. Sekretāre runā pa telefonu angļu valodā. Tevi uzaicina kabinetā. Tur sēž cilvēks, kas atgādina gaļas blāķi. Vai speķa blāķi. Viņa guza atbalstās pret galdu, vaigi nokarājas pār pleciem. Viņš ir nekustīgs kā Buda, taču viņa acis šaudās pa tavu seju kā melni zirnekļi. Viņš ļoti daudz runā. Tu vēl neesi paguvis izklāstīt savu domu, kad tev jau ir uzburta priecīga tavas nākotnes aina. Uzplaukums. Stabilitāte. Bezrūpība… Maksas robežas no piecpadsmit līdz trīsdesmit procentiem no parāda summas. Atkārtotas vēršanās gadījumā robežas sarūk līdz pieciem procentiem. Ja klients atved jaunu klientu ar rekomendāciju vēl mīnus pieci… „Kas tad jums ir par problēmām, cienītais?”

Nē, tas noteikti nav īstais.

Palīdzēja gadījums. Draudzene strādā nekustamo īpašumu aģentūrā. Pastāstīja viņiem nesen noticis skandāls, palicis gaisā karājamies dzīvoklis Manēžas laukumā par sešiem miljoniem dolāru. Pircējs samaksājis naudu, pārdevējs (Dagestānas pilnvarotā pārstāvja radinieks) pēkšņi atteicies izvākties un apgalvojis, ka līguma noslēgšanā bijuši pārkāpumi, viņš apstrīdēs darījumu tiesā un tā tālāk. Protams, arī pircējam radās pretenzijas pret aģentūru. Reizēm tā mēdz gadīties. Aģentūras direktoram šādiem gadījumiem ir cilvēks, Ļevs Nikolajevičs vārdā, kā slavenais krievu klasiķis. Viņš strādā lielā apsardzes firmā, un viņam ir plaša pazīšanās kā kriminālajā pasaulē, tā arī augstākajā ierēdniecībā. Direktoram viņš ir vienkārši sens draugs. Izlikt Dagestānas pilnvarotā pārstāvja radagabalu no dzīvokļa un dabūt parakstu, ka viņam nav pretenziju pret aģentūru, tas Ļevam Nikolajevičam prasīja astoņas stundas. No deviņiem rītā līdz pieciem pēcpusdienā bez pusdienas pārtraukuma.

Nekādas milicijas, nekādas tiesas. Nekādas jezgas. Tāds ir Ļeva Nikolajeviča stils. Kā viņam tas izdodas, kādas metodes viņš izmanto to neviens nezina.

Interesants cilvēks. Aģentūrā viņu ļoti mīl. Aicina uz korporatīvajām ballītēm. Viņam garšo armēņu konjaks, it īpaši piecdesmitgrādīgais „Dvin”. Baumo, ka viņš strādājot miljardiera Semjona Trepetova drošības dienestā.

Oho!

Nu? Riskēt?

Draudzene solās parunāt ar direktoru.

Starp citu. Nākamajā piektdienā aģentūras darbinieki ir aicināti uz ,,tīm bildingu” restorānā „Krievu mežs”. Iespējams, tur būs arī Ļevs Nikolajevičs. Visticamāk, ka tā. Mēneša varoņa statusā.

»

Hm. Tikai… Kā tajā anekdotē par minētu vestibilā: „Bet kas ir vestibils?”

Bet kas ir ,,tīm bildings”?

Tie ir visādi pasākumi, draudzene skaidro, lai darbinieki labāk iepazītu cits citu, atbrīvotos savējo vidū, satuvinātos. Burtiski ņemot, „team building” nozīmē būvēt komandu. Tātad radīt. Celt. Kā vēl lai pasaka?… Saliedēt, tā, lūk. Skaidrs?

Skaidrs. Kopīga dzeršana kā vecajos labajos laikos. Tikai nosaukums cits. Lai būtu.

Direktora piekrišana ir dabūta, pienāk nākamā piektdiena. Zarembo ar smagu sirdi piekrīt uzticēt tev uz kādu laiku biezā pergamenta papīrā ietītu vīstokli. Tikai uz kādu laiku. Divām trim stundām, ne vairāk. Kopēja lieta, tu taču saproti.

Bet „Krievu mežā” līksmība sit augstu vilni. Tu jūti neierasti kaklu žņaudzošo šlipses mezglu, pēdējoreiz to tiki sējis laikam izlaidumā. Arī soma ar vīstokli spiež plecu.

Vakara temats, kā jau tika izziņots pašā sākumā, Turcija un viss turciskais. Tika pasniegts kebabs, dolma, lahmadžuns, turku kafija. Dažas darbinieces bija ieradušās ar pliku nabu, sejai priekšā caurspīdīgs plīvurs, ko nācās pacelt ikreiz, lai iemalkotu glāzi mohito. Jautri. Un neviena paša uzvalkā!

Ļevs Nikolajevičs kopā ar direktoru sēž pie atsevišķa galdiņa. Direktoram galvā čalma. Abi ir vieglā, jautrā skurbulī. Uz galda, protams, stāv pudele „Martell XO”. Draudzene, kuru grūti pazīt galvā uzģērbtā nikāba dēļ, pieiet viņiem klāt, par kaut ko klusi aprunājas. Dod man zīmi. Tu apsēdies pie galdiņa, nosauc savu vārdu. Direktors, taktisks cilvēks būdams, atceras kādu neatliekamu darīšanu, bet varbūt vienkārši aiziet uz tualeti. Viņš pamet galdiņu. Ļeva Nikolajeviča skatiens kļūst auksts un smags. Tas iemin zemē. Saspiež. Ap galdiņu izveidojusies neredzama caurspīdīga kapsula, kas atdala viņus no pārējiem ballītes dalībniekiem.

- Ko gribi? Kas tev par sarežģījumiem? viņš vaicā bez kāda ievada.

- Uzmetiet aci šim. Pirksts pastiepa viņam somu.

Viņš to neņem. Smagās dūres nekustīgi guļ uz galda.

- Kas tur ir?

- Zelta stienis. Desmit kilo.

Pirksts jūtas kā izsmēķis, ko nospiež kristāla pelnu traukā.

- Viss skaidrs, Ļevs Nikolajevičs saka. Ej projām.

- Es zinu, kur atrodas vēl deviņsimt deviņdesmit pieci tādi stieņi.

- Es nenodarbojos ar dārgumu meklēšanu.

- Tie nav jāmeklē. Es esmu bijušais FDD specvienības „Tunelis” darbinieks. Mums tika uzdots atrast zelta krātuvi, ko evakuēja vāciešu uzbrukuma laikā četrdesmit pirmajā gadā. Mēs to atradām. Stienis ir no turienes.

Viņš smejas.

- Nu tad apsveicu. Un ko tev vajag no manis? Cilvēkam, kurš uzgājis zelta krātuvi, nevar būt sarežģījumu!

- Zelts joprojām atrodas turpat, Pirksts sacīja. Mūsu specvienību izformēja, neviens cits tur nespēs nokļūt. Tās ir pazemes komunikācijas, pamatīgi dziļi. Tur ir ļoti bīstami. Tā vieta ir zināma tikai man un vēl dažiem cilvēkiem.

Ļeva Nikolajeviča acis pārvēršas spraudziņās.

- Ja zini vietu ej un ņem ciet! Kāda man tur daļa?

-  Vajadzīgs aprīkojums. Iekārtas. Jāorganizē zelta izcelšana tās ir desmit tonnas, bet tur arī bez nesamā ir grūti pārvietoties. Mēs mēģinājām, nekas neiznāca.

Ļeva Nikolajeviča sejā pēkšņi parādījās garlaikota izteiksme.

-  Cik tev vajag?

Pirksts klusē.

-  Cik daudz naudas tu gribi? Ļevs Nikolajevičs atkārto.

-   Nezinu. Pirksts paraustīja plecus. Tur, lejā, vajag nevis naudu, bet gan ko citu. Te ir manis izveidots saraksts.

Viņš nolika uz galda papīru. Ļevs Nikolajevičs pārskrēja tam ar acīm.

-  Dod to šurp.

Pirksts no jauna pastiepa viņam somu. Ļevs Nikolajevičs pasvārstīja to rokā. Jautājoši uzlūkoja Pirkstu.

Pirksts saprata.

-  Nē, tas nav spridzeklis. Un es neesmu šahīds.

Ļevs Nikolajevičs pašūpoja galvu, atdeva somu.

-  Atver pats.

-  Mēs varam iziet uz tualeti, Pirksts sacīja.

-  Neviens neskatās. Cilvēki priecājas, viņiem nav daļas gar tavu somu.

Pirksts nolika somu uz grīdas, pavēra, nedaudz attina papīra vīstokli. Ļevs Nikolajevičs noliecās. Viņa skatienā nekas nemainījās.

-   Labi. Es šo to pārbaudīšu. Tad došu ziņu. Ja no manis ziņu nav, nemēģini vēlreiz tikties. Tu mani saprati?

-  Jā, Pirksts atbildēja.

-  Nav slikts konjaks, sacīja Ļevs Nikolajevičs, pamādams uz „Martell” pudeli. Gribi pagaršot?

-  Nē. Negribu pierast pie greznības. Tā man nav pa kabatai.

-  Ak tu jokupēteri!

Caurspīdīgā kapsula pārplīsa. Pirkstu apņēma ballītes skaņas un smaržas austrumu motīvi, sarunas, stiklu melodiskā šķinda, ceptas gaļas un augļu aromāts.

Ļevs Nikolajevičs paaicināja viesmīli un kaut ko ar viņu runāja.

Tikšanās bija beigusies.

Pundura Bruno spožums un posts

Romaničs kopš paša rīta nenāca laukā no kabineta. Brīvdienās viņš parasti strādā ar dokumentiem, biržas ziņām un citiem sūdiem. Nevarēja padauzīt bumbiņu vai aizšaut uz stundiņu kaut kur uz Kārību salām… Lai gan nē, uz Kārību salām nesanāks, jo Maša diršas ar savu žurnālu.

Nu kaut vai uz Seņežu, ka viņu jupis! Helikopters stāv gatavībā, pilots ir uz vietas, lido tik. Nu!

Nē, ne velna.

Garlaicīgi.

Bruno sēdēja savā zemajā būdā ar pusapaļajiem griestiem sargu mājas otrajā stāvā. Runā, ka savulaik te dzīvojis dogs. Kamēr nosprādzis. Varbūt muld, lai viņu pakaitinātu. Un kāda gan šķirba? Te pašā augstākajā vietā ir metrs astoņdesmit, pie sienām metrs sešdesmit. Viņam pietiek. Toties ir milzīgs logs ar skatu uz centrālo iebrauktuvi.

No televizora jau metās šķērmi. Grāmatu viņam nebija, jo visi rakstnieki ir dildas. Ja Tolstojs, Dostojevskis un pārējie no tās bandas būtu bijuši normāli mazie cilvēki, viņš to visu būtu izlasījis kā bankā. Būtu izlasījis un pat iemācījies no galvas. Būtu kļuvis gudrs kā Einšteins. Ietu gan viņš tad rukāt par „ēnu”, kā tad! Atsūkājiet! Viņš strādātu par profesoru. Braukātu apkārt pa pasauli, lasītu lekcijas, drāztu studentes… Vai arī nē. Labāk par prezidentu. Viņu pašu tad sargātu tūkstošiem sargu! Piectūkstoš! Un viņš šiem teiktu: „Vispār tā, zēni! Sargi tas ir labi, bet jūs, bl…, esat ari cilvēki, es to saprotu. Tāpēc še jums katram paciņa naudas, un ejiet iemetiet kādu glāzīti „Mežāzi”, bet, ja gribat, aizlidojiet uz Kārību salām vai kur citur. Galvenais, lai jūs aiz garlaicības nedauzītu galvu pret sienu, tas ir mans galvenais nosacījums!” Kaut kā tā…

Vai arī nē, viņš savāktu visus cilvēkus, no visas valsts. Un uzstātos televīzijā. Tieši tā. Un katram iedotu pa naudas paciņai un aizsūtītu uz Kārību salām. Bet, kam nu nemaz nav laika vai kurš negrib vai viņš ir tāds cilvēks, kuram galvenais ir urbties biržas ziņās un ne sūda vairs nevajag, tos viņš bargi sodītu! Jā. Uztaisītu tādu speciālu policiju, kura neļautu cilvēkiem garlaikoties. Stroķa vietā katram policim būtu paciņa ar koku. Ja ierauga kādu ar skābu ģīmi ejam uz iecirkni, pilsoni! Bet tur ielādēt pārkāpējam koku, cik lien! Tā, lūk… Jā, un formas tērpu poličiem liktu pašūt speciālu, skaistu, ar spīguļiem…

Vēl būtu vajadzīga finanšu policija, kura raudzītos, lai cilvēkiem nebeidzas nauda. Tas ir ļoti svarīgi. Ķert visādus plikadīdas, katram sodu pa tūkstoš dolāriem. Tikai nevis ņemt, dabiski, bet gluži otrādi dot. Ņem, maita, citādi būs vāks! Gadījumā, ja vēlreiz trāpīsies bez kapeikas pie dvēseles, divus tūkstošus viņam! Bet, ja trešoreiz, tad ir pakaļā! Labošanas darbos uz Lasvegasu! Ar ķēdi, b…, piekalt pie ruletes! Ietupināt baseinā ar šampanieti!…

Tālāk izdomāt Bruno nepaguva. Klusumu pārtrauca uz skapīša gulošās portatīvās FM rācijas dūkoņa. Bruno nolamājās, piebīdījās ar visu krēslu, pastiepa roku un nospieda uztveršanas pogu.

-  Klausos! viņš nikni nobrēcās. Kas ir?

Viņu laikam nesadzirdēja. Otrais postenis, kas atradās sardzes mājas pirmajā stāvā, izsauca priekšnieku.

-  Galvenais, te Otrais! Monitoros garš septītais bembis, iegriezās piebraucamajā ceļā, brauc šurp! rācija nočerkstēja Vasjas-Alberta balsī. Kā mums šodien sastāv ar vizītēm? Ciemiņus gaidām?

-  Kādi numuri? sardzes priekšnieks atsaucās.

-  Sērija AAB, ar lielu karogu…

-  Tas ir administrācijas vāģis. Šefs viņus gaida kopš pusdienlaika. Paziņo uz trešo posteni, lai tur neguļ… Kur mūsu „ēna”?

-  Tas sīkais, vai? Vasja-Alberts pārprasīja.

-  Es tev rādīšu sīko, kretīn! Bruno ieaurējās. Esmu Bruno Allegro! Esi par tādu dzirdējis, kuņas bērns?

Šajā reizē, kā rādās, sadzirdēja. Kādā no kanāliem atskanēja smiekli. Bruno piesarka un nošņirkstināja zobus.

-  Visiem kuš! Nepiesārņot ēteru! priekšnieks uzsauca. Bruno, šefs lika pateikt, ka „ēna” šajā tikšanās reizē nebūs vajadzīga. Vari atpūsties.

-  Man pie kājas! Es tik un tā atpūšos! Bruno saniknots atbildēja.

Viņu pēkšņi nezin kāpēc aizskāra tā „ēna” un nevērīgais tonis, un tas, ka viņš tur nevienam, izrādās, nav vajadzīgs un tātad atkal tupēs šajā savā ūķī šajos sūda Zavoronkos un garlaikosies dauzi kaut galvu pret sienu.

-  Klau, Serov! Vispār tā! Es līdz rītam pazūdu no šejienes, ja jau tā! viņš paziņoja. Man tik un tā te nekas nav darāms, tu pats teici!

-  Sēdi, kur esi, un nerausties, sardzes priekšnieks atteica. Tāpēc jau esi „ēna”, lai sēdētu.

-  Es savu tiesu jau esmu nosēdējis, paklausies, tu!

-  Pietiek vārīties. Viss.

Iekams atslēgt rāciju, priekšnieks nomurmināja kaut ko līdzīgu kā „kroplis”.

-   Pats esi kroplis! Sūdbambālis! Bruno iekliedzās un nosvieda rāciju uz grīdas.

Un viņš vēl tādu dēļ cenšas! Naudas paciņu, Kārību salas un visu pārējo! Bet šie kāpj uz galvas! Nepateicīgie maitas!

Pa karnīzi sāka bungot lietus. Tā tikai vēl trūka.

Bruno apsēdās krēslā, sakrustojis kājas pa turku modei, un ņēmās blenzt sienā.

-  Neieredzu!

Viņš neieredzēja brīvdienas. It īpaši garās brīvdienas kā šodien. Un šos Zavoronkus neieredzēja. Te ir garlaicīgi, bet garlaikošanos Bruno neieredzēja vairāk par visu pasaulē.

Nē, Romaničs tomēr ir mūlāps. Sūdīgs miljardieris. Dzīvo, kauns pat teikt, pilnīgā pakaļā, sūdīgā klajumiņā sūdīga meža vidū. Piecpadsmit kilometru no Loka ceļa, divi hektāri norobežotas zemes, žogs trīs metri kā Cerepovecas zonā. Kungu māja, piebūves, māja kalpotājiem, māja sargiem, helikopteru laukumiņš… Un viss! Ne tev te ir restorāni, ne kazino, ne maukas, pat ne parasts ielas pūlis! Kilometriem tālu visapkārt, bļ…, viena vienīga daba un ne sūda vairāk!

Ar vienu vārdu sakot, zona. Labprātīga zona.

Laime vienīgi, ka te viņš reti uzturas. Faktiski tikai nakšņo. Un reizēm pat nenakšņo, jo braukā apkārt. Tēraudlietuve Sibīrijā, naftas rūpniecība aiz polārā loka, čuguna lietuve Statos, nekustamais īpašums Anglijā un tā tālāk. Pasaules mēroga personība, raugi. Tas ir labi. Bet, ja Romaničs iestieg savos sūda Zavoronkos, tad ir vāks. It sevišķi, ja ir valsts svētki un visi kantori atpūšas, un viņam gribot negribot arī nākas atpūsties, bet ar Mašu viņi ir saplēsušies vai arī viņai steidzami vajag bakstīties ap kādu mauku žurnālu, vai arī sākušās mēnešreizes, tā ka nekādu Kārību, nekādas peldēšanās, nekādu jahtu, nekā tāda… īsi sakot, viss tad iegrimst, iestieg šajos Zavoronkos kā tādā purvā. Garlaicība, briesmonīga nīkšana! Ne sūda tie oligarhi nejēdz no atpūtas! Vispār nekā nejēdz no dzīves! Dzīvot vajag spilgti un skaisti! Arī uzvalkam jābūt ar spīguļiem! Bet Zavoronkus pie pakaļas, pārdot vienalga kam…

Pa aleju uz muižas pusi aizbrauca liela melna mašīna. Apstājās laukumiņā lieveņa priekšā. Atvērās durvis. Laukā izkāpa divi melni tērpti stāvi un tūdaļ nozuda mājā. Priekšnieki, ko tu neteiksi! Varbūt Viceks pats personīgi. Viņam ir nekaunīgs ģīmis. Jā. Un tomēr labāk ir atrasties tur, nevis šeit…

Piektdiena, sestdiena, svētdiena, trīs dienas. Vai tā būtu Konstitūcijas diena, revolūcijas svētki vai Jaungads, viņam principā ir pie kājas. Šodiena, rītdiena, parītdiena. Trīs dienas jātup, nekur nespruksi. Viņš taču ir „ēna”, piesiets kā suns pie ķēdes. Tā nu tas ir. Pārējiem sargiem kādam ir ģimene, kādam radi Maskavā, un vēl viņiem ir maiņas, var aizlaist kādu vakaru izvēdināt galvu. Bet Bruno nav ne sūda. Ne sievas, ne ģimenes, nekā. Viņš pat lāgā neatceras, cik viņam gadu. Četrdesmit? Bet varbūt četrdesmit trīs? Vai visi piecdesmit? Un kam viņš, bĻ.., vajadzīgs? Nevienam. Pat dzīvokli sev nav nopircis. Dzīvo tajā sūdīgajā sargu mājā kā tāds pieklīdis suns divi logi, televizors, ledusskapis un skapītis ar dzeramajiem. Viņa ala. Ar baraku zonā vai bēniņiem, zināms, nevar salīdzināt. Taču visviens skumīgi.

-  Ērglis, bl…, nevar dzīvot būrī! viņš noskandēja tukšumā.

Labi teikts.

-  Un ejiet jūs visi dirst!

Lejā pirmajā stāvā kaut kas noklaudzēja. Tur VasjaAlberts dežurē pie pults, kā viņiem to sauc „tur perimetru”. Un kopā ar viņu vēl trīs dildas.

- Dirst! Bruno nobrēcās skaļāk gadījumam, ja viņš nebūtu sadzirdēts.

Varētu, protams, paziņot viņiem to pa rāciju. Tikai slinkums pastiept roku. Un vispār.

Viņš piecēlās, simt trīsdesmit pirmo reizi apstaigāja savu kame… tfu, istabu. Apstājās pie skapīša. Pašķindināja stiklu, pārcilādams pudeles ar daudzkrāsainām etiķetēm. Paņēma aizsāktu „Chivas Regal”, vienkārši tāpat, joka pēc. Iedzēra, nolika pudeli uz palodzes, pagrieza krēslu pret logu un apsēdās.

Viņa priekšā tumsā spīdēja saimnieku mājas oranžais kubs. Reāli spīdēja. Māja visa bija it kā no stikla, un aiz stikla kaut kur sienas, bet kaut kur atkal stikls, un visur gaisma plūst sazin no kurienes, tā ka ne sūda nevar saprast. Bet apkārt tumsa un mežs. Daba, bļ…\ Skaistums, &/…! Sardzes priekšnieks stāstīja, ka tas ir speciāls ložu necaurlaidīgs stikls ar infrasarkano un elektromagnētisko barjeru, un it kā esot aprēķināts, ka tas iztur divpadsmit milimetru ložmetēja kārtu no desmit metru attāluma. Varbūt tā arī ir. Tikai Maša patlaban klīst pa māju vienās rozā bikšelēs, un tas stikls absolūti neko un ne no viena neaizsargā. Var lūrēt, cik uziet, visiem tas ir pie kājas gan Mašai, gan Romaničam, tiešām. Abi pakaļā tērēti. Viņai, raugi, ir paradums, viņai patīk staigāt pa māju basām kājām un vienās bikšelēs, viņa esot savās mājās, sak, ko gribu, to daru, bet Romaničs savā kabinetā ieracies ziņās, bl…, ķer „kotēšanas vilni”, ne velna ne redz, ne dzird. Ko grib, to dara. Viņi arī drāžas, ar ko grib, neslēpjoties. Miljardieri, 6/…! Kolīdz Bruno bija iestājies jaunajā darbā, šī viņu izsauca pie sevis. Iesūtīja dušā, pati izlaidās gultā plika. Bet viņam nepacēlās! Var taču cilvēkam reizi mūžā nepacelties? Tad šī saķēra viņu aiz matiem un ņēmās braucīt seju gar savu kājstarpi… Bet pēcāk ar kāju nogrūda zemē kā suni brīvs! Bet tagad vēl izgudrojuši spēli „Sniegbaltīte un septiņi rūķi”! Galīgi izlaidušies!

-Bļ…\ Bruno skaļi atkārtoja.

Viņa tagad izdod žurnālu. Par modi un burziņiem, saprotams. Un vēl kāda kripata politikas, trīs pilieni uz glāzi, tagad tas ir trendā. Tas viņai uznāca pēc Jamaikas. Sagribējās vētrainu darbību, kaut ko tādu, kas, kā viņa saka, izsistu no depresijas. Romanics tā vietā, lai izsistu viņai to depresiju ar šļauku pa pakaļu, steigšus nopirka kādu glancētu žurnālu: spēlējies, baby, tikai nepinkšķi. Un nu viņa augām dienām staigā pa māju, mobilais pie auss, tarkšķ ar dizaineriem, poligrāfistiem, ar kādiem tur pazīstamiem gubernatoriem, rokā modes uzņēmumu žūksnis, un ar tiem uzņēmumiem vina izklāj visu gaiteni un tīksminās, tēlo pārāko speciālisti. Bet pati vienās rozā bikšelēs!

-  Ne sūda viņai nesanāks ar to žurnālu, Romanic! Dzirdi ar? Iznāc kauč ārā, &/…, un paskaties! Lai viņa labāk izdod porņuku, tur viņa kaut ko jēdz!

Nē, Maša nav neglītene, kas nu nav, tas nav. Gan krūtis savā vietā, gan kājas nav līkas. Bet Bruno Allegro ir cilvēks-zvaigzne, viņš drīzāk nosprāgs nekā lūrēs uz viņu. Gočpendel. Viņa taču visiem kakā virsū, kakā virsū, un viss! Viņa tos pat neuzskata par cilvēkiem. Viņu, Bruno, neuzskata. Vasju-Albertu neuzskata. Visus kalpotājus, kuri te dzīvo. Itin kā viņi būtu kaķi, suņi, putniņi mežā uz zara vai vispār, &/…, zivteles akvārijā. Neviens taču nekautrējas no zivīm akvārijā, tā ja!…

Un arī Romaničam, ja tā ņem, viss ir pie kājas. Viņš, protams, rūpējas par Bruno, bet tieši tāpat viņš rūpētos par kādu tur mopsi. Pirmklasīga barošana, plaša būda un tā tālāk. Un tad? Bet ka viņam, Bruno, ir garlaicīgi sēdēt šajā būdā, ka viņš te, &/…, nav vis ieslodzījumā,

bet ir brīvs cilvēks, un viņš necieš, ja ierobežo viņa brīvību, bet te vēl loga priekšā Maša slaistās ar plikiem pupiem par to Romaničs slaidi nospļaujas! Viņš to neredz, viņš to nesaprot, kāpēc vispār par ko tādu jācepas! Kaut kāds tur mopsis, 6/…! Ejiet visi dirst! Dirst!

Aizvainojoši? Jā. Jāatzīst, ka tā ir maucība visaugstākajā pakāpē. Tā, lūk.

Šodien, rīt, parīt…

Bruno izdzēra viskiju, trieca pudeli loga stiklā. Stikls pat neieplīsa, pat nenošķindēja, jo arī laikam bija nobruņots, bet pudele atlēca nost un aizripoja pa grīdu.

-  Viss! Maucība! Es aizeju! Bruno ieaurojās.

Lejā, kur sēž Vasja-Alberts, atkal kaut kas noklaudzēja. Pie pakaļas.

Bruno ir konkrēts cilvēks. Ko pasaka to izdara. Viņš izņēma no skapīša puslitra pudeli armēņu konjaka, iebāza kabatā un izgāja no istabas. Nokāpa pa kāpnēm. Pie ārdurvīm parādījās dildiķis uzvalkā.

-  Kurp ej?

-  Tev jau nu atļauju neprasīšu, dilda! Ej ellē!

Bruno piegāja viņam cieši klāt, izdarīja māņkustī-

bu un pēkšņi iebelza ar galvu pa kājstarpi. Dilda ar mokpilnu vaidu saliecās, bet Bruno netraucēti izgāja laukā.

Nauda un politika

-  Kāds projekts? vaicāja Trepetovs, pamazām pētīdams Kirilu Suļimovu un drukno puisi ar sarkanajām acīm, kurš it kā bija izdomājis ko ģeniālu. Šodien viņš to redzēja pirmo reizi. Vai varbūt ne? Stādījās priekšā kā Valentīns, uzskata, ka ar to pietiek. Un tikmēr, kamēr braukā kopā ar Suļimovu, tiešām arī pietiek.

- Jauns projekts, Semjon. Kirils pasmaidīja. Pilnīgi jauns un perspektīvs. Un tev mums ir jāpalīdz!

Pauze. Durvis pavērās, kabinetā ielūkojās paveca istabene. Trepetovs ar žestu viņai parādīja: „Neko nevajag,” paņēma pudeli un salēja glāzēs aromātisko „Camus Borderis”.

-  Runā tā, lai var saprast, Kira, nelavierē, viņš sacīja. Ceru, ka tā nav deprivatizācijas ideja?

-  Nē, politika.

Trepetovs vērīgi palūkojās viesī, pavīpsnāja un pielika pie lūpām konjaku.

-  Trofims Babkins jau bija iegājis politikā. Atgriezās vienos sūdos. Un „Forbes” viņu arī vairs nemana.

- Tātad nepareizā vietā bija iegājis. Bez tam viņš pats tur ielīda, bez konsultācijām. Patlaban nav runa par viņu. Runa ir par gatavošanās koncepciju jaunām vēlēšanām.

Trepetovs izstiepa pret kamīnu garās kājas, ieautas vienkāršās mājas čībās no Nepālas pašminas, un sacīja:

- Skaidrs. Kabatu partijas, balsu nosūkšana, elektorāta skaldīšana un opozīcijas izkliedēšana… Kāds man ar to sakars?

Valentīns izdzēra savu glāzi un par kaut ko nosmīkņāja acīmredzot viņš zināja, kāds sakars. Taču nepateica.

- Tev nāksies dot savu ieguldījumu stabilitātē un uzplaukumā, Semjon, Suļimovs sacīja.

Trepetovs sarauca pieri.

- Mēs neesam pirmo gadu pazīstami, Kira. Runāsim skaidru valodu. Tu zini, kāda ir mana attieksme pret politiku. Ja es būtu gribējis tajā iesaistīties, sen to būtu izdarījis. Taču mani tas neinteresē, tu to labi zini. Un tomēr esi šeit un liec man par to runāt. Es netaisos spēlēt politiskās spēles!

Uz Trepetova darba galda iezvanījās iekšējās līnijas telefons.

-  Pardon, acumirkli.

Viņš piegāja pie galda, pacēla klausuli.

-  Klausos.

-   Semjon Romanovič, runā Sedovs. Lūdzu, atvainojiet, bet mums ir neliels misēklis. Bruno, jūsu „ēna”, sarīkoja traci, iebelza pa kājstarpi Grigorijam.

-  Tas nav iemesls, lai traucētu mani lietišķas tikšanās laikā, sausi atteica Trepetovs. Kas ir šis Bruno? Iekšlietu ministrijas ģenerālis? Oligarhs?

Viesi saskatījās un saspringa.

-  Atvainojiet, Semjon Romanovič, bet jūs pats teicāt, ka viņš man nav pakļauts un visos jautājumos jāvēršas pie jums, sardzes priekšnieks neatkāpās. Patlaban viņš trako, un es jautāju ko ar viņu lai iesāk?

-  Varat viņu sasiet, varat izsviest no teritorijas…

-Jā. Protams. Paldies. Es tūdaļ pat…

Trepetovs jau gribēja nolikt klausuli, taču ieraudzīja, ka Suļimovs un Valentīns rāda izmisīgus žestus, un, aizklājis klausuli ar plaukstu, jautājoši viņus uzlūkoja.

-  Šurp viņu, šurp! Kirils māja ar roku.

-  Kuru? Trepetovs brīnījās.

-  Bruno Allegro!

-   Kā tu viņu pazīsti?! nesaprašanā jautāja Trepetovs.

-  Mēs tieši vina dēl esam atbraukuši!

> »

-  Pat tā? Namatēvs izbrīnā atšiepa apakšlūpu. Nu labi…

-  Hallo! Jūs vēl tur esat? viņš sacīja klausulē. Nevajag sviest viņu laukā. Atvediet Bruno uz manu kabinetu. Un ātri. Tad pavērsās pret viesiem. Vai jūs tomēr nepaskaidrotu man, kas notiek?

Kirils Suļimovs piecēlās.

-  Mūsu jaunās politiskās koncepcijas centrā atrodas tieši Bruno Allegro. Un nevis tu, Semjon, piedod, lūdzams…

Durvis atvērās, un istabā ielidoja izspūris punduris, kuram paātrinājumu nepārprotami bija piešķīris spēriens pa pēcpusi. Viņš drūmi vērās Trepetovā un viņa viesos.

- Izgāju tikai ieelpot svaigu gaisu, izlocīt kājas… Nu. Tā jau prātā var sajukt, cauru dienu tupot tajā būdā…

Bruno izvilka no kabatas saburzītu kabatlakatu, svarīgi nošņauca degunu, saraustīja žaketi, nopurināja piedurknes.

-  Bet šie, tikko mani ieraudzīja, nezin kāpēc metās virsū… Tas jūsu Vasja-Alberts… Un pārējā varza arī nav labāka. Rau, uzvalku sabojāja… Bet es tak kā nekā atrodos darbā. Es to tā nevaru atstāt, tā ir vistīrākā patvaļa. Bet kārtībai ir jābūt, tā es domāju. Es aizvien esmu aizstāvējis kārtību. Bet tas sardzes priekšnieks vispār ir teļapakausis… Tā ka manas vainas tur nav, kā āmen baznīcā.

Viņš stāvēja šefa darba galda priekšā, salicis rokas aiz muguras un viegli cilādamies uz pirkstgaliem. Spožumu pie viņa iemīļotā uzvalka bija ievērojami mazāk, viens atloks bija gandrīz norauts un karājās. Sejas kreisā puse bija uztūkusi, zem acs plauka zilums. Taču Bruno ar visu to saglabāja karalisku stāju un ērgļa skatienu.

-  Tātad metās virsū ne no šā, ne no tā, Trepetovs sacīja, bungodams ar pirkstiem pa galdu.

- Aha! Bruno apstiprināja.

-  Bet tu viņus sauci pie kārtības, vai tā?

- Akurāt, Semjon Romanovič!

Trepetovs pagriezās pret Suļimovu.

-  Nu, kā viņš tev patīk? Manuprāt, melo visai pārliecinoši. Nenovērtējama īpašība nākamajam politiķim!

Tieši tas, ko tu meklēji!

-  Pietiek ņirgāties, Semjon! viesis viņu pārtrauca. Suļimovs bija piesarcis, vaigos cilājās pauguriņi. Runa ir par ļoti svarīgām lietām, bet tu man te rīko cirku!

-  Es esmu cirkā strādājis, grābis piķi! Bruno lepni apstiprināja.

-  Cirka tematu palūgšu izbeigt! stingri noteica Kirils. Bruno Allegro mums vajadzīgs jaunā viļņa politiķa statusā!

Viņš piegāja, saņēma punduri aiz pleciem, pagrieza apkārt. Bruno kārtības labad noskurinājās: ,,Ei! Esmu darbā! Ar rokām neaiztikt!” Taču nopietni nepretojās viņš jutās ieintriģēts un glaimots.

-   Spilgta āriene! Krāsaina tautas valoda! Nekāda snobisma! Attapīgs! Drosmīgs! Beigu beigās populārs! Gatavs Mazo cilvēku partijas vadonis!

Trepetovs pavīpsnāja.

- Ar augšanas hormona traucējumiem sirgstošo partija? Cik balsu tad tā atvilks? Divus tūkstošus? Piecus tūkstošus? Tad jau labāk veidot ar aptaukošanos slimo partiju! Vai ar cukura diabētu! Vai alkoholiķu partiju! Tad jums būs garantētas iedzīvotāju nospiedošā vairākuma balsis!

- Es īsti nesaprotu, Semjon Romanovič… Bruno aizdomīgi pašķielēja uz šefu. Kuram jūs braucat virsū man vai šim kungam? Jūs taču pats mani aicinājāt šurp!

Tad piecēlās Valentīns. Trepetovs atcerējās, ka viņš ir ļoti vērtīgs Pirmās personas imidža veidotājs, un iekoda mēlē. Un vēl viņš konstatēja, ka veiklajam polittehnologam piemīt specifiska īpatnība nevainojami izgludināts uzvalks karājas uz viņa kā saņurcīta lupata.

-  Runa nav par augšanas hormonu, Valentīns ierunājās solīdā baritonā. Runa ir par harizmu. Bruno vedīs sev līdzi visus mazos cilvēkus. Un viņu nav mazums to, kuri uzskata sevi par mazajiem cilvēkiem. Jūs saprotat, Semjon Romanovič, ko es gribu sacīt?

-  Tur nav ko saprast! Bruno ieaurojās. Ir mazie cilvēki, un ir dildas, dildiķi un ģeķi! Kas tur ko muti dzisināt? Viss ir ļoti vienkārši! Mazie cilvēki ir labāki! Viņš padomāja un piebilda: Personiski es balsoju par mazajiem cilvēkiem!

-   Pareizi, Valentīns viņu atbalstīja. Viņš apgāja pundurim apkārt nopētīdams, it kā pat gribēja sakārtot norauto žaketes atloku, bet tomēr neriskēja. Viņam būs runu rakstītājs. Viņam būs padomnieki. Imidžmeikeri. Vizāžisti. Masieri galu galā…

-  Masieres! Bruno izlaboja.

-  Un masieres. Viņu apkalpos vesela komanda. Turklāt Bruno ir dzimis aktieris, viņam viss izdosies!

-  Jūs jau labāk zināt, Trepetovs sacīja. Es tik daudz piķa ziedoju jūsu idejām, ka atdot savu „ēnu” būtu tīrais sīkums…

-         Kam tad jūs mani atdodat? Bruno satraucās.

-    Man arī tepat ir labi! It īpaši, ja tavi dildas turas rāmj°s!v

Šefs piegāja, paplikšķināja viņam pa plecu.

-  Tev piedāvā jaunu darbu. Strādāsi par Mazo cilvēku partijas priekšsēdētāju.

-  Nē, nu to es jau tāpat sapratu, neesmu jau glups! Bruno augstprātīgi paziņoja. Es tikai nesapratu, kas tur ir jādara. Jāsadod kādam pa ķobi? Vai mani kaut kur nēsās čemodānā? Vai arī būs jāsēž kabinetā uz to modi kā jums? Un cik man maksās? Un galvenais lai masieres nav pārāk kārnas! Man nepatīk, ja kauli rēgojas! Pasākušas, saproties, ne ēd, ne dzer, pupi nulle, pakaļa kā puišelim! Tā es neesmu ar mieru, saku jums uzreiz!

-  Ko viņš tur muld! Suļimovs novaidējās. Turpināt domu viņš nepaguva viņam piezvanīja. Kirils izņēma no kabatas telefonu un aizgāja pie loga. Nē, es vēl neesmu atbrīvojies. Kas noticis?

-  Ar masierēm, Bruno, mēs jautājumu kaut kā atrisināsim, Trepetovs nopietni sacīja. Par visu pārējo runā ar Kirilu Borisoviču un Valentīnu. Domāju, tev pāri nedarīs.

Bruno aizdomīgi pašķielēja uz Suļimova pusi.

-  Es viņu redzu pirmoreiz mūžā, Semjon Romanič! viņš pusčukstus izdvesa. Neskaidrs tips. Acis kā runcim, kas izlaizījis krējuma podu! Man pie kājas, kas viņš tāds ir… Viena šķirba! Es neiesaistos tādās štellēs ar pirmo pretimnācēju! Tāpēc ka es esmu Bruno Allegro, nevis kāds tur šņabja bodes plencis!

-   Es saprotu, Bruno. Taču Kirils Borisovičs ir nopietns cilvēks, tici man. Viņš nav pēdējā persona valstī, Trepetovs smaidīdams mierināja.

-   Es saprotu… Bet manam draugam Polim bija gadījums čoms, sen pazīstams, autoritāte, pārbaudīts, un pēkšņi ievilka nāsīs šā daļu un notinās! Man jāpārliecinās, ka ar viņu var ielaisties darījumos.

Suļimovs pa to laiku bija beidzis runāt un atgriezies pie viņiem.

-  Diemžēl man ir laiks braukt, viņš teica, viegli uzsizdams ar telefonu pa plaukstu. Ceru, ka esam vienojušies.

Taču Bruno pēkšņi ieinteresēja viņa telefons.

-  Kas tas par verķi? Drīkst uzmest aci?

-  Parasts „Vērtu”, nomurmināja Suļimovs un iebāza telefonu kabatā.

-  Kādus piecus taukšķus droši vien sableķoji?

-  Desmit, Suļimovs atbildēja un katram gadījumam precizēja: Dolāros.

- Nevar būt! Bruno šausminājās. Ko tas prot? Kas tajā ir tik sevišķs?

Suļimovs paraustīja plecus.

-  Telefons kā jau telefons. Baltais zelts. Roku darbs.

-        Skaidrs, ka ne jau kāju! Bruno nicīgi nosmīkņāja.

-   Vai vismaz lukturītis tam ir?

-  Kāds lukturītis? Suļimovs nesaprata. Priekš kam?

-  Ahā! Tātad nav?

Suļimovs atkal izvilka telefonu, pagrozīja to rokās, paspaidīja kaut kādas pogas.

-  Nezinu! viņš nervozi izmeta.

-  Toties man ir parasts „Siemens” par tūkstoš trīssimt rubļiem, ievērtē! Bruno triumfējoši paziņoja. Viņš salūkoja vecu aparātu ar noskrambātu korpusu. Taču tam ir lukturītis! Skaties! Rekur tas ir, lukturītis! Tā, redz!

Punduris ieslēdza lukturīti un iespīdināja Suļimovam acīs. Kirils saviebās. Turpretī Bruno izskatījās tik apmierināts, itin kā nupat būtu atklājis un izjaucis kādu neparasti viltīgu intrigu, vispār parādījis, ka viņš ir puisis ar galvu uz pleciem.

- Tā ka nevajag mani ķert uz muļķi! Ar mani ne tādi vien zeļļi ir aplauzušies! Tā ja! Bruno Allegro ir mazs cilvēks, toties ļoti gudrs! Simtreiz gudrāks! Ar mani nāksies rēķināties, tā, redz!

-  Traks var palikt, noteica Suļimovs, krietni vien zaudējis pašpaļāvību.

-  Nekas, pieradīsi! Trepetovs viņu mierināja. Es arī sākumā maķenīt raustījos, tad pieradu…

Taču Bruno neļāva viņam izteikt līdz galam.

-  Tagad tāds jautājums kāds labums man būs no tās štelles, ja es piekritīšu?

-  Vispirms jāpaskatās, kam tu būsi derīgs, atbildēja Suļimovs.

-   Es visam kam esmu derīgs, Bruno cienīgi paziņoja. Bet kas būs jādara?

Te atkal iejaucās Valentīns.

-  Jātiekas ar tautu. Jāveido attiecības ar vajadzīgiem cilvēkiem. Jāuzstājas televīzijā. Vispār-jāspīd…

Bruno uzmeta skatienu savam spīguļojošajam uzvalkam, sakārtoja atloku, rūpīgi pielipināja vietā karājošos spīguli.

-          Nu ko, spīdēt es esmu gatavs! Tas ir viegli! Mežaina nedienas

9

Rudins, nenoāvis apavus, staigāja pa dzīvokli. Guļamistaba, reizē arī viesistaba, tualete-vannas istaba, virtuve. Tīri. Pieticīgi. Ļoti pieticīgi. Nesenajā remontā laikam ticis ekonomēts.

-  Normāls miteklis, viņš beidzot ierunājās. Un bez maksas. Man ir maķenīt lielāks, toties katru mēnesi sešsimt piecdesmit jāatdod.

Rudins uztvēra Mežaiņa skatienu un precizēja:

-  Dolāru, zināms.

-  Skaidra lieta. Mežainis pamāja. Šņabja gan man nav.

-   Nedzeru. Jau pusgadu, Rudins paziņoja. Ja nu vienīgi kafeju… Uzcienāsi?

Viņš skaļi nošņaukājās un apsēdās pie galda. Aiz loga bija redzams tukšs bērnu laukumiņš un pelēkas, drūma paskata paneļu mājas fasāde. Ikdienišķi un nožēlojami kā visur. Par tiešo ieeju „mīnusā” viņš nezināja.

-  To var, Mežainis piekrita.

Viņš paņēma no plaukta dīvainas konstrukcijas kafijkannu, kas atgādināja raķeti vai mīnmetēja lādiņu.

Izjauca, iebēra kafiju, ielēja ūdeni, salika atpakaļ un novietoja uz uguns. Tad ielēja sev tēju no mazas porcelāna tējkanniņas, nemanot uzmeta skatienu biedram. Tas saspringti vēroja kafijkannu. Kofeīns viņam tagad aizvietoja šņabi un citu kaifu. Tas bija skaidrs… Bet ar seju vairs neko nevarēja izdarīt tā rēta uz pieres paliks uz mūžīgiem laikiem par piemiņu no Svītrainā, Zamoskvorečjes bandītiem un gadu ilgās plītēšanas. Divus apakšzobus vēl varēs ielikt, kad uzradīsies nauda, tā nebūtu problēma, bet rēta… Ļoņa taču netaisīs plastisko operāciju tāda nieka dēļ!

-  Labi, ja ir savs mājoklis, Rudins nopūtās. Pats sev esi kungs, neviens uz ielas neizliks. Arī rajons ir labs, kluss.

-  Es patiesībā dzīvoju citur, īrēju. Te reti iegriežos.

-  Kāpēc? Leonīds brīnījās.

-  Manai meitenei te nepatīk…

-  Skaidrs, esi izlutinājis…

- Viņa jau bija izlutināta. Kā tev ir ar tavu līgavu?

-  Līgava tu-tū, Rudins nopūtās. Es jau viņai pateicu, ka esmu kļuvis bagāts, ka rīkosim skaistas kāzas, nopirksim dzīvokli. Bet tā vietā reanimācija, bagātība vējā… īsi sakot, mana Mašeņka aiztinās tālēs zilajās.

Kādu brīdi abi klusēja.

-  Kāpēc atnāci? Mežainis mierīgā balsī jautāja.

- Tāpat vien, Rudins atteica. Sen neesmu redzējis.

-  Sailgojies?

-  Nuka.

Abi zināja, ka tas nav tiesa.

- Kā atradi? Es te sen neesmu dzīvojis. Tagad arī otrreiz šomēnes iegriezos.

-  Ļoti vienkārši. Nedēļu nosēdēju uz soliņa pretī ārdurvīm. Palaimējās.

Kafijkanna iešņācās, sāka burbuļot un izspļāva uz plīts dzeltenas putas. Mežainis piecēlās, noņēma to no uguns, ielēja kafiju sīciņā tasītē. Rudins iedzēra malku, gandrīz vai aizrijās. It kā būtu norijis brūnogļu gabalu.

-  Tagad man ir skaidrs, kā tu glābies no dzeršanas!

Viņš iesmējās.

-  Stiprāks ir tikai spirts!

Mežainis lēni un svinīgi sūca savu tēju. Uz joku nereaģēja.

-  Kā iet mūsējiem? Rudins pavaicāja.

-         Zarembo ir sargs solīdā firmā, Mežainis atbildēja.

-    Redzēju viņu garāmejot. Blenza uz mani kā zaldāts uz uti. Taču laimīgs neizskatījās. Lai gan runā, ka esot nopircis labu dzīvokli, taisoties precēties… Smukulis Ringo ir vai nu šoferis, vai sargs pie biznesmeņiem. Pārējie arī kur nu kurš… Viņš aizsmēķēja cigareti, vairākkārt dziļi ievilka dūmu, nokratīja pelnus tasītē ar kafiju. Un piebilda: Domājām, ka stienis katram atnesīs laimi. Bet kur tā ir? Svītrainais guļ kapā. Tu bez graša pie dvēseles sēdi savos Mitiščos…

-  Un tu pats?

Mežainis atmeta ar roku.

-   Ne jau par mani tagad ir runa. Lai gan… Nezinu. Kaut kas nelāgs ir samudžinājies ap to mūsu zeltu. Man jau toreiz „Vecajā atzarā” bija tāda jušana… Velti kritām kārdināšanā. Zagta bagātība nepatikšanas vien sagādā.

-   Tu tā domā? Rudins pasmīnēja. Mutes kaktiņā parādījās vēl viena rēta. Man gan šķiet, ka visi bagātnieki zog. Un dzīvo cepuri kuldami.

-  Tie ir citādi cilvēki, Ļoņa! Viņiem smadzenes citādi iekārtotas, viss apkārt noregulēts. Un arī mērogi citi mēs nevaram līdzināties. Mums katram tika pa zelta klucim pusmiljona zaļo vērtībā! Agrāk es domāju, ka tas ir varen daudz! Mežainis drūmi pasmīkņāja. Bet, kad paskatījos, pat labu dzīvokli nevar nopirkt… Nerunājot nemaz par māju… Bet tiem zēniem ir pa piecām mājām Krievijā un vēl sešas ārzemēs!

Rudins iegremdēja neaizdegtās cigaretes galu kafijā un vēroja, kā papīrs kļūst tumšs un uzbriest.

-   Pusmiljons ja nodod bankā. Bet zem rokas labi ja trīssimt tūkstošus zaļo var dabūt. Un vēl mēģini pārdot metālu, lai FDD nesaņem aiz pautiem vai bandīti nenovaktē kā mūs naktī uz šosejas! Un vēl steidzami un vienā gabalā!

-  Pareizi! Mežainis pamāja. Bet visādi trepetovi, hrenopetovi un kādi tik vēl ne apgroza miljardus un viņiem nav nekādu bēdu. Arī uz dūzeni šos nesauc…

9

-  Vai tad tevi sauca? Rudins aši ievaicājās.

-  Sauca. Vienam uzpircējam bija atraduši manu telefona numuru. Labi, ka gadījās pazīstams operatīvais, nesāka dvēseli žmiegt laukā. Bet ko tu tā satraucies?

Rudins pastiepa kaklu, paberzēja skaustu, saviebās.

-  Vēl joprojām sāp, sasodīts… Man arī ir nepatikšanas. Es pa gabaliņam zāģēju un devu Dudam…

-  Kas par Dudu?

-  Paziņa, attāls, viņu neviens nepazīst. Lāga puisis, tā nekas, uzticams, apķērīgs. Viņš savā garāžā pārkausēja tādā kārtīgā stienītī kā juvelieri lūžņus, zini? Tad stiepa uzpircējiem, naudu atdeva man, un es šim noskaitīju procentus. Visi apmierināti. Bet tad radās grūtības ar uzpirkšanas punktiem, viņš gribēja nodot čigāniem, bet šos nogrāba narkotiku kontrole, atrada zeltu. Turklāt vēl viņš šajā reizē netika pārkausējis, aiznesa, kāds bija… Viņu sāka tirdīt no kā nozāģējis? Kur ņēmis tik tīru metālu? Iebāza aiz restēm uz divām dienām, kamerā piesēdināja klāt ziņotāju. Labi, ka biju viņu sagatavojis šādam gadījumam…

Rudins apklusa un no jauna sāka berzēt kaklu.

-  Un tālāk? Mežainis nenocietās.

-  Nekādas skaidrības. Pagaidām palaida vaļā. Tikai diez vai liksies mierā. Pie viņa gan kratīšanu rīkoja, gan kaimiņus apklaušināja, gan sekojot, viņš stāstīja. Droši vien arī telefonus noklausās, īsi sakot dara, ko var. Viņi meklē sevišķi tīrā zelta izcelsmes avotu, lieta ir nopietna, to tāpat vien pie malas neliks… Bet caur Dudu var nonākt pie manis.

Rudins piecēlās un izgāja no virtuves. Pēc mirkļa no vannas istabas atskanēja līstoša ūdens troksnis.

-  Teikšu tev tā, Mežaini. Viņš sāka runāt jau gaitenī. Atgriezās, nosvieda dvieli uz krēsla atzveltnes un apsēdās iepriekšējā vietā. Ir cilvēki, kuriem bagātība pati dodas rokās. Viņi ne par ko nebrīnās, nejūt nekādus sirdsapziņas pārmetumus, it kā būtu kādam ko parādā… Vispār ne ar kādu filozofiju nenoņemas. Mierīgi rij, nobarojas un vairojas. Un mēdz būt arī otrādi. Nolīst pa ilgiem laikiem zelta lietutiņš, trāpās pāris pilienu uz pakauša, un viss jau sākas panika! Šausmas! Pilnīgs ārprāts! Kaut kas nav riktīgi! Jezga iet vaļā!… Un lietutiņš, skaidrs kā diena, dodas līt citur. Kam viņam visādi psihi vajadzīgi? Paskaties uz mani, Mežaini. Rudins nolika rokas uz galda, izslējās, pavēra saspringtā smaidā savu rētaino muti. Mani toreiz tik tikko nenobeidza tā zelta dēļ. Es izlidoju caur priekšējo stiklu un gulēju desmit metru no mašīnas, pauris asinīs, mute asinīs, rokas, kājas vienā murskulī. Tie maitas droši vien nodomāja -ja arī vēl neesmu beigts, tad pats izlaidīšu garu. Vai arī vienkārši gribēja no šosejas ātrāk aiztīties. Bet man laimējās. Svītrainajā iebrauca motors, sašķaidīja sekundes laikā, bet man laimējās. Es izdzīvoju. Vēl vairāk esmu gatavs mēģināt vēlreiz. Nospļauties par visām grūtībām, par kruķiem un visām mūsu priekšnojautām! Saprati? Es gribu nokāpt lejā un paņemt atlikušo, cik spēšu panest! Kamēr vēl var! Kamēr vēl visam nav uzlikts zelta vāks! Tā ir pēdējā iespēja dzīvē ko mainīt!

Mežainis klausījās viņā un domāja, ka labi tomēr būtu iedzert šņabi, lai kliedētu skumjas. Nē, viņš jau arī pats to visu bija domās pārlicis un pārcilājis. Un ne reizi vien. Bet kāda jēga no tādām domām?

-  Es tevi labi saprotu, Ļoņa, viņš negaidīti mierīgi sacīja. Pat pats nobrīnījās. Visu saprotu. Labi. Skaties, kas mums sanāk. „Tunelis” ir izformēts, cita apakšvienība darbam pazemes komunikācijās vēl nav izdomāta. Vismaz mums par to nekas nav zināms. Tātad neviens, atskaitot mūs, „mīnusā divsimt” nokļūt nevar. Mūsu rokās ir visi trumpji. Tā ir?

-  Tā ir.

-  Un tērauda režģi, ko aizmetināja priekšā „Būhenvaldei”, mēs tik un tā pārzāģēsim, ja?

-  Kas par režģi? Rudins sarāvās.

- Pamatīgs režģis. Superciets oglekļa tērauds pirksta biezumā. Un pie izejas no šahtas vēl viens tāds pats.

-  Kurš to pielika?

-  Kuram pavēlēja, tas pielika!

-  Kā tu zini?

-  Zinu.

Rudins īsu brīdi padomāja.

-  Kaut kā jau dabūsim pušu!… Fleksis ar akumulatoru, kāds desmits rezerves disku, un mēs to režģi pieveiksim, Mežaini!

-  Labs ir. Arī zeltu kaut kā iznesīsim, vai ne?

-  Es pēc „Tuneļa” strādāju par krāvēju! Drēbju skapi uz rokām tiku stiepis devītajā stāvā! Ozolkoka! Pustonnu pa ugunsdzēsēju kāpnēm, kur divi cilvēki nevar samainīties! Pēc katra posma bija jāveļ pāri margām!

Un tu domā, ka es pēc tā visa centneru zelta baidīšos pacelt?

-  Tātad centneru! Mežainis brīnījās.

-  Kas tad ir? Citas iespējas var arī nebūt. Mēs taču nevaram katras brīvdienas aizstaigāt uz „mīnusu divsimt”, papildināt krājumus kā lielveikalā!

- Zināms, Mežainis piekrita.

Viņš runāja nopietni bez mazākā sarkasma. Vai arī tā tikai šķita. Varbūt maķenīt pavilka uz zoba savu jaunāko biedru, bet varbūt pilnā nopietnībā apspriedās pats ar sevi.

-  Un mums ir pilnīgi vienalga, ka tad, kad zudumu atklās, izskaitļot zagļus būs vienkāršāk par vienkāršu? viņš turpināja. Jo neviens, atskaitot mūs, bijušos „tuneļniekus”, tur nevar nokāpt. Es pareizi runāju, Ļoņa?

Rudins lūkojās viņā sakostiem zobiem.

-  Pilnīgi vienalga, viņš pēc pauzes sacīja. Padomā ar galvu. Ja, izņemot mūs, neviens nevar tur iekāpt, tad arī atklāt zudumu neviens nevarēs. Arī tajā nolūkā būtu jānokļūst „mīnusā divsimt”. Apjēdz?

-  Esmu par to domājis. Mežainis pamāja. Tikai tik dziļi nemaz nav jākāpj. Bruņota apsardze pie ,,Būhenvaldes”, ar to pietiek. Tas ir pirmām kārtām. Otrām kārtām var uzrasties jauns „Tunelis”. Tur lejā ir nevis minerālmēslu noliktava, bet gan iekonservēts komandpunkts, ieroču noliktava un glabājas zelts, veselas desmit tonnas. Un to mēģinās izcelt. Mežainis izkratīja no paciņas jaunu cigareti. Bet varbūt jau mēģina… Kaut vai tāpēc, lai vēlāk veiksmīgi sazāģētu. Viņš iebāza cigareti mutē un iededzināja šķiltavas. Un tādā gadījumā, Rudin, tur lejā būs gan ložmetēji, gan dzeloņstieples, gan viss kas cits. Zelts padara cilvēkus modrus, pat vislielākos nejēgas!

Zelta mednieki

Ļeva Nikolajeviča pagātne ir miglā tīta. Atvaļināts FDD pulkvedis, tīri labs šahists… It kā tā būtu, it kā ne. Kas vēl? Kaukāziešu virtuves, franču konjaka cienītājs. Fenomenāla atmiņa, absolūts muzikālās dzirdes trūkums… Tas tiešām ir pārbaudīts.

Vēl?

Kas?

Vairāk nekas.

Vienīgi baumas. Nepārbaudītas baumas. Piemēram, ka Ļevs Nikolajevičs mēdzot lauzt pirkstus parādniekiem noliek plaukstu uz galda malas ar delnas virspusi uz leju un salauž ar vienu precīzu kustību. Var salauzt vienu pirkstu, bet var arī uzreiz četrus. Tas atkarīgs no parāda apmēra un tobrīd vēl nesalauzto pirkstu skaita. Piekto pirkstu īkšķi viņš aizvien lauž atsevišķi.

-  Londona. Feihmana sieva iesniegusi šķiršanos, tas ir apstiprinājies. Ļevs Nikolajevičs turēja acu priekšā bloknotu ādas vākos. Viņš lūdz termiņa pagarinājumu uz diviem mēnešiem, kamēr viss noregulēsies.

-  Cik viņš ir parādā? Trepetovs jautāja.

- Četrsimt divdesmit tūkstoši mārciņu pamata parāda summas, divsimt tūkstošu procentos.

-  Perspektīvas?

-  Gluži labas. Skaidru naudu glabā mājās, pagrabā, vēl padomju laika paradums. Tur būs ne mazāk par pusotru miljonu. Divas meitas, mazdēls mēs visus novērojam.

- Nekas nedeg. Pagaidīsim, Trepetovs noteica. Divus mēnešus, kā viņš lūdz.

-  Tā arī atzīmēšu. Ļevs Nikolajevičs pamāja un kaut ko ierakstīja savā bloknotā.

Bez pirkstiem viņš prot lauzt arī rokas, atslēgas kaulus un sprandas. Taču tas notiek ārkārtīgi reti. Un visbiežāk šo darbu paveic citi cilvēki. Bet atkal tās ir tikai baumas. Ne ar ko neapstiprinātas.

Kur ir daudz noslēpumu, tur arī daudz baumu kas tiesa, tas tiesa. Trepetovam pietuvināto lokā visi pat nezina, kāds Ļevam Nikolajevičam ir uzvārds. Un kādas funkcijas viņš pilda. Drošības dienests? Finanšu pretenziju regulēšanas nodaļa? Spīdzināšanu un soda operāciju departaments? Vietnieks sakaros ar elli?

Centrālais reģions. Belgoroda. Trofimovs un „Transporta kompānija ASKO”. Četrpadsmit miljoni astoņsimt tūkstoši pamatsummas, tikpat daudz procentos. Termiņš nākamā otrdiena. Divi brīdinājumi, pirmās pakāpes saruna, otrās pakāpes saruna. Perspektīvas nelabvēlīgas. Aktīvi apstrādā vietējo administrāciju, braukā uz Maskavu. Acīm redzami taisās ieriebt.

-  Vai atdot mums četrdesmit procentu „ASKO” viņš netaisās? Uz parāda atmaksas rēķina? Trepetovs smaidīja. Tas bija joks. Spriežot pēc visa, vecs joks.

-  Domāju, Trofimovam labāk patiks ieriebt un pēc tam atstiept kājas, Ļevs Nikolajevičs nopietni atbildēja.

-  Mauka tāds.

-  Trešās pakāpes iedarbība? Ļevs Nikolajevičs savilka augšup uzacis.

- Jā, Trepetovs piekrita. Un vēl nedēļu laika. Tad laižam lejā akcijas. Un pēc tam… Ko tu par to saki?

-  Pēc tam apstiprinās baumas par Trofimova slikto pašsajūtu, Ļevs Nikolajevičs sacīja.

-  Tieši tā.

-  Tā arī atzīmēšu…

Atšķirībā no sava slavenā vārdabrāļa-grāfa mūsu Ļevs Nikolajevičs nekad netika aizrāvies ar duhoboru idejām, kas sludināja visaptverošu mīlestību, nepretošanos vardarbīgi ļaunumam un tā tālāk. To var droši apgalvot. Ar visu savu noslēpumainību šajā ziņā Ļevs Nikolajevičs ir absolūti caurspīdīgs. Piemēram, nekustamo īpašumu aģentūras direktoram, savam seno dienu skolas biedram, viņš šad un tad palīdz noregulēt kaut kādas situācijas, tā ir patiesība. Taču viņš to nekādā ziņā nedara nesavtīgi. Cieti piecpadsmit procenti no „konflikta” summas tāds ir viņa honorārs. Gods godam, Ļevs Nikolajevičs to nopelna visaugstākajā līmenī.

-  Pēterburga un Maskava norma, viss ir dzēsts… Briest neliela problēma Poltavā, ar Goldbergu. Avoti ziņo, ka viņš apgabala administrācijā neiekļūs. Tur mainās priekšniecība, virspusē uzpeld ne sevišķi patīkams kadrs, Ukrainas nacionālā kongresa priekšsēdētājs. Diez vai Goldbergs ar viņu vienosies.

-  Cik? Trepetovs apvaicājās.

- Šogad jūs ieguldījāt viņā sešus miljonus. Arī pirms tam pa kādam niekam, no pusotra līdz diviem. Es varu precizēt.

- Goldbergs ir pliks un nabags. Es jau sākumā nerēķinājos ar drīzu atdevi. Pagaidīsim vēl. Kas tur ir tālāk?

-  Aktuāla nekā nav, noteica Ļevs Nikolajevičs un aizvēra bloknotu. Iezīmējas jauna ieguldījuma iespēja. Noteiktos apstākļos samērā interesanta.

Trepetovs mirkli gaidīja.

-  Nu? Kas tur ir?

-   Vakar es runāju ar kādu plukatu. Viņš savulaik sargājis slepenas pazemes komunikācijas un pamanījies kaut kur tur ievilkt nāsīs desmit kilogramu smagu Valsts fondu zelta stieni. Viņš apgalvo, ka esot krātuve, kur tādu stieņu glabājoties tieši deviņsimt deviņdesmit pieci gabali. Gatavs tos dabūt virszemē, ja būtu finansiāls un organizatorisks atbalsts.

-  Ļoti interesanti. Tātad plukata piedāvā man Valsts fondu zeltu… Trepetovs pavīpsnāja, izņēma no printera jaunu biržas ziņu izdruku. Izklausās pēc uzaicinājuma meklēt dārgumus!

-  Apmēram tā, Ļevs Nikolajevičs piekrita. Taču es ievācu šādas tādas ziņas par to tipu. Viņa uzvārds ir Piļčenko, viņš patiešām ir dienējis FDD speciālajā apakšvienībā „Tunelis”, kas tika izformēta pirms diviem gadiem. Es redzēju stieni. Tas tiešām ir Valsts fondu zelts. Tam ir rets raudzes zīmogs, kādu izmantoja līdz piecdesmit astotajam gadam.

- Rets… Hm. Lieliski. Un kas par to? Trepetovs bilda, paceldams acis no izdrukas.

- Krātuve tika izveidota četrdesmit otrajā, vāciešu atkāpšanās laikā no Maskavas. Uz stieņiem, kas tur glabājas, jābut atbilstošām zīmēm. Ar kādām PSRS marķēja zeltu līdz karam un kara laikā. Tas ir loģiski.

-  Pagaidi. Es kaut ko palaidu garām. Kas par krātuvi? Tu runā tā, it kā mums būtu jābūt par to dzirdējušiem. Vai zinājušiem. Kā Vēlmju lode Strugackiem?

-   Strugacki? tagad pārjautāja Ļevs Nikolajevičs. Sarauca pieri. Nezinu, ar viņiem neesmu strādājis. Bet krātuve tā ir tāda sena KGB leģenda. Dziļi pazemē, kaut kādos aizgruvumos, kur neviens to nevar uziet… Varbūt ir patiesība, varbūt nav. Katrā gadījumā tas tips runāja sakarīgi.

-  Skaidrs.

Trepetovs uz kādu laiku apklusa, iebāzis degunu savos papīros. Ļevs Nikolajevičs skatījās laukā pa logu uz ābeļdārzu. Tuvākajā kokā no zara uz zaru lietišķi lēkāja liels sīlis, raudzīdamies viņā ar ziņkārīgu melnu aci. Taču Ļevs Nikolajevičs diez vai to vispār manīja. Kā arī pašu ābeļdārzu, iespējams. Viņš neloloja maigas jūtas ne pret putniem, ne dzīvniekiem un pret cilvēkiem ne tik.

Bijusi viņam iespēja pašam veikt šo pasākumu, viņš Trepetovam nebūtu bildis ne pušplēsta vārda. Ne zilbi nebūtu izpaudis. Būtu dabūjis savu guvumu, pametis Maskavu un devies pavadīt mūža nogali kādā klusā Eiropas pilsētiņā. Taču atšķirībā no tā plukatas „tuneļnieka” Ļevs Nikolajevičs labi saprata, ka pat vislabākās apstākļu sakritības gadījumā viņam agri vai vēlu radīsies vajadzība pārvērst zeltu reālā naudā. Un te bez Trepetova nevarēs iztikt… Un transportēšana? Pat lai pārvestu desmit tonnu zelta no vienas vietas uz otru Maskavas robežās (nevis izceltu no kādām tur neapjaušamām dzīlēm, bet tikai pārvestu!), būs vajadzīga vesela armija krāvēju, labi apbruņotu sargu plus vēl bars iesmērētu un pieblatotu kruķu, autoinspektoru un sazin kā vēl cita… Te nepieciešami administratīvie resursi. Un Trepetovam tādi ir. Tātad viss ir pareizi.

-  …Un cik viņš prasa, tas tavs plukata?

Trepetovs atrāvās no papīriem, paņēma no galda zīmuli, kaut ko uzmeta uz lapas malām.

-  Nedaudz, Ļevs Nikolajevičs atsaucās. Aparatūra, aprīkojums. Nodrošinājums. Varbūt vēl kāds sīkums. Parasts plukata, es jau teicu. Bet, ja kas atgadās, mēs viņu nepazīstam, mums nav nekā kopēja…

Trepetovs pasmīnēja.

-  Redzu, ka esi nopietni pieķēries šai domai.

-  Desmit tonnu zelta, Semjon Romanovič. Puse ir mūsējā. Bet varbūt pat divas puses, Ļevs Nikolajevičs ikdienišķā tonī piemetināja. Tā ir Čehijas vai Kolumbijas zelta rezerve.

-  Un tu domā, ka man to vajag? Trepetovs pētīgi viņu uzlūkoja. Man, „forbsam”, miljardierim, cilvēkam, kurš, kā runā, čurā zelta podā? Un, ja baumas neatbilst patiesībai, tad tikai tāpēc, ka es uzskatu tas nav labais tonis!

Ļevs Nikolajevičs sakustējās krēslā.

-  Es domāju, ka desmit tonnas zelta nav vajadzīgas tikai nabagam, Semjon Romanovič, viņš sacīja. Tāpēc ka nabags nezinās, ko ar tām iesākt. Bet jums tās ir vienkārši nepieciešamas! Vēl kādu salu iegādāties vai pat arhipelāgu… Mainīt valsts iekārtu Borshanā, kur uziets urāns, un palēnām to iegūt… Organizēt Marsa kolonizāciju… Nauda nekad nav lieka. Es tā domāju. Viņš mirkli klusēja un tad piebilda: Pat ja nauda jūs neinteresē, jūs vienmēr varat izdomāt ko citu… Piemēram, nokļūt politikas Olimpā… Vai sagraut tirgu un novest līdz ubaga spieķim pārīti savu konkurentu, kuri bijuši tik dumji, ka ieguldījuši zelta aktīvos. Jums fantāzija labi darbojas, Semjon Romanovič.

Trepetovs iesmējās.

-  Tu spried kā īstens miljardieris, Ļev Nikolajevič! Braši!

Izdevīgas vienošanās

Uz Žavoronkiem aiztrauca vēja spārniem īstā maibahā. Masējoši sēdekļi, āda tik smalka, itin kā būtu novilkta jaunām mulatēm. Teļļuki un mūzika tas jau pats par sevi. Vietas, cik uziet. Var izgulties kā mājās uz dīvāna. Vidū rēgojas tāds verķis, kaut kas līdzīgs vadības pultij pogas, dažādi rokturi. Var ieslēgt jostasvietas masāžu. Starp citu, masē arī dibenu. Droši vien ir arī kāda erotiskā masāža.

-  Kas tas par daiktu? Zarembo apvaicājās, raustīdams sudrabainu stikla bumbiņu pie ventilācijas režģa.

-   Katapultas rokturis?

Vadītājs atbildēja, nepagriezdams galvu:

-  Tas ir smaržu izsmidzinātājs.

Bļāviens! No elkoņa paliktņa izbrauc paplāte, uz tās divas sudrabotas glāzes ar uzrakstu „Maybach Zeppelin”. Zarembo pajokoja:

-  Lai tās varētu izdzert, ko?

Vadītājs nesaprata.

-  Ko varētu izdzert?

Ir gan muļķis.

-  Nu smaržas, skaidra lieta!

Vadītājs pieklājīgi pasmaidīja.

-  Nē, kāpēc? Tur labajā pusē ir teicams bārs.

Pirksts saspringti klusēja. Viņš nervozēja. Arī Rem-

bo nervozē, ja jau pļāpā visādas muļķības. Tāpēc ka nav vēl zināms, kā šis brauciens izvērtīsies. Varbūt apraks mežā vai noslīcinās purvā…

Beidzot ieradās Zavoronkos. Zināms, ne Pirksts, ne Zarembo tādās mājās savu mūžu nebija bijuši. īsta karaļpils. Kalpotāji šaudās. Bildes itin visur… Re! Pirksts vienu atcerējās redzējis: krievu literatūras mācību grāmatā tieši tāda bija nodrukāta. Taču nav laika pētīt. Viņi nav nākuši šurp ekskursijā, viņi ir ieradušies uz lietišķu tikšanos.

Kabinetā viņus gaidīja Ļevs Nikolajevičs. Viens, bez namatēva. Pirksts nolika stieni uz galda. Ļevs Nikolajevičs to apskatīja. Rokas tērptas plānos cimdos, lai neatstātu pirkstu nospiedumus. Vai neiebilstat, ja otrā istabā papētītu sīkāk? Pirksts neiebilst. Zarembo sacīja: nē, skatieties tepat. Tas tomēr ir viņa stienis, nevis Pirksta. Atskrēja kāds plikpauris ar čemodānu. Izbēra kaudzi dažādu štrumentu, izkārtoja uz galda. Tas, saka, aizņems kādas trīs četras minūtes. Modernā elektronika visu atvieglo, nav vairs Maņkas Obligācijas laikmets… Kamēr viņš runāja, neviens nebilda ne vārda. Sēdēja un skatījās cits uz citu. Tad plikgalvis kaut ko klusi pateica

Ļevam Nikolajevičam un aiztinās ar savu čemodānu. Tad viņi sāka runāt konkrēti.

-  Labi, mēs esam gatavi jums palīdzēt, Ļevs Nikolajevičs sacīja. Sešdesmit procentu pret jūsu četrdesmit.

Zarembo pat pielēca augšā no krēsla.

-  Ko jūs tādu taisāties darīt, ka gribat dabūt lielāku daļu nekā mēs? Varbūt riskēsit ar savu ādu, pūloties nokāpt „mīnusā divsimt”? Elposit iekšā visādus sūdus? Laidīsit vai garu laukā zem aizgruvumiem? Līdīsit pa trosi pāri bezdibenim?

Tā bija gluži normāla reakcija. Ļevs Nikolajevičs pakodīja lūpas.

-  Kā nu zināt, kā nu zināt. Jūs riskējat, ceļot zeltu augšā virszemē, mēs tieši tāpat riskējam, pārvēršot to naudā. Jūs nodrošinās mūsu cilvēki augšā, bet kurš nodrošinās mūs? Tā ka rēķins ir visnotaļ taisnīgs. Starp citu ko nozīmē „mīnuss divsimt”? Un pāri kādam bezdibenim jālien pa trosi?

Pirksts paskatījās uz Zarembo.

-  Tas nav svarīgi, Zarembo atteica. Pāri kādam bezdibenim un tā tālāk. Tas ir mūsu darbs.

-  Labi, Ļevs Nikolajevičs piekrita. Apspriedīsim tehniskās detaļas.

Un viņi apmēram divas stundas apsprieda tehniskās detaļas.

Četri ceļa posmi. Nosacīti. Līdz „Būhenvaldei”, cauri „Būhenvaldei”, tad no „Būhenvaldes” līdz „Elles spraugai”. Un arī pāri spraugai kaut kā jātiek…

-  Cik lielu papildu smagumu var iznest viens cilvēks?

- Kādus četrdesmit kilogramus. Ņemot vērā maršruta smagumu un aprīkojumu, tas ir maksimums.

-  Cik cilvēku ies uz Krātuvi?

-   Trīs. Mēs un Sere…, īsi sakot, vēl viens. Nevienu citu līdzi neņemam. Ne jūsējo, ne mūsējo. Ceļš uz Krātuvi ir mūsu noslēpums, mūsu kapitāls. Tā ir garantija, ka mūs nepametīs, tā sakot, izdevumu optimizācijas nolūkā.

-  Nav vārdam vietas, prātīgi. Tātad vienā iegājienā trīs cilvēki var iznest simt divdesmit kilogramu zelta…

-  Iegājieni ir cietumā, Zarembo izlaboja. Mums ir nokāpieni.

-   Labi, skaidrs, izdarīsim labojumu. Krātuvē kopumā ir desmit tonnu. Gandrīz desmit tonnu. Iznāk, ka jums jāveic astoņdesmit trīs… nokāpieni.

-  Cik, cik?

-  Astoņdesmit trīs. Cik tad jūs domājāt?

-  Tas nav iespējams. Vienu pašu nokāpienu „mīnusā divsimt” var uzskatīt par veselu dzīvi. Tas ir tāpat kā uzkāpt Džomolungmā. Vai Komunisma smailē. Astoņdesmit trīs reizes neviens turp un atpakaļ neskraidīs. Tas nav iespējams.

-  Lai notiek. Ja tā, tad meklēsim citus risinājumus…

Otrās stundas beigās viņi bija vienojušies, ka pirmajā

un trešajā posmā jāatjauno šaursliežu dzelzceļš, jāatrok atkritumos un jāliek lietā drezīnas. Jā, drezīnas tur ir. Un pat vagonetes. Par otro posmu „Būhenvaldi” jautājums palika atklāts. Tur bez vinčas nevarēs iztikt, nāksies stiept to lejā no augšas, rauties vai pušu. Un vispār vai tas bija reāli?… Un „Elles spraugai” vajadzēs ierīkot trošu pārceltuvi ar blokiem kā alpīnistiem. Divi viņā pusē pieāķē kravu, viens šajā pusē saņem…

-  Cik nokāpienu jāveic, lai to visu sagatavotu?

„Tuneļnieki” saskatījās.

-  Divi, saka Piļčenko.

-  Pagaidi, bet kā tad ar lūku pie „Būhenes”? Zarembo iebilst. Kā ar signalizāciju? Un arī tālāk taču var būt režģi vai kādi citi draņķi paššāvēji, psihoģeneratori!… Vismaz četri!

-  Kas ir psihoģeneratori? delikāti interesējas Ļevs Nikolajevičs.

-   Psihoģeneratori tie, bļāviens, ir psihoģeneratori! nervozi paskaidro Zarembo.

Kādā brīdī „tuneļnieki” pamanīja, ka nemanot kabinetā bija ienācis pats Trepetovs. Augumā nedaudz mazāks, nekā izskatījās televīzijā, bet citādi tāds pats ar augstmanīgu atbrīvotību sejā un mazām vērīgām acīm.

-  Necelieties augšā, viņš sacīja, apsēzdamies krēslā ar augstu atzveltni, acīmredzot savā iemīļotajā.

-   Tātad jūs esat tie digeri. Vai kā tur vēl… Stalkeri. Labi. Viņš pētīgi uzlūkoja Pirkstu un Zarembo. Konjaku, brendiju, kafiju?

-  Nē, paldies, Pirksts atbildēja.

Zarembo kaut ko nesaprotamu norūca.

-  Mēs, var teikt, jau vienojāmies par dažiem galvenajiem momentiem, ierunājās Ļevs Nikolajevičs. Taču operācija aizņems krietni daudz laika. Vairāk, nekā mēs bijām lēsuši.

-  Kāpēc?

-  Jaunie cilvēki negrib pieņemt citu palīdzību. Esot noslēpums. Tāpēc iznāk ilgi.

-  Re, kā. Žēl, noteica Trepetovs.

-   Es arī viņiem saku. Ja iesaistītu kaut vienu jūsu brigādi, tiktu galā divreiz ātrāk. Kur nu divreiz… Tie gan šaursliežu dzelzceļu vienā momentā salabotu, gan ar drezīnu nebūtu nekādu bēdu. Visas šaurās vietas, tā sakot, palaistu vaļīgāk…

-  Acīmredzot mūsu brašajiem stalkeriem ir iemesls atteikties no palīdzības, Trepetovs ieminējās.

-  Mēs neesam stalkeri, Zarembo aizvainoti nomurmināja. Mēs nevienu negrūžam!

-   Mēs svešus uz Krātuvi līdzi neņemam, Pirksts atkārtoja. Un „mīnusā divsimt” arī. Mēs jau teicām.

-  Viņiem tur ir kāda slepenā zona, viņi to dēvē par „mīnusu divsimt”, Ļevs Nikolajevičs nevērīgi paskaidroja.

-   Mums vajag tikai iekārtas un nodrošinājumu, lai varam lejā mierīgi strādāt, Pirksts neatlaidās. Vairs neko un nevienu.

-  Vai iekārtu saraksts jums ir? Trepetovs jautāja.

Ļevs Nikolajevičs pasniedza sarakstu. Trepetovs to

izskatīja, sarauca uzacis, paskatījās uz Ļevu Nikolajeviču.

-  Tu kaut ko no tā saproti? Tie detektori un viss pārējais? Es, piemēram, neko nesaprotu.

Ļevs Nikolajevičs savilka seju, apmēram kā teikdams „kāda starpība?”.

-   Labi, Trepetovs turpināja. Man arī būs nosacījums jaunajiem cilvēkiem.

„Jaunie cilvēki” manāmi saspringa.

-  Kāds nosacījums? Pirksts pavaicāja.

-   Pirmā, kā jūs sakāt… „nokāpiena” laikā jums video jānofilmē Krātuve. Es vēlos redzēt to zeltu, cik tā ir un vai tas ir tieši tas zelts, par kuru jūs stāstāt. Uz tā, cik zinu, ir kāds īpašs marķējums. Tā ir? Man jābūt drošam, ka netieku nests cauri. Ka zelts patiešām eksistē. Un tā patiešām ir gandrīz desmit tonnu.

Zarembo aplaizīja lūpas.

-  Tādas norunas nebija! viņš ierunājās aizsmakušā balsī. Iznāk mēs jums iedodam videoierakstu, bet jūs pēc tā izskaitļojat, kur atrodas Krātuve! Un sveiki! Vai pat varat ielaist lodi paurī!

Ļevs Nikolajevičs tā savādi sarāvās. It kā noklepotos. Varbūt tādi bija viņa smiekli.

-  No kurienes tik mežonīgas fantāzijas? slikti slēptā nervozitātē izmeta Trepetovs. Jūs varat ieslēgt kameru pašā Krātuvē, neviens neliek jums filmēt, kā tur nokļūstat… Viņš pabungoja ar pirkstu pa krēsla elkoņa balstu. Atkārtoju tāds ir mans nosacījums. Kamēr neieraudzīšu zeltu, ne par kādu palīdzību no manas puses nevar būt ne runas.

Pirksts slepus piegrūda biedram ar celi.

-  Labi, mēs uzņemsim video, viņš sacīja. Man ir tīri laba „Nokia” ar jaudīgu apgaismojumu, varam gan filmēt, gan fotografēt…

-  Mobilais, vai? Trepetovs savilka uzacis. Nekādu mobilo. Filmēsit ar manu videokameru, turklāt nevis digitālo, bet kasešu, lai izslēgtu viltojumu, montāžu un tā tālāk. Kameru un kaseti dabūsit tieši pirms došanās lejā.

-  Kasetnieks taču ir pamatīga uzparikte! Zarembo bija sašutis. To nēsā uz pleca, es redzēju! Kāda joda pēc mums tas vajadzīgs?…

-   Nemuldi par to, ko nezini! negaidīti asi, pat familiāri viņu aprāva Ļevs Nikolajevičs. Ir mazas kameras ar mikrokasetēm. Plaukstā var paslēpt. Viss, šis jautājums ir izsmelts. Kas vēl?

Zarembo sapīcis pagriezās pret logu. Pirksts klusēja.

-  Minimālo aparatūras daudzumu pirmajai nokāpšanas reizei mēs jums iedosim, Trepetovs sacīja. Lai bez liekiem smagumiem nokļūtu turp un atpakaļ. Viņš pavērsās pret Ļevu Nikolajeviču. Kad varēsit to sadabūt?

-  Aparatūru? Pēc kādām piecām dienām, uzrunātais atbildēja.

-  Tātad pēc nedēļas tiekamies šeit. Vai arī pateiksit, kur lai aparatūru nogādā. Uz nokāpšanas vietu dosities ar Ļevu Nikolajeviču un maniem vīriem. Viņi apsargās vietu, kamēr būsit lejā, un sazināsies ar jums.

-  Viņi var paņemt no turienes stieņus, Ļevs Nikolajevičs ieteica. Kontroles paraugus. Lai lieki nestaigātu.

-  Pareizi, Trepetovs piekrita. Lai paņem. Sadalīsim saskaņā ar shēmu „sešdesmit pret četrdesmit”. Par shēmu jūs, cerams, vienojāties?

- Jā, Ļevs Nikolajevičs atbildēja.

-  Lieliski. Vēl jautājumi?

Pirksts pakasīja rugājiem apaugušo zodu. Viņu neatstāja sajūta, ka viņi ir ievilināti lamatās, viņiem diktē noteikumus un vispār tur par antiņiem. Turklāt ārēji viss izskatās pieklājīgi, nekur nevar piesieties. Viņš palūkojās uz Zarembo, meklēdams kaut jel kādu atbalstu. Tas, nepievērsdams viņam ne mazāko uzmanību, blenza logā. Nez ko viņš tur bija ieraudzījis?

-  Tas taču ir Bruno! Zarembo skaļi izsaucās, rādīdams ar pirkstu. Ko tas ute te dara?

Visi paskatījās uz logu. Cauri ābeļdārzam uz mājas pusi enerģiski soļoja cilvēks tumšā uzvalkā, auguma ziņā viņš atgādināja divpadsmit gadu vecu zēnu. Taču šauras bārdiņas ieskautā seja izskatījās bērniem neraksturīgi skarba un pat drūma. Mutē rēgojās garš resns cigārs.

-  Tas ir mans miesassargs, sacīja Trepetovs. Kas par satraukumu?

-  Miesassargs! Tas tik ir numurs! Zarembo iesmējās. Es taču viņu pazīstu! Mēs šo kolektorā pārbiedējām, kad viņš laidās prom no Amīra. Bet pēc tam viņš kopā ar mums kāpa „mīnusā divsimt”! Vēl es teļļukā redzēju, kā šis nolika nokautā to šova vadītāju! Un nu viņš ir šeit!

Zarembo piegrūda Pirkstam pie pleca.

-   Vai tu redzējies? Miesassargs! Šitais knislis! Nudien nav slikti iekārtojies!

Trepetovs palūkojās uz Ļevu Nikolajeviču. Ļevs Nikolajevičs paraustīja plecus un ņēmās pētīt savus nagus. Par šefa personisko apsardzi viņš neatbildēja.

-  Bruno ir kāpis kopā ar jums pazemē? Trepetovs vaicāja. Viņš arī ir bijis tas, kā viņu… stalkers? Es gribēju teikt „tuneļnieks”?

-  Kas šis par „tuneļnieku”! Parasts klaidonis! Tikai veiksmīgs kā velns! Zarembo atkal iesmējās. Un vēl melš gluži kā NTV!

*  ❖ *

Bruno tikko bija beidzies pusdienas pārtraukums. Vismaz tā to sauca. Katram sargam, tāpat kā ikvienam citam kalpotājam, bija tiesības četrdesmit minūtes no sava darba laika izlietot, lai iekostu un iedzertu karstu tēju. Protams, ja ir ko atstāt postenī. Drošības dienestam tas nekādas grūtības nesagādā viņi sen ir sadalījuši laiku savā starpā un pa diviem trim brauc uz šašliku ēstuvi šosejas malā, ēd tur, dzer, ķerstās gar viesmīlēm, vispār atpūšas. Taču Bruno neizdevās iekļauties šajā draudzīgajā kolektīvā. Viņš ir Trepetova personiskais sargs, viņa „ēna”, kā nekā privileģēta persona… Un te uz viņu arī attiecīgi raugās. Tas ir apskauž. Tāpēc savā pusdienlaikā Bruno nekur nebrauc, sēž savā būdā sargu mājā, grauž sausu „Doširak” un skatās televīziju. Alu darba laikā nedrīkst lietot, koku arī. Attiecīgi sievišķi nav pieejami vienīgi Maša (te viss ir skaidrs) un istabene, kurai ir ap sešdesmit. Sūdīgi, ar vārdu sakot. Varētu, protams, piezvanīt uz restorānu un pasūtīt kārtīgas siltās pusdienas ar visādām paipalām un anšoviem, taču, atklāti runājot, Bruno tas ir pie vienas vietas. Viņam ir vienalga, ko viņš ēd. Ar paipalām un anšoviem pat sliktāk, jo pie tāda rijamā vēl vairāk sagribēsies ieraut…

Tā nu Bruno pieveica paciņu „Doširak”, noskatījās raidījumu par amerikāņu rokeriem un devās pie Trepetova uz savu darba vietu. Pie garāžām viņš ieraudzīja divus lamzakus, kuri kāpa iekšā šefa maibahā. Viņus pavadīja puisis no drošības dienesta, šoferis bija uz vietas tātad nav ko uztraukties. Taču viens no lamzakiem, pamanījis Bruno, pamāja viņam ar roku un kaut ko uzsauca. It kā nosauca viņu vārdā. Bruno novaibstījās, aizgriezās un gāja tālāk. Jā, viņš bija televīzijas zvaigzne, autors slavenajam nokautam tiešajā ēterā, galu galā viņš bija cilvēks-lode vai tāpēc viņam tagad vajadzēs sarokoties ar kuru katru pretimnācēju?

-  Semjons Romanovičs lūdza ieiet pie viņa kabinetā, viņu uzrunāja sargs pie ieejas.

-  Kā tad, dilda! Citādi es būtu aizgājis kabinetam garām! Bruno noburkšķēja un iespļāva cigāra nodeguli urnā.

Trepetovs bija labā omā. Smaidīja.

-  Tikko satikos ar taviem draugiem no apakšvienības „Tunelis”, viņš paziņoja. Atceras tevi. Stāstīja par taviem varoņdarbiem.

-       Ak tie lamzaki! Bruno saviebās, pakasīja pakausi.

-   Steigā nemaz viņus nepazinu.

-  Viņi stādījās priekšā kā Piļčenko un Zarembo.

Bruno neticīgi pašķielēja uz šefu.

- Jā, tādi it kā bija gan… Un ko tad šie stāstīja?

-  Visu ko. Kā jūs kāpāt uz „mīnusu divsimt”. Kā Dzelzs Amīrs dzinās tev pakaļ, šāva uz tevi… Atklāti sakot, esmu pārsteigts es diez ko neticēju taviem stāstiem…

- Es allaž runāju patiesību! Bruno bija sašutis. Tie ir viņi, kas visu putro. Nevis Amīrs dzinās pakaļ man, bet es viņam! Tas ir, mēs kopīgi ar čaļiem! Tikai es gāju visiem pa priekšu, rādīju ceļu!

-  Tas nav svarīgi. Trepetovs atvēcinājās, turpinādams smaidīt. Tātad viss, ko tu man tiki stāstījis par saviem pazemes piedzīvojumiem ir tīra patiesība?

- Tīra! Jautājiet! Bruno lepni izrieza krūtis un vienlaikus savilka apvainotu seju. Viņš vēl nebija izlēmis, kā šajā situācijā izturēties.

-  Kāda tad vēl varētu būt! Man ir tikai viena patiesība tīra! Par simt procentiem! Starp citu, es jums vēl visu neesmu pastāstījis! Tāpēc ka valsts noslēpums un tamlīdzīgi!

-  Valsts noslēpums. Saprotams, Trepetovs uzreiz piekrita. Tu esi nopietns cilvēks, Bruno. Citādi nemaz nevarētu būt… Viņš nopūtās. Bet tie divi puiši Piļčenko un Zarembo cik viņi ir nopietni cilvēki?

Bruno padomāja.

-  Nu, nekādi vēja pistoles jau nav. Kas tad ir? Kāpēc jums viņi vispār interesē?

- Meklēju jaunus darbiniekus apsardzei, Trepetovs atbildēja.

Puišus no visādām specstruktūrām.

-        A-ā-ā, to viņi pavilks! Bruno pārņēma iedvesma.

-    Muskuļus raustīt, tēlot baigi spicos kā Vasja-Alberts tas viņiem būs špička! Pat nešaubieties!

-  Iznāk, ka nekam citam viņi nav derīgi?

- Nē, es negribēju teikt, ka viņi ir tik glupi kā Vasja! Patiesībā čaļi uz goda!

Bruno pēkšņi aptvēra ja Pirkstu un Zarembo paņems apsardzē, viņam dzīve te kļūs nedaudz jautrāka un komfortablāka nekā patlaban.

-  Maķenīt pastulbi, tas tiesa! Bet ne jau tik ļoti! Kā es to domāju? Es gribēju teikt, ka digeri viņi nebija nekādi izcilie, tā, uz trijnieciņu! It īpaši Zarembo. Dziļajā „mīnusā” viņš uzvedās kā bērns! Ko tur runāt! Atceros, reiz dabūju šo stiept uz muguras!

-  Oho! Trepetovs brīnījās. Viņš taču ir dūšīgs tēvainis!

-  Nūja. Tā ir. Viņi visi tur ir dūšīgi, taču digeri švaki!

-  Bet tu taču esi labs digers, cik saprotu?

Bruno skata pēc domīgi pašņākuļoja, paglaudīja ar roku modīgo bārdeli un beigu beigās izšāva:

- Jā! Ļoti labs! Pats labākais!

Un tūdaļ piebilda:

-  Lai gan bija vēl Mežainis… Viņš ir spēcīgs digers visā visumā. Gandrīz kā es, var teikt!

-  Šodien tu mani ļoti pārsteidzi, Bruno! Trepetovs atkārtoja, bet, kad punduris bija aizgājis, uzspieda Ļeva Nikolajeviča numuru. Ievāc ziņas. Mežainis, viņš ir digers, rāpjas pazemē… Vai senāk ir rāpies…

-  Kam jums vēl digeri? uzrunātais saminstinājies vaicāja.

-  Miljardieri neliek visas olas vienā groziņā, Semjons Romanovičs labsirdīgi atteica. Viņiem allaž ir rezerves varianti.

Ceturtā nodaļa . spiegi mums apkart

.

Noplūdes meklējumos

Federālās drošības dienesta direktora vietnieks Ni-

>

konovs pacēla acis pret ienācēju.

-  Nāc iekšā, Jevsejev.

Tonis bija parupjš, familiārs. Ņikonovs labi zināja majoru pēc kopīgās darbošanās prezidenta „raķešu komisijā”. Var teikt, viņi ellē bija cepinājušies vienā pannā.

-  Tu izskaties tāds pabāls, Jevsejev. Ir kādas grūtības?

-  Nebūt ne, biedri ģenerāl. Viss ir kārtībā.

Lai gan nē, pannas bija dažādas, vienam teflona, nepiedegošā, ģenerāļu, bet otram parastā čuguna, no kuras palaikam nākas skrāpēt nost gaļas atliekas. Un tomēr Jevsejevam sarunāties ar Ņikonovu ir vieglāk nekā ar to pašu Pārvaldes priekšnieka vietnieku Pļešakovu vai sekretariāta priekšnieku Ogoļcovu. Lai gan viņi gan pēc dienesta pakāpes, gan ieņemamā amata ir krietni zemāki un tāpēc tuvāki Jevsejevam.

- Grūtības ir visiem, Jevsejev, pamācoši noducināja Ņikonovs. Galvenais, lai tās neizietu ārpus, tā teikt, darba…

Viņš ar rokām apvilka gaisā kaut kādu figūru.

-  Ārpus darba sfēras. Lai aizmugure būtu nodrošināta… Kā klājas sievai? Bērniem?

Bērniem tas bija pārspīlēti teikts. Jevsejevam pagaidām ir tikai viens bērns. To ģenerālis, visdrīzāk, nezināja. Vai bija piemirsis. Par sievu… Ar sievu Jevsejevs pēdējo reizi bija ticies, šķiet, aizvakar. Vai aizaizvakar… Te jau pašam majoram nebija pilnas informācijas. Vienu viņš zināja skaidri sieva viņam vēl ir. Arī viena.

-  Paldies, viss ir labi, biedri ģenerāl.

-  Tas labi, ka ir labi. Tad ķersimies pie lietas. Kas paveikts sakarā ar noplūdēm?

Ievads bija beidzies. Jevsejevs atvēra mapi, ieskatījās tajā, aizvēra un nolika priekšā ģenerālim.

-  Mēs pabeidzām otrā pieejamības loka komplekso pārbaudi. Izpētīti četrdesmit astoņi tiešie slepenās informācijas nesēji, piecsimt piecdesmit deviņi tuvie kontakti un trīssimt diskrēto kontaktu, kuri tika izraudzīti pēc nejauša algoritma. Izpētīta visa attiecīgā tehniskā zona, ,,B” un ,,C” pieejamības komunikācijas. īsos vārdos runājot, biedri ģenerāl, mēs neko neuzgājām.

Ņikonova sejā nekas nebija lasāms. Iespējams, viņš pat nebija klausījies. Ģenerālis paņēma mapi, atvēra. Vēlreiz paskatījās Jevsejevā. No viņa priekšā stāvošā majora tiešām nestrāvoja prieks, pārliecība un kas tur vēl… Iemesls acīmredzot slēpās šajā mapē.

-  Tā, noteica ģenerālis Ņikonovs. Un tagad sīkāk.

X * *

Slepenā informācija (profesionāļu valodā „zilīte”) ir infosfēras iemītniece. Tā piedzimst un dzīvo pēc šīs sfēras likumiem, tāpat kā dzīvas būtnes piedzimst un dzīvo saskaņā ar biosfēras likumiem. Informāciju var iedomāties kā graudiņu, stādu, koku. Arī tā piedzīvo vairākus attīstības posmus: situācija ideja apspriešana izstrāde dokuments ar atzīmi „pilnīgi slepeni” (vai jauna tehniska iekārta) kā augstākā attīstības stadija. Cilvēku skaits, kuriem ir pieejama slepenā informācija katrā no šiem posmiem, ir stingri fiksēts. Katrs informācijas nesējs ir zināms. Tā tiek uzskatīts. Un deviņdesmit deviņos procentos gadījumu tieši tā arī ir.

Taču noplūdes tik un tā notiek. Tā ir dzīve, tāda ir prakse, tā mēdz gadīties.

Noplūdi nepieciešams atklāt un novērst. Vispirmām kārtām jāveic informācijas atrašanās vides monitorings. Tiek meklētas „vabolītes”, skeneri, citas samērā vienkāršas nesankcionētas piekļuves iekārtas. Pēc tam ir kārta personu monitoringam. Tiek pētīts ikviens iesaistītais no zemākā līmeņa līdz augstākajam. Radinieki, paziņas, mīļākās un mīļākie. Tas ir ilgs, apnicīgs, kā arī delikāts darbs. Un ļoti nepateicīgs.

Visbiežāk pietiek ar šiem diviem darbības lokiem. Informācija „pil” vai nu vienā, vai otrā. Vai arī gan vienā, gan otrā.

Ja rezultāta tomēr nav, tas ir nelāgi. Taču darbs turpinās. Šādam gadījumam pretizlūkošanai ir tāds paņēmiens kā blīvā pārbaude, kad tiek preparēts ikviens slepenās informācijas eksistences laika nogrieznis. Dienas, stundas, minūtes, uzreiz pēc vairākiem parametriem cilvēki telpa tehniskā vide. Informācijas „koks” tiek sazāģēts plānās šķēlēs un pētīts ar mikroskopu. Ne vien stumbrs, bet arī saknes un ikviens sīkākais zariņš. Un pat lapiņa. Blīvās pārbaudes īpatnība ir tā, ka šajā etapā nav neiedomājamu, muļķīgu vai neticamu versiju. Tiek pētīta ikviena. Ienaidnieka tehniskās iespējas apriori tiek uzskatītas par neierobežotām. Briļļu kājiņā iemontēta videokamera ar datu uzkrājēju. Ierakstīšanas iekārta, nomaskēta par aspirīna tableti. Kabinetā izkaisīta narkotiska viela ar amnēziju izraisošu iedarbību. No visiem iespējamiem rakursiem apstrādātās versijas vai nu kļūst par darba versijām, vai arī tiek atmestas.

Izstrādes formulas izskatās šausminoši un savā ziņā atgādina nelineārus ceturtās kārtas diferenciālvienādojumus. Patiesībā nākas ņemt vērā lielu daudzumu dažādu faktoru, starp kuriem pastāv sarežģītas un ne vienmēr redzamas sakarības.

Vienam informācijas nesējam vidēji ir 9,4 cilvēki, ar kuriem tas uztur pastāvīgu kontaktu (radinieki, darba biedri, tuvi draugi), un 22 personas, ar kurām tas tiekas laiku pa laikam, iespējams, pat reizi piecos gados. Taču tas ir, rēķinot caurmērā. Dažs labs dzīvo kopā ar māti vai pat viens, ciemos neiet, kontaktē tikai darbā, bet dažs saietas ar trim četrām mīļākajām, uzdzīvo naktsklubos…

Un ir bezgalībai tuvs skaitlis nejaušu garāmgājēju, ceļabiedru trolejbusā, vilcienā un tā tālāk. Lai nopludinātu slepenu informāciju, pietiek ar vienu vienīgu tikšanos. Vienkārši paieties līdzās. Pastāvēt pie blakus pisuāra sabiedriskajā tualetē. Tādas tikšanās dēvē par momentālām.

Vieglāk šķiet skriet ar galvu sienā…

Taču tā ir pretizlūkošanas darbinieka ikdiena.

Ar katru atrisinātu vienādojumu, ar katru izstrādātu versiju iespējamās noplūdes zona sašaurinās.

Sašaurinās.

Beigu beigās nepaliek nekas. Nulle. Tukša sauja.

Bet slepenā informācija turpina pilēt.

% sf:

-  …Tādējādi parasta izslēgšanas metode rāda, ka noplūdes var notikt vienīgajā neizstrādātajā mūsu meklējumu iecirknī. Un tas ir augstākās ,,A” slepenības pieejas slēgtās komunikācijas, valdības sakaru kanāli… Jevsejevs pacēla acis uz Ņikonovu un nobeidza ziņojumu:

-   Tāpēc lūdzu saskaņot ar Federālā apsardzes dienesta un Valdības sakaru dienesta vadību jautājumu par mūsu darbinieku pieeju komunikāciju stacijām un kolektoriem, kā arī FVSD darbinieku personas lietām un… viņš ieturēja pauzi. Mums var būt vajadzīgs valdības sakaru līnijas abonentu saraksts un ikdienas savienojumu kartes.

Ņikonovs klausījās nepārtraukdams. Kad Jevsejevs apklusa, viņš sakustējās, piecēlās. Piegāja pie loga, pavēra atgāžamo vērtni un palika stāvam, ļaudams vēsumam skart seju. Arī Jevsejevam šķita, ka telpā pēkšņi trūkst gaisa.

-  Varbūt tev vēl piegādāt ministru kabineta locekļu telefonsarunu atšifrējumus? ģenerālis sausi painteresējās. Viņu personisko sai’aksti?

Balsī nebija ne miņas no pirmītējā familiārā parupjuma. Pareizāk, parupjums bija palicis, tikai nu tas bija citāds sauss, nervozs, pat nicīgs, it kā viņš runātu ar apnicīgu lūdzēju.

Jevsejevs neko neatbildēja. Ko tur lai atbild? Viņš stāvēja, zodu augšup paslējis, un gaidīja.

Ņikonovs skatījās logā.

- Tātad valdības sakaru līnija… viņš pēc kāda brīža ierunājās. Valsts lielākais svētums. Augstākais konfidencialitātes un uzticēšanās līmenis. Vienpadsmit tūkstošu augsta ranga lietotāju… Viņš pameta skatienu atpakaļ uz Jevsejevu.

-  Es zinu, biedri ģenerāl, majors atsaucās.

Ņikonovs atkal novērsās.

-  īpaša kasta, Jevsejev. A-ai, cik īpaša, viņš caur zobiem novilka. Ja būsi kļūdījies, viņi tevi noēdīs bez sāls. Un es pats pirmais to darīšu. Tā ir pļauka visai pretizlūkošanai…

-  Es visu saprotu, atbildēja Jevsejevs. Lieta tāda, biedri ģenerāl, ka pirms vairākiem gadiem kādā no valdības sakaru kolektoriem Piemaskavā tika uzieta skenējoša iekārta…

Ņikonovs nepacietīgi pameta ar roku.

-  Tavuprāt, es esmu vakar piedzimis? Tas jau bija visīstākais nešpetnais kazarmām raksturīgais uzbrēciens. Tu domā, ka es te sēžu un neko nezinu?! Vai tu, Jevsejev, maz apjēdz, ar ko runā? Varbūt tu domā ja esam bijuši vienā komisijā, tad tu visu vari atļauties? Iztēlojies sevi par visvarenu, ko?!

Majors nostiepās kā stīga un nekustīgi vērās griestos. Tā ir visu padoto aizsardzības poza. Pazemības un pašsaglabāšanās poza. Tu drosmīgi stāvi uz vietas, nemētājies pa kabinetu kā izbijusies ēna un tajā pašā laikā itin kā karājies neredzamā diegā pie griestiem apmēram tajā vietā, kurai piekalts tavs skatiens. Kā pērtiķītis, kas šūpojas pie lustras. Bet priekšnieks staigā apkārt, klikšķina nagiem, dauza ar asti kā izbadējies tīģeris. Taču klāt nevar tikt. Galvenais nenolaist acis, nesastapties ar viņa skatienu, tad…

-  Vispār tā, Jevsejev… Nervozi sperdams soļus, Ņikonovs atgriezās pie galda, apsēdās krēslā. Krēsls iečīkstējās. Atļauju pārbaudīt kabeļus un komutatorus tu dabūsi, jods ar tevi. Jau šajā nedēļā. Pieeju personas lietām… Viņš sakoda zobus, padauzīja ar nagu pa galdu.

-    Nesolu. Bet, kas attiecas uz visu pārējo, aizmirsti! Vienkārši aizmirsti! Tā, lūk. Un aiziet… Viņš novicināja gaisā roku, attēlodams kaut ko līdzīgu virpuļojošam propelleram, un norūca: Ej, Jevsejev, ej. Vari būt brīvs.

Feisi' atbrauca pusdienlaikā. Divi, jauni, ar „Lada Priore”. Stādījās priekšā, parādīja dokumentus, Federālā aizsardzības dienesta direktora parakstītu pieejas atļauju.

Prjahins apjautājās:

-  Ko tad īsti jūs pārbaudīsit?

-  Sākumam parādiet mums apgaitas žurnālu, sacīja druknākais no abiem.

Kamēr viens uzmanīgi pētīja žurnālu, it kā tas būtu jaunākais „Playboy”, otrs apstaigāja operatora telpu. Istaba četri reiz divi metri. Galds, krēsls, telefons. Uz galda gulēja grāmatas. Feiss paņēma vienu, pasvārstīja rokā, palūkojās uz vāka „Ļubercu strēlnieks. Aizliegtās medības”.

- Jūsējā?

- Jā, Prjahins atbildēja.

-  Esat literatūras cienītājs?

-  It kā jau esmu…

Lasīšanai viņš pievērsās tikai šeit, kontroles iecirknī nr. 18. Nekas cits jau neatlika vai nu lasi, vai sēdi un blenz uz speciālo sakaru kontroles aparātu, kurā var pienākt signāls par traucējumiem uzticētajā iecirknī vai kādām citām problēmām. Radio un televizors bija aizliegts. Par dzeršanu darba vietā draudēja tiesa. Kas tad vēl atlika?

Toties Prjahins nelietoja aizliegtas narkotiskās vielas, nesmēķēja, pārmērīgi neaizrāvās ar alkoholu un pat nespēlēja „Doom” un „Bioshock”. Vismaz darba vietā. Jau par to vien viņam varēja piešķirt prēmiju… Pēc tūkstoš deviņsimt kāda tur sena gada nolikuma, operatoriem bija aizliegts izmantot elektroniskās ierīces ar

importa sastāvdaļām. Tāpēc, piemēram, Prjahins lasīja nevis elektroniskās, bet visīstākās papīra grāmatas. Iesietas, ar priekšvārdu, rotājumu „Skolai” un citiem kribuļkrabuļiem. Pusotra gada strādāšanas laikā viņš bija pieveicis divpadsmit sējumu no sērijas „Krievu Rembo” un tagad droši urbās cauri „Ļubercu strēlniekam”. Mūsu nelasošajā gadsimtā viņš savā ziņā bija tāds kā gara aristokrāts.

-  Es kaut kā neredzu jūsu pārinieku, druknais ieteicās, vēlreiz pārlaizdams skatienu sīkajam operatora telpas kambarītim, it kā pārinieks varētu būt paslēpies zem galda vai vēl kur citur… Kontroles iecirknī jābūt diviem cilvēkiem, tā ir?

-   Pusotra gada jau sola, Prjahins attrauca. Vēl joprojām nav atrasta piemērota kandidatūra. Tadžiku viesstrādnieku te nevar nosēdināt, paši saprotat…

-  Tātad jūs viens gan dežurējat, gan apstaigājat iecirkni?

Prjahins paraustīja plecus. Gan dežurē, gan apstaigā.

Kontroles punkta nr. 18 operatora telpa bija iemitināta nelielā istabiņā Kukujevas rajona iekšlietu daļas ēkā. No šejienes tuvākā valdības sakaru līnijas skatu lūka atrodas piecu minūšu gājiena attālumā. Tādu lūku distancē pavisam ir astoņas. Līnijas garums sešdesmit kilometru.

Iekāpa mašīnā un brauca skatīties. Pirmā lūka, otra, trešā… Un tā tālāk. Feisi aplūko plombu, slēdzeni. Lūdz atslēgt lūku, nokāpj lejā un spīdina lukturīti. Ko viņi meklē, nav saprotams.

-  Un kā tad jūs viens tiekat galā? druknais neparko neliekas mierā. Jums arī savas mašīnas nav, cik saprotu?

-  Mani vadā, Prjahins atbildēja. Priekšniekiem ir vienošanās ar rajona iekšlietu daļu. Tur transporta pietiek.

Feisi saskatījās.

-  Un bieži jūs vadā?

-   Mēdz būt dažādi, izvairīgi noteica Prjahins. Acīmredzot kaut ko prātā paskaitījis, viņš piemetināja:

-  Nesanāk, starp citu, nemaz tik reti…

Tur tas āķis, ka Kukujevas apkaimē tieši sakaru līnijas virzienā atrodas bēdīgi slavenā sādža Kolpakova. Nemierīga vieta. Te kautiņš ar dunču vicināšanu, te dedzināšana, te vēl kāda ķibele. RIeD policistiem bieži nākas turp vizināties. Viņi ņem līdzi arī Prjahinu, ja mašīnā ir brīva vieta. Viņš skatās pa logu, fiksē, vai viss ir kārtībā. Pēcāk raksta apgaitas protokolu. Bet gadās, ka palūdz apstāties un pārbauda plombu. Tas notiek, kad viņiem ir laiks.

-  Vai jūs gadījumā neatceraties to notikumu ar skeneri pirms desmit gadiem? ievaicājās feiss, it kā būtu sadzirdējis viņa domas.

- Toreiz manis te nebija, Prjahins atbildēja. Esmu šeit tikai pusotru gadu. Kurš pieskatīja iecirkni, nezinu…

Visticamāk, neviens nepieskatīja. Deviņdesmitajos un gadsimta sākumā uz tūkstoš kilometriem valdības sakaru līnijas bija tikai viens apgaitnieks.

Apstājās pie lūkas nr. 5.

Plomba ir vietā. Slēdzene darbojas. Tajā reizē feisi lejā nekāpa, ieskatījās iekšā, paspīdināja ar lukturīti šurpu turpu. Un aizbrauca tālāk.

-  Kas tas tomēr bija par notikumu? otrs feiss pagriezās pret Prjahinu. Ar skeneri?

-  Nekā sevišķa, Prjahins norūca. Uzskatiet, ka parasts sadzīves negadījums…

-  Un tomēr? feiss uzstāja.

Prjahins nopūtās.

-  Divi no Kolpakovas izrādījās pie vainas. Vietējie plenči. Uzlauzuši sesto lūku, gribējuši tur izgriezt kabeli. Krāsainais metāls kā nekā…

-  Nozāģēja slēdzeni? feiss precizēja.

- Varbūt nozāģēja. Prjahins paraustīja plecus.

- Tur nebija nekādas slēdzenes, sacīja pirmais feiss, kurš sēdēja pie stūres. Tā ka nekas nebija jāgriež.

- Varbūt arī nebija, aizvainoti noteica Prjahins. Redzams, jūs labāk zināt… Tad viens otram arī stāstiet.

- Nepievērsiet uzmanību, otrs pieklājīgi iebilda. Un kas notika tālāk?

-  Viņi tātad ielīduši akā, Prjahins turpināja, bet pie viena no kabeļiem karājies dīvains verķis. Liels, smags. Viņi to noņēmuši un aizveduši uz uzpirkšanas punktu. Nodevuši, šķiet, par simt piecdesmit rubļiem. Bet tajā pašā dienā tajā uzpirkšanas punktā ieradušies ekonomisko noziegumu apkarotāji. Un kāds pievērsis uzmanību tam daiktam izskatījies līdzīgs bumbai. Izsaukuši jūsējos no drošības dienesta… Šie pagrozījuši, izjaukuši daiktu pa sastāvdaļām, un izrādījies, ka tas ir kāds supermoderns skeneris-raidītājs. Raidījis ziņas tieši uz amerikāņu mākslīgo Zemes pavadoni…

Prjahins ieturēja pauzi un mundri rezumēja:

-  Taču tas ir noticis, tā sakot, senos laikos. Tagad viss ir citādi. Viss tiek kontrolēts. Pie katras lūkas ir slēdzene. Un ir operators, kā arī attiecīga uzraudzība. Jūs jau paši redzat…

-  Un operators aizraujas ar literatūru, tas, kurš bija pie stūres, teica savam kolēģim.

Kāpēc teica, nav saprotams. Būtu pats mēģinājis nosēdēt sardzes laiku tajā kabūzī, gudrinieks!

Nākamā bija tā pati lūka. Numur seši.

Mašīna apstājās. Rudzu lauks līdz horizontam. Kolpakova divu kilometru attālumā. Pareizāk, Kolpakova 1 pati sādža, dzeroša, uzdzīvojoša un mirstoša, un nedaudz tālāk Kolpakova 2, nesen uzbūvēts kotedžu ciemats, kur dzīvo visnotaļ nodrošināti cilvēki. Kuriem

Kolpakovas 1 iemītnieki, tiesa, reizēm sagādā dažāda rakstura problēmas. Te apzog, te sētu apčurā…

Prjahins pagaidīja, līdz feisi pārbauda plombu. Noliecās pār lūku, pagrieza atslēgu, atslēdza slēdzeni.

Šajā reizē pieklājīgākais un kalsnākais feiss nokāpa akā. Prjahinam no augšas bija redzams, kā viņš pārbauda kabeļus un stiprinājumus.

-  Nokāpiet, lūdzu, lejā, pēkšņi no lejas atskanēja.

-  Kas tur ir?

-  Nokāpiet, nokāpiet, nebaidieties.

Pūzdams Prjahins kāpa lejā, uzmanīgi likdams kājas uz sarūsējušajām skavām. Feiss ar lukturīti braukāja pa akas sienām. Putekļiem klātie resnie kabeļi izgaisa tumsā.

-  Skatieties šeit.

Feiss norādīja uz… Sirds gandrīz izlēca Prjahinam no krūtīm. Starp kabeļiem un sienu atradās kāds priekšmets. Pelēks. Tāds kā mazs spilventiņš vai maisiņš. Arī klāts putekļiem. Kas tas ir?

Prjahins aplaizīja lūpas un it kā pats sev atbildēja:

-  Es nezinu…

Gaisma akā kļuva spožāka. Sāka darboties papildu apgaismojums videokamerai, kuru turēja rokā otrs feiss, resnais. Prjahins pat nepamanīja, kā viņš bija nokāpis lejā.

-  Kad jūs pēdējo reizi apskatījāt aku?

Prjahins paraustīja plecus, turpinādams truli blenzt uz putekļaino maisu. Vai kas nu tas tāds bija.

-  Neatceros, viņš sacīja.

-Ja tic žurnālam, jūs te bijāt nokāpis otrdien… Tātad vakar…

Pēc žurnāla tā iznāk. Dzīvē notiek citādi. Viņš tik tikko nepateica to skaļi. Un būtu pateicis, ja neizdzirdētu smalku pīkstoņu. Maisā kaut kas kustējās un pīkstēja. Vai arī viņam tikai ņirbēja acis. Un ausis pati no sevis radās pretīgā augstā skaņa, kas atgādināja peles pīkstēšanu… Bet vai gan tā notiek cilvēkam, kurš piekopj veselīgu dzīvesveidu?

- Vienu sekundi, Prjahins teica.

Viņš piegāja klāt maisam, iebakstīja tam ar pirkstu. Paurķēja. Satrunējušais maiss sabirza zemē, kļuva redzami mazi kustīgi rozā ķermenīši.

Prjahins nesteidzīgi noslaucīja roku gar bikšu staru.

- Johaidī… Tas taču ir peļu midzenis.

Feisi piegāja, paskatījās. Tiešām midzenis. Resnais nolamājās un izslēdza kameru.

-  Tā arī nav nekāda kārtība, viņš norūca. Komunikācijās nedrīkst atrasties nekādi dzīvnieki! Tie var sabojāt sakaru līniju!

-  Varbūt jau ir sabojājuši! otrs noteica.

Prjahins nopūtās, noplātīja rokas. Ko tur strīdēties,

lieki muti virināt… Viņš izvilka no sava čemodāniņa speciālu testeri-analizatoru, paķimerējās pie katra kabeļa, parādīja feisiem kādas tur zīmes uz displeja.

- Viss ir kārtībā.

Uzkāpis augšā, viņš salūkoja piemērotu koku, iekratīja peļu midzeni maisiņā un izmeta.

* * *

…Desmitajā daļā milisekundes testera signāls izskrēja cauri valdības sakaru kabeļiem un sasniedza Maskavu. Precīzāk komutāciju kameru, kas atradās divdesmit piecu metru dziļumā kaut kur zem Kremļa. Jutīgs un gudrs aparāts, ko tā radītāji tika nodēvējuši par Kolbana patafonu, fiksēja signālu un pievienoja datus par to „divu stundu paketē”. Kad pavadonis-spiegs atradīsies virs Maskavas platuma grādiem, aparāts nosūtīs to cauri sešsimt piecdesmit kilometriem gaisa un bezgaisa telpas. Tur jau bija divpadsmit dažādu valdības sakaru abonentu sarunu ieraksti no Maskavas, Ivanovas, Barnaulas un Belgradas, kā arī vēl dažu testa pārbaužu signāli. Pēdējie aparāta atmiņā fiksēti kā īss pīkstiens. Lenglijas speciālisti, kuri it visam labprāt piešķir iesaukas, maigi dēvēja to par „Okei Maus”. P-ī-ī! Viss kārtībā! Sistēma darbojas!

Pēdējā laikā tādi signāli tika fiksēti ievērojami biežāk. Ja jutīgais un gudrais zem Kremļa uzstādītais aparāts spētu izdarīt secinājumus, viņš droši vien nospriestu, ka visā Krievijas valdības sakaru tīklā notiek totāla pārbaude. Taču aparāts tikai savāc un nosūta datus. Bet secinājumus izdara cilvēki, kuri šos datus saņem…

Politiķis Bruno

Savu žurnālu Maša prezentēja galerijā „Sarkanais oktobris”, bijušās konditorejas fabrikas teritorijā. Nosaukums ,,PPC”. Žurnāla nosaukums. „Poligrāfiskais Podium-Centrs”. Ko tādu, &/…, tikai Maša ir spējīga izdomāt. Nē, tiešām, kāpēc viņa to nenosauca, teiksim, ,,BĻĢ”?

Pats pasākums kā jau vienmēr, parasts Mašas burziņš bariem zilo, slēpjveidīgas skuķes, mūzika kā no perforatora, no šmigas baltais sausulis, līksmošana līdz sešiem rītā. Par ko tur lai līksmo? Kur? Ar ko? Taču visi līksmoja. Pat Romaničs. Bruno neparko nebūtu tur kāju spēris, nebijis Romaniča. Nācās paciest.

Jā, bija viens patīkams moments. Sienas tajā galerijā kailas kā Cerepovecas zonas karcerī. Vienīgais rotājums fočenes. Apmēram divi reiz divi metri. Vai pat lielākas. Tajās tie paši ziliķi un skuķenes, kas zālē, mats matā, Bruno pat sazīmēja pāris viepļu… Bet vienā no fočenēm Bruno gluži negaidot sapazina pats sevi. Pat apstulba. Uzvalks ar spīguļiem, viena roka kabatā, otra pat ne roka, bet kā tāds izsmērēts spārns, viņš vienkārši pārāk strauji to bija novicinājis. Seja inteliģenta, tāda vīrišķīga, un kliedz uz kādu. Akurāt viņš. Un tas viss ar Trepetova savrupmāju fonā, stikla sienā atspīd zilas debesis. Laikam Masas fotogrāfs viņu noķēris, viņš tur pāris dienu slaistījās apkārt, tāds ar prāvu degunu. Bet Bruno pat nezināja. Mēģināja atcerēties, kad būtu tā mājis ar roku, bet tā arī neatcerējās. Droši vien būs bijis pilnā, kādu sūtījis dirst. Vai gribējis kādam sadot pa purnu. Iespējams, pat pašam fotogrāfam.

-  Ko teiksi? Patīk? Piepeldēja Maša ar glāzi rokā.

-  Zilās debesis es, protams, būtu aizvācis, Bruno cienīgi pavēstīja. Zilumu neciešu. Bet citādi forši.

-  Atklāti sakot, Semjons palūdza, lai tevi nofočē.

Viņa paskatījās glāzē, ieraudzīja, ka tā ir tukša, saviebās.

-  Viņš teica, vajagot tevi sākt pamazām reklamēt. Kaut kāda partija, vēlēšanas, īsi sakot murgs. Tu tiešām nopietni esi uz to parakstījies?

-  Tauta it kā ir par, Bruno sacīja. Es it kā neesmu pret…

-  Jā, tas tik ir numurs… Maša novilka un palūkojās fotogrāfijā. Tu esi tīri labi iznācis, lai cik tas būtu dīvaini. Vēl joprojām esmu sašauta. Es taču toreiz Romaniču bezmaz vai aizsūtīju trīs mājas tālāk, teicu Bruno ir galīgi garām, viņam ir katordznieka ģīmis, viņš aizbiedēs visus manus reklāmdevējus… Tu, protams, piedod.

Maša graciozi pamāja ar glāzi.

-  Bet tas taču ir bizness, piķis, šis un tas, pats saproti… Bet tagad skatos sanācis tā draiski, ar rozīnīti, svaigi. Varbūt uzliksim tevi nākammēnes uz vāka, ja neviens to laukumu nenopirks. Ko? Sazīmēsim tikai tetovējumus kakls, rokas, kur uzvalks nenosedz. Kā tu skaties?

-  Pietiek jau, ka uzzīmēji man bārdu kā melnādainam nēģerim, Bruno norūca.

-   Kas tad ir? Bārdiņa kā jau bārdiņa. Ai, labi, tur Lubutens atvests viņam arī ir bārdiņa, redzi? Tūlīt te tā ies vaļā… Es skrienu.

Taču viņa vēl uz pussekundi piebremzēja, lai pagrieztos atpakaļ un piemetinātu:

-  Tu esi tīri tā nekas, Bruno, simpātisks!

-  Aha, Bruno atteica.

Atklāti sakot, ar visādām darīšanām viņš bija paguvis piemirst savu jauno partijas vadoņa statusu. Bruno devās pūlī meklēt Romaniču un sastapa viņu runājamies ar Suļimovu un kādu ļoti resnu vīrieti ar sārtu meitenīgu seju.

-   Mazā tauta! Romaničs sauca, cenzdamies pārkliegt troksni, ko radīja muzikanti uz paaugstinājuma. Tā viņi paši sevi sauc!

-         Un ko es tev saku? kliedzot atbildēja Suļimovs.

-    Tātad jāfigurē vārdam „tautisks” vai „tautiska”!

-   Tā ir muļķība! Tautai te ir pavisam cita jēga! Ne jau globālā!

-  Man pie kājas jēga! Mums vajadzīgs reitings! Rakstām „Mazā tautas partija”, un punkts! Nē, labāk vienkārši „Tautas partija”!

-  Nē, tikai „Partija”! Romaničs viņu pavilka uz zoba.

-  „Tautas partija” jau ir reģistrēta! nočukstēja sārtais resnītis.

-   Kropļi! Vicepremjers bija sašutis. Lai tad ir „Tautas veče”!

-  Arī ir reģistrēta!

-  Viņi nav vienkārši tauta! Trepetovs nepiekāpās.

-   Vini ir mazā tauta!

>

-  „Mazā tautas veče”!

Resnais papurināja galvu.

- Nereģistrēs! Nedrīkst sakrist divi un vairāk vārdu! Uzreiz iemetīs papīrkurvī!

-  Kropļi!

Bruno skaļi noklepojās un pieskārās Romaniča piedurknei.

- Hm, Sergej Romanič. Kas mums ir ar to partiju, es nesapratu?

- A-a, partija! Romaničs ierunājās. Starp citu, te ir Bruno, tas pats.

Resnais ar interesi palūkojās pundurī, sniedza viņam roku.

-  Ļipovs, polittehnologs… Esmu Valentīna palīgs.

-   Bruno Allegro, cilvēks-lode, cilvēks-zvaigzne. Nu jau arī partijas vadonis savā ziņā, detalizēti uzskaitīja Bruno.

- Viņš ir no „ JedRo” [1] ? resnais savilka uzacis, pašķielēja uz Romaniču. Tas visu maina… Tad viņu nedrīkst izmantot!

-  Ko nozīmē „no lodes”? Es pats esmu lode! Bruno apvainojās. Cilvēks-lode mats matā! Vai tad neesmu līdzīgs?

Romaničs iesmējās.

-  Nē, viss kārtībā! Bruno nav nedz „Vienotajā Krievijā”, nedz kādā citā partijā. Šajā ziņā viņš ir pilnīgi nevainīgs…

Bruno sapīka. Kas viņam prātā? Varbūt uzzinājis par Mašu? Viņa jau arī neslēpj…

-   Tikai bez panikas!… Suļimovs aprāva Ļipovu.

-   Mēs ar Kirilu jau visu esam apsvēruši…

- īsi un skaidri vai man ir kas jādara vai nav? viņus pārtrauca Bruno. Es jau varu uzstāties televīzijā vai kā.

Romaničs saskatījās ar pārējiem. Ļipovs papurināja galvu.

- Viss kārtībā, Bruno, Romaničs sacīja. Pagaidām nekas nav vajadzīgs. Kola vāc kopā iniciatīvas grupu, vajadzības gadījumā viņš dos ziņu.

- Vai šitais ir tas Kola? Bruno parādīja ar pirkstu uz Ļipovu.

- Jā, Kola esmu es, Ļipovs teica un pēkšņi iesmējās smalkā meitenīgā balstiņā.

- Kāpēc viņš?

-  Tāpēc, ka Kola ir polittehnologs, Romaničs paskaidroja. Tas ir tāds darbs. Pilnīgi gatava partijas esi dzirdējis?

- Nē, Bruno atteica. Viņš ar aizdomām raudzījās uz Ļipovu. Vai tik viņš nesāks… Nu, lai mani… Iegrozīties manā vietā?

Ļipovs atkal sāka smieties. Pie viņiem pienāca neliela auguma bārdains vīrelis rūtainā uzvalkā un kaut ko angliski pavaicāja. Ļipovs atbildēja arī angliski. Vīrelis paskatījās uz Bruno, plati pasmaidīja un parādīja īkšķi.

- Ko viņš ņirdz kā tāds klauns? Bruno sabozās.

- Tas ir Kristiāns Lubutēns, pazīstams modes mākslinieks, paskaidroja polittehnologs. Viņš piekrita filmēties dažos reklāmas rullīšos, virzīt mūsu partiju.

Bruno nicīgi novīpsnāja.

- Tas Lumumba nav no mazajiem cilvēkiem. Viņš ir dilda!

-  Kāda starpība? Filmējot mēs liksim lietā to pašu tehnoloģiju, kas tika izmantota, uzņemot „Gredzenu pavēlnieku”, stāstīja Ļipovs. Tiek filmēti normāli aktieri…

Romaničs ieklepojās. Ļipovs paskatījās uz viņu, uz Bruno, briesmīgi novaikstījās.

-   …E-e, atvainojos… Es gribēju teikt parasti aktieri…

- Dildas, precizēja Bruno.

-  Jā. Dildas. Pareizi, dildas! Ļipovs piekrītot māja ar galvu. Taču ekrānā viņi izskatīsies tādi paši jā jūs. Augumā. Saprotiet, sāls ir tur, ka viņi it kā atbalsta jūs, lai gan e-e…

- Lai gan viņi ir dildas, Bruno nobeidza teikumu.

- Precīzi. Jā.

- Tad labāk filmējiet to bokseri Kukujevu, Bruno ieteica.

^ ^ $

Tad sākās klapatas ar angļu klubu, kas futbola kuluāros iemantoja iesauku „Tirliņi”. Klubs zaudēja divas svarīgas spēles pēc kārtas, drīzumā bija gaidāma trešā spēle, kāds tur Superkauss vai kaut kas uz to modi. Romaničam saniķojās aknas, sākās migrēna, viņš salecās ar Mašu un galu galā aizbrauca uz Londonu sadot trenerim-itālietim pa mici. Bruno pavadīja viņu šajā braucienā. Tādējādi partijas būvniecības temats uz dažām dienām tika pārtraukts. Visi temati tika pārtraukti, izņemot futbolu.

9

Dienvidanglijā, kā jau pieklājas, sijāja ass lietus. Romaničs kopā ar Bruno, advokātiem un vietējo apsardzes komandu (divi džipi un bentlijs) augu dienu kursēja starp Kobhemu, kas bija „Tirliņu” treniņu bāzes atrašanās vieta, un Londonu, kur, pēc dažiem ziņu avotiem, no Romaniča dusmām slēpās Luidži, jau minētais treneris. Beigu beigās viņu uzgāja kādā itāliešu restorānā viņš bija pilns kā mārks, sapņaini smaidīja un te centās

Romaniču apkampt, te ķērās viņam pie krūtežas. Visapkārt bija daudz itāliešu. Viņi kaut ko dedzīgi centās pierādīt Romaničam un viņa svītai, daži izskatījās kā īsteni mafijnieki. Atstāt restorānu Luidži kategoriski atteicās, kas, jāatzīst, no viņa puses bija visai prātīgi darīts.

Tad Romaničs vērsās pie saviem sargiem un advokātiem:

-  Tātad tā. Ejiet visi laukā un kāpiet mašīnās! Bet mēs ar Bruno pavadīsim Luidži uz tualeti. Ja, Luidži?

Luidži paskatījās uz mazo Bruno, pasmaidīja un pamāja.

Minūti vēlāk Bruno ar kājām spārdīja viņu pa tualetes grīdu, dejoja hopaku pa nierēm un bāza galvu podā. Pa seju centās nesist.

- Es esmu cilvēks-lode! Tu cilvēks-bumba! Bumbu dauza, bet lode pati dod triecienu! Es esmu pārāks! viņš skandināja.

Tad Luidži tika nosēdināts zem karsta fēna, Bruno viņu turēja, bet Romaničs teica īsu runu angļu valodā. Pēc tam viņš iedeva Luidži kaut kādus papīrus un Luidži tos uzreiz parakstīja. Restorānu viņi atstāja pa sētas durvīm.

-  Es atlaidu Luidži, Romaničs paziņoja, kad viņi bija iekāpuši bentlijā. Mums būs cits treneris. Parīt es atgriežos Maskavā.

Nākamās dienas rītā Kolhemas bāzē Romaničs iepazīstināja komandu ar jauno treneri. Tas bija ruds spānietis, pārsteidzoši resns un ar brillēm. Vārdā Migels.

- Man ir ļoti, ļoti liels prieks strādāt kopā ar tik spēcīgu komandu un tādu cilvēku kā Semjons Trepetovs! Migels teica savā īsajā uzrunā. Uzskatu, ka mūsu klubam sākas jauni labāki laiki!

Bruno raudzījās šajā Migelā un patiesībā nešaubījās, ka arī viņš visai drīz valstīsies pa grīdu tualetē (ļoti iespējams, ka tā būs kāda spāņu restorāna tualete). Kaut kas viņa ārienē pareģoja tieši tādu iznākumu. Nu, lai tā būtu. Bruno nekas nebija pretī.

Kolīdz trenera jautājums bija atrisināts, Romaniča pašsajūta uzreiz uzlabojās migrēna pārgāja, aknas pierima. Viņš sarīkoja svētku vakariņas „Gordon Ramsay” ar Skotijas meža slokām, Jorkšīras pudiņu un veselu jūru sena viskija. Ēdienu un dzērienu kartē lieliem burtiem stāvēja rakstīts, ka apkalpošana restorānā notiek pēc ā la russe sistēmas. Tas nozīmē krievu stilā. Kā noskaidrojās, nekā dīvaina tur nav un tas nozīmē vien to, ka pasūtītie ēdieni netiek pasniegti uzreiz, bet ar diviem trim pārtraukumiem, lai būtu, tā teikt, tikko no krāsns. Un vienā tādā pārtraukumā Romanics uzrunāja Bruno:

-  Starp citu, apsveicu! Šodien zvanīja Ļipovs, informēja, ka dibināšanas sanāksme noritējusi veiksmīgi, tevi vienbalsīgi ievēlējuši par partijas priekšsēdētāju.

- Kādas partijas? Bruno precizēja, pieveikdams meža sloku.

- Mazo cilvēku partijas, saīsinājumā MCR Nolēmuši atstāt šo nosaukumu.

Bruno iedzēra pamatīgu malku „Bushmills”, noslaucīja muti un teica:

- Nu ko, man patīk. Pareizs nosaukums. Priekšsēdētājs tas ir kaut kas līdzīgs vadonim?

- Jā, atbildēja Romanics.

-  Tātad tagad es esmu vēl arī cilvēks-vadonis!

Bruno tūdaļ piepūtās kā tītars.

-  Kur tā sanāksme notika? viņš neapmierināti norūca. Kāpēc es par to uzzinu pēdējais?

-  Es arī nezinu, Bruno. Varbūt tā notika Maskavā. Bet varbūt kādā tur Urjupinskā. Visdrīzāk, tādas sanāksmes nemaz nebija! Trepetovs uzplīkšķināja pundurim pa plecu. Tas jau nav svarīgi. Neuztraucies! Ļipovs savu darbu pieprot, šī ir jau devītā partija, ar kuru viņš nodarbojas!

-  Man rādās, ka viņš ir šaubīgs tips! Bruno pēkšņi kļuva bažīgs. Ka tikai nesadirš mums visu padarīšanu! Starp citu, kāds viņam ir telefons?

Trepetovs paraustīja plecus.

-  Laikam aifons. Kaut kas tamlīdzīgs. Kas tad ir?

-         Nekas nav, Bruno atteica, saraukdams uzacis.

-    Taisnību sakot, tas ir slikti. Cilvēki ar aifoniem bieži ir mēģinājuši mani apčakarēt. Tas ir piemānīt. Bet tas jau nekas.

Tikpat ātri, kā viņu bija pārņēmis nemiers, Bruno tagad pēkšņi sasparojās.

-  Ja vajadzēs, es Ļipovu pasūtīšu. Svinu paurī un viss štokos! Jo es taču tagad esmu vadonis! Partijas priekšsēdētājs! Tā ir?

-Vēl gan tu esi nereģistrētas partijas priekšsēdētājs, Trepetovs viņu palaboja.

-  Ko tas nozīmē? Bruno kļuva tramīgs. Es vēl nevaru nevienu pasūtīt? Kad tad to partiju reģistrēs?

-  Rīt Ļipovs nesīs dokumentus uz Tieslietu ministriju.

-  Noteikti aiznesīs? Nenozūmēs?

-  Nē. Viņam par to maksā naudu.

Bruno nogrozīja galvu, ar visu savu būtni pauzdams, ka tā jau viss ir, tikai, pēc viņa domām, tas neko nenozīmē. Naudu maksā visiem, taču viņi pamanās gan zagt, gan krāpt, gan pat vēl ļaunāk…

-  Daudz naudas?

-  Daudz vai maz, tev par to nav jāuztraucas, sacīja Trepetovs. Tā nav tava nauda, un maksātājs neesi tu.

Bruno maķenīt samulsa, taču pacentās nezaudēt savu svarīgumu.

-  Arī tiesa, viņš solīdi noteica.

Pirmā ekspedīcija

-  Tur viss ir noregulēts. Nospied ,,rek”, nospied „stop”. Gaisma. Zūms. Režīms „datums-laiks”. Baterija pilna. Gan sapratīsit. Ņem.

Ļevs Nikolajevičs iedeva kameru Pirkstam, viņš to tūdaļ iebāza mugursomā. Tā patiesi izrādījās gana kompakta, ne lielāka par parastu fotoaparātu. Un svēra tik, cik paka čipsu.

Ļevs Nikolajevičs palūkojās pulkstenī.

-  Kad jūs gaidīt?

Pirksts paraustīja plecus.

-  Kas zina? Tas ir „mīnuss”. Varbūt vajadzēs diennakti, varbūt vairāk…

Un nopūties piebilda:

-  Ja viss ies labi.

Ļevs Nikolajevičs pārlaida skatienu drūmajam atkritumiem un ķieģeļu drumslām klātajam pagrabam. Sīks lodziņš zem pašiem griestiem, gadsimtu krātu putekļu deja skopās gaismas starā. Veco, divdesmitā gadsimta sākuma tirgotāju namu gatavoja rekonstrukcijai, no tā faktiski bija atlicis vienīgi šis pagrabs un vēl fasāde uz Gazetnajas ielas pusi. Tālākajā sienā, kurp veda kanalizācijas un ūdensapgādes caurules, rēgojās milzīgs caurums. Tur gaidīja Zarembo un Seredovs, apkārušies ceļojuma mugursomām ar aprīkojumu. Seredovs kūpināja trešo cigareti pēc kārtas piesātināja organismu ar nikotīnu tālajam ceļam.

- Cerēsim, ka viss arī ies labi, Ļevs Nikolajevičs sacīja. Mašīna stāv sētā, tur dežurē DD puiši. Viņi vēros māju un tā. Varat uz viņiem paļauties. Reizi pusstundā dodiet ziņu, lai mēs būtu informēti par jūsu pārvietošanos. Viņi mani informēs.

-  Sargs tur augšā nesatrauksies? Pirksts painteresējās. Kruķus aiz bailēm neizsauks?

-  Par sargu varat būt mierīgi. Tur viss ir nokārtots. Viņš pat palīdzēs, ja būs vajadzība. Lai gan… Ļevs Nikolajevičs ar skatienu nomērīja savā priekšā stāvošo iespaidīgo „tuneļnieka” augumu, kas bija ekipēts pēc digeru tehnikas visjaunākajiem sasniegumiem. Ko jums palīdzēt? Paši tiksit galā…

Viņš izvilka no jakas kabatlakatu, pielika pie deguna.

-  Te nu gan ir smirdoņa! Labi. Es iešu, bet jums lai veicas!

Ļevs Nikolajevičs īsi pamāja izplatījumā un devās uz pussagruvušajām kāpnēm, kas veda uz āru.

-  Lai vējš no mugui’as, Pirksts noteica, kad viņš bija nozudis augšā.

Viņš uzkāra plecā ērto turekli, kur bija iestiprināti divi nelieli baloni ar acetilēnu un skābekli.

-  Nu, vīri… Viņš pagriezās pret biedriem. Bet mums pavisam uz citu pusi, vai ne?

* * *

Gaiss pamazām kļuva valkans. Šķiet, vēl mazliet un to varēs griezt ar nazi kā melnu galertu. Tikai retais nokāpa trešajā līmenī, bet tie taču bija „tikai” piecdesmit metri.

Apkrāvušies šajā reizē bija pamatīgi. Labi vēl, ka pēdējā brīdī nolēma neņemt dziļuma skeneri. Skeneris superīgs „Geohunter”, trīsdimensiju attēls. Taču tam ir viena metru gara meklēšanas spole. Kādam jodam viņiem vispār tāds skeneris ir vajadzīgs?

Toties infrasarkanais pulkstenis ir nenovērtējams viegls, jaudīgs. Četru kanālu gāzu analizatori „Dreger” trieciendrošos gumijas futrāļos. MOX-221 rācijas uz mata tādas, kādas viņiem Lubjankā tika izsniegtas. Labas rācijas, pārbaudītas. Un piedevām vēl divi „stečkini”. Malacis Ļevs Nikolajevičs, pacenties…

Elpo, elpo, to vien dari, kā elpo. Pašpalīdzības iekārtas pagaidām taupības nolūkā netiek ieslēgtas. Pirksts teica, ka tikšot cauri pa sešām stundām, bet, kā būs patiesībā, to neviens nezina.

Viņiem vēl laimējās, ka iekāpšana notika pašā pilsētas centrā. Pa Ņegļinku ceļā ieekonomēja vairāk nekā stundu.

Un visu laiku elpo.

Aizgāja līdz pirmajam režģim, piezvanīja uz augšu.

-  Ejam, kā paredzēts. Viss kārtībā.

-  Kur atrodaties? pavaicāja tie tur augšā.

-  Atzīme septiņi-septiņi-viens, Seredovs atbildēja un piemiedza ar aci Pirkstam un Zarembo. No zila gaisa pateica.

-  Kur tas ir? augšā interesējās.

- Tas ir otrais horizonts. Gandrīz jau var teikt trešais.

Tad apklusa un atvienojās. Jo mazāk viņi zina, jo labāk.

Seredovs ieinteresēti grozīja pirkstos rāciju, pētīja.

- Paklau, izskatās, ka šī ir tā pati, kas man bija „Tunelī”!

-  Skaidrs, ka tā pati, Pirksts atsaucās.

-  Nē, ne jau tāpēc, ka MOX, bet tāpēc, ka manējā divās vietās bija ieplīsusi, es „Būhenē” to nejauši nodauzīju. Un te, skatos, arī ir iesprēgājumi. Un tajās pašās vietās. Un epoksīda līme, ar kuru līmēju…

Pirksts teica:

-  Nu, parādi.

Seredovs parādīja. Tiešām plaisas. Epoksīda līmes pēdas. Pirksts un Zarembo vēlreiz apskatīja savas rācijas. Zarembo likās, ka to, kura tagad bija Pirkstam, agrāk tika lietojis Mežainis, tai futrālis bija tieši tā izdilis, viņš vēl taisījās to nomainīt.

- Iznāk, ka Ļevs Nikolajevičs aplaupījis FDD speciālā aprīkojuma noliktavu? Seredovs ievaicājās.

- Tā jau nu aplaupījis! Pirksts atsaucās. Nopircis. Tātad ir gali.

-  Nu bļāviens! Es tur rukāju kā tāds tētis Karlo, riskēju ar dzīvību, bet man nekādi gali nav palikuši! Bet tas pimpis, nav zināms, kas viņš ir un no kurienes, mierīgi aizgājis un nopircis!

-  Tev nav zināms, no kurienes. Bet Lubjankā viņš varbūt ir cienījams cilvēks. Un katrs noliktavas pārzinis steidz iztapt, uzskata par goda lietu…

-  Iznāk, ka tas Ļevs Nikolajevičs ir varen spics vecis, Zarembo novilka.

-  Spics vai ne, bet par Krātuvi viņš neko nezināja! Seredovs nepadevās. Bet mēs zinām. Kurš ir spicāks?

-  Kā tad! Salīdzināji pimpi ar pirkstu, Pirksts noteica.

Dziļi pazemē necik nevar pasmieties. Bet Zarembo nespēja noturēties un palaida tādu apspiestu smiekliņu: hi-i-i.

-  Ko tu ņirdz?

9

- Tu, Pirkst, tikko salīdzināji sevi ar pimpi, Zarembo paskaidroja. Un ne jau sev par labu, piedod.

Jā, smieklīgi. Ļoti smieklīgi. Pasmējās. Un galu galā Pirksts piekrita:

- Tev taisnība, Zarembo. Jā, līdz tam pimpim Ļevam Nikolajevičam mums visiem vēl jāaug un jāaug.

sfs

Gāja ilgi un samērā smagi. Jauca ejas, vienu reizi nogriezās nepareizi, nācās atgriezties, nostaigājot pāris lieku kilometru. Skābekļa bads lika sevi manīt parādījās aizdusa, visi svīda, rokas un kājas šķita esam kā no vates. Likās, ka kāds seko pa pēdām, lūr pa sānu šķirbām, mērķē neaizsargātajās mugurās…

- Varbūt griezīsimies atpakaļ? ieteicās Rudais, kurš bija samežģījis kāju un manāmi piekliboja. Kaut kā galīgi neveicas… Labāk atpūsties un mēģināt citreiz…

-  Tā ir vienmēr, drūmi noteica Pirksts pēc brīža klusēšanas. It īpaši, ja nav treniņa.

- Viņreiz it kā likās vieglāk.

-         Tā tikai liekas, aizsmacis ierunājās Zarembo.

-   Viegli nav nekad. Viņreiz tu arī gaudies. Pacieties, tagad esam uz pareizā ceļa. Pēc stundas pusotras būsim klāt.

Tālāk virzījās klusēdami, ar pūlēm cilājot kājas smagajos zābakos un saspringti lūkojoties tumsā. Sarkanās gaismas diodes mirgošanu viņi ieraudzīja jau iztālēm.

Pik… Pik…

Lūka virs „Būhenvaldes” šahtas nekur nebija pazudusi, skaidrs kā diena. Un zemie akmens griesti. Un īpašā sasmakusi tumsa, kas šeit, vairāk nekā sešdesmit metru dziļumā, ir sajūtama kā dzīvas būtnes klātesamība. Pareizāk tu jūti savu esamību tajā. Iekšā. Tu esi aprīts. Tu tiec sagremots…

Starp citu, govs kuņģī izstrādājas visnotaļ degt spējīgs biogēns metāns.

Mantas sakrāva līdzās šahtai, nozvēlās uz mitrās zemes, pusstundu pagulēja atjēgdamies. Tad Pirksts sāka gatavot darbam autogēnu, bet Zarembo veica mērījumus ar gāzu analizatoru.

-         Pa druskai plūst no kaut kurienes, viņš sacīja.

-     Bet koncentrācija ir ļoti niecīga, mazāk par diviem procentiem.

-  Mazāk par diviem tas nav nekas, Pirksts atzina.

-  Atceros, ka Mežainis kaut ko runāja par metānu, Seredovs ieteicās. Ja mazā koncentrācijā…

-  Atkal tu ar to savu Mežaini, Pirksts viņu nervozi pārtrauca. Ko viņš teica?

-Ja metāns parādoties, tūdaļ jātinoties projām… Lai cik tā arī būtu…

-  Gudrs gan… Tad jau „mīnusā” vispār neviens nekāptu…

-  Re, nulle seši. Viens un seši. Atkal nulle trīs… Zarembo apgāja apkārt šahtai, vērodams aparāta rādījumus. Nulle. Atkal nulle seši. Tāda sajūta, ka no kaut kurienes tievā strūkliņā tikko manāmi…

-  Pele nopirdās, Seredovs izteica minējumu.

Var jau smieties, bet kaut kas ir jādara. Viņi taču te nesēdēs un neblenzīs cits citā.

Zarembo nostājās uz lūkas vāka, pacēla gāzu analizatoru virs galvas. Metāns, kā zināms, ir vieglāks par gaisu.

-  Nulle deviņi. Tātad kāda nekāda ventilācija ir, citādi te būtu sakrājusies pilna pakaļa.

-  Labi. Skaties! Pirksts sadabūja šķiltavas, uzklikšķināja ritentiņu uzliesmoja un ietrīsējās sarkanīga liesmiņa. Redzi? Nekas nesprāgst. Te pat benzīns slikti deg, jo ir maz skābekļa. Un tagad kāp zemē, jāstrādā. Kad atvērsim šahtu, uzskati, ka puse darba ir paveikta.

Viņš ieslēdza degli, noregulēja liesmu. Lūkas vāku un apakšējo gredzenu savienoja bieza tērauda plāksne. Tā savukārt beidzās ar smagu iešķeltu cilindru, veselu rindu metāla pogu un mirgojošu gaismas diodes lampiņu. Tā arī bija slēdzene. Iespējams, speciālistam-kramplauzim tā nesagādātu sevišķas grūtības. Iespējams. Taču variants ar kramplauzi atkrita saskaņā ar nosacījumiem.

Pirksts tuvināja degļa sprauslu plāksnei, palielināja skābekļa piegādi. Zilais liesmas gals skāra metālu, izplūda pa virsmu. Tērauds pamazām mainīja krāsu. Pirksts vēl pagrieza skābekļa ventili.

-  Un ja nu metāns nāk no šahtas? pēkšņi ieminējās Seredovs.

Pirksts uzmeta viņam skatienu.

9

-  Atšujies. Netraucē strādāt.

Deglis dūca, uz visām pusēm lidoja dzeltenas dzirkstis. Sīka telpas daļa pildījās ar spilgtu gaismu, tā koda un dedzināja pie tumsas pierast paguvušās acis. Seredovs un Zarembo pastūma uz acīm infrasarkanās brilles. Liesma droši griezās metālā, skābeklis izpūta izkusušās šļakatas, kas atgādināja zeltu.

Zelts, zelts… Tas ir tuvu. Pēc „Būhenes” vēl viena pāreja, atpūta. Un pēdējais izrāviens uz „Elles spraugu” un Krātuvi.

Šajā reizē viss būs citādi. Viņi neskraidīs pie čigāniem un bandītiem, riskējot ar dzīvību un brīvību.

Trepetovs palīdzēs viņiem pārvērst zeltu naudā un „atmazgāt”. Viņš bija apsolījis. Viņam tas ir špička. Jau šovakar zelta stieņi pārvērtīsies reālā naudā. Rīt šajā pašā laikā viņi trijatā sēdēs „Muižnieku ligzdas” vai „Grīna” privātā kabīnē un spriedīs, kur ieguldīt pirmos simtus tūkstošu dolāru. Nekustamais īpašums, bizness… vai, bļāviens, puiši, bet varbūt atkal pārvērst tos zeltā, tikai bankas, legālā? Kas ir? Vai tad nebūtu forši, ko?

Bet var arī nekur neieguldīt. Skaisti un jautri notriekt. Kaut kur aizbraukt. Bahamu salas. Kārību salas. Nolaist visu pa kanti pāris nedēļās. Jo pēc tam būs vēl, vēl un vēl. Un šīs zelta šļakatas, kas krita uz netīrā betona, pārvērtīsies mirdzošā, žilbinošā straumē jāpagūst tikai pašaut apakšā rokas!

…Vienu acumirkli viņiem šķita, ka tieši tas ir noticis. Kaut kas apžilbinošs izšāvās no „Būhenvaldes”. It kā degļa liesma būtu izdedzinājusi caurumu lūkā un no tās būtu izšāvusies pretī tāda pati liesma, tikai ne balti zila, bet zelta un lielāka, daudz lielāka.

Pirksts pēkšņi ierēcās necilvēcīgā balsī, no kuras sadrebēja betona sienas.

Vai arī tas jau vairs nebija viņš.

Nogranda sprādziens. Un visapkārt liesmojoša elle.

Kādu tonnu smagais tērauda vāks viegli uzlidoja augšup, atsviezdams cilvēkus sānis, sadragāja betonu, atlēca nost, aizsvilpa pa tuneli…

Un viss bija galā. Beidzies.

* * *

Seredovs juta kaut kas neredzams turpina plēst viņu gabalos un izgriezt kā slapju lupatu.

Viņš ievaidoties atvēra acis. Neko neieraudzīja. Tuneli klāja dūmi un tumsa. Nē, priekšā, līdzās šahtai, kaut kas vēl dega. Un oda pēc gruzdošas miesas.

Viņš mēģināja pakustēties. Nedaudz pacēla kreiso roku. Bet labāk nebūtu cēlis. Tās, kas plēsa gabalos un grieza viņa ķermeni, izrādās, bija sāpes. Neizturamas sāpes.

Kad viņš no jauna atvēra acis, uguns priekšā tikpat kā bija apdzisusi. Daži degoši punkti. Jā, Pirksts teica, ka te pat benzīns slikti degot… Cik ilgs laiks ir pagājis?

-  Ei! viņš nočerkstēja tumsā. Vai kāds ir dzīvs? Puiši!

Ar kreiso roku Seredovs aptaustīja sevi. Lipīgs. Asinis. Dīvaini, tagad vairs nekas nesāpēja. Taču tas, kas atradās zem viņa rokas, nevarēja būt ķermenis, viņa ķermenis. Tas bija kaut kas svešs, mīksti un nedzīvi padevīgs pirkstos. Kā puvušu ābolu putra. Kā maiss ar kauliem.

Seredovs saprata, ka mirst.

-  Pirkst? Zarembo?

Viņš pasniedzās pie kreisā sāna, kur vajadzēja būt rācijai. Tā bija savā vietā. Viņš ieslēdza uztveršanas-raidīšanas režīmu. Skaļrunī atskanēja saraustīta, stomīga čaboņa. Traucējumi, klusums, atkal traucējumi.

Droši vien nedarbojas. Antena pārrauta. Vai kas cits.

-  Kas jums tur notiek? Esat kaut kur nokļuvuši? skaļrunī pēkšņi atskanēja skarba balss.

Tā ir „zeme”. Seredovs gribēja atbildēt, taču nespēja. Kaklu aizžņaudza spazma.

-  Kāpēc klusējat?

- Visi… aizgājuši bojā… Seredovs tik tikko izmocīja.

Pēdējie spēki viņu pameta. Viņš raudāja.

-  Ko-o? Runājiet skaļāk!

- Metāns šahtā… sakrājies zem lūkas… Visiem vāks…

-  Kur esat?! ieaurojās klausulē. Kas notika? Kas runā? Nosauciet savas koordinātas!

„Otrais horizonts. Gandrīz trešais. Iecirknis septiņi-septiņi-viens,” vai nu nočukstēja, vai nodomāja Seredovs. Kāda starpība. Viņus tik un tā neviens neatradīs, nepalīdzēs, pat ja saceltu kājās visu ĀGM.

Seredovs izslēdza rāciju un sāka gaidīt, kad apdzisis pēdējās ugunis līdzās šahtai.

Lērners Grānts

- Baidos, ka man jums ir nelāgi jaunumi, Grānt… Parkinsons kā allaž sāka aplinkus.

- Vai tiešām mēs būtu pārstājuši veikt „karstas operācijas” ārzemēs? Lērners pazobojās.

Parkinsons jautājoši savilka uzacis.

- Cik man zināms, nē, viņš nopietni atbildēja.

- Tad es neesmu zaudējis ienākumu avotu! Lērners brīvi atlaidās krēslā un pārmeta vienu kāju pār otru.

-   Nekas cits man nevar būt nelāgs, nedz arī jaunums.

CIP krievu nodaļas vadītājs Mels Parkinsons ir piesardzīgs un gruntīgs cilvēks, kā daži Pārvaldē uzskata. Grānts Lērners ir pilnīgs viņa pretstats pārdrošu un riskantu operāciju autors „salā”, taktisko improvizāciju meistars… Un smalks klasiskās mūzikas cienītājs. Viņam netīk garas prelūdijas.

- Kas jums tur ir, Mel? Plājiet laukā! viņš nepacietīgi sacīja.

Parkinsons noklepojās. Viņam priekšā uz galda atradās mape ar šifrogrammām. Viņš to atvēra un pārbrauca acīm dažas virsējās, it kā vēlreiz gribētu pārliecināties, ka visu dara pareizi.

- Pēdējā laikā mēs saņemam signālus, ka krievi veic totālas pārbaudes speciālo sakaru objektos…

Lērners pamāja.

- Un turienes aģenti šos signālus ir apstiprinājuši, Parkinsons nesteidzīgi turpināja. Maskava, Sanktpēterburga, apgabala un rūpniecības centri, transporta mezgli… Ar vienu vārdu saskot, visur, kur strādā mūsu aģenti, FIB strauji aktivizējis savu darbību. Tiek veikti zināmi kontroles pasākumi, kas koncentrēti ap slepeno valdības sakaru līniju. Es teiktu darbā laista biezā ķemme. Kas tam par iemeslu, pagaidām nav skaidrs. Acīmredzot viņi atklājuši informācijas noplūdi. Sekas var būt mums nevēlamas, Grānt. Un mums kaut kas jādara… Parkinsons ieturēja īsu pauzi, redzams, pēdējo reizi visu apsvērdams un pārlikdams. Vispār jums nāksies braukt uz Maskavu, Grānt.

-  Tas ir mans darbs, sacīja Lērners, iespējams, nedaudz skarbi. Neredzu sev tur nekā nepatīkama. Kādas nevēlamas sekas jūs domājat?

-  Maskavā zem Kremļa darbojas „Kolbana patafons”, skenē speciālo līniju numur viens. Starp citu, jums ir bijusi pastarpināta saskare ar to iekārtu…

-  Ak tā? Tas saistīts ar operāciju „Rokenrols”? Divtūkstoš otrais gads…

- Jums ir spīdoši analītisks prāts. Parkinsons cienībā nolieca galvu. Un laba atmiņa.

-  Vienkārši es vienu vienīgu reizi esmu bijis Kremlī. Un atceros visas savas operācijas. Jo vairāk tāpēc, ka tā bija vienīgā, kura izgāzās, lai gan es kvalitatīvi padarīju savu darbu…

-  Jums neviens nepārmet, Grānt.

-  Un kas man tagad būtu jādara?

-  Jānoņem iekārta. Vai jāizdara tā, lai tā paliek savā vietā un netiek atklāta. Ārkārtīgi svarīgi, lai krievi neuzzinātu, ka mēs tik ilgus gadus esam noklausījušies. Pretējā gadījumā visa informācija tiks neitralizēta, viņi mainīs pasākumu tīklu, kaut ko pārcels, kaut ko anulēs, bet varbūt pat sāks pretdarbību… Katrā gadījumā mums tas nozīmētu lielas neērtības, sausi paskaidroja Parkinsons.

-  Tas gan nav mans profils. Lērners Grānts samainīja kājas, domīgi paknibināja deguna galiņu. Es neesmu radis ložņāt pazemē gumijas zābakos un gāzmaskā. Esmu eksfiltrāciju speciālists, ja esat paguvis to aizmirst.

-  Jums neviens neliek bradāt līdz ceļiem kanalizācijas notekūdeņos. Jums jāizdara tikai tas, ko jūs vienreiz jau izdarījāt. Jāielaiž cilvēks pazemē zem Kremļa…

- Jums ir tāds cilvēks?

-  Mēs sāksim kādu gatavot. Taču labāk būtu, ja jūs tādu cilvēku atrastu Maskavā.

-   Vai skenera atrašanās vieta ir zināma? Shēma, plāns… kaut kas tamlīdzīgs?

Parkinsona seja apmācās.

-  Nē. Pirms desmit gadiem neviens tādu nepieciešamību nesaskatīja. Bez tam mūsu virsnieks, kurš veica uzstādīšanu, drīz pēc tam aizgāja bojā.

-  Tas ir slikti, Mel, izjusti sacīja Lērners. Kā gan to lai meklē?

-  Pavadonis dos precīzas skenēšanas punkta ģeogrāfiskās koordinātas, tās var ievadīt parastā navigatorā, un tas jūs aizvedīs…

-  Uz Kremli, Lērners pabeidza. Bet tur arī virszemē ne visur var iekļūt. Kur nu vēl pazemes labirintos…

-  Tāds ir jūsu darbs, Grānt, Parkinsons delikāti atgādināja. Turklāt visai labi apmaksāts.

-  Ko lai saka? Piekrītu. Cerams, šī operācija tiks finansēta, ņemot vērā visas grūtības.

-   Tās budžeta robežas nosaka vienīgi veselais saprāts, lūpas sakniebis, atbildēja Parkinsons.

Lērners iesmējās.

-  Veselais saprāts man ir, Mel. To nu nevar noliegt. Un šādā sakarā man būtu jautājums. Viņš izslējās un

paliecās tuvāk sarunbiedram. Skeneris darbojas jau desmit gadu?

- Jā. Tas ir viens no visefektīvākajiem mūsu nodaļas projektiem. Parkinsons lepni pamāja.

Lērners domīgi paknibināja degungalu.

- Savādi, Mel. Man visumā ir priekšstats par to, kāds izskatās „Kolbana patafons”. Pamatīgs verķis pieklājīgā svarā. Vai tas ir kā īpaši paslēpts? Kāpēc krievi visu šo desmit gadu laikā ne reizes nav tam uzdūrušies? Viņiem taču tur ir regulāras tehniskās pārbaudes, līniju profilaktiskās apskates… Kā viņi varēja nepamanīt tādu priekšmetu? Jums tas nešķiet aizdomīgi?

-  „Patafona” piegādātā informācija aizvien apstiprinājās, Parkinsons atbildēja. Krievi nezina par tā eksistenci.

-  Kāpēc tad jūs nolēmāt, ka tagad viņi katrā ziņā to uzies? Lērners pavaicāja.

-  Man nav jāizklāsta jums detaļas, klīrīgi iebilda Parkinsons. Taču līdzīga mēroga pārbaudes speciā

lo sakaru objektos vēl nav bijušas. Arī tad, kad krievi atklāja pirmo „patafonu” Piemaskavā. Ticiet man, Grānt… Viņš piespieda kalsno roku pie krūtīm. Nebijis ārkārtējas nepieciešamības, es nemeklētu tik augsti apmaksāta un… un kaprīza darbinieka palīdzību, kāds esat jūs!

Lērners apmierināti pasmīnēja. Vecais zēns Parkinsons runāja tīru patiesību.

- Labi, Mel. Tad uzklausi manu pirmo kaprīzi. Es vēlos redzēt to personu sarakstu, kuras vada šo pārbaudi. Visdrīzākajā laikā. Visizsmeļošāko sarakstu. Ar amatiem, telefona numuriem, adresēm un citu noderīgu informāciju. Kad redzēšu to savā priekšā, mūsu sadarbību varēs uzskatīt par noslēgtu.

*  * *

Pirms došanās „salā” aģentu noteikti kādu laiku marinē Kāslbejā Merilendā. Nedēļu, divas. Reizēm ilgāk. Pa to laiku Pārvaldes speciālisti piemeklē vai izgatavo nepieciešamos dokumentus, rezervē biļetes, viesnīcas, risina sarunas ar aģentūru norīkojuma valstī, auž leģendu tīklus un veic vēl daudz ko citu. Kāslbejas bāze ir sava veida karantīnas zona, te ir trīsmetrīgas sienas, stingrs caurlaižu režīms, ierobežots saziņas loks, darbojas mobilo sakaru slāpētāji. Šeit nokļuvušais aģents iziet laukā jau kā gluži cits cilvēks ar jaunu vārdu un jaunu biogrāfiju. Lai cik tas būtu dīvaini, taču daudziem te patīk. Aģents dzīvo pilnā pansijā laba virtuve, dzeramie, baseins, sporta zāle, pat īpaši apmācītas meitenes no apkalpojošā personāla, viss par brīvu. Turklāt, ja tā var izteikties, šī ir pēdējā miera osta ceļā uz nezināmo.

Taču Grāntam Lērneram ir savi paradumi, savi noteikumi. Viņš neatzīst garas prelūdijas un gadījuma sakarus. Dokumenti bija gatavi dažu dienu laikā, Kāslbejā viņš pavadīja tikai trīs naktis, turklāt nevis apkalpojošā personāla meičas, bet daudz pieredzējušākas un izsmalcinātākas partneres sabiedrībā.

-  Mēs ar tevi atgādinām tādus kā eksotiskus zvērus, sacīja Anna Haļeva, raudzīdamās pa logu uz apgrauztu mēness ripu. Plēsoņas, kuriem pārošanās periods sakrīt ar medībām un migrāciju. Turklāt tas pat nenotiek katru gadu…

-  Tiešām? Kad tad mēs pēdējo reizi strādājām kopā?

Lērners pusguļus zvilnēja gultā, atbalstījis muguru

ar spilvenu. Pēdējās pusstundas laikā viņš bija izlicis visus spēkus kā strauja pārgājiena laikā, elpošana vēl nebija atgriezusies parastajā ritmā. Toties uz ceļiem jau gulēja piezīmjdators ar tajā atvērtu Maskavas karti (speciāls izdevums krievu nodaļas darbiniekiem) un

FIB darbinieku saraksts, kuri kūrēja speciālās sakaru līnijas pārbaudi. Lērners nodevās darbam.

-  Sibīrija, divtūkstoš devītais, Zenīta eksfiltrācija, Anna sacīja. Atceries to bāru Zaozjorskā, kur mums pasniedza zilu kokteili ar nosaukumu „Erotika”?

-  Šausmīgs, tiešām barbarisks nosaukums, Lērners norūca, nepaceldams acis.

Viņa stāvēja pie loga ar muguru pret Grāntu plecos uzmestā plānā kreklā, balstīdama elkoņus uz palodzes, un maziem malciņiem dzēra no glāzes vīnu. Viņas augumā, galvas novietojumā, sejas pantos, kas šajā brīdī puskrēslā tik tikko bija saskatāmi, it visā bija kas tāds, kas lika vīriešiem vai izmežģīt kaklu, pavadot viņu skatieniem, muļķīgi ieplest muti un aizmirst, kas viņi tādi ir, no kurienes un kāpēc. Tas gan laikam attiecās tikai uz parastiem vīriešiem. Un Grānts Lērners nebija viņu skaitā, jo turpināja pētīt datorā karti un sarakstus.

-  „Zaozjorskas fenomens”, viņš mehāniski atkārtoja. -Jā, šķiet, ka atceros. Krievi dzer visādus draņķus… Bet eksfiltrācija neizdevās un Zenīts aizgāja bojā. Par laimi, ne manas vainas dēļ. Viņam abas reizes nelaimējās. Es domāju augstākie spēki nebija viņa pusē…

-  Kopš tā laika mēs tikai pāris reižu esam saskrējušies Pārvaldē. Vairs neesam tikušies. Dīvaini, vai ne?

- Nav nekā dīvaina. Mēs neesam vīrs un sieva, ka būtu jātiekas katru dienu, Lērners loģiski iebilda.

- Ak tā gan? Viņa pavīpsnāja logā. Pēc dokumentiem, kurus mums šodien izsniedza, mēs esam Makalistera kungs ar kundzi, tipisks amerikāņu laulāts pāris.

-  Nu, tas ir tikai uz operācijas laiku. Paklau, nesarežģīsim visu! Ja mēs būtu vīrs un sieva, mums tagad pat nebūtu par ko parunāties. Citus priekus es nemaz nenemu vērā…

-  Visdrīzāk, tā arī būtu. Tev taisnība. Mēs tiešām esam tādu kā… Anna apklusa, meklēdama vārdus.

-   Tādu kā neparastu būtņu pāris… Gadiem netiekamies, nezvanām viens otram, bet pēc tam saplūstam tajā tālajā, svešajā, aukstajā Krievijā. Kur cilvēki dzer visādus draņķus…

Anna iedzēra no glāzes, neatraudama to no palodzes, it kā viņai būtu slinkums izdarīt liekas kustības. Tāpēc gan viņai, tiesa, nācās dziļi pieliekties, izliecot muguru un atstiepjot plānā auduma tik tikko piesegto dibenu. Ja tā bija viltība, tad tās mērķis netika sasniegts Lērners joprojām raudzījās ekrānā.

-  Šķiet, ir tādas zivis, viņa teica izsliedamās, kas dodas uz sazin kādu pasaules malu, lai nārstotu un pēcāk atpakaļceļā nosprāgtu…

- Mēs neesam zivis, Lērners skaidri izrunāja katru vārdu. Mēs, kā tu pirmīt pareizi izteicies, esam plēsoņas… Viņš domīgi ar pirkstu pakasīja vaigu un ar kursoru iezīmēja sarakstā vairākas rindas. Mēs esam ļoti bīstami plēsoņas. Atrodamies barības ķēdes pašā augšā, augstu, augstu. Tā ka nosprāgt tas nav par mums.

-  Es zinu, viņa atteica.

Lērners neskatoties ar kreiso roku pačamdīja pa naktsskapīti līdzās gultai. Viņš kaut ko tur meklēja visdrīzāk, glāzi ar viskiju vai vīnu, taču neatrada un tūdaļ pat aizmirsa. Roka atgriezās pie datora, un vēl viena rinda ekrānā iekrāsojās dzeltena.

- Lūk. Ģenerālis Ņikonovs, viņš lēni ierunājās. Varen branga zivs. FIB direktora vietnieks. Sieva, divi bērni, dzīvoklis Mazajā Kalugas ielā… Manuprāt, pārbaudi vada tieši viņš tā ir viņa joma. Vai arī, ņemot vērā augsto posteni, viņš iemieso saikni starp FIB un Kremli.

Grānts pacēla acis uz Annu.

-  To derētu paņemt aiz žaunām… Kā tev patīk tas treknais lasis?

-  Pārāk trekns, viņa atteica, acumirklī pārslēgdamās no romantiskās nots uz lietišķo. Es skatījos personas lietu. Tādu lasi sargi pavada no mājas durvīm līdz ieejai Lubjankā. Tā ir cita operācija, cits līmenis, un vajadzīga arī cita sagatavošanās…

-  Turklāt vēl māja Mazajā Kalugas ielā… „Kantora pils”, kā to mēdz dēvēt. Lērners nopūtās. Augsta ī’anga FIB un ĀM darbinieki, pastiprināta apsardze, bērnudārzs un skola pāris soļu attālumā un arī uzraudzībā. Labi. Un te vēl kas…

Viņš atvēra ekrānā jaunu lapu.

-   Vecākais leitnants Pušķo, divdesmit astoņi gadi, vecpuisis, vienistabas dzīvoklis Brusilova ielā. Paklau, es pat nezinu, kur tāda iela atrodas. Droši vien kādos tur Mitiščos!

-  Liec viņu mierā. Anna pasmaidīja. Tas būtu tāpat kā drāzt mazus puišeļus, Grānt. Tev būtu jābūt profesionālam lepnumam.

-  Gribi teikt, ka vecākais leitnants Pušķo nav gana labs priekš manis? Paklausies… Un viņš svinīgi nolasīja no ekrāna: Piedalījies kontroles pasākumos speciālo sakaru mezglos Ziemeļrietumu administratīvajā apgabalā Maskavā… Un tas jau ir kaut kas. Iespējams, puisi iesaistīs Kremļa sakaru pārbaudē…

-  Neiesaistīs. Un no viņa tik un tā nekas nav atkarīgs, no tā tava Pušķo. Ko tad viņš darīs? Ar krūtīm aizsegs skeneri? Izlabos pārbaudes protokolu? Uzspridzinās granātu?

Grānts pasmīnēja.

-  Tu šodien esi sevišķi asinskāra, mīļā. Labi. Viņš atkal noliecās pār ekrānu. Tādā gadījumā no iespējamiem kandidātiem paliek kāds Jurijs Petrovičs Jevsejevs, majors, nodaļas vadītājs… Glīta izskata, kalsns, sportisks… Tā-ā… Sieva, hm… Horeogrāfijas pasniedzēja… Jurijs Petrovičs nav slikti iekārtojies! Man arī patīk sievietes ar spēcīgām kājām un attīstītiem dibena muskuļiem…

-  Speciālajām aģentēm kājas ir spēcīgākas, Anna sacīja. Un dibens arī.

-  Tev ir dievīgs dibens, Lērners izmeta, neatraudamies no teksta. Tā. M-m… Oho! Izskatās, ka viņš ir tas puisis, kurš izskaitļoja un atmaskoja Zenītu. Klausies: „…Divtūkstoš otrajā gadā vadījis operāciju „Zenīts”…” Mūsu ļaunais ģēnijs, tā sakot…

Lērnera seja kļuva barga.

-  Lūk, kuru es labprāt aprītu, viņš teica.

-  Sa-ausmas, Anna atsaucās.

- Un to ņemšanos ar valdības sakaru līnijas pārbaudi arī uzsācis viņš. Tur ir visa sākums. Man ir tāda jušana.

-  Tie ir kaisles feromoni.

-  Es runāju nopietni, Lērners nerimās. Starp citu… Pagaidām informācijas vēl ir maz. Varbūt es tomēr pasaudzēšu to izlēcēju.

Viņš ar ašu kustību aizvēra datoru un nolika pie malas.

-  Lidmašīna ir trīspadsmitos četrdesmit. Mantas sakravātas. Dokumenti gatavi. Mašīna gaidīs vienpadsmitos nulle nulle. Mums vēl ir vesela jūra laika. Lērners atkal pačamdīja ar roku pa skapīša virsu. Vai neieliesi man, kas tev tur ir?

Anna piegāja pie galda, ar diviem pirkstiem satvēra vīna pudeles kakliņu, atgriezās pie Lērnera un nolika pudeli apmēram tajā vietā, kur tikko bija atradies dators, uz vēdera lejasdaļas.

-  Izskatās tīri labi, viņa sacīja.

* * *

Plašs luksusa numurs „Ritz-Carlton” viesnīcā Tveras ielā. Logi no grīdas līdz griestiem. Aiz logiem naksnīgais Kremlis. Anna pasūtīja karstu tēju numurā un gandrīz uzreiz aizmiga. Viņi bija nolaidušies Šeremetjevā pusnaktī, tagad bija jau pāri trijiem.

Grānts apsedza viņu ar pledu, nokāpa bārā un iedzēra tīru aukstu degvīnu. Bārmenei pēc izskata bija ne vairāk par divdesmit pieciem gadiem, milzīgas krūtis, austrumnieciski iešķeltas acis modri raugās no kuplo skropstu apakšas, taču apkalpo kūtri. Ek, Maskava! Krievija! Lērners pūlējās rast sevī kaut mazākās nostalģijas pazīmes pēc šīs pilsētas. Nerada. Mēģināja iedomāties cilvēkus, kuri skumst pēc Maskavas, redz to sapņos, tiecas šurp ar visiem saviem dvēseles spēkiem… Nevarēja. Maskava tas bija viņa darbs. Auksts, nemājīgs cehs, kur viņš pavada savu darba laiku.

*  * *

No rīta pēc brokastīm devās pastaigā. Viņi „turisto amerikano”. Sarkanais laukums, Kremlis, Tveras iela, Lielais teātris, netālu restorāns „Lielais” ar divām „Mishelin” zvaigznēm, Kristus Glābēja katedrāle. Un tā tālāk. Tomēr Kremlis viņus interesēja vairāk. Lērnera GPS navigatorā ir ielādētas pavadoņa pārraidītās „Kolbana patafona” koordinātas. Ir iespēja, ka izdosies noteikt tā atrašanās vietu kaut vai aptuvenā projekcijā. Tas nozīmē, ka jāpiesaistās vietai.

Ekskursijas grupa: seši abu dzimumu aziāti tā kā ķīnieši, kā japāņi, lepni uzcirties nenosakāmas tautības vecāks pāris (viņi pa visu laiku neizteica ne vārda, tikai mainījās dīvaini pārmetošiem skatieniem), bariņš labi barotu eiropiešu bērnu ar tādu pašu laba barojuma madāmu priekšgalā un pavecs melnādainais ar lietussargu-nūju rokā.

Gide skaļi runāja iekalto tekstu angļu valodā. Lērners skatījās navigatorā un garlaikojās. Viņš neatcerējās, kura pēc skaita šī viņam bija ekskursija Kremlī.

No Kutafjas torņa uz Lielo Kremļa pili. Pēc tam uz Divpadsmit apustuļu baznīcu un Patriarhu palātām, izeja uz Ivana laukumu. Pazīstams maršruts.

-  Nu? ievaicājās Anna.

-  Vairāk uz ziemeļiem, pat uz ziemeļaustrumiem. Lērners iebāza navigatoru kabatā un pamāja uz Arsenāla pusi.

- Vai tur laiž?

-  Šaubos.

Vairākas ekskursantu grupas drūzmējās ap Carulielgabalu. Te vairs nav tā godbijīgā klusuma, kas valda citos Kremļa nostūros. Baisā, 40 tonnu smagā lielgabala izskats atraisījis ļaudīm mēli. Dzīva tērgāšana, smiekli. Un gidu balsis pāri visiem:

„…to izlēja tūkstoš piecsimt astoņdesmit sestajā gadā metāllējējs Andrejs Cohovs…”

„…metāllietuve, kurā tika izliets Cars-lielgabals, atradās apmēram tajā vietā, kur tagad ir universālveikals „Bērnu pasaule”…”

„…sākotnēji bija paredzēts Kremļa aizsardzībai un novietots Sarkanajā laukumā, taču kara darbībā tā arī netika iesaistīts…”

Daudzi fotografējās uz lielgabala fona. Viens no eiropiešu dūšīgajiem bērneļiem pamanījās izlīst pa nožogojuma apakšu un mēģināja uzrāpties čuguna ložu pirmīdā. Audzinātāja mierīgi noraudzījās viņa rīcībā un maigi dūdoja: „Nikolā, suaz an bon garson!”

- Mums arī laikam derētu nofotografēties, ieteicās Lērners. Lai neizdalītos uz vispārējā fona.

Viņš izņēma no somas nelielu „ziepju trauciņu”, Anna nostājās pret lielgabala stobra caurumu, rātni salika rokas un atplauka Holivudas smaidā. Tad viņi smainījās vietām.

-  Ei, mister, dodiet, es nofotografēšu jūs abus kopā! Jūs esat ļoti skaists pāris!

Tas bija vecais nēģeris. Viņš iekarināja nūju elkonī un pamāja ar brīvo roku, pauzdams gatavību palīdzēt.

-  O! Būšu jums ļoti pateicīgs!

Lērners jau smaidot grasījās sniegt viņam kameru, bet tad pamanīja, ka tā ir izlādējusies.

-  Cik žēl! Sūzena aizmirsusi pa nakti uzlikt to lādēties!

Vecais atkal pamāja ar roku, sak, nekas, tā gadās! un atgāja sānis.

-   Domā, vecais perdelis ieinteresējies par mums? Anna klusi vaicāja.

-   Domāju, viņš tikai gribēja palīdzēt. FIB puišiem trūkst iztēles, lai savervētu septiņdesmit gadu vecu afroamerikāni…

Anna pasmaidīja, apskatīdama milzīgo lielgabalu.

-  Iespaidīgs? Lērners jautāja. Valsts simboli lielgabals, kas ne reizes nav izšāvis, un zvans, kas nekad nav zvanījis… Ko tas varētu nozīmēt?

Anna parausta plecus.

-   Ka galvenais ir šķietamība, nevis darbi… Turklāt jau kopš seniem laikiem… Apbrīnojama valsts! Tirdzniecības un izklaides centru jau sacelts vairāk nekā ir cilvēku, kuri var tajos izklaidēties un iepirkties… Vienīgais glābiņš, ka tie trakā ātrumā atkal tiek vērti ciet…

-  Toties Cars-bumba uzgāja gaisā, saceļot kājās visu pasauli. Tajā laikā, kad viņu kolhoznieki rāvās par izstrādes dienām un viņiem nebija pasu. Viņš paraustīja plecus. Tas viss ir gluži krievu stilā.

- Viņiem patīk plaši skaisti žesti, Anna sacīja. Nopirkt mersedesu par pēdējo naudu, bet pēcāk nespēt to apgādāt ar benzīnu un apkopt…

-  Galvenais, lai kaimiņi zinātu, ka viņam pieder mersedess, Lērners atsaucās.

-  Kāda jēga, ja nevar ar to braukt?

-  Jēgas nekādas. Viņi rada šķietamību. Tā ir nacionālā īpatnība. Vai nacionālā slimība, nezinu. Viņi tā dēļ ir gatavi uz visu, gatavi pat paši sevi aplaupīt, pat aiziet bojā. Zini, kad tūkstoš astoņi simti trīsdesmit piektajā gadā Caru-zvanu cēla augšā, pārtrūka dažas tauvas un tas, galīgi sašķiebies, palika karājamies virs metāllietuves bedres… Bīstami palika karājamies. Divsimt tonnu. Tad kāds strādnieks iekāpa bedrē zem šī briesmoņa… Nezinu, vai pēc savas gribas vai viņu tur iedzina ar nūjām. Drīzāk jau otrais.

- Viņš aizgāja bojā? Anna vaicāja.

-  Nē. Viņš atbalstīja zvanu ar pāļiem un laimīgi izkļuva no bedres. Bet tagad neviens pat nezina viņa vārdu. Varbūt ielēja mēriņu šņabja. Kungs uzsita uz pleca. Un viņš jutās laimīgs. Vai saproti?

Anna iesmējās.

-  Nē, nesaprotu vis!

-  Es arī, atzinās Lērners.

…Ekskursijas maršruts, izrādās, veda garām Arsenāla ēkai, kur bija izstādīti tūkstoš astoņi simti divpadsmitā gada trofeju lielgabali. Kamēr gide stāstīja, Lērners vēroja savu navigatoru. Tajā brīdī, kad grupa tuvojās Nikolas tornim, viņš pieliecās Annai un pačukstēja:

-  Šeit. Tieši zem mums. Protams, ja navigators nemelo…

Abi apstājās un paskatījās uz asfaltu zem savām kājām. Tas bija ideāli tīrs, un pat gudronā iespiestie akmentiņi šķita izvietoti kādā ģeometriskā kārtībā.

- Šis ir tas retais brīdis, kad es būtu gatavs izkrist zemei cauri, taču tas nav manos spēkos, Lērners sacīja.

Piektā nodaļa . mazie cilvēki lielaja politika

.

Jaunā partija

Mazo cilvēku partijas reklāmas kampaņa bija agresīva. Krigins ar Ļipovu izdomāja četras reklāmas ar budžetu pa piecdesmit tūkstošiem dolāru katrai. Katra reklāmas rullīša jēga pauda tikai vienu mazie cilvēki nebūt nav sliktāki par dildām, bet savā ziņā viņi ir pat labāki. Piemēram, vienā sižetā Bruno Allegro cīnījās ringā ar divmetrīgo gigantu Nikolaju Kukujevu blieza viņam pa kājstarpi, bet, kad viņš sāpēs saliecās, beidza cīņu ar tīru nokautu. Otrā punduris-autobraucējs, tik tikko aizsniegdams ar kāju pedāļus, uzvarēja sacensībās, taranējot sāncenšu mašīnas un burtiski izsvaidot viņus pa trasi. Trešajā slavens franču modes mākslinieks iznāca uz podija kopā ar modelēm-pundurītēm, tērptām krāšņās tualetēs…

Personiski Bruno šāda pieeja nepatika. Pirmkārt, sitiens zem jostasvietas boksā ir aizliegts, un, otrkārt, viņš bija pārliecināts, ka pieveiktu Kukujevu bez visādām viltībām. Bruno uzskatīja, ka mazie cilvēki ir tik ļoti pārāki par dildām visos parametros, ka visa tā spēle ar padošanu, ko demonstrēja reklāmu rullīši, vienkārši viņu pazemo. Un ne tikai viņu, bet visus mazos cilvēkus pasaulē.

-  Aiziet, Koļan, sitīsimies bez kameras, nopietni! viņš klaigāja filmēšanas pārtraukumos, lēkādams boksera priekšā un briesmīgi vaibstīdamies. Redzēsi, ka es tevi nolikšu uz lāpstiņām, izklāšu kā vecāsmātes pledu! Nu, panāc šurp!

Kukujevs smējās. Viņš pastiepa uz priekšu baļķim līdzīgo roku, taisīja tādu seju, it kā rotaļātos ar mazu bērnu, un nelaida Bruno sev klāt. Punduris tikai elsa, plosījās un zvetēja roku ar dūrēm neko vairāk viņš nespēja izdarīt… Jāteic, ka Kukujevs nejuta pret punduriem kādas antipātijas, tāpat arī simpātijas. Viņš strādāja kadrā tāpēc, ka viņam labi maksāja; ārpus kadra viņš par Bruno nelikās ne zinis. Un tādu kā Kukujevs bija vairākums.

Filmēšanā piedalījās daži samērā pazīstami liliputu aktieri. Piemēram, sižetā par autosacīkstēm filmējās amerikānis Tonijs Huks, kurš savulaik bija piedalījies kādā Holivudas komēdijā, starp citu, gluži ciešamā komēdijā. Viņu atveda ar speciālu reisu no Losandželosas savu grimētāju un miesassargu pavadībā. Tas bija pirmais liliputs nēģeris, ko Bruno savā mūžā tika redzējis. Un pirmais pieaugušais cilvēks, uz kuru viņš varēja skatīties burtiski no augšas uz leju, Tonija augums nedaudz pārsniedza metru! Bruno, var teikt, izauga savās acīs.

Taču šis apstāklis gandrīz vai izspēlēja ar viņu nelāgu joku. Pirmoreiz tiekoties, viņš neuzmanīgi izmeta frāzi, ka Statos laikam nēģerus slikti baro un arī citādi apspiež, ja jau Tonijs izaudzis tāds nīkulis. It kā izrādīja līdzjūtību. Taču kāds no amerikāņu pundura svītas saprata krieviski un ļoti neveiksmīgi uzstājās tulka lomā. Tonijs briesmīgi apvainojās, apsaukāja Bruno par dildusīkaļu. Starpgadījums tik tikko nebeidzās ar kautiņu un steidzamu reisu atpakaļ uz Losandželosu. Par laimi,

Bruno ātri saprata savu kļūdu, atvainojās Tonijam, nekavējoties uzsauca pudeli „Stoļičnaja”, apsolīja iepazīstināt ar Ingu, Elzu un citām burvīgām mazās tautas pārstāvēm… Un sasolīja vēl lērumu visa kā. Tā ķildu izdevās novērst, un tālākajā gaitā Bruno ar Toniju pat sadraudzējās. Nē, goda vārds Bruno jutās ļoti komfortabli līdzās puisim, kurš augumā bija gandrīz pusmetru īsāks par viņu!

Nemanot paskrēja laiks. Mazo cilvēku partija veiksmīgi tika piereģistrēta, turklāt Bruno faktiski tikpat kā nepiedalījās šajā piņķerīgajā un ļoti sarežģītajā pasākumā. Vienā jaukā vakarā Zavoronkos ieradās starojošs Ļipovs un pasniedza Bruno partijas biedra apliecību ar pirmo numuru. Bruno uzmanīgi aplūkoja grāmatiņu zilajos vāciņos.

-  Kas tas te tāds uzzīmēts? viņš noburkšķēja, badīdams ar pirkstu apliecības vāku. Kas tā par sūdu čupu?

-  Tas ir skudrupūznis, partijas simbols, kopējās lietas simbols… Ļipovs skaidroja. Uz tā fona mazā cilvēka siluets, viņš stiepj roku augšup, it kā gribētu līdz kaut kam aizsniegties… Bet tie ir spārni, kas simbolizē augstus centienus… Apakšā ir nosaukums „Mazo cilvēku partija” un devīze „Kopā esam spēks!”.

-         Skudras ar spārniem! Bruno nicīgi iespurcās.

-   Kurš to stulbību izdomāja?

- Mūsu dizainers. Starp citu, viens no labākajiem savā jomā. Viņš tika izstrādājis logotipu „Vienotajai Krievijai” un KFKP…

- Nūja, šiem viņš uzzīmēja lāci, bet mums kaut kādu kukaini!

- Jums taču ir Mazo cilvēku partija, Bruno! Ievēro mazo!

-  Būtu uzzīmējis mazu lācēnu!

Ļipovs neattapa, ko atbildēt, un tikai klusēdams uzlūkoja namatēvu. Trepetovs sēdēja krēslā pie sava galda, aizņemts ar kaut kādu aprēķinu studēšanu; viņš tikai viegli paraustīja plecus un nekā citādi nereaģēja.

Bruno tikmēr turpināja pētīt savu apliecību.

- Un kas tas par ķēmu fočenē? Es, vai?

- Kurš gan cits? Ļipovs brīnījās.

- Nē! Tas neesmu es! Bruno stingri iebilda. Te redzams izbiedēts ģīmis. Man tāds nemēdz būt, es skaidri zinu!

Ļipovs palūkojās fotogrāfijā.

-  Parasta atbrīvota seja. Labsirdīga izteiksme. Tu allaž viebies, bet te speciālists nedaudz retušējis uzņēmumu izgludinājis pieri, izlīdzinājis uzacis, pielabojis acis… Kā nekā tagad tu esi partijas līderis, tās seja! Pierodi!

- Kāpēc gan man būtu jāpierod? Bruno sašuta. Lai viņi pierod! Tas ir mans ģīmis, nevis kāda cita! Es esmu Bruno Allegro! Cilvēks-lode, partijas priekšsēdētājs, nevis kāds pielaizīts pediņš! Es nevienu neesmu lūdzis zīmēt man smaidiņu! Nākamreiz vēl uzmālēs pimpi uz pieres! Es tā neesmu ar mieru!… Un kāpēc tas doķis ir zils? Viņš sašutis novicināja apliecību gaisā un nosvieda uz galda. īstam doķim jābūt sarkanam! Sarkanam, skaidrs? Lai, uz to paskatoties, pa gabalu ir skaidrs, kas stāv tavā priekšā! Bet te arī tuvumā ne velna nevar saprast! Dod man citu apliecību! Sarkanu! Un lai tajā būtu normāls ģīmis! Manējais! Un lai nebūtu nekādu skudrupūžņu!

- Tas taču ir partijas simbols! apjucis nomurmināja Ļipovs, mezdams uz Trepetovu lūdzošus skatienus. Zilā ir mūsu partijas krāsa! Tad man nāksies atkal sākt visu reģistrāciju no nulles, mēs nevaram tā vienkārši mainīt…

-  Tās nav manas problēmas! Dari, ko gribi! Sāc no nulles, no krāsns, no kakta visviens! Gādā man citu apliecību!

-Viss taču bija saskaņots… Es nesaprotu. Viss darbs vējā… Tad arī mans kontrakts ir jāraksta par jaunu!

-  Acumirklīti, Nikolaj Jefimovič, iejaucās Trepetovs. Viņš nolika papīrus, piecēlās un piegāja pie Bruno.

-    Mūsu cienījamais priekšsēdētājs, rādās, nav apmierināts, viņš vērsās pie Ļipova. Simbols nekam neder, partijas biedra apliecība izgatavota pa roku galam. Ko iesāksim?

Polittehnologs drūmi klusēja.

- Mums ir divas iespējas, Trepetovs turpināja. Vai nu tiešām atcelt reģistrāciju un sākt visu procesu no gala…

Ļipova resnie vaigi piesarka.

-  …Vai vienkārši meklēt citu priekšsēdētāju. Kā jūs domājat, Nikolaj Jefimovič?

-  Citu priekšsēdētāju, aizsmacis izmocīja Nikolajs Jefimovičs.

- Es arī tā uzskatu, Trepetovs piekrita. Tā mums visiem būs labāk. Atradīsim kādu simpātisku adekvātu mazo cilvēku, noformēsim visu, kā pieklājas, ierakstīsim sarakstā, pārlīmēsim viņa fotogrāfiju apliecībā… Mēs esam apmierināti, Bruno nav nekādu pretenziju visiem ir labi! Es pareizi runāju, Bruno?

Bruno apjuka. Mierīgais un it kā labvēlīgais šefa tonis izsita viņu no līdzsvara.

-  Nu-u… Es tā īsti nesapratu… viņš nomurmināja.

-   Tātad priekšsēdētājs būs kāds cits? Ne es?

-  Zināms, Trepetovs atbildēja. Ne tu.

-  Kurš tad?

-  Pagaidām vēl nezinu. Pameklēsim, atradīsim. Domāju gribētāju netrūks.

-  Un kā būs ar mani?

-  Tu turpināsi strādāt tāpat kā līdz šim. Starp citu… Trepctovs sarauca pieri. Visticamāk, man nāksies pārcelt tevi uz jaunā partijas priekšsēdētāja apsardzes grupu… Es taču apsolīju Suļimovam, ka tu piedalīsies šajā projektā, nu tad piedalīsies tādā statusā!

-  Ko? Kādā…? Kādā statusā? Bruno nesaprata.

-  Sarga statusā!

Bruno pat nobālēja.

-        Es nesargāšu to pakaļu! viņš apspiesti izsaucās.

-   Ne par kādu piķi! Viņš, mērkaķis, turēs runas, rēgosies teļļukā, grābs naudu un vispār ietaisīsies manā vietā, bet es lai šo sargāju? Durvis šā priekšā atveru? Ne sūda!

Trepetovs paraustīja plecus.

-  Kā nu zini. Vari arī nesargāt.

-  Ne jau par to!… Kāds tam… Es runāju vispār!

Bruno satraukumā sāka šaudīties pa istabu, mētāties rokām, pūlēdamies kaut ko paskaidrot, taču neatrazdams īstos vārdus vai vienkārši nespēdams tos skaļi izrunāt.

-  Es par to, Semjon Romanovič… Nu… īsi sakot es gribu būt priekšsēdētājs! viņš beidzot izšāva. Nevienu nevajag meklēt! Es esmu priekšsēdētājs, un punkts! Un viss būs štokos!

-  Ej nu? Trepetovs brīnījās. Tad es kaut ko nesaprotu.

Bruno apstājās, izvilka kabatlakatu, skaļi izšņauca degunu. Izskatās, ka viņš bija paguvis kardināli mainīt savu pozīciju.

-  Kas tur ko saprast? Nekas nav jāsaprot! Pie velna to apliecību, Semjon Romanovič! Es tā domāju! Un to skudrupūzni arī! Parasts skudrupūznis, ko tur kreņķēties! Tā arī pasakiet savam dizaineram! Sakiet priekšsēdētājam loti patika! Viņš pievirzījās klāt galdam un ar ašu kustību paķēra apliecību, it kā baidīdamies, ka Trepetovs vai Ļipovs izgudrēm pašā pēdējā brīdī nogrābs to viņam no degunpriekšas. Sākumā nepatika, bet pēcāk patika, tā, redz! Tā arī viņam pasakiet! Bet es iešu, man vēl jāgatavo runa! Un jāiztīra uzvalks! īsi sakot darbu pilnas rokas! Es taču tagad esmu svarīgs putns! Priekšsēdētājs. Nu tad uz redzīti!

Bruno ašā solī devās uz durvīm, neļaudams sarunbiedriem attapties, citādi ko tur var zināt? metīsies vēl pēkšņi atņemt viņam dārgo apliecību ar pirmo numuru! Tas bija ļoti gudrs un viltīgs gājiens, taču arī Trepetovs, kā izrādās, nesnauda.

- Pagaidi, Bruno. Vēl burtiski pāris vārdu, viņš sacīja.

-Jā? Ko?

-  Mēs ar Nikolaju Jefimoviču gribam tev šo to paskaidrot.

Bruno atkal sāka vēcināties rokām.

-  Nekas nav jāskaidro! Es tāpat visu sapratu! Labs ir, es eju!

-  Stāvi, ka tev saka!

Trepetova balss noskanēja negaidīti asi un pavēloši, pat rupji. Nekad iepriekš Bruno nebija dzirdējis, ka šefs ar viņu runātu tādā tonī. Pārsteigumā viņš apstājās un pagriezās par simt astoņdesmit grādiem, piesizdams kāju, it kā izpildītu komandu „apkārt griezties!”.

- Tātad liec aiz auss. Pirmais, Trepetovs teica, uzlūkodams punduri ar kādu jaunu izteiksmi, kas Bruno ļoti nepatika. Ja gribi palikt spēlē, spēlēsi pēc mūsu noteikumiem. Nekādu kaprīžu, nekādu niķu. Esmu es, ir Suļimovs, ir Nikolajs Jefimovičs. Lēmumus pieņemam mēs, tu tos pildi un dari to ļoti precīzi un akurāti. Tā ir partijas disciplīna, esi par tādu dzirdējis? Otrais. Ja tu negribi, nevari vai tev ir kādi psihes traucējumi, kuri tev neļauj ievērot disciplīnu, elementārus noteikumus, teiksim, džentlmeņu vienošanos, labāk pasaki to uzreiz. Tūlīt pat. Vēlāk tas būs krietni vien nepatīkamāk un sarežģītāk kā mums, tā arī tev.

Trepetova kabinetā iestājās klusums. Ļipovs kaut ko iečukstēja ausī Semjonam Romanovičam, tas pamāja.

-  Tev viss ir saprotams, Bruno?

-  Nūja, Bruno norūca zem deguna un piemetināja skaļāk un drošāk: Visu sapratu, kas tur ko nesaprast!

-  Tiešām? Un tu kā līdz šim strādā komandā?

-         Kā tad! atsaucās Bruno savā parastajā manierē.

-    Kā gan citādi? Protams, komandā! Es bez komandas esmu kā korķviļķis bez šņabja! Tas katram ir skaidrs!

Patiesībā viņa iekšienē notika kaut kas neizprotams. Kaut kāds juceklis, karš, revolūcija. No vienas puses, viņam tā vien gribējās trīsreiz pasūtīt dirst Romaniču ar visu viņa trekno Ļipovu, un citkārt līdzīgās situācijās Bruno, visdrīzāk, tā arī būtu darījis. No otras puses, viņš jau tiktāl bija apradis ar domu, ka ir liels partijas boss (un tas, ja tā padomā, ir pat kas vairāk nekā cirka direktors), ka tā vienkārši ņemt un atteikties no tā visa… pat ne atteikties, bet uzdāvināt! uzdāvināt to kādam pakaļai kā, piemēram, Pūkainītim! nē, uz ko tādu Bruno vienkārši fiziski nebija spējīgs.

-   Esmu komandā, īsi sakot, ja kāds vēl nav sapratis! viņš atkārtoja vēlreiz, kā pielikdams punktu šai lietai. Tā, lūk! Kā tad tā komanda bez manis iztiks, ko? Tur jau tas āķis! Man domāt, tas tāpat ir skaidrs, nav ko lieki muti dzisināt! Nu tad…

Bruno paminstinājās, palūrēja caur pieri uz Trepetovu.

-  Tagad var iet?

Trepetovs pagriezās pret Nikolaju Jefimoviču.

-  Jums vairs nav jautājumu?

Tas papurināja galvu.

-  Labi. Tad vari iet, Bruno.

Un viņš gāja. Taču pārdzīvotais pazemojums nepazuda, tas urdīja no iekšienes un nedeva miera dvēselei. Kāpēc viņš nebija aizsūtījis dirst tos mūlāpus? Visus allaž tika sūtījis, bet šodien neaizsūtīja… Kāpēc? Tāpēc, ka agrāk viņam nebija ko zaudēt. Bet tagad ir. Tātad ir jāmainās…

Tajā pašā vakarā viņš devās uz Ķīniešu kvartālu, izlīkumoja pa šaurajām ieliņām, pavēlēja šoferim iegriezt senā omulīgā pagalmiņā, uzkāpa pa kāpnēm un piezvanīja pie durvīm, kuras atšķīrās no pārējām ar to, ka zvans bija piestiprināts nedaudz vairāk kā metra augstumā un arī actiņa atradās durvju apakšējā daļā.

Durvis gandrīz uzreiz atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Inga rītakleitiņā. Viņa nebija krāsojusies, un Bruno ievēroja, ka krunkas izvagojušas savulaik gludo porcelāna lelles sejiņu. Liliputi strauji noveco.

-   O, Brunčik? Sailgojies? Nāc iekšā! Inga aši noskatīja viņu no galvas līdz kājām, īpašu uzmanību pievērsdama rokām, un bija manāmi vīlusies. Kur tad šampanietis? Cerams, koka tev ir kabatā?

-  Būs gan šampanietis, gan koka, gan nauda! stingri sacīja Bruno un bez uzaicinājuma iegāja priekšnamā. Paskaties pa logu, redzēsi manu mašīnu. Bet tagad man vajadzīga tā paciņa ar zālēm.

-  Esi saslimis?

-  Spiediens kāpj, Bruno nopūtās.

Inga pieskrēja pie loga, palūkojās laukā.

-  Tā nekas! Tavs vāģis?

-  Tādu man ir astoņi gabali. Vai desmit, precīzi neatminos. Nes šurp paciņu. Kur ir Elza?

-  Kur lai viņa būtu? Darbā. Tumšmate iegāja istabā, parakņājās skapī un iznesa avīžpapīrā ietītu sainīti. -Tu pat neienāksi iekšā?

-  Citreiz, skaistulīt! Sveicini Elzu, Atā!

Inga pieplaka logam un pārliecinājās, ka Bruno tiešām iekāpj garajā melnajā mašīnā. Viņa neredzēja, kā viņš atloka avīzi, iztin zaļu kārbiņu ar uzrakstu ,,Fenomīns”, izņem mazu zaļu tabletīti ar iespiestu sīciņu zvaigznīti un iebāž mutē. Viņš tūdaļ sajuta ābeļdārza svaigumu vasaras rītausmā. Tablete ātri izkusa, atstādama tīkamu saldskābu pēcgaršu. Galvā viss uzreiz noskaidrojās itin kā pirms tam viņš būtu skatījies caur netīru logu, bet tad stikls nomazgāts un sausi ar čīkstoņu noslaucīts, tā ka attēls kļuvis skaidrs un daudzkrāsains. Spriežot pēc visa, zāles „prāta vairošanai” bija līdzējušas!

Figurants Sincovs

Komarovs nogaidīja ilgāk nekā stundu. Vispirms RieD priekšniekam bija sanāksme, pēc tam viņš izsauca vairākus apakšnodaļu vadītājus un sadeva viņiem sutu, turklāt tādu, ka viņa kliegšana cauri dubultām durvīm bija dzirdama priekštelpā.

Beidzot referents deva atļaujas zīmi:

-  Jums ir piecas minūtes, kaptein!

Komarovs pārkāpa slieksnim. Viņš jau nožēloja, ka bija uzsācis šo avantūru. Bez kādiem dokumentiem, apejot savu priekšniecību, izgājis tādā līmenī… Taču atkāpties bija par vēlu.

-  Esiet sveiks, biedri ģenerālmajor!

Krušinskis pacēla acis no papīriem. Viņa sejā vēl bija redzami sarkani plankumi pēdas no iepriekšējās tikšanās ar padotajiem. Un ienācēju viņš uzlūkoja kā saniknots lauva. Labi, ja tas būtu aiz inerces…

-  Kas tas par personisku jautājumu dienesta nepieciešamības dēļ? ģenerālis uzbrēca.

-  Es strādāju pie tīrā zelta pārdošanas lietas, Komarovs aši nobēra. Viens no figurantiem ir kāds Sincovs. Kad jūs strādājāt nodaļā, jūs ar viņu tikāties…

-  Kas par blēņām?! Vai mazums ar ko esmu ticies? Man nav ne jausmas, kas tas par Sincovu!

- Viņš ir digers, iesauka Mežainis, Komarovs steidzīgi paskaidroja. Viņam ir ļoti neskaidra biogrāfija, tāpēc es ievācu informāciju.

-  Mežainis? Šķiet, saniknotais lauva sāka aptvert, ka viņa priekšā stāv nevis apnicīgs būra tīrītājs, bet gan dresētājs ar gaļas porciju. Mežaini es pazīstu.

Krušinskis nomierinājās un atlaidās pret krēsla atzveltni.

-  Kas tad viņam par neskaidru biogrāfiju?

Komarovs samulsa.

- Varbūt es nepareizi izteicos… Vienkārši pirms desmit gadiem viņš kaut kur nozuda, it kā strādāja militārā rūpnīcā, pēcāk atkal uzradās… Nav saprotams, kur bijis, ko darījis…

-  Piesēdi, kapteinī Krušinskis piecēlās, apgāja apkārt galdam un nosēdās pretī. Klausies manī uzmanīgi, kaptein! Tas Sincovs ir zelta cilvēks! Es viņam zvanīju jebkurā diennakts laikā, un viņš vienmēr atsaucās. Sataisījās, kāpa savā kanalizācijā un glāba visādus pazudušus muļķus. Ne reizes neatteicās!

- Jā, es zinu, viņš daudzus ir izglābis…

Kapteinis gribēja parādīt, ka viņš pret Mežaini ir visnotaļ lojāli noskaņots, taču Krušinskis viņā neklausījās.

- Viņš tikai izskatās tāds… Vientiesīgs… Bet patiesībā gatavais krams! Vai zini, kāda viņam ir kara biogrāfija?

-  Zinu.

- Tikai pusi zini, bet varbūt pat mazāk. Ko tu viņam esi piesējies? Kas tev ir par viņu?

Komarovs nodūra acis.

-  Viņa telefona numuru atrada pie kāda zelta uzpircēja. Un vēl viņam ir saikne ar figurantu, kuru aizturēja mēģinājumā pārdot augstas raudzes zelta atzāģi…

-  Un tas ir viss?

-Viss. Nav tikai skaidrs, ar ko viņš nodarbojās visus tos desmit gadus…

Krušinskis piecēlās, nopūtās, pagājās pa kabinetu.

- Vai tev tīrā zelta noieta avots ir iezīmējies?

-Vēl ne…

-  Kas ir ar to figurantu? Kuru notvēra ar atzāģi?

-  Lietu izbeidza pierādījumu trūkuma dēļ. Viņš teica urnā atradis. Nevainīguma prezumpcija… Citu pierādījumu nav…

-  Kāpēc piesienies Mežainim?

-  Es nepiesienos… Gribēju uzzināt…

Ģenerālis Krušinskis apsēdās savā vietā.

-  Tu zini, ka viņš aizturēja spiegu? Visīstāko spiegu?

-  N-nē…

- Toreiz, divtūkstoš otrajā, visa pilsēta bija kājās, visi izkļūšanas ceļi bija slēgti, bet notvēra viņu Mežainis! Mani dulburi jau gribēja viņu palaist vaļā, bet Mežainis neļāva! Pēc tam viņu uzaicināja uz FIB un paņēma darbā! Lai gan viņš pēc vairākiem parametriem nebija piemērots! Tikai tie, kuri bija piemēroti, nevarēja tik dziļi nokāpt, bet viņš varēja! Kāpēc esi viņam uzēdies?! Vai varbūt uz viņu nevainīguma prezumpcija neattiecas?

-  Protams, attiecas, biedri ģenerāl, Komarovs nomurmināja.

- Tu zini, ka tas čigāns, Manušs, ir palaists vaļā? Arī pierādījumu trūkuma dēļ! Bet caur viņa rokām izgājis tonnām zelta un narkotiku!

-  Dzirdēju. Komarovs noplātīja rokas.

- Tad nu tā! Ģenerālis saņēmās un runāja gandrīz mierīgi. Sincovs, saprotams, nav nekāds eņģelis… Iznesis no pazemes visādus senatnīgus niekus monētas, svečturus… Taču teikšu tev vienu Mežainis nav pats lielākais noziedznieks mūsu pilsētā!

Lode glamūrā

Ātra ritmiska mūzika bum-bum-bum. Spožas ugunis. Bezgaiss. Krampjainas, saraustītas dīdžeja kustības pie pults. Un salds rožains kokteilis, ar kuru šodien tika cienāti visi apmeklētāji par godu ikgadējiem Bārbiju svētkiem. No tā visa galva šķita kā ar gaisīgu cukura vati piebāzta trulas, pušu plēsošas sāpes un tajā pašā laikā dīvains vieglums un tukšums tajā. Lodei ierasta sajūta. Savā ziņā pat patīkama.

-  Es tavā vietā triektu viņu ratā! Svēta iekliedza viņai ausī. Tiešām!

Lode:

-  Ko? Aha. Tik vienkārši.

Svēta:

-  Ko, ko?

Skaļās mūzikas dēļ bija nemitīgi jākliedz. Bum-bumbum.

-  Nav svarīgi! Lode atkliedza.

- Manējais arī žņaudzās, slēpa no manis naudu biznesā slikti ejot!… Līdz es viņam, sumpurnim, piežmiedzu asti, izskaloju smadzenes un noliku pašu pie vietas! Uzreiz bizness sāka veikties, no rīta piezvanīja, ka nopircis man baltu mersi-kupeju…

-  Un ja nu viņš tevi būtu pametis?

-  Ko pametis?! Mani?!

Lode nogrozīja galvu. „Tas jau izskatās pēc Svētas.” Vēl vakar no rīta viņa, sastrīdējusies ar vīru, grasījās kārties vai dzert dimedrolu Lode visu dienu nomētājās apkārt ar viņu, mierināja, pat ar Mežaini salecās… Bet tagad Svētai ir lepna mašīna, viss tip-top, tagad viņa lielās uz nebēdu, māca Lodi dzīvot, stulbā aita, bļāviens!

-  Ja tu zinātu, kā es savā mersī izskatos! Svēta savilka uzpumpētās lūpiņas. Kā karaliene!

„Redzēju jau, kā tu pežo izskatījies! Stūri grābstīji, it kā vērtu biksēs gumiju!”

-  Nekas. Man arī būs sava mašīna, stūrgalvīgi izliekusi šaurās uzacis, Lode noteica. Varbūt vēl spicāka par mersi.

-  Ko, ko?… Ko tu tur murmini zem deguna?

Lode iekoda lūpā. Mūzika apklusa, uz skatuvi aicināja apmeklētājas, kuras vēlējās piedalīties konkursā par labāko Bārbiju. Izgāja četras meičas slaida auguma, garām kājām, spilgtās mini kleitās. Trīs gaišmates un tumšmate. Lodei simpatizēja tumšmate.

- Piemini manus vārdus, draudzene, ja nepārmācīsi vīrieti, kā nākas, viņš tā arī čakarēs tevi! Svēta tik mala savu. Katru kapeiku liks nopelnīt! Un vēl līdz zemei šim klanīties! Saki, vai tā nav?

- Atšujies, Lode sacīja.

-  Ko? Ko teici?

„Bārbijas” pa kārtai izpildīja dažus dejas soļus un nodziedāja pa pantiņam no „Spārnotajām šūpolēm”. Aplausi. Sākās balsošana vai, pareizāk, izsole: katra dalībniece ziedoja kādu detaļu no sava tērpa jostu, cimdu, piespraudi, un skatītāji solīja par to savu cenu. Uzvarēja viena no gaišmatēm viņas matadata aizgāja par desmit tūkstošiem rubļu.

-  Vispār viņam nav ne vainas, Lode sacīja. Reizēm pārnāk jautrs ar milzīgu puķu pušķi, ar naudu.

Dāvanas un tā tālāk… Bet dažreiz ir pilnīgi tukšā. Un tad sākas es neesot saimnieciska, pieradusi pie visa gatava!

Svēta pasauca viesmīli, norādīja uz tukšajām glāzēm. Viņš sajauca abām vēl pa kokteilim.

- Viņš arī šodien atstāja tevi bez naudas?

-  Aha. Lode novaikstījās. Paņēmu no mammas. Viņam neko neteicu. Viņš atkal aizvilkās pie kādiem tur saviem draugiem.

Svēta:

- Mērglis tāds.

Lode:

-  Bet tu esi stulba aita.

Svēta:

-  Ko, ko? Nedzirdu!

Lode:

-  Neko. Viņam te vienkārši nav interesanti. Viņam, atskaitot „mīnusu”, nekas nav vajadzīgs, saproti?…

Nez no kurienes atskrēja Alevtīna dzeltenās „Olivjeri” biksēs.

-  Meitenes, tur Poplavskai vēders saniķojies, sēž un kauc! Bet viņu jau pieteica! Visi gaida, nezina, ko iesākt. Kura grib par velti nodefilēt?

-  Kur nodefilēt?

-  Konkursā! Viņa pat ir gatava aizdot savu kleitu sārtās ēdes krāsā, apakšmala līdz nabai! velns viņu rāvis, velti šuvusi, vai?

-  Tēlot Bārbiju? Svētai beidzot pielēca. Kas ir? Aiziet! Es varu!

Alevtīna uzmeta Svētas augumam kritisku aci.

-  Nē, viduklī neies ciet. Nav tavs izmērs. Viņa pavērsa skatienu uz Lodi. Tu gan varētu. Piecelies… Normāli… Vajadzētu ielīst. Tikai joz ātri, tūdaļ pieteiks viņas iznācienu.

Lode atvēcinājās.

-  Nekur es netaisos ielīst!

-  Kāpēc tā? Alevtīna brīnījās. Ej, pagrozi pakaļu, parādi sevi, padižojies…

-  Nav noskaņojuma…

- Ak Svēta tev par savu mersi jau pastāstīja? Neņem galvā! Vēl jo vairāk vajag izlādēties!

Pēc īsa brīža šaurajā ģērbtuvītē aizkulisēs Lode ieslidinājās piegulošajā un īsajā (ne jau līdz nabai, kādus desmit centimetrus zemāk) kleitā ā la jautrā istabene, kamēr Svēta un Alevtīna ņēmās ap viņas frizūru.

-Vulgāri. Bet nekas. Nozibināsies. Liela muiža! Svēta murmināja zem deguna. Nu kas tu, ellē, par Bārbiju! Bārbijas nemēdz būt šatenas. Vai nu blondīnes, vai brunetes. Un mati nav tik īsi un… Ai, piedod!

Lode iespiedzās. Diadēma ar gaišzilajiem akmeņiem, ko Svēta nupat steigā uztupināja viņai galvā, tik tikko neizdūra viņai aci.

- Bļāviens, tā vienmēr iet, kad steidzas! Sēdi taisni! Svēta sakārtoja diadēmu. Nu viss! Būsi gana skaista! Starp citu, pa kreisi no skatuves ir mazs balkoniņš, tur sēž kāds svarīgs vecis „Bodži” uzvalciņā. Pievērs uzmanību. Manuprāt, tas ir oligarhs no „Forbsa”, kurš braukā ar jahtām… Aizmirsu uzvārdu. Nav svarīgi…

Lode pagriezās, ieraudzīja sevi spogulī zilas acis sasārtušajā sejā, zili akmeņi, sārta zīda apkļauts tievs augums, atsegtas nevainojamas kājas izskatās pavedinoši!

-  Pagaidi, bet dziesma? viņa pēkšņi atcerējās. Es taču nezinu vārdus!

Tās augšup trauc… La-la-la-la….

Un šķēršļus nepazīst…

Spā-ā-ārnotās šūpoles…

Tik lido, lido vie-ie-ien!

Filmu par Elektroniku viņa bērnībā tika skatījusies, kaut ko kā pa miglu atcerējās. Taču tas patiešām, izrādījās, nebija svarīgi. Te bija kas cits. Simtiem tev pievērstu skatienu vērīgu, satrauktu, skaudīgu, kāru. Daudzi fotografēja viņu mobilajā telefonā. Jaunas izjūtas, neierastas. Kņudina. Patīkami. Ar viņas iznākšanu zāle manāmi atdzīvojās. Vai varbūt tā tikai izlikās? Aplaudēja tā, it kā viņa nupat būtu dziedājusi Monseratas Kabaljē balsī…

Tad bija deja, kaut kas līdzīgs lambadai. Vadītājs parādīja dažas kustības. Lode viegli atkārtoja tās mūzikas ritmā, pēc tam nedaudz paimprovizēja. Pilnīga sajūsma. Nu, vispār. Pārējām „Bārbijām” neviens vairs nepievērsa uzmanību. Kad pasludināja izsoli un Lode noņēma no galvas diadēmu ar zilajiem akmeņiem, gaisā uzšāvās roku mežs, zāle ierēcās.

-  Cik jūs prasāt par savu rotu?

- Sāksim ar desmit tūkstošiem, Lode pieticīgi sacīja.

Divpadsmit!

Divdesmit! Divdesmit pieci!

Oho uzreiz četrdesmit!

- Džentlmenis balkonā sola simt tūkstoš rubļu! vadītājs paziņoja.

Zāle noelsās. Rādās, ka izsole ir beigusies. Balkonā piecēlās iznesīgs vīrietis ar bālu koptu seju, pacēla roku uzvarētāja žestā. Lode atcerējās Trepetovs. Oligarhs no „Forbsa”. Viņš iznāca uz skatuves nesteidzīgā drošā solī. Sveica publiku, noskūpstīja Lodei roku, saņemot iegūto balvu. Pasniegdams čeku, klusi norūca:

-  Neaizejiet bez manis… Es tik un tā jūs atradīšu…

Un tūdaļ pat no jauna ieslēdzās elektroniskais tamburīns bum-bum-bum.

Ģērbtuvē Lodi apņēma jauns sajūsmas vilnis draudzenes svinēja viņas triumfu. Poplavskai vēdergraizes bija pārgājušas. Svēta spiedza kā negudra, tik tikko neaplēja viņu ar šampanieti. Tīkami kņudinošā sajūta nepārgāja. Grima galdiņu vidū! Vēl šampanieti!

Ir aprīlis tik tikko sācies…

La-la-la… La-la-la-la…

Un spārnotās šūpoles…

La-la-la!!

Uzbudinātā Lode dejoja uz galdiņa vienās bikšelēs. Viesmīlis iestūma ratiņus… Pilnas, bļāviens, pilnas laimes izteiksme sarkanajā ģīmī. Smējās gar zemi krizdamas un vēderu turēdamas. Nē, to vajadzēja redzēt! Ienāk tāds… e-e-e, te būs šampanietis, meitenes! O-o-o!!!

-  Zālē tev nevajag atgriezties, teica Alevtīna, gudrākā no viņām. Neliks mieru, es te redzēju dažus kazbekus. Iziesim pa avārijas izeju, es zinu, kur ir…

Pie avārijas izejas, droši norobežojot to no ielas, stāvēja melns maibahs, līdzās dežurēja spēcīgs gaišmatis uzvalkā. Ieraudzījis Lodi, kura iznāca kopā ar draudzenēm, piegāja klāt.

- Piedodiet… Semjons Romanovičs gribētu teikt jums atzinības vārdus… Ja tas jūs neapgrūtina, protams…

Svēta klusi iespurdzās.

-  Semjons Romanovičs tas esat jūs? Lode pavaicāja gaišmatim.

Viņš papurināja galvu.

-  Nē, protams. Semjons Romanovičs gaida mašīnā. Vinš…

»

- Tad, Lode viņu pārtrauca, izsakiet viņam pateicību par viņa atzinības vārdiem.

Viņa jau gribēja doties tālāk, taču maibaha durvis atvērās un izkāpa Trepetovs ar milzīgu sarkanu rožu pušķi.

-  Riskēju likties uzmācīgs, viņš teica zemā patīkamā balsī, raudzīdamies Lodei acīs. Un tomēr atļaujiet pavadīt jūs uz mājām. Nekādas uzmākšanās, rupjību, nekā tāda. Džentlmeņa godavārds.

Lode padomāja, padomāja… Rīt būs vēl viena diena, no rīta brokastis, dienā pusdienas, vakarā… Pati sev par pārsteigumu, viņa sacīja:

-  Labi. Lai būtu. Brauksim… Tikai ātrāk.

Punduru kongress

Sponsori neskopojās. MCP pirmajam kongresam „Balčug Kempinski” tika noīrēta lepna konferenču zāle ar četrsimt vietām. Partijas līderis Bruno Allegro ieradās ekskluzīvas „melnā bandīta” krāsas bentlijā. Viņu pavadīja divi sargi, ko Trepetovs šim gadījumam par godu bija viņam aizdevis no savējiem, kā arī personiskais padomnieks pazīstamā Krievijas politologa Nikolaja Jefimoviča Ļipova personā. Pie „Balčuga” parādes durvīm Bruno gaidīja žurnālisti un televīzijas operatori, kas pārstāvēja valsts galvenos plašsaziņas līdzekļus un populārākos interneta izdevumus; bija ieradusies arī spilgta punduru aktīvistu grupa, bruņojusies transparentiem ar partijas simboliku (skudras, skudrupūžņi, spārnoti kukaiņi u. c.) un tādiem uzsaukumiem kā „Vairāk iespēju mazajiem cilvēkiem!” un „Bruno Allegro Mūsu Cilvēks!”. Kāda sena vecmāmuļa pundurīte turēja rokā burtnīcas lapu, kur stāvēja rakstīts „Dodiet man spārnus!”.

Izkāpis no mašīnas, Bruno tūdaļ nonāca mikrofonu ielenkumā.

- Vai viegli būt mazam cilvēkam, Bruno Vitoldovič? „Orbītu” uzdvesa ūsains žurnālists (jautājums iepriekšējā dienā tika saskaņots ar Nikolaju Jefimoviču).

-  Grūti! Ļoti smagi! Jā! Bruno noducināja. Es uzskatu, ka mazie cilvēki itin nemaz nav pasargāti lielo ļaužu pasaulē! Tā, lūk! Es domāju tā ir problēma! Pat suņiem un kaķiem ir savas poliklīnikas, veikali, frizētavas, pat tie, kā viņus… Aizmirsu!

-  SPA saloni, lūpas nepavērdams, pateica priekšā Ļipovs, pārkāries pār Bruno kreiso plecu.

-  SPA saloni, jā! Bruno priecīgi atkārtoja. Kādam velnam sunim vajadzīgs SPA salons, ko? Kā zaķim velosipēds! Ha-ha-ha! Īstenībā man suņi patīk, gočen! Kaķi gan nepatīk! Nē! Žurkas nepatīk! Lai gan pie mums zonā bija viena žurka Maša tā ja, ka es jums saku…

Ļipovs noklepojās dūrē. Bruno acīm redzami bija aizbraucis šķērsām.

-  īsi sakot, par to parunāsim citreiz! Bruno, it kā nekas nebūtu bijis, pārlēca uz citu tematu. Atgriežoties pie mūsu temata, protams, ka klājas grūti! Tāpēc ka mums, mazajiem cilvēkiem, nav nekā sava! Tā, lūk! Skaidrs?

-  Un ko jūs taisāties darīt šajā sakarībā? uztvēra līdzās stāvoša sprogaina žurnāliste ar tumšām brillēm.

-  Kā? Neko netaisos darīt! Bruno izšāva. Tas ir… Esmu sataisījies! Aha! Jau daru! Ļoti daru! Rau, partiju nodibināju! Šis kongress! Pēc tam likumi, šis un tas, sabiedrība, televīzija! Viss būs štokos, īsi sakot!

Bruno saminstinājās, iekoda lūpā un droši devās uz viesnīcas durvīm. Ļipovs un sargi steigšus viņam sekoja.

-        Kas notiek? Ļipovs viņam aiz muguras nošņāca.

-    Kas tā par pašdarbību? Kur ir tavs teksts? Mēs taču no rīta visu iemācījāmies, katru frāzi noslīpējām!

- Man viss izskrēja no prāta! Bruno īgni atmeta ar roku. Tā ir mana vaina, vai?

Sargs atvēra viņa priekšā durvis, viņš iegāja iekšā un aši šķērsoja vestibilu. No muguras ievēlās prese. Sprogainā žurnāliste vienlaikus vadīja reportāžu:

-  …iet drošā, trauksmainā solī, savā ziņā atgādinādams Uļjanovu-Ļeņinu no vecajām padomju filmām. Jā, tiešām! Viņš atstāj spēcīga un harizmātiska cilvēka iespaidu… Bruno Allegro augumā ir mazāks par pusotru metru, taču Maskavā par viņu klīst leģendas! Tas ir tas pats Bruno Allegro, cilvēks-lode, palūkojieties! Starp citu, ievērojiet neviena no manām kolēģēm žurnālistēm nav atnākusi uz šo tikšanos augstpapēžu kurpēs! Viņa nodemonstrēja kamerā graciozu pēdu tenisa čībā.

-    Tā mēs gribam paust svu solidaritāti ar mazajiem cilvēkiem! Nostāties zemāk… nē, nokļūt tuvāk viņiem! Varbūt tad mums būs vieglāk saprast citam cita rūpes un priekus!

Liftā, kur viņi bija četratā ar sargiem, Ļipovs turpināja strostēt Bruno par patvaļīgu apiešanos ar tekstu.

-  Iziesi uz tribīnes un tālāk? Atkal ņemsies atcerēties Cerepovecas zonu? Bruno, ielāgo: nekādu kļūmju! Mūsu partija ir ļoti jauna, taču arī tai ir nelabvēļi! Ikvienu neapdomīgi pateiktu vārdu paķers un izbazūnēs pa visu pasauli! Lūdzu, seko līdzi sev!

- Es jau sekoju, ko tad es, pēc tavām domām, daru! Bruno spurojās pretī. „Kremļa tabletes” iedarbojās, taču ne tik ātri, kā gribētos. Viņš sakoda zobus, sabāza rokas kabatās un pagrieza Ļipovam muguru. Bruno priekšā atradās milzīgs spogulis no grīdas līdz griestiem -, kur atainojās viņa drūmā, saspringtā seja. -Bļ…\ viņš izgrūda un pagriezās atpakaļ.

- Apturi liftu, Ļipovs teica sargam.

Sargs nospieda pogu „Stop”, lifts maigi nobremzēja.

-  Kas ir, Bruno? Ļipovs noprasīja.

-  Iedodiet man koku! Bruno pēkšņi palūdza. Esmu uztraucies, bļ…\ Kas tur nav saprotams?… Uztraucos, jā!!! Tāpēc visu aizmirstu! Bet ar koku varu runāt kaut vai rīmēs, kā tik vajag! Iedodiet kaut vai vienu šņaucienu! Vai kādam ir koka, ko?

Viņš grozīja galvu, uzlūkodams te Ļipovu, te sargus. Tie klusēdami blenza viņā. Kaut kur stāvā skanēja mūzika un neskaidras balsis.

- Nekādu koku tu nedabūsi. Iegaumē reizi par visām reizēm, lēni un draudīgi sacīja Ļipovs. Es tikko tev teicu…

-  Tad ejiet visi dirst! Es kāpju laukā no lifta! nobrēcās Bruno un metās pie lifta pogām, kuras viens no sargiem aizsedza ar savu augumu.

Nobīdīt sargu sānis Bruno neizdevās, viņš mēģināja tam iespert, taču pats sazin kā attapās uz grīdas. Kāds rupji satvēra viņu aiz apkakles un nostatīja atpakaļ.

-  Tas nu nekur neder! Ļipovs noteica, purinādams žaketi. Uztraukumu vajag pārvarēt!… Semjons Romanovičs stāstīja, ka tu esot artists, strādājis cirkā! Tev tas būtu jāprot, ne reizi vien nācies uzstāties publikas priekšā…

-  Tas bija zem kupola un tamlīdzīgi! Bet te ir gluži kas cits! Te ir jārunā! Bruno nomurmināja. To es neprotu.

- Jebkurā gadījumā atkāpties ir par vēlu.

-  Labs ir, jupis jūs rāvis…

Parakņājies kabatā, viņš izņēma no kārbiņas vēl vienu „Fenomīna” tabletīti un nemanot iebāza mutē. Sliktāk jau nebūs!

Un patiesi viņš sajuta pārliecības pieplūdumu, galvā neierastos rakstos sakārtojās domas.

-        Viss! Kārtībā! Tagad braucam! viņš nokliedzās.

-    Spied pogu, komandier, aši! Es esmu Bruno Allegro, cilvēks-skaļrunis! Tādai tādu runu teikšu, ka tik saturieties!

*  * *

Zālē sēdēja vieni vienīgi punduri. Nē, ne jau četrsimt, krietni vien mazāk daudzi krēsli bija tukši. Taču tik un tā viņu bija daudz kāds pusotrs simts. Bruno vēl nekad nebija redzējis tik daudz punduru vienkopus. Viņi sēdēja nelielās grupiņās, daži pa vienam visi tā patālāk cits no cita kā uz šaha dēlīša palikušās figūras pēc spēles… „Mazā tauta,” nodomāja Bruno. Tieši tā mazā. Viņš agrāk netika iedomājies, cik viņi ir neaizsargāti…

Bruno pārlaida zālei vērīgu skatienu, meklēja pazīstamas sejas. Lūk, abas mazās blondīne un brunete, Inga un Elza. Lūk, iluzionista palīgs Kuriķis, ar kuru viņš savulaik cirkā tika sakāvies. Lūk, vēl daži no cirka. Rekur večiņa, kura bija stāvējusi ar plakātu „Dodiet man spārnus!”, arī citi aktīvisti no ielas. Krēslu rindu priekšā bija novietota katedra un garš galds, pārklāts ar zilu audumu. Pie galda viņš ieraudzīja Pūkainīti un divus nepazīstamus tipus ar kuplu bārdu gluži kā pasaku rūķus.

Bruno pamīņājās uz vietas, nezinādams, ko viņam tālāk darīt.

-  Sēdi prezidijā, klusi pačukstēja priekšā Ļipovs.

- Nevis „sēdi”, bet „apsēdies”! tikpat klusi attrauca Bruno. Sēdēt vienmēr vēl pagūšu!

Viņš aizgāja līdz galdam un apsēdās brīvajā krēslā starp Pūkainīti un vienu no rūķiem.

-  Ko tu te dari, Pūciņ? viņš norūca.

-  Piedalos sēdē, Pūkainītis atbildēja.

-  Kālab piedalies?

-  Ko lai dara tāda ir pavēle. Visus mazos cilvēkus Maskavā sacēla kājās, teica ir partija, jāstājas iekšā. Kurš negribēs, tam uzrīdīs kruķus. Bet tu jau zini, kā ir ar mūsējiem, cits strādā eskortā, cits tirgo narkotikas, cits caur vēdlodziņu aptīra dzīvokļus…

-  Tu jau sen esi izstājies no spēles, kas tev ko bīties?

-  Es solidarizējos! Pūkainītis lepni pavēstīja. Bez tam mans šefs pacentās, lai mani ievēlē Augstākajā padomē.

-  Kādā Augstākajā padomē? Bruno nesaprata.

-  Šeit. MCP Augstākajā padomē. Pie šī paša galda. Tālāk Pūkainītis runāja čukstus. Tur, tev kreisajā pusē paskaties…

Bruno pagrieza galvu.

-  Tie divi bārdainie tēviņi?

*

- Kuš. Jā, tie ir Muromovs un Oboļenskis, Augstākās padomes priekšsēdētājs un viņa pirmais vietnieks…

Bruno seja acumirklī piesarka.

-  Nesapratu. Priekšsēdētājs?! Kas tad tagad esmu es? Vai neesmu vairs priekšsēdētājs?! Iznāk kamēr manis nebija, viss ticis pārspēlēts?

-  Nekas nav pārspēlēts, nomierinies! Muromovs ir padomes, tu partijas priekšsēdētājs!

-  Kurš ir galvenāks?

-  Protams, tu!

Bruno atviegloti uzelpoja.

- Traks var palikt. Labi. Gan jau laika gaitā noskaidrosim. Man vēl jāsaka runa, bet pēc tam… Velns viņu zina, kas būs pēc tam.

Zālē ienāca Suļimovs, viņam sekoja žurnālisti ar televīzijas kamerām. Bārdainais rūķis, kurš sēdēja līdzās Bruno (šķiet, Muromovs), palūdza klātesošos pārcelties uz priekšējām rindām, lai televīzijas ekrānā nerastos tukšas zāles iespaids.

Suļimovs Krievijas Federācijas valdības vārdā teica apsveikuma uzrunu, apsveica klātesošos sakarā ar partijas reģistrāciju un novēlēja panākumus. Mirgoja zibspuldzes. Pa zāli, meklēdams rakursu, ar kameru staigāja resns televīzijas operators, likdamies šeit nedabiski liels, īsts milzis. Bruno pa to laiku no papīra mēģināja iekalt savas uzstāšanās tekstu.

Tad kādā brīdī iestājās pauze, nošalca aplausi un Bruno juta, ka Pūkainītis biksta viņam sānos.

-  Ej, tevi pieteica!

Viņš pielēca kājās, paklanījās, kā bija radis to darīt arēnā, un stīvām kājām devās uz katedru. Tur uz grīdas kāds bija nolicis īpašu pakāpienu, lai Bruno varētu aizsniegt mikrofonu. Viņš pakāpās, pasniedzās un abām rokām cieši iekrampējās mikrofonā.

-  Tad nu… Khm, khm-m!

Skaļruņu pastiprinātā balss dobji izskanēja zālē. Bruno uzreiz apklusa, uz pieres izspiedās sviedri.

-  Tātad tā!… īsi sakot… Sveicināti, dārgie… Nu, tā teikt…

Savu papīrīti viņš bija aizmirsis uz galda. Un arī tekstu bija aizmirsis. Pilnīgi. Ne burta nespēja atcerēties. Dārgie kas? Biedri? Kungi? Punduri? Nē, nē, protams, ne tā! Bet kā?

Šķiet, Bruno pirmo reizi savā mūžā nobijās. Samulsa. Un arī zvaigžņotā tabletīte, kā par spīti, neiedarbojās. Arī kokas nav! Lamatas! Viņš atskatījās uz Ļipovu, redzēja, ka tas pārmetoši pašūpo galvu. Pie velna Ļipovu! Viņš taču Bruno vietā nerunās!

Bruno sakoda zobus. Ilgi nedomājot, viņš tagad būtu ar mieru bez drošinājuma izpildīt vissarežģītāko triku zem kupola, viņš bija gatavs griezt apļus simt metru… nē, kilometra augstumā!… nolaisties „mīnusā divsimt”, „mīnusā piecsimt” un tā tālāk, viņš bija gatavs kā tagad stāv iegāzties ellē ar visām ķeskām lai tikai nebūtu jāstāv te, šajā katedrā!

-  Saprotiet, es pat nezinu, kā lai jūs uzrunāju! Aizmirsu! Bruno pēkšņi, pats sev par pārsteigumu, izšāva. Un pat iesmējās sīku nervozu smiekliņu. Varbūt aizmirsu, bet varbūt vienkārši nezinu!

Viņš aplaizīja lūpas.

-  Bet varbūt neviens šajā pasaulē to nezina!… Nē, nu kas mēs tādi esam, ko?… Kas mēs esam? Biedri? Nu kas mēs par biedriem! Biedri pulcējas citā partijā!…

Zālē atskanēja smiekli. Bruno noslaucīja muti, nošņaukājās un jau drošāk turpināja:

- Varbūt mēs esam kungi? Arī ne velna! Kaut vai tu, vecmāmuļ, jā, tu jakā! tu pati sevi uzskati par kungu… tfu, kundzi?

Pavecā aktīviste, pie kuras viņš vērsās, no pārsteiguma piecēlās no vietas, iebakstīja sev ar pirkstu krūtīs un galīgi apstulbusi sāka skatīties uz visām pusēm.

-  Skaidrs! Redzu, ka neuzskati! Apsēdies un nomierinies! īsi sakot mēs neesam nekādi kungi, tas viss ir bleķis! Bruno noklepojās, pabolīja acis un ieķērca mikrofonā: Lielie ļaudis saukā mūs par punduriem! Mēs visi to zinām! Ikviens no mums kaut reizi mūžā ir ticis nosaukts par punduri! Bet mēs neesam punduri! Un liliputi arī ne! Mēs esam mazie cilvēki! Mazi, toties lepni! Mani viens mu… Ar vārdu sakot, mani viens dilda nosauca par punduri pat televīzijā! Visas valsts priekšā! Tad es šim gāzu pa purnu!

Kāds zālē iesaucās:

-  Pareizi!

Zāle manāmi atdzīvojās.

-  Es jau ar’ to saku! Un tā būs ar katru! Nav ko apsaukāt mūs par punduriem! Tā! Es lieku priekšā pirmām kārtām pieņemt likumu, lai neviens nevienu nedrīkstētu apsaukāt par punduri! Lai šo vārdu vispār aizliegtu! Lai par to ne tikai varētu dot pa purnu, bet arī ielikt tuptūzī!

Atskanēja aplausi.

-  Vēl jāpieņem likums, ka uz mazajiem cilvēkiem nedrīkst blenzt! Citādi ierauga un lūr kā zvērudārzā!

Piegriezies! Runāt tik un tā nav jēgas! Jāizdara tā ja kāds sāk blenzt, saslēgt rokudzelžos un pašu iebāzt mērkaķu būrī! Tā, lai tup! Un ļaudis uzrīdīt, ja sāk lekties! Bruno pacēla roku, lai apturētu jaunu aplausu vilni. Labi, patiesībā tas viss ir štrunts! Uzskatu, ka te viss ir globāli jāmaina! Šajā valstī… Jā, bļāviens, ne tikai valstī, visa pasaule ir pilna ar visādām draņķībām! Izspiešana, visādi aizliegumi! Nekas netiek darīts godīgi! Un es zinu, kāpēc tā ir! Tāpēc, ka vēl neviens mazais cilvēks nav bijis partijas priekšsēdētājs! Bet tagad mēs dosimies uz vēlēšanām, ieņemsim visus svarīgos posteņus, mēs izvedīsim valsti no krīzes! Bruno ievilka krūtīs gaisu un spalgi izkliedza: Es jums apsolu, ka viss tā arī notiks!

*                                                              * *

Kongresa kuluāros Bruno un Suļimovam notika īsa, taču ļoti svarīga saruna:

-   Viss ir labi. Godam norunāji, padomnieks viņu uzslavēja. Tekstu piemirsi, taču veiksmīgi improvizēji… Bet tagad galvenais. Improvizēt vari, cik uziet, ja tev tā patīk. Tikai nekad neuzdrīksties teikt, ka mūsu valstī kaut kas globāli ir jāmaina. Nekad. Tu mani labi saprati? Ja vēl ko tādu dzirdēšu, tad, kā saka es tevi iebīdīju, es tevi arī izbīdīšu.

-   Es taču to nedarīju tīšām, dritvaimicīt! Bruno taisnojās, vēl gluži nenomierinājies pēc savas kaismīgās runas. Es tikai gribēju spēlēt līdzi! Nu, lai neviens nenojaustu, ka viss ir tukšs numurs, baltiem diegiem šūts!

-  Esmu tevi brīdinājis, sausi atteica Suļimovs. Kā iebīdīju, tā arī izbīdīšu. Iegaumē.

Patiesībā Suļimova varā vairs nebija Bruno izbīdīt… Lai gan viņš pats to vēl nenojauta. Process jau no paša sākuma attīstījās negaidīti strauji kā interneta vīrusa izplatība, kā Koha nūjiņas dalīšanās, kā ķēdes kodolreakcija. To vairs nevarēja apturēt.

Politiskās tehnoloģijas

Reportāžas no MCP 1. kongresa tika translētas ziņu izlaidumos divos federālajos kanālos. Piecu minūšu sižeti starp avāriju uz Jaroslavas šosejas un sporta jaunumiem… Kaut kas līdzīgs amizantam kuriozam. Punduri aktīvisti pie „Balčuga”, zāle, Bruno dedzīgā runa, īsa intervija ar kādu no kongresa dalībniekiem, žurnālista kopsavilkums… Jautri un optimistiski. Un nevar teikt, ka uzreiz būtu kāda reakcija. Jā, bija daži sarkastiski interneta lietotāju komentāri Pirmā kanāla un NTV vietnēs, taču reakcijas nebija.

Bet tad kāds ielādēja YouTube videorullīti ar mobilajā telefonā ierakstītu Bruno runu. Pirmajā diennaktī tas tika skatīts desmittūkstoš reižu. Otrajā to noskatījās jau ap četrdesmit tūkstoši cilvēku. Grūti pateikt, kas īsti bija par iemeslu tādai popularitātei, taču nedēļas beigās video noskatījušos cilvēku skaits bija sasniedzis pusmiljonu un izteikumi „Bruno visu izlabos” un „Tūlīt izlabošu!” kļuvuši par populāriem interneta saukļiem.

Pēc tā krasi pieauga arī Mazo cilvēku partijas reklāmas rullīšu skatīšanās skaits. īpaši populārs bija sižets ar Bruno un Kukujevu. Radās jauni izteicieni: „sadeva pa pautiem”, „trāpīja pa purnu”, „pautuģīmis”, „salieca Kukujevu ragā”, „piekukujevot” (ar nozīmi „piekaut”). Internetā parādījās grafiskais personāžs „Bruno” bārdaina lode ar izvalbītām acīm un atņirgtiem zobiem. Parasti viņš sižetā kaut ko laboja, remontēja, pat ārstēja cilvēkus un dzīvniekus, tajā pašā laikā sašķaidot tos lupatu lēveros. Taču tā izskatījās pat labāk. „VCSDI inspektors: avārija! Bruno: tūlīt salabošu! Krakš!” Un tamlīdzīgi.

Mazo cilvēku partija strauji kļuva populāra. Reģionālās nodaļas auga kā sēnes pēc lietus. No Kaļiņingradas līdz Vladivostokai to skaits tuvojās sešdesmit. Pirmajā MCP pastāvēšanas mēnesī tās rindās iestājās septiņpadsmit tūkstoši cilvēku. Kā izrādījās, ne tuvu visi no viņiem sirga ar hipofizāro nanismu, tas nozīmē bija punduri un liliputi.

Piemēram, Piemaskavā esošajā Podoļskā dzīvo tikai trīs punduri un divi liliputi, turpretī vietējā MCP šūniņā bija reģistrējušies 78 biedri! To vidū gan maza auguma cilvēki: 160-165 centimetri, gan gluži normāli: 170-175 centimetri, gan pat divi milži: attiecīgi 183 un 190 centimetru. Tas nozīmē, ka viņu fiziskie parametri neiekļāvās mazo cilvēku parametros, toties sociālie un psiholoģiskie bija visnotaļ atbilstoši. Viņi visi iesniegumā rakstīja, ka jūtas kā mazie cilvēki, kuru tiesības ir ierobežotas atšķirībā no citu „lielo cilvēku” tiesībām.

īstie punduri no Podoļskas sajutās aizvainoti savās īpašajās dabas piešķirtajās tiesībās un uzrakstīja sūdzību Augstākajai padomei uz paša Bruno Allegro vārda. Atbilde pienāca ātri: „Augumam nav nozīmes! Ja kandidāts uzskata sevi par mazo cilvēku, tad viņš arī ir mazais cilvēks! Un tādā gadījumā viņu nekas nevar kavēt iestāties MCP!”

Un daudzi iestājās. Pat ļoti daudzi.

Avīze „Mazā patiesība” (MCP preses orgāns) publicēja intervijas ar vairākiem jauniem partijas biedriem. Viņiem visiem tika uzdots viens vienīgs jautājums: „Kāpēc jūs iestājāties Mazo cilvēku partijā?”

G. Černovs, bezdarbnieks, 125 cm: „Apnicis justies kā otrās šķiras cilvēkam! Un es neesmu nekāds punduris! Bruno visu pareizi saka: mēs esam mazi, toties lepni! Ir jāsaliedējas, kopā mēs būsim spēks!”

M. V. Dedjuļa, inženieris programmētājs, 176 cm: „Nekad iepriekš nekādās partijās, nekādās kustībās neesmu piedalījies. Man mūždien ticis iestāstīts, ka es esmu mazs cilvēciņš un no manis nekas nav atkarīgs. Bet paklausījos Bruno un nodomāju: ,,E-e-e, nē, arī no mazajiem daudz kas ir atkarīgs!” Protams, es neesmu maza auguma. Parasta. Taču nospriedu, ka iekšēji es droši vien esmu tāds kā Bruno… Pamēģināšu, paskatīšos, kā tur īsti ir.”

V. V. Muraško, strādnieks, 190 cm: „Man vēl ir arī svars simt divdesmit kilo! Kad iegriežos krogā visi skatās ar cieņu, visi mani pazīst! Bet rūpnīcā algu jau otro mēnesi neizmaksā! Mēs piespiedām pie sienas ceha priekšnieku: „Kas par lietu? Kur nauda?” Bet viņš: „Jūsu uzdevums ir mazs strādājiet, gan mēs paši tiksim skaidrībā! Bet, kurš kurnēs, to ķers štatu samazināšana!” Domāju ja jau mans uzdevums ir mazs, jāstājas tik iekšā tajā partijā!…”

A. P. Griņko, finanšu darbinieks, 170 cm: „Es nemaz tik mazs neesmu. Skolā fizkultūrā aiz manis vēl divi stāvēja rindas galā. Aktierim Visockim arī ir tāds pats augums kā man, un nekas. Tikai es neesmu aktieris. Mani neviens nepazīst, un nevienam nav nekādas daļas, kāds ir mans augums un vispār. Bet es gribu, lai zina. Un lai ciena…”

M. M. Večerskis, individuālais uzņēmējs, 186 cm: „Es arī esmu mazais cilvēks. Es uzskatu tā ja esi parasts pilsonis, tad tu esi mikrobs, pīslis, lai cik garš arī būtu… Vara tevi ievēro tikai tad, kad tai ir izdevīgi. Vai kad sākas buntošanās, revolūcija. Bet partijas, kuras no tās barojas, no tām arī nav nekādas jēgas. Tās tikai kūda, meklē ienaidniekus kaut kur ārzemēs, bet reizēm ari no pašu vidus. Tāpēc, lai mēs nebuntotos pret varu. Bet es nemaz negribu buntoties. Es gribu, lai vara par mani domā, lai visu laiku ievēro, visu laiku. Rau, Bruno viņu ievēroja, lai gan viņš augumā ir divreiz īsāks par mani. Viņš tagad tautā ir ļoti populārs. Internetā ir daudz komentāru: Bruno to. Bruno šo… Un pareizi viņš teica: „Kopā esam spēks!” Mums, mazajiem cilvēkiem, jāturas kopā, es tā domāju…”

A. M. Šapošņikova, audēja, 166 cm: „Es, kaut arī neesmu pundurīte, tomēr biju vientuļa un nevienam nevajadzīga. Pat „Fastumgēlu” pirku televīzijā rāda, ka tad arī ģimene rodas un uz jūru visi kopā brauc… Tikai man visviens nebija ģimenes, arī jūru neesmu redzējusi. Bet tagad mana ģimene ir visi mazie cilvēki. Un, tā kā esmu par viņiem garāka, arī pašpārliecinātība ir vairojusies. Visumā esmu apmierināta…”

Pats Bruno Allegro arī neturēja muti ciet. Sofijas Pečerskas jaunajā sarunu šovā „Gočen!” viņš pauda dažas jaunas domas par mazo cilvēku vietu lielajā pasaulē.

-  Nē, Soņa, man gočen nepatīk tas nosaukums mazie cilvēki. Es būtu to mainījis, gočen. Bet man teica, ka esot par vēlu. Partija piereģistrēta, vairs neko nevar mainīt. Žēl gan. Piemēram, nēģerus taču neviens nesauc „melnie cilvēki”? Teiksim, kāds uzsauc Taisonam: ,,Ei, melno cilvēk, iedod uzsmēķēt!” Nekad māžā! Ne tikai tāpēc, ka viņš bija pasaules čempions boksā, vai mazums čempionu! Bet tāpēc, ka viņš Holifīldam nokoda ausi, izvaroja to melno modelīti, un cik daudzus ir nolicis nokautā ne saskaitīt! No viņa baidās un tāpēc ar viņu visi loti pieklājīgi murkšķ, piedodiet, runā… Un, kad mēs visi sanāksim kopā, arī no mums baidīsies, tātad arī cienīs! Tikai nevajag uzsvērt to mūsu mazo augumu. Mēs esam visnormālākie cilvēki pasaulē! Gan garums, gan augums, gan smadzeņpods viss, kā tam jābūt! Tie nenormālie esat jūs dildas! Riktīgi! Jums laikam ar gēniem kaut kas nav kārtībā, ka šaujaties uz augšu. Ar vārdu sakot, mutanti. Bet mēs mēs esam visparastākie cilvēki. Tāpēc esam gan gudrāki, gan izveiciskāki… Kā pareizi jāsaka '? Nu, vairāk izveicīgi, tā.

-  Bruno, manuprāt, iznāk, ka, piemēram, Alberts Einšteins arī ir bijis mutants?

-  Nu-u… Jāpadomā. (Aizdomājās, pakasīja bārdu.) Kas viņš tāds ir? Ķinlti uzņēmis?

- Kā! Dižais fiziķis, relativitātes teorijas autors!

- Es sajaucu ar Eizenšteinu! (Smejas.) Einšteins tas taču ir gluži kas cits, pat muļķim skaidrs! (Aizdomājas.) Vai viņš ir garš?

-  Vispār nē…

-  Tātad viņš nav gluži mutants! Tātad viņš ir mazais cilvēks, kurš… vienkārši ir izaudzis pārāk garš! Pārtika, apstākļi un tā! Tu, Soņa, varēji uzaicināt viņu uz savu runātavu, es paskatītos un uzreiz tev pateiktu, vai viņš ir mutants vai mazais cilvēks.

- Diemžēl, Bruno, Einšteins sen ir miris.

-  Vot bļāviens! Gočen miris?

-  Gočen, Bruno, gočen. Bet ko tu teiksi par Antonu Pavloviču Cehovu? Viņš bijis samērā garš, pat no šodienas viedokļa raugoties…

-  Ko, ari miris?… Ha-ha, joks! Bet patiesībā, Soņa, lieta ir tik vienkārša kā divus pirkstus apčurāt: ja tavā priekšā ir dižens fiziķis, matemātiķis vai vēl kas cits, tad tas simtprocentīgi ir mazais cilvēks, tur pat pie zīlnieces nav jāiet. Mēs taču esam dažādi, tāpat kā jūs, dildas, kāds garāks, kāds īsāks. Galvenā mūsu atšķirība ir tā, ka mēs esam paši gudrākie un veiklākie. Un, protams, skaistākie.

-  Tātad es varu cerēt, ka ari manu senču vidū ir bijuši mazie cilvēki?

-Nu-u… (Ieskatās.) Iespējams. (Kaut ko mēra ar pirkstiem.) Trešajā paaudzē droši vien. Vai ceturtajā… Nē, Soņa, priekš dildas tu tiešām esi tīri nekas. It sevišķi, piemēram, krūtis…

Uzstādamies vēlāk raidījumā „Negaidītais viesis”, Bruno dedzīgi aizstāvēja ideju par visu garuma ierobežojumu atcelšanu, stājoties MCP.

„Es vispār esmu pret visādiem aizliegumiem. Nu nepatīk man tas! Jā, es uzskatu, ka mazā tauta ir pati pareizākā tauta pasaulē! Un saprotu tos, kuri grib pie mums, tā teikt… īsi sakot piesmērēties! Lai tā būtu! Lai piesmērējas veseli! Man ir pat patīkami! Agrāk neviens negribēja, bet nu visi uzreiz! Uz Ūsiņu! Lai tik pierakstās!”

Modes žurnālā ,,PPC!” publicētajā intervijā viņš mazliet izvērsa šo tematu:

„Mums te Augstākajā padomē izcēlās strīds, dažs labs vispār ierosināja uzņemt partijā tikai ar papīru. Es klausījos un reāli bezmaz vai uzsprāgu. Vajagot, lai tēvs un māte būtu no mazajiem cilvēkiem, lai tas būtu ierakstīts papīrā ar ģerboņzīmogu, tikai tad varēšot izskatīt kandidatūru. Dažs klaigāja, ka abiem vecākiem jābūt no mūsējiem, dažs ka tikai vienam, toties pa mātes līniju, tad viņš varēšot būt pilnvērtīgs mazais cilvēks. Es saku: „Muromov, tu galīgi esi aptracis, reāli rasists esi, vai? Es esmu četrpadsmit reižu gudrāks par ikvienu dildu, es cilvēks-lode, pazemes zinātņu doktors un vēl viss kas, galu galā esmu šīs partijas priekšsēdētājs! bet itin nemaz neesmu rasists! Bet kas tu tāds esi, Muromov<? Sēdi, saku, Muromov, un turi muti!” Viņš atveda pie manis kaut kādu mūjābeli, saka, šis esot pasaulē pazīstams zinātnieks, esot pierādījis, ka itin visi ļautiņi cēlušies no mazā cilvēka, no kāda tur Indonēzijas hobita, mazie cilvēki esot šā tiešie pēcteči un bla-bla-bla… īsi sakot, es šim: „Muromov, tu te neaudzē šķirnes lopiņus! Mēs cīnāmies par cilvēcisku laimi! Ja es kādreiz kļūšu par prezidentu, tad neskatīšos, kāds cilvēkam augums, jo tas ir nekrietni! Man jāgādā par viņa pilnu laimi, un es, bļ.„, gādāšu!!!”

Raidījumā „Nedēļas apaļais galds” RTVI Bruno izteicās jau maķenīt savādāk:

„Es te nesen domāju kāpēc gan mazajai tautai joprojām nav savas valsts? Rau, dildām ir savas valstis un ne viena vien, bet kāpēc mums nav? Vajadzētu būt! Un katrā ziņā kādā siltā zemē pie jūras! Lai tur būtu palmas, skuķi skraidītu bikini un tā! Prīmā! Tad visi, kuri būs mūsu partijā, varēs tur dzīvot un priecāties! Es uzskatu, ka mūsu partijai par to ir jācīnās! Es, lūk, jau pilnā sparā cīnos!”

Tiesa, vairs viņš pie šā temata neatgriezās. Ideju tāpat bija pārpārēm.

„Ko es izdarīšu pirmām kārtām. Tikko tikšu deputātos, tā izdarīšu pašā pirmajā rītā parakstīšu likumu „Par vispārēju labklājību”. Lai visiem būtu naudas, cik vajag, un vēl vairāk. Un likumu „Par vispārēju laimi”! Un vēl vienu likumu „Par vispārēju veselību un ilgmūžību”! Es vienkārši brīnos, kā neviens no vadības vēl līdz tam nav aizfunktierējies! Vai viņiem žēl pieņemt cilvēkiem pareizus likumus? Tas tak neko nemaksā nobalso, un viss! Lai visi ir bagāti, veseli un laimīgi! Mēs kļūsim par visplaukstošāko valsti pasaulē! T'as ir tik vienkārši! Katram pa mersedesam, lepnai mājai ar baseinu, visi smaida, visi dzīvo līdz simt gadiem, visi apmierināti, un visiem ir izdevīgi! Ļaudīm tāpēc, ka viņiem ir naudas kā spaļu, varai tāpēc, ka nebūs noziedzības, jo visiem viss tāpat būs! Un nevajag nekādu kruķu! Lai tie kruķi iet dirst! Būs tikai tie, kā viņus, kas naudu izvadā! Inkasenti! Nu, lai cilvēkiem pēc naudas nav tālu jāiet! Un vēl stomatologi, lai būtu skaisti zobi! Lai varētu smaidīt!…” („Maskavas komjaunietis”, Msk. „Gaišajā nākotnē paliks tikai inkasenti un stomatologi…”. Intervija ar Mazo cilvēku partijas līderi Bruno Allegro.)

„…Mēdz teikt tā: jāceļ tiesiska valsts, tā un šitā, citādi likumi ne velna netiekot ievēroti! Atraduši gan problēmu! Kas tur ko celt, ja tā paštuko? Es uzskatu, ka jāizdod tādi likumi, lai visiem tos gribētos ievērot, tad nebūs nekādu problēmu! Bet skaties vien „Likums par vispārējo karaklausību”! Nu kam tāds, pie joda, vajadzīgs? Virsrakstu vien izlasot, jau jūties vainīgs un gribas tādu likumu pārkāpt! Vai ņemsim Kriminālkodeksu! Mati vai stāvus ceļas!… Nē, tā tiesisku valsti nemūžam nevarēs uzcelt! Bet ņem un izdod likumu „Par vispārēju vienlīdzību un taisnīgumu”! To taču visi metīsies ievērot! Tu vari iedomāties cilvēku, kurš negribētu vienlīdzību? Un taisnīgumu? Visi grib, vajag tikai to gribēšanu ievirzīt, tā sakot, pareizās sliedēs. Un tad mums būs tiesiska valsts, vēl labāka nekā Štatos!…” („Lietišķā pirmdiena”, S-Pb. Zibensaptauja par tematu „Valsts un likums: problēmas, viedokļi, nostājas”. Bruno Allegro nostāja.)

Bruno bieži runāja pats sev pretī. Vēl biežāk viņš melsa pilnīgus niekus. Taču tas piepulcēja viņam aizvien jaunus piekritējus, un MCP rindas papildināja aizvien jauni biedri. Kāpēc? Diez vai tikai tāpēc, ka projektu kūrēja un atbalstīja ievērojami polittehnologi. Darbojās kāds slēpts, vērā neņemts faktors vai nu Bruno harizma, vai sabiedrības noskaņojums, vai vēl kas trešais. Vai pat ceturtais…

Žurnālisti burtiski skraidīja pakaļ Bruno, tvēra katru viņa vārdu, katru žestu, jo tas solīja citātus, tirāžas, sensācijas un, protams, brangu reklāmas kumosu. Viņus interesēja itin viss viņa ieražas, viņa mīlas dēkas, viņa apģērbs, iemīļotie dzērieni, galu galā viņa pagātne… Un, rakņājoties Bruno dzīves gājumā, varēja nonākt līdz patiesi bezgalīgām dzīlēm Čerepovecas kolonija vien bija ko vērta! Taču Suļimova cilvēki kontrolēja faktiski visus plašsaziņas līdzekļus, informācija tika pārbaudīta, riskantās publikācijas un sižeti izlidoja no laikrakstu slejām vai ētera vai tika pakļauti apstrādei, bet ap interneta vietnēm mākoņiem spietoja profesionā

li   „troļļi”, kuri spēja aizmālēt un pakļaut šaubām ikvienu nevēlamu spriedumu. Pietika kādam negatīvi izteikties par Bruno, kā nekavējoties desmitiem blogeru metās viņu aizstāvēt, cildinot un apgalvojot, ka labāka par Bruno neviena nav, ja nu vienīgi pāris cilvēku pašā augšā…

Par kulmināciju klusajam ārprātam ap Bruno vārdu kļuva kanālā „MosTV” demonstrētais dokumentālais cikls „Allegro tātad dzīvs un jautrs!”. Tas bija veltīts ne vairāk un ne mazāk kā leģendārā MCP priekšsēdētāja varoņdarbiem. Pirmais sižets „Simt metri debesīs” stāstīja par to, kā galvenais varonis paglābis no nosalšanas draudiem bērnunamu kādā apgabala centrā (tas, kurā tieši, tika kautrīgi noklusēts it kā pēc paša Bruno lūguma). Piecpadsmit grādu salā viņš, riskējot ar dzīvību, bija uzrāpies katlumājas tornī, lai nostiprinātu tajā atrāvušos skārda plāksni, kas draudēja iekrist skurstenī un izraisīt avāriju. Tik tikko nebija aizgājis bojā, starp citu. Parādīja kādu skursteni. Kādu katlumāju. Atrada kādus lieciniekus, kuri it kā drošinājuši Bruno lejā viņa drosmīgā kāpiena laikā. Arī izglābtos bērnus parādīja viņi korī kameras priekšā noskandēja: „Pal-dies, Bru-noL.”

Otrs sižets ,,Da Vinči pēctecis”. Bruno palīdz savam paziņam, talantīgam inženierim, izmēģināt mugursomas tipa helikoptera modeli. Izmēģinājums tik tikko nebeidzas ar katastrofu. Bruno līdzīgi Jurijam Gagarinam novērš poligonā nejauši gadījušos cilvēku bojāeju… Un arī pats paliek dzīvs visiem par priekiem.

Trešais sižets pats sensacionālākais, pēc savu radītāju ieceres, bija nosaukts „Cīņa par Maskavu: trīs soļus no elles”. Šeit Bruno glāba no nāves un iznīcības veselu galvaspilsētu… Vai, mazākais, tās Centrālo administratīvo rajonu. No arhīviem izdabūti slepeni faili par Dzelzs Amīra mēģinājumu pastrādāt terora aktu pazemes kolektoros zem Kremļa. Bandītu fotoattēli, neskaidrs videoieraksts, kurā Amīrs aicina nogalināt neticīgos un spridzināt viņu pilsētas. Skaista shēma, kur parādīts, kā teroristi mēģinājuši nokļūt pašā Krievijas galvaspilsētas iekšienē. Taču viņu ceļā nezin kā gadījies Bruno, kurš šajā reizē atkārto Ivana Susaņina varoņdarbu un iemāna Amīru baisā dziļumā, kur viņu gaida bojāeja…

Pats Bruno, starp citu, vairījās komentēt šos sižetus, tēlojot kautrīgu vai aizbildinoties, ka slikti atceras aprakstītos notikumus. Rādās, viņš vienkārši nezināja, ko teikt… Taču viņa vietā to veiksmīgi darīja citi. Atradās aizvien jauni viņa varoņdarbu liecinieki, viņi labprāt sniedza intervijas, atcerējās aizvien jaunus un jaunus sīkumus. Un to visu lasīja, skatījās, klausījās, uztvēra…

Bet Bruno tēls tajā pašā laikā ieguva patiešām episkus apjomus. Viņa vadītā Mazo cilvēku partija kļuva par desmitgades galveno politisko sensāciju.

Rekognoscēšana uz vietas

Lielajā teātrī uz Jaunās skatuves izrādīja „Zelta gailīti”. Zāle stāvgrūdām pilna. Izrāde moderna, iestudējis jauns režisors ar skandalozu reputāciju. Brīvdomātāji

čukstējās, ka cars Dodons nepārprotami ir domāts prezidents, bet bajāri Valsts domes deputāti. Zāle reaģēja vētraini, sarīkoja aktieriem vētrainas ovācijas.

Turpretī Lērners garlaikojās, rauca pieri, uz skatuvi tikpat kā neskatījās. Toties pēc visiem priekšrakstiem pārbaudījās un kārtējo reizi pārliecinājās, ka viņiem neseko. Bet bija taču laiks, kad ikvienu ārzemnieku no kapitālistiskās valsts turēja acīs. Gan īpaši norīkots gids, gan šveicars pie viesnīcas ārdurvīm, gan stāva dežurante, gan ārējās novērošanas brigādes… Taču tas bija sen.

Pēc izrādes viņi pastaigājās pa Dmitrovku, meklēja restorānu ar krievu virtuvi. Kā par spīti, ceļā trāpījās tikai pabi, picērijas un suši bāri. Beigu beigās piestāja „Vecajā tornī”, kur viņiem apsolīja īstus sibīriešu pelmeņus no medījuma, liellopa un cūkas gaļas.

-  Kā tev patika izrāde? Anna painteresējās.

-  Manuprāt, pārāk politizēta. „Romeo un Džuljeta” Kremļa pilī man patika vairāk.

-  Toreiz mēs bijām desmit gadu jaunāki.

-  Tu arī tagad esi jauna un daiļa. Grānts noglāstīja viņai roku.

>

Dzēra piparu sevišķo. Anna nepieradusi viebās, vaigos uzreiz parādījās košs sārtums.

-    Lai gan toreiz mums bija skaidrāks mērķis, Grānts sacīja. Bet tagad… Viņiem vara atklāti dunkā tautu, un tauta slepus dunkā varu. Un mēs ar tevi to nupat dzīvē varējām vērot… Viņš uzzieda sarkanos ikrus uz baltmaizes gabaliņa un pasniedza Annai. Man tas šķita banāli. Noskatījās, daudznozīmīgi apmainījās skatieniem, paplaukšķināja un izklīda, bet jau nākamajā acumirklī visas domas aizņēma centieni iegrozīties garderobes rindā.

Pelmeņus pasniedza porcelāna terīnē komplektā ar dīvainu karotes un dakšiņas hibrīdu. Izrādījās ļoti ērts instruments ja šķiet neparocīgi bāzt pelmeni mutē veselu, kā to dara sibīrieši, uzdur to un nokod, cik vajag.

- Tomēr Rimskis-Korsakovs neapšaubāmi ir ģēnijs, Lērners turpināja savu vēstījumu. Un arī viņš nepārprotami ir piedalījies šajā spēlē. „Zelta gailīti”, ja nemaldos, aizliedza izrādīt Imperatora teātrī. Bija tūkstoš deviņi simti sestais, smags gads, tieši pēc visām nekārtībām. Kāpēc tu neēd?

-  Es klausos, Anna atteica.

-        E-e-e, tas neies cauri. Viņš atkal pielēja glāzītes.

-   Saskaņā ar skarbajām krievu tradīcijām tev pienākas „soda sitiens”. Par tavu veselību, dārgā!

-  Sods par veselību! Cik burvīgi! viņa pavīpsnāja. Taču paklausīgi izdzēra sausu un pasniedzās pēc pelmeņiem.

»

- Jā, tas ir paradokss! Taču tu atrodies Krievijā, mīļumiņ, bet tā ir paradoksu zeme! klusi, bet ar patosu pavēstīja Lērners.

-  Parasti savus prātuļojumus tu pataupi gultai, dārgais, viņa piezīmēja.

- Vai tiešām? Neesmu pamanījis. Man šķita, ka gultā es parasti skandēju Baironu un Bodlēru.

-  Un vēl tev patīk runāt par darbu. Pašos intīmākajos brīžos.

-  Es biju pārliecināts, ka tas tevi uzbudina.

Anna klusi iesmējās, atmetusi galvu.

- Zināmā mērā jā, viņa, pieliekusies sarunbiedram, čukstēja. Ir tāda sajūta, it kā es vienlaikus gulētu ar diviem vīriešiem: viens ir galants varonis mīlētājs, bet otrs nelabojams darbaholiķis…

-  Un vēl galda filozofs, Lērners atgādināja. Un tas jau ir trešais, ja nevienu neesmu piemirsis.

Un nopūties piebilda:

-  Tev tomēr ir nosliece uz grupveida seksu!

Mazliet pastaigājās Revolūcijas laukums, Teātra iela. Tieši divdesmit trijos nulle piecās iznāca Ņegļinnajas ielā (Lērners sekoja burtiski pa sekundēm). Kad viņš piegāja pie ietves malas, parādījās taksometrs ar ieslēgtām tuvajām gaismām un miglas lukturiem. Lērners pacēla roku. Taksometrs apstājās.

-  „Ritz-Carlton” ar iebraukšanu Zvirbuļu kalnos, Lērners teica šoferim lauzītā krievu valodā. Cik tas maksās?

-  Līkums liels. Taču pastāvīgajiem klientiem ir piecpadsmit procentu atlaide, taksists atbildēja.

Acīm redzami Lērneru atbilde pilnīgi apmierināja. Abi ar Annu apsēdās aizmugures sēdeklī, mašīna tūdaļ sāka braukt.

-  Zem sēdekļa kastē atrodas mape, nepagriezdamies teica šoferis. Tajā ir materiāli, kurus jūs prasījāt…

- Nenāk ne prātā, Lērners atteica. Šoreiz viņa krievu valodas izruna bija nevainojama. Nekādu papīru. Stāstiet, es visu atcerēšos. Ja baidāties par „vabolītēm”, ieslēdziet radio.

Šoferis paklausīgi ieslēdza radiouztvērēju.

-  Šo to izdevās par objektu uzzināt, taču neko daudz. Viņam ir trīsdesmit četri gadi, beidzis MVU Juridisko fakultāti…

- Stop. Man vajadzīga tikai jauna informācija. Es nevaru divas stundas vizināties un klausīties to, ko jau tāpat bez jums zinu. Stāstiet ārējās novērošanas rezultātus. Režīms, ieražas, radinieki un tamlīdzīgi.

Šoferis nestrīdējās pretī. Bija redzams, ka viņam prasīgi klienti nav nekas jauns.

-  Objekts īrē vienistabas dzīvokli Bakuņina ielā. Uz darbu izbrauc septiņos trīsdesmit. Biežāk ar savu mašī-

nu divtūkstoš astotā gada izlaiduma „Kia Rio”. Reizēm ar dienesta vāģi. Lubjankā viņa kabinets atrodas ceturtajā stāvā, kreisajā spārnā. Pusdieno ēdnīcā. No ēkas šajās dienās tikpat kā nekur neiziet. Vienu reizi darba laikā brauca pie vecākiem uz Vavilova ielu. Paņēma no turienes suni, aizveda uz savām mājām un atgriezās darbā. Nākamajā dienā aizveda suni atpakaļ pie vecākiem. Mājās atgriežas vēlu, skrien no divdesmitiem desmit līdz divdesmit diviem piecdesmit…

Šoferis ieturēja pauzi, dodams pasažierim iespēju uzdot jautājumu. Grānts Lērners skatījās laukā pa logu. Tikko viņi pabrauca garām Patriarhu dīķiem. Viņš sacīja:

-  Tālāk. Es klausos.

- Sieva Marija Vladimirovna, beigusi Maskavas Horeogrāfijas akadēmiju, tagad ir tur pasniedzēja… Precīzāk pašlaik viņa atrodas bērna kopšanas atvaļinājumā. Zēnam ir divi gadi, vārdā Artjoms. Sieva ar mazo pastaigājas pagalmā, iet uz veikalu pēc produktiem. Tas arī atrodas Bakuņina ielā, kādus piecdesmit metrus no mājas…

-  Telefona sarunas klausījies?

-  Tikai mobilajā tīklā. Sazinās ar draudzenēm no akadēmijas. Par draudzenēm pagaidām ziņu nav.

-  Vēl kādam zvana? Vīrietis, puisis?

- Nav fiksēts. Bijuši vairāki atsevišķi zvani ārpus ikdienas rāmjiem. Acīmredzot viņa meklē bērnam aukli.

- Ar draudzenēm runā par vīru? Stāsta ko negatīvu, sūdzas?

- Ne vārda. Par vīru vispār ne vārda, atkārtoja šoferis. Bērns, ēdiena gatavošana, drēbes… Grūti pat izdalīt kādus pamattematus. Parasta tarkšķēšana, kā pie mums mēdz sacīt… Lai gan jā, viņa kādam stāstīja par suni. Žēlojās, ka nevar ilgāk turēt to pie sevis mazā

bērna dēļ. Nākas vadāt to šurpu turpu. Tas ir, pie vīratēva un atpakaļ. Rādās, viņa ļoti mīl to suni.

-  Kas par suni?

-  Liels. Laikam sanbernārs.

-  Vai bērnu viņa mīl mazāk? Anna ievaicājās.

Šoferis paskatījās uz viņu spogulī.

-   Nezinu. Bērns izskatās labi. Šķiet, tur nav problēmu.

-  Tagad par vecākiem, Lērners sacīja.

- Tā… Tēvs Pjotrs Daņilovičs, septiņdesmit trīs gadi, bijušais VDK darbinieks, atvaļināts apakšpulkvedis. Māte Klaudija Ivanovna, bibliotekāre. Spriežot pēc medicīnas kartēm poliklīnikā, ārstu apmeklē reti. Mātei pirms diviem gadiem diagnosticēts artrīts, abiem paaugstināts asinsspiediens, tomēr poliklīnikā tikpat kā nerādās. Pjotrs Daņilovičs rītos skrien…

-  Skrien ar suni? Lērners pavaicāja.

- Jā, kad suns dzīvo pie viņiem.

-  Kā satiek ar kaimiņiem?

9

-  Klusi un mierīgi. Konfliktu nav.

- Materiālais stāvoklis?

-  Dzīvo no pensijas, bet dēls, kā šķiet, mazliet piemet. Apģērbušies pieklājīgi. Tēvs skrien adidas treniņtērpā, kārtīgās krosenēs… Dzīvokļa durvis arī ir līmenī labs tērauds, solīds ražotājs. Vispār, ja spriež pēc ārdurvīm, viņiem ir apmēram vidējais līmenis. Krievijas pensionāriem pat ļoti labi.

- Ar dēlu un vedeklu tātad saietas?

- Ar dēlu jā. Viņš pēdējās trijās dienās divas reizes tika iebraucis pie viņiem. Sazvanās ik dienas. Kā iet un tā. Par attiecībām ar vedeklu nezinu. Sarunās nekas neuzpeldēja.

Kreisajā pusē lejā parādījās spoži izgaismots tvaikonis. Viņi brauca pa tiltu pāri Maskavas upei.

- Ja tiešām gribat braukt uz Zvirbuļu kalniem, tagad varu nogriezties pa Ļeņina prospektu, sacīja automašīnas vadītājs.

Lērners palūkojās pulkstenī.

-  Nē. Brauciet uz viesnīcu. Pēc jūsu ziņojuma man viss ir skaidrs. Atliek vien apspriest dažas detaļas, mēs tieši to pagūsim.

Mašīna pārkārtojās uz trešo joslu, palielināja ātrumu. Gorkija parka tumšais masīvs, Krimas vaļņa ugunis un viņi jau ienira Oktobra tunelī, neredzami un nedzirdami, melnas ēnas naksnīgajā Maskavā…

Vervēšanas paņēmieni

Elektroniskais pulkstenis ar pulsa mērītāju vairākas reizes īsi iepīkstējās: ei, jāsamazina temps!

Nekas traks. Pjotrs Daņilovičs pakāpeniski pārgāja uz ātru, tad parastu gaitu. Pacēla rokas ieelpoja, nolaida izelpoja… Viss ir kārtībā. Viņš bija iemācījies sadzirdēt sava organisma signālus un paklausīt tiem. Reizēm. Pat pārsvarā. Tāpat kā darbā ar aģentiem: svarīgi izveidot dialogu, radīt informācijas plūsmu. Tas ir galvenais. Tomēr lēmumus aizvien pieņem kurators, nevis informators.

Priekšā krūmos pazibēja rudi balts plankums, bija dzirdama zaru brikšķēšana.

-  Brut! Pie manis!

Bruts pastaigājās savā vaļā, kā viņš bija radis. Taču tajā pašā laikā pieskatīja savu paveco saimnieku maz kas var notikt. Doma, ka visu rīta pastaigu varētu veikt līdzās saimnieka adidas svītrām rotātajai kājai (lai gan daudzi kārtīgi sugas suņi šajā skvērā tieši tā dara), acīmredzot viņam vienkārši neienāca prātā.

- Brut!

Pierikšoja cienīgi, paraudzījās Pjotrā Daņilovičā sarkanīgām gudra dzērāja acīm: nu ko tev vajag?

- Blakus! Kam es teicu?

Suns pielāgojās solim, pagāja kādus desmit metrus, apstājās un apsēdās uz celiņa. Nožāvājās. Galvu piešķiebis, noskatījās pakaļ slaidai sievietei sarkanā triko, kas bija skrējusi viņiem līdzās pa celiņu. Viņa smaidot atskatījās.

- Tu gan esi lopiņš, Brut…

Pjotrs Daņilovičs grasījās pieāķēt kaklasiksnai pavadiņu, kad kabatā atdzīvojās, sakustējās telefons. Padraudējis Brutam ar dūri, Pjotrs Daņilovičs paņēma aparātu, paskatījās uz zvanītāja numuru. Raupjais, pie tālruņa taustiņiem nepieradušais pirksts sameklēja atbildes pogu, kārtīgi to nospieda.

- Jā, Jura! Labrīt!

- Sveiks, tēvs! Kā gulējāt?

- Viss kārtībā, pa armijas modei īsi un skaidri atbildēja Pjotrs Daņilovičs. Staigājam ar Brutu. Kā jums iet? Ko dara Artjomiņš?

- Artjoms vēl guļ. Vakar līdz vienpadsmitiem vakarā zīmēja zivis.

- Kādas zivis?

- Parastas. Marina nopirka vakariņām karpu, dzīvu. Ielaida vannā, lai Artjoms paskatās… Nu, un viņam radās iedvesma. Ēst gan to, tiesa, atteicās.

- Jūs mazajam dodat zivis? Pjotrs Daņilovičs sarauca pieri. Vai jums prāts? Tur taču ir asakas!

- Nē, zivi ēdām tikai mēs, bet asakas Marina izņēma. Artjomam ir sava ēdienkarte vistiņa, biezenis un viss, kas pienākas…

-  Izlutināt bērnu! Pjotrs Daņilovičs norūca. Te viņš vannas istabā plunčājas ar zivi, te neguļ līdz vēlam vakaram. Tā nedrīkst, Jura. Rau, Brutu arī esat izlutinājuši pavisam vairs neklausa!

Suns pagrieza lielo galvu uz saimnieka pusi.

-Jā, par tevi runāju! viņam teica Pjotrs Daņilovičs.

-    Tūlīt nāksi pie pavadiņas tā, ka prieks! Jo vecāks, jo ietiepīgāks, sit šo vai zemē!

Klausulē atskanēja smiekli.

-  Ietiepība viņam ir no tevis, tēv!

Atkal parādījās sieviete sarkanajā triko. Viņa jau no tālienes uzsmaidīja Brutam, tikko manāmi pamādama ar plaukstu. Bruts ieinteresēti viņu vēroja. Skrējēja atradās viņiem līdzās, paskrēja garām. Bruts piecēlās, padomāja. Atkal apsēdās. Un pēkšņi diezgan enerģiski sāka rikšot meitenei pakaļ.

- Stāvi! Pjotrs Daņilovičs uzsauca. Pie kājas! Brut! Pinkainais velns!

- Veltīgi, viņš noteica klausulē. Mūsu suns pavisam prātu izkūkojis uz vecuma galu. Ar mani negribēja skriet, bet nu aizrikšoja līdzi kādam meitietim. Skraidi nu pēcāk pa visu parku un meklē šo rokā…

- Droši vien noturēja viņu par Marinu. Neuztraucies, tēvs, gan tavs Bruts atradīsies. Pēc kādām pāris dienām es laikam atkal aizvedīšu viņu pie mums.

- Vai Artjomu atvedīsi?

-  Nezinu. Ja Marina palaidīs. Viņa ar puiku nodarbojas, attīsta sīko motoriku rokām.

- Vai tu redzējies! Un mēs ar māti nevarētu nodarboties, vai tā? Mums sīkā motorika nav pa spēkam? Pasaki viņai ja nepalaidīs Artjomiņu, tad arī Brutu neredzēs!

Smiekli klausulē.

-  Skat, ko sadomājis! Šantāža, izspiešana… KF Kriminālkodeksa 163. pants!

-  Gan es jums vēl viltīgāku pantu piemeklēšu, gudrinieki!

-  Labs ir, tā ari pateikšu. Es labprāt piebrauktu arī agrāk, taču tieši patlaban ar darbu…

-   Brut, fu! uzsauca Pjotrs Daņilovičs. Meitenīt, nevajag viņu glaudīt! Ejiet, lūdzu, nost!

Brutam un skrējējai sarkanajā tērpā ātrā tempā veidojās draudzība un savstarpēja sapratne. Sieviete bija apstājusies kādus trīsdesmit metrus no Pjotra Daņiloviča, pietupusies un, iegremdējusi pirkstus Bruta biezajās spalvās uz kakla, bužināja tās, kaut ko runādama un smiedamās. Droši vien suņu mīļotāja. Kādu brīdi Bruts padevīgi atļāva viņai šīs vaļības, labsajūtā pat siekalodamies. Tiesa, izdzirdis saimnieka uzsaucienu, viņš uzmanīgi atbrīvojās un gorīdamies skrēja atpakaļ. Pamājusi viņam ar roku, dāma turpināja skrējienu.

-  Tu nu gan esi palaidnis, Brut! Jura, pagaidi mirkli, es pielikšu pavadiņu. Pjotrs Daņilovičs izvilka no kabatas pavadiņu un pieāķēja to pie tikko pieskrējušā Bruta kaklasiksnas. Nu tu man nekur vairs nespruksi!… Tā, Jura, ko mēs ar tevi norunājām?

-  Pēc divām dienām es būšu piejums. Iespējams, aizvedīšu Artjomu. Vai lai kaut ko pa ceļam nopērku?

-  Tad jau redzēs. Vēl sazvanīsimies. Tu jau esi darbā?

-  Vēl braucu. Esmu mašīnā.

-  Un pļāpā pa telefonu? Vai zini, ka par to pienākas sods?

-  Zinu, tēvs, zinu.

-  Tu taču esi tiesībsargājošo spēku pārstāvis, tev jābūt par paraugu, nevis jāpārkāpj noteikumi!

-   Klausos, biedri apakšpulkvedi! pēc reglamenta atbildēja klausule. Atļausit iet?

-  Pietiek ākstīties, Pjotrs Daņilovičs norūca. Labs ir. Tiec galā ar saviem darbiem un brauc šurp. Paņem līdzi arī Artjomu un Marinu. Māte jums par godu pagatavos pelmeņus. Dzīvo vesels, dēls.

-  Visu labu, tēvs. Atvaļinātais apakšpulkvedis iebāza telefonu kabatā, uzlūkoja suni. Nu, pinkainais velns, paskriesim vēl puskilometru?

Bruts pagrozīja galvu, domīgi pakasīja ar ķepu aiz auss. Viņam nepatika iet pavadiņā. Lai gan nebija jau izvēles. Suns vieglā riksī sāka skriet pa celiņu, cenzdamies neapdzīt savu veco saimnieku.

Neatkarīgais politiķis Bruno

Trepetovs vēlreiz paraudzījās pulkstenī.

-  Es domāju viņš vairs neatnāks.

Suļimovs mazliet palēnināja soli, taču neko neteica. Pat nepagrieza galvu.

-  Vajadzēja kādu ar mašīnu aizsūtīt viņam pakaļ, vai, sacīja Trepetovs. Padomāja un piebilda: Lai gan tas ir bezjēdzīgi.

Viņi gāja pa apgaismoto celiņu cauri ābeļdārzam Zavoronkos. Līdz tam viņi bija paguvuši nesteidzīgi ieturēt vakariņas un visnotaļ nesteidzīgi iztukšot pa glāzei konjaka Trepetova kabinetā. Taču Bruno tā arī neparādījās. Vairākas reizes Semjons Romanovičs mēģināja viņam zvanīt, taču Bruno nebija sasniedzams. Lai gan iepriekšējā dienā bija nozvērējies ierasties laikā.

-        Kā viņš vakar sevi nosauca? Trepetovs pavaicāja.

-    Cilvēks-stundenis? Cilvēks-stunda? Vai izteicās kaut kā savādāk? Varbūt cilvēks-precizitāte?

-  Cilvēks-punktualitāte, Suļimovs norūca.

-  Pareizi. Cilvēks-punktualitāte! Paklau, Kira, bet senāk viņš tādus vārdus nemaz nezināja.

-  Tas tiesa. Kirils pamāja. Mani puiši to ir ievērojuši. Viņa uzstāšanās tika pakļautas lingvistiskai izpētei, un atklājās, ka vārdu krājums ir paplašinājies, teikumu uzbūve kļuvusi sarežģītāka, samazinājies parazītvārdiņu, kā arī parupjo izteicienu lietošanas biežums. Arī žargonismus viņš sācis mazāk lietot…

Suļimovs apstājās un cieši paskatījās namatēvā.

- Un ko tas nozīmē? tas apvaicājās.

- Viņš ir sācis runāt uzskatāmi, operēt ar faktiem. Rau, kā Zmeiski izķengāja „Maskavas atbalsī”! Kaut kur taču bija uzracis par tiem leksusiem, dzīvokļiem, vasarnīcām. Tas taču viņam runās nebija ierakstīts.

- Un ko tas nozīmē? Trepetovs atkārtoja.

-  Bruno ir ļoti pārvērties. Agrāk viņš tikai gvelza, bet tagad it kā spēlē patstāvīgu spēli.

-  Nu, diez vai. Bruno ir impulsīvs cilvēks, tas arī viss, Trepetovs sacīja. Var sadot pa purnu. Bet patstāvīgu spēli… Tas jau būtu par traku!

- Varbūt kāds viņam palīdz…

- Kurš?! Un ko tur var palīdzēt? Zmeiskis taču, piekrīti, patiešām ir pamatīgs draņķis, un visi to zina!

- Pirmkārt, Zmeiskis ir Valsts domes deputāts, Suļimovs nervozi atbildēja. Otrkārt, viņš ir patriots! Lai arī kāds, bet viņam ir sava pozīcija skaidra, nelokāma, patriotiska! Ir orientieri! Ar viņu var strādāt! Mēs zinām, ko no viņa var sagaidīt, viņš ir paklausīgs un paredzams! Viņš ir vadāms! Bet ko var sagaidīt no tava Bruno?!

-  Pagaidi, Kir, neuzkurini sevi. Runāsim atklāti Zmeiskis pats ir vainīgs. Es zinu viņa orientierus. Un tu arī zini. Klaigā par patriotismu, par audzināšanu patriotisma garā, par atbalstu pašmāju ražojumiem… Bet pats sarausis kaudzi naudas, strādājot tā vampīra Mērdoka labā, kuram pat es, neizvēlīgs cilvēks būdams, nesniegtu roku. Braukā dārgās ārzemju mašīnās, meitas aizsūtījis mācīties uz Hārvardu. Lai jau, bet būtu vismaz klusējis. Piemēram, kā es to daru. Bet nē klaigā, tēlo nezin ko. Vajag prasties kaunu!

-  Redzi nu, Semjon, sacīja Suļimovs lēni, it kā domīgi. Un tu vēl jautā, kurš viņam palīdz. Tu taču esi uz nažiem ar Zmeiski!

-  Tavuprāt, es esmu viņu samācījis? Trepetovs nošausminājās. Vai tad es esmu idiots? Man jahtu vien ir četras gabalas… Un mana vecākā, ņem vērā, mācās vienā koledžā ar Zmeiska meitām! Lai gan ar visu to es nemācu tautu, kā pareizi mīlēt savu dzimteni!

Suļimovs saknieba lūpas un soļoja tālāk. Trepetovs viņam sekoja. Dārza celiņš priekšā strauji pagriezās un veda atpakaļ uz tumsā noslēpumaini mirdzošo Trepetova muižas stikla kubu. Varēja redzēt, kā apkalpotāja viesistabā novāc galdu, bet istabā aiz sienas Maša vienās biksītēs staigā turp un atpakaļ, runādama ar kādu pa telefonu…

-  Runa nav tikai par to, Suļimovs teica, vērodams Mašu. Rodas iespaids, ka tas punduris nemaz nav tik vientiesīgs, kā mums sākumā šķita. Un ka viņš piespēlēts tīši, lai uzspridzinātu projektu „Dinastija” no iekšpuses!

- Bīsties dieva, Kiril! Trepetovs saķēra viņu aiz rokas. Tagad viņš tiešām nobijās. Ja tu šo pīli papūtīsi savam šefam, man būs beigas! Bet ne jau es tev viņu rekomendēju! Tu pats ieradies pie manis un pieprasīji, lai viņš piedalās.

-  Tas ir tavs vienīgais attaisnojums.

-  Labi, ka tu to saproti, labi, ka man ir vismaz kaut kāds attaisnojums, Sergejs Romanovičs sāka bērt kā pupas. Man ar to nav itin nekāda sakara! Bruno ir pārvērties, Kiril, tiešām pārvērties! Sargi ziņo, ka viņš ir sācis lasīt grāmatas, apguvis datoru, viņam parādījušās citas manieres… Bet kāds tam sakars ar mani? Izbeigsim šo stulbo projektu! Starp citu, kur viņš tagad dzīvo? Ja mani apartamenti viņam nederēja…

-  Doga istaba? Tā tiešām nav piemērota dzīvesvieta īpaši svarīga valdības mēroga projekta galvenajai personai!

- Agrāk tā viņu pilnībā apmierināja… Varbūt iedzersim vēl pa glāzītei? Kļuvis tāds kā vēss.

Suļimovs noraidoši papurināja galvu.

-  Teikšu tā, Semjon. Lieta ir ļoti nopietna. Kad izbeigt projektu to tu nevari izlemt. Un vai to izdosies izdarīt? To neviens nezina. Džins ir izlaists no pudeles, viņam seko jau divsimt tūkstoši cilvēku! Tikai neiedomājies kaut ko uzsākt! Ceru, par viņa dzīvesvietu tu apvaicājies bez īpaša nolūka…

- Ko tu runā, Kiril! Tu domā es gribēju viņu… Man kas tāds pat prātā nav nācis!

Viņi piegāja pie galvenās ieejas, apstājās pie lieveņa. Tur jau stāvēja Suļimova pagarinātais melnais BMW, šoferis izkāpa, viņus sagaidot, un atvēra pasažiera puses durvis.

- Varbūt ienāksi?

-  Braukšu, Suļimovs norūca. Daudz darīšanu.

Durvis tikko dzirdami aizcirtās. Mašīna izgriezās uz

piebraucamā ceļa. Vārti klusi atbīdījās uz sāniem. BMW strauji piedeva gāzi un iekaukdamies aiztraucās. Trepetovs ilgi stāvēja un noraudzījās tam pakaļ, pat kad gabarītugunis bija izgaisušas miglā.

-  Iespējams, tas ir beigu sākums, Trepetovs noteica, vērsdamies nezin pie kā. Sasodītais punduris!

Viņš noslaucīja kājas paklājiņā un iegāja mājā.

sķ sfc *

„…Rostovs neticēja savām acīm, un šīs šaubas ilga vairāk nekā sekundi. Vilks skrēja uz priekšu un smagi pārlēca grambai savā ceļā. Tas bija vecs zvērs ar sirmu muguru un paresnu sarkanīgu vēderu…”

Neatraudams acis no lappuses, Bruno pirkstiem sataustīja glāzi ar viskiju. Iedzēra. Izpūta elpu caur sakostiem zobiem.

-  Rīt vajag mazāk! viņš pārliecinoši noteica. Kas tu esi par vilku, brālīt, ja tev ir uzēsts resns vēders?… Un turklāt vēl sarkans?

Viņš tā kā izbrīnīti, kā pārmetoši nogrozīja galvu, nolika glāzi atpakaļ un no jauna pievērsās grāmatai.

„… Karajuška! Tēv!… Nikolajs šņukstēja.

Vecais suns ar savām ap stilbiem plandošajām spalvu lēkšķēm, notikušās apstāšanās dēļ šķērsām nogriezdams vilkam ceļu, bija jau piecu soļu atstatumā no viņa. It kā nojauzdams briesmas, vilks pašķielēja uz Karaju, vēl vairāk iežmiedza asti kājstarpē un paātrināja gaitu…”

Bruno paķēra glāzi, vienā paņēmienā izdzēra viskiju.

-  Pareizi! Tinies ātrāk projām no turienes! Un neskaties atpakaļ! viņš nomurmināja. Un ierauj vēderu!

Bija redzams, ka grāmata „aizrāvusi viņu līdz pašiem pēdīgiem nervu galiņiem”, kā viņš pats mēdza izteikties.

Telpā nelielā kabinetā vai guļamistabā valdīja tāda nekārtība, kāda mēdz rasties pārceļoties. Vienā kaktā, sakrautas cita uz citas, stāvēja vairākas kartona kastes, otrā kaudzē gulēja grāmatas, sasietas saiņos un tāpat izklaidus, vidū slējās līdz pusei samontēts grāmatu skapis, mētājās pergamentā iesaiņotas koka plāksnes un līstes. Galds, pie kura sēdēja Bruno, stāvēja pie paša loga. Uz tā arī bija grāmatas Gogoļa „Pēterburgas stāsti”, Veresajeva „Gogolis un dzīve”, Cehova lugu krājumiņš, Kinga „Bēgošais cilvēks”, no katras rēgojās laukā lērums ieliktņu kā metamie naži vai saplēstas cigarešu paciņas. Te atradās arī piezīmjdators un aipads futrālī.

Aiz loga vīdēja tumšs parks, ko šur tur pāršķēla elektrības gaisma, tālāk Ostankinas torņi.

Tuk-tuk.

Durvis pavērās, parādījās gaiši sprogaina lelles galviņa.

- Bruno, mēs beidzām uzkopt virtuvi. Starp citu, arī vakariņu galds ir saklāts, noskanēja smalka balstiņa, kas patiesībā varēja piederēt kādam multfilmas personāžam. Tev vēl negribas ēst?

- Tūlīt. Jā. Tas ir, nē, Bruno saraustīti un nesakarīgi attrauca, turpinādams skatīties grāmatā. Labs ir, es aiziešu. Tinies.

- Labi. Mēs gaidām.

Durvis aizvērās. Bruno nopūtās, piecēlās no galda, negribīgi aizvēra gaišsarkano sējumu ar nosaukumu „Karš un miers” uz vāka. Palūkojās pulkstenī. Bija bez dažām minūtēm desmit vakarā.

- Nolādēts, &/…!!! Bruno satriekts izgrūda, acīmredzot atcerējies ko svarīgu. Romaničs!!!

Viņš piesita sev pie pieres un atkārtoja:

-Bļ.J Nolādēts, &/…!!!

Viņš sāka šaudīties pa istabu, pieskrēja pie kartona kastēm, izrāva no turienes spilgti sarkanu vējjaku, ka nošņirkstēja vien, aši uzrāva to mugurā un jau grasījās kaut kur skriet. Tad viņa skatiens krita uz sārto sējumu. Viņš sastinga, paskatījās visapkārt. Atgriezās pie galda. Norūpējies pakasīja pakausi. Vēlreiz palūkojās pulkstenī. Raupjā seja ar lielo pieri pauda mokas.

- Ka jūsu māti! viņš izsaucās. Kas man tur pazudis! Es visviens esmu nokavējis!

Pie šiem vārdiem viņš atviegloti uzelpoja, piepildīja glāzi no lielas stūrainas pudeles ar melnu etiķeti, apsēdās pie galda, nenovilcis vējjaku, un atkal atvēra grāmatu.

Kādu brīdi Bruno sēdēja nekustīgi, urbdamies ar acīm burtos un turēdams rokā piemirsto glāzi. Viņš lasīja lēnām, svīzdams un kustinādams lūpas, reizēm atgriezdamies pie jau izlasītā un vēlreiz izlaizdams vārdus caur sevi. Kad vajadzēja pāršķirt lapu, viņš atcerējās viskiju, iemalkoja un nolika glāzi uz galda.

„…Gan medniekiem, gan sunim, gan vilkam bija skaidrs, ka viss ir beidzies. Zvērs, izbiedēti pieglaudis ausis, centās piecelties, taču suņi bija salipuši tam apkārt. Daņilo pieslējies spēra soli un krītot, it kā liekoties atpūsties, uzgāzās vilkam, satverot to aiz ausīm. Nikolajs jau grasījās durt, bet Daņilo nočukstēja: „Nevajag, sasiesim,” un, mainījis stāvokli, uzlika kāju vilkam uz kakla…”

Bruno padīdījās krēslā, blieza ar roku pa galdu.

-  Muļķis! Nu kā tad tā! E-eh! Ko tad tu tā, brālīt! Ai, ai! viņš murmināja, gandrīz raudādams. Vajadzēja uzreiz laist ļekas vaļā, nevis zīmēties! Dabūji, ko gribēji, vilka dvēsele, stulbeni ar resno vēderu!

Viņš rāvās vai pušu līdzjūtībā pret veco vilku un simpātijās pret Nikolaju Rostovu, kurš bija šo vilku vajājis. Tas bija varen dīvaini. Agrāk kas tāds ar Bruno nebija noticis. Agrāk viss bija bijis vienkārši. Viņš cīnījās par savu vietu zem saules, viņš gāza pa pauri, dragāja žokļus, dauzīja krēslus un alus kausus pret kāda galvu un sevišķi par to nesatraucās. Iekšēji neplosījās. Neberzēja acis dūrēm un nepielējās ar viskiju nesaprotamas iekšējās jušanas dēļ… Kas gan ar viņu notiek?!

Bruno pašķīra vāku, izbrīnīti vērās portretā priekšējā lapā. Ļevs Nikolajevičs Tolstojs noteikti nebija mazais cilvēks, tur nebija vārdam vietas. Lielais cilvēks. Un tomēr Bruno bija ar viņu kas kopējs. Acīm redzami bija. Vairāk kopējs nekā, piemēram, ar Pūkainīti un kur nu vēl ar to nūģīgo rūķi Muromovu. Itin kā viņi būtu asinsradinieki. Tikai Tolstojs maķenīt vecāks gan pēc gadiem, gan vispār. Bet Bruno jaunāks. Un tad iznāk, ka viņi abi gan Tolstojs, gan Bruno ir savā ziņā lielie cilvēki un savā ziņā mazie. Tāds kā viens vesels. Viņiem ir vienas asinis!

Bruno nodomāja. Un tūdaļ norāja sevi nelāgā vārda dēļ, lai gan tas bija izskanējis tikai domās.

Starp citu, interesanti, vai Tolstojs bija rupji lamājies? Ak tā, pareizi! Viņam taču bija tāda vieta, kur dzinējs Daņilo nosauc veco grāfu par pakaļu, kad tas nopūdelē vilku… Un vēl nosaka: „Padirsāt vilku!… Tad ta mednieki!…”

Tātad lamājies! Pats Tolstojs ir lamājies! Bruno aizkustinājumā nošņaukājās.

Taču, no otras puses, viņš lamājies reti. Viņam taču tur ir daudz citu vārdu, tādu nezināmu, bet tajā pašā laikā saprotamu, labu vārdu, ar kuriem ko vien vēlas var izteikt. Jā, ja tādus vārdus zinātu, tad droši vien lamāties nemaz nebūtu vajadzības…

Bruno juta, ka no visām tām domām un pārdzīvojumiem viņam sāk sāpēt galva. Bet varbūt vienkārši aiz bada. Viņš augu dienu gandrīz bez piecelšanās bija nosēdējis pie grāmatas.

-  Elza! Inga! Jūs tur vēl esat dzīvas? Es gribu rīt! viņš pilnā rīklē iebrēcās. Un tūdaļ pārlaboja: Ēst, es domāju!

Viesistabā kāds kaut ko nopīkstēja. Bruno piecēlās, novilka vējjaku un izgāja no istabas.

…Inga un Elza viena gaišmate un otra tumšmate bija pazīstamas ar Bruno vēl no seniem cirka laikiem. Arī viņas ir no mazajiem trausli bērnišķīgi augumiņi, sīkas pēdiņas un plaukstiņas, apaļi simpātiski ģīmīši, tiesa, šur tur pielaboti ar „Anti-Age” līnijas kosmētiku. Kas tikai viņas nav paguvušas būt savā mazo cilvēku mūžā! Gan gaisa vingrotājas, gan jātnieces balta ponija mugurā, gan iluzionistu asistentes (kuras zāģē uz pusēm) šovā, kā arī prostitūtas pēc izsaukuma elitārā aģentūrā, arī parastas prostitūtas un pat dejotājas liliputu Vasaras teātrī. Pašlaik viņu karjera bija uzlidojusi vēl nepieredzētos augstumos viņas skaitījās Mazo cilvēku partijas priekšsēdētāja palīdzes. Tagad, kopš Bruno no partijas štāba dzīvokļa bija pārcēlies uz šejieni, uz Botāniskā dārza ielu, viņas palīdzēja iekārtoties, radīja mājīgumu. Strādāja ar dizaineriem, mēbeļniekiem, zīmēja skices, joņoja pa veikaliem, izraudzīdamās flīzes, tapetes, audumus, kaut ko meistaroja ar savām mazajām rociņām. Šovakar viņas bija beigušas post virtuvi un pagatavojušas tam par godu svētku vakariņas.

-  Un kas ir te?

Bruno pacēla terīnes vāciņu, ieskatījās, aizdomīgi paošņāja.

- Augļu zupa ar zemenēm! Inga lepni paziņoja. Bet tur banānu salāti ar jogurtu! Un maizītes ar iebiezināto pienu! Un saldējums!

-  Bet kur ir gaļa? Bruno sadrūvējās. Man garšo gaļa!

-  Mēs neēdam gaļu! nopīkstēja Elza. Gaļa ir ,,lcē”! Lielo cilvēku ēdamais! Bet mēs esam mazie cilvēki, mēs ēdam ,,mcē”!

-  Jūs abas esat muļķes, Bruno samiernieciski sacīja, apsēzdamies pie galda. Gaļu neēdat, tāpēc esat muļķes. Gaļā ir pilns aminoskābju komplekts, nekādā ,,mcē” tāda nav. Gan hemoglobīns, gan vitamīns Bļ2 , bez kura jūsu aknas pamazām atrofēsies…

-  Kā tu visu to zini?

-  Zinu, Bruno īsi atbildēja. Labs ir, ielejiet man to savu zemeņu boršču, ja nekā cita nav!

Inga piepildīja viņa šķīvi. Bruno pagaršoja un uzlūkoja draudzenes.

-  Tad nu tā. Nākamreiz pagatavojiet man šašliku, kāds ir pie Zahara Jaroslavas stacijā. Citādi uz vietas atlaidīšu.

-Ja ēdīsim gaļu, mēs pārvērtīsimies par lielajiem cilvēkiem! Inga izbijusies nopīkstēja. Kļūsim par lielām resnām tantēm!

-  Ne nu kļūsit nekā! Es visu mūžu ēdu gaļu, un nekas ar mani nav noticis. Bez tam lielajos cilvēkos nekā briesmīga nav. Ne jau visi viņi… ir dildas. Ir jau gan, zināms, arī dildas, bet ir arī vienkārši tādi cilvēki, kuri ir nedaudz lielāki par mums. Ne tikai svarā vai augumā, bet vispār, saprotat?

Draudzenes saskatījās.

-  Tu dīvaini runā, Bruno… Dildas ir dildas, tu pats aizvien tā mēdzi teikt… Kā tad vēl viņi var būt lielāki par mums? Gribi teikt viņiem ir vairāk naudas?

-  Kāda nauda! Kāds tam sakars? Lūk, šeit lielāki! Bruno piesita sev pie galvas. Un šeit! Viņš piesita pie krūtīm. Kas nav skaidrs?

-        Viss ir skaidrs! Inga aizvainoti saknieba lūpas.

-    Tev vienmēr ir patikušas sievietes ar lielām krūtīm, es zinu! Protams, kur nu mums ar viņām mēroties! Mēs esam mazas, mums viss ir mazs! Bet tev patīk gaļa un lieli resni sievišķi!

-  Un vēl skaitās Mazo cilvēku partijas priekšsēdētājs! Elza izmeta. Kā tev nav kauna? Kā gan tu mūs aizstāvēsi?

Bruno atmeta ar roku.

-  Neko jūs nesaprotat. Kāds tam sakars ar krūtīm? Muļķes! Viņš ar troksni atstūma no sevis šķīvi, izšļakstīdams zupu uz galdauta. Es nerunāju par jūsu sieviešu pupiem, bet par ko citu! Ņemsim par piemēru Ļevu Tolstoju! Vai Cehovu! Kaut vai Gogoli galu galā!…

-  Ko? Kas jāņem? Inga centās noskaidrot. Gogelmogeli? Es reiz to ēdu…

- B… Bruno noķēra lamuvārdu uz mēles un nosarka. Bija redzams, ka viņš neatrod īstos vārdus, lai izteiktu savu domu, un tāpēc niknojas. Viņi jūsu zināšanai rūpējās par mazajiem cilvēkiem! viņš ieaurojās.

-   Viņi paši bija lieli, bet rūpējās par mazajiem! Viņiem bija tāda tēma, skaidrs?! Tur tā arī stāv rakstīts: „Mazā cilvēka tēma A. P. Čehova daiļradē”!! Viņš pats augumā bija pie diviem metriem, bet pret mazajiem cilvēkiem izturējās ar sapratni un līdzjūtību! Grāmatas par viņiem rakstīja! Visu savu mūžu tam izniekoja! Bet jūs man te gvelžat par saviem pupiem!

Bruno trieca dūri galdā. Inga un Elza bailīgi sarāvās un atvirzījās no viņa tālāk.

-  Viņi visi domāja par mazajiem cilvēkiem! Jau pirms simt gadiem! Sēdēja, staigāja, jāja zirgos, bet paši visu laiku domāja par mums! Tāpēc ka viņi nav vienkārši dildas, viņi ir lieli! Vareni! Kā milži! Jo cilvēks ir lielāks, jo viņš ir tuvāks mazajiem cilvēkiem jums ir vai nav skaidrs?!

Iestājās klusums. Elza satriekta papurināja galvu.

-   Tikai nomierinies, Brunčik… Inga žēli palūdza.

-    Mēs visu sapratām. Gan par Ļevu, gan par to… par Gogoli. Tikai nomierinies un ej gulēt, labi? Rīt tev kaut kur ir jābrauc… Labāk kārtīgi atpūties… Un nedzer vairs to viskiju, citādi sāpēs galva. Labi?

Kad Bruno aizgāja uz guļamistabu, liliputes saskatījās.

-  Viņš kļuvis tāds dīvains… Elza sacīja.

Inga paraustīja plecus.

- Tu arī kļūtu dīvaina, ja no rīta līdz vakaram lasītu grāmatas un avīzes.

-  Pareizi gan. Tas ir vēl sliktāk nekā šņaukt koku!

Sestā nodaļa . mīlestība un bizness

.

Pazudusī Lode

-  Kas tur ir? noskanēja aiz durvīm.

-  Tas esmu es, Aleksejs.

Pauze.

-  Kas tāds? Bijušais nākamais znots, vai?

„Ir gan indīga vecene,” Mežainis nodomāja.

-  Tā kā būtu, viņš noburkšķēja. Atveriet!

-  Tā kā vai tomēr gandrīz znots? Redziet, jauno cilvēk, šādus tādus es nelaižu savā…

- Jā, znots! Znots! viņš iekliedzās. Taisiet vaļā, Lidija Staņislavovna! Citādi, goda vārds, izlauzīšu durvis pie visiem velniem!

-  Skat, kā ārdās!

Noklikšķēja slēdzene. Durvis atvērās. Mežainis ietraucās dzīvoklī, pabīdījis pie malas Lidiju Staņislavovnu, kura stāvēja uz sliekšņa ar nemainīgo iemuti zobos.

Virtuve. Guļamistaba. Viesistaba. Vannas istaba. Tualete… Nekā. Neviena.

A-a, pieliekamais!

Viņš atvēra tumšā kambara durvis, iededza gaismu. Čemodāni, apavi, televizora kaste. Katram gadījumam ielūkojās kastē. Lodes tur nebija.

-  Gatavais „Masku šovs”! līdzās atskanēja Lidijas Staņislavovnas balss. Trūkst tikai melnās cepurītes ar caurumiem acu vietās. Jums, starp citu, ļoti piestāvētu.

Joko. Ņirgājas. Kā parasti. Kas, ja tā ņem, protams, nav slikti. Ja ar Lodi būtu kas atgadījies un ja viņa to zinātu, viņa tā nerunātu.

-  Daudz gan jūs par to zināt, viņš nošņāca.

-  Redzēju televīzijā, nākamā sievasmāte lepni pamāja.

-  Kur ir Poļina? Mežainis noprasīja.

Lidija Staņislavovna ievilka dūmu, teatrāli atvirzīja sānis iemuti. Caur mutes kaktiņu izpūta.

-  Nezinu, jauno cilvēk.

Viņa nav daudz vecāka par Mežaini. Varbūt skaišas, ka viņš nesit kanti viņai?

-  Melojat.

Pasmaidīja.

-  Runāt rupjības nav obligāti.

- Viņas otro dienu nav mājās. Pa telefonu nav sasniedzama. Vai jums tas ir vienalga?

-  Šajā mājā, manā mājā, viņa precizēja, Poļinas nav jau krietni ilgāk. Kopš tā laika, jauno cilvēk, kad viņa sāka dzīvot ar jums… Tā sakot, civillaulībā.

Ievilka dūmu, izpūta.

-  Varbūt man derētu apvaicāties, kur jūs viņu esat licis?

Viņš pamanīja, ka ārdurvis joprojām stāv vaļā. Pagrūda tās ar kāju. Durvis ar blīkšķi aizcirtās. Lidijas Staņislavovnas sejā parādījās izteiksme „lieliski, lieliski”, viņa nopūtās un devās uz virtuvi. Uz plīts kaut kas vārījās un burbuļoja, bija dzirdama televizora vāvuļošana.

Mežainis veica atkārtotu apgaitu. Jaunas sievietes uzturēšanās vietu nodod sīkumi. Nagu lakas smarža. Tūbiņas ar dažādiem skrubjiem un pīlingiem. Rozetē aizmirsts telefona vai datora lādētājs. Ledusskapī aizvien stāv kāda kārbiņa viņas iecienītā jogurta…

-  Jūs vēl aizmirsāt ielūkoties atkritumu spainī, jauno cilvēk, Lidija Staņislavovna izmeta, skatīdamās televizorā un vienlaikus griezdama uz dēlīša sīpolus.

Mežainis aizcirta ledusskapi. Kaut viņa nošņikātu sev pirkstus, vecā ragana! Atkritumu spainis… Pareizi, viņš ieskatīsies arī tur, ja vajadzēs.

-  Zem izlietnes, Lidija Staņislavovna atgādināja.

-  Jūsu miers dara mani vai traku, Mežainis neizturēja.

-  Redzu. Dusmās jūs esat briesmīgs. Nazis turpināja veikli griezt sīpolu plānos pusaplīšos. Var pat nobīties…

Viņš pats neatminas, kā blieza ar dūri pa galdu. Redzēja tikai, kā palēcās un apgāzās burciņas ar garšvielām. Uz galda izbira pipari un kaut kāds dzeltens pulveris, izplatījās asa smarža.

Lidija Staņislavovna pārstāja griezt sīpolu, apstulbusi sacīja:

-  Oho! Man, starp citu, ir nazis. Ļoti ass. Kas jums tur īsti ir noticis?

-  Nezinu, viņš atbildēja tīru patiesību.

Viņi taču it kā pat nebija strīdējušies. Nekādas saprašanas. Aizbrauca uz klubu un atgriezās uz rīta pusi piedzērusies. Šļupstēja par kādu tur Bārbiju ballīti.

-  Piezvani draudzenēm, ja netici, sēdējām pie viena galdiņa, nekā sevišķa, vienkārši drusku izklaidējāmies savā sieviešu kompānijā…

Viņš pat netika viņai sitis. Iecirtis tikai pļauku, un viss. Aizmirsts. No rīta viņa bija aizjozusi uz veikalu, sapirkusi produktus un pa ilgiem laikiem pagatavojusi kārtīgas brokastis omleti ar šķiņķi, sieru, grauzdiņus, visādus augļus. Parasti viņi tikai iedzer kafiju… Tad viņš bija braucis uz „Zelta aitiņu” Lielajā Dārzu ielā, tur mēdz salasīties uzpircēji. Noteicis viņai nespert laukā ne soli. Viņa netika strīdējusies pretī, nebija kritusi histērijā, nekā tāda. Labi, sak, neķer kreņķi. Bet, kad pārbraucis, viņas nav. Visas viņas mantas stāv kā stāvējušas. Nu, varbūt ne gluži visas, viņš taču neskaita viņas krūšturus un zeķbikses… Telefons neatbild. Kaimiņi neko nav redzējuši. Ko darīt?

…Vispirms atcerējās pāris klubu, kur viņa mēdza iet. Apbraukāja. Vienu, otru, trešo. Nekādas jēgas. Viņš taču pat pēc sejas nepazīst nevienu viņas draudzeni. Svēta, Alevtīna… Domāja, varbūt viņa pati tur sēž, met. Nekā. Nesēž un nemet.

Tad devās uz viņas arhitektūras institūtu atrada tur Zivi, viņas kādreizējo drauģeli, izrāva tieši no lekcijas, piespieda pie sienas. Puika vairījās, smilkstēja, kas par Lodi, neko nezinot, šim tāda Lode pie vienas vietas, esot apprecējies, norimis, drīz būšot bērns. „Ko?… Parādi gredzenu!” Parādīja. Mežainis atlaida viņu un brauca tālāk.

Tikai uz kurieni tālāk?

Par viņas māti uzreiz pašā sākumā jau bija skaidrs. Pie mātes viņa neskrietu, pat ja pavisam ūdens smeltos mutē. Kaut uz naktsmītēm, kaut uz Taimiru, kaut cilpā tikai ne pie mātes.

Taču Mežainis tik un tā turp aizbrauca. Neies taču uz policiju. Viņš vienkārši nezināja, kur Lodi lai meklē. Māte viņu, zināms, uzreiz izveda no pacietības, to viņa prot. Ar savu smaidiņu, ar zobgalībām, ar kūpošo cigareti mutē. Dīvainas gan viņām ar Lodi ir attiecības it kā daudzējādā ziņā abas ir līdzīgas viena otrai, bet tajā pašā laikā māmiņai, piemēram, ir pilnīgi pie kājas, kur meita atrodas un kas ar viņu notiek. Bet varbūt tikai negrib izrādīt savas jūtas. Nūja, Lode taču ir tieši tāda pati…

Un tomēr kaut kāds labums bija.

-  Vai zināt, ko es darītu jūsu vietā, jauno cilvēk? Lidija Staņislavovna atvadoties sacīja. Es ielūkotos viņas lappusītē „feisbukā” un „klasesbiedros”. Es gan tajā visā diez cik labi neorientējos, taču visapkārt to vien dzird, ka jauni ļaudis ir pārņemti no tiem sociālajiem tīkliem…

Un vecā ragana pareizi runāja.

Mežainis pats tos „feisbukus” nekad netika lietojis, tie viņam riebās. Tagad pirmo reizi to nožēloja. Tur droši vien ir visādas paroles un tamlīdzīgi murgi…

Savu planšetdatoru Lode bija paņēmusi līdzi. Vismaz Mežainis to neatrada. Visu dzīvokli apgrieza kājām gaisā. Labi. Lai tā būtu. Viņš ieslēdza savu datoru. Kādreiz viņa laikam bija no tā gājusi savā lapā, jo, kad viņš uzklikšķināja ikonu „Facebook”, lappuse uzreiz atvērās.

…Lode smaidīja. Spožā saule spīdēja viņai sejā, acis samiegtas. Nepazīstams zils peldkostīms, slapji, atpakaļ atglausti mati. Viņa stāvēja „Mis Visums” pozā uz kādas jahtas klāja. Aizmugurē bezgalīga zila jūra.

„MEITENES! MAN VISS IR BAAAAAIGI LABI! NEUZTRAUCIETIES! VĒLĀK PASTĀSTĪŠU SĪKĀK!!! TAGAD NAV LAIKA!!! ATPŪŠOS, CIK TIK SPĒKA!!!”

Mežainis izgāja priekšnamā, paņēma no jakas kabatas cigaretes un atgriezās pie galda. Tas tik bija numurs!

Jūra. Jahta. Baaaaaigi labi…

Tas tik bija numurs!!!

Interesanti kurš viņu bija fotografējis?

Viņš piecēlās, pastaigāja pa istabu, birdinādams pelnus uz grīdas. Pirksti paši no sevis sažņaudzās dūrēs. Noslīcināt to jahtu ar visiem, kas uz tās atrodas, tūlīt pat! Šajā pašā brīdī!

Izsmēķējis divas cigaretes, viņš piespieda sevi apsēsties pie datora.

Zem fotogrāfijas bija daži komentāri. Kaut kāda Rudā Bestija: „Ūdeni tikai no pudelēm. Neapsvilsti. Neaptaukojies. Dzer ar mēru… Bet vispār es par tevi priecājos. Buča!” Un vēl Koptā Dāma baltā mersī: „Kas tā tur ir par salu? Es it kā visās esmu bijusi, bet šī… Laikam kāda čuhņa. Nu labi. Kam jānotiek, tā sakot… Savu pazemes vīruku vēl neesi informējusi? Dievs ar viņu. Atslābinies, draudzene, kamēr ir sezona!”

Nezin kāpēc uzreiz saprata, ka ar „pazemes vīruku” tiek domāts tieši viņš. Vīruks tāds kā ne gluži vīrs, kaut kas sīks un nenozīmīgs. Skaidrs. Ne oligarhs, ne deputāts, bet parasts digers. Nepeldina vis meiteni šampanietī, bet pats vandās pa sūdiem.

Ko tu neteiksi…

Lūk, bilžu mape. Dažas pēdējās ieliktas pirms pāris stundām. Sēž zem palmas. Peldas. Sauļojas baltās smiltīs… Tā. Stāv pie jahtas stūres, apķērusies ar kādu sūdabrāli. Bet tālāk ar to pašu uz platām marmora kāpnēm greznā vakai’kleitā. Paraksts: „8.30 Semjons Romanovičs rīko ballīti man par godu. Būšot kādas tur slavenības. Es namamāte! Bailīgi! Taču es turos, cik tik spēka!!!”

Nebijis tur Maskavas pazemes kartes un citu digeru padarīšanu, viņš būtu sadauzījis datoru.

Dauzīdams taustiņus, ka vai dzirksteles šķīst, uzsita: MAUKA! ES TEVI DABŪŠU ROKĀ!

Uzrakstītais tā arī neparādījās ekrānā. Viņš neprot apieties ar to sasodīto „feisbuku”!

Bet varbūt tā arī bija labāk. Lai domā, ka viņas naivais „pazemes vīruks” dzīvo neziņā…

Un tad viņš apjēdza. Pazina. Semjons Romanovičs. Viņš bija to purnu redzējis. Lidmašīnas, jahtas, miljonus vērti darījumi… Semjons Romanovičs Trepetovs. Viens no Krievijas bagātākajiem cilvēkiem. Miljonārs. Vai pat miljardieris.

Lode sapinusies ar miljardieri?!

Viņš atvēra kaut kādas ziņu vietnes, ierakstīja meklētājā: Trepetovs. Un visur, itin visur rādījās tas pats ģīmis. Kļūda bija izslēgta. Trepetovs svarīgā paskatā smaidīja viņam. Bargi rauca uzacis. Pozēja uz nupat par deviņdesmit miljoniem dolāru iegādātā „Boinga” fona. Sauļojās uz lepnas simt piecdesmit metru garas jahtas klāja…

Tās pašas jahtas, kur bija fočējusies Lode. Stūre tieši tāda pati. Un klājs arī.

Mežainis juta, ka viņam raustās vaigs. Nē, patiesībā tas bija labi, ka viņi patlaban atradās kaut kur tur, uz kādas tur salas, bet viņš Maskavā… Viņš būtu abus nogalinājis. Uzspridzinājis gan jahtu, gan lidmašīnu, gan villu ar platajām marmora kāpnēm. Ko tad vēl? Salu būtu uzlaidis gaisā pie visiem velniem…

Bet varbūt neko nebūtu darījis. Viņam taču nav ne varas, ne naudas, ne armijas. Kas viņš ir salīdzinājumā ar Trepetovu? Skudriņa, pat vēl mazāk mikrobs… No šīs domas sametās pavisam pretīgi ap dūšu.

* ❖ *

Austrumu Kārību salas. Senbārta sala. Spožs saulains rīts. Milzīga sniegbalta jahta ar diviem helikopteru laukumiņiem un sešpadsmit metru baseinu iepeld gleznainā līcī salas dienvidu daļā. Jahtas īpašnieks stāv uz augšējā saimnieka klāja, atbalstījis elkoņus pret margām un kāju sniegbaltā sandalē nolicis uz nožogojuma troses.

-  Marin. Marin. Nu… Nē. Marin, ir tā… Paklausies. Hm. Es taču… Marin…

Viņā negribēja klausīties. Trepetovs viebās, žāvājās, skatījās ūdenī, izteiksmīgi braucīja ar mēli aiz vaiga, vērsa acis pret zilajām, tīrajām, bez neviena mākonīša debesīm. No telefona klausules, ko viņš turēja zināmā drošā attālumā no auss, skanēja kaut kas ložmetēja kārtai līdzīgs. Tra-ta-ta-ta-ta.

-  Marin. Es taču jau teicu… Marin, paklausies. Marin. Mēs noslēdzām prāvu darījumu par „Aistīl Ko”, es taču varu galu galā kaut kā… Ko? Kādas vecenes, Marin? Parastas tenkas…

Tra-ta-ta-ta-ta. Vada viņā galā neticēja, ka tās ir parastas tenkas.

-  Tas taču… Marin. Viss ir ļoti vienkārši. Cibins ar Gurēviču to vien tīko, kā man iezāģēt. Marin… Marin. Nu kuš, kuš. Nomierinies. Paklausies. Tu taču zini, kā tas notiek. Noalgo cilvēciņu, viņam ir kamera, viņš fočē visu, kas pagadās, pēc tam nopludina visu to tīklā, bet tad…

Tra-ta-ta-ta-ta. Nepārliecināja.

-Marin, nu nav man te nekādas vecenes!!! Nav! Dzirdi? Marin!! Trepetovs pārgāja uz paaugstinātiem toņiem, lai būtu ticamāk. Jā, viens! Viens kā pirksts te kūkoju!… Ko nozīmē aizbraucu bez tevis? Tev ir aplauzums, numurs, tipogrāfija, dritvaimicīt, tu pati mani visu nedēļu gaiņāji, lai liekot tevi mierā!…

No kajītes izspui'dza jauna daiļa būtne zilā peldkostīmā, pamāja Trepetovam ar roku. Trepetovs savilka cietēja smaidu, pamāja par atbildi sveicinoši atturošu žestu: „Parotaļājies maķenīt viena, baby, man ir darīšanas, drīz atbrīvošos,” un aizgāja uz citu klāja pusi.

-  Vispār beidz ārdīties, dārgā, viņš sacīja jau Trepetova garā droši un pārliecinoši, bez pauzēm. Viņš stāvēja, kājas plati iepletis, un skatījās uz tuvojošos krastu. Tu sapņoji par savu žurnālu es tev to nopirku. Gribēji, lai es cienu radošo personību tevī, netraucēju tev izpausties uz veselību. Paudies! Atplauksti visā sava sasodītā talanta spožumā! Man arī ir savi priekšstati par to, kas un kā man jādara. Un kas ir jādara tev. Kā arī… Klausies un nepārtrauc! viņš uzbrēca.

-    Kā arī par to, kas tev nav jādara. Ko tev kategoriski nav ieteicams darīt. Tas ir, iegaumē: pirmais pacelt uz mani balsi, otrais rīkot histērijas, kad es atpūšos ar draugiem, un trešais… Ko? Pareizi, dārgā. Pārtraukt. Draugi, kuri mani pārtrauc, ļoti drīz pārstāj būt mani draugi. Tā ka strādā mierīgi, izdod savu sasodīto numuru. Bet pēc tam vari braukt kaut kur atpūsties… Jā, kur vien vēlies. Uz nedēļu. Nē. Mani nevajag gaidīt. Man ir šādas tādas tikšanās, nebūs nekam laika. Brauc ar draudzenēm. Pareizi. Atpūtīsies no maniem despotiskajiem niķiem… Es teicu brauc! viņš uzsvērti atkārtoja.

-    Jā. Katrā ziņā. Un nevajag pinkšķēt. Viss. Skūpstu. Atā.

Trepetovs iebāza telefonu kabatā. Spirgts vējiņš plivināja viņa jau paplānos matus un Stounailendas kreklu. Jaunā daiļā būtne pienāca viņam klāt un no mugurpuses maigi apskāva kaklu.

- Viss kārtībā?

- Jā, Pollij, bērniņ, viss ir kārtībā. Vai redzi villu aiz tām tur priedēm?

-  Tā villa pieder tev?

-  Nav svarīgi. Viss līcis pieder man. Un visas villas šajā piekrastē. Bet tajā villā mēs šovakar rīkosim ballīti. Un tu būsi tās pavēlniece.

- Villas? būtne naivi painteresējās.

-  Ballītes, bērniņ, Trepetovs atbildēja.

* * *

Grupa uz skatuves spēlēja kaut ko ļoti pazīstamu, īpaši pazīstama šķita balss. Lode bija to kaut kur dzirdējusi, tikai nespēja atcerēties. Viņa pinās garās kleitas stērbelēs. Mežainis arī tika pircis viņai kleitas, taču ne tik lepnas. Ne tik garas. Un ne TIK dārgas.

Atskanēja skaļi aplausi. Nē, tie nebija veltīti mūziķiem, dziesma vēl turpinājās. Ienāca kārtējais jaunais pāris. Vīrietim Lode nepievērsa uzmanību, bet meitenei mugurā bija kas līdzīgs spilgtam sari, un viņa… Pareizi. Viņa spēlēja Peniju „Lielā sprādziena teorijā”. Droši vien aplaudēja viņiem. Pāris apstājās Lodes un Trepetova priekšā. Vīrietis teica garu frāzi angļu valodā, no kuras Lode saprata vienīgi „we are very glad!” „mēs ļoti priecājamies” vai kaut kas uz to pusi. Pie velna, te nebija pat tulka. Šī bija draudzīga ballīte, nevis oficiāla pieņemšana, bļāviens, te visi ir draugi un cits citu saprot!

Lode smaidot rādīja zobus un teica:

-  E-e… Velkam!

Līdz tam viņa vēl bija teikusi „hello”, „it iz veri gud” un „velkam plīz”. Ar to viss viņas nelielais angļu valodas zināšanu krājums bija izsīcis.

-  Nesasprindzinies. Vieglāk, vieglāk, Trepetovs viņai pačukstēja.

Viņš bija ģērbies parastā krekliņā un šortos. Arī viesi bija vieglos pludmales tērpos. Vakarā piekrastē ir plus divdesmit deviņi grādi. Vienīgi Lode dižojās vakartērpā. Kleitas apakšmala lipa pie nosvīdušajām kājām. Acu priekšā rēgojās Merilina Monro slavenajā skatā, kad gaiss no ventilācijas lūkas saplivina viņas svārkus, atklādams biksītes. Un arī balles skats „Meistarā un Margaritā” tur balles pavēlniece vispār bija kaila.

-  Iesim iedzersim, Pollij. Galvenie viesi ir klāt. Pārējie mums ir tukšs gaiss.

Galveno viesu vidū bija cilvēki ar dīvaini pazīstamām sejām. Pamazām Lodei ataust atmiņā: vai dieniņ, tas taču ir Džordžs Lūkass, kurš uzņēma „Zvaigžņu karus”! Kāds večukiņš!… Un tas smukulītis pareizi! Tas taču ir Nadāls, spāņu tenisists! Tāda sajūta, it kā viņa būtu nokļuvusi viņpus televizora ekrānam. Kā Alise Aizspogulijā. Un karsti sviedri rit starp lāpstiņām un zemāk un sakrājas biksīšu gumijas rajonā. Tās nav tik konservatīvas kā Merilinai Monro divas aukliņas un niecīgs trīsstūrītis. Citi laiki!

Te, tāpat kā Zavoronkos, ir stikla sienas, tikai ne tik biezas. Liekas, ka sienu vispār nav. Liekas, ka sēdi tieši krastā, nakts, palmas, smiltis un tumša jūra. Mamma, Mežainis, Maskava tas viss no šejienes šķiet gluži nereāls. Kā filma par Krievijas šausmām. Pat Svēta ar savu balto mersi tāda kā smieklīga, nožēlojama.

-  Tev šeit patīk? Trepetovs gādīgi apvaicājas.

- Jes, ofkos… Tfu, tas ir, jā! Lode sāka smieties.

Viņi apsēdās pie pīta galdiņa stūrī.

- Man patīk šī vieta, viņš teica. Te viss ir visaugstākajā līmenī. Pat smiltis vislabākās pasaulē. Astoņsimt vietējo iedzīvotāju nodarbināti apkalpojošajā sfērā. Citu cilvēku nav. Nekādu tūristu. Ne krievu, ne amerikāņu.

7 >

-  Kāpēc? Lode pajautāja.

-  Tāpēc, ka pārāk īss skrejceļš. Tikai mazām privātām lidmašīnām.

-  Mēs taču atbraucām ar jahtu…

- Mana lidmašīna ir pārāk liela. Un vēl tāpēc, ka bez lidmašīnas man ir arī jahta. Trepetovs pasmaidīja un pabužināja viņai vaigu.

Lode gribēja novērsties, viņai nepatika, ka bužina vaigu. Tomēr viņa nenovērsās. Viņa jutās tāda kā apdullusi. Kopš tās pašas nakts, kad Semjons Romanovičs bija pievedis viņu pie mājas savā maibahā… Tiesa, pa ceļam viņi bija iegriezušies restorānā, turpat bija arī viesnīca un numurs japāņu stilā ar gultu zem rīspapīra baldahīna un valgu orhideju pušķi…

Laiku pa laikam pie viņiem pienāca kaut kādi cilvēki, pārmija ar Trepetovu pāris frāžu angļu valodā, smējās, saskandināja kurš ar glāzi, kurš ar alus pudeli vai vienkārši ar minerālīti. Šis bija no „Kuprainā kalna”, tēloja tur pēdiņu kovboju. Naomi Votsa no „Karaļa Konga”. Šausmas… Lode nesaprata, par ko viņi runā. Iekšēji saspringa: kaut tikai viņai neko nepajautātu, nemēģinātu iesaistīt sarunā.

-  Ko viņa teica? Lode pavaicāja.

-  Kas? ’

-Viņa. Nu… Votsa.

-  Ā-a. Teica, ka tu lieliski izskaties, Trepetovs atbildēja.

-  Kāpēc viņi visi ir te? Jūs esat draugi?

-  Ne-e. Trepetovs nošķobījās. Dažam te salā ir zemes gabals. Tie būtu tādi kā vasarnīcas kaimiņi. Dažs te ar mīļoto draugu vai draudzeni izsprucis uz pāris dienām. Kā mēs ar tevi. Sala ir maza, īpaši nav ko darīt, tā nu ejam cits pie cita ciemos…

Viņa pazina pēc balss mūziķi uz skatuves. Tas bija Stings. Viņa to tika klausījusies skolas laikā, pie sienas virs galda bija karājies viņa plakāts.

-  Traks var palikt, viņa noteica.

Daudzi gāja no mājas laukā uz pludmali. Iekārtojās smiltīs pa pāriem vai grupās, bet dažs labs dzēra lepnā vientulībā. Puskrēslā šaudījās viesmīļi baltos kreklos, izkārtoja smiltīs resnas sveces.

-   Kur tad tava Marusja? līdzās atskanēja krievu valoda.

Pie Trepetova bija pienācis pavecs vīrietis smieklīgos dzeltenos šortos. Lode nodomāja, ka tas laikam ir vienīgais viesis, kura seja viņai nešķiet pazīstama. Un vienīgais krievs. Viņš bija pamatīgās burās.

-  Nodod savu žurnālu uz tipogrāfiju, Trepetovs negribīgi atsaucās. Nolēmusi pievērsties darbam.

-  Ā-a.

Cilvēks dzeltenajos šortos blenza uz Lodi.

-  Šitā dūjiņa tā kā būtu simpātiskāka, viņš sacīja.

-  Ej gulēt, Trepetovs mudināja.

-  Marusja man nekad nav patikusi! cilvēks paziņoja patiesības sludinātāja tonī. Laiks mainīt!

Pludmalē kaut kas notika. Kliedzieni. Lode pagrieza galvu un ieraudzīja, ka ūdens līcī ir spoži izgaismots, it kā tur būtu izcēlies zils ugunsgrēks. Droši vien kādi gaismekļi zem ūdens…

-  Slava „Gazpromam”! Slava Krievijai! izsaucās cilvēks dzeltenajos šortos un, kājas šļūkādams, devās uz izeju.

Daudzi viesi dažs tāpat apģērbies metās viļņos. Zilajā ūdens dūmakā kustējās peldētāju ēnas.

-  Marusja kas viņa ir? Lode vaicāja.

-   Marina, Trepetovs izlaboja. Mēs ar viņu draudzējamies. Draudzējāmies kādu laiku. Viņa ir lāga meitene, modes žurnāla redaktore. Taču tev par to nebūtu jāuztraucas.

-   Es neuztraucos, Lode atteica. Viņa pašlaik ir Maskavā?

-  Kad mēs atgriezīsimies, viņas tur nebūs. Viņa arī taisījās aizlaist kaut kur uz jūru.

Lode vēl ko gribēja pajautāt, bet Trepetovs uzlika viņai pirkstu uz lūpām.

-  Labāk pastāsti man par saviem puišiem, viņš sacīja.

-  Kādā ziņā?

-  Kas tev ir bijuši pirms manis. Mīļākie, vīri. Kas tur vēl… Viņš pavīpsnāja. Vai draugi.

-   Man bija Zivs, kursabiedrs, Lode stāstīja. Bet viņam pilnīgi nemaz neveicās.

-  Kur tu mācījies?

- Arhitektos.

-  Oho!

-  Jā. Es gribēju pati uzprojektēt sev māju. Korbizjē stilā.

Trepetovs satvēra pirkstos viņas matu cirtu.

- Tu esi nopietna meitene. Un kas tev vēl ir bijis bez tavas Zivs… un Korbizjē?

-  Vēl bija Mežainis. Mēs gandrīz apprecējāmies.

-  Mežainis? Trepetovs savilka augšup uzacis.

-  Tā ir iesauka. Viņš ir digers. Pareizāk, agrāk bija digers…

-  Kaut kas pazīstams, viņš ieminējās.

- Diez vai jūs esat pazīstami, Lode pasmīkņāja. Viņam nepatīk modīgas ballītes un viss kas tamlīdzīgs. Parasts vecis bez izrādīšanās. Domāju viņš neiederētos jūsu kompānijā.

- Pollij, bērniņ, kas gan tev ir kopējs ar parastu veci? Trepetovs viņu pārtrauca. Man pat ir interesanti… Goda vārds!

- Nesauc mani par Polliju, Lode sacīja. Man nepatīk. Tikpat kā Dollija, klonētā aita…

Trepetovs iesmējās.

-  Un kā tavs Ļoša tevi sauc?

-  Kurš?!

-  Aleksejs Sincovs.

-  Kā tu zini vina uzvārdu?!

»

-  Lasīju „Maskavas vakara ziņās”, kā viņš izglābis kolektorā apmaldījušos studentus. Es jau teicu kaut kas pazīstams.

-  Dīvaini. Vispār viņš daudzus ir izglābis.

-  Kā tad viņš tevi sauca?

-  Lode.

-  Hm. Teicami. Lode. Tev piestāv. Es arī saukšu tevi par Lodi, labi?

Viņa paraustīja plecus.

-  Sauc, kā gribi.

Mūziķi pārstāja spēlēt. Stings no skatuves kaut ko uzsauca Trepetovam. Tas atbildēja: „Okei, senks! Releks!” Lode skatījās uz izgaismotajā ūdenī peldošajiem cilvēkiem.

- Vai haizivis nevar atpeldēt šurp uz gaismu? viņa bažīgi jautāja.

- Tās baidās no gaismas un trokšņa, atteica Trepetovs. Viņš piecēlās un paņēma viņu aiz rokas. Iesim papeldēsimies pirms miega!

Pirmsvēlēšanu kampaņa

Līdz šim braucienam Polis pat nestādījās priekšā, kas tagad ir Bruno Allegro, kāda mēroga, kāda lieluma figūra. Un kā viņš beidzamajā laikā ir pārvērties. Nu labi, Polis, viņš ar Bruno vismaz pēdējā laikā bija ticies, abi tika sēdējuši Zahara šašliku ēstuvē un tamlīdzīgi. Bet par Ņuku vispār nav ko runāt. Ņuka nebija redzējis Bruno gadus divus vai pat vēl ilgāk kopš tā laika, kad bija aizgājis rukāt brigādē pie kāda azera…

Pēcāk Bruno bija viņus uzmeklējis, pastāstījis par savu partiju un visām politiskajām padarīšanām un piedāvājis nākt pie viņa par sargiem, bet naudu piedāvājis tādu, ka visi jautājumi paši no sevis bija atkrituši. Viņš nekad senus draugus netika aizmirsis un nebija žņaudzies ar piķi, kad tas viņam bija bijis. Šajā ziņā Bruno itin nemaz nebija mainījies. Bet visā pārējā… Ko tur runāt. It kā nemaz vairs nebūtu ne Bruno, ne Tarzāns, bet gluži cits nepazīstams cilvēks. Gan cits runasveids, gan jauni paradumi, bet galvenais visa tā jezga ap viņu, visi tie fanu pūļi… īsi sakot nekādas skaidrības.

…Pirmā sarakstā toreiz bija Jaroslavļa. Tad Ivanova, Vladimira, Rjazaņa un Tula kaut kas līdzīgs viesturnejai. Sākumā viņi ielidoja Jaroslavļā. Tur pie paša trapa tika piebraukts sniegbalts audi ar šoferi. Speciāli Bruno. Jauna mašīna, masējošie krēsli, televizori sēdekļu pagalvjos, sešu litru dzinējs, šoferis uzvalkā. Kad Ņuka to ieraudzīja, viņam pat ģīmis sašķobījās. Un laikam arī smadzenēs kaut kas bija nošķiebies, jo viņš ne no šā, ne no tā pēkšņi bija sācis ārdīties:

-  Kam mums tas mērkaķis vajadzīgs, Bruno? Triec viņu ratā! Es arī pats protu šoferēt! Tu tak atceries, toreiz uz kravas vāģiem! Es tavai zināšanai visu mūžu esmu sapņojis pabraukāties ar tādu baltu ķēvīti! Kopš pašas agras, bļāviens, bērnības!

Bruno viņu mierīgi apsauca, sak, pirmkārt, nelamājies, tu tagad esi politiska darbinieka svītā, un, otrkārt, tu taču esi mans sargs, nevis šoferis un tik un tā pilsētu nepazīsti.

-  Ja nepazīstu, tad iepazīšu! Ko tad es nezinu? Un ar ko sargs ir sliktāks par šoferi? Man pasažieru sēdeklī riebjas sēdēt, savu mūžu to nedarīšu! Esmu pieradis stūrēt!

Agrāk Bruno nemaz nebūtu klausījies, būtu izlamājis un ietriecis ar purnu asfaltā kā toreiz Prečistenkā. Taču tagad viņš sacīja:

-  Labs ir, Ņuka. Man nekas nav pretī. Ja gribi stūrēt, lūdzu stūrē. Tikai mums ir ierobežots laiks, cilvēki gaida, tāpēc braucam ātrāk.

Bet pirms tam atvainojās šoferim, iedeva viņam naudu un vēl kādam zvanīja, lai šoferim nerastos nepatikšanas ar priekšniecību.

Toties Ņuka uzreiz atplauka, apsēdās šofera vietā, iekrampējās ar ādu apvilktajā stūrē: „Tūlīt viss būs uz Ūsiņu!”

Kā tad.

Vēlāk viņš taisnojās, ka mašīna bijusi bojāta, tur tā vaina. Un vispār ar tādām mašīnām kārtīgi puikas nebraucot, tikai tādi nīkuļi un pediņi. Viņš pats visu mūžu braucis ar tādiem vāģiem kā tā „gazele”, ar kuru viņi toreiz pārvadājuši mēbeles. Bet šai pustūkstotis zirgspēku zem pārsega un seši metri garums, reprezentācijas autiņš, saproties…

Tā nu viņš no vietas kā deva virsū, tik tikko netaranēja bagāžas sakabi pie lidmašīnas stāvēja tādi vagoniņi, kuros kraut bagāžu. Pēcāk, braucot laukā no lidlauka, neietrāpīja vārtos. Iebuktēja spārnu, pārsegu, sašķaidīja drumslās labo lukturi. Un galvenais auroja kā aizkauts:

-  Vot maitas! Te ātrumu pārslēgs lec laukā! Beigtu verķi iegrūduši! Kā bankā, lec laukā, skaties! To viņi tīšām piespēlējuši, Bruno, zvēru pie mātes!

Te nu Polis neizturēja, sāka uz viņu bļaut:

-  Ko tu ņemies, ka tavu māti?! Kāds verķis?! Kāp laukā no autiņa, ķēms, kamēr neesmu tevi miltos samalis!

Bet Bruno nekliedza, nekā tamlīdzīga. Sūc savu cigāru, skatās pa logu, it kā nekas nebūtu noticis.

-   Lai nu lai, Poli, ko tur tik daudz, tā katram var gadīties. Ņuka tikai maķenīt pārnervozējās. Tūlīt nomierināsies, apradīs un viss būs kārtībā… Apsēdies, apsēdies, netrako! Un nelamājies, jūs mani diskreditējat!

Pateica vienā mierā, pat uzaci nepakustināja. Polis uzreiz apsēdās. Vārds „diskreditējat” viņam nepatika. Briesmīgs vārds. Par to droši vien var arī ietupināt uz kādiem desmit gadiem! Politika ir tāda padarīšana… Viens pats lukturis, iespējams, maksā tik, cik sanāktu, ja pārdotu visus Ņukas orgānus, un tad vēl nepietiktu.

-  Brauc, Ņuka, nebaidies nenieka! Mums vēl daudzās vietās jāpagūst iebraukt, vēlētāji gaida!

Aha. Ja jau vēlētāji… Un Ņuka brauca. Zaļā ģīmī, pats nelaimīgs, ka iepiņķējies politikā, bet nav vairs kur sprukt. Un tad tik tikko nenotika īsta nelaime. Tikko izbrauc no lidlauka, uzreiz ir pagrieziens pa labi un liels stāvlaukums. Un tur pūlis, kāds miljons cilvēku. Mašīnu nemaz neredz, tikai cilvēki drūzmējas kā tāda siena. Viņi sagaida Bruno, redzami plakāti ar viņa portretiem, skudrupūžņiem un maziem cilvēciņiem. Starp citu, punduru tur pirmajās rindās būs kādi 5-7 gabali, tikpat kā nav. Visi pārējie ir parasti cilvēki vīri, sievas, jauni un veci, dažādi. Taču tagad viņi ir vēlētāji, bet tā ir pavisam cita lieta… Milzīgs pūlis!

Arī nožogojumi tur bija, OMON un tamlīdzīgi… Taču, kad parādījās mašīna, visiem tāds OMON bija pie vienas vietas, pūlis gāzās virsū, daži cilvēki izlauzās cauri un skrēja tieši pāri ceļam. Bet Ņuka aiz bailēm laikam sajauca pedāļus un nevis apstājās, bet strauji traucās uz priekšu, riepas vien nokauca. Vž-ž-žih! Aizžvidzināja kādu puscentimetru no puiša, kurš skrēja pirmais, gaisa vilnis viņu pat atsvieda sānis. Polis sēdēja priekšējā sēdeklī, viņš redzēja, ka mašīna nesas tieši iekšā pūlī, un parāva rokas bremzi. Viņi sagriezās vienu, otru reizi, tad kaut kā apstājās. Taisni brīnums, ka vini nevienu nenotrieca. Jā, īsts brīnums. Avīzēs un

>                                                                                         7 TV vēlāk mēļoja, ka to izprovocējis kāds no pūļa, tur bijuši provokatori un vispār slikta organizācija. Kā tad, kā tad. Tās visas ir blēņas, nebija nekādu provokatoru, bija viens pats Ņuka ar savām trulajām smadzenēm. Un ar to pietika…

Kad viņi apstājās, Polis nodomāja, ka viņus tūdaļ izraus laukā no mašīnas un saplosīs gabalos, bet, ja nesaplosīs, tad omonieši salieks ragā, bet, ja nesalieks, tad uz karstām pēdām „ieslēgs skaitītāju” sasistā audi dēļ. Taču nekas tāds nenotika. Viss pūlis salipa apkārt, kruķi bezmaz vai gūlās uz asfalta, lai izkarotu kaut jel kādu telpu. Un visi skandē:

-  Bruno, Bruno, Bruno!!! Saki vienu patiesu vārdu!!! Saki patiesu vārdu!

Un Bruno, kurš pa to laiku nezaudēja savu mieru, nospieda cigāru pelnutraukā, izkāpa no mašīnas un vienā paņēmienā kā artists cirka arēnā uzlēca uz audi jumta. Un visi uzreiz apklusa, varēja pat dzirdēt, kā lidostas ēkā izziņo iekāpšanu reisam Jaroslavļa-Magadana.

-  Sveicināti, mani dārgie līdzpilsoņi! viņš sāka runāt tik iejūtīgā, simpātijas raisošā tonī, kas aiziet līdz pašai sirdij un visu iekšā atmiekšķē. Mazie un lielie, resnie un tievie… jā, visdažādākie! Es vēršos pie jums vienkārši kā pie cilvēkiem! Tādiem kā es un pat labākiem par mani! Būsim godīgi es taču neesmu gudrāks par ikvienu nojums! Es pat nezinu, ko lai tik īpašu jums pasaku, lai mēs uzreiz apjēgtos, kaut kur skrietu un kaut ko tādu paveiktu, no kā mums visiem kļūtu labi! Redziet nu!

Kad viņš to bija izteicis, pūlis sajūsmā iedūcās, it kā viņš, gluži otādi, būtu atklājis kādu briesmīgu noslēpumu un viņiem no tā būtu kļuvis tik labi, ka neko vairs nevajag un nekur vairs nav jāskrien. Polis pēkšņi aptvēra, ka pilnīgi vienalga, ko Bruno tagad teiks vai darīs, visi šie ļaudis jau iepriekš viņu mīl, it kā viņš tiem te čemodāniem dalītu naudu.

-  Runa jau nav par mani! Ne jau par mani personīgi! Tā nu ir sanācis, ka es te stāvu un ar jums runāju, ka jūs esat te ieradušies manis dēļ un klausāties, tverat katru manu vārdu! Tad nu es teikšu jums, lūk, ko: jā, esmu ieradies, lai aģitētu par mūsu partiju, par MCP! Bet ne jau tāpēc, lai pēc tam visu mūžu braukātu tādos lepnos autiņos kā šis te!… Viņš padauzīja ar kāju pret audi jumtu, tā krietni padauzīja, bija dzirdams, kā tur kaut kas nokrakšķēja un ieliecās. Es aģitēju tāpēc, lai mazie cilvēki šajā valstī sāktu labāk dzīvot!

Rēkoņa, elsas, aplausi, uz mata kā Villija Tokareva koncertā. Pūlis saviļņojās, loks sakļāvās ciešāk, policisti tā iekšienē piesarka, sasprindzināja visus pēdējos spēkus, taču bija skaidrs, ka ilgi viņi nenoturēsies. Polis nostājās mašīnai kreisajā pusē pie pašas vadītāja kabīnes, lai briesmu gadījumā iestūķētu Bruno iekšā un tītos projām (uz Ņuku viņš šajā ziņā necerēja). Vai arī nogaidītu tur sliktākajā gadījumā…

-  Jautājums tikai kā katrs no mums saprot vārdus „dzīvot labāk”! Lai piķa būtu vairāk? Lai rijamais būtu lētāks? Lai braukātu pa ārzemēm un katru vasaru gozētos Kanāriju salās? Nezinu, varbūt arī tā. Arī es pats no tā visa droši vien neatteiktos. Tikai tas nav galvenais! Galvenais tagad izdarīt tā, lai valsti vadītu godīgi un gudri cilvēki! Katrā ziņā gudri! Katrā ziņā godīgi! Tie, kuri nākuši strādāt valsts labā, nevis lai iegūtu nekustamo īpašumu Maiami vai vēl kur citur! Visus pārējos dir… Tas ir nost! Ar kāju pa dir… pakaļu un sveiki! Lūk, tikai tad varēs cerēt uz kādu gaišo nākotni!

Bruno vēl daudz ko runāja, taču Polis vairs neklausījās, visu laiku uztraucās, kā viņi dzīvi no šī stāvlaukuma tiks projām un kā tas debiliķis Ņuka izstūrēs, lai nesabrauktu cilvēkus. Taču viss atrisinājās tik labi, cik vien iespējams. Kad mītiņš beidzās, pūlis burtiski pacēla mašīnu un uz rokām uzmanīgi iznesa viņus tālāk laukumā, akurāt kā skudriņas stiepj kādu salmiņu! Un tad visi atkāpās, lai būtu iespējams izbraukt. Un visu šo laiku Bruno stāvēja uz jumta, vicinājās rokām kā simfoniskā orķestra diriģents un klaigāja uz visiem, ka viņš neesot nekāds piemineklis vai osmaņu sultāns un ka viņš pats varot paiet.

…Pēc lidostas viņi apbraukāja visu Jaroslavļu motoru rūpnīca, vagonu remonta rūpnīca, alus darītava „Baltija” (Bruno tika pasniegts firmas kauss ar alu apmēram akvārija lielumā, viņš to iztukšoja vienā paņēmienā un pēc tam ne reizes pat nesastomījās), riepu rūpnīca, pēc tam Kaukāza kalnu virsotnei līdzīgs tirdzniecības centrs „Faraons” un pat vietējais kamerteātris. Visur milzums ļaužu. Pūļi. Lidostā Bruno uzstājās aptuveni 9.30, pēdējais mītiņš beidzās ap vienpadsmitiem vakarā. Viss, kas notika pa to starpu, Polim bija sajucis vienā nepārtrauktā dunoņā: ,,Pa-a-areizi, Bruu-unooo!” vienā milzīgā sejā ar vaļēju muti un acīm, kas gatavas vai aprīt…

Kad viņus izmitināja viesnīcā, Polis ar Ņuku, šķiet, kolīdz spēra kāju pār guļamistabas slieksni, uzreiz atslēdzās (lai gan Maskavā atļāvās plītēt līdz lūšanai un uzdzīvot līdz rītam). Turpretī Bruno vēl kaut kur noturēja apspriedi ar MCP vietējās nodaļas vadītājiem…

Interesanti, ka Ņuka pēc piedzīvojumiem lidostā ļoti akurāti bija nobraukājis visu to dienu, atradis visas adreses, visur paspējis, ne reizes neietriecās kaut kur ar bamperi un nelēca vairs uz ecēšām. Viņi ar Poli arī pārstāja lamāties, pat savā starpā!

^ ^

Ivanovā tur viss ir skaidrs. Sievišķu ka biezs, visapkārt vieni bābieši, it īpaši tajā viņu Ivanovas manufaktūrā. Un viņas visas, skaidra lieta, spiedza un ģība un bezmaz vai uz vietas dzemdēja, kamēr Bruno runāja par gaišo nākotni un tā tālāk. Starp citu, Polis pēcāk nodomāja ja Bruno būtu izmantojis kaut mazu daļiņu no iespējām, kādas viņam tur pavērās, tad pēc pāris gadiem visa Ivanova būtu pārpludināta ar punduriem…

Tā ka labi vien, ka neizmantoja. Lai gan, atklāti sakot, arī laika tam nebija sevišķi daudz.

^ ^

Rjazaņā ir slavena klīnika-internāts, kur ārstējas bērni ar visādām iedzimtām kaitēm, kroplībām un citām dīvainībām. To skaitā ar augšanas traucējumu sindromu. Tas pat nav internāts, bet drīzāk sporta skola, jo tur ir papilnam dažādu sekciju, baseinu, ļoti labs slēgtais stadions ar sintētisko segumu. Skaidrs, ka Bruno arī tur iegriezās. Pirms viņa uzstājās mākslas vingrošanas meiteņu komanda, sarīkoja nelielu šovu. Pavisam maziņas, kā tādas dzīvas lelles. Bruno pat apraudājās, bez jokiem. Bruno, cilvēks-lode! Pats par sevi saprotams, viņš tūdaļ piešķīra šiem no partijas kases neaptveramu summu bērneļiem, attīstībai un tamlīdzīgi. Taču to Polis pa ausu galam dzirdēja, pats neko netika teicis…

Tas tā, bet vēlāk Bruno tur teica ļoti labu runu. Ka viņš vai no ādas izlīdīs, bet izdarīs tā, lai Krievijā būtu paši veselākie bērni visā pasaulē. Ka ārstiem jāsaņem vairāk nekā ierēdņiem, ka tikmēr, kamēr ikvienam lauku feldšerim nebūs personīgais bembis, viņš ar zobiem grauzīs valdību un Domi, un jebkuru citu, kurš nav ar to vienisprātis… Kaut ko tādā garā. Tad no pūļa iznāca priekšā kāds viņu ķirurgs, tāds drūms, sirms, un saka:

-  Ziniet, pie mums uz klīniku bieži brauc dažādi cilvēki deputāti, apgabala un pat federālie priekšnieki. Mēs esam itin kā paraugiestāde, par mums daudzi zina, arī bērni te ārstējas smagi, tādus citviet nevar ieraudzīt. Un šie ļaudis, kolīdz to visu ierauga, sāk solīt, runā, ka pašā saknē jāmaina veselības aizsardzības sistēma un tā tālāk, un tā joprojām… Mēs esam to jau daudzkārt dzirdējuši. Un lieliski zinām, ka ne velna nemainīsies. Tā ka paldies jums, protams, par labajiem vārdiem, mums bija ļoti patīkami. Taču nevajag pūst miglu par tām algām un visu pārējo, labi?

Bruno apstulba. No malas varēja šķist, ka viņš tūdaļ kā vecos laikos pielēks klāt ķirurgam un iebliezīs ar celi pa mūli. Bet nē, protams, nekas tāds nenotika.

- Pagaidi, viņš teica, tu nesaproti. Es esmu Bruno Allegro. Ja esmu apsolījis vai no ādas izlīst, tad tā arī notiks un ne savādāk! Citādi es uz tādiem pasākumiem neielaižos!

- Ja tā, tad tu vienkārši neapjēdz, kur esi iekūlies, ķirurgs uz to atbild. Ja tu neesi tāds kā visi citi, kuri te pirms tevis runas turējuši, tad tava partija vienkārši neiekļūs Domē. Nekur tā neiekļūs!

>                                                                                                     >

-  Iekļūs! Bruno iekliedzās. Es tur visu Ohotnij Rjad, visu Kremli sacelšu kājās! Man ir grandiozs plāns, un neviens mani neatturēs!

- Un kāds ir tas brīnum iedarbīgais plāns? ķirurgs zobgalīgi apvaicājās.

Bruno saminstinājās, tad atmeta ar roku.

- Es negribēju pirms laika par to runāt, taču domāju, ka tagad tas brīdis ir pienācis. Klausieties!

Iestājās nāves klusums. Korespondenti pastiepa uz priekšu mikrofonus un televīzijas kameras.

-  Zem Maskavas, dziļi pazemē, dzīvo mazi cilvēciņi. Viņu tur desmitiem, varbūt pat simtiem tūkstoši! Viņi visi ir tādi kā es, kā šie jūsu bērni, tikai par viņiem neviens nezina! Arvienvārdsakot mazi! Pēc likuma, vini ir Krievijas pilsoņi, viņiem ir balsstiesības! Un viņi visi kā viens balsos par mani, par Bruno Allegro!

Sacēlās troksnis, sāka klikšķēt fotoaparāti, klusi dūca videokameras un diktofoni.

-  Tas tik ir kaut kas!

-  Sensācija!

-  Tā taču ir mūsu tauta! Kāpēc to tur pazemē?!

Polis agrāk bija dzirdējis par visu to no Bruno, taču

pat viņš ne visai tam ticēja. Bet te visi uzreiz noticēja, itin kā MCP priekšsēdētājs būtu no pazemes alām izvedis šajā pasaulē apjomīgo mazo cilvēku tautu.

Taču ķirurgs bija nešpetns un nelikās mierā:

-  Nu, teiksim, personīgi es nevienu no šīs jūsu tautas neesmu redzējis. Bet, ja viņi arī atnāktu uz vēlēšanu iecirkni, kurš viņus tur ielaidīs? Viņiem taču jābūt pasēm, lai varētu nobalsot!

-   Pases būs! Uztaisīsim! Ja reiz viņi dzīvo Krievijas teritorijā, tātad, pēc likuma, viņiem jābūt pasēm! Mēs jau esam sākuši vākt parakstus, lai sūtītu pieprasījumu uz Domi un Konstitucionālo tiesu!

…Pēc pāris dienām, jau atrazdamies Tverā, Polis viesnīcā skatījās ziņas un tikai tad īsti aptvēra, kādu rezonansi Bruno sacēlis ar šo savu paziņojumu. Pirmām kārtām gan Domes deputāti, gan dažādi ierēdņi vienā balsī apgalvoja, ka tas viss pilnīgi neko nenozīmē un Bruno tikai spodrina savu tēlu; dažs labs pat atcerējās tādu pasaku „Melnā vista jeb Pazemes iemītnieki”, kaut ko tādā garā, un pazobojās, ka Bruno laikam izlasījis to grāmatu un noticējis, ka tā visa ir patiesība, tāpēc tā plosās.

Bet tad pienāca oficiāls pieprasījums ar 120 tūkstoš parakstiem, un Manēžas laukumā salasījās vēl tikpat daudz cilvēku un tad arī visiem mutes bija ciet. Vai nu metās radīt kādu tur komisiju, vai tikai tās ilūziju, kā jau parasti notiek. Rietumus arī nevar gluži ignorēt, tur šī ziņa jau ir uztverta un visādos veidos tiek daudzināta, pavēršot te šā, te tā. „Mazo cilvēku partijas līderis atklājis pazemes viesstrādnieku pilsētas eksistenci”, „Moskovijas senās tautas pārstāvji pieprasa savas likumīgās tiesības”, „Maskavas pazemes iemītnieki: mistifikācija vai diskriminācija?”, „Simt tūkstoš balsu par Bruno Allegro izraus no zemes apakšas”. ANO pat nosūtīja Krievijas IeM speciālu pieprasījumu…

,,Euronews” ziņu par Bruno pat ievietoja ar pirmo numuru pirms Obamas vizītes Afganistānā. Bet nedēļas vidū reklamēja lielu pusstundas interviju speciālajā izlaidumā „Iepazīstieties: Krievijas politikas jaunā zvaigzne B. Allegro”… Polis skatījās neatņemdamies un neticēja savām acīm Bruno pacēlies tik augstu, kļuvis tik slavens, ka tālāk vairs nevar… Lai gan arī nedienu tās savas slavas dēļ pieredzēs ne mazums…

Oligarha mīļākā

Atver acis ceriņkrāsas puskrēsla, neredzama naktsbāra krāsa. Klusa dūkoņa, it kā kaimiņiem darbotos putekļsūcējs. Milzīga gulta ar pusapaļu baldahīnu izceļas uz apkārtējā „haitek” fona. Vietas, protams, ir pamaz kādi seši reiz astoņi, arī griesti nav augsti. Lode tīksmi izstaipījās, nosmaidīja sevī. Pie labā ātri pierod. Pussimt kvadrātmetru guļamistabas viņai par maz! Tas ir salīdzinājumā ar Semjona Romanoviča apartamentiem. Savukārt viņa visu mūžu nodzīvojusi istabiņā trīs reiz pieci! Mežainim vispār ir būcenis. Un viņu īrētajā jau arī īsti nav kur apgriezties. Tā ka viss atkarīgs no tā, ar ko salīdzina…

Viņa nožāvājās, apsēdās uz mīksta, ķermeņa formu ieņemoša matrača, nolaida kājas uz mīksta, viegli vibrējoša paklāja. Bet zem paklāja desmit kilometru tukšuma.

Vai varbūt jau mazāk.

Ausis krita ciet, tātad laižamies lejā. Jātaisās. Iedzēra minerālūdeni no pudelītes. Palūkojās apkārt. Semjona Romanoviča vieta bija tukša un auksta. Viņš bija piecēlies ap septiņiem, gaidīja zvanu no Nūdeli. Tur notiekot svarīgs darījums.

Lode piecēlās, piegāja pie iluminatora, pavilka augšup aizkariņu un samiedza acis. Tīrajās debesīs mirdzēja dzeltens saules disks, zem tā pletās bezgalīgi mākoņu lauki. Interesanti, kur prieka sajūta par šādu rītu pāriet laimes sajūtā? Vai starp tām ir principiāla atšķirība? Un vai tur kāda nozīme ir augstumam virs jūras līmeņa?

Pa galvu maisījās Stinga dziesma no vakardienas kaut kas par pastaigu uz Mēness. „Uokin on, uokin on ze mūn…”

Dungodama zem deguna, Lode devās uz dušu. Te visu darbina sensoru pults, bet poda vāks, tev tuvojoties, svinīgi paceļas kā roka sveicinot. Labrīt!

Kad viņa, svaiga, ietinusies rītakleitā, atgriezās guļamistabā, krēslā jau sēdēja Semjons Romanovičs. Vairs nekādu krekliņu un šortu lietišķs uzvalks, kaklasaite, mati sasukāti taisnā celiņā. Priekšā gaida Maskava, darbs.

-  Kā jūties?

-  Kā septītajās debesīs! Lode pasmaidīja.

Grīda zem kājām atkal sasvērās, viņa sagrīļojās. Semjons Romanovičs tēvišķi pasmaidīja.

-  Ja pasteigsies, mēs pagūsim līdz nolaišanās brīdim pabrokastot.

Ēdamistabā pie sienas karājas liels plakans monitors, kur projicējas attēls no borta kamerām. Uzdzerdama tēju kraukšķīgām pankūkām, Lode redzēja, kā viņi izlido cauri mākoņu frontei un lejā parādās lauki, ceļi, mājas un ūdens spogulis, ar saviem apveidiem nedaudz atgādinot no pudeles izlaistu pasaku džinu.

-         Tā ir Možaiskas ūdenskrātuve, Trepetovs sacīja.

-    Pēc desmit minūtēm būs Maskava.

-  Tad es eju saģērbties. Viņa nolika dakšiņu.

-   Ēd mierīgi, nekur nav jāsteidzas. Mēs neko nekavējam. Un, ja arī mazliet ilgāk pasēdēsim, mūs labprāt pagaidīs…

„Mūs!” Sirdij tīksmi ietrīsoties, Lode ievēroja. „Vai tiešām…”

Viņš pastiepa roku un viegli ar plaukstu noglāstīja viņas gurnu. Lode pasmaidīja. Viņa pirksti bija mīksti kā bruņurupuča ķermenis. Salīdzinājums radās pēkšņi, taču šķita ļoti trāpīgs. Patiesi stingrās bruņas veido nauda. Ar to tiek celtas pilis, pirktas bruņumašīnas, jahtas un lidmašīnas, algoti neskaitāmie kalpotāji un neuzveicamie sargi… Bet, ja to visu paņemtu nost, kas paliktu? Pirms likšanās gultā Trepetovs nemanāmi iedzer kādu tableti. Turpretī Mežainis iztiek bez kādām tabletēm, taču viņai rītos allaž smeldza gūžu kauli un vēdera lejasdaļa, bet kājas trīcēja, it kā viņa augu nakti būtu auļojusi neiejāta zirga mugurā… Arī ar čečenu bandītiem Mežainis bija ticis galā bez kādiem sargiem, pats ar savām rokām.

Lai gan tas nepavisam nav svarīgi, ar kādiem līdzekļiem tiek sasniegts mērķis.

„Iedomājies, Svēta, es drāzos ar miljardieri no „Forbsa” desmit tūkstoš metru augstumā. Jā, ar to pašu. Privātajā boingā ar atsevišķu guļamistabu. Nu, ko lai tev saka… Var teikt, ka bija interesanti.”

Skanēja tīri labi. Nabaga Svēta.

„…Taču uz jahtas gāja jautrāk. Tur, zini, šūpoja. Ļoti patīkami. Tāda balta jahta kā tavs mersedess, tikai žilbinošāka. Varbūt saules un zilās jūras dēļ…”

Šis izklausās vēl labāk.

„Tu ar savu mersi izskaties ļoti glamūrīgi… Un es ar „Forbsu”! Ha-ha-ha!”

Lieliski.

Lidmašīna kārtējo reizi sasvērās. Lode nemaz nemanīja, kā līdzās gadījās stjuarts baltā elsiņā. Viņš veikli uzķēra viņas tasi, kas slīdēja uz galda malu, un kā atvainodamies pasmaidīja.

*  * *

Visu ceļu no Šeremetjevas Trepetovs runāja par pasaules futbola intrigām, dopingu, talismaniem, salīgtiem mačiem, par nodzērušamies treneriem un sava kluba faniem, kuri stadionā dzied krievu „Kaļinku”. Vēl viņš zvanīja un atbildēja uz zvaniem, uzklausīja ziņojumus, deva norādījumus, izvaicāja par darījumiem.

-  Marina ir mājās?

Lode saspringa.

- Vakar aizlidoja uz Kipru? Nē, pareizi darīja, es pats viņai to ieteicu. Izskatās nogurusi, sen bija laiks atpūsties… Un turpināja futbola tematu: Viņi ir pateicīgi man, saproti. Es šo klubu izvilku no sūdu bedres… Un es ar to lepojos vairāk nekā ar kādām citām lietām. Nav patriotiski, jā, saprotu. Taču tas vismaz ir godīgi…

Lode klausījās pavirši. Tas viņu neinteresēja. Viņu interesēja, kur viņu izsēdinās. Vai tiešām pirmajā taksometru pieturā? Vai pavaicās kurp jūs aizvest? Vai „džentlmeniski” pārsēdinās vienā no nedaudzajām dežūrmašīnām?

Viņa pieklājīgi māja un skatījās logā. Nē, pēc tūlītējas izsēdināšanas neizskatījās. Garastāvoklis uzlabojās.

Loka ceļu izbrauca gluži vai neticamā ātrumā droši vien pa priekšu nesās kāda speciāla komanda, kas viņiem attīrīja ceļu. Un, lūk, jau pazibēja ceļa rādītājs uz

Žavoronkiem. Gandrīz nebremzējot mašīna nogriezās no šosejas un jau pēc dažām minūtēm iebrauca muižas teritorijā.

Zavoronkos viņus gaidīja bezmaz vai svinīgas pusdienas. Gaidīja, gaidīja, tik tikko sagaidīja. Sofija Teodorovna, paveca kalpotāja, mātišķi sarāja Trepetovu par kavēšanos un atdzisušu jēra žigo.

- Sen bija laiks, Trepetovs izklaidīgi atkārtoja. Mēs ar Poļinu paēdīsim kabinetā. Pēc tam droši vien atpūtīsimies. Ļevs Nikolajevičs nav rādījies? Ja parādās, dodiet man ziņu. Nevienu citu neielaist.

„Žigo” izrādījās parasta cepta jēra ciska. Vīns bija garšīgs. Lode ātri noreiba.

„Nu tā,” viņa domāja, „bijām aizlidojuši uz Kārībām. Lieliski. Un kas būs tālāk? Tagad paēdīsim pusdienas, viņš mani izdrāzīs, bet tālāk? Aizvedīs mājās? Vai pie Mežaiņa? Vai pie mammas? Vai varbūt nopirks dzīvokli „mīlas ligzdiņu” kā vecos amerikāņu romānos?”

Nē. Gribējās cerēt, ka viss ir daudz nopietnāk. Atgriezties vecajā dzīvē Lode negrasījās. Tas vienkārši nebija iespējams.

Trepetovs uzlika brilles.

Acumirklī pārvērtās. Kļuva tāds mājīgs, ģimenisks, vai… Lode nodomāja, ka tas ir forši. Ar brillēm taču neviens viņu neredz, tikai paši tuvākie cilvēki. Nevienā bildē, nevienā sižetā, ko viņa paguvusi noskatīties, kopš viņi iepazinās klubā, nekur viņš nav ar brillēm. Ar brillēm tāpat kā apakšbiksēs. Vai bez tām. Nē, pat foršāk…

„Svēta, tu neticēsi redzēju „Forbsu” apakšbiksēs… Tas ir, ar brillēm. Pēc pusdienām lasīja avīzi…”

Kādas muļķības. Patiesībā „Forbss” vienmēr ir un paliek „Forbss”. Dabas likums. Trepetovs pie pusdiengalda tikpat kā nerunāja uzlika savas brilles un sēdēja, iebāzis degunu datorā. Droši vien pārskatīja pastu. Vai ko nu tur miljardieri parasti skatās… Kādus tur kotējumus. Dzerot tēju, viņš beidzot nolika datoru, taču tūdaļ iezvanījās iekšējais telefons.

-  Jā. Labi. Gaidi bibliotēkā, es tūdaļ nokāpšu lejā.

Trepetovs nolika klausuli un palūkojās uz Lodi.

-   Steidzams ziņojums, atstāšu tevi burtiski uz dažām minūtēm. Ja gribi, es pasaukšu Sofiju Teodorovnu, viņa pavadīs tevi uz guļamistabu.

-  Sofija Teo… do… Tfu. Lode papurināja galvu. Viņa pat nebija gaidījusi, ka tā apreibs. Es droši vien sen būtu izmežģījusi mēli, ja man būtu kalpotāja ar tādu vārdu un tēvvārdu.

-  Gan jau nebūtu izmežģījusi. Tā tev ir gana veikla un lokana. Un attapīga. Trepetovs pasmaidīja, piecēlās no galda. Vai pasaukt?

-  Ko tad? A-a. Nē, nevajag.

Kad viņš izgāja, Lode ielēja sev vēl vīnu, paņēma glāzi, piegāja pie loga. Laukumiņā mājas priekšā sargi pļāpāja ar maibaha šoferi, skaļi smējās un grūstījās kā puišeļi.

„Varbūt ņirdz par mani?” Lodei iešāvās prātā. „Lai gan nē, kāda velna pēc? Es tagad te esmu oficiālas mīļākās statusā. Rau, savu Marinu viņš aizsūtījis tā patālāk uz Kipru, tagad es esmu viņas vietā. Un nav ko ņirgt, sapratāt? Pieiet klāt un iegāzt pa ģīmi. Ja Mežainis te būtu, viņš noteikti iegāztu…”

Vina izdzēra vīnu. j

Vēl gan nav zināms, kuram Mežainis iegāztu.

Nē, ir zināms. Iegāztu vispirms viņai, bet tad šiem.

Vienalga. Viņa savu izvēli bija izdarījusi. Viņai te patika. Viņa gribēja palikt Žavoronkos uz visiem laikiem. Atlika tikai noskaidrot, kādu izvēli ir izdarījis Semjons Romanovičs.

Taču pašreizējā brīdī Semjons Romanovičs nedomāja par Lodi un nenoteica viņai vietu savā dzīvē viņš nodevās gluži citām problēmām. Viņš staigāja gar grāmatu plauktiem un uzklausīja savu cilvēku īpašiem uzdevumiem, kurš sēdēja pie neliela galdiņa un monotoni ziņoja par pazemes ekspedīcijas rezultātiem. Un kaut kas šajā monotonumā viņam nepatika.

Ļevs Nikolajevičs aizvien palika nesatricināms. Taču tagad viņš tikai tāds izlikās. Rokas nervozi virpināja nelielu izliektu pīpi, skatiens nemitīgi aizvirzījās sānis. Viņš acīm redzami jutās neomulīgi. Varbūt tāpēc, ka bija radis ziņot par panākumiem, nevis neveiksmēm, varbūt tāpēc, ka pirmo reizi nebija situācijas noteicējs.

-  Tas ir pārbaudīts fakts? Trepetovs noprasīja.

-    Protams, puiši centās pārbaudīt, iekāpa pakaļ… Burtiski kilometru nogāja, ne vairāk. Viņiem gan šķita, ka visus simt. Izrāpās pa kādu tur lūku izrādās, Znamenkā. Viscaur vienos sūdos, paduses putās, rokas, kājas trīc, tumšs gar acīm, pilnīgā pakaļā! Ar vārdu sakot, paziņoja, ka lejā vairs nekāps ne par kādu naudu… bet vecākais šiem bija Alberts, jūs viņu pazīstat tam puisim vispār nav nervu!

-  Viņi uzgāja kaut jel kādas pēdas? Trepetovs neatlaidās. Izsmēķus, cigarešu paciņas, „Snikera” papīriņus, galu galā zābaku zoļu nospiedumus!

-  Nekā nav. Ļevs Nikolajevičs pašūpoja galvu.

-  Vajadzēja viņiem iebāzt radioraidītāju kamerā vai kur citur… Tev tādu mantiņu ir papilnam!

Ļevs Nikolajevičs ielika pīpi mutē, iekoda zobos, it kā gribēdams aizsmēķēt, taču patiesībā viņš smēķēt netaisījās pīpe bija tukša.

-        Raidītājiem tādā dziļumā nav signāla, viņš sacīja.

-    Un kurš tad zināja, ka tā notiks…

Trepetovs pagājās gar grāmatplauktiem, domāja.

- Bet varbūt viņi mani piečakarēja? Savāca mūsu instrumentus, aparatūru, kaut ko rācijā nosvepstēja par metānu šahtā, bet paši uz veikalu, tā sakot. Mierīgi pievāca desmit tonnu zelta un tu-tū?

Ļevs Nikolajevičs pakustināja nāsis un īsi ievilka gaisu kā ošņādams, cenzdamies sajust neesošās tabakas smaržu. Tad iebāza pīpi kabatā un paskatījās šefam tieši acīs. Bija jūtams, ka viņš nostājies uz labi pazīstamas taciņas.

-  Pēc tam kad biju aprunājies ar Albertu, es sapratu tādā dziļumā mierīgi neko nevar izdarīt. Nezinu, kā vispār no turienes var izcelt desmit tonnu. Viņi tur patiešām aizgāja bojā, Semjon Romanovič. Visi trīs.

Trepetovs pasmīnēja.

-  No kurienes tāda pārliecība?

- Seismiskā stacija fiksējusi grūdienu grupas atrašanās vietā un tieši tajā laikā tas ir viens!

Ļevs Nikolajevičs salieca vienu pirkstu.

-  Mani puiši visas šīs dienas uzmanīja viņu telefonus, dežurēja dažādās adresēs. Neviens neparādījās. Tas ir divi!

Viņš salieca otru pirkstu.

-   Par diviem radinieki ierosināja meklēšanu par Zarembo un Seredovu. Zarembo līgava ir uz nervu sabrukuma robežas, viņi pēc pāris mēnešiem taisījās precēties… Tas ir trīs!

-  Neko teikt, pārliecinoši. Rūpīgs darbs…

Ļevs Nikolajevičs uzelpoja, noklikšķināja pirkstus.

- Jūs taču mani sen pazīstat, Semjon Romanovič. Vai gan es atļautos mānīt? Un vēl jūs…

Trepetovs pamāja. Blēdīties ar Ļevu Nikolajeviču ir bīstami. Viņš ir ģērbies parastā uzvalkā, seja uzblīdusi, pats plecīgs, neliela auguma gluži neievērojama persona, pat maķenīt kariķēta, ja ļauj vaļu iztēlei. Taču šeit, omulīgā, mājīgā bibliotēkas atmosfērā, šis grāfa Tolstoja vārdabrālis izskatās kā ieradies no tālas naidīgas galaktikas. Kā kaut kas pilnīgi nesavienojams ar mieru, omulību, maigo lampu gaismu un visu pasaules klasiku, kas balstās uz desmit baušļiem… Ja „tuneļnieki” savā muļķībā būtu iedomājušies paspēlēt ar viņu kaķi un peli, viņi patlaban lēni laistu laukā garu kādā cisternā, garāžā, šķūnī vai kur nu tur Ļevam Nikolajevičam ir ierīkota spīdzināšanas kamera…

-  Labi. Pieņemsim, ka viņi ir beigti, Trepetovs sacīja. Pirmais darījums izrādījies neveiksmīgs. Tomēr bankā ir prāva summa. Droši vien lielākā pazemes dārgumu krātuve visā cilvēces vēsturē. Būtu žēl no tās atteikties. Kā tu domā?

Ļevs Nikolajevičs paraustīja plecus.

- Žēl vai nav žēl… Nezinu, kā šis vārds te iederas. Tikai… Varbūt viss Mēness ir no zelta, tikai vai es varu līdz tam nokļūt? Tāpēc man nemaz nav žēl…

- Tāpēc tu arī neesi miljardieris! Trepetovs samiernieciski uzplīkšķināja padotajam pa vēl gana spēcīgo plecu. Es pārsteidzos, tevi uzslavēdams!

īpašu uzdevumu veikšanai paredzētā cilvēka acis nelāgi iegailējās, taču viņš paguva novērst skatienu.

-  Bet ir cilvēki, kuri lido uz to tavu Mēnesi! Atceries, es runāju par Mežaini?

- Apvainojat, Semjon Romanovič! Ļevs Nikolajevičs atvēra padilušo ādas portfeli, veikli izņēma no tā melnu kartona mapi un akurāti nolika sev priekšā uz galda.

-  Aleksejs Sincovs, es taču jau agrāk tiku par viņu ziņojis. Pieredzes bagāts digers, laikam vispieredzējušākais Maskavā. Savulaik par viņu daudz rakstīja avīzēs. Viņš izglābis ap trīsdesmit cilvēku, bet varbūt pat vairāk…

- To es atceros. Kas vēl? Trepetovs piegāja pie loga un tagad stāvēja ar muguru pret Ļevu Nikolajeviču, iepletis kājas un salicis rokas aiz muguras. Psihologi uzskata, ka šī poza pauž pārliecību un iekšēju spēku.

-  Divtūkstoš otrajā gadā aizturējis spiegu…

-         Ak tā? Semjons Romanovičs strauji pagriezās.

-   Daudzpusīga personība!

- Visnotaļ. Kopš tā laika par viņu pārstāja rakstīt un digeru aprindās viņš vairs nefigurēja…

-  Kāpēc? Kas notika?

Ja Semjons Romanovičs gribēja pieķert ziņotāju neinformētībā, tad viņam tas neizdevās.

-   Tāpēc, ka kapteinis Sincovs sāka strādāt FDD. Speciālajā apakšvienībā „Tunelis”!

-  Kā gan viņu tur paņēma? Trepetovs izbrīnā noplātīja rokas. No kanalizācijas kolektoriem taisnā ceļā uz FDD?! Vai tad tā mēdz notikt?!

Ļevs Nikolajevičs pašūpoja galvu.

-  Ne jau no kolektoriem. Viņš ir kara virsnieks, kapteinis, karojis Kaukāzā, bijis gūstā, saņēmis apbalvojumus. Nevainojama dienesta lapa.

- Tā, tā, tā… Tātad viņš strādājis „Tunelī”… kopā ar tiem trim?

-  Ne tikai strādājis. Viņš bija komandieris, bet Zarembo, Piļčenko un Seredovs viņa padotie. Pirms diviem gadiem visi atvaļinājušies no drošības dienesta. Un attiecības viņu starpā nezin kāpēc pasliktinājušās…

-  Kas vēl par viņu ir zināms?

-  Dzīvo Sivceva Vražekā sešpadsmit, dzīvoklis viens. Pareizāk, tur viņš ir pierakstīts. Bet faktiski dzīvo īrētā dzīvoklī pēc adreses… Automašīna „Volksvvagen” ar valsts numuru… Paziņu loks ierobežots, draugu faktiski nav.

-  Pavisam?

Ļevs Nikolajevičs paraustīja plecus un atkal izvilka savu pīpi.

-   Skaidri zināms, ka viņa vienīgais tuvais draugs, digers ar iesauku Sesks, gājis bojā vairāk nekā pirms desmit gadiem. Kopš tā laika izteiktu draugu nav. Tā paziņas, darba biedri… Taču kurš zina, kas viņam iekšā notiek? Varbūt viņš kādu uzskata par tuvu draugu.

-  Viņš ir precējies? Trepetovs apjautājās, un viņa balss nezin kāpēc nodrebēja.

-  Kā tagad pieņemts teikt, ir faktiskās laulības attiecībās ar jaunu meiteni, studenti. Pareizāk, bija. Nesen viņa no Sincova aizgāja. Cilvēks īpašiem uzdevumiem apklusa, tā savādi uzlūkodams savu šefu.

-  Ko lai saka, labi pastrādāts, Trepetovs uzslavēja, piegāja pie galda, apsēdās pretī un uzlika roku uz melnās mapes. Taču tas ir tikai sākums. Es gribu, lai šo papīru vietā šeit sēdētu Mežainis, pats personīgi! Un lai viņš piekristu paveikt to darbu, kas nebija pa spēkam viņa kādreizējiem biedriem…

Ļevs Nikolajevičs atstāja viņa vārdus bez atbildes. Viņš atkal pakustināja nāsis kā ošņādams. Piecēlās, piegāja pie loga, paskatījās laukā.

-  Cik te jūsu īpašumā ir kluss, Semjon Romanovič, viņš sacīja. Miers un klusums. Putniņi dzied. Pilnīga idille.

-  Vai tu pirmoreiz esi manā mājā? Trepetovs izbrīnījies vaicāja.

-   Nē. Ļevs Nikolajevičs aizvilka aizkaru. Toties piejums allaž ir kas jauns… Te vienkāršs galma punduris, bet nu jau ievērojams politiķis… Te jauna simpātija… Runā, esot skaista…

-  Uz ko tu tēmē?

-  Kam jums viņa? Tikai nedusmojieties. Cik visādu modeļu un dažādu „miseņu” jums jau ir, kam vēl viena?

- Tu šodien esi tāds savāds, Ļev Nikolajevič! Ja man garāžā stāv mersedess, rolsroiss, poršē vai tāpēc nevaru nopirkt vēl ari lambordžīni? Labāk pievērsies Mežainim! Iepazīsties, veic sākotnējas sarunas, tad ved viņu pie manis aprunāties… Citādi runā te miklās. Kāds tam visam sakars ar punduri?

-  Bija punduris, kļuva par politiķi. Bija jauna meitene, kļuva par strīda ābolu. Visticamāk, Mežainis negribēs ar jums runāt. Un nevajag nemaz vest viņu šurp baidos, ka viņš atnāks pats, bez uzaicinājuma. Atveriet mapīti…

Apstulbušais Trepetovs atvēra personas lietu. Pašā virsū gulēja liela Lodes fotogrāfija. Viņš aizkaitināts aizcirta mapi.

-  Ak par to tu runā! Es zinu, ka viņai iepriekš bijis tas Mežainis! Ir gan jaunums! Lai gan… Pagaidi… Kā tu zini, kas man ir tur augšā? Tu taču viņu neredzēji, bet vārdus es netiku tev minējis!

-  Blēņas! Ļevs Nikolajevičs atmeta ar roku. Es noskatījos jūsu atbraukšanas ierakstu katram gadījumam. Un, jāatzīst, esmu nobažījies…

-  Par ko?! Trepetovs atlaidās pret krēsla atzveltni. Tā bijušā digera dēļ?! Labi, viņa meitene aizgāja no viņa pie manis, un tad? Vai tāpēc viņš atteiksies no izdevīga darījuma?! Vai sadomās atriebties?! Kas viņš tāds ir salīdzinājumā ar mani?! Nesmīdini, Ļev, šodien tu esi tāds…

Taču īpašo uzdevumu cilvēks palika nopietns. Viņš nostājās pretī, pieliecās, atbalstīdamies ar rokām pret galdu, un ciešu skatienu lūkojās tieši acīs savam šefam. Viņi skatījās viens otrā kā tajā spēlē kurš pirmais neizturēs un samirkšķinās acis. Visā viņu sadarbības laikā Ļevs nekad tā nebija skatījies.

-  Reizēm nauda, sakari, iespējas atvirzās otrajā plānā, viņš lēni un ļoti nozīmīgi sacīja. Bet pirmajā nostājas cilvēka personiskās īpašības. Mūsu apstākļos kas tāds reti gadās, ļoti reti. Bet tomēr gadās…

Trepetovs neizturēja un samirkšķināja acis. Un tāpēc kļuva nikns.

- Atkal pūt miglu? Kurp tu stūrē?!

Ļevs Nikolajevičs uzmeta ašu skatienu.

-  Lūk, kurp… Viņš pievilka klāt personas lietu, atvēra. Tātad Aleksejs Ivanovičs Sincovs. Digera iesauka Mežainis. Gaisa desanta karaspēka kapteinis, FDD majors. Speciālās sagatavošanas kursi nometnē „Leopards” Stavropoles tuvumā…

Ļevs Nikolajevičs nokāsējās. Trepetovs viegli varēja iztēloties viņu esesieša formas tērpā, metodiski iznīcinot iedzīvotājus, kuri slēpuši partizānus. Vai noteiktas kategorijas iedzīvotājus. Vai vienkārši iedzīvotājus… Teiksim, optimāla „ganāmpulka” uzturēšanas nolūkā. Turklāt viņā nav ne druskas pretīguma, kas parasti piemīt pedantiem. Robots sterilizators…

-  Tas ir slikti, robots turpināja. Ph*mās čečenu kampaņas dalībnieks. Un tas ir vēl sliktāk. Esmu pazinis vairākus puišus, kuri piedalījušies pirmajā kampaņā, viņus ir grūti ar vēl ko nobiedēt. Manu vīru vidū nav neviena tāda. Un tā nav nejaušība.

Ļevs Nikolajevičs uzlūkoja šefu.

- Turpini, Trepetovs sacīja.

-   Sincovs ir bijis lauka komandiera Dzelzs Amīra gūstā, sēdējis tā sauktajā kapsulā. Tā ir dziļa šaura bedre, kurā cilvēks var novietoties tikai augšup paceltām rokām. Tīri čečeniska atrakcija. Tur viņš sabija kādus divus mēnešus. Domāju, tieši tad viņam sākās problēmas ar psihi…

-  Tavuprāt, viņš ir traks? Trepetovs saviebās.

-  Tā es neteicu. Es teicu „problēmas ar psihi”. Bet problēmas mēdz būt dažādas: „atsaldētlba”, dzelžaina neatlaidība, nāves baiļu trūkums arī tās ir problēmas ar psihi. Lai gan parasti no kapsulām cilvēki izkļuva vienīgi beigti vai vājprātīgi, Semjon Romanovič. Man ir tādas ziņas.

-  Un ko tu gribi pateikt?

-  To, ka tad, kad Dzelzs Amīrs parādījās Maskavā, Sincovs viņu nogalināja. Ar savām rokām! Lai gan Amīram aiz muguras bija vesela banda… Un vēl ar viņu saistās dažnedažādas mīklainas baumas. No pazemes maz kas izsūcas dienas gaismā. Taču ar to, kas ir, pilnīgi pietiek…

-  Kam pietiek?

- Lai pret Sincovu izturētos nopietni. Un piesargātos no viņa!

- Kāds man pamats no viņa sargāties? Semjons Romanovičs nedaudz samulsa. Nekad vēl viņa padotais nebija runājis ar viņu tādā tonī.

-  Tāds, ka viņa folksvāgens vairākas reizes nobraukāja garām jūsu savrupnama vārtiem. Kāpēc? Varbūt nejauši? Nē-e-e! Ja tīģeris ložņā ap māju, tad tas ošņā pēc govs vai, teiksim, kazas… Bet varbūt arī pēc saimnieka! It īpaši, ja tas tīģeris jau ir nogaršojis cilvēka gaļu…

īpašo uzdevumu cilvēks noslīga krēslā. Bibliotēkā iestājās klusums. Trepetovs un Ļevs sēdēja pretī, vairīdamies viens otru uzlūkot. Ļevs Nikolajevičs nopūtās un nosusināja pieri ar kabatlakatu. Trepetovs atkārtoja viņa žestu.

-  Labi, Ļev, es visu sapratu, Semjons Romanovičs beidzot ierunājās. Es došu rīkojumu pastiprināt apsardzi. Likšu, lai stingrāk kontrolē iebraukšanu ciematā. Paņemšu vēl vienu apsardzes mašīnu.

-  Tas būs ļoti prātīgi darīts. Ļevs Nikolajevičs pamāja.

-  Un tu pameklē citus variantus mūsu uzdevuma izpildei.

-   Klausos, Semjon Romanovič! Ļevs Nikolajevičs vēlreiz pamāja. Pameklēšu senus paziņas Kantorī, varbūt kāds izlīdzēs ar pazemes komunikāciju karti vai ko citu. Lūkošu uzmeklēt citus „tuneļniekus” viņu tur apakšvienībā bija kādi trīsdesmit cilvēki, ne mazāk…

-         Strādā, Ļev, strādā, Trepetovs atzinīgi noteica.

-    Paies kāda nedēļa, aizvainojumi pierims, un tad varēs aprunāties arī ar Mežaini… Nauda visiem ir vajadzīga. Arī tīģeriem gribas rīt…

Palicis viens, Semjons Romanovičs vēlreiz atgādināja kalpotājai, lai viņu netraucē. Uzkāpa pa kāpnēm otrajā stāvā un palika stāvam, lūkodamies laukā pa logu. Alejām rotāts dārzs, golfa laukums, kas sniedzas gandrīz vai līdz horizontam, lapene ķīniešu laterniņas formā, gleznains dīķis ar zelta zivtiņām… Jā, Žavoronkos tiešām bija skaisti. Skaisti un mierīgi. Un kabinetā viņu gaida Poļina Gerasimova, Pollija, Lode, meitene-lambordžīni slaids augums un zilas acis, salda balva solīdam vīrietim. „Strīda ābols”! Smieklīgi… Kāds gan strīds viņam varētu būt ar kādu tur digeru?

:| * *

Pilots, plānodams nolaišanos, izpēta lidlauku, desanta komandieris izraugās piemērotus laukumiņus, bet Mežainis sāka meklēt pazemes ejas.

Ārpilsētas vasarnīcu ciematos parasti nav centrālās kanalizācijas. Taču uz īpaši privileģētiem mājokļu puduriem tas, protams, neattiecas. Šeit, nerēķinoties ar izdevumiem, rok kanalizācijas kolektorus. Turklāt liek nevis parastās četrdesmit centimetru caurules, bet betona, metru diametrā. Tāpēc ka ikvienā zemes gabalā ir pa baseinam, ja ne diviem, un kur tad vēl strūklakas, burbuļvannas un visādas citādas uzpariktes, un te jānovada nevis tas, kas iztek no parastas tualetes kastes vai dušas kabīnes, bet gan desmitiem tonnu ūdens, tā ka bez kanalizācijas nekādi neiztikt.

Stādīdamies priekšā par kārtējās kotedžas būves darbu vadītāju, viņš devās pie rajona arhitekta, samaksāja kasē piecus tūkstošus un saņēma Zavoronku ciemata nr. 3 kanalizācijas tīkla kserokopiju un apsolījumu saņemt papildu konsultāciju jaunās mājas pievienošanas gaitā. Par atsevišķu samaksu, protams…

Pēc tam viņš aizbrauca uz vietas, „piesaistīja” Trepetova māju pazemes maģistrālēm un pat noskatīja iekāpšanas vietu. Lūka atradās piecdesmit metru no teritorijas vārtiem ja iekāptu, kad sāk krēslot, pēc pusstundas viņš būtu pie mērķa. Taču, kad Mežainis ieradās veikt galīgo rekognoscēšanu, viņa darbu vadītāja leģenda nelīdzēja pacelt barjeru kontrolpunktā sargi pieprasīja zemes gabala īpašnieka pilnvaru un personas dokumentus… Plānu nācās mainīt. Tagad viņš ienira maģistrālajā lūkā, kas atradās meža, kas stiepās gar ceļu, malā. Diezgan ilgi gāja pilnā augumā pa betona gaiteni līdz ceļiem melnā smirdīgā zampā, tad, orientējoties pēc GPS navigatora, nogriezās uz ciematu un beigās ielīda metrīgajā caurulē, kas veda uz vajadzīgo māju.

„Kaut nu tikai šiem neienāktu prātā tagad izlaist baseinam ūdeni!” viņš nodomāja. Taču šī doma pazibēja kaut kur apziņas perifērijā. Tāpēc ka viņu vadīja iekšā mutuļojošais niknums, kas aizēnoja un atvirzīja visas citas jūtas, tajā skaitā arī pašsaglabāšanās instinktu. Kaut kāds mērglis ņēmis un nolaupījis viņam vienīgo vērtību! Ar to pašu iespļaujot viņam dvēselē un nodemonstrējot absolūtu nevērību pret viņa personu! Mežainis pats par sevi nobrīnījās. Neviens, atskaitot Dzelzs Amīru, nebija modinājis viņā tik svelošu naidu. Un vispār tik spēcīgas jūtas. Viņam viss bija bijis pie kājas. Bet nu… Parasta meitene divas rokas, divas kājas, bet ej nu saproti!

Viņam laimējās baseinu neviens neizlaida, un pēc kāda laika viņš atrada lūku pie mājas, iztaisnojās, palūkojās apkārt. Augšā skanēja sargu balsis, caur spraugu betonā stiepās daudzas caurules. Sprauga nepārprotami veda pagrabā. Apmēram pa tādu viņš nokļuva „mīnusā” no sava dzīvokļa. Tikai tā bija krietni platāka…

Viņš nostājās sāniski un ņēmās spiesties aizvien dziļāk un dziļāk. Sākumā viss gāja labi, bet tad viņš iesprūda un kādu brīdi buksēja uz vietas, visiem spēkiem atsperdamies ar kājām un locīdamies kā zutis. Pēkšņi sprauga palaida viņu vaļā un viņš izlidoja tumšā tukšā telpā. Pieres lukturītis izgaismoja caurules gar sienām, vairākus katlus, lielas plastmasas mucas ar ūdens rezervēm.

Atradis kāpnes, Mežainis pakāpās līdz durvīm, ieklausījās, taču neko nedzirdēja. Viņš izslēdza lukturi un satvēra rokturi. Izrādās, durvis nebija aizslēgtas, taču nodevīgi iečīkstējās. Viņš ieslīdēja gaitenī. Un gandrīz tūdaļ atskanēja klusināti soļi. Mežainis metās pretī. Piesardzīgi tuvojošais sargs pēkšņi ieraudzīja savā priekšā melnu stāvu tādā kā kosmiskā aprīkojumā. Pārsteigumā viņš novaidējās un pakāpās atpakaļ. Taču Mežainis strauji samazināja distanci, deva spēcīgu triecienu un veiksmīgi trāpīja pa žokli. Masīvais augums lidojumā izsita durvju stiklu un ar troksni atsitās pret rakstaino parketu. Bija skaidrs, ka ar to sardze nav beigusies, taču pašlaik Mežainis ne par ko nedomāja. Nepievērsdams uzmanību nokritušajam un atstādams uz dārgā koka grīdas un pūkainajiem paklājiem smirdīgas rievotas pēdas, viņš virzījās pa kāpnēm uz otro stāvu uz guļamistabu.

*                                                             * *

…It kā būtu nokritusi grāmata. Jeb vai viņas galvā brikšķ un plaukšķ? Viņa tikko bija rēkusi kā meža kaķe, un vispār…

Taču pēc brīža troksnis atkārtojās. Lode apstājās, ieklausījās. Pēc kāda laiciņa apstājās arī Trepetovs, noelsās:

-  Kas notika?

-  Tu nedzirdi?

-  Ko tad? viņš atjautāja.

-  Kaut kādi klaudzieni…

-Kur?

-  Lejā.

Viņš brīdi atvilka elpu.

-  Mājā neviena sveša nav, tikai sargi. Nebaidies… Nāc šurp. Nē. Nogulies uz vēderiņa… Es gribu…

Un tad norībēja pa īstam. It kā pirmajā stāvā būtu nomesta zemē nevis grāmata, bet vesels grāmatu skapis. Nošķindēja stikli. Trepetovs pacēla galvu, palūkojās uz durvīm, sastinga. Piecēlās. Neatraudams skatienu no durvīm, ar roku sataustīja bikses un sāka ģērbties.

-  Kas noticis? Lode vaicāja.

Viņš neatbildēja. No kaut kurienes atlidoja ritmisks soļu troksnis. Pēkšņi, kaut ko atcerējies, Trepetovs metās pie galda un tik tikko nenokrita, sapinies bikšu starās. Arī viņa pielēca kājās, sāka šaudīties, meklējot drēbes.

Soļu dimdoņa viņpus durvīm, uz kāpnēm.

- Hallo! Trepetovs auroja klausulē. Vienā rokā viņš turēja telefonu, ar otru vandījās galda atvilktnē droši vien meklēja pistoli. Vai validolu. Drīzāk validolu.

- Hallo, pie velna!

Trepetovs šķita nobijies. Tas bija neparasti. Vēl neparastāk nekā Trepetovs ar brillēm.

Vaimanādama un spiegdama Lode stīvējās iekšā šaurajās džinsās.

Tad guļamistabas durvis nē, neatvērās, bet vienkārši aizlidoja sānis, ietriecās sienā un palika karājamies vienā eņģē. Istabā, kura tikai pirms mirkļa bija balts lotosa zieds, pērle gliemežnīcā, baudu dārzs, iebrāzās cilvēks melnā apģērbā, melnā un spīdīgā kā trekni dubļi, un smirdēja tā, it kā tas būtu pats Atkritumu bedru gars no briesmīgajām japāņu pasakām.

- Kas tu tā…

Trepetovs nepaguva pabeigt.

- Telefonu zemē! Veicīgi! Rokas augšā! cilvēks nokomandēja, aši tuvodamies. Rokā viņš turēja pistoli arī melnu, protams.

Trepetovs nolamājās, aizsvieda telefonu un pacēla rokas. Cilvēks ar smago zābaku samina klausuli. Nokrakšķēja plastmasa. Uz krēmkrāsas paklāja palika netīras rievotas pēdas.

- Ar seju pret sienu!

- Idiots, nočukstēja Trepetovs. Tu pat neaptver, ko aplaupi…

Grūdiens krūtīs atsvieda viņu atpakaļ. īpašuma saimnieks novaidējās, ķērās pie sirds un atspiedās ar elkoni pret sienu. Melnais cilvēks pagriezās pret puskailo, bailēs vai pamirušo Lodi.

- Ģērbies, ko blenz!

Viņš bija melnā trikotāžas maskā, taču Lode jau bija sapratusi, kas viņš ir. Viņai aizžņaudzās rīkle.

-  Tu?! viņa tik tikko spēja izmocīt. Ko tu te dari?

-  Atnācu tev pakaļ. Un ko tu te dari? maigi painteresējās nelūgtais ciemiņš.

Nākamajā acumirklī Lode dabūja skanīgu pliķi. Galva noraustījās, viņa sagrīļojās, taču noturējās kājās. Novilka ar roku pār vaigu, kur bija palicis melns nospiedums, pavērās netīrajā plaukstā.

-  Tas ir Mežainis! viņa apjukusi paziņoja, it kā netīrumi būtu pats drošākais viņas potenciālā vīra personības identifikators.

-  Mani brīdināja, bet es neticēju! Trepetovs atlīmējās no sienas un centās pieņemt savu parasto pārliecināto izskatu. Kas tas par muļķīgu izlēcienu? Vai gan solīdi cilvēki tā uzvedas?

-  Bet vai solīdi bagāti cilvēki atņem nabagajiem pēdējo?

Trepetovam zem deguna uzradās cimdā tērpta dūre, no kuras uz grīdas pilēja tumša šķidra žļurga. Trepetovs aizgrieza galvu.

-  Smird, ko? atskanēja no maskas apakšas. Tas neesmu es. Tu esi tas, kurš smird. Tavi sūdi smird. Vai pazīsti?

Trepetovs klusēja. Tādu pazemojumu viņš vēl nekad nebija piedzīvojis. Kur gan ir tie apsardzes slīmesti?!

-  Pēc purna redzu, ka pazīsti. Tas ir labi. Iegaumē es esmu Santaklauss, tikai melns, nevis balts. Nāku pie tādiem nešpetneļiem kā tu. Un nevis pa skursteni, bet caur kanalizāciju…

-  Es jūs meklēju kā darījuma partneri, Trepetovs nospiestā balsī ierunājās, cenzdamies turēties tālāk no briesmīgās dūres. Jūsu biedri netika galā ar uzdevumu, un es nolēmu uzaicināt jūs. Kāpēc jūs uzvedaties kā parasts laupītājs…

-  Atnācu pēc sava, nevis sveša… Un par kādiem biedriem tu tur gvelz? Kas tas par uzdevumu?

-  Nu, tie… Piļčenko un tas… Tikpat kā Rembo…

-  Kā tu viņus pazīsti? Mežainis brīnījās. Un kādas jums var būt kopējas darīšanas?

- Viņi apņēmās izcelt zeltu no pazemes, no kādas tur noliktavas…

Mežainis pat nolaida pistoli.

-  Un tālāk?!

-  Viņi aizgāja bojā… Metāns uzsprāga kā šahtā. Tāpēc es gribēju aicināt jūs par partneri. Lieta ir ļoti izdevīga…

-  Es ar zagļiem nebiedrojos!

Mežainis pagriezās pret Lodi.

-  Taisies ātrāk!

Poļina atrada blūzīti, aizpogāja… Tajās aprindās, kurās viņa pēdējā laikā tika apgrozījusies, bija pieņemts izpildīt vīriešu rīkojumus. Citādi viegli var dabūt pa purnu. Bet varbūt vēl ļaunāk. Lai veči paši savā starpā izskaidrojas.

-        Jūs varētu nolikt šaujamo, Trepetovs ierosināja.

-   Sargi var uzreiz sākt šaut.

-  Lejā guļ tavi sargi, Mežainis nošņāca caur zobiem, bet pistoli tomēr nolika.

Trepetovs nolēma, ka tas ir viņa diplomātisko spēju panākums. Kuru katru brīdi ieradīsies rezerve, tātad nekauņu sagūstīs bez šaudīšanas…

Taču Mežainis izvilka no kabatas granātu.

Tajā brīdī istabā iegāzās rezerve. Trijatā. Nē, četratā. Pistoles šaušanas gatavībā. īss smags šaujamais. Telpu pildīja troksnis, kliedzieni, aizslēgu žvadzoņa.

-  Gulties, ja tev dzīvība dārga!!!

-  Zemē, maita!!!

-  Sauju bez brīdinājuma!!!

Taču Mežainis nezin kāpēc nepavisam nenobijās un nesteidza pildīt rīkojumus. Tikai pacēla roku, kā aicinādams izturēties klusi un mierīgi. Un tiešām sargi pēkšņi sastinga uz vietas, viņu klaigas pamazām norima, itin kā kāds būtu aizgriezis skaļuma regulatoru.

Tāpēc ka paceltajā rokā bija sažņaugta granāta. Pat Lode uzreiz saprata, ka tā ir tieši granāta, nevis kas cits.

-  Tas ir viens, klusumā apspiesti noskanēja viņa balss.

Visi kā noburti skatījās uz netīro roku. Pa to starpu Mežainis izvilka no kabatas otru granātu, ar zobiem izrāva tapu un, ar pirkstiem pieturēdams palaišanas sviru, izgrūda:

-  Tas ir divi. Strokus zemē!

»

Smagie dzelži skanīgi atsitās pret parketu un mīksti pret paklāju.

- Malači. Ja kāds kustēsies uziesim gaisā visi. Personiski man tas ir pie pakaļas. Pilnīgi un galīgi. Ir jautājumi?

Jautājumi nevienam neradās.

-  Labi. Melnais cilvēks maskā nolaida roku, nostājās starp Lodi un Trepetovu. Tagad mēs trijatā iziesim no šejienes, iekāpsim mašīnā un aizbrauksim. Visi paliks dzīvi. Ja kāds mēģinās traucēt visi uzlidosim gaisā. Skaidrs?

Vecākais sargs pamāja.

-  Skaidrs.

-  Es nebraukšu, iespiedzās Lode, pārkāpdama noteikumu. Viņi šaus!

Mežainis paskatījās viņā.

-  Brauksi. Vai lidosi. Viņš parādīja granātu. Izvēlies.

Istabā kļuva klusi un karsti. Neciešami smirdēja pēc mēsliem. Kāds no sargiem skaļi noguldzījās.

-  Pagaidiet… Stop… Neko nevajag darīt…

Līdz nepazīšanai aizsmakusi Trepetova balss. Tāda sajūta, it kā guļamistabā nemanot un nezin kādā veidā būtu parādījies vēl kāds. Vienkāršs cilvēks, ne oligarhs. Parasts mazs cilvēciņš neatkarīgi no auguma.

-   Savāciet meiteni. Un nolieciet granātas. Neviens jums neko nedarīs. Es piedāvāju jums lietišķu partnerību. Mēs vienosimies! Mierīgi, bez pāridarījumiem, bez apvainošanās, bez liekām emocijām!

-   Es tev vēl neesmu nodarījis pāri, tikai tu man, Mežainis atgādināja. Kad nodarīšu, tad paskatīsimies, kādu meldiņu tu dziedāsi. Bez emocijām, bez apvainošanās un tā tālāk… Tagad dod komandu saviem ērgļiem, lai attīra ceļu. Un gājuši. Pietiek te mutes dzisināt.

Mežainis paņēma Lodi un Trepetovu zem rokas, pastūma uz izeju. Sargi, paklausīdami šefa klusējošam žestam, pašķīrās, atbrīvodami ceļu. Lode nedroši kustināja kājas, šķielēdama uz Mežaiņa spēcīgi sažņaugtajām dūrēm, no kurām laukā rēgojās granātu zaļie sāni un degļu baltie serdeņi.

-  Ģībt neiesaku, Mežainis viņu brīdināja. Visiem būs vāks.

Lode sarāvās.

Izgāja kāpnēs. Nokāpa pagalmā.

Mežainis ievēroja aiz mašīnām un kokiem paslēpušos drošības dienesta darbiniekus. Kā (ilmās. Viņi tik un tā neko nevar uzsākt šaut neviens neuzdrošināsies. Skatās lai skatās.

Maibaha durvis ir laipni atvērtas. Šoferis lietišķā melnā uzvalkā gaida pie stūres. Viņi trijatā iesēžas aizmugures sēdeklī. Limuzīns līgani sakustas. Ādas salona tīkamo aromātu pārmāc svešādās kanalizācijas smakas.

-  Ko jūs grasāties darīt? Trepetovs ierunājās.

Mežainis neatbildēja.

Celiņš. Aleja. Pie iebrauktuves dežurējošais sargs acīmredzot jau brīdināts. Vārti klusi atbīdās sānis.

-  Mēs varētu būt noderīgi viens otram… Mums ir kopējas intereses… Krātuve… Es visu noorganizēšu visaugstākajā līmenī tehniku, cilvēkus, drošinājumu, visu, ko teiksit… Es zinu, kā legalizēt šo zeltu ar minimāliem zudumiem un risku!

Barjera pie izbrauktuves no ciemata arī pacēlās, viņiem parādoties.

Pēc kādiem simt metriem Mežainis atskatījās. No vārtiem neviens nebija parādījies. Ceļš bija tukšs.

-  Jūs esat Maskavas labākais digers, jums tas ir reāls uzdevums… Bet zeltu sadalīsim godīgi, dodu godavārdu! Kāpēc mums būtu jāstrīdas?

Mežainis klusēja. Viņš vispār ne ar vienu netaisījās strīdēties. Nebāza degunu neviena dzīvē. Viņam bija pie vienas vietas tas sasodītais Zavoronku kanalizācijas kolektors, kurā viņš šodien tika riskējis ar dzīvību kā notekcaurulē ielīdusi pele. Bet viņam bija atņemta meitene. Bagāts noēdies feodālis-miljardieris bija pievācis pēdējo, kas viņam bija…

Lai gan viss, protams, nav gluži tā.

Un pat pavisam nav tā. Ar Lodi viss sen gāja šķērsām. Viņa pati bija varen priecīga, ka tikusi aizvesta. Un neviens jau, ja tā ņem, netika viņu aizvedis. Pati aizgāja. Pamāja viņai ar pirkstu un prom bija!

-  …Saprotiet, ne jums, ne jūsu bērniem, ne mazbērniem vairs nebūs jāstrādā, jūs būsit bagāti kā pavisam nedaudzi cilvēki uz Zemes… Tikai nedariet muļķības!…

Priekšā stāvēja ceļmalā novietots sudrabots folksvāgens.

-  Apstājies te! Mežainis pavēlēja. Un sagriezies šķērsām ceļam!

Šoferis izpildīja komandu. Viņi izkāpa Trepetovs, Lode, Mežainis. Roka, kas turēja sažņaugtu drošinātāja sviru, bija gluži sastingusi. Iebāzt tapu atpakaļ diez vai izdosies… Nē, tas nemaz nebija iespējams viņš to bija izspļāvis zemē, to tapu!

- Kāp laukā no mašīnas, viņš pavēlēja šoferim. Un skrien prom! Tu, oligarh, arī esi brīvs! Bet mana mīļā Lodīte ej uz mūsu mašīniņu!

Pēc piecām sekundēm viņš pie maibaha bija palicis viens. Iesvieda granātu iekšā, aizcirta durvis, metās pakaļ Lodei. Aizmugurē sprāga, taču ne pārāk spēcīgi bruņotais korpuss aizturēja sprādziena vilni. Vienīgi priekšējais stikls nedaudz izliecās uz āru, no spraugas kūpēja dūmi iekšpusē bija sācis degt, un uguns pamazām aprija oša apdari un dārgo, speciāli apstrādāto ādu.

*                                     * *

Gultā rēgojās bezveidīga kaudze no segas, spilveniem un pleda. Lode bija ierakusies tajā kā lācis migā. Jau nedēļu viņa mitinās Mežaiņa dzīvoklī. Pilda sievas pienākumus, kaut ko uz ātru roku pagatavo, nekur neiet, uz draudzeņu zvaniem neatbild. Un gaida. Ko viņa gaida? Ka nenoteiktība beigsies? Ka Trepetovs atbrauks pie viņas jaunā maibahā ar milzīgu rožu pušķi un piedāvās roku un sirdi? Bet varbūt ka Mežaini novāks vai apcietinās un viņa būs brīva? Grūti pateikt. Jebkurā gadījumā tagad viņa nedzīvo guļ gluži kā lācis ziemas miegā. Tāpēc ka šāda dzīve viņai, protams, neder. Jo vairāk, kad ir iepazīta cita jautra, spoža, bagāta… Droši vien tagad viņai ir vienalga, kurš viņai tādu piedāvās Semjons Romanovičs vai Mežainis, kurš patlaban nosprauž maršrutu uz bagātību. Vai uz nāvi.

Vienpadsmit vakarā. Istabā ir tumšs. Vienīgais gaismas avots datora ekrāns, kurā savijas „mīnusa” otrā un trešā līmeņa līnijas. Pat šeit tās izskatās draudīgas. Varbūt tāpēc, ka Mežainis dzīvi iztēlojas to samudžināto, dažādas briesmas slēpjošo tumsu, to smakas pēc pelējuma, mitruma, putekļiem, netīrumiem… Viņš pat kaut kādā neizprotamā kārtā spēja noteikt metāna klātbūtni, kam vispār nav smakas. Tā tas bija jau tad, kad viņš kāpa lejā kopā ar Sesku bez kāda speciāla aprīkojuma tikai kombinezons, lukturis, ķivere, rokas, kājas, ausis, acis, deguns… Bet Pirkstam bija gāzes analizators… Kāpēc tad viņi tīšu prātu skrēja postā? Varbūt tas nemaz nebija metāns, kas viņus uzspridzināja? Bet prettanku mīnas no Krātuves arsenāla? Bet kurš tās izlicis? Pazemes rūķi, kurus samācījis Bašmakins? Diez vai… Kāds cits? Bet kurš? Jebkurš… Spiegi, diversanti, teroristi. Bet varbūt speciālie dienesti nolēmuši uz visiem laikiem noslēgt pieeju Krātuvei… Tikai ar kā rokām?

Kad vajadzēja pierīkot restes un uzlikt lūku „Būhenvaldes” caurulei, nevienu neatrada vērsās pie viņa! Vienreizēja caurlaide, brīva izvēle palīgu piesaistīšanā, samaksa uzreiz turklāt tīri pieklājīga… Viņš paskatījās uz savām rokām, kas gulēja uz klaviatūras. Resni pirksti, īsi apgriezti nagi, spalvainas delnu locītavas… Nekā īpaša. Tomēr citu roku, kas spētu darboties trešajā līmenī, pārredzamā apkārtnē nav. Un ne jau rokās ir tas āķis, bet pieredzē, kas gūta ilgu gadu klejojumos „mīnusā”. Mēroties ar viņu varētu vienīgi Sesks, taču viņa sen vairs nav…

Bet Krātuve tas jau bija ceturtais līmenis! Viņš ar lielām grūtībām tika vedis turp grupu un nezināja, vai spēs to izdarīt vēlreiz. Vēl jo vairāk izcelt virszemē desmit tonnu smagu kravu… Bet pirms sešdesmit gadiem divsimt metru dziļumā bija nolaidusies vesela armijas apakšvienība! Sarkanarmieši tur izbūvēja komandpunktu, novietoja ierīces, produktus, zeltu, ieročus, ģeneratorus, benzīnu un dīzeļdegvielu… Un apsargāja objektu visu to laiku. Bet viņiem taču nebija tādas tehnikas kā mūsdienās! Taču acīmredzot bija kas cits, kas tagad vairs nav atlicis. Tikpat kā nav atlicis. Vienkārši agrāk bija masu darbs, bet tagad individuālais. Un labi vien ir, citādi viņa vairs nebūtu starp dzīvajiem…

Viņš zināja, ka uzbrukumu oligarha īpašumā viņam nepiedos kaulus salauzīs un ādu nodīrās ne sliktāk par tiem… kalniešiem. Visi viņu briesmu darbi domāti citiem par biedinājumu. Biedē, lauza, pataisa par saviem vergiem! Tikai ar visiem tas neizdodas… Tāpēc viņš staigāja ar granātu kabatā vajadzības gadījumā norēķināsities pēc pilnas programmas! Kad ieraudzīja to… kā viņu… Ļevu Nikolajeviču uz soliņa mājas priekšā, nodomāja, ka tas brīdis ir klāt. Bet nekā! Šis nāca klajā ar miermīlīgu priekšlikumu un noorganizēja tikšanos ar savu šefu neitrālā teritorijā. Šefs pat ieradās bez sargiem, Mežainis miera vējos būtu varējis uzlaist šos gaisā… Bet kāpēc? Līgums ir labs, savstarpēji izdevīgs… Trepetovs gan centās viņu neuzlūkot, visu laiku vērsa prom skatienu, tātad nav piedevis, ka viņš tam lepno māju ar sūdiem piebradāja un arī viņu pašu sūdos izvārtīja padoto klātbūtnē un arī Lodes klātbūtnē, lai gan zināms, kas viņam ir svarīgāk… Un pareizi, ka nav piedevis, viņš arī ko tādu nepiedotu. Tāpēc ka, lai kā būtu ar naudu, bet ir kas svarīgāks par to. Ne visi, protams, to saprot, taču Trepetovs saprata. Tā ka nav zināms, kā visa šī avantūra vēl beigsies. Lai gan viņam avantūras ar nezināmām beigām nav nekāds brīnums… Labs ir, iesaistīsimies, un tad jau manīs!

Mežainis nopūtās. Arī „miga” atsaucās ar skaļu nopūtu. Viņš gan bija domājis, ka Lode sen ir iemigusi.

-  Kāpēc neguli? viņš diezgan rupji noprasīja.

-  Nenāk miegs…

-  Ja tev te ir tik slikti, savāc parpalas un tinies pie sava oligarha, Mežainis saka, acis no datora neatraudams. Es tevi neturu.

-  Kāpēc tad tu to visu sarīkoji?

-  Tikai atjaunoju taisnīgumu. Paņēmu to, kas pieder man. Taču nogrieztu roku atpakaļ nevar piešūt, sasistu tasi nevar salīmēt…

-  Tu jau to roku nogriezi. Un tu sasiti tasi. Pareizāk sagandēji man dzīvi… Un vēl tādu mašīnu uzspridzināji… Es brīnos kāpēc Semjons Romanovičs neiesēdināja tevi cietumā? Vai nelika nogalināt?

-  Kāpēc viņam būtu mani jānogalina? Mežainis no tiesas izbrīnījās. Mēs ar Semjonu Romanoviču esam darījuma partneri ļoti nopietnā biznesā.

Viņa brīdi klusēja.

-  Tātad tomēr vienojāties?

-  Vienojāmies, Mežainis atteica. Noteikumi apmierināja abas puses. Starp citu, par tevi viņš pat neapjautājās.

Atkal smaga nopūta.

-  Tātad jūs vienojāties, bet mani vienkārši izmetāt? Kā nevajadzīgu rotaļlietu?

-  Es tevi netiku izmetis. Tu pati aizskrēji pie viņa.

Ekrānā paralēlas dubultotas līnijas, T un X veida

sazarojumi, zili, balti, sarkani kvadrāti. Shematisks zīmējums. Karte. Atskaitot Mežaini, neviens to nespēs nolasīt. Augšā labajā stūrī nemanāms uzraksts „200”.

Viņš uzmanīgi pēta karti, kaut ko atzīmē uz papīra lapas.

Režģi. Signalizācija. Lūkas. Kustību sensori.

Uz citas lapas aprīkojuma saraksts. Tajā ir jau divdesmit punktu. Ekspedīcijas budžets ir neierobežots, var pasūtīt visu pašu labāko. Trepetovs nabags nekļūs. Piemēram, ierocis. Automātiskais. Bet varētu uzrakstīt: „Ķivere ar organiskā stikla sejsegu, trešais aizsardzības līmenis, ar datora datu projekcijas funkciju.” Patiesību sakot, Mežainis nezina, vai tāda ķivere vispār eksistē. Taču lai Trepetovs meklē, tas ir viņa uzdevums…

Bet ar ko kopā lai iet? Viņš un Rudins tas būtu skaidrs. Taču ar diviem ir par maz. Bet neviena cita it kā nav, ko varētu ņemt. Vienīgi dāmu mīlulis Ringo Kola Tambovcevs, kurš savu iesauku dabūjis aizraušanās dēļ ar „bītliem”… Viņš apakšvienībā nebija ilgi, kādu gadu, taču puisis ir spēcīgs, izpildīgs. Arī, kad Mežainis viņu iesaistīja režģu likšanā, atstāja labu iespaidu… Tikai gribēja uzsmēķēt „Javu”, kur neklājas, par ko arī dabūja pa purnu. Taču visu saprata, pārcieta, izdarīja secinājumus… Viņš droši vien izturētu ceturto līmeni!

Divos naktī viņš izģērbās un gāja gulēt. Lode bija aizmigusi. Viņš ar pūlēm izbrīvēja segas stūrīti, pabāza zem galvas dīvāna rullīti, apgūlās līdzās. Viņa miegā kaut ko nomurmināja, pievirzījās tuvāk, uzlika karsto celi viņam uz vēdera. Norima.

Mežainis skatījās griestos. Sirdī ielija silts maigums un tūdaļ sastinga, pārvērtās ledū.

„Domā, ka viņa apskauj tevi? Silda punci tev? Nesmīdini, nevajag… Viņa ikvienu tā apskauj.”

Viņš visu lieliski saprata. Bet, atklāti sakot, tas viņu vairs sevišķi neuztrauca.

Kur ir noplūdes avots?

Speciālo sakaru kanālu pārbaude tuvojās beigām. Desmitiem tūkstoši kilometru kabeļu, simtiem staciju, komutatoru un kontroles iecirkņu, simtiem darbinieku viss ir izpētīts, visi iztaujāti, pārbaudīti. Pārkāpumi ir bijuši, reizēm pat ļoti nopietni, taču tādi ir visur. Taču informācijas noplūdes avots galvenais, kā dēļ viss tika uzsākts, netika uziets.

Viens no pēdējiem baltajiem plankumiem, lai cik dīvaini, bija palikusi Maskava. Un tieši kontroles iecirknis nr. 2, kas atradās Kremļa teritorijā. Četri kilometri kabeļu kopumā ņemot, darbs vienai dienai. To grasījās pārbaudīt pirmām kārtām, taču aizvien radās kāds šķērslis te bojājums līnijā, te aparatūras maiņa, te vēl kas cits. Aizvien kāda ķibele.

Šajā reizē leitnantam Pušķo pat nepapūlējās paskaidrot atteikuma iemeslu.

-  Man vēl pagaidām nav rīkojuma par caurlaides izsniegšanu jums uz objektu, paziņoja dežurējošais Valdības sakaru pārvaldes virsnieks.

-    Pieprasījums taču sen tika nosūtīts, un mūsu priekšnieki par visu ir vienojušies!

-  Es nezinu, par ko ir vienojušies priekšnieki. Man nekādu norādījumu nav.

Pušķo devās pie Jevsejeva.

-  Otrajā iecirknī atkal nevar iekļūt! Es rakstīšu ziņojumu uz prezidenta vārda, prasīšu, lai aptur visus speciālos sakarus līdz apstākļu noskaidrošanai, varbūt vismaz tad viņi iekustēsies!

Jevsejevs izteiksmīgi paskatījās viņā, pagrozīja pirkstu pie deniņiem, pasmīkņāja.

-  Gribi pārbaudīt telefona līnijas trakomājā? Nē? Tad ej un strādā, kur ļauj piekļūt. Bet es atkal paurdīšu vadību…

Pušķo nezina, ko un kā majors urdīja, taču, kad pēc pāris dienām viņu atkal sūtīja uz otro iecirkni, tad Lielajā Kiseļnajas ielā caurlaidi izrakstīja nekavējoties. Tiesa, papildinājums caurlaidei bija īgns leitnants ar skumīgu uzvārdu Grustilovs.

-  Jums instruktāža bija? viņš sveiciena vietā noņurdēja.

-  Zināms. Jau trešo mēnesi mētājos pa jūsu pazemi.

Leitnants nepievērsa viņa vārdiem nekādu uzmanību.

-  Pa speciālo tuneli pārvietojieties stingri aiz manis, skatieties man pakausī. Intervāls ne mazāks par metru, ne lielāks par diviem metriem. Komandas izpildīt ātri un precīzi. Nepārvaicāt. Neko bez atļaujas neaiztikt. Ieroci, mobilo telefonu, fotoaparatūru nodot.

-  Kādu ieroci? No kurienes?

-  Kā nav, tas nav jānodod. Bet telefons taču ir? Tad nododiet!

-  Tepat uz vietas?

Aizdomīgs skatiens.

-  Kur tad vēl?

Izskatījās, ka leitnants Grustilovs ir slikti izgulējies.

-  Mums taču tā kā būtu jāiet uz Kremli. Otrais iecirknis ir tur…

-  Es zinu, kur atrodas otrais iecirknis, leitnants atcirta.

Labi. Pušķo nestrīdējās pretī.

Pēc piecām minūtēm beztrokšņa lifts nogādāja viņus pazemes stāvā. Gaitenis ar zemiem griestiem. Trejos līkumos saliecies, Pušķo (augums 190 cm) vairījās no gaismekļiem un, raudzīdamies pavadoņa taisnajā pakausī, saprata, kāpēc speciālajos tuneļos dien tikai neliela auguma spēkavīri. Viņus īpaši izraugās. Pārējie droši vien vienkārši lauž kaklu šādos koridoros.

Vēl viens lifts. Kravas? Ļoti plaša kabīne. Lai gan kravas liftā nebūtu nepieciešami sēdekļi, bet te to bija veselas divas rindas. Kam te vajadzīgi sēdekļi?

„Nepārvaicāt,” Pušķo laikus atminējās.

Ne pults, ne pogu kabīnē nav. Taču, tikko Grustilovs sabīdīja biezās tērauda vērtnes, grīda zem kājām sakustējās. Atiet.

Dīvaina sajūta. Kādu mirkli sareiba galva. Šķita, ka grīda zem kājām aizslīd, taču aizslīd ne turp, kur vajadzētu, liftā laižoties lejup. Nezin kurp. Kājām pārskrēja skudriņas.

Pušķo ar roku pieturējās pie sienas. Grustilovs atgāja no durvīm un apsēdās uz sēdekļa. Ko viņš tā izsēdies, Pušķo nodomāja. Lifts sabojājies, vai?

Pagāja minūte, divas. Pušķo nenocietās.

-  Tā mēs vēl, kas zina, varam attapties Argentīnā…

Grustilovs pavērsa seju pret viņu.

-  Kāpēc Argentīnā?

-  Nu… Tā it kā atrodas zemeslodes pretējā pusē…

-  Pretējā punktā Maskavai ir Klusais okeāns, pārliecinoši un ļoti nopietni sacīja leitnants. No turienes līdz Argentīnas krastam ir vairāk nekā divi tūkstoši kilometru.

Pušķo tik tikko nesāka skaļi smieties, laikus savaldījās. Nē, ja nu leitnantiņš tiešām šajā liftā ir aizbraucis līdz pašam okeānam?…

Kabīni jūtami sakratīja. Pušķo ar plecu atsitās pret sienu. Pēkšņi viņš atjēdzās, ka tas ir nevis lifts, bet pazemes elektrovilciens. Kāds tur ,,Metro-2”. Un kustas viņi, jādomā, nevis uz leju, bet uz dienvidiem, gar Roždestvenku, tieši uz Kremļa pusi.

Viņš gribēja izteikt savus minējumus leitnantam, taču kabīni sakratīja vēlreiz. Skudriņas pazuda. Piestātne. Grustilovs piecēlās un atvēra durvis.

-  Kremļa teritorija, īpašā zona. Kāpjam laukā. Caurlaidi turēt rokā.

Atkal betona gaitenis. Divi melni stāvi ar automātiem seklās nišās atgādināja Pušķo veco datoru šaujamspēli „Volfenšteins”. Viņš pasniedza caurlaidi, automātists to klusējot paņēma un atgriezās savā vietā.

Pagriezās. Sienā labajā pusē rēgojās tērauda „žaunas”, no kurām nāca laukā kabeļi un aizstiepās gar sienu. Ik pa desmit soļiem sienā bija iestiprināts kronšteins ar sensoriem.

-  Šeit sākas otrais kontroles iecirknis. No šejienes un līdz pašai Soļankai. Jūsu caurlaide ir derīga divas stundas, tajās jāiekļaujas.

-  Un ja es neiekļaušos? Pušķo apjautājās.

Leitnants pasmaidīja.

-  Automātiski ieslēdzas PV-2M, infraskaņas „psihovētra”.

-  Kas tā tāda?

-  Infraskaņas barjera. Kā lai jums labāk paskaidro… Grustilovs pacēla formas naģeni, pakasīja pieri. Vispār daži biedri ir grauzuši betona tubingu, tā gribējies tikt laukā.

*                                     * *

Tīrs. Auksts. Ozona smarža. Dobji skan soļi. Pusotra metra intervāls. Visapkārt betons zem kājām, sānos, virs galvas.

Pie griestiem apaļi plafoni, kas izplata nedzīvu, stindzinošu gaismu. Gaismas ķermeņi darbojas kopā ar kustību sensoriem iedegas pāris metru pirms Grustilova un izdziest drīz aiz Pušķo muguras. Zem kājām ne sevišķi gluda virsma ar nelielu slīpumu, ik pa simt metriem tajā iestrādāti sīki režģi acīmredzot zem tiem ir lietus notekas, kas savienotas ar Kremļa kanalizāciju. Sīkais režģis ir aizsardzībai pret žurkām. Jebkurā, pat Kremļa kanalizācijā ir bariem žurku. Žurkām nevar noformēt pielaidi un izrakstīt caurlaidi…

Gan labajā, gan kreisajā pusē stiepjas viļņotas kabeļu līnijas kādas četrdesmit, ne mazāk. Gan nokaras zemāk, gan pievelkas tuvāk kronšteiniem. Tie atgādina nošu līnijas ar desmit metru taktīm.

Kapacitātes kontroles sensori uz kronšteiniem mirkšķina zaļiem cipariem. Zaļš tas ir labi. Tas nozīmē, ka ienaidnieks nav pieslēdzies īpaši slepenām sakaru līnijām.

-  Starp citu, kur ir jūsu kontroles žurnāls? Pušķo atcerējās. Drīkst ieskatīties?

Grustilova pakausis ir plats, īsi apcirpts, ar īsu šķērsu kruncinu.

-  Nedrīkst.

Viņš nepagriezās un nepalēnināja gaitu.

-  Kaut kur laikam ir tas žurnāls. Nezinu. Es neesmu operators. Man likts aizvest un parādīt, pārējais uz mani neattiecas.

Pušķo, maigi izsakoties, bija pārsteigts.

-  Ir taču jābūt operatoram! Kā tad bez operatora? Kā bez žurnāla? Te taču ir Kremlis, īpašās kontroles zona!

-  Tur jau tā lieta, ka īpašās, leitnants norūca. Otro iecirkni kūrē kāds tur augšā, pa tiešo. Un par operatoru viņam droši vien kāds pulkvedis skraida. Vai pat ģenerālis…

Pēc dažiem soļiem viņš piebilda:

-  Te vispār ir tāda kārtība, kādu visā valstī var pameklēt. Te pat žurkas neskraida. Pīkst gan reizēm tur lejā. Viņš norādīja uz kārtējo režģi. Bet kontroles zonā neiekļūst. Re, pat putekļu nav. Tāpēc varat tik ļoti nestaigāt, netērēt laiku. Ievelciet ķeksīti, kur vajag, un dodieties mierīgi atpakaļ uz Lubjanku…

„Nekā nebija. Ar mani tas numurs neies cauri,” nodomāja Pušķo. Tiesa, skaļi viņš neko neteica. Taču leitnants viņa klusēšanu iztulkoja pēc sava prāta.

-  Briesmīga parikte tā „psihovētra”!

Viņš apstājās un pievērsa Pušķo savu uzburbušo neapmierināto seju.

-   Dažam smadzenes naturāli uzvārās. Trīs sekundes un tu jau esi bezmaz izbāznis ar karstu auzu putru galvā. Tas gan ir stingri individuāli, kāds kuram tas organisms. Dažam nekas, nedēļu pavārtās rehabilitācijas centrā un dzīvo tālāk. Tā, lūk.

Pušķo tikai tagad ievēroja, ka Grustilovam augšējais priekšzobs kreisajā pusē ir izvirzīts uz priekšu un pastiepj lūpu. Iespējams, tāpēc viņa sejas izteiksme šķiet tik dīvaina. Pat nedaudz baisa. Kā vampīram. Ja nu pēkšņi metas virsū un sāk sūkt asinis? Pagaidām gan tikai biedē ar kādu tur „psihovētru”.

Viņš neviļus pavērsa skatienu sānis.

-  E-e… Un kas tās par durvīm?

Dažus metrus priekšā kabeļi iegāja sienā pirms zemām tērauda durvīm.

-  Kontroles nodalījums, Grustilovs norūca. Skatīsities?

-  Protams.

Iekšā bija pašauri. Divas sienas aizņēma augsti skapji, aprīkoti ar bruņustikliem, aiz kuriem ciešās rindās bija redzami tumbleri, regulatori un ekrāni, kuros ņirbēja Pušķo absolūti neko neizsakoši cipari un simboli. Četri speciālo sakaru kabeļi ielīda šajos skapjos durvīm tuvākajā pusē un izlīda pretējā, šķērsoja sienu un atkal nozuda betonā.

-  Nu un kā tas viss darbojas? viņš iekāsēdamies vaicāja.

-  Tā arī darbojas. Grustilovs viegli uzsita pa skapi. Labi darbojas. Šeit tiek apkopota visa kontroles iecirkņa parametru informācija. Lūk, beta kanāli, lūk, signalizācijas kanāli… Viņš iebadīja ar pirkstu stiklā.

-    Lūk, bāzes signāla kodēšanas sensors, te viss ir vienkārši. Un šis ir kļūdu detektors freimos…

Grustilovs plati nožāvājās. Kreisais augšējais priekšzobs viņam tiešām bija izvirzīts uz priekšu. „Nez kā viņš skūpstās ar meitenēm?” Pušķo nodomāja.

-  Ir tā, ka pie katras mazākās novirzes sistēma sūta signālu uz centrālo pulti, un no turienes tas automātiski nonāk citās tuvākajās pultīs, tā ka neievērot, palaist to garām nav iespējams… Bet, ja kāds mēģinātu pieslēgties sistēmai, tas vairs nebūs bojājuma, bet ielaušanās signāls, tāda sirēna ies vaļā viso§ kanālos, ka visi dežuranti, pat ja viņi gulētu pilnīgā bezjēgā, pielēks kājās un skries! Skaidrs?

Pušķo neko neatbildēja. Šajā precīzās elektronikas valstībā viņš jutās lieks un pat nekam nederīgs. Tomēr vajadzēja turēties godam.

-  Un kas šis ir par aparātu? Viņš lietišķi norādīja uz ekrānu, kurā simboli ātrā tempā nomainīja cits citu.

-  Adapters četru plūsmu datu kontroles summas aprēķināšanai.

-  Skaidrs. Un tas?

-  Freimu izlīdzināšanas signāls.

-  Saprotu.

„Dulls var palikt,” Pušķo nodomāja. Freimi, beta kanāli, četru plūsmu summas. Laiks bija tīties no šejienes projām, viņš tik un tā ne bū, ne bē te nejēdz.

Pie pašām durvīm viņš pamanīja paresninājumu augšējā kabelī. Nevērīgi pastaigāja, pētīdams komunikācijas, piegāja tuvāk. Melns metāla cilindrs blīvi apņēma melno kabeli, saplūzdams ar to un itin nemaz nekrizdams acīs. Pušķo nemūžam nebūtu pievērsis tam uzmanību, ja nebūtu šādu paresninājumu jau vienreiz redzējis. Arī melnu cilindru ap melnu kabeli. Tas bija FDD muzejā. Pusmetru garš kabeļa nogrieznis, un uz tā skeneris, ko CIP aģents tika pierīkojis valdības sakaru līnijai lūkā pie Kolpakovas. Divi plenči to bija noņēmuši un nodevuši krāsaino metālu pieņemšanas punktā… Cik galvu toreiz bija noripojis par paviršību, cik daudzus toreiz izlidināja no iekšlietu sistēmas bez pensijas! Un tagad tāds pats verķis vienā mierā darbojas visas valsts svētumā, šeit notiek informācijas noplūde, kuras avotu viņi tik ilgi meklē… Kādā gan līmenī jābūt nodevībai?! Un kā rīkosies vampīriskais pavadonis, ja Pušķo darīs zināmu savu atklājumu? Varbūt ieslēgs savu „psihovētru”? Vai arī gāzīs ar kasteti pa deniņiem? Vai vienkārši ieslēgs šajā nodalījumā un pēc pāris nedēļām iesviedīs mumificējušos līķi pazemes kanalizācijā pašām disciplinētākajām žurkām apēšanai…

-  Nu, iesim, vai? noprasīja Grustilovs.

Pušķo iedomājās, ka tad, kad viss nāks gaismā, arī drūmajam vampīram klāsies plāni neatkarīgi no tā, vai viņš ir vainīgs vai nav…

- Protams, viņš atbildēja. Kas te vēl būtu darāms? Jums, kā vienmēr, viss ir pilnīgā kārtībā.

-  Skaidra lieta, leitnants norūca.

* * *

Svētdienas ģimenes pusdienas ar pelmeņiem nebija lāgā izdevušās. Jevsejevs vērās šķīvī ar neko neredzošu skatienu, Marinai nemitīgi zvanīja no darba (rīt atskaites koncerts), bet Artjoms niķojās un grozījās savā saliekamajā krēsliņā. Arī pelmeņi, atklāti sakot, nebija vairs senākie Klaudijai Ivanovnai ar viņas artrītu kļuva aizvien grūtāk rosīties virtuvē. Vai arī gadi darīja savu. Varbūt viņas gadi, bet varbūt katram savējie…

-  Pa mēriņam šņabīša? piedāvāja Pjotrs Daņilovičs.

Jevsejevs papurināja galvu.

-  Es gan neatteiktos! Marina pasmaidīja.

Klaudija Ivanovna uzmeta nosodošu skatienu vedeklai, vīram. Tāda viņiem tā tradīcija kā sanāk kopā, tā noteikti vajag šņabīti.

-  Pa lāsītei, dārgā, pa lāsītei!

- Pa jāsītei! mazais Artjoms atkārtoja vectētiņa vārdus, sāka smieties un uzgāza sev virsū šķīvi ar putru.

Acumirklīga pauze. Šķīvis ar troksni atsitās pret grīdu dzinn! Un tūdaļ Artjoms sāka brēkt kā aizkauts.

-          Tjomočka! nobālusi izsaucās Klaudija Ivanovna. Dēlam līdzās sēdošā Marina pastiepa roku, noņēma

no viņa pieres putras pikuci un mierīgi paziņoja:

-  Nav karsta. Dzīvs paliks.

Itin kā cenzdamies apstrīdēt šo paziņojumu, Artjoms sāka brēkt vēl skaļāk. Jevsejevs paskatījās uz sievu.

-         Varbūt tomēr aiznesīsi viņu uz vannas istabu? Viņai, kā par spīti, atkal iezvanījās telefons. Klaudija

Ivanovna pielēca no savas vietas, paķēra mazdēlu uz rokām, iznesa no istabas. Marina nopūtās, piecēlās, pateica klausulē:

-  Nu cik var galu galā?

Un izgāja nopakaļ Klaudijai Ivanovnai.

Pjotrs Daņilovičs pagrozīja rokās glāzīti, ko tā arī nebija paguvis piepildīt, un atlika sānis. Nokrekšķējās. Pabakstīja ar karoti pelmeņus.

-  Tev viss ir kārtībā, Jura?

- Jā, Jevsejevs atteica. Daudz darba.

-  Kā ar Marinu?

-  Labi.

Zem galda gulošais Bruts nopūtās un sakustējās. Ar Marinu, pēc viņējām suņa domām, citādi nemaz nevarēja būt. Marina ir augstākajā mērā pozitīvs un saprotošs cilvēks.

-  Nepievērs uzmanību, tēvs. Mums patiešām viss ir labi. Ja vēl varētu izgulēties, tad būtu pavisam lieliski. -

Jevsejevs pašķielēja uz dīvānu stūrī. Varbūt pēc pusdienām atkritīšu uz pusstundiņu. Un tad atkal uz darbu.

Šodien ir svētdiena, brīva diena. Taču Pjotrs Daņilovičs nesāka taujāt, tikai pamāja ar galvu.

-  Skaidrs.

No vannas istabas skanēja ūdens šalkoņa un Artjoma elsas. Jevsejevs noslaucīja rokas salvetē, domīgi pabraucīja pieri.

-  Mums ir ārkārtējs gadījums, tēvs. Viņš pacēla acis uz Pjotru Daņiloviču. Ne ģimenē. Darbā. Nemaz nezinu, vai lai priecājos vai… gluži otrādi.

-  Sevišķu prieku es tevī netiku manījis.

- Tiesa gan.

Jevsejevs piecēlās, aizvēra viesistabas durvis, atgriezās pie galda.

- Es pašlaik meklēju informācijas noplūdes avotu. Viss notiek, kā šādos gadījumos ir parasts: pirmais punkts, otrais un tā tālāk. Nonāca līdz Kremļa kanālu pārbaudei. Valdības sakaru dienests lūr šķību aci, priekšniecība rūc. Pats saproti. Un viss bija tīrs. Nu, gandrīz tīrs. Atlika pēdējie nepārbaudītie iecirkņi, tāds sīkums. Es vairs ne uz ko necerēju. Un pēkšņi atradās. Pašā degungalā, Kremļa teritorijā. Kontroles nodalījumā, vari iedomāties? Un atkal pavadoņa skeneris kā toreiz Kolpakovā. Divtūkstoš desmitajā… Mans operatīvais atskrēja pārbijies, sak, tā un tā, izskatās, ka tādu žurku aiz astes esam notvēruši, kas, ja cirtīsies atpakaļ, mūs pašus aprīs. Pat kauliņi pāri nepaliks!

Pjotrs Daņilovičs sarauca pieri, pagrozīja glāzīti uz galda.

-  Un tālāk?

- Vēl nekas. Ģenerāļa nebija uz vietas, un nevienam citam es neziņoju. Vēlāk gan nodomāju ģenerālis arī nav man ne kāds rads, ne aizstāvis. Ja sacelsies vētra, mani pašu pirmo aizskalos.

-  Pareizi, tēvs aizsmacis nočerkstēja. Ja nodevība ir tādā līmeni…

Jura pamāja.

-  Iecirknis atrodas īpašajā zonā, četrpakāpju pieejamības un kontroles sistēma, ikdienas apgaitas, tehniskās pārbaudes. Kā tas skeneris tur nokļuvis? Kā to varēja nepamanīt?

-  Nevarēja, Pjotrs Daņilovičs piekrita.

-  Bet kurš atbild par iecirkni? Pjotrs Daņilovičs ievaicājās. Jābūt taču kādam konkrētam operatoram?

-  Tur jau tas āķis, ka otrajā iecirknī konkrēta operatora nav. Sakarā ar augsto slepenības līmeni to kūrē kāds Ikss. Vai nu no Valdības sakaru dienesta vadības, vai FAD, vai ari kāds no mūsējiem, komitejas cilvēkiem. Es īpaši neurķējos, lai nepievērstu uzmanību, taču kopējā aina izskatās tieši tā.

-  Ļoti dīvains gadījums. Un ko tu iesāksi?

-  Nezinu. Mēs jau pirms ilga laika nosūtījām paziņojumu visiem speciālo sakaru līniju ekspluatantiem par iekārtu, komunikāciju un personāla pārbaudi. Paši tika šīs pārbaudes veikuši. Tā ka atbildība gulstas uz viņiem. Bet, ja es tagad uzrakstīšu ziņojumu, tas būs tāpat kā nostāties lokomotīvei priekšā ar paceltu roku. Varbūt apstāsies, bet varbūt saplacinās un aiztrauksies tālāk.

-  Jā-ā, Pjotrs Daņilovičs domīgi novilka. Man bija tāds gadījums…

Vārdu „gadījums” viņš izrunāja kaut kā īpaši uzsvērti.

-   Holmskas pilsēta, tūkstoš deviņi simti septiņdesmit piektais gads, devītais maijs, uzvaras jubileja, demonstrācija frontinieki, ziedi, orķestri, karogi viss, kā pieklājas. Tribīnēs stāv pilsētas vadība, bet laukumā tai garām kolonnā soļo Holmskas atbrīvotāji no vācu fašistiskajiem iebrucējiem… Un pēkšņi viens iebraucējs jautā: „Kas jums tur tribīnē stāv līdzās pilsētas komitejas sekretāram?” Viņam paskaidro: „Tas ir pilsētas prokurors Ivans Trofimovičs Goļcevs.” Bet viņš: „Kā tad tā?! Ivans Trofimovičs Goļcevs esmu es!”

Pjotrs Daņilovičs apklusa un izteiksmīgi uzlūkoja dēlu, it kā aicinādams viņu novērtēt tik sarežģītu situāciju. Jura ieintriģēts gaidīja turpinājumu. Turpretī Bruts izrādījās nepateicīgs klausītājs: izlīdis no galdapakšas, viņš nolika lielo galvu saimniekam uz ceļiem un delikāti iesmilkstējās, prasīdamies laukā. Taču Pjotrs Daņilovičs tikai paglaudīja viņu starp ausīm un turpināja stāstu:

-   Nākamajā dienā šis iebraucējs aiziet pie prokurora un saka: „Kas ir, vai pazīsti mani, Ivanu Trofimoviču Goļcevu?” Parāda rētu pierē. „Atceries, kā tu gribēji mani piebeigt? Tikai lode īsti netrāpīja, vienīgi kontuzēja!” Pagriezās un aizgāja. Bet atnāca pie manis. Un pastāstīja, ka mums prokurora krēslā sēž fašistu dienderis, šāvējs, kurš piesavinājies viņa dokumentus! Tēvs paliecās uz priekšu, sirmās uzacis savilkās. Tajos laikos tas bija tik ārkārtējs notikums, tik ārkārtējs… Es skrienu pie rajona komitejas sekretāra, ziņoju: tā un tā, ko darīt? Viņš zvana uz apgabala komiteju. Apgabala komitejas sekretārs pa tiešo līniju zvana uz CK. No CK zvana uz savienības VDK. No turienes zvana uz apgabala pārvaldi. No apgabala man tiek dots rīkojums: „Noskaidrot!” Tikai nebija vairs ar ko skaidrot viltus prokurors pakāries!

Jura sarauca pieri.

-  Paklau, tēvs, kāpēc tu man to visu stāstīji?

-  Tāpēc. Toreiz bija citi laiki, bija stingrība, kontrole. Un ar visu to cik ilgi karuselis griezās. Viņš desmit reižu būtu paguvis aizmukt! Tikai toslaikus necik tālu nevarēja aizlaisties. Un priekšnieki cits par citu nestāvēja kā klints, savējos par katru cenu necentās izpestīt. Bet mūslaikos mierīgi varēja īsto frontinieku ielikt aiz restēm par neslavas celšanu vai imitēt nelaimes gadījumu un beigta balle! Tagad saprati, kāpēc stāstīju?

Viesistabā ielūkojās piesārtusī Klaudija Ivanovna.

- Jura, atnes no mašīnas Tjomas drēbes, ātrāk!

Jevsejevs piecēlās.

-  Tūlīt, mā.

Pjotrs Daņilovičs pielika pirkstu pie lūpām ej, pēcāk parunāsim. Jevsejevs izgāja.

Bruts nožāvājās, jautājoši palūkojās saimniekā, sāka luncināt asti.

-  Staigāt vēl par agru. Ēst arī, bargi noskaldīja Pjotrs Daņilovičs. Vari būt brīvs.

Suns cienīgi devās projām. Pjotrs Daņilovičs piepildīja glāzītes sev un Marinai. Apsēdās vietā, iegrima domās, nogrozīja galvu.

Pēc dažām minūtēm ģimene pilnā sastāvā atgriezās viesistabā. Nomazgātais un saķemmētais Artjoms sēdēja Marinai uz rokas, pār visu ģīmīti uzsmaidīdams vectētiņam. Pjotra Daņiloviča bargā seja noskaidrojās.

-  Nu, nu, kas mums tur nāk tāds tīrs?

Septītā nodaļa . politiķa bruno krīze

.

Slepenā apspriede

Par šo apspriedi nerunāja ne valsts plašsaziņas līdzekļi, ne ārzemju, nedz arī opozīcijas prese. Par to vienkārši neviens nezināja. Tā notika Kremlī un bija ļoti īsa.

Senāta pils. Drošības padomes sēžu zāle. Deviņi cilvēki pie gara riekstkoka galda. Prezidents, kā jau pieņemts, galda galā, labajā pusē spēka struktūru pārstāvji: IeM, FDD, AM, Drošības padomes sekretārs. Kreisajā premjerministrs, vicepremjers, prezidenta administrācijas vadītājs un prezidenta personīgais padomnieks. Šāds izvietojums atspoguļoja ja ne gluži „uzpleču” un „uzvalku” savstarpējo opozīciju, tad konkurenci gan. Lai gan šajā reizē visi bija uzvalkos.

Apspriede ilga kādas divdesmit minūtes. Prezidents īsi sveica klātesošos un deva vārdu FDD direktoram. Tas teica burtiski šādus vārdus:

-  Sabiedrisko procesu pastāvīgais monitorings rāda, ka projekts, ko izstrādājis… e-e-e… Viņš uzmeta ašu skatienu Kirilam Borisovičam Suļimovam, kurš sēdēja kā aizvien mierīgi pašpārliecināts, un nolēma nesaasināt personiskās attiecības. …ka Mazo cilvēku partijas veidošanas projekts nav izrādījies gana pārdomāts. Patlaban partijā ir ap astoņsimt tūkstošu cilvēku, kuriem ik dienas piepulcējas vēl aptuveni pieci tūkstoši. Un tie ir tikai oficiālie skaitļi, es te nerunāju par atbalstītājiem un simpatizējošajiem. Partijas līderis Genadijs Kuļbašs ir kļuvis pilnīgi nekontrolējams. Notikušā rezultātus jūs tūdaļ redzēsit izraudzītajos video fragmentos. Un pārliecināsities, ka projekts apdraud stabilitāti un sabiedrisko drošību valstī.

Direktors pamāja, un jauns cilvēks melnā uzvalkā, kurš sēdēja pie atsevišķa galdiņa, noklikšķināja datora taustiņus, ieslēgdams attēlu uz liela plakana ekrāna.

…Surguta. Laukumā līdzās piemineklim Pirmatklājējiem daudzu tūkstošu pālis. Uz tā fona OMON kaujinieku ķēde izskatās šķidra un nožēlojama. Baltzili transparenti ar MCP simboliku, kaut kas līdzīgs kara karogiem ar Bruno Allegro portretu un lakonisku uzrakstu „Patiesība un taisnīgums!”. Dzirdama nesaskanīga daudzbalsīga dziedāšana: „Mēs, mazi cilvēki, bet mūsu bruņuvilciens stāv uz rezerves sliedēm…”

…Ņižņijnovgoroda. Gājiens izstiepies pa visu Lielo Pokrova ielu. Kamera šaudās pūlī. Plakāti: „Mazi cilvēki lieli darbi!”, „MCP es iestājos un par visiem nospļaujos!” utt. u. t. jpr. Cilvēki soļo ciešās rindās; lūk, grupa spēcīgu puišu gaisa: desantnieku formās; lūk, pensionāri ar harmonikām; lūk, ķiķinošas iereibušas studentes ar plakātu „Gribu Bruno!”. Kāds sajūsmināti kliedz kamerā: „Bruno tas ir superīgi! Mūsu cilvēks!”, kāds cenšas aizklāt objektīvu ar roku: „Beidz filmēt! Kas tu tāds esi? Ko vajag?”

…Maskava. Nemieri Puškina laukumā. Atkal karogi ar Bruno portretu, transparenti ar MCP simboliku. Filmēšana, domājams, notikusi no kinoteātra „Rossija” jumta. Redzams, kā specvienību kaujinieku melnais ķīlis ietriecas pūlī no Tveras bulvāra puses. Milzīgais cilvēku pūlis mutuļo, vārās. Konflikta vietai no visām pusēm tuvojas cilvēki zilbaltās beisbola cepurītēs, sākas nopietns kautiņš zib steki, beisbola nūjas, metāla ķēdes. Laukumā atskan pūla daudzbalsīga rēkoņa. Operatoram tuvākajā laukuma daļā visu šo laiku turpinās mītiņš. Mītiņa centrā milzīgs „Hammer”, ko divkāršā ķēdē ieskauj melni tērpta sardze, un mazs cilvēks uz mašīnas jumta. Tas ir pats Bruno Allegro bārdiņa, degošas acis, vētraini žesti. Viņam rokā ir megafons, taču vārdus tikpat kā nevar saprast pūla rēkoņas dēļ. Debesīs virs pundura galvas redzams ciklopisku izmēru transparents „BRUNO PAR PREZIDENTU!”…

īstā prezidenta seja kā aizvien palika mierīga, taču tas bija negatīvs miers. Prezidents bija neapmierināts. Nenoskatījies līdz galam Maskavas sižetu, viņš piecēlās no vietas un devās uz durvīm, caur zobiem izmezdams:

-  Laiks klapēt ciet to cirku!

Rullīti apturēja. Drošības padomes sēžu zālē iestājās nāves klusums. Spēka struktūru pārstāvji bargi rauca uzacis.

Prezidents atgrūda vaļā durvis, kas savienoja zāli ar viņa darba kabinetu, pagriezās atpakaļ un piemetināja:

-  Suļimov, ienāciet pie manis!

Kirils Borisovičs piecēlās un ne sevišķi droši viņam sekoja. Pārējie sāka izklīst.

Sabiedrības uzskati ir mainīgi

Briesmīgo politisko monstru bija radījis Kirils Borisovičs Suļimovs. Radījis savā bezgalīgajā centībā, viscēlāko nodomu mudināts. Tā bieži mēdz notikt. „Ceļš uz elli ir bruģēts labiem nodomiem!” Partija-marionete ar tās līderi-klaunu, kuras uzdevums bija piesaistīt labākajā gadījumā kādus desmit procentus vēlētāju balsu, negaidot bija pārvērtusies draudīgā spēkā. Briesmonis bija pārstājis klausīt savam radītājam un izlauzies brīvībā, satricinot stabilitātes pamatus, viešot jukas galvās, grūžot tautu anarhijas bezdibenī… Kurš spēs gāzt golemu? Vai tas, teiksim tā, vispār ir cilvēka spēkos? Jā! Pagaidām vēl ir. Taču vienīgais, kurš spēj iznīcināt briesmoni, ir tā radītājs. Suļimovs bija to, tā teikt, dzemdinājis, Suļimovam tas arī bija jānogalina…

Tāds īsumā bija loģiskās konstrukcijas karkass, ap kuru veidojās prezidenta un vicepremjera saruna. Jā, kaislības virmoja, kā nu bez tā. Un zibeņi šaudījās virs Kirila Borisoviča galvas. Viņam nācās ņemt talkā visas savas pārliecinātāja dotības, visu pievilcību, visu savu intelektu, lai ievirzītu sarunu konstruktīvā gultnē. Galu galā prezidents padevās un uzklausīja viņa argumentus. Suļimovam tika dota pati pēdējā, vispēdējākā ķīniešu izdevība.

Un Kirils Borisovičs nekavējoties sāka rīkoties.

Viņš izsauca savus polittehnologus Kriginu un Ļipovu, sadeva viņiem šausmīgu brāzienu un izvirzīja jaunu uzdevumu, gluži pretēju iepriekšējam. Tajā pašā vakarā vesela armija sekretāru, palīgu un pilnvaroto sēdās pie telefona un apzvanīja iespaidīgu loku plašsaziņas līdzekļu aģentu.

- Fjodor Terentjevič, labdien. Vajadzīgs neliels materiāls nākamajā numurā. Faktūra mana. Ar galveno redaktoru problēmu nebūs, viss ir saskaņots. Tas attiecas arī uz samaksu. Okei. Gaidu šodien vecajā vietā sīkākām instrukcijām.

-  Georgij, vajadzīgas piecas minūtes nelielam sižetiņam rītdienas vakara ziņu blokā. Aprunāsimies?

- Marija Aleksandrovna, sveicināta. Lasīju, lasīju pēdējo jūsu ,,PPC” numuru, vienkārši bumba. Lieliski. Man jums būtu lūgums…

-  Sofija Leonidovna, ir lielisks temats jūsu „Gočen!” nākamajam numuram. Ko nozīmē Vinokurs? Nē, Vinokurs pagaidīs. Pilnīgi noteikti. Jūs taču zināt, Sofija Leonidovna, ka es nekad neprasu neiespējamo…

Ikvienā federālajā televīzijas un radio kanālā (kā arī daudzos reģionālajos), ikvienā lielā laikrakstā, daudzos interneta izdevumos un apvienībās ir cilvēki, kuri strādā Kirila Borisoviča labā. Dažs labs dara to apzināti, lepojas un izdevīgā gadījumā izmet kā trumpi („…piedod, vecais, pašlaik esmu aizņemts pāri galvai, taisu steidzamu haltūru, pats Suļimovs palūdza…”), bet dažs pat nenojauš, kā gribu pilda, lai gan saņem par to jūtamu piešprici pie algas. Taču tādu, tīru un naivu, rūdītās žurnālistu aprindās ir visai maz.

Sarunu šovs „Gočen!”, sestdienas ēters 21. 06. 2013.

Sofija Pečerska, vadītāja:

- Ķiploks, kungi, kopš seniem laikiem ir pazīstams kā antiseptisks līdeklis, dabiskais antibiotiķis. Ķiploks un mikrobi ir nesavienojamas lietas. To visi zina? Lieliski! Tātad par mikrobiem. Arī cilvēku vidū gadās subjekti, kurus var salīdzināt ar kādu tur, pardon, zarnu nūjiņu. Viņi aplipina apkārtējos ar savu ļaunumu, meliem, ksenofobiju, ar visādām preteklībām. īpaši daudz tādu subjektu apgrozās politikas sfērā. Politika pati par sevi ir netīra padarīšana, tas ir skaidrs. Tieši tāpēc tur vairojas dažādi parazīti. Es teiktu, ka tieši viņu dēļ mūsu sabiedrība nopietni sirgst. Ar galvas un visādām citādām kaitēm. Un tai ir jāārstējas. Jūs piekrītat ?

Zāle:

-         Jā-ā!U S. P.:

- Pareizi! Tāpēc, kungi, runāsim godīgi! Es nenogurstu atkārtot jums to aizvien no jauna godīgi un tikai godīgi! Lai atbrīvotos no parazītiem un kaitēm, lai būtu tīrāki un veselāki, galu galā lai būtu skaistāki! ,,Gočen!” ar Soņu Pečersku tas ir labākais līdzeklis pret visām sabiedrības kaitēm! Jūs piekrītat?

Zāle:

- Jā-ā!!!

S. P.:

-  Šodien mūsu studijā ir neparasts viesis. Es viņu nosauktu, hm… cilvēks-antibiotikis. Vai cilvēks-bakteriofāgs. Lai gan ārēji viņš ne ar ko neatšķiras no simtiem tūkstošiem citu Krievijas vīriešu. Kārtīgs, labsirdīgs cilvēks ar savām, protams, mazām krievu vājībiņām. Taču tagad viņš palīdzēs mums atmaskot kādus nekaunīgus, briesmīgus melus… Savā ziņā politisku sazvērestību. Ceru, ka esmu jūs ieintriģējusi? Lieliski! Tātad šodien Ivans Grigorjevičs Korobeiņikovs, inženieris un izgudrotājs, runās ar mums godīgi un no sirds! Lūdzu, Ivan Grigorjevič!

Ivans Korobeiņikovs:

-  Sveicināti!

S. P.:

-  Sveicināti, Ivan! Pastāstiet īsi par sevi kas jūs esat, no kurienes?

I. K.:

-  Esmu inženieris mehāniķis, strādāju Voroņežas vagonu remontu rūpnīcā. Atlaida par dzeršanu, nosēdēju pēc simt divpadsmitā par kaušanos, taču tagad esmu stingri nostājies uz labošanās ceļa.

S. P:

- Sakiet vai esat dzirdējis par Bruno Allegro, Mazo cilvēku partijas līderi?

I. K.:

- Zināms, esmu dzirdējis! Jūs vēl jautājat! Par Bruno visi ir dzirdējuši! Par viņu tagad tik daudz rāda un stāsta, un vispār viņš ir slavenība!

S. P.:

-  Varbūt esat personiski pazīstams ar šo slavenību?

I. K.:

- Nu protams!

S. P.:

-  Kur jūs iepazināties, ja nav noslēpums?

I. K.:

- Mēs tak kopā sēdējām Cerepovecas zonā!

Zāle pārsteigta klusē.

S. P.:

- Piedodiet, kur?

I. K.:

-  Stingrā režīma labošanas darbu kolonijā nr. 10/6. Kā mēs mēdzam sacīt, „desmitniecē”.

Zālē dzirdami skaļi izsaucieni, nopūtas, svilpieni.

S. P.:

-  Ko tad Bruno Allegro darīja tajā zonā?

I. K.:

-  Sēdēja, skaidra lieta! Tāpat kā es, dzērumā bija uzmetis kādam ar „rozīti”. Tas ir, ar alus kausu pārsitis kādam lutausim pauri. Un otram ar lausku izdaiļojis ģīmi…

Svilpieni un ņirgāšanās zālē.

S. P.:

- Ļoti interesanti. Jūs redzējāt televīzijā sižetu par to, kā viņš palīdzējis kādam talantīgam inženierim inovatīva mugursomas tipa helikoptera izmēģinājumos?

I. K.:

- Ha-ha! Skatījos, kā tad! Mēs ar čom… ar draugiem tieši sēdējām, nu, ēdām vakariņas, kad to rādija. Mēs bezmaz vai garu izlaidām aiz smiekliem!

S. P.:

-  Kas tad jūs tajā sižetā tik ļoti sasmīdināja?

I. K.:

-   Tas tak esmu es tas pats inženieris! Man tur bija palama, tas ir, iesauka Vaņa Inženieris! Bet Bruno tur sauca par Tarzānu! Jo viņš kāpelēja kā mērkaķis un vispār bija baigais nazis! Tad nu mani tātad viena autoritāte palūdza izlīdzēt kādā štellē, īsi sakot, sarīkot šim bēgšanu. Es no parasta benzīna zāģa uztaisīju verķi, tādu kā helikopteru. Bet nepietika jaudas, lai to autoritāti dabūtu gaisā. Tad Tarzāns, tas it', Bruno, ierunājās, sak, ne velna jūs nevarat, noēdušies te, saproties, es gan paceltos kā bankā! Labs ir, kāda runa! Pārliku uzparikti šim mugurā, iedarbināju motoru, un uz priekšu! Šis aizlidoja kā pūciņa. Izlidoja ārpus teritorijas klajumā, tur kaut kur nogāzās, bet dzīvs palika… Viņu pusi dienas meklēja ar suņiem. Iešķieba divus gadus par bēgšanu!

S. P.:

-  Redz, kā! Tātad nekāda poligona, nekāda mugursomas tipa helikoptera ne domās nav bijis?

I.K.:

-  Ko jūs, kāds poligons? Galīgas muļķības!

S. P.:

-   Un arī nekādas varonīgas rīcības nav bijis? Ka Bruno novirzījis lidojuma laikā sabojājušos helikopteru ārpus poligona robežām, kurā atradās cilvēki?

I. K.:

-   Meli! Nekā tamlīdzīga! Kas jums nāk prātā! Mana uzparikte strādāja prīmā, nekas tai nebojājās!… Ka es jums saku!

S. P.:

-  Bet vai to, kā Bruno Allegro salaboja bērnunama katlumājas skursteni, esat dzirdējis?

I. K.:

-  Nevis dzirdēju, bet pats savām acīm to redzēju! Tikai nekādā bērnunamā, bet pie mums zonā. Ierāva glāzi šņabja un līda augšā…

Politiskā likvidācija norisinās informatīvajā laukā. Šajā gadījumā lauks ir nevis vārpās viļņojoša druva, bet drīzāk nomaļš klajums, izgāztuve, kur nogādā sasaistītus upurus, lai sašautu viņiem visu, ko vien iespējams. Likvidācijas ieroču arsenāls ir plašs un netīrs patvaļīga video un audio materiālu kompilācija, fotomontāža, „liecinieku” uzpirkšana, parasti nekaunīgi meli. Taču Bruno situācijā pat tas nebija vajadzīgs. Gluži otrādi meli un kompilācija tika plaši pielietota viņa pozitīvā mediju tēla radīšanā. Tagad atlika vien nostādīt visu savās vietās.

„Komsomoļskfga pravda”. „„Simt metru distance līdz debesīm” izrādījās viltojums”.

„Redakcijā vērsās sašutuši Vladimiras bērnunama nr. 2 darbinieki. Šā gada martā pie viņiem bija ieradusies „MosTV” filmēšanas grupa, kas it kā uzņēma kinoproves mākslas filmai par bērniem bāreņiem. Kā paskaidrojuši televīzijas ļaudis, pēc sižeta, bērni izglābj no nāves suni, vārdā Bruno, un cenšas aprūpēt to ar labestību un maigumu, kā pašiem ir pietrūcis. Suns arī nepaliek parādā kad bērnunamā izceļas ugunsgrēks, viņš varonīgi glābj mazos audzēkņus, kuri iesprostoti vienā no telpām, pats tik tikko neaizejot bojā…

Tikušas uzņemtas vairākas epizodes, kur režisors lūdzis bērnus pastāstīt par iedomāto suni cik tas ir labs, gudrs, krietns varonīgs utt. Bērni pat improvizējuši kaut ko līdzīgu vienkāršai dziesmiņai ar vārdiem: „Bruno, paldies, ka esam dzīvi!” Beiguši filmēšanu, televīzijas cilvēki aizbraukuši, apsolījušies visā drīzumā paziņot par kinoprovju rezultātiem un tālāko filmēšanas gaitu. Tomēr nekādas ziņas no viņiem tā arī netika saņemtas. Toties Centrālajā televīzijā neilgi pēc tam parādīja dokumentālo filmu „Simt metru distance”, kas stāstīja par Mazo cilvēku partijas priekšsēdētāju Bruno Allegro, kurš it kā paglābis no izsalšanas kādu bērnu iestādi, salabodams katlumājas skursteni.

Filmā bijušas iemontētas bērnunamā nr. 2 uzņemtās ainas, tādējādi iznācis, ka bērni stāsta nevis par iedomātu suni, vārdā Bruno, bet gan par MCP līderi. Un pateicas viņam par dzīvības glābšanu…”

Žurnāls „PPC”. Alfejs Babahovs, šova „Strīdos dzimst…” vadītājs: „Šis cilvēks parādījās tiešajā ēterā spēcīgu narkotiku iespaidā…”

„…Jau pirms raidījuma sākuma viņš visus šokēja. Staigāja pa studiju, spļaudījās, smēķēja, uzšāva pa dibenu grimētājai Vaļai. Vispār uzvedās šausmīgi rupji. Es piegāju viņam klāt un ļoti pieklājīgi palūdzu izturēties pieklājīgāk. Viņš iepūta man sejā cigāra dūmus un pateica, ka es… Ilgi nāktos uzskaitīt, ko viņš pateica… Pēc trim minūtēm izziņoja ēteru, es sāku strādāt ar raidījuma viesiem. Partneris šim… Bruno bija rakstnieks un filozofs Svjatoslavs Maiskis, labi audzināts, inteliģents cilvēks. Bruno viņu apsaukāja par mērkaķi un klaunu, piedraudēja ar nazi… Svjatoslavs Sergejevičs neizturēja un atstāja studiju. Tas… Bruno arī mani apvainoja čukstēja ausī visādas riebeklības. Par orientāciju un tamlīdzīgi. Taču es nevarēju neko atbildēt, jo tā bija tiešraide, kameras strādā, puse valsts skatās, jūs saprotat… Un, kad es izdarīju kopsavilkumu es biju ļoti saspringts, lai gan no malas to nevar manīt, jo esmu taču profesionālis, tātad, kad es izdarīju kopsavilkumu, man nejauši paspruka tas vārds „liliputs”. Lai gan nekas aizvainojošs man, zināms, nebija ne prātā. Es vispār nezināju, ka viņi tik slimīgi uz to reaģē. Visās vārdnīcās gan Ožegovam, gan Dālam „liliputs” neskaitās lamuvārds vai rupjība, parasts vārds. Bet viņš it kā to vien būtu gaidījis. Vispirms pazibēja tāds pretīgs smīniņš, burtiski pussekundi, bet tad viņš ierēcās kā mežonīgs bullis un sāka mani sist, likdams lietā kriminālus paņēmienus…”

Ziņu kanāls „Šodien”. Vakara izlaidums.

„…Tuvojas trešā gadadiena tā sauktajai nenotikušajai katastrofai, kad Dzelzs Amīra banda mēģināja pastrādāt apjomīgāko terora aktu Maskavā, uzspridzinot pazemes komunikācijas Kremļa rajonā. Šī notikuma priekšvakarā plašu rezonansi Interneta vidē izraisījis bijušā digera, tieša „nenotikušās katastrofas” notikumu līdzdalībnieka Dmitrija Poļikarpova ar iesauku Zivs, paziņojums. Savā lappusītē „Kontaktā” viņš norāda, ka skandalozi slavenais Mazo cilvēku partijas līderis Bruno Allegro, kurš, pēc dažiem ziņu avotiem, ietilpis Dzelzs Amīra neitralizācijas grupā, patiesībā bijis bandītu pavadonis.

„…Mēs ieraudzījām lukturus un pasaucām tos cilvēkus. Bet viņi sāka uz mums šaut. Blieza virsū no automātiem. Mēs uzreiz sapratām, ka tie ir kādi noziedznieki, nevis digeri. Tik tikko aizlaidāmies. Bet pēc vairākām dienām satikām kafejnīcā kādu punduri, kurš skaļi lielījās, ka pazīst Amīru, un stāstīja, kā vedis viņa bandu Kremļa pazemes komunikācijās. Tas bija Bruno Allegro. Mēs toreiz viņam neko neteicām, baidījāmies, ka viņš ir apbruņots, taču viņš pats mūs uzrunāja. Izturējās ļoti bravūrīgi, bija redzams, ka viņš lepojas ar to, ka strādājis šī terorista labā. Lai gan, kā es sapratu, viņš visus bija mānījis gan mūs, gan Amīru, gan pārējos. Tāds viņš ir cilvēks lielās, izdomā par sevi visādus brīnumus… Dīvaini tikai, ka šiem brīnumiem kāds tic…””

Izeja no situācijas

Suļimovs izskatījās bāls. Drīzāk pat pelēks. Valentīns Krigins skaļi sveicināja, taču atbildi nesaņēma. Viņš piesardzīgi nometās uz krēsla pretī Suļimovam.

- Tikko atskaitījās Orlas un Kurskas apgabals, viņš sacīja. Sešas publikācijas apgabala presē, divi apraksti, Kurskas kolēģi pat uzņēmuši tādu kā izmeklēšanas filmu „Aligators aitas ādā”… Nolēmuši apspēlēt viņa vārdu… Allegro aligators… Manuprāt, visnotaļ…

Kirils Borisovičs nereaģēja. Viņš skatījās Kriginam tieši acīs un draudīgi klusēja.

-  Tādējādi neaptverti vēl ir tikai Tālie Austrumi un Arhangeļskas apgabals, Krigins turpināja, vienlaikus cenzdamies aptvert, kur viņš būtu nošāvis greizi. Taču tur notiek darbs, viņi solīja ziņot par padarīto uz nedēļas beigām. Citādi negatīvā informācija par MCP gāžas kā no pilnības raga. Visi nozīmīgie izdevumi un TV kanāli savu ir paveikuši tīri labi, tā man šķiet. MCP pūslim teju ir jāpārsprāgst… Khm, khm. Ja nemaldos, pēc publicētajiem materiāliem var tikt ierosinātas vismaz trīs krimināllietas…

-  Tu gribi pataisīt viņu par svēto? Suļimovs viņu pārtrauca.

Krigins savilka augšup uzacis.

-  Kā tā?

- Ja Bruno Allegro ieliks aiz restēm, Krievijas iedzīvotāji nēsās viņa portretu uz krūtīm kā relikviju.

Tas laikam bija joks. Krigins pasmaidīja… Ups, kļūda.

Suļimovs trieca dūri pret galdu un iesvieda viņam sejā kaut kādu papīru.

- Reitingi!!! Suļimovs ierēcās, izbolīdams acis. Tu redzēji viņa reitingus?! Tur ir mežonīgs kāpums, ka tavu māti, no grafikiem drīz varēs uzbūvēt Everestu! Bet tu man darbs notiek, darbs notiek! Kam par to jārūpējas? Man? Kādam velnam tad tu man vispār esi vajadzīgs? Paskaidro!

Krigins bija slīpēts zellis. Cits, iespējams, jau būtu zem krēsla, paralizēts, viņu būtu ķēris infarkts, insults vai vismaz histērija. Taču Krigins nav tāds. Viņš pacēla no grīdas Suļimova mesto papīru, izgludināja, uzlika brilles, paskatījās. Tur stāvēja rakstīts: ,,KF politisko partiju reitingu dinamika 2013. gada jūnijā”. Jūnijs ir pats klusākais mēnesis gadā, elektorāts domās ir piejūras un dobēs, tam aktivitātes nav prātā. Par spīti tam, Mazo cilvēku partija bija kāpinājusi savu reitingu par divpadsmit procentiem un bija tālu citām priekšā. Ar visu to, ka maijā MCP nemitīgi tika informatīvi bombardēta.

Krigins noņēma brilles un ielika tās kabatā.

-  Kā skaitļi tie ir? viņš pavaicāja.

- Stratēģisko pētījumu centra „Prognoze”.

-  O-o. Hm. Viņi nemelo… Mūsu Krievijas sabiedriskās domas pētniecības centrs jūnijā bija ierindojis „mazos cilvēkus” sestajā vietā.

-  Man pie vienas vietas, ko saka KSDPC, Suļimovs caur zobiem norūca. Es jautāju tev, Valentīn, ko esi darījis tu? Atskaitot to, ka tu, idiots, dzēs ugunsgrēku ar benzīnu un apmētā spridzekļiem? Ko tu esi darījis? Ko?

Krigins apklusa. Viņš atkal izvilka no žaketes kabatas brilles, taču nelika tās uz acīm, bet ņēmās košļāt apzeltīto kājiņu.

-  Vai varbūt Bruno tev maksā vairāk nekā es? vicepremjers katram gadījumam izteica minējumu.

-  Nē, Krigins aši un cieti noskaldīja. Viņš labi zināja, kādas sekas var būt šādam minējumam.

-   Bruno man nemaksā. Par to nevar būt ne runas. Mēs godīgi strādājām, jūs taču redzat…

-  Kāpēc tad viņa reitings aug kā sniega pika?

Krigins pastiepa apakšlūpu un pakasīja ausi.

-  Ziniet, politoloģijā ir tāds jēdziens „hidrosimilija” „hidras efekts” vai kaut kas uz to pusi. Kad, vēlēdamies ieriebt oponentam, gluži otrādi, veicini viņa…

-  Es tev maksāju par lekcijām? Suļimovs viņu pārtrauca. Man vajadzīgas konkrētas darbības, Krigin. Man vajadzīgs viņa politiskais līķis. Viņa zarnas, aknas, smadzenes! Tas man bija vajadzīgs jau aizvakar!! Ko tu domā darīt? Vai tev ir kāds rīcības plāns?

-  Pagaidām nav, Krigins atbildēja.

-  Kad būs?

Krigins pacēla acis.

-   Pēc minūtes. Sešdesmit sekundēm. Ļaujiet tikai mierīgi padomāt.

-  Labi. Domā.

Suļimovs izņēma no rakstāmmapes papīra lapu, sāka rakstīt. Krigins raudzījās grīdā un domīgi kodīja lūpas.

-  Jāpiesaista zinātne, viņš ierunājās. Eksperti. Tauta viņiem tic.

-  Ko? Suļimovs viņu uzlūkoja. Kam tauta tic?

-   Vajadzīgi iebaroti cilvēki no Zinātņu akadēmijas vai zinātniskās pētniecības institūtiem. Ar diplomiem, reliģijām un visu citu. Kāds profesors man nedēļas laikā dabūja gatavu veselu zinātnisko atklājumu, ka visi cilvēki uz planētas cēlušies no Indonēzijas „hobitiem”, homo florensis… Tātad punduri ir visas cilvēces ciltstēvi. Valentīns nopūtās. Labi, ka nepaguvu palaist to pīli…

-  Jā, paldies, ka vismaz vienu labu darbu izdarīji! Suļimovs zobgalīgi pasmīnēja.

Taču Krigins uz šo dzēlību nereaģēja. Viņš jau drudžaini domāja nākamo ideju.

-  Jā, zinātne tas ir pareizais gājiens, skaļi prātoja valsts labākais polittehnologs. Arī juristus iesaistīsim. Tie mahinatori visu sagriezīs ačgārni, melnu pataisīs par baltu un baltu par melnu…

-   Vai tādām metamorfozēm kāds ticēs? Suļimovs jautāja.

Krigins sāka smieties.

-  Protams, Kiril Borisovič! Pie mums tikpat kā visi ir daltoniķi!

„Mīnuss”. Trešais limenis

Piecdesmit deviņi metri zem Maskavas līmeņa. Vieta, kur tumsa krājas nevis gadiem un desmitgadēm, bet gadsimtiem un tūkstošgadēm kā nafta dolomīta kavernās. Gaismas uzliesmojumi te ir reti, īsi un, protams, bīstami.

Ar saknēm izrauta tērauda lūka pie sagrautas betona sienas. Ieliecies spraislis. Izliektas šaursliežu dzelzceļa sliedes, sprādzienā savandīta šahtas aka… Un trīs sakropļoti ķermeņi. Neveiksmīgās ekspedīcijas rezultāts.

Kluss un tumšs. Kopš brīža, kad nogranda sprādziens un apklusa pēdējie vaidi, neviena skaņa nav iztraucējusi šejienes mieru. Lai gan ir pagājis krietns laiks. Līķi ir uzpūtušies un saplakuši, drēbes pārklājušās ar slīdīgu pelējumu, zobi atiezušies, sagrieztajās locītavās šur tur izspraukušās kaulu šķēpeles.

Piļčenko pa pusei sedz lūkas vāks laukā rēgojas kājas mitros puszābakos.

Zarembo sprādziens uz visiem laikiem pieplacinājis pie tuneļa akmens sienas, sānis izplestās rokas ar laiku nožēlā noslīdējušas lejā, galva nav noturējusies uz salauztajiem kakla skriemeļiem, nokritusi uz ceļiem.

Seredova mirušās rokas joprojām tur sažņaugtu rāciju. Portatīvo radiostaciju MOX (sērija 221, Abiss izpildījums ekstrēmām vidēm) ražotājs droši vien būtu nopriecājies, uzzinot, ka viņa tehnika ne vien ir izdzīvojusi sprādzienā, bet arī zemās uzlādēs lampiņa iedegusies tikai pirms mēneša… un deg vēl joprojām. Tiesa, ne pašu Seredovu, ne viņa biedrus tas neglāba.

Droši vien viss tā arī būtu gājis savu gaitu klusums, tumsa, sairšana, blāva dziestošās baterijas mirga, nedzirdamie laika soļi. No šā brīža un mūžīgi mūžos. Taču reiz sagrautajā šahtas akā, kur tā alka nokļūt leitnants Piļčenko un viņa komanda, parādījās skaņas. Klusas, skrabinošas, it kā tramīga ķirzaka ķepurotos uz augšu, ķerdamās ar nagiem betona sienās. Aizlīda līdz vidum, ieklausījās… un rāpās lejā. Tad mēģināja no jauna. Augstāk. Lejā. Un atkal augstāk…

Beigu beigās kaut kas parādījās no akas dzīlēm. Plecos ieaugusi galva ar baltām, vāji fluorescējošām acīm. Paslējās laukā, pārlija pāri betona glāzes malai. Augums kā astoņgadīgam bērnam, mazkustīga dauna seja, milzīga mute bez lūpām, garas rokas, tumšs apspalvojums.

Paošņāja, pieplaka zemei, klusi ierūcās svešas smakas, briesmas.

Aiz pirmā no akas parādījās vēl divi tādi paši radījumi. Sabāzuši galvas kopā, tie apmainījās skaņām, kas atgādināja putnu klaigas.

Tās ir tās debesis?

Laikam…

Bet kur ugunīgie punkti ?

Nezinu.

Te ir bīstami…

Debesu iemītnieki var mest uguni…

Jā…

Radījumi ošņājās, blisinājās sačukstējās… Taču briesmas izgaisa, iesūcās zemē… Palika vienīgi miers un klusums…

Trijotne virzījās uz priekšu četrrāpus kā pērtiķi, spalvas uz muguras saslējušās. īspirkstainās nagainās rokas uzmanīgi pieskaras nepazīstamajiem priekšmetiem, glauda, piemēro. Viens no viņiem pamanīja Seredova rācijas mirgojošo lampiņu, ieklukstējās, atņirdza rīkli. Pacēlies uz īsajām kājelēm, vēcinādamies rokām agresijas poza -, virzījās tuvāk. Pacēla betona gabalu, meta. Seredovs gulēja nekustīgi. Uzvaras klaigas: ienaidnieks uzveikts! Ienaidnieks miris! Radījums vispirms ilgi ošņāja līķi, tad aši paķēra rāciju, salauzdams nāves krampjos sažņaugtos pirkstus, un paskrēja sānis. Noslēpumaini burvīgā mirgošana bija iekarojusi viņa zem raupjās ādas paslēpto sirdi.

Spalgu satrauktu skaņu sērija.

Nenāciet klāt! Es nogalināju ienaidnieku! Kas piederēja viņam, tagad ir mans!

Ko tu atradi? To var ēst? Mēs arī to gribam!

Tas ir mans! Es to turēšu rokās, priecāšos un nevienam neatdošu! Nenāciet klāt! Man ir zobi un nagi!

Nē, tā ir debesu uguntiņa, tā pieder man! Atdod! Vai arī es tevi nogalināšu!

Tuneli pildīja spiedzieni un rūcieni, kautiņa trokšņi. Divi radījumi dzenāja viens otru, pa brīžam saķerdamies

ašā nežēlīgā cīniņā, raudami viens otram laukā spalvu kušķus un kozdami. Trešais radījums viņus vēroja… līdz kamēr pamanīja vēl vienu līķi, bet tam līdzās vēl vienu priekšmetu, arī gana neparastu, lai gan tam nebija nekādu brīnumainu uguntiņu. Tas izstaroja spēku un ērti iegula delnā…

Uzliesmojums apžilbināja, šāviena troksnis apdullināja. Seredova rāciju ieguvušais radījums nogāzās, pāris reižu noraustījās un aprima. Viņa vajātājs smilkstēdams aizskrēja pie akas, paslēpās tās rīklē. Taču paslēpa tikai galvu, ķermenis palika rēgojamies laukā. Trešais piezagās pavisam tuvu klāt, pastiepa roku. Atkal uzliesmojums, grāviens, džinkstoņa…

Karstais stobrs apsvilināja roku. Smird pēc nāves. Rokā ielija iznīcinošs spēks.

Tā ir Satriecošā Uguns, kas pieder Debesu sargam! Lai nogalinātu. Tagad es varu satriekt visus ienaidniekus!

Pistoles īpašnieks izņēma rāciju no rokas nogalinātajam ciltsbrālim, ar interesi to aplūkoja, nospieda dažas pogas, bet tad no visa spēka trieca pret sienu. Nekam nederīga manta! Tās muļķīgā mirguļošana nevienam nav vajadzīga!

Viņš apčamdīja pārējos līķus un atrada vēl vienu Satriecošo Uguni.

Bah! Bah! Uz visām pusēm pašķīda betona drumslas. No metāla pašķīda dzirksteles. Nokrita Debesu iemītniekam norautā roka…

Vērdamies baltajām acīm tumsā, radījums domāja.

Lejā, tukšajos un ciematos, kas atrodas tālu zem šīs vietas, nav tādu ieroču. Tur apakšā, no kurienes viņi šodien bija ieradušies, cīnās ar aizvēsturiskiem metamajiem šķēpiem, kuri tālu nelido un ne vienmēr nogalina. Taču vecajie stāsta, ka aiz Elles spraugas, kur mita

Debesu sargs, alā ir ieslēgts liels daudzums Satriecošo uguņu. To sauc par Ar-se-nā-lu. Debesu valodu iemācījās tikai vadoņi, kuri tikās ar Debesu sargu, taču dažus vārdus zināja visi. Tagad arī viņš kļūs par vadoni!

Primitīvās domas pinās, aiztrauca kur kurā kā pārbiedētu sikspārņu bars.

Agrāk arī viņš bija baidījies, viņš bija bailīgs un piesardzīgs. Viņš nemūžam nebūtu iedrošinājies pat tuvoties Ar-se-nā-lam. Taču tagad viņam ir varens ierocis.

Un tas nozīmē, ka viņš varēs ieiet Arsenālā. Ieiet un kļūt par Satriecošo Uguņu Pavēlnieku… Un visas Pazemes pasaules vadoni!

Satriecošo Uguņu Pavēlnieks. Elsdams pūzdams pievilka savus ciltsbrāļus pie lūkas un nogrūda lejā vienu pēc otra. Pieliecies pavadīja katra lidojumu, līdz dziļajā Pazemes pasaules melnumā noskanēja mīksts plakšķis. Viņiem te nekas nebija meklējams ne dzīviem, ne mirušiem! Tikai viņš noteiks kuru ielaist Debesīs!

* * *

Varbūt tomēr iet kopā ar Rudinu? Tas vīrs ir pieredzējis, visus līmeņus izstaigājis… Un mazāk klapatu neviens nav jāmeklē…

Nē, divatā kāpt lejā nedrīkst, tas ir skaidrs. To nosaka gan noteikumi, gan vispār… Vienīgi ar Sesku viņi bija gājuši divatā. Taču tas bija Sesks. Otra tāda nav. Tomēr kuru lai izvēlas?

Mežainis kārtējo reizi iegrima domās, pārcilājot iespējamos kandidātus. Sevišķi daudz to nav. It īpaši pēc visa, kas bija noticis. Tā sakot: „Nav citu vairs, tie tālu projām…” Jā… Tiešām sevišķi daudz nav. Varētu pat teikt vispār nav daudz. Bet precīzāk ir maz. Ļoti maz. Divi…

Zaržeckis… Gudrs, nobriedis vīrs, disciplinēts, apzinīgs. Taču viņš ir dežurants un galvenokārt ir sēdējis pie sakaru pults. „Mīnuss” viņam nekad nav bijis tuvs, viņš allaž tika izvairījies no kāpšanas tajā. Arī viņa fiziskā forma varētu būt labāka. Nē, Zaržeckis atkrīt.

Un Ringo… Visumā lāga puisis. Viņam ir tikai divi netikumi. Vai trīs. Vai desmit. Mežainim, atklāti sakot, bija piegriezies skaitīt.

Reiz otrajā līmenī Mežainis pamanīja tievu vadiņu karājamies viņam no ķiveres apakšas, stiepjamies lejup un pazūdam kombinezonā.

-  Kas tas tāds?

- Vads. No austiņām.

-  Kādam velnam tev austiņas?

-  Klausos mūziku.

Mežainis vienkārši apstulba.

-  „Mīnusā” klausies mūziku? Kāda velna pēc?

Viņš paraustīja plecus.

-  Patīk. Ņemiet, paklausieties.

Viņš pastiepa Mežainim austiņas. Tajās kaut kas dūca, dārdēja, rēja un spiedza. Kādu sēdināja elektriskajā krēslā.

-   Tas ir „Blur”. Deimons Albarns… Nosaukums „Dziesma nr. 2”.

-   Tā ir lopkautuve, nevis mūzika, Mežainis sacīja. Te, „mīnusā”, jādzird katra čaboņa, katrs peles pīkstiens, citādi neizdzīvosi. Tev ir skaidrs? Lai es tevi vairs neredzētu ar to verķi!

>

- Es arī tāpat visu dzirdu, Ringo lepni iebilda. Man ir muzikālā dzirde.

-  Kāpēc tad iemaldījies digeros, puis?

-  Man patīk indi-muzikanti un Frenks Zapa patīk, un Džims Gatrijs. Un daudz kas no sešdesmito gadu beigu „Bītliem”. Tas ir andergraunds. Un „mīnuss”, kur mēs kāpjam, tas arī ir andergraunds. Angliski šis vārds nozīmē „pazeme”, „pagrīde”. Tas, kas atrodas zem zemes. Un arī dzeltenā zemūdene peld pa ūdens apakšu. Tāpēc esmu šeit.

-  Ne velna nesaprotu, Mežainis godīgi atzinās. Kāpēc tad negāji uz zemūdenēm?

Taču Ringo visviens klausījās mūziku. Viņš bija tipisks fans. Viņš nēsāja garus matus, kurus ik dienas mazgāja, lietoja dārgu dezodorantu, viņam allaž bija tīras zeķes. Mežainim viņš bija kā grāmata ķīniešu valodā, kādā tur Guandunas dialektā.

-  Un ko nozīmē „Ringo”? Tas ir kā rings? Bokss? Tu esi bokseris?

-   Nē, es esmu digers. Bet Ringo ir par godu Ringo Stāram no „Bītliem”. Esmu viņam līdzīgs.

-  Un kas tie bītli tādi? pavaicāja Mežainis.

Bez kāda slēpta nodoma pavaicāja. Taču Ringo laikam apvainojās.

-   Tāda grupa, viņš izgrūda caur zobiem. Es jau jums teicu.

Mežainis ievilka krūtīs gaisu un sacīja:

-  Tā, Ringo. Liec aiz auss. Mēs ar tevi esam grupa. Mēs darām darbu. Uzstādām norobežojošus objektus „mīnusā”, lai visādi mūlāpi nelīstu, kur nevajag. Saprati? Mēs kopā strādājam. Tāpēc mēs esam grupa. Palīdzam cits citam, piesedzam, tā sakot, biedra pakaļu. Visas pārējās grupas kapos esmu redzējis! Tā gan. Skaidrs?

Un vēl Ringo „mīnusā” smēķēja. Ar visu savu tīrīgumu un mīlestību uz skaisto. Tur, kur gaiss ir zelta vērtē, kur daži digeri skābekļa badā krīt bezsamaņā, viņš smēķēja, turklāt nevis šo to, bet Maskavas tabakas fabrikas ražoto „Javu”. Un nekas viņam nekaitēja. Ja neskaita, ka vienu reizi dabūja pa ģīmi.

-  Es vienkārši nedaudz uztraucos, viņš paskaidroja. Reizēm, kad skatos labu filmu, briesmīgi gribas uzpīpēt. Un te ir tāpat.

- Bet kāpēc tu nenopērc lepnas cigaretes? Mežainis zobojās. Angļu, vai?

Taču Ringo zobgalību nemanīja un pilnā nopietnībā atbildēja:

-  īstas angļu cigaretes Maskavā sen vairs nevar atrast. Argāk bija gan „Rotman”, gan „Dunhill”, daudz kas bija un izbija. Bet „Java”… Nu, tas vismaz ir patriotiski. Un tā visviens ietilpst korporācijā „British American Tobacco”…

Mežainis viegli pasmaidīja par savām atmiņām. īsi sakot, švīts. Taču nebija jau nekādas sevišķās izvēles…

*  * *

Uz mapes, ar kuru Ļevs Nikolajevičs ierodas uz iknedēļas ziņojumu piektdienā, bija ar roku uzrakstīts: „Ikdienas lietas”. Nekādu printeru, nekādu „New Times Roman” un „Kurjer”. Viņš bija vecā kaluma cilvēks. IP adreses, visādi tur billingi tā nebija viņa stihija. Tomēr visus, ko vajag, viņš atrod. Rokraksts noapaļots, akurāts. Ļevam Nikolajevičam patīk kārtība un precizitāte itin visā.

-  Un tagad par jūs interesējošo objektu…

Šodien Ļevs Nikolajevičs ziņojumu bija beidzis agrāk nekā parasti, un dienasgaismu ieraudzīja jauna mape „īpašas lietas”.

-  Agrāk tev tādas mapes nebija, Trepetovs atzīmēja.

- Agrāk mums nebija tādu kompanjonu, Ļevs Nikolajevičs sausi atteica. Mežainis ir ļoti tumša un bīstama persona. Es jums par to stāstīju. Un, lai gan jūs ne sevišķi man ticējāt, viņš tūdaļ pat apstiprināja manus vārdus.

-  Nu, un kas tālāk?

-   Es jums neieteiktu iesaistīties ar viņu kādos darījumos.

-  Vai tu vari izcelt desmit tonnu zelta no pazemes specfondu glabātavas? pajautāja Trepetovs.

- Viņš arī to neizdarīs. Viņš nogalināja Amīru. Nogalinās arī jūs. Nekāda zelta nebūs. Nekā nebūs.

-  Viņš to būtu varējis izdarīt, kad bija šeit. Tas ir pirmām kārtām. Un otrām speciālā zelta glabātava, ja tic jūsu ziņojumiem, reāli eksistē…

-  Es to neesmu apgalvojis. Pieļāvis jā. Taču ne apgalvojis!

Ļevs Nikolajevičs apvainojās. Kā visi pedanti, viņš necieta, ja viņa vārdus traktē ačgārni.

-   Viņš var izmantot jūs, lai piekļūtu šim zeltam. Amīrs atņēma viņam brīvību un ir miris. Jūs atņēmāt viņam meiteni… Un kas notiks ar jums, kā jūs domājat?

Trepetovs pie sevis nolamājās.

- Man tā viņa skuķe vajadzīga kā zivij lietussargs! Es viņu atdevu, varu izmaksāt procentus! Kāpēc tu atkal atgriezies pie šī temata?

Ļevs Nikolajevičs izņēma no mapes papīra lapu un nolika priekšā Trepetovam.

-  Tas ir viena mana darbinieka ziņojums, viņš bija klāt, kad Piļčenko grupa kāpa lejā. Es viņam speciāli liku noformēt to pēc visiem likumiem, oficiāli lai jūs saprastu un noticētu.

-  Kas tur ir?

Trepetovs paņēma papīru, uzlika brilles.

- Vakar ap četriem rītā pienāca signāls no viena grupas dalībnieka rācijas. Tā ieslēdzās tikai uz dažām sekundēm.

-  Kā tā? Viņi taču aizgāja bojā!

-  Acīmredzot ne gluži. Vai, kā es sliecos domāt, vispār nav aizgājuši bojā. Signāls bija nejaušs visticamāk, nometa zemē rāciju vai nospieda izsaukuma pogu. Pēc tam to tūdaļ izslēdza.

Namatēvs klusēdams pārskrēja acīm ziņojuma tekstam. Nosmīkņāja. Atlika papīru malā.

-  Un tad? Tavuprāt, viņi ir uz vienu roku? Es taču tev jautāju! Un ko tu teici?

Ļevs Nikolajevičs pavīpsnāja.

- Cilvēks ir vienīgais dzīvnieks, kurš prot atzīt savas kļūdas. Lai gan viņam to nepatīk darīt…

- Toties man nepatīk kļūdas! asi noskaldīja Trepetovs. Izstāstiet savas kļūdas būtību!

Cilvēks īpašiem uzdevumiem novāca smaidu. Pēc intonācijas, pēc piemiegtajām acīm, pēc uzrunas „tu” vai „jūs” viņš nemaldīgi spēja noteikt, kad jāpāriet uz oficiālu padotā toni, runājot ar šefu.

-  Man kļuva skaidrs viņu aprēķins. Piļčenko grupa atstāja lejā daļu aprīkojuma. Sincovs tur nogādās trūkstošo. Iekāpšana divos etapos. Tad pienāks vēl viens briesmu signāls, Sincovs nogārgs jums pēdējo „mirstu, bet nepadodos” un nozudīs uz visiem laikiem… Kaut kur Dienvidamerikā, es domāju. Tur viņš kopā ar Piļčenko un pārējiem mierīgi var dzīvot zaļi par nedeklarētajiem ienākumiem… Viņš nopūtās. Lai gan arī tā ir tikai versija.

Pa logu ieplūda svaigums un spēcīga zāles smarža. Trepetovs pēkšņi skaļi, neraksturīgi miljardierim, nošķaudījās, salūkoja kabatlakatu un izšņauca degunu.

- Ja šī versija apstiprināsies…

Viņš vēlreiz nošķaudījās.

-  Tad tu man atnesīsi viņa galvu… Uz zelta šķīvja. Bet pagaidām aizver logu, esi tik labs. Nez kāpēc velk.

Pāreja uz „tu” liecināja, ka šefs ir atmaidzis.

Ļevs Nikolajevičs klusēdams paņēma ziņojumu, ielika to mapē. Tad piecēlās un aizvēra logu.

❖ * *

Veikala nosaukums bija vienkāršs „Top dizains. Apģērbi un apavi no Eiropas”. Toties tas izskatījās grezns un bagātīgs, eiropeisks. Manekeni, izgaismojums, „Gucci”, „Armani” un tā tālāk. Arī Ringo visnotaļ labi tur iekļāvās: stilīgs smukulītis slēgts krekliņš, džinsas, viegla vasaras žaketīte, iekrituši vaigi, garš smails deguns, tēraudpelēkas acis. Uzaudzējis švītīgas Ūsiņas un garus matus astītē. No kaujinieka izskata nekas nebija palicis pāri. Lai gan ne jau ārējais izskats ir noteicošais…

-  Sveiks, Ringo!

Nepagriezās. Viņam taču ir austiņas!

Mežainis piegāja klāt, uzsita pa plecu. Ringo pagriezās, izņēma no ausīm melnās porolona bumbiņas.

-  O, tu nāc īstā laikā! Mēs tieši slēdzam ciet, burtiski pēc pāris minūtēm… Pagaidīsi?

-   Zināms, pagaidīšu, Mežainis atbildēja. Ne jau tāpēc braucu šurp, lai ieraudzītu tavu ģīmi un tītos projām.

Ringo pasmaidīja, satvēra tērauda aizvirtni un vilka lejā.

-         Palīdzu meitenēm, viņš kā taisnodamies teica.

-    Man jau nav grūti.

Divas spilgtiem vājiņiem putniem līdzīgas pārdevējas pateica „paldies” un aizgāja pa ietvi uz metro.

-  Vajag aprunāties, Mežainis klusi sacīja.

-  Tad varbūt… Brauksim pie mums? Ringo ne sevišķi pārliecinoši ierosināja. Kopā paēdīsim vakariņas, parunāsimies. Es nopirku vintāžas pastiprinātāju, lampu. Paklausīsimies ko tādu… Makartnijam iznācis jauns albums, esi dzirdējis? Un Džefam Linnam arī…

-  Atgādini kas ir Makartnijs? Mežainis uzprasīja.

Ringo acumirklī sadrūma. Viņam nepatika, ja ņirgājās par veco Makartniju. Viņš tam bija tikpat kā miesīgs vecaistēvs.

-  Labi, es pajokoju, Mežainis sacīja. Es gan labprātāk parunātu tepat.

Ringo paraustīja plecus un uzmeta skatienu pelēkajam tuaregam, kas stāvēja pie veikala durvīm.

-  Kā teiksi. Tikai ne pārāk ilgi, labi?

Tuaregā sēdēja meitene ar taisniem melniem matiem, kas, uz pieres apgriezti, aizsedza acis. „Droši vien ķīniete,” Mežainis nodomāja.

-  Tā ir tava biznesa lēdija? viņš pavaicāja.

-  Pagaidām vēl ne mana…

Ringo jūtami saspringa. Viņš ar slēdzeni aizslēdza aizvirtņus, ieslēdza signalizāciju. Vēlreiz paskatījās uz meiteni, pamāja viņai ar roku pagaidi, es drīz iešu.

-  Es jau nevaru ar pliku pakaļu kaut ko nopietnu piedāvāt, viņš skaidroja. Vajag nopelnīt, tāpēc arī mētājos pa Eiropu, iepērku lupatas autletos.

-  Kas tie vēl tādi? Mežainis brīnījās.

-  Kaut kas līdzīgs komisijas veikaliem. Preces ar atlaidi.

-  Tālu braukā?

-Viļņa, Varšava, Čehija…

-  Kāpēc ne uz Liverpūli? Ne uz kādu tur Kentuki? Tur taču droši vien visi ir rokeri kā tu?

-  Atkal ņirgājies? Ringo sabozās.

-  Nē. Kaut gan vispār jā.

-  Ej tu… Reizēm aizlaižu uz Holandi, bet tur retāk… Parasti Kira raksta iepirkumu grafiku. Es braucu viņai līdzi tikai kā sargs un darbaspēks…

-         Kira tā ir viņa? Mežainis pamāja uz mašīnu. -Jā.

- Labi nopelni?

-         Kā kuru reizi. Un jautājums, ko uzskata par labu. Ringo pasmīnēja.

- Tu arī gribi tirgot lupatas?

Arī Mežainis pasmīnēja.

- Nē. Gribu piedāvāt tev citu darbu.

- „Mīnusā”? Kā viņreiz?

- Uz to pusi. Tikai šoreiz kāpsim dziļāk. Un paņemsim vairāk.

-Cik?

- Miljonu kā bankā. Varbūt arī vairāk.

- Diez kas nav.

- Dolāros.

-         Dolāros?! Ringo iesvilpās. Tā ir cita lieta. Tikai… Viņš brīdi domāja.

- Es dzirdēju, ka Pirksts ar puišiem aizgājis bojā „mīnusā”.

Mežainis pamāja.

- Tā ir.

- Pa vinu maršrutu?

9

- Pa to pašu maršrutu, Mežainis izlaboja. Atceries, ka es tev neļāvu aizsmēķēt?

7 * ?

- Atceros.

- Redzi nu. Bet viņi aizsmēķēja.

Meitene tuaregā nenovērsdamās skatījās uz viņiem. Ringo sadrūma. Viņš vairs netēloja prieku par tikšanos. Bija redzams, ka viņu plosa pretrunīgas jūtas.

- Tu klusē? Mežainis jautāja.

- Tu zini, kā mēdz būt it kā gribas, bet… Nauda ir liela, taču dzīve tikai viena… Tu uzkriti kā sniegs uz galvas ar savu priekšlikumu…

- Izlem.

Noklaudzēja durvis. Ringo meitene izkāpa no mašīnas un nostājās, graciozi atspiedusies pret to. Viņai mugurā bija piegulošs balts bikškostīms.

-  Kira ir nogaidījusies, Ringo nomurmināja un nodūra acis. Labs ir, Mežaini, man jāiet.

Mežainis satvēra viņu aiz elkoņa.

-  Tu nāksi kopā ar mums?

-  Iešu!

Ringo izrāvās un gāja projām. Pirms došanās projām viņi ar Kiru mašīnā par kaut ko strīdējās, Mežainis redzēja, kā meitene mētājas ar rokām un baksta ar pirkstu stiklā, bet Ringo kaut ko atbild un arī žestikulē. Acīmredzot apsprieda viņa vizīti. Tad abi nomierinājās, Ringo iedarbināja tuaregu un palidoja garām, ka nosvilpa vien. Mežainim viņš pamāja ar roku.

- Tātad esam vienojušies, Mežainis rezumēja. Tas labi.

Vervēšana

Stāvlaukumā pie diennakts veikala dega viena vienīga laterna pie pašas iebrauktuves. Jevsejevs novietoja mašīnu zem tās. Iekams izslēgt motoru, paskatījās ierīču paneļa pulkstenī divdesmit trīs divdesmit. Neko teikt!

Ejās starp vitrīnām lietišķi rosījās mazgājamā mašīna. Smaržoja pēc tīrīšanas līdzekļiem un mitruma. Zem griestiem lietišķi čivināja zvirbuļi. Ļaužu bija maz jauniešu kompānija pie alus letes, resns vīrietis ar ratiņiem, paveca sieviete apjukusi pētīja cenas gaļas vitrīnā.

Pudele sausā vīna, šokolāde. No miegainas puķu pārdevējas nopirka krizantēmu pušķi. Šodien Marinai bija noticis atskaites koncerts, audzēkņi bija gluži labi uzstājušies -jāapsveic. Lai gan, iespējams, viņa jau guļ.

Nē, gulēt viņa, protams, nebūs aizgājusi.

Varbūt viņas nemaz nav mājās. Pasēdēšana tuvējā restorānā.

Jevsejevs atgriezās pie mašīnas, novietoja pirkumus pasažiera sēdeklī. No pretējā stāvlaukuma galā novietotā lendrovera skanēja mūzika, iekšā dega gaisma. Resnais vīrietis pārkrāva mašīnā produktus no ratiņiem, aizcirta durvis, iekāpa un aizbrauca. Tukšie ratiņi lēnām slīdēja atpakaļ un atsitās pret apmali.

Operatīvais darbs bija noslīpējis dabisko intuīciju, tāpēc viņš visu zināja iepriekš.

„…Man taču ir tiesības pasēdēt ar kolēģiem restorānā, nosvinēt to sasodīto koncertu, kurš man izsūca pēdējos spēkus? Artjoms nakšņo pie vecākiem, vīrs ir jau liels zēns, var pats par sevi parūpēties…”

Apmēram tā tas izklausīsies.

Jevsejevs ieslēdza aizdedzi, paņēma telefonu, uzspieda sievas numuru.

-  Hallo? Jura, sveiks!

Troksnis, mūzika. Tātad tiešām nav mājās.

-  Kur tu esi? viņš pajautāja.

-  „Gulbju ezerā” Krimas prospektā! Mums tikko atnesa silto ēdienu! Un pēc pauzes: Tu atbrauksi?

-  Varu aizbraukt tev pakaļ, ja neiebilsti.

Samulsa.

-  Nē, Jura… Es jau teicu, mums te viss vēl iet pilnā sparā… Varbūt pasēdēsi kopā ar mums?

Pieklājības žests. Pēc balss viņš noprata, ka tur arī bez viņa iet jautri.

-  Rīt agri jāceļas.

-  M-m. Žēl.

- Paņemsi taksi. Tikai nekāp pie privātajiem. Un nepaliec vēlu, norunāts?

-  Labi. Atā.

Visa saruna. Jevsejevs nometa telefonu uz sēdekļa, parāva ātruma kloķi un strauji padeva atpakaļ…

Atskanēja krakšķis. Salons sadrebēja. Kaut kur nobira stikli. Viņš pavērās aizmugures skata spoguli un nolamājās. Aizmugurē stāvēja mašīna. Logā vīdēja balts sejas ovāls.

Izkāpa.

Viņa mašīnas pakaļējais bamperis un kreisais lukturis bija ietriecies veca dodža priekšējā spārnā. Uz asfalta gulēja lauskas. Ja veicas, tad veicas!

Durvis atvērās, no mašīnas izlēca jauna sieviete sarkanā piegulošā kleitā. Slaida, vijīga, simpātiska. Kopta…

-  Nu kur jums bija acis, kundzīt! Jevsejevs izsaucās. Cilvēks brauc laukā no stāvvietas atpakaļgaitā vai tiešām jūs neredzat?

Kleita ir īsa, plecā uzmesta sarkana somiņa garā siksninā.

*

-  Es neievēroju, viņa apjukusi ierunājās. Uzmeta paviršu skatienu sava dodža spārnam. Grasījos iebraukt stāvlaukumā. Es jūs neredzēju. Tikai sajutu triecienu.

-  Kā tad neredzējāt? Un pakaļējie lukturi?

-  Nezinu. Jūs tik pēkšņi izbraucāt. Es neredzēju.

Jevsejevs atmeta ar roku. „Neredzēju, neredzēju…”

Nav vērts muti dzisināt. Un nav jau arī ko runāt. Viņš pats ir vainīgs. Pēc visiem likumiem, viņam vajadzēja palaist dodžu garām. Tukšs laukums, taisni jāsmejas… Viņam gan veicas!

Nē, bet kā viņš pats nebija pamanījis? Spoguļos skatījās? Zināms, ka skatījās! Noteikti!

Vai varbūt tomēr neskatījās?

Viņš mēģināja atcerēties. Neatcerējās. Velns! Sapsihojās Marinas dēļ. Un te nu ir rezultāts… Nedrīkst psihot, sēžot pie stūres, nedrīkst, un viss!

-  Droši vien jāzvana policijai? sieviete ierosināja.

- Ja jums ļoti gribas kvernēt te divas stundas, varat zvanīt, viņš norūca.

-  Un ja negribas?

- Tad es maksāju jums, cik vajag, un šķiramies klusi un mierīgi…

-  Cik tas varētu maksāt?

Varētu, protams, novicināt darba apliecību. Agrāk daudzi kolēģi tā rīkojās uz vienkāršiem cilvēkiem tas iedarbojās, arī autoinspektori allaž nāca pretī. Tagad, kad iestājušies citi laiki un visi klanās tikai vienam dievam Mamonam, tevi tūkstoš rubļu dēļ aprīs ar visu tavu sarkano grāmatiņu! Un arī inspektori necels ne ausu. Un, kolīdz tas kļūs zināms priekšniekiem, tūdaļ sekos rīkojums par atlaišanu! Starp citu, Jevsejevs ar tādiem trikiem nekad netika nodarbojies.

- Varbūt jums ir pazīstams apdrošinātājs? Vai automehāniķis? viņš apvaicājās.

-  Nav. Vai tas ir nepieciešams?

-  Nezinu. Lūkosim iztikt.

Kārtības labad paraudzījās zem dodža pārsega. Pārbaudīja kreiso priekšējo riteni. Durvis. Viss bija kārtībā. Atlika vienīgi spārns. Mašīna bija veca, lēta pie remontniekiem tāds spārns varētu maksāt… Teiksim, kādus simt dolārus. Jauns būs dārgāks. Un krāsošana?

-   Domāju, ka ar septiņiem tūkstošiem vajadzētu pietikt, viņš sacīja. Man tikai jāaiziet līdz bankomātam.

Sieviete lūkojās viņā, it kā kaut ko pārlikdama. „Tūdaļ paziņos, ka tas ir retro modelis un summai jāpievieno vēl viena nullīte,” Jevsejevs nodomāja. Taču tā vietā viņa pavaicāja:

-  Kāds jums ir vārds?

- Jurijs.

-  Mani sauc Svetlana. Labi, ejiet. Es jūs pagaidīšu.

Kad viņš atgriezās, Svetlana sēdēja savas mašīnas

aizmugures sēdeklī. Pamāja ar roku, aicinādama sēsties līdzās.

Apziņā smalki iezvanījās trauksmes zvaniņš. Viņš nemanāmi paraudzījās apkārt, vai tuvumā nav mašīnu ar tonētiem stikliem vai demonstratīvi ar savām darīšanām aizņemtu spēcīgu vīriešu. Taču stāvlaukums bija tikpat kā tukšs, nekā aizdomīga. Varbūt viņam piemīt vajāšanas mānija? Kāpēc skaista sieviete, kurai noteikti netrūkst vīriešu uzmanības, pēkšņi vēlas nostiprināt pazīšanos kā tāds uzbrūkošs torpēdkuteris? Bet galu galā viņš uzskrēja virsū viņas mašīnai, nevis otrādi…

Salonā skanēja klusa mūzika.

-  Te būs nauda, ņemiet. Un tas morālai kompensācijai…

Viņš sniedza septiņas tūkstoš rubļu banknotes un trīs no miegainās pārdevējas nopirktās purpursarkanās rozes. Viņa pavīpsnāja. Nebrīnījās. Ziedus nolika uz priekšējā sēdekļa. Naudu it kā nepamanīja.

- Es tā padomāju, Jurij. Atkāpšanās naudas vietā jūs varētu pacienāt mani ar vakariņām kādā labā vietā, vai ne?

Zvaniņš iezvanījās skaļāk torpēdkuteris bija devies uzbrukumā. Taču viņš atcerējās Marinu, kura patlaban sēdēja kādā tur vistu ezerā. Un sacīja:

-  Teicama doma.

-  Man jūs izskataties tāds ka satraukts.

-  Tā arī ir. Piekusis braucu mājās un iekļuvu mulkī-

>                                                                                                                                                                          > »

gā avārijā…

Viņš pavīpsnāja.

-  Nav sevišķi jautri, piekrītiet.

-  Laikam gan. Mājās droši vien gaida ģimene?

Viņš pārāk agri samazināja ātrumu. Motors ierūcās

skaļāk.

-  Nē, pašlaik negaida.

Luksofori krustojumos mirkšķināja dzeltenas ugunis. Viens, otrs, trešais. Svetlana sēdēja pasažiera sēdeklī priekšā, kreisā roka uz elkoņa balsta. Pagriezies viņš varēja redzēt viņas seju, skaistu un noslēpumainu gar logu lidojošo ielu laternu gaismā. Viņa neizskatījās tik jauna, kā bija šķitis pirmajā mirklī. Mazākais, pie četrdesmit. Taču izskatās krietni jaunāka. Acīmredzot rūpīgi sevi kopj.

-   No otras puses tagad braucu uz restorānu ar daiļu svešinieci… Tāds negaidīts pavērsiens. Tas jau šķiet jautrāk.

-  Starp citu, kurp mēs braucam?

-  Uz labu vietu, kā jau norunājām.

Patiesībā „labās vietās” viņš orientējās slikti, jo faktiski tādas neapmeklēja. Turpat netālu Begovajas ielā, šķiet, ir tāds „Bērītis”, ko kolēģi vēl bieži saukā par „Mērīti”…

„Mērītis”, „Mērītis”. Kas tas ir restorāns? Alus krogs? Karaokes bārs?

„Petrovič, mēs šodien uzdzīvojam „Mērītī”, iepeldi, ja ir vēlēšanās…”

Hm. Rādās, ka Lubjankā šī vieta ir cieņā. Bet ja nu pēkšņi uzraujas uz kādu tur Pušķo? Vai, vēl trakāk, uz ģenerāli Ņikonovu?

„Un kas tur sevišķs?” viņš nodomāja.

Viņš aizved uz restorānu skaistu nepazīstamu sievieti. Ar kuru iepazinies uz ielas. Hm, jā… Blēņas? Kāda kuram daļa?

Nē. Kaut kas nosodāms tur tomēr ir.

-  Ko? viņš pārjautāja.

- Es saku, ka nespēju vienkārši palikt viena… viņa teica, skatīdamās logā. Tas bija neciešami. Man bija ar kādu jāparunājas… Kā ar psihoanalītiķi…

„Kur mums radušies psihoanalītiķi?” Jevsejevam izgāja caur galvu doma. „Un kas es par psihoanalītiķi?”

Pēkšņi viņš ieraudzīja izgaismoto „Jakitorijas” izkārtni, ar novēlošanos ieslēdzis pagrieziena rādītāju, strauji nogriezās pa labi, tik tikko neietriekdamies džipā, kurš brauca pa malējo joslu.

- Jūs manī neklausāties?

Sasodīts. Jevsejevs saprata, ka viņa jau kādas piecas minūtes borē viņam kaut kādas muļķības. Par krāpnieku vīru. Par vientulību. Par Jevsejeva balsi, kas it kā viešot viņā uzticību. Viņa gribējusi nopirkt veikalā degvīnu un piedzerties, aizmirsties un tā tālāk…

- Atvainojiet, es aizdomājos…

Viņš novietoja mašīnu gandrīz zem pašas izkārtnes. Ceļabiedre ar ierastu žestu paņēma viņu zem rokas, un, kad abi piegāja pie durvīm, pagaidīja, kamēr viņš atver viņai durvis. Par spīti vēlajai stundai, vairāk nekā puse zāles bija aizņemta. Pārsvarā tie bija jauni pāri, kuriem nav daudz naudas un nav kurp iet. Viņi atrada divvietīgu galdiņu, it kā atdalītu no pārējās zāles ar lielu plakanu akvāriju. Gandrīz tūdaļ pie viņiem pienāca viesmīle kazahiete vai kalmikiete, tērpusies japāņu kimono.

Svetlana droši izteica pasūtījumu. Jevsejevs to atkārtoja. Viņš bija izsalcis un badīgi metās virsū sašimi. Tiesa, ar kociņiem viņš apgājās ne sevišķi prasmīgi, toties

Svetlana rīkojās ar tiem ne sliktāk par japāņu geišu. Viņa savā ziņā arī atgādināja geišu audzināta, izturēta, pieklājīga. Veikli uzturēja vieglu galda sarunu, jokoja, arī pati smējās, radīdama draudzīgu atmosfēru. Tāpēc ka viņš sēdēja itin kā uz lēkājošās mīnas „varde”, kas jau ieņēmusi kaujas pozīciju un nemierīgi dīdās zem dibena.

-  Par ko esat aizdomājies? Smalkie, rūpīgi manikirētie pirksti maigi glāsta viņa uz galda gulošo plaukstu.

„Par to pašu! Kāpēc viņa sēž ar viņu restorānā? Kāpēc izklaidē viņu ar sarunām? Kāpēc galu galā glāsta roku? Ko viņai vajag?”

-  Tāpat vien, ne par ko…

„Izskatās, ka tas ir piebrauciens. Tas pats, par kuru runāja akadēmijā, ar kuru regulāri biedēja iekšējās pretizlūkošanas puiši, kas bija pazudinājis daudzus viņa kolēģus… Bet kas aiz tā stāv? Kāpēc viņa bija uzradusies tieši šodien? Nevis toreiz, kad viņš meklēja spiegu Migunovu, nevis kad piedalījās operācijā „Tīkls”, bet tieši tagad?”

-  Man liekas jūs atkal sabēdājāties. Iedzeriet sakē!

Viņas zobi žilbinoši mirdz starp valgajām lūpām.

-  Esmu pie stūres.

„Iemesls var būt tikai viens viņa pašreizējais darbs sakarā ar „noplūdi” augstākajos varas ešelonos!”

-  Beidziet! Tas taču nav degvīns! Tas ir pavisam vājš, pat nepaliek asinīs! Sieviete paliecās uz priekšu un ieurbās viņam acīs ar smagu skatienu, it kā hipnotizēdama.

Viņam nosvīda mugura.

„Jā, izskatās tieši pēc piebrauciena… Lai gan iespējams, ka viņā runā profesionāla piesardzība? Vīstoša daiļava meklē piedzīvojumus un naktī ir satikusi tieši viņu… Parasta nejaušība? Nejaušības gadās virpotājiem, atslēdzniekiem, skolotājiem un ārstiem un arī tikai tad, ja viņi nav laimējuši lielu naudu un nav saņēmuši bagātīgu mantojumu. Turpretī ar pretizlūkošanas darbiniekiem, kuri operatīvi izmeklē valstiski svarīgas lietas, jebkādas nejaušības ir izslēgtas. Pat ja tās tiešām gadītos! Bet varbūt šī ir tieši tā nejaušā nejaušība?”

Cik viņai lielas zīlītes! Jevsejevs ar pūlēm novērsa skatienu uz akvāriju, kur savu mūža ieslodzījumu vadīja eksotiskas zivis. Viena, kas atgādināja spārnotu putnu, cieši spiedās klāt biezajam stiklam, virinādama pūliņos plakani saspiesto muti, itin kā gribēdama viņam ko pateikt, no kaut kā brīdināt. Bet varbūt tai tikai pietrūka gaisa un brīvības un tā centās sagrauzt stiklu…

Porcelāna glāzīte jau atradās viņam rokā, un viņš vienā paņēmienā izdzēra silto un nepavisam ne stipro šķidrumu, tāpēc ka vieglāk bija to izdarīt nekā skaidrot, kāpēc viņš to negrib darīt. Tas notika kaut kā pašsaprotami. Atkal „pašsaprotami”?

-  Ļaujiet, es aizvedīšu jūs mājās…

-  Protams!

Svetlana smaidīja. Tā daudzsološi un vilinoši. Cik viņai pievilcīgs smaids!

- Tas ir, nevis mājās, bet līdz mašīnai, viņš izlaboja.

Viņa aplaizīja lūpas ar šauru, tūtītē savilktu mēlīti.

Droši vien viņas skūpsti ir varen saldi…

-  Es tā arī sapratu. Jūs esat ļoti nomākts jauneklis. Labs ģimenes cilvēks…

„Kā viņa zina, kāds es esmu ģimenes cilvēks?”

Ejot uz mašīnu, viņš skatījās uz viņas kājām. Skaistas kājas. Droši vien mīkstas un maigas…

Svetlana nezin kāpēc apsēdās aizmugures sēdeklī. Un viņš nezin kāpēc apsēdās blakām. Un tūdaļ viņi savstarpēji pievilkās kā dažādu polu magnēti. Dzīves videomagnetofona lente sāka griezties paātrinātā režīmā.

Viņa tiešām saldi skūpstījās. Un viņas rokas bija ļoti spēcīgas kā trenētam vīrietim. Taču tās prata būt arī maigas. Manikirētie pirksti veikli atvilka bikšu priekšu, ienira iekšā, izvilka no turienes pašu jutīgāko viņa ķermeņa daļu. Viņš ievaidējās.

-  Nu tu esi atslābis… Tūlīt, tūlīt…

Viņa pavirzījās nostāk, izlocīdamās novilka kleitu, savīstīja, pameta uz priekšu. Pieliekusies nometa sandales, nostīvēja miniatūros stringus, ar ierastu kustību nomezdama visu uz priekšējā sēdekļa. Tad kā pieredzējis jātnieks uzsēdās viņam, uzreiz trāpīdama tur, kur vajag. Mazās krūtis atradās viņa sejas augstumā, un, sev par brīnumu, viņš iezīdās tajās ar lūpām. Sākās auļi. Mašīna līgojās, tieši virs tās spīdēja laterna, garām slīdēja vēlīni gājēji, no „Jakitorijas” nāca laukā pēdējie apmeklētāji. Diez vai divdesmit piecu procentu tonējums varēja slēpt iekšpusē notiekošo. Taču Jevsejeva prātu tas nenodarbināja. Svetlana jauki smaržoja, viņai bija maiga zīdaina āda un mīkstas pēdiņas… Un nekas cits viņu neinteresēja. Cik ilgs laiks bija pagājis? To viņš nezināja. Taču galu galā auļi beidzās.

Jevsejevs atslāba, atgūdams normālu elpošanas ritmu. Bet Svetlana, pārliekusies sēdekļa atzveltnei, vāca kopā drēbes, itin nemaz nekautrēdamās no savas visnotaļ atklātās pozas. Tad viņa aši saģērbās, aiztaisīja sandales, nogludināja īso kleitu, sakārtoja matus.

-  Tu vienmēr staigā bez krūštura?

-Ko?!

Viņa atvirzījās, paskatījās kā augstākās sabiedrības dāma uz gaisu sabojājušu santehniķi. Karalisks miers. Pašcieņa. Nevainojamība.

-  Nu, es domāju… Nē, nekas jau nav…

Jevsejevs jutās kā pēdīgais muļķis. Kas viņam bija noticis? Ar pirmo pretimnācēju, mašīnā, zem laternas, garāmgājēju acu priekšā… Vai tiešām viņa tam kaut ko bija iepilinājusi ēdienā? Vai izsmidzinājusi aerosolu? Kad gan?

- Es zinu, kāpēc jūs esat tik skumīgs. Viņa izņēma no somiņas pūdernīcu, pavirši ielūkojās, izvilka lūpu krāsu, viegli pielaboja lūpas.

-  Kāpēc? viņš klusi vaicāja.

- Sarežģīta situācija. Tāda līmeņa nodevības gadījumā nav vērts stāties lokomotīvei priekšā ar paceltu roku. Visdrīzāk, tā neapstāsies. Saplacinās un aiztrauksies tālāk…

-  Ko?! Viņam it kā kāds būtu iesitis pa galvu. Ar kasteti. Viss, vairs nebija nekādu šaubu. Tas nebija vienkāršs piebrauciens. Tas bija piebrauciens vervēšanas nolūkā! Taču arī tas nebija galvenais…

Viņa noapaļoja muti un uzklāja lūpu krāsu jau biezākā kārtā, turpinādama runāt, lai gan apgrūtinātās artikulācijas dēļ valoda kļuva neskaidra. Taču viņš labi saprata vārdus. Tāpēc ka nesen pats tos tika runājis.

- Jūs pareizi spriedāt. Iecirknis atrodas īpašajā zonā, četrpakāpju pieejamības un kontroles sistēma, ikdienas apgaitas, tehniskās pārbaudes… Tas pats pieminētais Ikss ir tiešām milzīga žurka. Ja tādu notver aiz astes, tad cirtīsies atpakaļ un aprīs, pat kauliņi pāri nepaliks!

-  Kurš tev to izstāstīja?!

Taču viņa izlikās jautājumu nedzirdam.

- Labāk atstāt visu kā ir. Ja kas notiek, atbildība gulsies uz lietotājiem. Jūs taču viņus rakstiski brīdinājāt…

Viņa nolika lūpu krāsu, un runa atkal kļuva skaidra. Tikai vienu vārdu viņa bija samainījusi. „Lietotāji” „ekspluatantu” vietā. Tikai viens vārds no nesenās sarunas ar tēvu tika pateikts neprecīzi. Visi pārējie bija tie paši. Taču tas nekādi nevarēja būt tiesa! Jevsejevs nespēja izdvest ne skaņas. Tikai lūkojās viņā. Sātanā skaistas sievietes veidolā. Bet viņš taču daudzkārt bija ticis brīdināts… Taču ienaidnieks tomēr bija piezadzies nemanāmi, un vēl izmantojot viņa ģimeni! Tas taču nebija iespējams! Nekādi nebija iespējams!

-  Bet jūs paliksit savā amatā un nepatikšanu vietā saņemsit apbalvojumu. Kā materiālu, tā arī morālu. Nu un visu ko citu arī…

Viņa pasmaidīja ar vulgāri krāsotajām lūpām un tagad vairs neizskatījās pēc karalienes drīzāk pēc dārgas maukas.

- Ja jums, lai atslābinātos un uzturētu interesi par kontaktiem, būs nepieciešams mani izdrāzt, tā nebūs problēma, viņa sacīja, it kā apstiprinādama viņa domas. Un tūdaļ pat papūlējās tās apgāzt: Tas gan nenotiks bieži. Vienīgi lietas labā. Es taču galu galā neesmu prostitūta.

- Es zinu, kas tu esi! Kā tu visu zini?

Viņa neatbildēja. Varbūt tāpēc, ka pūderēja vaigus.

Pārliecies pāri, viņš nobloķēja durvis viņas pusē. „Un tagad uz Lubjanku, maita. Tur tu dziedāsi citā meldiņā…”

Izvilka telefonu.

„Kam lai zvana? Dežurantam? Mani mēģina savervēt… Nē, labāk uzreiz Nikonovam…”

7 >

Viņa uzlika plaukstu viņa rokai ar telefonu.

- Jurij Petrovič, nu kas tā par bērnišķību? Jūs esat majors, drīz jāsaņem apakšpulkveža uzpleči, desmit gadu operatīvajā darbā… Bet uzvedaties kā skolnieks…

Balsī skaidri bija saklausāmas pamācošas notis.

Viņš nokratīja viņas roku.

„Labi, tur tiks skaidrībā!”

Jevsejevs pārsēdās vadītāja sēdeklī, iedarbināja motoru, palūkojās aizmugures skata spogulī. Svetlana sēdēja gluži mierīgi. Skaista seja, lielas izteiksmīgas acis,

pilnīgas spilgtas lūpas viss viņas izskats absolūti neatbilda vārdiem, kurus viņa runāja, un tam, ko viņa darīja. īsi sakot sātana ierastajam tēlam. Galvenajam ienaidniekam. Bet viņa bija tā pati briesmīgā CIP.

„Kā CIP var būt zināma viņa saruna ar tēvu? Neviena līdzās nebija. Marina un māte vannas istabā mazgāja Artjomu. Tikai viņš un tēvs. Divatā. Tēvs atvaļināts VDK apakšpulkvedis, vīrs kā krams, Jura par divsimt procentiem ir drošs par viņu… Vai Ņikonovs būs vienisprātis ar šādu viedokli?”

-  Mēs braucam uz Lubjanku? Svetlana mierīgi vaicāja. Viņas balss, par spīti visam, bija patīkama.

-  Kur gan citur?

-  Labi.

„Es visu mūsējiem paskaidrošu… Biedri ģenerāl, es izstāstīju tēvam pilnīgi slepenās operācijas detaļas, bet to uzzināja cipisti, sāka mani vervēt… Taču tēvs nevarēja viņiem neko izstāstīt, par viņu es galvoju! Jā-ā-ā, pārliecinoši…”

Krustojumā nācās pagaidīt, kamēr aiztraucas vesela kavalkāde dragreisa dalībnieku šausmīgi rēcošos vecos „desmitajos”. Šķērsot tiem ceļu, pagriežot pasažiera pusi… Un viss. Iespējams, viņam izdotos palikt dzīvam. Vismaz dzīvam. Un tālāk?

Viņš palaida garām mašīnas, apgriezās un brauca pretējā virzienā.

-  Aizvedīšu jūs atpakaļ pie jūsu mašīnas.

-  Ko lai saka. Ļoti prātīgi. Kad jūs dosit atbildi?

Viņš uz mirkli novērsās no ceļa, lai pagriezies ielūkotos viņai sejā. Ir gan maita. Pārdod viņu kā cūku kolhozu tirgū, tajā pašā laikā pati palikdama tikpat tīriņa un pievilcīga. Pat ilkņi nav izauguši. Par kārpas nav uzmetušās.

Jevsejevs aplaizīja lūpas.

-  Man ir jāpadomā.

Otra ekspedīcija

Pussagruvis mājas pagrabs kaut kur Lielās Ņikitskas rajonā. Skaidri saožama kanalizācijas smaka. Grīdas vietā ūdens izskalotas bedres starp pāļiem, caurulēm un ķieģeļu kārtu. Visplatākais izskalojums atduras lejā, vecā kolektora atvērtajā sienā. Tālāk tumsa.

Ļeva Nikolajeviča svīta četri dūšīgi sargi kombinezonos un gumijas zābakos, līdz potītēm stigdami slapjos dubļos, cītīgi apgaismo šos gruvešus ar jaudīgiem lukturiem. Kad gaisma iekļūst acīs Rudinam vai Tambovcevam, abi sašutuši miedz acis un lamājas. Svīta pieklājīgi atvainojas.

Pats Ļevs Nikolajevičs un Mežainis stāv viens otram pretī vienīgajā sausajā laukumiņā pagrabā. Ļevs Nikolajevičs savā parastajā uzvalkā, gumijas zābakos un oranžā celtnieku ķiverē atgādina lielu priekšnieku, kurš reklāmas un pārbaudes nolūkā ieradies vizītē kādā šahtā vai būvē.

- Savulaik tas bija pēdējais modes kliedziens…

Ļevs Nikolajevičs vēlreiz pasvārstīja rokā videokameru, it kā šaubītos atdot vai ne.

- īsts „Samsungs”, kasetes ar astoņu milimetru lenti, divdesmitdivkārtīgs „zūms”. Puišeļi vēl to saukāja par ,,sam-suj”. Atceries?

- Neatceros. Es nekad neesmu dzinies pēc modes. Arī naudas tādiem verķiem man nekad nav bijis, Mežainis ne visai pieklājīgi atbildēja. Viņam mugurā pilnīgs bijušās speciālās apakšvienības „Tunelis” pazemē ejamais komplekts hermētisks ūdensnecaurlaidīgs kombinezons, īsi zābaciņi, gāzes analizators, dobumu skeneris, pie sāniem divdesmit lādiņu „stečkins”, galvā aizsargkrāsu ķivere ar sitienu mīkstinošu amortizatoru.

Viņa grupa ir ekipēta tieši tāpat un, pilnīgi gatava kāpšanai lejā, gaida komandu. Pieredzējušais Rudins slēpj pirmsstarta mandrāžu, Kola Tambovcevs uz nervu pamata nemitīgi žāvājas un aizdomīgi šķielē uz tumšo kolektora caurumu. „Līdz startam atliek mums vēl tik minūtes četrpadsmit…” Liriskas atkāpes tādos brīžos itin nemaz nav vajadzīgas.

-  Es gan to vēl labi atceros, jā… Ļevs Nikolajevičs turpināja. Man joprojām patīk kasetnieki. Godīga tehnika. Neko nevar pielabot, izskaistināt, nopūdelēt. Kolīdz nopūdelē tas uzreiz ir dzirdams. Tagad tādu aparātu grūti atrast. Digitālā tehnika man nav pa prātam…

Viņš sniedza kameru Mežainim, paskatījās kaut kā īpaši pētīgi, aizdomīgi, it kā ar skatienu varētu izsvilināt caurumu ķermenī un ielūkoties dvēselē.

- Ņem. Tieši tādu pašu „Samsungu” es iedevu taviem drauģeļiem. Un, kā mēdz teikt, pļurkt! Cerams, ar šo eksemplāru viss būs citādi.

Mežainis paņēma kameru, arī pasvārstīja rokā varēja padomāt, ka viņš trieks to pret Ļeva Nikolajeviča pauri. Nē, netrieca. Nevērīgi iebāza mugursomā.

-  Tur cilvēki aizgāja bojā. Bet tava kamera man ir pie pakaļas.

Viņš pagriezās pret savējiem.

-  Ejam, puiši, nav laika.

Rudins un Tambovcevs paklausīgi devās uz kolektora pusi.

- Varbūt aizgāja bojā, bet varbūt ne velna, mierīgi noteica viņiem pakaļ Ļevs Nikolajevičs.

Mežainis pagriezās.

-  Ko?!

Ļevs Nikolajevičs sērīgi pamāja.

- Mēs nesen uztvērām viņu rācijas signālu. Skaidru signālu, ne ar vienu citu nevarētu sajaukt. Tā ka tavi cilvēki, pilnīgi iespējams, ir sveiki un veseli, gaida tevi. Bet tu te lecies…

Un atkal tas pats cauri svilinošais skatiens.

Mežainis piesita ar pirkstu sev pie pierās, precīzāk, pie ķiveres malas.

- Trešajā horizontā ilgāk par četrām dienām neviens neizturēs! Nedirs, ja nezini!

Uzacis sarauktas, vaigos raustās muskuļi. Mežainis ir saniknots. Būtu Ļevs Nikolajevičs drīzāk atvadījies, neizaicinājis likteni. Bet viņš izturas, it kā neko nemanītu.

-  Paklausies, Aleksej, es esmu reāls cilvēks. Un nemēdzu uzticēties. Kad jubilejās man uzsauc cildinošus tostus, es neticu, gluži otrādi, domāju ko viņi no manis grib ar savu pieglaimošanos? Es ticu vienīgi faktiem. Un rācijas signāls ir fakts.

-  Un tālāk?

- Nezinu, Ļevs Nikolajevičs godīgi atzinās. Es sākumā domāju vienu, tad papētīju jautājumu it kā neiet kopā. Tāpēc vienkārši daru tev zināmu šo faktu.

Ļevs Nikolajevičs savilka lūpas smaidā.

-  Diršos savā nodabā, kā tu nupat precīzi izteicies. Tu tur lejā nofiksē viņus… Nu to, kas atlicis… Bet mēs tevi gaidīsim. Gan te, gan Sivcevā, gan visā Maskavā. Ko niekus Maskavā visā pasaulē!

Mežainis uz to neko neatbildēja. Vienmērīgi pārgāja zemes iegruvumam pārmestam baļķim, iekāpa izskalotajā bedrē un nozuda tumsā. Rudins un Ringo, apkārušies ar aprīkojumu, viņam sekoja. Lukturu zilganajā gaismā viņi atgādināja pirmos kosmonautus uz Mēness.

-  Aizvāc, bļāviens, savu prožektoru! Tambovcevs uz atvadām nokliedza.

-  Zvaniet biežāk, neaizmirstiet! gandrīz jautri atsaucās Ļevs Nikolajevičs.

Uz viņa mājienu lukturu stari nodzisa. Un iestājās tumsa.

Pusotra metra pārgāzē Ringo pakrita, sadauzīja asteskaulu un izvārtījās mēslos. Brīnišķīgi. Mežainis pat nelamājās un ne pirkstu nepiedūra tam ķēpausim. Austiņas un pleijeri gan atņēma. Austiņās dzīvespriecīgi burbuļoja rokenrols. Bet varbūt reps. Mežainis no tā ne bū, ne bē nesaprata. Kā gan, viņš domāja, var kāpt „mīnusā” un klausīties tādu maucību?!

Nē, viss kārtībā. Aprīkojums vesels labi, ka tā. Mežainis noskaņoja sevi pozitīvi. Jā gan. Ja ej kopā ar tādu kā Ringo, tad tas vienkārši ir nepieciešams. Tāpat kā, piemēram, „pašglābējs”.

Izgāja Ņegļinku.

Un „Ārstnieciskās dūņas”, un „Brodveju”.

Vēl pēc trim pārgāzēm atklāsies taisns ceļš uz ,,Būhenvaldi”.

Mežainis bez kāda dziļuma mērītāja zina, kurā horizontā atrodas. Pēc iekšējām sajūtām. Desmit metru dziļumā sāk krist ciet ausis. Ap piecdesmit metru dziļumu sāk tirpt pirkstu gali, nākas berzēt tos pret delnām… Šajā reizē viņš sajuta vēl kaut ko. It kā uz kādu acumirkli pazustu pamats zem kājām. Pavisam īsu mirkli, milisekundi. Un skaņa. Tāla, dziļa, uz dzirdamības robežas, ko viņš uztvēra drīzāk ar vēderu, nevis ausīm.

-  Tu dzirdēji, Rud?

- Nē. Ko tad? Rudins saspringa, uzlūkoja viņu. Kas man bija jāsadzird?

-  Nekas, Mežainis atteica. Un tu, Ringo, dzirdēji?

-  Ko tad?

- Ko, ko, Mežainis norūca. Jaunu Lenona un Makartnija dziesmu, bl….

-  Ja? Kādu dziesmu? Es neko nedzirdēju, Mežaini. Kas noticis?

-  Soļo tālāk, nepļāpā.

Pēc metra pārgāzēs (tika garām bez starpgadījumiem) atpūta. Temperatūra nokritusies līdz plus pieciem grādiem, gandrīz nav ko elpot. Malks konjaka. Darbā viņš nekad neko tādu nebija atļāvies. Tikpat kā nekad. Tagad, kad viņi ir brīvi cilvēki brīvā valstī, cita lieta. Vajag atpūsties, atjēgties. Atstāja ieslēgtu vienu lukturi, uzmauca tam plastmasas uzliktni, lai nežilbina acis, „digeru intīmgaisma”.

-  Ko tu domā par to signālu, ko šie uztvēruši? it kā starp citu painteresējās Tambovcevs. Bija redzams, ka šis jautājums nedod viņam miera, lai gan pajautāt viņš sadūšojās tikai tagad. To raidījis Pirksts? Vai arī tie ir meli?

-  Meli, Mežainis atbildēja. Nikolajevičs ķer uz muļķi. Pirksts ir beigts, un nekāds signāls nevarēja būt.

-  Kam viņam tas vajadzīgs? Es domāju Nikolajevičam! Viņš ir prātīgs vecis, netic aizkapa dzīvei…

-  Baidās, ka atstāsim viņu ar garu degunu.

Kādu brīdi klusēja. Tambovcevs vairākas reizes nošņaukājās. Ar savu nevainojami taisno jutīgo degunu.

- Vai kāds cits varēja paņemt rāciju?

„Baidās,” Mežainis nodomāja. „Tas nav vis kā klausīties visādas dziesmiņas…”

-Nē.

-  Kāpēc?

-  Bērni tādās vietās nevar iekļūt. Bet, ja digers, viņš neslēgtu iekšā svešu rāciju.

-  Kāpēc neslēgtu?

-  Pie velna, Kola! Tāpēc, ka sveša. Tāpēc, ka viņš ir digers, nevis rokeris ar stulbu bizīti. Tāpēc, ka, ja viņš vēlreiz tur bāzīs savu degunu, viņu novāks. Saprati?

- Aha, Tambovcevs atteica.

Lai gan neko droši vien nebija sapratis. Tāpēc ka vienībā tika pavadījis mazāk par gadu, tāpēc ka bija aizgājis uz tirdzniecību, uzaudzējis Ūsiņas un bizīti, tāpēc ka mazgājas ik dienas, lieto dezodorantu par piecdesmit dolāriem un sūdus savā dzīvē pa īstam vēl nebija ostījis.

Nu, bet atklāti runājot… Mežainis arī maz ko saprata. Pie velna visu. Jā, šī ziņa arī viņu darīja tramīgu. Rācijas pašas no sevis neieslēdzas. Un trešajā līmenī nav kas tās ieslēgtu. Bet ja tomēr kāds ieslēdzis… Viņš juta zināmas bažas, nojauta iespējamas briesmas. Lai gan koncentrēties uz to, minēt, kas tur varētu būt, nav nejēgas, ne vēlēšanās. Priekšā stāv smags darbs, viņam jau tā par daudz ko ir jādomā. Galu galā viņi taču dodas turp tātad paši visu ieraudzīs!

*  * *

Pirms nokāpšanas „Būhenvaldē” tas atkārtojās vēlreiz milisekundi ilgstoša „gaisa bedre” un tāla dūkoņa. Rudins un pat Ringo atkal neko nebija ne dzirdējuši, nejutuši. Bet viņi taču baidījās, nervozēja, viņiem nervi bija saspringti. Vajadzēja kaut ko sajust.

*  * *

Kad viņi tuvojās pārejai ceturtajā līmenī, pat Mežainim trīcēja rokas un kājas, bet sirds nevaldāmi dauzījās. Tā izpaudās treniņu trūkums, bez tam tik dziļi „mīnusā” viņš sen nebija gājis.

-  Aiz nākamā pagrieziena ir „Būhene”, viņš sacīja, lai uzmundrinātu ceļabiedrus.

-  Tā ir brazīliešu modele, Bundhena vārdā… Ringo atsaucās. Zizele Bundhena… Es redzēju fočenes. Kolosāla vecene!

„Vai nav ampelmanis!” Mežainis nodomāja. „Te elpa ar pūlēm jāvelk, bet šik tik gvelž par savu rokenrolu un vecenēm…”

-  Kāds tam sakars ar tavu modeli?

-  Šai vietai taču tāds nosaukums „Bundhena”. Nu, kurp mēs ejam…

Tambovcevs uzlūkoja Mežaini ar savām nevainīgajām acīm.

-  Es domāju jūs speciāli to bedri esat tā nosaukuši… To līmeni. Tā teikt, „dziļš kā Bundhenai tajā pašā…”.

-  Klusē labāk, Ringo, Mežainis caur zobiem izgrūda. Pieradinies kolīdz gribas izteikt kādu minējumu, tā tūdaļ muti ciet. Saprati? Par to tavu modeli neviens kārtīgs pazemē kāpējs nav pat dzirdējis…

-  Kas tad tas par vārdu?

-  Nevis Bundhena, bet Būhene! „Būhenvalde”, Kola! „Būhenvalde”!

-         Kas ir „Būhenvalde”? Tambovcevs blisināja acis.

-     Datorspēle, vai? Vai kāda vācu grupa? Kā “Rammšteins”?

Mežainis neko neatbildēja.

-  Nu, bļāviens! Bet es vēl nodomāju: „Būhene” droši vien tāpēc, ka jūs te daudz esat „buhājuši”… Ringo nomurmināja.

* * *

Vietu Mežainis nepazina. Nē, pat ne tā… Viņš savā mūžā ne mazums bija pieredzējis gan sprādzienus, gan to sekas, gan kā tas izskatās pēc dažām dienām, ļoti karstām dienām. Taču šeit „mīnusā” acīmredzot šajā procesā darbojas cita fizika…

Rudins pēkšņi iekliedzās un sāka dauzīt ar roku pa lukturi.

Gaisma it kā bija pazudusi.

-  Mežaini, kas tā par maucību?

Vai arī tās bija kļuvis maz, krietni mazāk.

Vispirms viņš nodomāja lukturi izdeguši. Visi tā nodomāja. Taču trīs lukturi nevar izdegt vienlaikus.

-  Klusu, klusu! Viss ir pareizi! Tie ir sodrēji! Mēs esam „Būhenē”!

Tiešām sodrēji! Viss apkārt kā ar melnu segu bija klāts ar taukainu sodrēju kārtiņu. Katrs akmentiņš, katrs smilšu graudiņš. Sprādziens un uguns viss, ko tie tika skāruši šajā šaurajā pazemes telpā, acumirklī bija pārvērties melnā substancē.

Un gaiši punktiņi tajā Mežainis tūdaļ pievērsa tiem uzmanību, vienīgi… Vienīgi šeit taču bija arī Pirksts, Seredovs, Zarembo. Kaut kur starp šiem gruvešiem.

-  Tā, vispirms meklējam un tīrām virzienā uz līķi! Mežainis nokomandēja. Lai nemīdītos tiem pa virsu. Visu pārējo pēc tam. Aiziet, kustamies!

Tikpat kā nekas nav redzams. Taču pirmo līķi uzgāja viegli virs tā kā piemineklis slējās sakropļotais lūkas vāks. Kurš tas bija, grūti saprast, no sejas tikpat kā nekas nav palicis pāri. Mežainis to uzfilmēja lai tas mūdzis paskatās, kas ir fakts un kas nav… Neviens neizdvesa ne skaņas, visu darīja klusējot. Trijatā viņi kaut kā nobīdīja dzelzi pie malas, gribēja ienest līķi dziļāk tunelī, bet viss juka un šķīda rokās. Atstāja turpat. Neko neizdomāja, gāja meklēt pārējos.

Seredovam uzdūrās Rudins. Vārda burtiskā nozīmē uzdūrās, gandrīz vai nolikās garšļaukus. To, ka tas ir Seredovs, Mežainis noprata pēc bārdiņas atliekām uz žurku apgrauztā galvaskausa. Izskatās, ka viņš bija ticis pamatīgi aptīrīts pie pirmā līķa uzgāja mugursomu un rāciju, taču te pat kombinezona pogas bija norautas.

Tas bija dīvaini un baisi. Tāpēc ka dziļā „mīnusā” nav marodieru. Vismaz līdz šim nebija bijuši.

„Kurš tā varēja pastrādāt?” domāja Mežainis, filmēdams tuvplānā izrauto pogu vietas.

-   Johaidī… Piķis un zēvele! atskanēja apspiests Tambovceva izsauciens. Vēl viens!

Mežainis pagriezās uz viņa pusi, un tūdaļ pa bungādiņām norībēja ba-bah!!! Spožs uzliesmojums iezīmēja tunelī garas ēnas, no betona sienas divu soļu attālumā skanēdamas atlēca šķembas.

-  Gulties! Mežainis iekliedzās. Nodzēst lukturus!

Viņš nokrita, neapjauzdams kur. Cerēja, ka ne virsū

Seredova līķim. Visi lukturi izdzisa, un tagad „Būhenē” kļuva tiešām tumšs. Gaisā lidinājās vieglas sodrēju plēksnītes. Mežainis juta, kā tās kutina degunu.

Kurš šāva?

Nē, tas tagad nebija galvenais. „Tā, es pagriezos pa kreisi pret Tambovcevu… Labajā pusē bija aka. Tātad šāva no turienes.” Viņš pavēlās uz sāna, sadabūja savu „stečkinu”, atbrīvoja drošinātāju.

-  Ei, visi dzīvi?

Tas bija Ringo. Kā mazs bērns, goda vārds. Balss izbiedēta un slāpēta, it kā viņš runātu, piespiedis seju pie zemes. Iespējams, tā arī ir.

-  Ei, veči! Kur jūs esat?

-  Aizveries, bļāviens! Mežainis uzbrēca. Nevienam nepārvietoties, nekustēties!

„Uz priekšu, liec vaļā, maita!” viņš domās pavēlēja neredzamajam šāvējam.

„Nu!”

Vienu brīdi viņam šķita, ka viņš redz priekšā divus vāji fosforiscējošus punktus…

Tajā brīdī šāvējs it kā sadzirdēja viņa pavēli.

Bah! Bah! no tās pašas pozīcijas.

Mežainis par atbildi divreiz izšāva, ļoti cerēdams, ka nešauj uz Tambovcevu, kurš atklājis uguni bez komandas…

Klusums.

Palīda pāris metru uz priekšu, vēlreiz ieklausījās. Te pēkšņi ausīs iegriezās spalgs putna kliedziens gluži blakām! no kura mati saslējās stāvus.

Mežainis instinktīvi pagrūda uz priekšu roku ar pistoli, izšāva. Tuneli apgaismoja uzliesmojumi. Viens, otrs, trešais… Viņš pārstāja atšķirt savus šāvienus no svešajiem, pārstāja dzirdēt dārdoņu un sajust atsitienus. Stroboskopiskā režīmā no tumsas iznira kroplīgs stāvs ar garām rokām, atplesta rīkle, tukšas blāvas acis.

Mežainis nolaida karsto stobru un atvilka elpu. Ausīs džinkstēja. No šīs džinkstoņas pamazām izdalījās smalki stiepta vienmuļa kaukoņa. Nepārtraukta, šaušalīga.

„Es nekad pie tā nepieradīšu. Pie tā nevar pierast.”

Viņš piecēlās kājās un iededza lukturi. Biezām spalvām klātais radījums agonijā raustīja rokas un kājas un bolīja uz viņu baltās acis. Mežainis piegāja klāt un pacēla līdzās gulošo pistoli. Tas bija divdesmit lādiņu „stečkins”, automātiskā pistole, „feisu” un specvienību kaujinieku iecienītais ierocis. No kura šis radījums bija to paņēmis? No Seredova? Vai no Pirksta?

Aptverē atradās tikai divas patronas no divdesmit. „Krietni papriecājies,” Mežainis nodomāja. Iespējams, pazemes iemītniekiem pēdējās dienās bija nācies piedzīvot nelielu armagedonu…

Viņš netēmējot izšāva pinkainajā galvā. Kaukoņa apklusa.

- B/.JH Kas tad tas tāds?! Līdzās atskanēja Rudina balss.

-  Seni labi paziņas. Mežainis pavērsa lukturi pret akas betona caurumu. Kur ir Ringo? Dzīvs? Tepat?

-  Esmu šeit…

Tambovcevs, šķiet, tiešām bija gulējis ar seju pret zemi no pieres līdz zodam viņš bija vienos sodrējos, pat kādas drazas pielipušas vaigam.

-  Velkam virsū „pašglābējus” un kāpjam lejā, Mežainis sacīja. Visas runas pēc atgriešanās. Veicīgi!

Rudins sakustējās pirmais, skrienot maukdams virsū masku. Viņš lika kājas uz iekšu un, kā Mežainim šķita, ne gluži stabili turējās uz kājām.

Un tad viņš trešo reizi sajuta, kā kaut kas īsi sakustējās dziļi zem zemes, it kā noraustītos miegā.

-  Ko tu stāvi? Ejam, ka es saku!! viņš uzkliedza Tambovskim. Un nezin kāpēc piemetināja: Esi sveicināts „Būhenvaldē”, &/…! Tā vis nav nekāda modele! Vai datorspēle! Un arī rokkoncerts tas nav! Tagad tu to iegaumēsi uz ilgu laiku!

Mazo cilvēku drošā aizsardzība

Trako televīzijas kanāli, sit augstu vilni ziņu vakars rit pilnā sparā. Bombardētāji ar sliktu ziņu pilnām bumbu lūkām pikē uz apstulbušajiem skatītājiem. Nodedzis bērnudārzs. Babah mērķi! Kalnraču maiņa apbērta šahtā. Babah mērķī! Avarējusi lidmašīna. Babah mērķī! Modificētie produkti ir nāvējoši bīstami. Trahtararah trāpīts! Babah! Trahtararah! Babah! Babah!

Dārd tālšāvēji lielgabali, pielādēti ar draudošām briesmām un nelaimēm! Kārtējais pasaules gala termiņš. Babah-bah-bah pilnīga likvidācija! Rubļa devalvācija ir neizbēgama. Bababah-bah vispārējs trāpījums!

Uz tiešu trāpījumu notēmēti stobri raida telpā ļaunu pareģojumu šrapneļus: „Ārkārtīgi spēcīgs uzliesmojums uz Saules var izraisīt masveida infarktus un insultus!”, „Zinātnieki: cilvēki drīz sāks mirt no karstuma!”. Ikviena mediju zalve pļauj iedzīvotājus simtiem un tūkstošiem…

Angažēti pseidozinātāji mākslotā vampīru līdzjūtībā un ar snaiperu precizitāti iznīcina pēc izvēles pa vienam un veselām kategorijām: bah gatavs! Ikviens vīrietis, vecāks par trīsdesmit gadiem, sirgst ar prostatītu: bah rau, cik daudz to bažīgi kasa pakausi! Pensiju apjomu nāksies samazināt: bah vecie cilvēki ķer pie sirds! Līdz divdesmitajam gadam par izplatītāko kaiti kļūs neirozes: bah! Garām, laiž gar ausīm nesaprot, bet tā taču ir tīra patiesība, tāpēc jau pikē melnās harpijas, tāpēc izverd smirdošu uguni platās lielgabalu rīkles, tāpēc jau taisa gudru ģīmi pērkamie balamutes… Notiek iznīcinošs karš, vai tiešām neviens neaizstāvēs nelaimīgos, vienaldzīgajai kastei ticēt pieradušos ļautiņus?

»

Nē, aizstāvēs gan! Lūk, viņš varenais kuģis, kaujas mīnmetējs, uz borta ar svaigi baltu krāsu ne pārāk līdzeni uzkrāsots: „Labā ziņa”. Lielgabali gatavībā, grozās raķetēm pilnas platformas, meklē mērķi, skan dzidra kapteiņa balss: „Pilnā gaitā uz priekšu!” Kuģis šķeļ viļņus, steidz uz kartē atzīmēto kvadrātu, steidz palīgā! Kaut kur nelaimē nokļuvuši mazie cilvēki! Slīkst! Iet bojā dzelmē, necaurredzamā tumsā! Vienu sekundiņu, pacietieties, tūdaļ!

-  Justīcijas ministrijas publiskajā pieņemšanas telpā nonākusi kādas pilsoņu grupas Mazo cilvēku partijas biedru vēstule, diktors ducina kapteiņa baritonā. Tajā teikts, ka partija, kas sākotnēji apvienoja cilvēkus ar augšanas hormona traucējumiem, kļuvusi par dažāda veida afēristu patvērumu.

-   Kas tie par murgiem? Kāda vēstule? Bruno sacīja, rādīdams ar pirkstu uz televizora ekrānu. Es neko tādu neesmu parakstījis. Tu kaut ko saproti, Pūka?

-  Es domāju tā būs kāda provokācija!

Pūkainītis sēž līdzās krēslā, sūc caur salmiņu elles

7 » maisījumu mandarīnu sulu ar degvīnu. Bet tajā pašā laikā nereibst. Pūkainītis, par spīti savam maigajam izskatam, ļoti labi panes alkoholu. Tāpēc viņam var ticēt.

-  Tieši tā, provokācija! Bruno piekrīt.

Istabu piepildošā zilganā televizora gaisma atgādina jūras ūdeņus. Diktors ekrānā raugās tieši uz Bruno, it kā nojaustu, kuram šie vārdi ir domāti.

-  Jautājuma izpēte rādīja, ka mazās tautas tiesības tiešām tiek nekaunīgi ierobežotas un uzurpētas. Runa ir par jau gluži cita rakstura un cita, ja tā var izteikties, hormona „sirdsapziņas hormona” pārkāpumiem. Tieši tā izteicās vēstules autori…

-  Sirdsapziņas hormons! Nu gan laiž! Bruno klusām sacīja. Tāda hormona taču it kā nemz nav…

-   …Vēstule radījusi plašu rezonansi sabiedrībā. Situāciju komentēt mēs uzaicinājām MCP augstākās padomes priekšsēdētāju Grigoriju Muromovu un KZA Eksperimentālās antropoloģijas vecāko zinātnisko līdzstrādnieku, bioloģijas zinātņu kandidātu Zinoviju Očerepko.

Kamera pievilka klāt Muromova rūķa fizionomiju. Priekšsēdētāja piemiegtajās ačelēs zibēja draudīgas uguntiņas.

-  Būdams mazās tautas pārstāvis, es jūtos līdz sirds dziļumiem aizskarts! viņš paziņoja. Es jau sen tiku brīdinājis, ka partijā jāuzņem tikai ar medicīnisko izziņu. Ja tajā teikts, ka esi mazais cilvēks, laipni lūdzam! Ja ne, tad soļo tālāk, pieraksties kādā citā partijā! Mani neklausīja, un, re nu, kas tagad ir iznācis! Deviņdesmit

divi procenti MCP biedru ir parasti cilvēki, vidēja un gara auguma, bet partijas vadībā gadās pat īsti milži! Ko viņi zina par mazo cilvēku vajadzībām? Vai viņi nojauš, ar kādām grūtībām mēš sastopamies, iegādājoties apģērbu vai apavus? Iekāpjot sabiedriskajā transportā? Protams, nezina! Viņi nedomā par mazajiem cilvēkiem, viņiem par tiem nospļauties! Bet ko viņi tādā gadījumā meklē mūsu partijā? Tam ir laiks darīt galu!…

-  Ai, kas tas tāds par briesmoni? izsaucās istabā ienākusī Inga.

-         Tas ir tēvocītis Mušmire! Pūkainītis pazobojās.

-    Sper zemes gaisā, prasa izziņu. Amizants tipiņš!

-  Ha-ha-ha! Inga iesmējās.

Viņas deguns ir notriepts ar baltu pulveri. Vienā rokā augsta glāze, līdzīga puķu vāzei, otrā kaut kādi papīri. No priekšnama skanēja kāda piedzērušā smiekli.

-  Jūs atkal esat uzrīkojušas bardaku?! Bruno uzbrēca. Ar ko tev deguns?!

-Ar pūderi…

-  Es zinu tavu pūderi! Un kas tie par papīriem?

-  Kaut kādi rēķini. Inga paraustīja pleciņus. Par telpu īri, par elektrību… Vēl nodokļi…

-  Kāpēc viņi pēkšņi mums tos sūta? Bruno drūmi noprasīja. Nekad netika sūtījuši, bet pēkšņi še tev!… Pūk, piezvani, kur vajag, lai noskaidro…

-  Kāpēc atkal es? Pūkainītis niķojās. Lai skuķi ar to nodarbojas…

-  Ak skuķi?! Inga saskaitās. Kad ēdiens jāgatavo skuķi, kad trauki jāmazgā skuķi, kad jādrāž skuķi, un nu vēl rēķini būs jāpārbauda! Vai es jums esmu kāda grāmatvede?

-  Un es esmu grāmatvedis? Pūkainītis sašuta.

-  Aši izbeidziet balagānu! Bruno paņēma pulti, aizcirta durvis un pataisīja lielāku skaļumu.

-  Jautājums izvirzīts ļoti savlaicīgi, un atbildēt uz to ir grūti, taču, ņemot palīgā zinātni, mēs visnotaļ spēsim to atrisināt, no ekrāna vēstīja garš un tievs kā divas Mušmires tips vecmodīgā žaketē. Tas laikam bija sazin kādu tur zinātņu profesors Zinovijs Očerepko, kurš ar vienlīdz lielu pārliecību gan apstiprina, gan noliedz sniega cilvēka un lidojošo šķīvīšu esamību, kā arī citas tamlīdzīgas svarīgas zinātnes teorijas. Ir speciāli Pasaules Veselības organizācijas pētījumi, ir oficiāls dokuments, kas nosaka parametrus tā sauktajam vidējam homo sapiens…

-  Viņš lamājas, vai? Pūkainītis brīnījās. Taču Bruno tikai pameta ar roku, sak, netraucē!

-  Zinātne ir pierādījusi, ka parastais vīrieša augums svārstās robežās no simt trīsdesmit līdz simt deviņdesmit centimetriem. Visu, kas ir augstāks par šo robežu, apzīmē ar vārdu „gigantisms”, bet visu, kas ir zemāks, „pundurisms”…

-        Nav tāda vārda! dedzīgi iekrita starpā Muromovs.

-    Tas tiek saukts par kompaktumu!

-  Labi, lai būtu kompaktums, aši piekrita Zinovijs Očerepko un atvirzījās nostāk. Tātad nav jēgas izgudrot par jaunu riteni un apelēt pie „sirdsapziņas hormona”, ja mūsu rīcībā ir autoritatīvas starptautiskas organizācijas izveidots dokuments! Tajā viss vienkārši un saprotami ir paskaidrots. Par mazajiem cilvēkiem, kā vārdu nes partija, var saukties tikai tie, kuru augums nepārsniedz simt trīsdesmit centimetrus. Un viss! Vairāk neviens!

-   Ha-ha! ieteicās Inga. Es simtprocentīgi esmu mazais cilvēks! Man ir simt deviņpadsmit centimetru jau kopš skolas, kopš astotās klases!

-  Bet man ir simt divdesmit seši! palielījās Pūkainītis. Es esmu foršāks!

Bruno drūmi viņus uzlūkoja, piecēlās un izgāja no istabas.

Biroja plašās istabas bija pilnas ar pazīstamiem, pavirši pazīstamiem un viņam gluži svešiem cilvēkiem. Maziem un lieliem. Lūk, Ņuka un Polis ar kādiem kaukāziešu biedriem pudeles, uzkodas, lielos gabalos sagriezts ananass, bet vidū, ananasa sulas peļķē, prāva paciņa dolāru. Elza izlaidusies uz pufītes priekšnamā vienās mežģīņu zeķēs tieši zem pie sienas piekārtā MCP karoga viņa raustās stulbos nedabiskos smieklos, nokarenās krūtis tricinās. Velti viņa atceras bijušo lielajiem ir viens vecums, bet mazajiem cits…

Aizvilkti aizkari, sasmacis gaiss, mūzika, līgojas un kratās augumi kaut kas līdzīgs diskotēkai vai sengrieķu orģijām.

Bruno atvēra savu kabinetu, iegāja iekšā, ieslēdzās. Sāka virināt galda atvilktnes, kaut ko meklēja. Grāmatas, papīri, atkal grāmatas, burtnīcas ar piezīmēm. Lūk, tikpat kā tukša paciņa „Kremļa tablešu”… Šī bija pēdējā. Lai krājuma pietiktu ilgākam laikam, viņš bija sācis dzert pa vienai tabletei divās trijās dienās. Taču tās tik un tā drīz beigsies. Kaut kāds bloknots, izrautas lapiņas ar kādām tur piezīmēm…

Viņš visu meta kaudzē uz grīdas. Kādas atvilktnes tālākajā stūrī atrada skolēnu divdesmit centimetru lineālu. Paņēma zīmuli. Piegāja pie sienas, piespiedās ar muguru un pakausi, atbalstīja zīmuli pret galvvirsu un uzvilka svītriņu uz tapetēm. Tad izmērīja attālumu no grīdas līdz atzīmei. Sapīka. Izmērīja vēlreiz. Vispirms kaut ko paskaitīja uz pirkstiem, tad ar kalkulatoru. Pavēra durvis un nokliedzās pa visu dzīvokli:

-  Pūkainais, kāto šurp!

Ienāca Pūkainītis. Bruno iedeva viņam zīmuli un atkal izstiepās pie sienas.

-  Nomēri manu augumu, Pūk, tikai precīzi, līdz milimetram!

-  Nobijies, ko? Pūkainītis dīvaini pasmīnēja.

-  Mēri un nepļāpā!

Pēc tam Bruno no diega un atslēgām uztaisīja svērteni, novilka perpendikulu no jaunās atzīmes līdz grīdlīstei un atkal izmērīja, cītīgi un saudzīgi likdams lineālu pie sienas, kā skolnieks, kurš pilda ministrijas kontroldarbu ģeometrijā.

-  Cik? apjautājās Pūkainītis.

-  Simt trīsdesmit divi, Bruno atbildēja, aizdomīgi aplūkodams lineālu, ko turēja rokā. Pagājušajā reizē bija simt trīsdesmit viens, kad es pats mērīju. Lineāls taisa pekstiņus, vai? Jeb varbūt tev rokas ir šķības?

-Ja vēlreiz mēģināsim, būs jau simt trīsdesmit trīs! Pūkainītis sāka smieties. Tu audz lielāks ar katru brīdi!

-  Gribi dabūt pa šilti? Bruno painteresējās. Un tūdaļ pieķēra sevi pie domas, ka rupji izrunājies. Sen ar viņu kas tāds nebija atgadījies.

Kad viņi atgriezās viesistabā, televīzijā rādīja nelaimīgu punduri ar nastiņu rokā.

-  …izņēmu no pastkastītes pavēsti gluži vai nosvīdu, domāju, ka sauc uz policiju vai tiesu… Aizgāju uz minēto adresi, bet tur izkārtne: ,,MCP ciemata nodaļa”, viss kā nākas. Un pie galda sēž divi šitādi tēvaiņi! Punduris pacēlās pirkstgalos un pastiepa roku ar nastiņu augšup. Priekšsēdētājs, tā sakot, un viņa pirmais vietnieks. Un viņi man saka: „Tu savā apkaimē esi vienīgais mazizmēra cilvēks, bet kāpēc vēl līdz šim neesi iestājies partijā?” Un tūdaļ uz vietas ierakstīja mani biedros, paņēma arī simt rubļu biedra naudu. Mūļi tādi noēdušies, spīd vien. Es saku: „Bet kas man no tā būs?”

Šie sāka smieties, saka: „Ja laikus maksāsi biedra naudu, tad nekas nebūs…”

-   Kaut kādus murgus rāda, Inga teica, neatraudama acis no televizora ekrāna. Mazie sūdzas, ka dildas viņus apspiežot, neļaujot dzīvot. Un Mušmire vēl stāstīja, ka notikšot visu partijas biedru pārreģistrācija un katram jāatnesot zīme no poliklīnikas, ka viņam ir pareizais augums un viņš nav dilda…

-         Es esmu partijas priekšsēdētājs! Bruno iesaucās.

-    Es teicu, ka nekādu zīmju nebūs, tātad nebūs!

-  Pa-a-areizi! Inga nopriecājās. Taču tūdaļ pat pacentās savilkt ieinteresētu sejas izteiksmi. Lai gan… Personiski man tas ir pie vienas vietas. Es varu aiznest kādu zīmi vien vajag. Man taču ir pareizais augums, vai ne, zēni?…

Viņa palūkojās uz Bruno.

-  Bet kāpēc jums tik skābi ģīmji?

-  Bruno ir simt trīsdesmit divi centimetri, sērīgā tonī novilka Pūkainītis.

Inga ar skatienu nomērīja Bruno. Nošņaukājās.

-  Un viņš vēl komandē! Bet es viņu brīdināju. Tas ir tāpēc, ka viņš rij gaļu un drāž lielas resnas vecenes. Es arī ievēroju, ka viņš nav īsti riktīgs.

Savā iepriekšējā trakulīgajā dzīvē Bruno jau sen būtu savīstījis dūrē viņas gaišās cirtas un pamatīgi sadevis. Jaunajā politiķa lomā viņam nācās savaldīties. Bet tagad viņš piegāja un skanīgi uzšāva ar plaukstu pa mazo liliputes dibentiņu. Viņa iespiedzās.

-   Un tagad savu viedokli šajā svarīgajā jautājumā izteiks pazīstamais politologs un publicists Svjatoslavs Maiskis! vadītājs svinīgi paziņoja. Viņš pieskarsies arī partijas priekšsēdētāja Bruno Allegro personiskajam raksturojumam viņš izrādījies nebūt neesam tas,

par ko tik ilgu laiku tika uzdevies, maldinādams plašu sabiedrību…

Ekrānā parādījās Bruno senais paziņa. Šajā reizē viņš izskatījās daudz respektablāks garie sirmie mati bija saņemti astītē, bet padilušās ādas žaketes vietā viņam mugurā bija korekts melns uzvalks, acīm redzami kāda cita cilvēka, balts krekls un melna kaklasaite.

-  Es ar šo cilvēku sastapos cienījamā Alfeja Babahova raidījumā, Maiskis sēri iesāka. Viņš uzreiz sāka mani apvainot un apsaukāt par putnu biedēkli, mērkaķi un vēl citos vārdos, solīja piekaut un piedraudēja ar nazi… Babahova kungu viņš pēcāk tiešām piekāva ļoti veikli un prasmīgi, kā to pieprot rūdīti noziedznieki. Tikai vēlāk uzzināju, ka viņš tiešām arī ir noziedznieks…

Bruno niknumā izslēdza televizoru. Viņš neko nesaprata.

Vervēšana 2

„Kad nākamā tikšanās?”

„Rīt 23.00.”

Lērners sēdēja krēslā pie loga. Aiz loga bija nakts, ugunīm izgaismotais Kremļa Arsenāla tornis. No zīda rītamēteļa apakšas rēgojās laukā kailas spalvainas kājas. Uz ceļiem piezīmju grāmatiņa.

Viņš uzrakstīja: „TU ESI DROŠA, KA VIŅŠ TEVI NENODOS?”

Ar lielajiem burtiem.

Pameta grāmatiņu Annai. Grāmatiņa nokrita tieši līdzās viņas sejai.

Viņa izstiepusies gulēja uz paklāja melns „mājas” kimono, pēc dušas slapji mati. Zods balstījās uz piramīdā saliktām dūrītēm. Izvilka vienu roku, prasīgi pamāja ar pirkstiem. Tūdaļ pat atlidoja zīmulis senie partneri sapratās no pusvārda. Un pusžesta. Viņa ātri uzrakstīja atbildi un aizsvieda bloknotu atpakaļ.

„Vai tad mums var būt pilnīga drošība?”

Viņš izlasīja. Izņēma jaunu zīmuli no glāzes uz galda.

„Labi, iespējamība. Ņemot vērā viņa psihotipu.”

Viņa pavīpsnāja.

„60 pret 40. Viņš ir akmensciets darbinieks un pilnīgs āmurgalva.”

Grāmatiņa atgriezās pie viņas bez jauna ieraksta.

„Tikai aizdomas uz tēvu kavēja viņu nodot mani uzreiz.”

Lērners izvilka no kabatas ārstnieciskā aerosola pudelīti, iepūta abās nāsīs, skaļi ievilka degunā gaisu. Viņam ir iesnas. Maskavā viņam vienmēr ir iesnas, jebkuros laikapstākļos. Alerģija no kaut kā. Varbūt no briesmām.

„Droši vien viņš ir arī uzticīgs vīrs ?”

Grāmatiņa lidoja uz Annu kā peintbola bumbiņa. Tātad Grānts ir greizsirdīgs. Sieviete to noķēra, pat nemainījusi vaļīgo pozu. Laba reakcija.

„Diemžēl. Bez aerosola „Seksivina” tuvais kontakts nebūtu izdevies. Tikai nevarēju iepūst viņam degunā, nācās izsmidzināt zem galda.”

Lērners nogrozīja galvu. Viņam šis precizējums nepatika.

„Tu nedrīkstēji palaist garām tādu izdevību, pat ja nāktos nokarināties no desmitā stāva. Cerams, tas āmurgalva izdrāza tevi kvalitatīvi?”

Lērners švītīgais, izsmalcinātais, erudītais Lērners pārvērtās parastā cūkā, kad bija greizsirdīgs. Un Anna allaž to izmantoja.

Viņa pavīpsnāja.

„Interesē detaļas?”

Šoreiz viņam jau vajadzēja satvert grāmatiņu, kas lidoja tieši uz viņa galvu.

„Spilgti aprakstīsi ziņojumā. Lai uzsvērtu laulības pārkāpšanas fakta fiksācijas sarežģītību un parādītu sava darba virtuozitāti.”

„Nākamajā reizē vari pabīdīt savu pakalu un izrādīties tas virtuozais.”

Viņš palūkojās pulkstenī, nožāvājās.

-  Kādi plāni rītdienai? skaļi pavaicāja.

-  Iešu uz Sandunova pirti. Šķīstīties.

- Viena?

Viņa vienaldzīgi pamāja.

-  Tur bieži zog mantas. Uzmanies.

-  Labi.

Viņš brītiņu padomāja.

„Ja viss izies labi (ko stipri apšaubu), izmaksāšu pudeli sena bordo.”

- Ejam gulēt, viņa teica pieceldamās. Esmu nogurusi kā mērkaķis.

-  Kā suns, pedantiskais Lērners izlaboja.

-  Tieši kā mērkaķis. Pieradināts mērkaķis. Kurš visu dienu lasījis banānus savam saimniekam.

- Vai pēc darba dienas saimnieks dara ar mērkaķi to, ko es grasos darīt ar tevi?

-   Skatoties, kāds saimnieks, Anna atbildēja. Un piebilda: Un kāds mērkaķis…

* * *

Priekšnamā uz grīdas mētājās kurpju lāpstiņa, ko viņš no rīta bija aizmirsis pakārt vietā. Uz virtuves galda krūzīte ar kafijas atliekām, atvērta piena paka. Rīta steigas pēdas. Mājās viss bija tāpat kā iepriekš. Un tomēr viss bija mainījies. Dzīve bija mainījusies.

Grīļodamies Jevsejevs izstaigāja dzīvokli, iededza visās istabās gaismu. Apsēdās uz dīvāna viesistabā. Ieslēdza televizoru. Minūti paskatījās, izslēdza. Gulēt negribējās.

Uz televizora digitālais foto rāmītis, kur nesteidzīgi mainās vairākas fotogrāfijas. Marina ar Brutu parkā Zvirbuļu kalnos. Artjoms plunčājas bērnu vanniņā. Tēva pagājušā gada jubileja, visa Jevsejevu ģimene kopā.

Tēvs…

Jevsejevs papurināja galvu. Tas nebija iespējams.

Ko viņš atcerējās?

Bērnudārza ģērbtuvē līdz griestiem garš pasaku milzis vēlīgi skatās, kā viņš stīvē virsū šortus un aiztaisa sandales. Tas ir viņa tēvs. Citiem bērniem vecāki aktīvi palīdz, steidzina. Viņš ģērbjas pats. Tēvs viņam uzticas.

Citas atmiņas. Kā sešpadsmit gadu vecumā viņš kopā ar klasesbiedru Ļoņu „aiz bēdām” piedzērās tāpēc ka Ļoņam bija suns, bet viņam nav. Kā, pārnācis mājās, raudāja un vēma tualetē. Kā tēvs pacietīgi un saudzīgi apguldīja viņu gultā un noāva kājas…

Vēl. Kā viņi abi kopā fotografējās, kad Jurijs saņēma savu pirmo formas tērpu. Vecs drošībnieks, atvaļināts apakšpulkvedis, un operatīvo darbu vēl nesācis leitnants…

Vēl viņš apspriedās ar tēvu par Migunovu-Zenītu. Lai gan tas visās instrukcijās ir stingri noliegts. Apspriedās. Vairākas reizes.

Pareizi.

Jau kuru reizi šonakt Jevsejevam izspiedās auksti sviedri.

Par ko viņi toreiz bija runājuši?

Atcerējās. Bija atrasta viedkarte ar slepenu informāciju puķpodā pie Katranova, viena no aizdomās turētajiem.

Tēvs toreiz bija viņu pārliecinājis, ka Katranovs nav vainīgs un karti, visticamāk, piespēlējis īstais spiegs.

Nē, muļķības. Viss bija pareizi. Spiegs tika atklāts, tas izrādījās Migunovs, un karti viņš tiešām bija piespēlējis…

Bet ja nu… Ja nu Katranovs arī?

Un visi gali ūdenī?

Kad tēvs ticis savervēts? Varbūt jau sen, kad viņš vēl strādāja un izraisīja operatīvu interesi? Lai gan ar ko viņu interesi varētu izraisīt soģu līnija?

Stop.

Tā jau var sajukt prātā.

…Kabatā pēkšņi sakustējās, iepīkstējās telefons. Tā ir viņa, Jevsejevs nodomāja. Viņi. Paņēma klausuli. Nē, tēva numurs. Vēl sliktāk. Zem lāpstiņas sajuta aukstumu nelāgas priekšnojautas dēļ.

- Jā, es klausos.

Viņš jau zināja, par ko būs runa.

- Labvakar, dēliņ. Tu neguli?

-Nē.

Tēva balss skan jautri, mundri.

- Es zināju, ka neguli. Smagas pārdomas?

- Jā, tēv. Man ir ļoti smagi.

- Sākumā aizvien ir smagi. Kamēr nezini, ar ko esi. Kad tiec skaidrībā ar sevi, uzreiz kļūst vieglāk.

- Es sen esmu ticis skaidrībā. Esmu devis zvērestu.

- Kam?

- Es kalpoju šai valstij, tēvs. Šai, nevienai citai.

- Kalpo valstij? Un māte? Un es, Jura?

Balss klausulē ietrīsējās. Pārvērtās. Tagad tā bija veca vīra balss.

- Mēs ar māti vairs neesam nekādi jaunie. Un mēs neesam raduši žēloties. Tu par to nekad neesi domājis.

-  Kāpēc tu tā runā?

-  Mums vajadzīgs kluss, mierīgs kaktiņš. Jūra. Saule. Tu zini, ka māti naktīs moka elpas trūkums? Bet man uz naktsgaldiņa aizvien stāv nitroglicerīna paciņa?

-  Nē, es to nezināju.

-  Mums vajadzīgi labi ārsti. Bet drīz būs vajadzīgas arī kopējas. Nepieciešams veselīgs uzturs, nevis šie te…

-  Ko tu gribi teikt, tēvs?

-  Piekrīti. Nedomā. Es sen esmu tur. Tikai tāpēc mēs ar māti vēl esam dzīvi. Viņi… Viņš pazemināja balsi, čukstēja klausulē: Viņi būtu mūs nogalinājuši. Bet pēcāk izkārtotu tā, ka mūs pasludinātu par nodevējiem… Kā Migunovu.

Jevsejevs juta, kā mati uz galvas sakustas.

-  Tad Migunovs ne…

-  Nē. Tu iesēdināji neīsto cilvēku, dēliņ. Taču tā arī vajadzēja. Zenīts joprojām ir sveiks un vesels, strādā, sūta informāciju.

-  Un tas ir viņš, kurš uzstādīja skeneri otrajā kontroles iecirknī?! Jevsejevam beidzot pielēca.

Tēvs sāka smieties.

-  Viņš to nekad nav ņēmis nost.

Grīda sāka zust zem kājām. Sareiba galva. Jevsejevs strauji savicināja rokas, cenzdamies noturēties līdzsvarā…

Pamodās.

Viņš sēdēja uz dīvāna. Priekšnamā atskanēja troksnis. Noklaudzēja durvis.

-  Tu neguli, Jura?

Marina ienāca viesistabā, paskatījās jautrā izbrīnā. Jevsejevs stulbi blenza sievā. Galvā vēl skanēja tēva balss.

Viņš spēcīgi saberzēja ar rokām seju. Piecēlās.

Smaids pamazām pazuda no viņas sejas.

- Kaut kas ir noticis?

- Viss kārtībā, viņš sacīja. Cik pulkstenis?

- Pusčetri.

- Ilgi gan nes karsto ēdienu…

Marina iegāja guļamistabā. Viņš dzirdēja, kā nočirkst kleitas rāvējslēdzējs, kā nočirkst skapja durvis.

-  Es nezināju, ka tu mani gaidīsi, būtu nākusi agrāk! atskanēja viņas balss. Tik un tā tukša pļāpāšana, nekas vairāk.

- Kāpēc tad vispār turp gāji?

Viņa atkal parādījās viesistabas durvīs biksītēs un krūšturī.

- Es jau teicu. Mēs tikai…

- Viss. Diezgan. Apnicis. Ejam gulēt.

Viņš izgāja no istabas, juzdams sev pievērstu viņas izbrīnīto skatienu. Trulas dusmas, kas vārījās iekšā, izraisīja mutē pretīgi rūgtu garšu. Viņš ilgi tīrīja zobus, nomazgājās.

Kādā brīdī galvā noklikšķēja: „Viņa varēja toreiz noklausīties aiz durvīm. Kamēr māte mazgāja Artjomu. Pienāca uz pirkstgaliem, nostājās un klausījās…”

Jevsejevs saprata, ka diez vai šonakt iemigs.

Piecēlās pussešos, apģērbās, izgāja uz ielas. Pat nevārīja kafiju baidījās, ka Marina piecelsies, būs ar viņu par kaut ko jārunājas.

Mašīna stāvēja pagalma viņā galā. Stāvēja kaut kā šķībi, ar kreiso riteni uz apmales. Tā atgādināja cilvēku pēc uzdzīves, kurš nav ticis līdz gultai un aizmidzis.

Apgāja tai apkārt, apskatīja bojājumus. Izņēma lauskas no sadauzītā pakaļējā luktura. Bamperis bija vairākās vietās ieplīsis, arī nāksies mainīt.

Visu nakti viņš bija ķidājis situāciju, atcerējies un analizējis, izdomājies visādas iespējas. Taču ne pie kāda lēmuma tā arī nebija nonācis.

Toties tagad, kad apsēdās pie stūres, lēmums radās pats vienkāršs un skaidrs. Uzrakstīt ziņojumu. Sīku. Neko neslēpjot. Kas tāds taču ikvienam var gadīties…

„Ziņoju, ka iepazinos uz ielas ar līdz tam svešu sievieti, ar kuru pēc pusotras stundas stājos dzimumattiecībās mašīnā, novietotā stāvlaukumā pie „Jakitorijas”… Viņa izrādījās CIP aģente, kura tūdaļ veica vervēšanas mēģinājumu, izmantojot slepenu informāciju, ko tiku izpaudis savam tēvam Pjotram Daņilovičam Jevsejevam, par kuru es, starp citu, galvoju…”

Jā, tiešām, ikvienam var gadīties…

Taču nebija kur sprukt. Noslēpt notikušo tas nozīmēja pakalpot ienaidniekam!

Visu rītu, ieslēdzies kabinetā, Jevsejevs rakstīja ziņojumu.

„…Tālāk viņa man paziņoja par slepeniem datiem, kas attiecas uz notiekošo valdības sakaru kanālu pārbaudi, atstāstot informāciju tieši tādiem vārdiem un teicieniem, kādus es tiku lietojis, apspriežot šo problēmu ar savu tēvu Pjotru Daņiloviču Jevsejevu…”

Uzrakstījis līdz šai vietai, viņš apstājās. Ilgi domāja, svītroja, laboja.

Pēc pusdienām pārrakstīja ziņojumu vēlreiz, neminot tēvu.

Izlasīja to, kas bija iznācis. Saplēsa ziņojumu sīkās skrandiņās un paslēpa kabatā.

*  *

-  Sveiks, Jura! Mēs ar Tjomu te riņķojam! Nāc iekšā, apsēdies!

Pjotra Daņiloviča balss ir aizelsusies, apmierināta.

Nogūlies uz grīdas, viņš tēloja sacīkšu mašīnu deguns bija aizdedzes atslēga, saliektie ceļi sēdekļa atzveltne, rokas kaut kas līdzīgs stūrei vai irbulim. Ieejot kārtējā virāžā, viņš rūca un sprauslāja, attēlodams motora rēkoņu. Artjoms sēdēja viņam uz vēdera absolūti laimīgs, arī rūca un siekalojās.

P-p-ppp! F-f-fff! Vž-ž-žžž!

Bruts sēdēja līdzās, bažīgi abus vērodams.

Klaudija Ivanovna ienāca pie viņiem no virtuves.

-  Kāds vecs, tāds mazs, nu tu redzi…

-  Redzu, sacīja Jevsejevs.

Viņa bērnībā skaļas rotaļas mājā netika atzītas. „Trakot laukā. Bet vislabāk uzreiz uz trakonamu,” mēdza teikt māte. Arī tēvs neatbalstīja ampelēšanos. Cita lieta kopīga lasīšana, konstruktors… Sliktākajā gadījumā televizors…

Ar ilgi gaidītā mazdēla parādīšanos, redzams, viss bija mainījies. Vecie principi bija sašķobījušies.

-  Kāpēc nebrīdināji, ka būsi?… Pag, tūdaļ ko paraudzīšu…

Māte atvēra ledusskapi, sāka čaukstināties.

-  Es neesmu izsalcis. Atbraucu pakaļ Artjomam.

-  Kā tā pakaļ Artjomam? Klaudija Ivanovna izbrīnīti paraudzījās uz viņu no atvērtajām durvīm. Mēs taču norunājām, ka viņš paliks pie mums līdz sestdienai…

-  Nesanāks.

Durvis mīksti aizcirtās.

-  Kāpēc?

-  Gari jāstāsta.

Māte nolaida acis. Sabēdājās. Taču nekādus jautājumus vairs neuzdeva.

- Labi, nopūtās, noslaucīja rokas priekšautā. Iešu, līdzēšu sataisīties.

-  Pagaidi. Es gribēju tev pavaicāt… Jevsejevs pazemināja balsi. Aizvakar, kad Artjoms uzgāza sev virsū putru… Marina palīdzēja tev viņu mazgāt?

Klaudija Ivanovna neizpratnē viņu uzlūkoja.

-          Es domāju viņa kopā ar tevi bija vannas istabā? -Jā…

-  Visu laiku?

-  Nu… Es ienesu Tjomu, viņa ienāca aiz mums. Noģērba viņu. Tad atnesa no virtuves ķeblīti, lai būtu ērtāka mazgāšana. Pēc tam kad bijām nomazgājušas, ietina viņu dvielī un aiznesa uz guļamistabu… Jura, kas noticis?

Jevsejevs klusēdams papurināja galvu un izgāja no virtuves.

-  Artjom! Taisies, žigli!

Puika viņu nedzirdēja, turpinādams sprauslāt, kratīt vectēvu un raustīt viņu aiz deguna.

-  Tjoma, kuš, pagaidi… Pjotrs Daņilovičs atbrīvoja rokas, nosēdināja mazdēlu uz grīdas, piecēlās.

-  Kas par steigu, ja nav noslēpums?

-  Jābrauc mājās, Jevsejevs norūca.

Viņš notupās, saraustīja Artjomam bikšeles, aizpogāja krekla pogu.

-  Kur tavs kabatlakats?

Artjoms nedroši uzsita sev pa kabatu. Šķiet, viņš bija tuvu raudām.

-  Noslauki degunu. Un taisies, mamma gaida.

-  Mēs tikko bijām iejutušies spēlē. Pjotrs Daņilovičs pabužināja Tjomkas cekulu. Žēl… Kaut kas noskaidrojās par to tavu otro iecirkni?

Jevsejevs paskatījās uz tēvu. Sakoda zobus, pacēla dēlu rokās un nesa ģērbties.

Māte pa to laiku jau bija sakārtojusi Tjomas mugursomiņu ar drēbēm un rotaļlietām. Pienāca Pjotrs Daņilovičs, uzmeta jautājošu skatienu. Viņa paraustīja plecus.

Jevsejevs bija uzstīvējis Artjomam svīteri un saitēja ciet zābakus, vecāki stāvēja priekšnamā. Bija ļoti klusi. Vienīgi apslāpētas elsas… Artjoms. Beigu beigās bērns pārstāja valdīties un sāka pilnā balsī raudāt.

Arī Jevsejevs neizturēja, uzšāva pa mīkstumiem.

Pēc īsas pauzes raudas pieņēmās spēkā.

Plikš!

Izdzirdis troksni, no viesistabas iznāca Bruts.

- Tjomočka, mīļais, vajag klausīt tēti… mamma iesāka, pati bezmaz vai raudādama.

-  Pagaidi! Pjotrs Daņilovičs nodārdināja.

Viņš apņēmīgi piegāja pie Jevsejeva, pagrieza pret sevi.

-  Tā. Tagad paskaidro, kas notiek. Mierīgi un bez nervozēšanas.

Jevsejevs atstūma viņa roku.

-  Ej nost, tēvs, netraucē.

Pjotra Daņiloviča seja piesārta.

-  Neiešu. Mums ar māti ir tiesības zināt, kas notiek.

-        Tas ir Marinas dēļ?! Klaudija Ivanovna izsaucās.

-   Tāpēc jautāji? Tu domā, ka mēs… Domā es uzskatu viņu…

-  Kāds tam sakars ar Marinu, mamm?

- Ar ko tad?

Trīs Jevsejevu paaudzes drūzmējās gar durvīm Artjoms brēca, Klaudija Ivanovna pa sievišķu modei vaimanāja: „Nu kas tad… nu kā tad tā…” un ķērās vīriešiem rokās; Pjotrs Daņilovičs un Jurijs urbās viens otrā ar skatienu. Dēls daudznozīmīgi, tēvs nesaprotoši.

-  Rimsties, tēvs. Paej nost. Es runāju nopietni.

-  Vispirms pasaki.

- Tu pats zini.

-  Ko? Ko es zinu?!… Kļava, netraucē!

- Juročka, kas mums būtu jāzina?

-  Ejiet visi nost!

To gan neviens negaidīja septiņdesmit trīs gadus vecais Pjotrs Daņilovičs pēkšņi satvēra dēlu aiz apkakles, pamatīgi sapurināja.

-  Ej istabā! Veicīgi!

Gāja virsū ar krūtīm. Pagrūda.

-  Petja! māte ievaimanājās. Juročka!

-  Ej istabā, es teicu!

Bruts aiz pārsteiguma ierējās. Artjoms pārstāja raudāt un bažīgi lūkojās pieaugušajos kas tā par tādu spēli, nejauku?

Jurijs atkāpās. Lūpas zobgalīgi savilkās atradies Švarcenegers, „Varoņa atgriešanās”…

Taču tēvam joki nebija prātā.

sķ &

Viņš klausījās, sēdēdams uz dīvāna maliņas, mezglainās, vēl gana stiprās rokas noliktas uz ceļiem, pirkstu galiņi viegli sitas cits pret citu.

Klausījās, soļiem mērīdams istabu. Soļi tādi lai nepalaistu garām ko svarīgu. Smagi soļi.

Kad Jurijs pārstāstīja Svetlanas teikto par skeneri otrajā iecirknī, viņš apstājās. Sastinga.

Pēc tam skatījās logā, lūpas sakniebis. Tur sētā Klaudija Ivanovna ar Artjomu un Brutu („…Tjomočka, iesim pastaigāsim, mīlulīt. Tētim jāparunājas ar vectētiņu…”).

Atkal soļi, soļi.

-   Tu, dēliņ, pavisam esi nojūdzies? Atradis spiegu! Pjotrs Daņilovičs teica, kad dēls bija beidzis savu vēstījumu. Bez azarta teica, bez degsmes, bez aizvainojuma. Kā nāvīgi noguris cilvēks, kuram nav ne spēka, ne vēlēšanās atspēkot melīgo un absolūti muļķīgo apsūdzību.

-  Ko citu lai es domāju? tikpat nogurušā un dobjā balsi noteica Jurijs. Mēs bijām divi tu un es. Māte ar Marinu vannas istabā.

-  Un arī Artjoms vannas istabā. Kāpēc tu viņu neskaiti?

-  Kāds tam sakars ar Artjomu?

-  Jāizskata visi varianti, ja reiz esi apņēmies ģimenē meklēt spiegu! Un mēs nebijām divi vien! Mēs bijām trīs!

-  Kā trīs?

-  Ļoti vienkārši! Bruts bija kopā ar mums!

-  Tu tikai joko…

-  Bez kādiem jokiem. Lielā spēlē skaita pat blusas!

Pjotrs Daņilovičs, viegli iekrekšķēdamies, piecēlās,

pamāja „nāc līdzi” un devās uz gaiteņa pusi. Jurijs viņam sekoja. Tēvs ieveda viņu vannas istabā, atgrieza ūdeni. Pagriezās, ieurbās viņā ar ciešu skatienu, kādu Jura nekad nebija redzējis. Tā viņš droši vien tika skatījies uz atmaskotajiem soģiem.

-  Un ne tikai cilvēki ir jāskaita, ne tikai mazi bērni un suņi, sacīja vecais čekists, pazeminot balsi. Arī tehniskie līdzekļi jāpatur prātā!

Jurijs piesita sev pie pieres.

-  Tiešām gan! Tikai no kurienes pie tevis varētu gadīties „vabolītes”? Tu taču svešus cilvēkus mājā neielaid!

-  Tas tiesa. Taču es zinu, ka neviens mani nav vervējis, nevienam es informāciju neesmu izpaudis, neesmu palaidis mēli. Tātad izskaidrojums var būt tikai viens…

-  Tiešām gan!

Jurijs juta atvieglojuma vilni. Pat elpot kļuva vieglāk.

-  Piedod man…

Pjotrs Daņilovičs skaļi izpūta gaisu, īsi pamāja ar delnu.

-  Vēlāk, Jura. Pirmām kārtām tā „vabolīte” ir jāatrod… Tā. Mēs runājām viesistabā. Tātad tur. Atnes no pieliekamā instrumentu kasti!

-  Mums taču nāksies visu dzīvokli apgriezt kājām gaisā…

-  Ja vajadzēs, apgriezīsim.

Klusēdami ķērās pie darba. Telefonu izjauca līdz pēdējai skrūvītei. Noņēma televizora paneli. Atskrūvēja rozetes. Kājlīstes. Ventilācijas kārbu zem pašiem griestiem. Lustru. Galda lampu.

-   Svešiniekus es mājā neielaižu, tas ir skaidrs… Pjotrs Daņilovičs ar lukturīti rādīja gaismu, kamēr Jurijs rakņājās lampas iekšienē. Visu cenšos darīt pats. Kas attiecas uz santehniku, elektrību… Sens ieradums. Šajās dienās bija atnācis viens no namu pārvaldes, pārbaudīja plītis es viņu nelaidu pār slieksni. Ja kaut kas jāparaksta, izeju kāpnēs, dzīvokli aizslēdzu, parakstu kāpņu laukumiņā. Arī māti esmu nobrīdinājis. Tā ka mūsu klātbūtnē pielikt „vabolīti” neviens nevarēja. Toties kad neesam mājās… Tā ir cita lieta. Mūķīzeri, dublikāti un tamlīdzīgi. Tad viņi varētu pasaimniekot. Kā jums ar Marinu ir šajā ziņā?

-  Es mājās par darbu nerunāju. Reizi pusgadā paņemu uz māju meklētāju un apstaigāju visu dzīvokli.

Jurijs novietoja atpakaļ lampu. Nekā nav.

- Varbūt kaut kur priekšnamā? Virtuvē? Tur visādu elektrisku priekšmetu papilnam.

-  Es jau domāju, atsaucās Pjotrs Daņilovičs. No gaiteņa viņi neko nebūtu sadzirdējuši. Durvis bija aizvērtas. Un vannas istabā tecēja ūdens.

Iezvanījās viņa mobilais.

-  Petja, kā jums tur ir? Tjomam vajag uz tualeti. Un viņam sen laiks gulēt. Staigā žāvādamies…

Tā ir māte.

-  Viss kārtībā, Kļava. Bet mums vēl šis tas jānoskaidro. Mēs centīsimies ātrāk.

Pjotrs Daņilovičs nospieda atvienošanās pogu, paskatījās uz telefonu.

- Vēl var būt šeit. Un tavējā arī.

Izslēdza telefonus, izņēma viedkartes. Rādās, ka „vabolīšu” dzīvoklī tomēr nav. Nevar saprast. Vienkāršāk, protams, būtu izsaukt tos pašus speciālistus no informācijas drošības nodaļas, viņiem ir aparatūra, skeneri, pieredze…

Bet ja arī viņi neuzies, ko tad?

Pjotrs Daņilovičs jau klusēdams ņēma no skapja laukā grāmatas. Tad traukus, drēbes. Izjaukt mēbeles pa skrūvītei, ja būs nepieciešams. Noņemt tapetes. Izskatās, ka viņš bija apņēmies iet līdz galam.

-  Tjoma aizmiga uz rokām, tik tikko atnesu… Bet ko jūs te esat uzsākuši?

Klaudija Ivanovna ienāca un satriekta lūkojās savandītajā istabā. Nopakaļ ieskrēja Bruts.

-  Tā teikt, līdz pamatiem, un tālāk?

- Netraucē mūs, māt, izdvesa aizelsies Pjotrs Daņilovičs, noceldams no grāmatskapja augšējā plaukta brūno Cehova sējumu. Uzsildi labāk tēju. Mēs centīsimies netrokšnot…

9

Klaudija Ivanovna nopūtās un izgāja. Bruts nosēdās uz sliekšņa, domīgi ar pakaļkāju pakasīja aiz auss. Pjotrs Daņilovičs ilgu skatienu viņu uzlūkoja.

-  Te nu ir trešais mūsu sarunas dalībnieks! viņš

9

gluži nopietni noteica. Kāpēc mēs viņam nejautājam?

Pjotrs Daņilovičs nokāpa no trepītēm, notupās suņa priekšā, pabužināja tam kaklu.

-  Pagaidi, nedīdies…

Noņēma kaklasiksnu, pagrozīja rokās. Novīpsnāja, pielika pirkstu pie lūpām, pasniedza Jurijam. Bez skaņas, tikai ar lūpām sacīja:

-  Paskaties te…

Un Jura ieraudzīja.

Mazs, desmit kapeiku monētas lieluma aplītis; tieva mīksta drātiņa-antena piecus līdz septiņus centimetrus gara. Tas oda pēc sēra. Te tas ir velnišķīgais priekšmets! Mikrofons-raidītājs, darbojas kādu piecdesmit metru attālumā, tātad kaut kur šādā rādiusā ievietots uztvērējs ar magnetofonu vai retranslatoru. Vai varbūt vienkārši stāv mašīna ar tajā snaudošu šoferi… Pārsvarā tad, kad Jura ierodas vecāku mājā… Nav svarīgi, galvenais, ka viss noskaidrojies!

Pjotrs Daņilovičs uzlika brilles, aizķēra ar naža galiņu un izķeksēja plakano bateriju.

- Viss. Seanss beidzies!

-  Laukā kāds piestiprinājis, viņš sacīja, uzlikdams kaklasiksnu atpakaļ. Bruts nolaizīja krunkaino roku.

- Tā ja, nu tev ir kauns, palaidni? Atļauj te visādiem neliešiem sevi glaudīt, bet mums tas viss jāizstrebj…

Jurijs piegāja, noliecās un noskūpstīja sirmo galvvirsu, piekļāvās tēvam.

-  Piedod, tēt. Piedod…

- Nieki, Pjotrs Daņilovičs norūca. Es arī pats sevi sāktu turēt aizdomās, ja skaidri nezinātu… Iesim dzert tēju, vai…

-  Varētu arī ko stiprāku, pēkšņi ierunājās durvīs parādījusies Klaudija Ivanovna. Pirmo reizi visā Jevsejevu ģimenes dzīves laikā viņa tik vaļīgi palaida grožus.

Likums stāv pari visam

KF Valsts domes sabiedrisko apvienību un organizāciju problēmu izskatīšanas komisijas slēgtā sēde.

Komisijas priekšsēdētājs Buranovs:

-  Sakarā ar pie mums nonākušo sūdzību, ko rakstījuši pilsoņi… khm-khm… tā sauktās mazās tautas pārstāvji, komisijas locekļi izstrādājuši projektu Likumam par hormonālo minoritāšu aizsardzību. Uzsveru tas ir nosaukuma darba variants, par dažiem terminiem vēl jāvienojas. Dokumenta projekts ir mūsu rīcībā, bija laiks ar to iepazīties, lūdzu izteikties…

Deputāts Alfjorovs:

-  Vārds „minoritāšu” jāsvītro! Lai nerastos nevajadzīgas asociācijas…

Deputāts Sidjakins:

-  Uzskatu, ka te viss ir precīzi un skaidri uzrakstīts. Likumdošanā ir apstiprināts hormonālo minoritāšu pārstāvja jēdziens: „…augums ne garāks par simt trīsdesmit centimetriem, zīme no medicīnas iestādes par hormonālo traucējumu esamību.” Manuprāt, ļoti loģisks, ļoti īstlaicīgs dokuments. Citādi no visām pusēm tiekam vainoti te mēs, saproties, ierobežojam seksuālās minoritātes, te nelaižam uz ārzemēm bērnus bāreņus! Nu visiem varēsim rādīt pigu! Mēs būsim pirmie pasaulē, vispār vēsturē, kas pieņem likumu, kas aizstāv pundurus! Kas tāds pat Statos nav noticis!

Komisijas priekšsēdētājs Buranovs (pārtrauc):

-  Punduri tas ir nekorekts vārds, es lūdzu sekot sevis teiktajam!

Deputāts Sidjakins:

-  Esmu vainīgs, lūdzu piedošanu.

Komisijas priekšsēdētājs Buranovs:

-  Starp citu, šim tematam, proti kā pareizi vērsties pie hormonālo minoritāšu pārstāvjiem, ir veltīta likuma otrā daļa. Turpmāk, lietojot vārdu „punduris”, iestāsies administratīvā atbildība. Tiek ieteikts izmantot citu uzrunas formu kā, piemēram, „zemkrievu nacionalitāte”, „zemkrievi” pēc analoģijas ar afroamerikāņiem, vai „nano-cilvēki”. Un arī likumdošanā akceptēt minētajai kopībai nosaukumu „hormonālo minoritāšu pārstāvji”. Kādas būtu komisijas locekļu domas?

Deputāts Alfjorovs:

- „Minoritāšu” aizvākt! Un arī „hormonālo” neder. Kaut kā nepieklājīgi izklausās. Kā tāds slimības nosaukums…

Deputāts Ļeskovs:

-  Būdams ārsts, varu piedāvāt precīzu un korektu terminu hipofizārie nanisti!

Deputāts Alfjorovs (smejas):

-  „Nanisti” nedrīkst… Ha-ha-ha… Nedrīkst… Aizkaitinās…

Deputāts Sidjakins:

- Mani interesē, kā viņi paši pret to attiecas. Kā viņi paši sevi dēvē?

Komisijas priekšsēdētājs Buranovs:

-  Kāda starpība? Čigāni sevi sauc par romiem, bet čečeni par nohčām, un kas par to? Mums tas nav nekāds likums, lai sauc, kā grib. Mums galvenais ir izstrādāt vispārpieņemtu normu parastajiem cilvēkiem, lai neizceltos nekādi konflikti.

Deputāts Vasiļkovs:

-  Bet ko tad lai dara ar punduriem-nēģeriem?

Komisijas priekšsēdētājs Buranovs:

-  Palūgšu izteikties korekti!

Deputāts Vasiļkovs:

-  Labi. Ko darīt ar zemkrieviem-afroamerikaniem? Es tā padomāju kas viņi par „krieviem”, ja ir „afro”? Un kas viņi par „afro”, ja ir „krievi”? Vai nu viens, vai otrs…

Komisijas priekšsēdētājs Buranovs:

-Jā, tas ir ļoti nopietns un sarežģīts jautājums. Ļoti!

Deputāts Sidjakins:

-   Uztaisīsim pusdienas pārtraukumu, citādi atkal zirņu zupa beigsies… Un atpūsties arī vajag. Tik sarežģīti jautājumi uz ātru roku nav atrisināmi!

Deputāts Ļeskovs:

-  Man ir priekšlikums. Pilnvērtīgs ierobežota auguma cilvēks!

Komisijas priekšsēdētājs Buranovs (domīgi):

- Vispār…

Deputāts Sidjakins:

-  Ļoti izsvērti un korekti. Nav kur piesieties!

Deputāts Vasiļkovs:

-  Manuprāt, tas ir tas, kas vajadzīgs!

Deputāts Alfjorovs:

-  Viņi paši par to būs priecīgi. Pagari, tiesa… Taču var ieviest abreviatūru PIAC.

Komisijas priekšsēdētājs Buranovs (atviegloti):

-  Domāju, ka esam tikuši galā ar grūtu uzdevumu. Lūk, ko nozīmē kopējs auglīgs darbs! Dokuments vēl tiks pilnveidots citās komisijās un tad celts priekšā apspriešanai plenārsēdē. Sēde beigusies, visiem paldies!

❖ :|: *

Tīrīšana Mazo cilvēku partijas rindās padarīs to par īsteni „punduru” partiju.

„Patiesā avīze”, 18. 08. 2013.

„Mazo cilvēku partijas ārkārtas kongress, kas tika sasaukts sakarā ar prezidenta parakstīto „Likumu par pilnvērtīgu ierobežota auguma cilvēku (PIAC) aizsardzību”, notika bez MCP līdera Bruno Allegro līdzdalības. Pie ieejas „Prezidenta hoteļa” konferenču zālē, kur notika kongress, bija uzstādīts distances skeneris, kas fiksēja precīzu apmeklētāju augumu. Saskaņā ar skenera datiem Bruno Allegro augums ir 131,3 centimetri, kas par 1,3 centimetriem pārsniedz likumīgi apstiprināto pilnvērtīgo ierobežota auguma cilvēku standartu. Par spīti Allegro kunga aktīvai pretestībai, sargiem izdevās izvest viņu no viesnīcas ēkas bez policijas un speciālo uzdevumu vienības kaujinieku iesaistīšanas.

Kongress ievēlēja jaunu partijas vadītāju par to kļuva MCP augstākās padomes priekšsēdētājs I. V. Muromovs (augums 128 cm). Tika pieņemts arī lēmums par visu MCP biedru obligātu pārreģistrāciju, ņemot vērā ziņas par augumu un hormonālajiem traucējumiem. Saskaņā ar ekspertu prognozēm partijas (starp citu, vienas no lielākajām KF teritorijā) rindas visdrīzākajā laikā varētu sarukt par 95-97 procentiem…”

* * *

Bruno klaiņāja pa istabām, klupdams pret zemē izmētātajiem priekšmetiem. Toveris ar gumijkoku. Viņam nebija ne jausmas, kā gumijkoks te bija radies un kurš to bija apgāzis. Grāmatas. Čehovs, Dostojevskis, Veresajevs, Platonovs… Bruno atcerējās, ka Platonova „Cevengurs” viņam bija ļoti paticis. Spinoza, Ruso, Markss. Vai tiešām viņš to visu kaut kad bija izlasījis? Nē taču, diez vai… Vismaz viņš neatcerējās, kas tur rakstīts…

Galva plīsa vai pušu pēc vakardienas.

Stenēdams viņš pieliecās, pacēla sējumu ar lieliem melniem burtiem uz vāka: ,,S. Monteskjē. Pārdomas par romiešu spožuma un posta iemesliem”. Lai velns par stenderi! Viņš neparko nespēja atcerēties, kas tas ir un ar ko to ēd. Varbūt tāpēc, ka bija piedzēries, bet varbūt kā cita dēļ. Nu jau bija otrā nedēļa, kopš viņš tika norijis pēdējo tableti. Jā, pareizi, deviņas dienas. Tieši pēc tam, kad viņu izlingoja no kongresa un pēc tam tik tikko neiesēdināja tuptūzl par trača celšanu.

Sējums aizlidoja atpakaļ uz grīdas. Bruno palūkojās apkārt. Dzīvoklī izskatījās kā pēc kaujas. Bija pat viens līķis stūrī televizora galdiņa priekšā, apbērts ar porcelāna vāzes lauskām (starp citu, televizora uz galdiņa nebija). Viņš nezin kāpēc uzreiz nodomāja, ka tas ir Mušmire. Neviens cits tas nevarētu būt. Kurš vēl varētu gulēt beigts viņa dzīvoklī? Vienīgi Mušmire.

Bruno paspēra līķi ar kāju, pagrieza uz muguras.

Tas bija Pūkainītis.

-  Pūka, tu esi dzīvs? Bruno pakratīja viņu aiz pleca.

Pūkainītis vispirms paslējās no grīdas, tad atvēra

acis. Acis bija sarkanas.

-  Galva sāp, viņš izdvesa.

-  Nevajag jaukt šņabi ar sīrupu. Tu kaut jel ko atceries?

-  Jā. Mēs svinējām to, kā viņu… Mazo cilvēku partijas likvidēšanu.

-  Kur tad pārējie?

-  Neviena cita jau nebija. Partija ir aizklapēta, Tieslietu ministrija atcēlusi reģistrāciju. Līdzgaitnieku vairs nav, Bruno. Kurš aizgāja pie Mušmires un šā Pilnvērtīgo ierobežota auguma cilvēku partiju, kurš vienkārši noziedēja… Mēs divatā svinējām.

-  Un Inga ar Elzu?

-  Labiekārto Mušmires biroju. Tapetes, aizkari un tā…

- Stulbās lelles.

- Viņas teica, ka tu rij pārāk daudz gaļas.

- Kā tad. Un drāžu divmetrīgas resnules.

-  Tu pats viņas aizsūtīji pie Mušmires, Pūkainītis stāstīja. Kaut kur tajā virzienā.

- Neatceros. Un kur ir Ņuka? Kur Polis?

-  Kaut kur aiztinās ar diviem dagestāniešiem. Jau aizvakar. Starp citu, visa partijas nauda arī kaut kur pačibējusi. Bet rēķini mums atsūtīti ārprātīgi…

Bruno nikni pakasīja pieri.

- Cik sen es metu? viņš pavaicāja.

- Nu jau nedēļu.

-  Neko neatceros. Bruno saķēra Pūkainīti aiz apkakles, uzstutēja kājās un aizvilka uz virtuvi.

Virtuvē trūka plīts un izlietnes. Arī krāna nebija. Ledusskapis gulēja uz sāniem. Ar visām saknēm izrautās durvis bija pieslietas pie sienas. Bruno pārmeklēja skapīšus, taču, atskaitot vientuļu makaronu paciņu, neko tur neatrada. Uzsita sev pa kabatām. Apsēdās uz grīdas. Līdzās sabruka Pūkainītis.

- Izskatās, ka esmu atgriezies tur, kur sāku, Bruno sacīja. Naudas ne graša, šņabja ne piles.

-   Es noslēpu pudeli „Smirnova” guļamistabā zem matrača, Pūkainītis atcerējās. Vai atnest?

-        Pagaidi. Pagaidi. Bruno aptaustīja savu galvu.

-    Tā visa ir taisnība, ka es biju partijas priekšsēdētājs, lasīju Tolstoju, to, kā viņu… Montēs… kaut kā tā, īsi sakot? Ka es visur kur braukāju, uzstājos, turēju runas? Vai arī tas viss man rādījās dzēruma murgos?

Viņš pagriezās pret Pūkainīti, ieskatījās viņam acīs, paņēma aiz apkakles un pakratīja. Pūkainīša galva noraustījās uz priekšu un atpakaļ, noklabēja zobi. Viņš atgādināja skumīgu Pjero ar sarkanām truša acīm.

- Es tomēr aiziešu pēc šņabja, Pūkainītis sacīja pieceldamies.

Viņš izgāja. Bruno kaut ko pamanīja kaktā līdzās ledusskapim. Pielīda tuvāk. Tas bija viņa mobilais telefons tas pats vecais „Siemens” ar lukturīti, ar kuru viņš savulaik tika lielījies Suļimovam un Romaničam.

Bruno uzgāja abonentu sarakstā Trepetova numuru. Nospieda izsaukumu. Pēc piecpadsmitā signāla izsaukums pārtrūka, ekrānā parādījās uzraksts: „Abonents neatbild. Atkārtot?”

Priekšnamā noklaudzēja durvis. Bruno nolika telefonu sānis.

-  Pūka, paskaties, kas tur ir!

Neviens neatsaucās. Bruno piestutējās kājās, izgāja no virtuves. Priekšnamā neviena nebija.

-  Pūka!

Guļamistabā arī neviena. Bruno apstaigāja visu dzīvokli. Pūkainītis bija projām. Šņabi, ja tāds tiešām arī atradās, viņš bija paķēris līdzi.

Astotā nodaļa . cilvēks meklē, kur labak

-          Nu pagaidiet, maitas, es jums parādīšu vervēšanu! „Kia” ar sadauzītiem aizmugures lukturiem traucās

pa vakarīgo Sabolovku, nemitīgi iznirdama no blīvās mašīnu straumes pretējā joslā, apdzīdama un signalizēdama.

Pulkstenis aparātu panelī rādīja 19.50. Gāze grīdā. Bremze. Gāze. Signāls skan aizrīdamies. Dodiet ceļu!

Nobrauciens uz Korovij Vai, nobrauciens uz Dārzu… Iespruka joslā centimetru priekšā kravas mašīnai. Aizmugurē izmisīgs bremžu kauciens. Mai-i-ita!!!

19.59.

Nav laika.

Piezvanīt tādā ātrumā nevar. Un arī riskanti Bruta kakla siksnā uzietā „vabolīte” droši vien nav vienīgā. Jāievēro klusēšanas režīms. Viņš aizbrauca no vecākiem, neteicis vairs ne vārda.

- Jura, uz kurieni? māte nemierīgi ievaicājās. Pjotrs Daņilovičs pieskārās viņas rokai un papurināja galvu. Vecais komitejnieks visu saprata.

Gāze bremze gāze… Ātrāk, ātrāk…

Ja tēvs nav iesaistīts, še tev, fašist, granāta! Pat ja šķembas un sprādziena vilnis apraktu pašu Jevsejevu… Kontakts ar spiedzi automašīnā pie „Jakitorijas” beigsies ar atlaišanu, un eksotiskās versijas par psihotropajiem preparātiem neviens neizskatīs… Lai, par to es atbildēšu… Kaut tikai pagūtu sagatavot aizturēšanu…

Varētu, protams, apstāties, piezvanīt no taksofona, paziņot informāciju dežurantam. Taču tas būtu tīrs laika zaudējums operācijas sagatavošanas vietā sāktos ziņojumi instancēs, saskaņošanas, precizēšanas un beigās tik un tā nolemtu sagaidīt pašu Jevsejevu.

Nē. Uz Lubjanku un bez apstāšanās.

Maskavas upe… Koteļņičeskas krastmala… Jauza… Ustjinskas tilts…

20 .10.

Maskav’s upei pāri mirgo zvaigžņu jums.

Jauki būtu tagad tikties abiem mums…

Veca dziesma, ko? Nezin no kurienes uzpeldēja prātā. „Jauki būtu tikties abiem…” Patiesībā nekā jauka nav, taču jātiekas būs. Ek, Svetlana, Svetlana, izdreijātais augumiņš, dzelžu pirkstiņi, nekaunīgās manieres! Tikšanās ar tevi prasa labu sagatavošanos. Darīt zināmu Ņikonovam, dabūt sankciju. Nostādīt vērotājus stāvlaukumā. Sagatavot pieaicinātos, aizturēšanas grupu… Mazākais piecus cilvēkus. Kvalificētu operatoru ar kameru, kā nekā filmēšana naktī…

Maigus vārdus es, mīļā, runātu,

Manēž’s laukumā abi staigātu,

Tad pa Gorkija, Puškins klāt būs drīz,

Tur mūs rožsārlā ausma sagaidīs…

Atlicis mazāk par divām stundām. Maz. Bet viņi gaida. Seko viņam. Divas melnas mašīnas no pašas Sabolovkas. Melnu mašīnu Maskavā ir daudz, šaubu nav. Un pa pretējo joslu galvaspilsētā bieži mēdz traukties. Bet šīs divas izlec no straumes un ienirst atpakaļ kā haizivis, kas vajā roņu baru, viegli, draiskojoties un rotaļājoties…

Nezin kāpēc tās jūtas pārāk brīvi! Viss taču nenotiek Vašingtonā, bet gan Maskavā, suverēnās Krievijas galvaspilsētā… Pat kaut kā dīvaini!

Pa labi ir ceļš uz Ķīniešu kvartālu, viņam jābrauc tur. Blakus joslā sudrabains mini-vens un vecs reno abi tonētiem stikliem līp klāt, neļauj pārkārtoties. Viņš paātrina gaitu, šie abi arī, viens aiz otra. Piebremzē šie arī dod pa bremzēm. Blakus signalizē, šoferi liecas laukā pa logu, vicinās rokām. Bet mini-venā un reno tikai miglaini jaušami silueti. Vai tiešām tie arī ir viņi?

-  Nost no ceļa, mērkaķi!

īsi uztaurējis, Jevsejevs pagrieza stūri pa labi, lai izlauztu ceļu. „Kaimiņi” atminēja viņa manevru. Mini-vens piebremzēja. Lai ņemtu triecienu uz sevi. Mašīnu sāni ar dobju skaņu saskārās. Vieglāko „Kia” atsvieda atpakaļ joslā, tik tikko nesagrieza šķērsām. Aizmugures skata spogulī tūdaļ žilbinoši uzzibsnīja lukturi tur parādījās melnā audi atņirgtā haizivs rīkle. Acumirkli vēlāk Jevsejeva priekšā nezin no kurienes iznira vēl viena melna mašīna ar savītiem gredzeniem uz bagāžnieka vāka. Un kreisajā pusē tieši uz vidus līnijas trešā, plēsonīgs ātrs BMW, melns kā viss ap šo lietu notiekošais.

Ja tu ari miti mani, melnacīt,

Attaptos mēs abi tikai Sokolā…

Pretējā joslā mašīnas, apdullinoši taurēdamas, rāvās pie malas. Melnā tās itin kā nelikās manām lai protas savu vietu.

„Iespieduši „kastītē”,” nodomāja Jevsejevs. „Varbūt mēs tiešām esam Vašingtonā? Kur viņiem tādas iespējas?”

Lielas, smagas reprezentācijas klases mašīnas, katra vairāk nekā divas tonnas smaga. Neeksistējošas sērijas valsts numuri FAK… Ak tad tā. Fak jū, un viss! Pateicoties Holivudas filmām, vidusmēra Krievijas pilsoņa angļu valodas vārdu krājums papildinājies par dažiem vārdiem.

Nobrauktuve uz Ķīniešu kvartālu, starp citu, jau ir garām… Un ko tālāk? Būtu īstais brīdis izvilkt no pleca maksts uzticamo PM vai pat „stečkinu”. Tikai kur to lai ņem? Operatīvajam sastāvam ieročus neizsniedz, tikai uz aizturēšanām. Puiši pērk traumatiskās pistoles, lai vajadzības gadījumā atšaudītos ar gumijas lodītēm. Ja izdodas…

Viņš piespieda bremzes pedāli. „Haizivs rīkle” spogulī strauji tuvojās. Jevsejevs gaidīja teju atskanam sitienu. Nekā. Sekotāji brauca dažus centimetrus no viņa pakaļējā bampera. Tūdaļ iedegās un nodzisa priekšējās mašīnas stopsignāli, tā ātri tuvojās viņam. Un atkal daži centimetri. Tas pats kreisajā, tas pats arī labajā pusē… Viņš pat nebūtu varējis atvērt durvis, ja grasītos izlēkt no braucošas mašīnas.

Tulkojot parastā krievu valodā, tas skanētu: „Brauc un netaisi pekstiņus!” Taču kas par braukšanas prasmi! Viņi taču nebūs veduši šurp profesionāļus no Lenglijas?!

Diezgan. Runāt šifrētā valodā vairs nav jēgas, lai klausās. Viņš paņēma telefonu, uzspieda dežuranta numuru.

-   Runā majors Jevsejevs, personiskais numurs JA 739926! Man draud uzbrukt! Braucu pa Maskavas upes krastmalu, virziens Kremlis, Taiņicka dārzs…

Klausulē iestājās dobjš klusums sakari pārtrūka. Un tad viņš sāpīgā skaidrībā atskārta tie nav nekādi cipisti! Tie ir mūsējie! Iekšējā pretizlūkošana, „inkvizīcija”! Izsekojuši un aiztur nodevēju, spiegu savās rindās! Un viņš nekādi neko nevarēs paskaidrot!

Tajā pašā laikā no jauna nozibēja priekšā braucošā audi „stopi”, noslīdēja lejā kreisajā pusē braucošās mašīnas tumši tonētais stikls.

Parādījās uz nulli skūta galva, melnas brilles, cieši sakniebtas lūpas. Laukā izbāžas roka, enerģiski rāda uz leju, gandrīz vai skarot „Kia” spoguli. Stop! Brauciens beidzies!

*  * *

Bija vēsi. Kondicionētājs blieza pilnā sparā, it kā šajā mašīnā brauktu pats Salatēvs. Priekšējie sēdekļi aiz caurspīdīgas skaņas necaurlaidīgas sienas, trūkst vienīgi leduspuķu. Trīs telefona klausules šaurās speciālās nišās. Sēdekļi no labas, lai gan stipri padilušas ādas ar nežēlīgi izdedzinātiem caurumiem vairākās vietās…

Nē, tas nepavisam nebija Salatēvs. Līdzās sēdošais cilvēks drīzāk atgādināja orangutanu ieruds, plakansejains, ar garenu galvaskausu un nošķeltu pakausi, kas tikpat kā uzreiz bez kādiem noapaļojumiem pārgāja augstā pierē. No šīs kroplīgās maskas Jevsejevā urbās gudras acis itin kā tur, iekšienē, būtu paslēpusies cita būtne. Ļoti dīvains efekts. Negaidīts.

-  Mans vārds ir Jevgeņijs Vasiļjevičs…

Cilvēks nesteidzīgi ar baudu izsmēķēja līdz galam cigareti un caur dūmiem piemiegtām acīm pētīja Jevsejevu.

-  Un jūs esat Jurijs Petrovičs, es zinu. Lūdzu piedošanu par mūsu tikšanās neparasto formātu. Mums ir pavisam maz laika…

-  Kas jūs esat? Jevsejevs atkārtoja, neviļus paberzēdams plecu. Acīmredzot bija sastiepis, mēģinādams trāpīt starp acīm tam puisim ar melnajām brillēm.

-  Lūdzu.

Jevgeņija Vasiļjeviča rokās uzradās neliels laminēta kartona gabaliņš.

„Federālā aģentūra „Kontrole”, Maskavas pārvalde… J. V. Kondratjevs, nodaļas priekšnieka vietnieks”.

Suņa murgi. Tādas aģentūras nemaz nav. Tāpat kā valsts numuru ar sēriju FAK…

-  Paraksts, Jurij Petrovič. Paraksts un zīmogs. Pievērsiet uzmanību…

Jā, zīmogs. Ar ģerboni. KF prezidenta lietu pārvalde. Burti līdzeni, visas zīmes savās vietās, atdalošā zvaigznīte tieši zem ģerboņa pamatnes… Un paša prezidenta paraksts Jevsejevs to pazina, viņam bija divi goda raksti ar šo parakstu.

Taču tas vēl itin neko nenozīmē.

-  Nozīmē gan, Jurij Petrovič. Pat ļoti daudz nozīmē. Pirmām kārtām jau to, ka aģentūra „Kontrole” nav fikcija…

Jevgeņijs Vasiļjevičs aizsmēķēja jaunu cigareti pie izdegošā izsmēķa.

-  Jūsu skepticisms, Jurij Petrovič, bet tas kā nekā ir pretizlūkošanas majora skepticisms, kas daudz ko nozīmē, liecina tikai par to, ka mūsu dienesta slepenība tiek uzturēta vajadzīgajā līmenī. Tas priecē. Taču pierādīt tagad neko nesākšu laika ekonomijas dēļ. Pietiks, ja konsultēsities ar Ņikonovu. Varat vienkārši nosaukt manu vārdu, viņš ir informēts.

-  Kāpēc tad es neesmu informēts?

-   Jūs neietilpstat to lokā, kuriem ir pielaide, Jurij Petrovič, tas ir viens. Neesat mūsu darbinieks divi… Neieņemat augstu vadošu amatu īpašā uzskaitījumā… Tātad jums arī nekas nav jāzina. Ironisks un vērīgs skatiens no rudo uzacu apakšas. …Taču sakarā ar radušos situāciju un jūsu lomu tajā tika nolemts jūs informēt. Daļēji, protams. Stingri dozēti.

Jevsejevs paskatījās logā. Mašīna sen bija nogriezusies no krastmalas un tagd brauca cauri pagalmiem Znamenkas rajonā.

-        „Kontrole”, „Kontrole”… Jevsejevs sarauca pieri.

-   Kaut ko tādu esmu dzirdējis… Augstākā kontroles institūcija, uzraudzība pār visiem, pakļauta pirmajai personai…

Vērīgais skatiens zaudēja ironiju.

-  Viens nodevējs, pārbēdzējs, uzrakstīja par mums grāmatu [2] . absolūti meli, jo detaļas viņš nezināja. Taču būtību uztvēris pareizi. Visi to uztvēra kā vistīrāko beletristiku.

-  Bet…

Kondratjevs, ja tas bija viņa īstais uzvārds, pacēla plaukstu, brīdinot no tālākas iztaujāšanas.

-  Diezgan par to. Runāsim konkrēti.

Pelni no cigaretes nobira uz sēdekļa. Jevgeņijs Vasiļjevičs nevērīgi notrauca tos uz grīdas.

- Mana nodaļa nodarbojas ar pretinieka dezinformēšanu. Mēs izmantojam dažādus instrumentus. Skeneris, kuru jūs pamanījāt uz valdības sakaru līnijas, ir viens no tiem. Precīzi ieregulēts, pārbaudīts instruments. Darbojas lieliski, starp citu, jau ilgus gadus. To nevajag aiztikt, Jurij Petrovič.

Jevsejevs nenoturējās, pavīpsnāja.

-   Tavu neražu, ja? Jevgeņijs Vasiļjevičs saprotoši pamāja. Es zinu par vakardienas vervēšanas mēģinājumu. Starp citu, jūs esat piesaistījis ļoti pieredzējušu aģentu uzmanību, viņu galvenā specializācija ir iekritušu aģentu eksfiltrācija, maskēšanās pasākumi, sevišķi sarežģītas vervēšanas…

Viņi atkal bija izbraukuši krastmalā, taču tagad devās pretējā virzienā. Tikko pabrauca garām vietai, kur pirms stundas ceturkšņa Jevsejevam bija nācies atstāt trešajā joslā savu mašīnu ar mirgojošu avārijas signālu.

-  Neuztraucieties, jūsu automašīna ir sveika un vesela, -Jevgeņijs Vasiļjevičs ieminējās. Domāju, ka tā jau būs nogādāta pie jūsu mājas.

-  Piestūķēta ar „vabolītēm”?

-  Gluži pretēji. Jūs turat mašīnu stāvvietā pie mājas, mēs jau sen to aprīkojām. Bet tagad visu noņēmām.

Kondratjevs pasmīnēja.

-  Domāju tik interesantos kontaktos kā vakar vakarā jūs vairs neielaidīsities. Turklāt iniciatīva jau nenāca no jūsu puses…

Jevsejevam sagribējās izraut cigaretes galu no milzīgās delnas un iegrūst viņam acī, tā lai nočūkst. Lai gan diez vai kas tāds viņam izdotos. Tajā pašā laikā viņš saprata, ka viss tikko dzirdētais ir patiesība. Rūpīgi dozēta patiesība.

-  Labi, ka jūs izprotat manu lomu šajā… Šajā…

-  Nav svarīgi, Jurij Petrovič, aizmirstiet. Šodien jūs tiekaties ar Annu Haļevu… Ar Svetlanu, kā viņa jums stādījās priekšā. Tātad vajag, lai jūs piekristu sadarbībai. Tas ir lūgums. Priekšlikums. Pavēle. Saprotiet, kā gribat. Domāju, ka pirmie divi varianti jums šķitīs patīkamāki. Izvēlieties jebkuru.

-   Bet… Bet mana vadība? Man jāraksta ziņojums un jāsaņem sankcija.

-   Sankcija ir saņemta visaugstākajā līmenī. Prezidents ir informēts par šo operāciju, viņam ir šādas tādas ieceres attiecībā uz jums.

-  Kā par instrumentu?

-  Saprotams, Jurij Petrovič. Par ko gan vēl citu?

Mazas pērtiķa ačeles. Viedas, saprotošas. Sērīgas.

-  Ziņojumu savai vadībai jums nevajag rakstīt, Jurij Petrovič. Pēc divām stundām jums jāierodas norunātajā vietā. Piekrītiet visiem nosacījumiem. Vēlu veiksmi. Un visu labu. Bija patīkami aprunāties.

Jevsejevs ar izbrīnu konstatēja, ka mašīna apstājusies viņa mājas pagalmā. Stāvlaukuma stūrī stāvēja „Kia”. Viņš nebrīnītos, ja to būtu paguvuši saremontēt un nomazgāt.

Jurijs atvēra durvis, izkāpa no audi, apjucis apstājās.

-  Es pats jūs atradīšu, Jurij Petrovič. Ne par ko neraizējieties.

Durvis aizcirtās. Melnais audi atpakaļgaitā izbrauca no pagalma, klusi apgriezās un nozuda. Jevsejevs paraudzījās pulkstenī. Bez desmit deviņi. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš tikko būtu atstājis citplanētiešu kuģi, kur tērzējis ar kādu runājošu astoņkāji.

Viņš apgāja apkārt savai mašīnai. Nē, tā nebija ne saremontēta, ne nomazgāta. Tikai bija noņemtas „vabolītes”. Ja bija noņemtas.

Paskatījās uz logiem. Gaisma deg. Marina ir mājās. Viņš droši vien pat pagūs paēst vakariņas, iekams, hm, kļūs par CIP aģentu. Vai, precīzāk, par dezinformācijas instrumentu. Taču ne aģentam, ne instrumentam ēst negribējās.

sj«

Tikko viņš spēra kāju pāri slieksnim, Marina, uzvaroši smaidīdama, izskrēja pretī dzīvoklī smaržoja pēc svaigi ceptām kotletēm, viņa bija gaidījusi, centusies, gribējusi sagādāt prieku! Acīmredzot izpirkdama vakardienas vēlo pārnākšanu… Taču uzslavēt sievu Jevsejevs nepaguva piezvanīja Ņikonovs.

-  Sveicināti, biedri ģenerāl!

Jevsejevs pabīdīja nost Marinu, iegāja vannas istabā, atgrieza krānu. Ģenerāļa balss skanēja tā, it kā viņam kāds nupat būtu iezvēlis ar kaut ko trulu un smagu.

- Jurij Petrovič, kur tu esi?

-  Ieskrēju mājās, biedri ģenerāl.

- Vakariņas ēdīsi?

-  Lūkošu.

-  Pareizi, es arī ēdu vakariņas…

Jevsejevs nezin kāpēc nemaz nebrīnījās par šādu atklātību. Viņš iztēlojās ģenerāli Ņikonovu nebeidzami gara galda galā milzīgā un drūmā bruņinieku pils zālē. Aukstas akmens sienas, sveces, puskrēsla. Kalpotāji bailīgi raujas ēnā. Ņikonovam vienā rokā ir abpusgriezīgs duncis, otrā telefons…

- Man te piezvanīja, pastāstīja, kas un kā, Ņikonovs smagi elsa klausulē. No tevis daudz kas ir atkarīgs…

-  Man arī tā teica.

-  Esi drošs, vadība tevi it visā atbalstīs, Ņikonovs nočerkstēja tādā kā apjukušā, pat izbiedētā balsī. Tev tagad ir pievērsta uzmanība. Un kāda vēl uzmanība… Vai tu maz to apzinies?

Jevsejevs klusēja un skatījās, kā pildās izlietne. Acīmredzot aizdambējusies, būs jāsauc meistars.

- Es tev jautāju, Jevsejev, saproti vai ne? Ņikonovs uzstājīgi pārprasīja. It kā būtu vairāki atbilžu varianti.

-  Saprotu, biedri ģenerāl. Es neiegāzīšu.

-  Pareizi esi noskaņots. Labi.

Jevsejevs pārslēdza ūdeni uz vannu un sāka izģērbties. Viņam šķita, ka visa miesa pārklāta ar kaut ko lipīgu un pretīgu. Viņš bija palicis vienās apakšbiksēs, kad ģenerālis Ņikonovs izspieda beidzamo frāzi:

-  Es tev allaž esmu ticējis, Jevsejev. Jau toreiz, „Tīkla” laikā… Ne par ko nešaubies. Strādā godprātīgi un atbildīgi, lai nevienu nepieviltu.

-  Es centīšos, biedri ģenerāl.

Ņikonovs atvienojās. Viņam bija dots rīkojums atbalstīt padoto, palīdzēt viņam, vairot viņa spēkus svarīgajai operācijai. Un viņš godprātīgi to izpildīja. Vismaz domājās esam izpildījis.

Jevsejevs ilgi gulēja siltajā vannā. Taču atslābināties nekādi neizdevās. Galvā rosījās visādas domas. Un ja nu viņi ir fiksējuši kontaktu ar „Kontroli”? Svetlana vai kā viņu tur sauc pasmaidīs, ieskrāpēs viņam rokā ar saindētu adatu un nozudīs, bet viņu aizvedīs uz morgu… Vai varbūt viņa nemaz neatnāks, bet Jevsejevu gaidīs snaiperis… Varbūt viņš jau sēž iepretī ārdurvīm… Vai izšaus no garāmbraucošas mašīnas… Kaut drīzāk tas viss beigtos!

Viņš noslaucījās un sajukušiem matiem iznāca virtuvē. Marina rosījās pie plīts.

-  Artjomiks guļ?

-  Jā, varen izskraidījās šodien. Tu ēdīsi?

-  Nē, es eju projām.

Viņš uzmeta skatienu pulkstenim. Atlikušas četrdesmit minūtes. Bet tādas tikšanās kavēt nedrīkt.

Marina vīlusies nogrieza gāzi. Sak, es centos, gatavoju, bet tu… Būtu vismaz brīdinājis!

Taču skaļi izgudrēm neko neteica.

Snaipera pie ārdurvīm nebija. Jevsejevs ielēca savā mašīniņā, izbrauca no pagalma, piedeva gāzi. Mašīnas trešajā joslā kā pēc komandas turējās pa labi, atbrīvodamas ceļu līdz pašam krustojumam. Tālumā sarkanais signāls luksoforā apjucis samirkšķinājās, to nomainīja dzeltenais un zaļais. Zaļā gaisma dega, kamēr Jevsejevs pārlidoja krustojumam… Un atkal mašīnas spiedās malā, nogriezdamas cita citai ceļu, it kā sadzirdējušas valdonīgu uzkliedzienu…

Vai arī tās vadīja vienots augstākais saprāts. Ja tā, Jevsejevs par to nemaz nebrīnītos.

„Vajadzēs paņemt jaudīgāku mašīnu,” viņš nodomāja. „Par CIP naudu. Viņi tik un tā pārbaudīs, lai apstiprinās dzīve pāri līdzekļiem!”

Dodžs ar iebuktēto spārnu ieradās precīzi uz minūti, „Svetlana” graciozi izspurdza no kabīnes un iesēdās pie viņa blakus sēdeklī. Šoreiz viņa bija neuzkrītošā melnā kleitā, starp citu, tikpat īsā. Arī smaržas bija tās pašas. Un smaids. Tie tik ir nervi!

-  Sveiki, Jurij! Ja jau negāžat mani gar zemi un nebāžat mutē sprūdu, tad jau piekrītat?

„Kā viņa zina par sprūdu? Tā tiešām dara, lai ar zobiem nevarētu pārkost ampulu ar cianīdu… Lai gan tās ir dumjas domas… Viņa ir profesionāle…”

-  Šī ir atslēga no depozitārija seifa „Reiffeisen bankas” Maskavas nodaļā. Seifa noma samaksāta par desmit gadiem uz priekšu. Visa nepieciešamā informācija ir uz breloka. Seifa numurs, līguma numurs un tā tālāk.

Viņa pacēla atslēgu sev priekšā, turēdama to divos pirkstos. Acīmredzot domāja, ka Jevsejevs pastieps plaukstu, viņa pavērs pirkstiņus un darījums notiks, metālam skanīgi iešķindoties.

Jevsejevs plaukstu nepastiepa.

-Cik?

Viņa izbrīnījās.

-   Divi miljoni jau ieskaitīti, Jurij Petrovič. Sākotnējā iemaksa. Vēlāk būs ikmēneša papildinājumi. Ikvienā pasaules bankā. Vai skaidrā naudā. Kurjers nogādās jums izdevīgā vietā.

Viņš uzmanīgi pētīja viņas skaisto bezrūpīgo seju, uzmeta skatienu krūtīm zem piegulošās blūzes, kājām ar cieši sakļautiem gludiem ceļiem. Vakarējā iekāre nemodās. Vispār nekādas emocijas tā apskata gabalu liellopa gaļas vitrīnā. Vai simpātisku pūkainu kaķēnu.

-  Es gribu nopirkt labu BMW, viņš sacīja. Tāpēc pirmā iemaksa trīs miljoni.

Uz mirkli pazibēja mēles galiņš, aplaizīja sarkanās lūpas.

„Ja viņa būtu kaķene,” nodomāja Jevsejevs, „tad tagad nervozi kulstītu asti no vienas puses uz otru.”

-  Domāju, šis jautājums ir atrisināms!

-  Un uz seifu es, protams, neiešu. Pameklējiet vietu, iekārtojiet slēpni, ar vārdu sakot, lai viss būtu kā pieklājas…

-  Labi, viņa paklausīgi pamāja.

Jevsejevam neviļus iešāvās prātā viņa priekšā pašķīrušās automašīnas un pakalpīgi iedegušās zaļās luksoforu ugunis. Jā, kaut kas pasaulē noteikti bija mainījies pēdējo stundu laikā…

-   Vajadzīgo informāciju vienkārši iemetīsit manā pastkastītē rīt tieši pulksten divdesmit vienos.

-Vai būs vēl kādas vēlēšanās? „Svetlana” daudznozīmīgi pasmaidīja. Apaļie celīši manāmi pavērās.

-  Jā. Mitējieties apkarināt mūsu suni ar mikrofoniem.

Viņa tēloja izbrīnu.

-  Apžēlojieties, jūs piedēvējat man dēmoniskas spējas! Turklāt es biju domājusi gluži ko citu…

-  Kā seksa partnere jūs mani neinteresējat, Jevsejevs augstprātīgi sacīja un, lepodamies ar sevi, indīgi piebilda: Bez tam šoreiz jūs nemeklējāt palīdzību ar afrodiziaka aerosolu…

* * *

-   Mūsu cilvēki spīdoši paveikuši savu uzdevumu, rezumēja Mels Parkinsons „krievu” nodaļas sanāksmē.

-    Viņiem izdevies ne vien atstāt savā vietā „patafonu”, bet arī mērķtiecīgi savervēt pretizlūkošanas darbinieku, kurš vadīja tā meklēšanu! Tas paver lieliskas nākotnes izredzes… Visā visumā zinātniski tehniskās izlūkošanas līnija devusi kārtējo pozitīvo rezultātu…

Bārnss, kurš vadīja ZTI līniju, izslējās un nemanot piepūta vaigus. Savulaik viņš bija atgādinājis dogu, tagad šī līdzība bija zudusi. Kaut kur bija pagaisusi dižciltīgā stāja, taisnā mugura, lepni paceltā galva. Un, ja kaut kas viņā vēl atgādināja dogu, tad tikai stipri savecējušu. Tas gan attiecās uz visiem klātesošajiem.

- Bravo, Deivid!

Nodaļas priekšnieks vairākas reizes tuvināja plaukstas kā aplaudējot. Darbinieki viņu saprata un sāka plaukšķināt no visa spēka.

- Tajā pašā laikā politiskās izlūkošanas līnija mums klibo. Katrā gadījumā optimistiskie ziņojumi par Mazo cilvēku partijas panākumiem ir beigušies ar čiku…

-  „Patafonu” saglabāja aģentūru operatīvā dienesta darbinieki, neapmierināti iebilda Alans Fjūžns, kurš šo dienestu vadīja. ZTI nodaļas nopelnu tur nav, ja neskaita to, ka tajā radīts pats „patafons”.

Tā bija tīra patiesība. Deivids Bārnss nedaudz sapīka.

-  Un es tieši nupat grasījos ziņot, ka Mazo cilvēku partijas izformēšana var tikt izmantota ideoloģijas propagandas mērķiem, turpināja kalsnais nēģeris, kurš, runājot nelabvēļu vārdiem, tā varēja saplūst ar melno krēsla ādu, ka pat nebija pamanāms. Tās priekšsēdētājs Bruno Allegro patlaban pārdzīvo spēcīgu krīzi, viņš visu ir zaudējis, nakšņo bēniņos un atceras, kā teicis kaismīgas runas, vedis aiz sevis masas un ticies ar šīs pasaules varenajiem…

Par spīti visiem saviem trūkumiem pedantismu, kas robežojās ar knauzerību, lēnīgumu un dažkārt gauso domāšanu, Mels Parkinsons prata no pusvārda uztvert perspektīvas idejas un acumirklī tās attīstīt, būtībā pārtopot to autorā. Viņš pacēla roku.

- Tātad vajag nogādāt aizvainoto politiķi ASV un izmantot viņu politiskajā spēlē! Tas arī būs politiskajai izlūkošanai tik nepieciešamais trumpis! ar uzsvaru sacīja nodaļas vadītājs un samiernieciski uzlūkoja Fjūžnu. Lūdzu, turpiniet, Alan!

Taču uzrunātajam vairs nebija ko turpināt. Tāpat kā nav ko darīt uzbrucējam, kurš aizvedis bumbu līdz pretinieka soda laukumam, taču pēkšņi to pazaudējis, jo komandas kapteinis pats iesitis uzvarošos vārtus.

-  Lūdzu dot sankciju operācijai un attiecīgus norādījumus Grāntam Lērneram, viņš nomurmināja un apklusa.

-   Tas nekavējoties tiks darīts! mundri attrauca Parkinsons.

*  * ❖

Anna nesaprata, kas notiek. Uzdevums bija izpildīts, taču komanda atgriezties nezin kāpēc netika saņemta. Grānts vairākas reizes tika kontaktējies ar vietējo rezidentūru, taču neko nestāstīja, un Anna, protams, nejautāja. Viņi aizgāja uz Mazo teātri un „Lielo” restorānu, staigāja pa Arbatu, dzēra kokteiļus ,,Q2” bārā „RitzCarlton” divpadsmitajā stāvā, no kurienes paveras brīnišķīgs skats un visu Maskavu. Kremlis bija pavisam blakus, un katrs tam uzmestais skatiens sagādāja gandarījumu, jo kaut kur dziļi pazemes labirintos joprojām darbojās „patafons”. Bet tādā gadījumā ko viņi te darīja? Annas pieredze teica priekšā tikai vienu viņiem grib piespēlēt vēl vienu uzdevumu, kura nepieciešamība parādījusies negaidot. Izrādījās, ka tā arī ir.

-   Šodien mums ir pasākums, kādu rītu sacīja Grānts. Saposies, iesim staigāt…

-  Uz kurieni?

-  Netālu.

-  Maskavā nekas nav netālu.

-  Nekas, tu esi izturīga meitene.

Viņa nopūtās.

-  Diemžēl neesmu vairs meitene. Turklāt nekādā ziņā. Kas tas par pasākumu?

-  Nolūkošana.

Skaidrs. Viņiem parādīs kādu tipu, kārtējās operācijas objektu. Iespējams, tas būs vervējamais, iespējams… Iespējams bija itin viss. Taču notiekošais viņai diez kā nepatika. Precīzāk nepavisam nepatika.

Kad dodies „salā”, it īpaši uz Maskavu, jau iepriekš ir zināms, ka nāksies riskēt. Tāda ir Krievijas specifika. Daudz jāstrādā, brīvajā laikā pieklājas kārtīgi iedzert un pamatīgi uzkost. Pirmām kārtām iedzert, lai atbrīvotos no stresa. Bet, kad darbiņš padarīts, ātri jātinas miglā. Ļoti ātri. Ļoti! Tā lidotājs pēc nāvējošā „korķviļķa” izpildīšanas pāriet uz mierīgu horizontālu lidojumu, lai atgūtos no pārslodzes, kliedētu sārto miglu acu priekšā, atgrieztu vietā kaklā dauzošos sirdi… Bet ja viņš saņem pavēli no jauna veikt „korķviļķi”?! Vai organisms izturēs? Vai psihe nesalūzīs?

Šajā reizē Anna ar mokām cieta negaidīto aizkavēšanos. Varbūt sakrājies vispārējs nogurums, varbūt uzdevums bija izsūcis spēkus. Vervēt aktīvu pretizlūkošanas darbinieku ir tas pats, kas raustīt aiz astes cilvēkēdāju tīģeri. Viņa jutās iztukšota un kaut kā ļoti ātri zaudēja interesi par visu par darbu, par vietējo virtuvi, dzērieniem. Pat par Grāntu. Reizēm viņš to kaitināja ar savām lēcām, kuras pa nakti lika glāzē ar ūdeni, ar ķemmē palikušiem matiem un šampūniem pret plikpaurību… Laikam arī viņa Grāntu kaitināja, vismaz jau pāris dienu un vēl dīvaināk nakšu viņš viņai nepieskārās.

„Salā” šādas krīzes partneru starpā nav nekāds retums, bet, kad izsīkst draudzības, mīlestības un lojalitātes rezerves, stājas spēkā subordinācijas likums. Grānts bija grupas vecākais. Viņa vārdam bija likuma spēks. Viņš var palūgt pastaigāt ar viņu pa Maskavu rīta agrumā, pavakariņot „Puškinā”, veikt bīstamu vervēšanu, nodrošināt piesegu, riskējot ar dzīvību, gulties apakšā vajadzīgam cilvēkam… Tās ir pavēles, kaut gan var izklausīties pēc draudzīga lūguma.

-  Ja nolūkošana, tad nolūkošana. Viņa paraustīja plecus. Ceru, ka līgava būs tā vērta!

-  Drīzāk gan līgavainis, Grānts pavīpsnāja.

Taksometrs iekļuva sastrēgumā jau Jaunajā Arbatā.

Izkāpa, brauca ar metro. Begovajas stacija. Maza ieliņa gar hipodroma malu. Kafejnīca „Žokejs”. Pirmā dienas puse, bet cilvēku ir daudz, galvenokārt marginālas personības, kas atgādina sīkus gangsterus, bezdarbniekus un pāris dolāros iedzīvojušos klaidoņos. Visi dzēra alu. Bez Minhenes desiņām, bez čehu cūkas stilba, pat bez sāļajiem riekstiņiem. Tikai pie blakus galdiņa jauni nekopta paskata puiši koncentrājušies uz kaltētas voblas graušanu.

Arī Grānts pasūtīja alu sev un viņai. Anna necieta alu, taču viskija un kokteiļu te nebija. Viņa iedzēra malku, saviebās, palūkojās apkārt.

Tur daži neskuvušies vīrieši, sazvērnieciski noliekušies pār kausiem un piesardzīgus skatienus uz visām pusēm mezdami, risina klusu un acīmredzot visus interesējošu sarunu. Tur divi piedzērušies, blenzdami kādā brošūrā, ņemas viens otram kaut ko pierādīt.

Pie loga, sakrāvuši sev apkārt vismaz desmit kausus, sēž četri slikti ģērbti cilvēki. Viens, zaglīgi palūrējis apkārt, izvilka no kabatas mazu degvīna pudelīti, aši salēja krūzēs pa virsu alum un pabāza tukšo trauku zem galda. Rietumu cilvēka racionālajam prātam nebija aptverams, kāpēc viņš to darīja. Taču Anna bija pamatīgi sagatavota. „Kortelītis” un „dziļumbumba” trenētajā atmiņā uzpeldēja specifiskie krievu vārdi. Četri kausi ar elles maisījumu dobji piesitās cits pie cita. Atskanēja smiekli tā smejas absolūti laimīgi cilvēki. Lai gan nē, viens nesmējās. Arī laimīgs viņš neizskatījās. Virs galda rēgojās tikai galva. Pinkaina iesirma bārda, punaina piere, nedabiski īsas rokas un kājas, milzīgas dūres. Punduris. Viņš drūmi palūrēja uz kausu, kaut ko noburkšķēja, salēja to sev iekšā un skaļi nolika uz galda. Ar piedurkni noslaucīja lūpas. Skaļi atraugājās.

-  Ar vārdu sakot, aizejam uz Kremli. Uzreiz ielaiž, bez jebkādām runām, ved turp, uz pašu galveno kabinetu. Lustras, kristāls, zelts, punduris turpināja stāstu.

Pats dīvainākais, ka pudeles brāļi uztvēra viņu ļoti nopietni. Pat no blakus galdiņiem gāja klāt klausīties un no savām glāzēm atlēja alu stāstītāja kausā.

-        Kur tāda goddevība? Anna pamāja uz notiekošo.

-   Nelaimīgs, nolaidies, slims cilvēks, bet spējis visus ieinteresēt…

Lērners Grānts pasmaidīja.

-  Krievijā no senseniem laikiem Dieva dotie bijuši cieņā, viņos ieklausījās…

-  Kādi Dieva dotie?

-  Kroplie, nabagie, plānprātīgie. Krievi ticēja, ka viņiem paveras nākotne. Pat cari atzina viņu pareģošanas spējas. Turēja viņus savā tuvumā, padarīja par galma ākstiem, ļāva spert visu vaļā.

-  Ko spert? Anna saausījās.

-  Runāt patiesību, Grānts paskaidroja. Piemēram, Prokopijs Taisnīgais pareģoja Ustjužskas meteorīta krišanu, bet Vasilijs Svētlaimīgais lielo Maskavas ugunsgrēku tūkstoš piecsimt četrdesmit septītajā gadā.

Viņa paraudzījās pāriniekā, tad atkal pievērsa skatienu pļāpīgajam pundurim.

- Tu gribi teikt…

Grānts pamāja.

- Jā. Tas ir mūsu nākamā uzdevuma objekts.

-  Šis nelaimīgais punduris?

-  Nesteidzies izdarīt secinājumus. Iespaids var būt maldīgs. Vēl nesen šis cilvēks atradās vadībā vienai no lielākajām politiskajām partijām Krievijā.

Grānts ieturēja pauzi.

-  Tavā priekšā atrodas leģendārais Bruno Allegro, slavenais cirka artists, MCP Mazo cilvēku partijas priekšsēdētājs. Esi dzirdējusi?

Viņa pamāja.

-  Zināms.

-  Vēl nesen viņš bija populārāks par ikvienu popzvaigzni, grasījās balotēties prezidenta amatam. Un, starp citu, viņam bija gluži labas izredzes. Partijā apgrozījās milzu nauda, miljoniem dolāru… Taču to likvidēja, un tagad viņš diedelē pa alus krogiem, pelna ēdamajam un iedzeršanai ar saviem stāstiem par bijušo spožumu.

-  Tipisks Krievijas Dieva dotais? Anna secināja.

-  Uz to pusi, Grānts pamāja.

- Un kāds mums ar to sakars?

- Mums ir uzdots eksfiltrēt viņu uz Štatiem. Režīma moceklis, politisko represiju upuris un tā tālāk… īsi sakot kārtējā politiskā spēle.

Pa to laiku pundura galdiņu bija ielenkuši vairāki šejienes pastāvīgie klienti.

-  Bruno, tagad pastāsti par pazemi!

-  Nē, par to, kā tu ar prezidentu dzenāji bumbas!

-  Par prezidentu jau bija! Stāsti par atombumbu!

Bruno pacēla roku ar tukšu kausu. Vairākas rokas steidza to piepildīt līdz pusei. Punduris skeptiski paraudzījās, iemalkoja, tad sāka nesteidzīgi runāt. Smiekliņi pie galda uzreiz apklusa. Slavenības balss bija nedaudz piesmakuši, spalga pieredzējuša oratora vai pasaku teicēja balss.

-  Tā nu reiz es ielaidos šaušalīgā dziļumā. Tur reāli nav nekā taisna un līdzena, viss tāds kā saspiests. Tas ir no trakā spiediena. Pat gaiss ir biezs un karsts kā vārošs ūdens un trīc no sprieguma. Man pēcāk viens pazīstams akadēmiķis izskaidroja bijis es tāds kārns dilda kā jūs, man uzreiz būtu vāks. Tur visriņķī gulēja tādi burbuļaini plāceņi, es tā sapratu, ka visādi jefiņi kāpuši lejā un saspiesti, bet tie burbuļi ir šamējo acis. Taču es neko, izturēju, lai gan arī acis tā vien spiedās laukā no dobuļiem un ceļgali drebēja. Domāju nu reiz, bļāviens, esmu iekūlies. Kāda velna pēc vajadzēja te līst? Bet tad atcerējos, ka tā tak ir valstiski svarīga lieta, man jāglābj pilsēta, desmit miljoni iedzīvotāju…

-Vai tad jau biji izvirzīts par prezidenta kandidātu? ieprasījās viens no pudeles brāļiem.

-   Piķis viņu zina, vairs neatceros! Bruno pakasīja bārdu. Atceros, ka satiku tur tādus sīkaļas, neliela auguma, līdzīgus man, šie tur dzīvoja kā akmens laikmetā un tūdaļ, tā sakot, paziņoja, ka es esot šo galvenais cars un gribot par mani balsot…

Viņš atkal pakasījās, pieglauda matu pinkas uz galvas.

-  Tad jau sanāk, ka biji izvirzīts!

-  Un kas notika tālāk? klausītāji viņu steidzināja.

-  Nu… Atjēdzos un sāku taustīties projām. Tāpēc ka neko nevarēja redzēt, pat gaisma no luktura bija pieplacināta pie zemes, tik šausmīgs tur bija spiediens…

Tālāk turpinājās stāsti par pazemes iemītniekiem, kuri staigā četrrāpus un medī milzu žurkas, tad par dzīlēs uzietu atombumbu un cīniņu ar briesmīgo Dzelzs

Amīru, tad par pieņemšanu Kremli, kas viņam par godu sarīkota pēc atgriešanās…

Grānts pasūtīja vēl alu. Palūkojās uz Annu nu, kā? Sieviete pārgrieza acis.

-  Viņš maz atgādina režīma mocekli. Drīzāk parastu plānprātiņu. Kāda ar viņu var izdoties politiska spēle?

Pārinieks paraustīja plecus.

-  Firmā valda uzskats, ka viņš ir augsti izglītots, lielisks orators un spēs atmaskot Krievijas varas iestāžu netīrās vēlēšanu tehnoloģijas.

-  Šis grausts? Atmaskot vēlēšanu tehnoloģijas?

-          Arī manī tas vieš šaubas. Bet uzdevums ir jāpilda! Anna savilka uzacis, pašķielēja uz Bruno un jautājoši

pavērsās pret Grāntu.

-  Viņš ir bez zeķēm, pievērs uzmanību. Tu esi pārliecināts, ka viņam ir kādi dokumenti? Pase, vadītāja apliecība un tā tālāk? Pēc izskata viņš ir klaidonis. Vedīsi vinu būrī? Ar veterināra zīmi? Vai čemodānā kā rokas

»

bagāžu?

-   Šīs detaļas mums nāksies noskaidrot. Pēc tam būs jānosaka eksfiltrācijas veids un viss jāorganizē. Kā nekā es esmu galvenais speciālists šajā jomā…

-  Es ceru, tu negrasies likt man ar viņu gulēt? Anna šķita nobažījusies.

Grānts domīgi saknieba lūpas.

-  Domāju, ka līdz tam nenonāks, dārgā.

Pēc kāda laika Bruno un viņa kompānijai beidzās alus. Beidzās arī gribētāji ieliet viņiem no sava kausa. Klausītāji nemanot pazuda kā vēlīnais sniegs pavasara saules staros. Bruno palika viens un sāka garlaikoties. Taču, uztvēris Lērnera pētīgo skatienu, uzbļāva:

-  Nu, ko lūri? Gribi norauties pa mūli?

Grānts paaicināja viesmīli, norādīja uz punduri.

-  Litru paša aukstākā šim kungam, lūdzu.

Bruno kungs atšiepa apakšlūpu un vēlīgi pamāja, piekrītot, ka tiek pacienāta viņa augstdzimusī persona. Bet, kad viņš apmierināts beidza tukšot kausu, Lērners piegāja, laipni uzsmaidīja un teica:

-  Mums vajag aprunāties. Gribu piedāvāt jums interesantu un augsti apmaksātu darbu.

Pundura seja profdā atgādināja pigu. Tagad piga pieņēma nicinošu un augstprātīgu izteiksmi, sak, daudz te ir jūsu, kas mētājas apkārt un gvelž visādas muļķības!

Lērners nolika uz galda simt dolāru banknoti. Nicinošā izteiksme tūdaļ nozuda, bet īspirkstu plauksta zibenīgi apsedza naudu. Tagad piga pauda atklātu interesi par piedāvājumu.

-  Rīt desmitos šeit pat pie ieejas. Lērners nostiprināja panākumus. Mans palīgs aizvedīs jūs uz pārrunām.

-  Paklau, draugs, ja tevi interesē precīzas prognozes, es ar to nenodarbojos! Bruno godīgi brīdināja, atvērdams rikšošanas sacīkšu programmu ar neskaitāmiem zīmuļa ķeksīšiem.

-  Nē, esmu te citā sakarā.

Grānts Lērners izgāja uz ielas. Anna, saulē miegdama acis, viņu jau gaidīja, izlikdamās kaut ko meklējam somiņā, taču patiesībā vēroja apkārtni.

Atlikušajā dienas daļā viņi apmeklēja ne mazāk kā desmit zema līmeņa bāru un kafejnīcu. Sēdēja, dzēra alu (Anna tikai izlikās dzeram), apmainījās pāris vārdiem ar pastāvīgajiem apmeklētājiem, nodibināja nekādus pienākumus neuzliekošas pazīšanās. Gandrīz visiem jaunajiem draugiem Lērners nolika tikšanos rīt desmitos pie ieejas. Ja viņus novēroja, tad varēja sapīties neskaitāmajos paviršajos kontaktos un, visdrīzāk, secināt, ka viņi vāc negatīvu informāciju par dzīvi Krievijā, parasta kapitālistisko valstu žurnālistu nodarbošanās. Taču nekādu novērošanu viņi nemanīja.

:ļc

-  Un ko es tur darīšu?

Maskavas rezidentūras aģents sagaidīja Bruno Allegro pie „Žokeja” ieejas, iesēdināja mašīnā un, pariņķojis pa pilsētu, atveda uz konspiratīvo dzīvokli Dienvidrietumos. Tur, likdams lietā visas iespējamās un neiespējamās viltības, lai apvestu ap stūri iespējamo ārējo novērošanu, jau laikus bija ieradies Grānts Lērners. Tagad viņi sēdēja viens otram pretī elegantais Lērners vieglā bēšā uzvalkā un plānā krēmkrāsas krekliņā un nevīžīgais apaugušais punduris pārlieku izvalkātā, iešūtā triko.

-  Dzīvosi pats savā mājā, uzstāsies pasaules labākajos cirkos, lasīsi lekcijas politiķiem un žurnālistiem, Grānts, vēlīgi smaidīdams, atbildēja. Pelnīsi miljonus, ēdīsi omārus…

- Man negaršo omāri, Bruno viņu pārtrauca. Kas tās par preteklībām?

- Tad steikus, Lērners mīļuprāt piekrita. Tev garšo steiki?

- Tad es esmu ar mieru, Bruno aši piekrita. Tikai kur ir garantija, ka tu mani neapmauksi?

Lērners apjucis pameta skatienu uz pundura netīrajām kājām bērnu tupelītēs.

- Gan apģērbšu, gan zābakus apmaukšu! Garantija mans vārds. Un avanss. Viņš parādīja sarunbiedram ne pārāk biezu paciņu dolāru.

-  Bet kā es nokļūšu Statos? Bruno loģiski apvaicājās. Kurš mani izlaidīs?

- Es jau visu esmu apdomājis, nomierinošā tonī sacīja Lērners. Drīz Maskavā ieradīsies lil… mazo cilvēku koncertu trupa no Ņujorkas. Tu nomainīsi vienu no viņiem slaveno artistu Diku Granski.

Viņš parādīja Dika fotogrāfiju. Tas bija vecs matains punduris-hipijs ar brillēm un pieres apsēju varavīksnes krāsās. Bruno saspringa.

- Man rādās vai viņš tiešām ir zilais?

- Un kāds vēl! lepni apstiprināja Grānts. Filmējas pornoseriālā „Pundursekss”, jau trešo sezonu. Diks ir zils kā Kalifornijas debesis! Ļoti pozitīvs personāžs!

-Man pie pakaļas jūsu Kalifornijas debesis! Nevienu citu tu nevarēji sameklēt?

- Tas ir labākais variants. Vinu neviens neturēs aizdomās. Turklāt jūs esat līdzīgi. Tev tikai jānodzen bārda un jāizmaina frizūra. Tevi kaut kas mulsina?

- Mani mulsina tas, ka būs jātēlo zils vecis, Bruno caur zobiem izgrūda. Kas tur, Ј/…, ko nesaprast?

Viņš vēlreiz ielūkojās fotogrāfijā.

- Sit vai zemē, nesaprotu, kas mums ir līdzīgs!

Grānts nopūtās. Viņš pielika bildi līdzās Bruno sejai,

ilgi skatījās, skrupulozi salīdzināja, krekšķēja.

- Neviens nerunā par absolūtu līdzību, Grānts beidzot diplomātiski sacīja. Tu esi jauns, simpātisks un neizskaties pēc zilā! Taču tas nav nekas traks, to neviens nepamanīs! Galvenais vispārējais tēls. Bet ar to viss būs kārtībā…

Bruno nolēca no dīvāna, piegāja pie spoguļa skapja durvīs un ņēmās sevi pētīt. Rādīja zobus, rauca pieri, ar pirkstiem vilka lejup apakšējos plakstiņus. Jā, savītis purns. Mati kļuvuši retāki. Šur tur jau manāms sirmums. Un kas par to? Bet viņš taču vēl nav nekāds vecis! Un itin nemaz nav līdzīgs tam pēdiņām Dikam!

Viņš tikai… kā to lai pasaka? Ir maķenīt nolaidies. Kad pēdējo reizi mazgājās? Tā nu tas ir!

Viņš juta, ka visi viņa trumpji ir kauti. Vai gan drīkst būt neapmierināts ar sevi? Sagumis pagriezās pret savu jauno darba devēju.

-   Es nesaprotu tikai vienu kāpēc ikreiz, lai sāktu jaunu dzīvi, man jāskuj nost bārda? Šoreiz sašutums viņa balsī bija neviltots.

❖   * *

-  Labs ir, Bruno, lai tev veicas! Grānts Lērners, plati smaidīdams, paspieda pundurim roku. Tur galvenais ir Tonijs Huks, tu viņu pazīsti.

-  Tāds melns sīkpirdis? Bruno pavaicāja. Viņš košļāja gumiju un manāmi nervozēja. Pa pirmo!

-  Es ar nodomu iesaistīju viņu operācijā, apmierināti sacīja Lērners. Tonijs dos visus vajadzīgos norādījumus, un jau rīt tu atradīsies brīvā pasaulē! Un kļūsi slavens un bagāts…

-  Labs ir, dzīvo vesels, es eju!

Bruno izlēca no kondicionētā, melni tonētā speciāli iznomātā limuzīna un devās uz koncertzāles ieeju. Grānts ar skatienu pavadīja mazo stāvu. Ar stilistu pūliņiem Bruno Allegro bija pārvērties. Izmazgātie mati sniedzās līdz pleciem, tie bija līdzeni apgriezti un atgādināja nevis nevīžīgu klaidoņa kodeļu, bet bohēmiskas aktiera vai komponista krēpes. Nav vārdam vietas, eksfiltrāciju speciālists bija darījis visu iespējamo. Taču par to, ka viņa pēdējais vēlējums piepildīsies, viņš stipri šaubījās.

Virs ieejas pakāpieniem karājās afiša, tajā bija attēloti simpātiski multiplikāciju pingvīni uz jūrā peldoša ledus gabala. Pingvīni dejo un dzied, plati atpletuši knābjus. No ledus gabala paceļas zils karogs, uz tā ir rakstīts: „Pirmoreiz Maskavā! Pasaulē vienīgais Nanoteātris (ASV)! Pasaules klasika un mūsdienu šlāgeri nano apdarē!”

Bruno, tērpies Dika gaišzilajās džinsās, Dika spilgtajā kreklā, ar viņa varavīkšņaino pieres apsēju un brillēm, uzgāja pa kāpnēm un ar kāju atvēra durvis. Pēc brīža garmatainais punduris-hipijs droši iesoļoja zālē un paraudzījās apkārt. Te notika mēģinājums. Kādi divi desmiti punduru un liliputu, acīmredzot krietni sakaifojušies, klīda pa skatuvi un smalkās balsīs kauca. Skatuve bija dūmos tīta. Pa grīdu šurpu turpu ripinājās tukša pudele. Varbūt tas bija balets vai vēl kas cits. Taču ne cirks, tas jau nu kā bankā. Cirkā Bruno orientējās.

Tonijs sēdēja skatuves tuvumā pie galdiņa ar lampu un viskija pudeli. Viņš ieraudzīja Bruno, pamāja ar roku.

-  Nu, kā tev rādās? viņš apvaicājās, kad Bruno atkrita sēdeklī viņam līdzās. Viss patīk?

Jā, bez lampas un viskija pudeles kopā ar viņu bija arī garkājaina gaišmataina valkīra tulce.

-  Mēnesi notupēju stulbā dzīvoklī, vai tev patiktu? Bruno norūca. Viņš uzmeta skatienu valkīrai. Dilda, protams, bet tā nekas.

-  Vietējā? Es te, kā liekas, visas esmu drāzis. Šito neatminos.

Viņa apjukusi skatījās uz Bruno.

-  Tulko vien, nekautrējies! Bruno uzmundrināja.

Valkīra kaut ko klusi Tonijam pateica angļu valodā.

Tonijs papurināja galvu.

-  Nē, brāl, viņa ir no Statiem. Visnotaļ uzticama mauķele. Viņas klātbūtnē var runāt itin visu.

Viņš piepildīja glāzes, vienu pasniedza Bruno.

-  Kā tev patīk mans teātris?

Bruno pakasīja pakausi un tūdaļ atrāva roku frizūru nedrīkst bojāt!

-  Bleķis. Taču šajā gadījumā man nav izvēles.

-  Pačukstēšu noslēpumu tas nav mans teātris. Savācu to kopā pirms trim nedēļām. No manis te ir tikai vārds. Un par to man pieklājīgi samaksāja.

Tonijs Huks pazīstams Holivudas aktieris. Melnais. Augums 120 centimetru. Savulaik viņš tika piedalījies Mazo cilvēku partijas reklāmas kampaņā, Trepetovs par to bija samaksājis prāvu naudu. Ar Bruno viņi tik tikko nesakāvās, pirmoreiz tiekoties, pēcāk sadraudzējās.

Vēl Tonijs ir miljonārs. Viņam Losandželosā pieder auto uzpildes staciju tīkls, dzīvnieku preču veikals un savs „Nano-teātris”, pasaulē vienīgais sakaifojušos punduru šovs… Jautājums kāpēc Tonijs ir miljonārs? Atbilde tāpēc, ka nekad nelaiž garām izdevību nopelnīt. Šajā reizē viņam piedāvāja aizlidot uz Maskavu, lai palīdzētu dabūt no turienes laukā kādu „sirdsapziņas cietumnieku”, kā viņam paskaidroja.

-  Klausies uzmanīgi, brāl. Uzstāšanās astoņos. Vienos naktī izlidošana no Šeremetjevas. Katra minūte ir no svara. Diku es jau aizsūtīju uz vēstniecību, viņš tur izguļas pēc vakardienas. Bet tu pasēdēsi ģērbtuvē, it kā būtu saslimis. Un brauksim mēs nevis ar autobusu kā visi, bet ar mašīnu. Lai neviens neko nenojaustu. Lai gan grupa ir salasīta, steigā savākta, viņi cits citu lāgā nepazīst…

-  Kāpēc tad man jāslēpjas? Bruno atšiepa apakšlūpu. Es arī uzstāšos. Tie jūsu… menedžeri solīja, ka es uzreiz sākšot pelnīt!

Tonijs smagi nopūtās.

Kas tur ko pūst? Toreiz „Žokejā” tas žiperīgais pārītis bija uzdevies par cirka impresārijiem. Džons un Luīza… bet varbūt Džordžs un Helga vai vēl kā citādi. Atklāti sakot, Bruno slikti iegaumēja ārzemnieku vārdus. Nav svarīgi. Džons teica, ka gribot uzaicināt Bruno strādāt labākajās ASV un Kanādas arēnās ar garantētiem gada ienākumiem miljons dolāru vai pat vairāk. Nav slikti, vai ne? Kāpēc tad pelnīšana jāatliek uz rītdienu?

…Bez desmit astoņi. Viņš ir grimā un parūkā, ar varavīksnes joslu uz pieres, baltās kurpēs ar biezu platformu. Viņš tēlo kādu no roka zvaigznēm.

„Nano-teātra” aktieri sanākuši vienā no ģērbtuvēm. Tonijs kaut ko ātri angļu valodā runā, pārējie pievienojas; tas atgādina skaitāmpantiņu vai buramvārdus. Divi punduri Elvisa Preslija un Merilinas Monro tērpos ienes stikla galdiņu ar akurāti izritinātiem kokaīna celiņiem. Tas ir teātra galvenais noslēpums un galvenā rozīnīte te spēlē tikai sakaifojušies aktieri…

Kāds iespieda viņam šņaukšanai rokā speciālu niķelēta tērauda caurulīti. Cilvēks-gurķis ņirdz zaļos zobus aiziet, brāl, nerausties! Bruno Allegro nekad neraustās. Viņš atcerējās, ka nav šņaucis jau vairākus mēnešus. Varbūt pusgadu.

Baltais pulveris trauksmaini ielidoja viņā, sagriezās, spiegdams un smiedamies kā puišelis, šļūkdams pa akvaparka kalniņu.

Nākamo rītu viņš sagaidīs kā brīvs cilvēks brīvā valstī…

Sāka mirkšķināt lampiņa virs durvīm. Zvans. Ir laiks!

Punduri jautri metās uz skatuvi. Bruno metās kopā ar viņiem, tik tikko nepakrita. Ļoti neērtas kurpes, staigā kā uz koka kājām…

Uz skatuves nezin kāpēc stāvēja Mušmire uzvalkā, kaklasaites vietā zīdaina bārda līdz pat nabai. Teica runu. Bruno sapurināja galvu, nesaprata, vai tas notiek īstenībā vai arī viņam jau rādās.

-   …Nav brīnums, ka šis progresīvais, savā ziņā vienīgais šāds teātris pasaulē atbraucis tieši uz mūsu zemi! Uz vienīgo zemi pasaulē, kur mazās tautas rūpes un vajadzības ir arī valsts rūpes un vajadzības! Esiet sveicināti!

Punduri kliegdami un spiegdami izbrāzās uz skatuves. Mušmire tik tikko paguva pa kāpnītēm nosprukt zālē. Un gāja vaļā…

Ar šo pašu brīdi (tieši divdesmitos nulle nulle) Bruno acīmredzot nolaidās širmis. Notikumi un laiks sagriezās spirālē, kaut kas sajuka kopā, kaut kas aizmirsās, kaut kas acīmredzot vienkārši rādījās sapni.

Dārdoša mūzika. Mazi stāviņi lēkā pa skatuvi, daudzkrāsaini prožektori samirkšķinās, ļoti karsti, sviedri plūst aumaļām, iekšā mutuļo kokaīns. Tonija Huka teātris rāda uzvedumu „Seni hiti nano-apdarē!” Mazais Elviss Preslijs elso mikrofonā. Luijs Ārmstrongs moka rotaļu tauri, Lēdija Gaga pūdeļa lielumā lodā pa skatuvi šķindinādama stikla ragus. Gaudas un spiedzieni.

Bruno cenšas neatpalikt no pārējiem viņam ir elektroģitāra ar spīguļiem, pirkstos gredzeni, spoguļbrilles. Pret skatuvi pavērstos videomonitoros peld angļu burti tie ir vārdi, kas viņiem jādzied. Bruno neko nesaprot, viņš auro kaut ko savu kā bifelis nokaitētā savannā. Jo skaļāk auro, jo augstākus mutuļus met asinis, itin kā kāds mestu klāt aizvien jaunu devu.

Tad palaida dūmus un lāzerus. Mūzika kļuva saraustīta, trauksmaina. Oho, tūdaļ kaut kas notiks! Bruno paraudzījās skatītāju zālē cilvēku vietā uz krēsliem stāvēja tukšas degvīna un alus pudeles, mazas rollmopšu burciņas, vēderainas trīslitrenes. Kaut kāda stikla taras izstāde… Bet kāds tam visam sakars ar cilvēkugurķi, viņa atņirgtajiem zobiem? A-a, viņš lūdz Bruno to nedarīt. Nevajag, brāl! Bet ir jau par vēlu un, lūk, viena no mazajām pudelītēm, kādās, šķiet, poliklīnikā nodod urīna analīzes, sašķīst drumslās! Dzinn! Lauskas, lauskas!

Skriet ar vienu kurpi ir ļoti neērti, katrs solis it kā ar kreiso kāju rāptos uz augsta pakāpiena un pēc tam lēktu zemē. Bet kāpēc viņam ir tikai viena kurpe?

Stikla tara ir pazudusi, skatītāji atgriezušies savās vietās. Sasistās urīna nododamās pudelītes vietā, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, sēž Mušmire, viņš aizklājis seju ar rokām, rokas ir asinīs, arī garā bārda ir asiņaina…

Bet visapkārt ir dūmi un lāzeri, tā ka neviens nav redzējis, kurš pārsita viņam ģīmi. Varbūt vēlāk, rīt, kad kārtos zāli, apkopēja atradīs baltu kurpi ar trakoti augstu papēdi. Tikai Bruno tobrīd jau būs tālā brīvā valstī!

…Viņš atvēra acis un atklāja, ka atrodas jau tur. Viņš stāv lidostā. Acis līp ciet pēc negulētās nakts. Grims tek nost, to pielaboja lidmašīnas tualetē. Lidosta ir sveša. Visi uzraksti angļu valodā. Cilvēks tumšā formas tērpā kaut ko jautā. Bruno atbild arī angliski. Nē, viņa vietā runā Tonijs. Taču cilvēks formas tērpā labvēlīgi māj. Viss ir labi, var iet. Sveika, Amerika! Urā!

Losandželosa. Palmas. Restorāni Saulrieta bulvārī. Malibu vēsās smiltis. Žilbinoša nakts virs Holivudas pakalniem, zvaigznes kārtojas burtos: „Sveika, bļ…, Amerika!”

Viņu sagaida divi lietišķos uzvalkos, viens no viņiem runā krieviski. Viņu ilgi iztaujā. Par politisko karjeru, par viņa lieliskajiem likumprojektiem, par vēlēšanām, par falsifikācijām… īsi sakot, par visādām maucībām. Un viņš attiecīgi atbild. Viņi izbrīnīti saskatās.

Viens klusi kaut ko saka otram. Taču Bruno uztver pāris pazīstamu vārdu.

-  Kurš ir mērkaķis?! Tu pats esi mērkaķis! Es tevi…

Bruno Allegro būtu viņiem parādījis, kurš te ir mērkaķis, bet šie veikli atlauza viņam rokas uz muguras un piedraudēja iesēdināt lidmašīnā un aizsūtīt atpakaļ. Tāpēc viņš pārstāja taisīt ļembastu. Un pareizi darīja atpakaļ viņu tomēr neaizsūtīja.

Toties paskaidroja, kas un kā ir jārunā. Lai būtu, jupis jūs rāvis. Bruno cītīgi iekala no papīra kā toreiz, MCP laikos. Taču galva strādāja slikti. Smadzenes pa brīžam ienira miglā un iznira no tās tīras jo tīras, itin neko neatminošas.

-  Man derētu zāles atmiņai…

-   „Kremļa tabletes”? Nē, par tādām mēs neko neesam dzirdējuši.

-  Kas tā tāda par zemi, ka jūsu māti?!

-  Ja nepatīk brauksi atpakaļ.

-  Kāpēc nepatīk? Tikai „Kremļa tabletēm” ir jābūt. Varējāt piezvanīt kādam uz Kremli…

Viņi atkal daudznozīmīgi saskatījās.

Okei. Labi. Atbrauca uz televīzijas studiju. Viņš pastāstīja visu, kā ir, to, kā viņu mīlēja tauta, kā viņš gribēja ieviest likumu „Par vispārēju labklājību”, bet tie auni ar Mušmiri priekšgalā pieņēma savu idiotisko „Hormonu likumu” un iznesa cauri viņu, Bruno Allegro, bezmaz jau tikpat kā Krievijas prezidentu, bet Polis un Ņuka kopā ar kaut kādiem dagestāniešiem ievilka nāsīs partijas kasi… Tie televīzijas studijā rēca kā traki, bet viņš tā arī nesaprata, par ko.

Tad viņu uzaicināja vēl vienā raidījumā, un pēc tam viss aprāvās. Tie divi uzvalkos saskatījās, kādam zvanīja, tad pateica viņam, ka politiska figūra no viņa neiznāks, tāpēc lai padzīvojot pie sava drauga, kurš viņu atvedis uz Ameriku, un lai gatavojoties parādīt savas ģeniālās cirka artista spējas. Tālāk viss tinās miglā.

Un, lūk, jau seju bada lielas siltas lūpas. Vai tiešām daiļava, viscaur piestūķēta ar silikonu? Nē, zirgs… Br-r-r… Viņš atrodas rančo pie Tonija. Svilina Kalifornijas saule. Viņš jūtas kā piparkūku cilvēciņš, ko kāds aizmirsis izņemt no krāsns. Iedodiet kāds ūdeni! Viņš guļ šķūni uz grīdas un nespēj piecelties. Cik dienu vai mēnešu ir pagājis? Nezina. Šņabis un kokaīns lūk, viņa laiks un telpa. Šņabis no rīta un vakarā, šņabi var nopirkt it visur, bet pēc pulvera jābrauc uz Santakrusas piekrasti.

Kur mans miljons dolāru?

Sadauzīta mašīna ceļmalā, karstas durstīgas smiltis, zilumi uz sejas un rokām… Hm. Policijas iecirknis. Šerifa melnais krekls. Tonija melnā seja stiepjas garumā, sadrūmst. Piegriezušies! Es visu atdošu, kad saņemšu savus miljons dolārus!

…Viņi stādījās priekšā kā cirka impresāriji. Džons un Luīza… bet varbūt Džordžs un Helga. Nav svarīgi. Viņi nav nekādi cirka impresāriji. Viņi ir maitas. Viņi palika Maskavā, bet Bruno te nākas izstrēbt vinu savārīto 7 > putru. Tonijam Hukam ir pirmā dzirdēšana, ka kāds viņam būtu solījis miljonu vērtu kontraktu. Tā ir krāpšana. Tas nav reāli. Cirka mākslinieki te nepelna ne desmito daļu no tā, turklāt labākie no labākajiem!

Bruno viņi ir pie kājas, tie labākie no labākajiem.

-  Es esmu cilvēks-lode, skaidrs?!

- Tu esi cilvēks-nulle, noskaldīja šerifs. Tūdaļ sasiesim tev rokas un kājas, iestūķēsim kastē un kā bagāžu aizsūtīsim uz dzimteni…

Ne velna. Atkal ieradās divi uzvalkos un aizveda pie Tonija. Tonijs vairs neuzrunā viņu par brāli, vispār nesarunājas. Pat pa telefonu. Ja tie divi neiegrūstu šim pāris jaunu čaukstošu papīriņu, būtu pavisam štruntīgi.

Tad uzradās vietējais impresārijs. Ne tāds sprukstiņš kā tie divi, bet īsts. Resns, uzvalkā, ar cigāru un milzīgu gredzenu pirkstā, uzreiz redzams iespaidīgs tips! Tiesa, nepiedāvā vis miljonus, bet simtus tūkstošu. Tikai par viņa piedāvājumu pat miljonu negribēsi!

Glābjoša migla, ko veido miljardi sīku sniegpārsliņu… Viņš ienirst tajā un palaikam dzird no ārpuses dīvainas balsis.

-  Ej! viņam kliedz. Kāpēc apstājies? Aiziet, ej!

Zem kājām bezdibenis simt divu stāvu dziļumā. Tieva tērauda trose stiepjas karstā smoga izmiekšķētā tālumā. Trose dūc, nāsis kutina nokaitēta asfalta smaka, kas ceļas augšup no dziļumiem.

Viņš ir uz slavena debesskrāpja jumta, ko savulaik redzējis kino.

Kā viņš te gadījies? Kāpēc?

-  Ej! mudina dīvainas balsis.

Līdzās ir daudz laužu, tie veras uz vinu caur kame-

9 7 9

ru objektīviem, sūc alu, garlaikojas, viņi ir neapmierināti, ka Bruno joprojām stāv un skatās uz vējā dūcošu trosi.

Taču viņš vienkārši nespēj. Viņš ir vecs, viņam ir pliks galvvidus, viņš atgādina pēdiņu Diku, kurš slēpās amerikāņu vēstniecībā Maskavā. Viņam ir beigušās brīnumainās „Kremļa tabletes”, viņš neko neatceras, viņam dreb ceļi… Kas nav skaidrs?

Tonijam ir melna asfalta seja, Tonijs atkal ir neapmierināts. Viņš ir sarīkojis šo šovu, samaksājis žurnālistiem un debesskrāpja īpašniekiem, par visu vienojies. Ko tagad par viņu domās?

Kas man daļas? Es esmu cilvēks-lode, nevis kāds sūda zirneklis, kas tirinās tīklā!

Miglu šurp!

Ejiet visi projām, ļaujiet man pazust! Miglu!

Un pēkšņi aukstas šļakatas sejā. Atjēdzies, Bruno! Jāstrādā! Nebeidzams elles troksnis, mutuļo balta suspensija, kurā paša izstieptā roka atgādina spoka roku.

-  Kur es esmu? Bruno kliedz un nedzird savu balsi.

Tā ir Niagāra, Bruno. ASV un Kanādas robeža. Nia-

gāras ūdenskritums. Trīssimt divdesmit metru no vienas malas līdz otrai. Lūk, lielgabals. Lūk, licence trika veikšanai. Un te mazais drosmīgais cilvēks, kurš iesaukts par cilvēku-lodi… Saproti?

Nē.

-  Lien iekšā, Bruno. Tavs iemīļotais triks. Lec. Lido. Sadedz vai noslīksti!

Tie paši ļaudis ar kamerām un alu, viņiem atkal ir garlaicīgi.

Viņiem aizvien ir garlaicīgi, kas viņam par daļu?

Tonijs, tavai zināšanai, ir izgrūdis par šo sasodīto atrakciju veselu sasodītu bagātību!

Un tad?

Rīt viss internets būs pilns ar vidikiem par to, kā Bruno Allegro samīzies!

Ne velna! Bruno Allegro nav samīzies! Viņš tikai nav formā! Viņš brauc pēc miglas! Pēc sapņiem, &/…! Un pēc, bļ…, taigas smaržas!!!

Lasieties visi projām! Nositīšu, maitas!!!

- Tad tev, brāl, labāk atgriezties dzimtenē. Vai arī mēz rančo staļļus par trīssimt dolāriem mēnesī…

* * *

Kad migla beidzot izklīda, Bruno attapās Šeremetjevā, uz soliņa ,,C” termināļa priekšā. Agrs rīts, bariņi žāvājošos šoferu haltūristu. Melnīgsnēja ķīniete ar milzīgu termosu uz ratiņiem („Kafija, tēja, pankūssiņas!”) šķībi palūrēja uz viņa pusi.

Lidmašīnas cēlās gaisā. Tika izziņota iekāpšana reisam. Apkalpotājs stūma ratiņus ar atkritumu maisiem.

Vētraini piecēlās, sapurināja galvu. Kaut kas iedūra smadzenēs.

Apsēdās.

Sāpēja itin viss. Ņēmās taustīt sevi, pārbaudīja kabatas. Ne kapeikas naudas, nekādu dokumentu. Tikai viņa vecais telefons.

Viņš pastiepa uz priekšu plaukstas, ilgi skatījās tajās, it kā gribēdams izlasīt līnijās savu neseno pagātni. Nolaida plaukstās galvu, kas dunēja kā zvans. Taču arī tas nelīdzēja.

-  Ei, vecīt, kāds šodien ir datums?

-  Sešpadsmitais…

-  Un mēnesis?

-  Ej dirst!

Viņš atkal bija dzimtenē, Maskavā, par to nav šaubu. Bet kas ar viņu bija noticis? Kā viņš te gadījies? Varbūt atlidojis pāri Atlantijas okeānam šasijas nodalījumā? Un vai vispār ir bijis… tur? Vai varbūt viņš to visu ir nosapņojis?… Losandželosa, Santakrusa, nokaitētais smogs virs Ņujorkas, Niagāras rēkoņa?… Ko?

Bruno pārbijās.

Bet ja nu nekas nav noticis, ja „Nano-teātra” izrāde nesen beigusies un viņam vēl tikai jālido uz ASV? Un viss sāksies no gala? Nē, viņam bija diezgan!

Viņš atkal piecēlās un, neņemdams vērā dūrienus galvā, ātri devās projām no lidostas. Vairākas reizes atskatījās, paātrināja soli. Beigu beigās sāka skriet…

Pēdējais „nokāpiens”

Sešdesmit metru biezs zemes slānis plus vēl uz tā uzcelta pilsēta… Miljardiem tonnu spiež no augšas, draud iespiest virsmu līdz pašam Zemes centram. Tunelis un „Būhene” tām ir tikai sīks gaisa pūslītis, niecīgs ārpusstatistikas lielums. Acumirklīgs plakšķis pūslītis pārsprādzis, un nekas vairāk. Briesmīgais smagums padara nāvi nemanāmu, nedzirdamu. Un bezgalīgu.

Jā, tas bija svarīgs precizējums. Bezgalīgu. Mežainis zināja, ka patiesībā velve neiebruks uzreiz. Tas ilgs sekundi, divas, piecas. Brukšanas laikā tiek meklēti „vājie ķēdes posmi”, ieliekšanās punkti… Un tie patiešām ir punkti, nevis vektori vai plaknes, visa pazemes ne rokām darinātā arhitektūra balstās tieši uz punktiem. Atrasties vienā no šādiem punktiem ir pārāk liela veiksme. Nekādu moku, uzreiz var pāriet nebūtībā… Nē-e, viņam tā nelaimēsies. Un Rudinam arī. Viņi jau ir daļa no šīs zemes, viņiem nebūs nekādu atlaižu, nāksies ciest. Ringo gan var palaimēties, tāpēc ka viņš ir smukulītis un ceturtajā līmenī vēl nav degunu apsildījis. Tādiem parasti laimējas…

Sekunde, divas, piecas. Pēdējie mirkļi pie skaidra saprāta, pilnas apzināšanās, kas notiek. Tā arī ir bezgalība. Sāpju nebūs. Pēc piecām sekundēm ķermenis zem milzīgā spiediena sašķīdīs atsevišķās šūnās, kas ieņems savu vietu šaurajā telpā starp akmeņiem un smilšu graudiņiem… Ne asiņu, nekā, neatgādinās pat trūdus. Tīrs mūžības minerāls. Taču būs gaidīšana. Tā jau sākas, rau, tagad…

Mežainis sapurināja galvu. Samirkšķināja acis.

Bļāviens, kas viņam kaiš?

„Būheneas” aka caurule trīs metru diametrā, pusotra simta metru augstumā, iekšpusē pie malas vecas, sarūsējušas skavas. Viņi ir iekšienē, kāpj lejā pa šiem nedrošajiem pakāpieniem. Laikam tā. Jā, tiešām, dažas skavas ļogās, tā vien skaties, ka izrausies laukā… Tad lidosi lejā un primitīvais drošinājums neko nelīdzēs…

Viņš paraudzījās augšup. Luktura stars apspīdēja pelēcīgu betona sirpīti. Skava zem rokas sienā ritmiski šķindēja. Pat ne šķindēja dārdēja.

-  Mežaini, ko tu dari?

Tas bija Rudins. Kaut kur no lejas, tālu apakšā. Jau nokāpis.

- Man viss ir kārtībā!

-  Kāpēc tad dārdinies?

Kāpēc, kāpēc, Mežainis nodomāja. Melnie. Rokas trīc. Smadzenes peld.

-   Pārbaudu, &/…, skavas! Kas tur ko nesaprast?! viņš noblāvās.

9 9

Piespieda sevi kāpt tālāk. Akas betona pusmēnestiņš augšā pavisam sīciņš. „Būhene” tikpat kā veikta. Drīz, drīz būs zeme…

Ne jau zeme. Apakšā ir elle. Un tur viņi visi izlaidīs garu.

- Aizveries, Mežainis pats sev sacīja.

-  Viss, es klusēju, Mežainis pats sev atbildēja. Bet tu jau pats visu zini. Tu esi pieredzējis digers. Tur kaut kas notiek. Un vēl nav par vēlu…

Bļ…\

…Vēl nav par vēlu pagriezt grupu atpakaļ un kāpt augšā.

Aizveries!

Kāja atvēzienā atdūrās pret kaut ko cietu. Mežainis atlaida skavu un nopurināja rokas. Blakus iedegās divi pieres lukturi Rudins un Ringo. Viņi sēdēja, nenoņēmuši mugursomas, atbalstījušies pret sienu. Gaidīja viņu. Divi kosmonauti, bļāviens.

9 7 9

-  Nākamreiz vajadzēs pierīkot vinču, Mežainis sacīja. Skavas ir sapuvušas. Es vienu tik tikko neizrāvu.

Viņš noņēma „pašglābēja” ķiveri un nošņaucās uz zemes.

-  Bez vinčas mēs vienreiz nositīsimies kā bankā, viņš piebilda.

*  * *

Balta bulta aizzibēja gar sienu, nozuda tumsā. Bet gar pretējo sienu pat četras, un kustas gluži sinhroni, līkums līkumā. Čūskas? Bet varbūt kādi tārpi. Drīzāk gan tārpi, jā.

Tad Rudins pamanīja vēl dīvaināku parādību tie izzūd ne uzreiz, bet it kā iesūcas sienā. Halucinācijas?

-  Neņem galvā! Nav laika visādus sūdus pētīt! Mežainis uzsauca.

Tiešām nav laika. Viņi gāja ļoti ātri. Bet vajag vēl ātrāk.

No tuneļa sānis gāja atzarojumi. Viņš atcerējās katru no tiem. Te atradās svētnīca. Un te, pie ieejas, viņš gaidīja Pirkstu… Bet izskatās, ka viss ir mainījies. Nekādu pēdu. Vai tiešām tas vampīrs ar „stečkinu” visus savus ciltsbrāļus nozū mējis?

Un pēkšņi zem kājām nokrakšķēja. Sulīgi, skaidri jūtami. Mežainis paspīdināja lejā un ieraudzīja veselu paklāju no visādām mitrenēm, blaktīm un citādiem mošķiem. Tie kustējās, spīdināja hitīna bruņas, līda cits citam pāri tie bija visur.

Rudins un Ringo jau lēkāja, lamājās un tirināja gaisā kājas. Bija redzams, ka viņiem ļoti gribas pakarināties gaisā kaut kur starp grīdu un velvi, taču gravitācija darīja savu un sanāca tikai krakš, krakš, krakš…

-  Tādu pretekllbu savu mūžu neesmu redzējis… slāpēti nosēcās Ringo. Veči, ja es apvemšos ķiverē, tur viss aizdambēsies, ja?

- Viņi rāpo uz mūsu pusi, atsaucās Rudins. Un pa sienām arī…

Un arī pa griestiem. Visur. Tie spiedās laukā no visām zemes porām kā maltā gaļa no gaļas mašīnas un rāpās, rāpās pretēji virzienam, kurā kustējās Mežainis ar savu grupu. Rāpās pretī. Un tas bija ļoti grūti pārciešams.

Kurš pirmais sāka skriet, Mežainis vairs neatcerējās. Skābekļa nepietika pat pus elpas vilcienam, taču viņi nesarunājuši metās skriešus kā ugunsdzēsēji uz izeju, kas saglabājusies aiz uguns sienas. Iet parastā solī pa šo draņķību vienkārši nebija iespējams. Virsū no griestiem lija gluži kā lietus, viņi pat nepurināja to nost. Ringo paslīdēja, nostiepās šļakatas! turpināja skriet četrrāpus, līdz Mežainis satvēra viņu aiz mugursomas un palīdzēja piecelties.

Baltās bultas, šīs čūskas vai tārpi… tie neiesūcās sienā, viņš pēkšņi aptvēra. Tās nebija halucinācijas. Tos vienkārši pa ceļam aprija lielāki radījumi.

„Neapstājoties,” viņš nodomāja. „Un mūs aprīs tieši tāpat…”

Priekšā nozibēja kāds desmits jau pazīstamu siluetu, gaiši acu punkti. Punduri garām rokām, aplipuši rudām saivām un kukaiņiem izlēca no sānejas, metās pretī. Ne mirkli nedomādams, nepalēninādams skrējienu, Mežainis izšāva… Pajuka sānis, pieplaka zemei, piespiedās sienām, ar vārdu sakot grieza ceļu, nozuda. Pēc dažām sekundēm kāja uzkāpa kaut kam dzīvam, kaut kas zem zābaka ieurkšķējās, kāda pirksti centās satvert bikšu staru… Garām.

Šķita, pati zeme kustas viņiem pretī, gulstas zem kājām kā elektriskais skrejceliņš.

Visa dzīvā radība bēg, pamezdama šīs vietas.

No kā tā bēg?

Viņš pārstāja skaitīt abās pusēs zibošos tuneļa atzarojumus. Kaklā bija iesprūdis kā sauss prauls, elpa ar svilpienu plūda caur šaurajām porām.

Krakš, krakš.

Jau tuvu.

Pa „pašglābēja” stikla sejsegu, klikšķinādams asajiem nadziņiem, aizskrēja milzīgs astains zirneklis. Tas trīsoši, pulsējoši spīdēja kā uguntiņa jaungada eglītē, bet zīmējums uz vēdera atgādināja cilvēka seju ar aizvērtām acīm un garām kustīgām ūsām…

Šausmas! Kas te īsti notiek?!

❖  :|: *

Beidzot šausmas mitējās. Virs „Elles spraugas” peldēja sarkanas miglas kumšķi. Gaisā ik pa brīdim uzliesmoja tievi zibeņu kapilāri. No lejas, te pieaugdama, te pieklusdama, skanēja nepārtraukta dunoņa.

Mežainis apstājās bezdibeņa malā, saliecās, atbalstījis rokas pret ceļiem.

-  P…c, viņš izgrūda. Trīs minūtes atpūta…

Te nebija nekā un neviena ne kukaiņu, ne žurku, ne pazemes iemītnieku. Tīrs. Pat mikrobi droši vien sen bija aizmukuši no šejienes.

Ringo skatījās sev priekšā, žokli atkāris. Rudins, atgāzies pret sienu, atpūtās viņš to visu jau bija redzējis. Viņa kājas sīki drebēja no pārslodzes.

Mežainim šķita, ka lūzuma pretējā puse ir it kā atkāpusies. Kaut gan… Tā jau arī bija. Finiera gabals ar Bašmakina savulaik uzvilkto uzrakstu „PSRS teritorija” tagad atradās gandrīz pie pašas bezdibeņa malas. Lūzums plešas.

Kā apstiprinājums šīm domām atrāvās un nokrita lejā ieža gabals gandrīz pie pašām Ringo kājām. Viņš palēca atpakaļ, neveikli savicinādams rokas.

-  Paklau, Mežaini… Te arī senāk bija sūdīga būšana, austiņās iečerkstējās Rudina balss. Bet ne jau tik traki kā tagad. Te ir galīgā pakaļā, ievērtē… Ko mēs atspērāmies šurp?

-          Mēs atspērāmies pēc zelta, Mežainis atteica. Smaga elsošana austiņās. Šķiet, Rudins, tiešām to

bija paguvis aizmirst.

-   Tur tā ir tonnām. Mežainis pamāja ar roku uz lūzuma pusi. Tā ir mūsu pēdējā veiksme. Un mēs jau esam šeit. Atlicis savākt un tīties projām no šejienes…

Rudins sakustējās.

-  Viņā pusē rēgojas dubultšvelleris, sacīja Mežainis. Kā kazas ragi. Redzi?

-  Redzu, Rudins atbildēja jau citā balsī.

-  Gatavo trošu metēju. Trāpīsi?

-  Droši vien. Mēģināšu.

-  Ringo, šurp! Drošināsi!

Ringo kaut kā dīvaini kustas sīkiem solīšiem, rokas mētājas, gurni šūpojas. Smaids pār visu ģīmi. Un zobi klik-klik.

-  Tu te, dancot esi atnācis?

Mežainis norāva viņam ķiveri, iešķīla pāris pļauku. Laikam maķenīt pāršāva pār strīpu. Rudins no mugurpuses viņu uztvēra, neļāva nokrist. Mežainis uzlika ķiveri atpakaļ, sakratīja Ringo aiz pleciem.

-  Nu? Jeb vai vajadzēs sadot kārtīgi pa purnu?

Ringo papurināja galvu nē, nē, esmu kārtībā, viss

ir labi. Taču pielīmētais smaids bija palicis.

-  Viss! Strādājam! Nav laika!

Rudins jau ievietoja trošu metējā enkuru ar cilpām kā pielādējot arbaletu.

Pirmais mēģinājums. Masīvā bulta, atritinādama trosi, pārlidoja tumšsarkanajam bezdibenim, tomēr neaizķērās. Garām!

Otrs.

Skaļi nošķindēja dzelzs. Rudins pavilka trosi enkurs stingri bija nostiprinājies starp abiem švelleriem.

-   Es iešu, Mežainis sacīja, aizsprādzēdams plato jostu ar gultņu aizķeri.

*  * *

Senāk pārklāšana bija vienkāršāka. Viņš pieāķēja aizķeri trosei un aizslīdēja pa to. Neskatīties uz leju. Tur burbuļoja tumšsarkana elle. Trose pāris minūšu laikā sakarsa nākas bieži, bieži pārtvert rokas, citādi nav iespējams noturēties. Kombinezons ir kā nokaitēta folija. Ātrāk, vēl ātrāk!

Mežainis sasniedza malu, atāķējās, aši pārsvieda savu troses galu Rudinam viņš pierīkos blokus ātrai pārvietošanai. Bet tikmēr…

Zelts. Cik pagūs iznest.

Mežainis pagriezās un devās tam pakaļ.

No kontrolpunkta bija atlikuši vien gruveši sēnīte, kur sargam patverties, bija nogāzta un sašķēpelēta skaidās, maisi ar smiltīm, aiz kuriem atradās milzīgais ložmetējs, izmētāti un uzšķērsti kā līķi, viss apkārt savandits un pieķēzīts punduri, cik spēdami, bija apgānījuši Debesu Sarga priekšposteni.

Taču iekļūt noliktavās viņi nebija spējuši, tur bija tērauda durvis… Tā taču ir?

Viņš iegāja tunelī, kas veda uz Krātuvi.

-  Mežaini!!! nopīkstēja ausī.

Viņš pagriezās. Rudins tur, viņā pusē, lēkāja un māja viņam ar roku. Mežainis sarunu iekārtā uzgrieza skaļumu līdz galam.

-  Kas noticis?

- Vai tad tu neredzēji?! BĻ..\\\ Nāc tūdaļ atpakaļ!!!

-  Kas man bija jāredz?

Rudins itin kā nedzirdētu. Vicina rokas kā vējdzirnavu spārnus.

-  Skriešus, Mežaini!!! Ātrāk!!! Vai arī -p…c!!!

-  Kas tur ir, ka tavi nelabais?!

-  Sākas! Jau iet vaļā!! Tā noblieza, ka troses bezmaz

y 7

vai pārdega!!

Mežainis sastinga. Kas īsti bija sācies, to viņš nezināja. Taču viņš dzirdēja dunoņu, kas nāca no zemes dzīlēm, viņš atcerējās, kā zeme tika aizslīdējusi no kājapakšas, kā miegā bija grozījies un nodrebējis tur, pie paša Zemes centra, neredzams milzis…

Un tad? Viņš ir pāris soļu no noliktavas ar desmit tonnām zelta. Viņa pēdējā veiksme. Citas iespējas nebūs.

Bet ja nu sadeg troses?

Arī tad… Iespēju nebūs.

Ne šā, ne tā. Ko darīt?

Atbilde pienāca no lauzuma. Augšup pašāvās sarkans mākonis, kas jau no attāluma izplatīja mežonīgu svelmi, it kā pa seju kāds būtu iegāzis ar nokaitētu pannu. Uz augšu pašāvās un nodzisa tievi zibeņu diegi. Un zeme salīgojās tā, ka viņš tik tikko noturējās kājās.

-  Mežaini!!!

Viņš metās atpakaļ. Uzmeta kapuci, pielieca galvu, pievilka zodu pie krūtīm, cik vien atļāva ķiveres sejsegs. Gaiss krakšķēja no karstuma. Tērauda troses sarkani gailēja vai no atblāzmas, vai arī tās bija nokaitējis mākonis.

Izrāva no kabatas rezerves cimdus, skrienot uzmauca rokās pieliecās pēc troses, pieāķējās.

Rudins un Ringo bija atkāpušies gandrīz līdz pašam tunelim.

-  Velciet!

Tikko viņš bija pieāķējies, kad viņi jau sāka vilkt trosi. Tagad viņš gandrīz vai lidoja virs ugunīgā bezdibeņa. Ritentiņi čīkstēja.

Un tik un tā sāka kūpēt audums, sāka kūpēt āda, sāka ost pēc svilinātas gaļas. Kā jērs uz iesma, viņš nodomāja. Bloki kauc, troses dūc, caur zobiem laužas dvesiens: ātrāk taču!

Pārlidoja, aizripoja pa zemi, un tūdaļ viņu satvēra zem rokām, vilka vilka… Un pēkšņi pasvieda uz augšu, uz sāniem… Kas ir, puiši, prātiņš nošķiebies, vai? Nē, Rudins un Ringo te nav pie vainas, tur drebēja un raustījās konvulsijās zeme.

Fj-u-u-u… Bac! Līdzās noplīkšķēja no enkura norāvusies trose.

-  Skrienam uz tuneli!

Uz tievām zibeņu kājiņām no lauzuma dzīlēm svinīgi kā neredzēts gaisa balons pacēlās vēl viens mākonis… Un tūdaļ tam pakaļ rēkdama izšāvās žilbinoši balti sarkana straume, kā siena sniegdamās no vienas lauzuma malas līdz otrai, atsitās griestos, sadragāja tos un nolija miljonos svilinošu dzirksteļu…

Mežainis zaudēja redzi. Viņu kaut kur izgrūda kā korķi no šampanieša pudeles, viņš atsitās, vairākas reizes pārmeta kūleni, piecēlās, skrēja, pakrita, atkal piecēlās.

Viņš redzēja pats savu ēnu, garu, bezgalīgu, iestiepjošos tuneļa dziļumā. Un vēl divas ēnas Rudina un Ringo. Ēnas kustējās, grīļojās un sitās viena pret otru, gluži kā figūriņas leļļu šausmu izrādē. Viņi skrēja. No mugurpuses svilināja uguns. Bet priekšā draudīgi gaidīja tumsa.

*  * *

Kvēpiem klātais „Būhenes” laukumiņš pēkšņi šķita omulīgs un drošs, kā paša dzīvoklis. Turklāt tagad te bija gandrīz vai gaišs. Viņi gulēja, izpletuši rokas, skatījās gaismas atblāzmā griestos un neticēja, ka ir izglābušies.

-  Šurp neatkļūs, Rudins ierunājās.

-  Pārāk augstu, Ringo atsaucās.

Mežainis neteica neko. Negribēja viņus apbēdināt. Piespieda sevi pacelties, ieskatījās akā. Tā bija pilna gaismas un karstuma. Apakšējā tuneļa, visticamāk, vairs nav. Nez vai punduri tikuši līdz šejienei? Tādā gadījumā tikšanās ar viņiem kļūs biežākas…

Atkal nogūlās. Neizturami gribējās noraut „pašglābēju”, ieelpot ar pilnu krūti. Taču te viss bija pilns ar sēra un tvana gāzi, labāk neriskēt.

Ilgi klusēja. Apsvilinātā āda sūrstēja. Mežainis vēroja atblāzmu. Tā nepieņēmās spēkā, taču arī nedzisa. Austiņās skanēja biedru aizsmakusi elpa.

-  „Bītliem” ir tāda dziesma „A Day in the Life”… Tur finālā iesaistās simfoniskais orķestris, visi sāk no pašas zemākās nots un pamazām, pamazām nonāk līdz pašai augstākajai. Dvēseli velk laukā. Un tad mežonīgs akords sešām klavierēm. Ba-bamm! Kā sprādziens. Tagad bija kaut kas līdzīgs… Nē, goda vārds. Man, 6/…, bezmaz vai smadzenes iztecēja.

Tas bija Ringo. Smukulītis Ringo.

-        Kas tas īsti bija? Ko, Mežaini? ievaicājās Rudins.

-     Zemestrīce, ja? Tāds kā izvirdums, ja? Kā Havaju salās?

-  Nezinu, Mežainis atteica. Kaut kāda maucība.

-  Un kas notiks tālāk? Ja tas tomēr tiks uz augšu? Visu „mīnusu” pārklās, ja?

Patiesībā ne tikai „mīnusu”. Arī pilsētu pārklās. Būs otri Pompeji. Ja ne tagad, tad kaut kad vēlāk, pēc mēnešiem vai gadiem. Mežainis pat nezināja, kā viņam vairāk būtu žēl „mīnusa” vai Maskavas. Negribējās par to domāt. Vispār ne par ko.

-  Paklau, vai tu paguvi kaut ko paņemt no Krātuves? Ringo pēkšņi sarosījās. Kaut vienu stieni?

- Nē, Mežainis atbildēja. Kad tad es būtu paguvis? Jūs taču kliedzāt, lai atgriežos!

-   Es domāju, ka tu jau aizskrēji un paņēmi, ko vajag… Nē, tu runā nopietni? Nevienu pašu gabaliņu?

-  Es pat nepaguvu līdz turienei aiziet.

-  Nu bļāviens! Ringo vīlies novilka. Un es domāju…

Mežainis aizsmacis iesmējās.

Viņam pievienojās Rudins.

Ugunīgā atblāzma griestos rotaļājās, lēkāja, virpuļoja dejā acīmredzot arī smējās. Varbūt priecājās kopā ar digeriem, ka viņi bija palikuši dzīvi. Bet varbūt zobojās par viņiem.

Epilogs

Galvenais diennakti

„Zemestrīce ar magnitūdu 4,5 balles reģistrēta Maskavā. Pusdienlaikā galvaspilsētas centrālo rajonu iedzīvotāji sajuta pazemes grūdienus dzīvokļos pārvietojās mēbeles, šūpojās lustras, dažu māju sienās parādījās plaisas. Pārbiedētie cilvēki izskrēja uz ielas. 12.10 notika evakuācija no 23. pilsētas slimnīcas Jauzas ielā un Neatliekamās bērnu ķirurģijas ZII Lielajā Poļankā. Tika evakuēti darbinieki ari no dažiem birojiem Dārzu loka iekšpusē. Grūdieni turpinājās 18 minūtes. Upuri un nopietni postījumi nav fiksēti.”

Lenta.ru

Iestājas jauna seismiskā ēra

,,…Sl parādība ir unikāla tajā ziņā, ka Maskava atrodas vājas seismiskās aktivitātes zonā un visas šejienes zemestrīces ir tikai tālu kataklizmu atbalsis, Krievijas informācijas aģentūrai „Novosti”paziņoja Krievijas ģeogrāfijas institūta direktors Mihails Avdejevs. Piemēram, zemestrīce Dienvidkarpatos 1977. gada pavasarī atbalsojās Maskavā ar 4 balles spēcīgu grūdienu sēriju. Ir bijuši arī citi gadījumi. Taču tas, kas notika šodien, ir absolūts izņēmums. Saskaņā ar sākotnējiem datiem epicentrs atradās tieši zem Maskavas 60 metru dziļumā! Mēs pārbaudām šīs ziņas, taču nav izslēgts, ka seismisko pētījumu vēsturē iestājas jauna ēra un Austrumeiropas platforma, kur atrodas Maskava, vairs nav tik droša, kā mums agrāk šķita…

…Milzīgā pilsēta aug ne tikai augstumā un plašumā, tā aug arī dziļumā, tā graužas zemē, maina ģeoloģisko struktūru. Metro, komunikācijas, bezrūpīga nesankcionēta būvniecība… Un ne tikai šie faktori. Notiek neiedomājamas lietas. Man, zinātniekam, zinātņu doktoram, neklātos to teikt, taču… Lai gan mēs dzīvojam Eiropā tā skaitās , mūsu alkatība, korumpētība, neapdomība, visatļautība vairāk būtu raksturīga kādai primitīvai papuasu salu civilizācijai Okeānijā. Tur, kā zināms, atrodas neskaitāmi tā sauktie seismiskie loki… Tur ir kāda saistība. Ja gribi dzīvot kā mežonis, esi gatavs par to maksāt! Zeme pazūd zem mūsu kājām. Mēs paši gatavojam savu bojāeju nemitīgi, centimetru pa centimetram. Šis ir tikai pirmais signāls. Galvenais lai tas tiktu sadzirdēts…”

RIA „Novosti”

^ ^ ^

Tikko bija pārstājušas šūpoties lustras Arbatā un Tveras ielā, virs Maskavas sākās spēcīga lietusgāze. Cilvēki baidījās iet iekšā mājās un bija spiesti mirkt laukā. Čībās un mājas apģērbā. Lietussargu neviens, protams, nebija paķēris līdzi. Biroju darbinieki izsauca taksometrus un aizbrauca kur kurais pie draugiem un paziņām, uz kafejnīcām Maskavas nomaļajos rajonos. Pārējie stāvēja. Mājās iet nedrīkst. Un projām iet arī nedrīkst ja nu uzklīst marodieri?

Pulksten 13.00 ĀNM paziņoja, ka briesmas vairs nedraud, var atgriezties dzīvokļos. Un lietus tūdaļ mitējās. Pārdesmit cietušajiem no infarkta, sasitumiem un histērijas lēkmēm piepulcējās vēl ducis ar saaukstēšanos un pat viens krupozās pneimonijas gadījums.

Sasistas servīzes. Apgāzies skapis. Salauzta kabineta flīģeļa kāja. Pārrauta kanalizācijas caurule Brjusova ielas sestajā namā. Vairākas plaisas Vozdviženkas ēku fasādēs.

Citu seku zemestrīcei nebija. Ja neskaita neredzamas plaisas, kas pēkšņi radās starp dažiem cilvēkiem. Seniem draugiem, kolēģiem, labiem paziņām. Lai gan patiesībā nevar zināt, vai tām par iemeslu bijusi zemestrīce vai kādi citi procesi. Cilvēku attiecības ir smalka padarīšana, neskaidra, tās slēpj daudz vairāk dažādu pārsteigumu nekā kāda seismoloģija…

*  * *

Trepetovs klausījās, piespiedis telefonu ar plecu un skrupulozi aplūkodams tikko apgrieztos un apstrādātos nagus. Piekasīgi taustīja, pārbaudīdams, vai nav negludumu un ienadžu, salieca un iztaisnoja pirkstus, te pacēla tos pie pašas sejas, te atkal attālināja. Nav brīnums manikīrs ir svarīgs pasākums.

-  Nu-u… Es tā īsti nesaprotu, kurp tu stūrē, Kir…

-  Tikai neizliecies par muļķīti. Tev tas vairs nelīdzēs. Prezidenta personiskā padomnieka Suļimova balss klausulē bija auksta un vienaldzīga. Tā varētu runāt, piemēram, lūk, šī apsudrabotā vannīte ar ūdeni uz galdiņa. Vai nagu vīlīte, kuru tur gatavībā simpātiska manikīre, gaidīdama, kad klients beigs runāt. Tev tas nelīdzēs, Suļimovs atkārtoja. Tavs plāns ir izgāzies. Lai gan pārdomāts tas bija rūpīgi…

- Kāds plāns? īkšķa nagam viņš atklāja asu maliņu un pastiepa roku manikīrei, viņa visu saprata bez vārdiem un sāka rūpīgi darboties ar vīlīti.

- Tu man piespēlēji to punduri, apstrādāji viņu ar lētiem paņēmieniem un centies sagrābt varu valsti! Suļimovs izsaucās. Viņš nekad nekliedza, tātad situācija bija visnotaļ nopietna. Redzams, viņam draudēja atlaišana ar vilka pasi.

- Es tev nevienu netiku piespēlējis. Un nekādus plānus neesmu kalis. Nebijis tevis, viņš joprojām klusi un mierīgi strādātu manā apsardzē.

- Vai tas nebiji tu, kas rakstīja viņa runu tekstus? Suļimovs sāka kliegt vēl skaļāk.

- Zināms, ka ne!

- Un arī uz Ameriku nesūtīji? Vai tas nebiji tu, kas deva viņam iespēju apliet ar samazgām mūsu vēlēšanu sistēmu?

- Zināms, ka ne!

Suļimovs kādu brīdi klusēja. Bija dzirdama vienīgi viņa smagā elpa.

- Un politiskajā Olimpā tu arī necerēji nokļūt? prezidenta padomnieks indīgi apvaicājās. Taču mums ir ieraksts, ka cerēji gan! Tā ka atpakaļceļa vairs nav. Šefs vai sprāgst no dusmām!

Velna milti! Trepetovs apjuka. Tāda saruna tiešām bija bijusi. Un nevis saistībā ar stulbo punduri, bet gan sakarā ar pazemes zeltu. Vai tiešām Ļevs Nikolajevičs izmuldējis? Vai nav maita… Taču tas jau ir nopietni…

-  Tas neattiecās uz ko konkrētu! viņš norūpējies sacīja. Vienkārši no konteksta izrauta frāze! Lai gan ienaidnieki to, protams, var izmantot pret mani… Bet punduri es sen neesmu redzējis un nemaz negribu redzēt…

- Kā tad! Ja sešnieks nav trumpis, no tā atbrīvojas.

- Paklausies, Kir…

- Tavi paskaidrojumi nevienam nav vajadzīgi! Suļimovs ļaunā priekā pārtrauca. Kāda te nozīme pundurim? Nožēlojams, izlietots materiāls. Viņš nevienu neinteresē. Pat ja viņu pakārtu pie Triumfa arkas, neviens tam nepievērstu uzmanību…

-  Bet, ja pakārtu mani, tad pievērstu? tādā kā vieglprātīgā rotaļīgumā painteresējās Trepetovs un, pastiepis roku manikīrei, pamāja viņa sāka klāt uz nagiem bezkrāsainu laku. Meitene bija gaužām piemīlīga melnīgsnēja āda, aziātiski ieslīpas acis, simpātiskas bedrītes vaigos.

-  Pakārs vai nepakārs, bet klāt tev ķersies, Semjon. Turklāt pamatīgi. Pačukstēšu senas draudzības vārdā pret tevi ierosina trīs krimināllietas. Un tas ir tikai sākums. Nākamo gadsimta ceturksni tu ar garantiju pavadīsi kaut kur Karēlijas purvos. Ar benzīna zāģi tulznainajās rokās…

Suļimovs neizturēja, iesmējās ļaunā priekā.

Trepetovs pasmaidīja un atkal palūkojās uz saviem nagiem. Tie bija nevainojami.

-  Man ir ļoti bail, viņš teica un vēlīgi uzsmaidīja manikīrei.

-  Baidies vai nebaidies, bet tev tik un tā ir beigas. Tava spēlīte ir beigusies, Sjoma. Tu esi zaudējis ožu. Esi zaudējis baiļu sajūtu. Un tāpēc esi zaudējis zināmu cilvēku uzticību.

-  Kad mani apcietinās?

-   Kā bijušajam draugam pateikšu tas ir minūšu jautājums. Tev jau brauc pakaļ. Un visi ceļi uz Zavoronkiem ir slēgti…

- Ai-ai-ai! Trepetovs pasniedza meitenei naudaszīmi un viegli pamāja ar roku atlikumu nevajag.

-  Un ja nu būrītis ir tukšs? Ja putniņš aizlidojis? viņš izsmējīgi jautāja un palūkojās logā. Tieši aiz terases sākās palmu aleja, bet vēl tālāk šalca zils bezgalīgs okeāns. Sārtā kimono tērptā manikīre piecēlās no galdiņa, palocījās, pateica īsu dziedošu frāzi kādā eksotiskā valodā un aizgāja, klikšķinādama koka zolītes.

- …Un tīra spalviņas kādā citā vietā?

- Melo! Suļimovs pasmīnēja. Tas nevar…

- Var, Kir. Pat ļoti var.

Klausulē uz kādu brīdi iestājās klusums. Tur tika pārcilātas blefa iespējas.

- Bet tavi aktīvi? Nekustamie īpašumi?

- Nu, šo to esmu paguvis pārskaitīt vai pārdot, šo to neesmu. Taču tie ir sīkumi, Kir.

-       Un tavi sievišķi? Suļimovs bezmaz vai iespiedzās.

-   Maša? Un tā jaunā, kā viņu… Poļina?

- Ko sievišķi? Trepetovs iesmējās. Ja bija šie, būs arī citi. Šeit, starp citu, trāpās gluži labi eksemplāri.

- Tu nekad nevarēsi atgriezties!

- Žēl gan.

- Tevi tik un tā uzies! Tu…

Trepetovs atvienoja sakaru un iebāza telefonu kabatā. Atskanēja pazīstami klauvējieni. No blakus istabas iznāca divas citas meitenes tādos pašos sārtos kimono. Tiesa, tie bija šūdināti no caurspīdīga vissmalkākā zīda vietējās paražas aizliedza masāžas salonu darbiniecēm nākt pie klientiem neapģērbtām. Tiesa, kad klients pats lūdz viņas izģērbties, meitenes to dara labprāt.

- Vai esat gatavas, meitenes? Trepetovs noducināja, smieklīgi kustinādams uzacis.

Meitenes sāka smieties, priecīgi čivināt savā putnu valodā. Krievu oligarhs stenēdams majestātiski piecēlās no krēsla.

- Nu tad uz priekšu!

Dzīvoklī Sivceva Vražekā viss bija palicis pa vecam. Pat tukšo pudeļu baterija, kas rotāja palodzi un skapīšus virtuvē, veiksmīgi bija pārcietusi zemestrīci. Mežainim ausīs vēl skanēja pastardienas grāvieni, sāpēja apsvilinātās rokas un mugura. Taču tas bija noticis tur, dziļā „mīnusā”. Šeit kataklizmas brīdī laikam bija tikai pašķindējuši trauki un kaukusi automašīnu signalizācija. Mežainis pat jutās mazliet vīlies.

Nedēļu pavadīja mājās. Nevienam nezvanīja, izgāja tikai vienu reizi pēc produktiem un pantenola apdegumu ārstēšanai. Viņu arī neviens netraucēja.

Taču… Kad nauda beidzās, viņam atkal nācās izvilkt no slēptuves apskrubināto zelta stieni, atzāģēt pa kripatai un meklēt pircējus. Diezin kā nevedās. Uzpircēji baidījās pieņemt nemarķētu zeltu, bet, ja arī ņēma, tad centās viņu apšmaukt, nosist cenu, cik zemu vien iespējams. Pāris reižu viņu lūkoja pačamdīt bandīti. Nācās parādīt viņiem granātu universālu caurlaidi uz paradīzi vai elli, ņemot vērā katra nopelnus. Tas līdzēja.

Reiz viņš nokļuva policijas informatora redzeslokā, un kārtējo dienesta pakāpi dabūjušais majors Komarovs izlasīja aģenta ziņojumu:

„…Objekts, digeru aprindās pazīstams ar iesauku Mežainis, centās pārdot desmit gramu nemarķēta zelta…” Taču Komarova reakcija bija visnotaļ savdabīga viņš saplēsa ziņojumu un iemeta papīrgrozā ar vārdiem:

-   Pie pakaļas! Tas nav pats lielākais noziedznieks valstī!

Tad majors piezvanīja Mežainim (krietni viņu ar to pārsteigdams), apvaicājās par veselību, par šo un to un tad saminstinājies sacīja:

-  Paklau… Atceries, tu solīji paņemt mani līdzi „mīnusā”? Varbūt nākamnedēļ tomēr nokāpsim? Man tieši ir trīs brīvas dienas…Ko?

-        Es neko netiku solījis, Mežainis sausi atbildēja.

-   Un „mīnusā” es nekāpju.

Majors Komarovs, protams, varēja arī apvainoties. Bet, spriežot pēc tā, ka Mežainim pakaļ neviens tā arī neatbrauca, viņš pat pavēsti nesaņēma un turpināja apgādāt Maskavas uzpirkšanas punktus ar augstākās 999. raudzes nemarķētu zeltu, viņš tomēr nebija apvainojies.

Toties atbrauca citi. Resniem mūļiem, cietām galvām, mazrunīgi, melnā BMW X6 ar tonētiem stikliem.

-  Ļevs Nikolajevičs aicina ciemos. Granātas, stroķi, naži ir?

-  Palika citās biksēs. Mežainis noplātīja rokas.

-  Tad brauc kā stāvi.

Mežainis stāvēja vienās mājas trenūzenēs un čībās. Lai gan viņu visviens pārmeklēja.

-  Man Ļevam Nikolajevičam jāatdod videokamera.

-  Kameru vari nemt.

Ļevs Nikolajevičs gaidīja viņu klusā ceļmalas kafejnīcā pie galdiņa tukšā terasē. Cienasts vizītes programmā nebija paredzēts.

-  Mani cilvēki gaidīja jūsu atgriešanos norunātajā vietā, viņš sacīja. Jūs neieradāties.

-  Nācās izkāpt laukā citur. Bija nogruvumi. Nolēmām neriskēt.

-  Digeri laikam ir ļoti piesardzīgi cilvēki, Ļevs Nikolajevičs ieminējās.

-  Dzīvie digeri jā. Bet mirušie tādi paši kā visi pārējie. Starp citu, mūsu priekšgājēju atliekas es uzfilmēju.

-  Kamera nav cietusi?

-  Vesela. Taču, atskaitot bojāgājušos, mēs neko citu nefilmējām.

-  Kāpēc?

-  Neaizgājām līdz Krātuvei. Nepaguvām. Par zemestrīci dzirdējāt?

-  Kā nu ne…

- Mēs bijām pašā epicentrā. Ja būtu gājuši tālāk, mēs te tagad nesarunātos… Lūk, paskatieties…

Mežainis parādīja apdegumu pēdas uz rokām.

-  Arī mugura apsvilusi. Varu parādīt, lai būtu pārliecinošāk.

-  Paldies. Jūs izskatāties gana pārliecinoši. Pagaidām viss sakrīt.

Ļevs Nikolajevičs uzdeva vēl dažus precizējošus jautājumus. Un visbeidzot galveno:

-  Tātad Krātuve vairs neeksistē?

- Tajā līmenī izšļācās ugunīga lava. Domāju, ne tikai Krātuve pārklāta, tautas vārdiem runājot, kā ar vara bļodu, bet arī viss horizonts, Mežainis atbildēja. Pārbaudīt neriskētu.

-  Zelts ar vara bļodu… Jums ir tēlaina domāšana.

-  Paldies.

-  Tik daudz dārgmetāla velti gājis zudumā. Žēl, Ļevs Nikolajevičs noteica.

- Kāpēc zudumā? Droši vien kādreiz cilvēki šajā vietā uzdursies nezināmas izcelsmes zelta tīrradņu birumam. Vai vienam milzīgam sakusušam tīrradnim desmit tonnu smagumā. Taču tas notiks jau citā ģeoloģiskajā ērā. Jūsu šefs to nepiedzīvos.

Ļevs Nikolajevičs sakustējās, pavadīja acīm garāmbraucošu kravas furgonu. Izdzēra glāzi ūdens bez gāzes. Nopūtās.

-  Trepetovs vairs šajā projektā nepiedalās, viņš sacīja. Un citos projektos arī. Televīziju skaties? Avīzes lasi?

-Nē.

-  Viņš šeit vairs nedzīvo. Vismaz līdz nākamajai ģeoloģiskajai ērai.

-   Nekas, Mežainis atteica. Miljardieru Krievijā netrūkst. Bez darba nepaliksit.

Ļevs Nikolajevičs mazliet pavilka augšup uzacis un nokāsējās. Iespējams, viņš priecātos, ja varētu mazliet atpūsties, taču ar tādu miljardieru daudzumu tas būs visai problemātiski.

-  Strādājam, viņš īsi izmeta.

-  Tātad visu aprīkojumu varu paturēt sev? Mežainis pavaicāja. Diez vai jūsu nākamajam miljardierim tas noderēs…

-   Paturi, man tas it kā nav vajadzīgs, Ļevs Nikolajevičs atļāva. Tikai ar vienu noteikumu, diger, reiz tas var noderēt man. Un arī tu vari noderēt. Zavoronkos ar granātu tu labi sevi parādīji. Ievērības cienīgi. Turēšu tevi rezervē…

Mežainis pat acu nepamirkšķināja. Viņš pats noteica, kurš kuram turams rezervē. Taču skaļi sacīja mierīgi un vienaldzīgi:

-  Ja rezervē, tad rezervē. Jūsu rīkļurāvēji manu adresi zina.

Mežaini iesēdināja melnajā X6 un aizveda atpakaļ uz Sivceva Vražeku.

Palicis viens, Ļevs Nikolajevičs uzmanīgi apskatīja videokameru, izņēma kaseti, atlocīja kustīgo maliņu, pārbaudīja lentes stāvokli. Tad paņēma pinceti un izvilka kaut kur no iekšienes sīku aparātiņu, kas atgādināja parastu radio detaļu ar divām metāla kājiņām. Ietina to salvetē, noglabāja slepenā nodalījumā kabatas portfelī. Pēc tam Ļevs Nikolajevičs viegli pacēla plaukstu un pakustināja pirkstu. No līdzās kafejnīcai novietotās vieglās automašīnas izkāpa jauns inteliģenta izskata cilvēks.

-  Piesēdi, Cipar. Ļevs Nikolajevičs norādīja viņam uz krēslu, kur tikko bija sēdējis Mežainis. Kurš peilēja digeru radiobāku?

-  Paša un Briļļainais. Es rakstīju programmu, viņi peilēja.

-  Tagad man vajadzīga precīza viņu pārvietošanās karte ar piesaisti pēc trīsdimensiju koordinātām. Varēsi uztaisīt?

-   Pazemē visas koordinātas ir nosacītas, Cipars skaidroja. Jāpiesaista reāliem objektiem. Piemēram, komunikācijām…

-  Tad saki Pašam, lai rauj kur grib Centrālā rajona komunikāciju plānu. Nevis kādu tur interneta mēslu, bet ko nopietnāku.

- Pamēģināsim. Jaunais cilvēks padomāja, novilka ar roku pār ideāli skūto zodu. Man tikai šķita, ka šo tematu jūs slēdzāt perspektīvu trūkuma dēļ… Un steigšus piemetināja: Iespējams, esmu kļūdījies.

- Velns viņu zina, nenoteikti noteica Ļevs Nikolajevičs. Dzīvosim redzēsim…

* * ❖

Nākamajā rītā Mežainis nobīdīja sānis spoguli priekšnamā, noņēma vairākas lamināta plāksnes tā bija viņa slepenā ieeja „mīnusā” un aizgāja, tā sakot, no virszemes pasaules. Pirmo reizi pēc neveiksmīgā kāpiena uz Krātuvi. Aizgāja viens gandrīz uz diennakti.

Lejā, zem pilsētas, zemestrīce bija atstājusi spēcīgākas sekas nekā virspusē. Viņš gandrīz uzreiz uzgāja divas plaisas vietējā kolektorā zem Gagrina ielas un lielu lūzumu maģistrālajā, pašā „Brodvejā”. Montieri šeit vēl nebija bijuši. Un, spriežot pēc visa, tik drīz arī neieradīsies caurules ir veselas, tikai no vienas tik tikko sūcas ūdens.

Aiz lūzuma atklājās milzīgs tukšums. No malas skatoties, šī kolektora daļa vienkārši karājās telpā, ko no divām pusēm norobežoja mālainas augsnes slāņi ar netīriem tumšiem plankumiem. Rādās, ka lūzums bija svaigs, zeme vēl nebija gruntsūdeņu straumju noblietēta un viegli birza pirkstos.

Mežainis piestiprināja kolektorā štropes un nolaidās lejā.

Tas, ko viņš ieraudzīja, līdzinājās brīnumainam digera sapnim. Kā žurku alas augsnē rēgojās iegruvumi, kas atklāja sen apraktus un aizmirstus pagrabus, tuneļus un kaut kādas šauras ejas, izliktas ar brūniem ķieģeļiem, ko klāja seni, no pieskāriena sabirstoši sodrēji. Viņš ar pūlēm ielīda vienā no ejām un gandrīz uzreiz uzdūrās sadauzītam podam. Starp lauskām mētājās zaļi nosūbējušas monētas. Jātnieks ar paceltu zobenu… Ērglis saboztām spalvām… Pēc visām pazīmēm spriežot poļu pusgrasis, tūkstoš sešsimt kaut kāds tur gads. Jukas, Viltus Dmitrijs, karaļa Sigismunda algotņi Maskavā…

Mežainis piebēra ar monētām abas sānkabatas. Nav jau zelts, protams, taču pirmajam laikam pietiks. Un vēlāk viņš katrā ziņā atradīs vēl. Lai arī ne naudu. Viņš būtu mierā arī ar ko citu, piemēram, Ivana Bargā bibliotēku (joks, joks).

Jā, un vēl kas ne Rudinam, ne Ringo viņš par savu atradumu nestāstīja. Ne jau tāpēc, ka būtu žēl. Vienkārši negribējās. Pa visu šo laiku viņi nebija ne reizes mēģinājuši sazināties savā starpā, visiem gribējās pēc iespējas drīzāk aizmirst pēdējo kāpienu un visu, kas ar to saistīts. Loģiski. Saprotami. Piedodami. Šie pavedieni, Mežainis par to bija pārliecināts, ir sarauti uz visiem laikiem.

Bija atlicis vēl tikai viens, kas saistīja viņu ar apkārtējo pasauli. Lode. Poļina Gerasimova. Vai sieva, vai mīļākā, vai sasodīta lelle. Meitene ar melniem stariņiem

> 7 * acīs…

Bet tas jau ir cits stāsts…

❖  sķ ❖

Internets mātes dzīvoklī knapi kust. Kursora zilais aplītis griežas, griežas: „es do-o-māju”. Kamēr atveras lappuse, var sajukt prātā. Nu. Nu. Nedzirdamu lamuvārdu straume (mamma ir virtuvē aiz sienas). Pirksti bungo pa galdu: tra-ta-ta-ta. Veries vaļā, bļāviens! Nu. Nu…

„…neklātienē izvirzītas apsūdzības par vēlēšanu kampaņas finansējuma kārtības pārkāpšanu, vēlēšanu dokumentu falsifikāciju, kā arī krāpniecību un izvairīšanos no nodokļu samaksas. Kopumā viņam di'aud līdz desmit gadiem ieslodzījumā. Semjona Trepetova advokāti paziņo, ka viņš…”

Lappusīte uzkārās. Varētu ņemt un sašķaidīt gabalu gabalos.

-  Mamm! Nu kur ir internets?

No virtuves atlido nesatricināma balss:

-   Kā es to varu zināt? Es to nelietoju.

-  Sen vajadzēja pieslēgt kabeli!

-  Teicama ideja. Ķeries tik klāt.

-   Un nauda?

-  Tev viens mīļākais ir kruķis, otrs vispār oligarhs. Tev vajadzēja peldēt naudā un tajos… kobelos.

„…visdrīzāk, atrodas Anglijā, kura pēdējos 25 gados nav apmierinājusi nevienu Krievijas prasību par krimināllietā apsūdzētas personas izdošanu, vai ASV, ar kuru mums nav vienošanās par ekstradāciju. Cilvēki, kuri labi pazīst Trepetovu, uzskata, ka viņš tikpat labi var slēpties arī…"

Zilais gredzentiņš griežas.

Kur viņš slēpjas? Adrese? Telefons?

Griežas, griežas.

Sit kaut vai galvu pret sienu, gočen!

Smieklīgs vārds Semjons. Semjons Trepetovs. Brilles uz deguna. Kad viņi skūpstās, Lode iztēlojas, ka viņš ir vampīrs varens, sens, br-r-r! viņš kož, ir nepiesātināms, valdonīgs, un arī viņas būtība mainās, viņas ēna pazūd, viņā ielīst viņa varenība, viņa kļūst par pilntiesīgu varenās un senās rases pārstāvi, no viņas pieskāriena akmeņi pārvēršas briljantos, nakts dienā, viņas skatiens iegrūž komā stulbus jaunekļus kursabiedrus un kādreizējos digerus…

Trepetov, Trepetov… Bļāviens, kur tu esi?

„…visnotaļ var slēpties arī kādā no Filipīnu arhipelāga salām (Mundanao), kur viņam pieder aptuveni divtūkstoš kvadrātkilometru liels īpašums…”

Lode blieza klaviatūru pret galdu un izgāja. Uz kurieni? Te ej, kur gribi, tik un tā nokļūsi virtuvē.

-        Vai tiešām atrāvies no sava ekrāna? māte brīnās.

-   Es tūdaļ nokritīšu.

Ož pēc cigarešu dūmiem un rasoļņika. Lode izņēma no mātes paciņas cigareti, aizsmēķēja pie plīts.

- Manuprāt, agrāk tu nesmēķēji.

-  Tā mazāk smird.

Māte nopūzdamās nodzēsa savu izsmēķi.

-  Nav jau, saprotams, Kubas cigāri…

-  Es runāju par tavu rasoļņiku.

-  Skaidrs. Tas, zināms, nav ne fua-gra, ne konsomē, ne sen-juber no svaiga medījuma… Un tad? Tu gandrīz divdesmit gadus kārtīgi pārtiki no mana rasoļņika. Taču smēķēt sāki tikai tagad.

- Man gribējās to izdarīt jau piecu gadu vecumā.

Lode stāv pie palodzes ar muguru pret logu. Māte sēž

stūrī pie galda viņas mīļākā vieta, no šejienes ir visērtāk skatīties televizoru, kas atrodas uz ledusskapja. Kad Lodei bija pieci gadi, šis galds, ledusskapis un televizors atradās tajā pašā vietā. Un virtuvē oda tieši tāpat. Arī tēva tad jau nebija. Iespējams, starp abiem pēdējiem apstākļiem pastāvēja sakarība.

Ķeblītis skaļi tika atbīdīts. Māte smagi piecēlās (Lode viņu redzēja ar acs kaktiņu, nepagriezdama galvu), kaut kā nedroši pamīņājās, divas vai trīs reizes nopūtās. Tad piegāja pie meitas un apskāva viņu. Lode atvirzīja tālāk roku ar cigareti, lai nesadedzinātu mātes rītakleitu.

- Viss nokārtosies, meitiņ. Tu esi gudra, skaista, jauna. Būs grūti, to es neapstrīdu. Nav ko iebilst… Neko apzeltītu tu neciet, tev vajag 999. raudzi. Es biju tāda pati, ko tu padarīsi…

Viņa glāstīja Lodei muguru. Kustības bija neveiklas, nedrošas. Viņām nav pieņemts apkampties, žēloties un visādi čubināties. Globāla, nelokāma, visu dziedējoša ironija un nocietināšanās! Reizēm Lodei šķita, ka māte jaunībā noskatījusies kādu idiotisku filmu, kā „Vējiem līdzi”, un visu mūžu truli, truli un stūrgalvīgi tēlo tās galveno varoni. Pat tagad viņa piedalās epizodē „Novecojusī, bet vēl joprojām trakoti skaistā Skārleta atver savus apkampienus neceļos aizgājušajai meitai; burvīga samierināšanās aina”.

-  …Varbūt viss ir uz labu, Poļeņka. Tagad tev neatliks nekas cits kā savaņģot vai nu bagātnieku kā Tepetovs, vai kārtīgu veci kā…

-  Beidz reiz gvelzt muļķības!

Lode izrāvās un izskrēja no virtuves, pa ceļam iemezdama izsmēķi izlietnē. Māte palika turpat stāvam uz priekšu kā lellei pastieptām rokām.

Semjons Romanovičs Trepetovs

Atrasts 180 000 atbilžu, 600 video, 2000 attēlu…

Pavisam jauns, garmatains, krekliņā ar uzrakstu „Maskava 1980 Olimpiāde”. Armijas fotouzņēmumi. Trepetovs bez matiem, nežēlīgu skatienu. Un te kāda uzņemts video no Senbārtas okeāns, balta jahta, ballīte… Un te jau arī viņa pati garā vakarkleitā…

Nevar taču būt, ka tam visam būtu beigas, svītra pāri! Vajag būt turpinājumam! Gribu turpinājumu!!!

Asaras rīdama, Lode bez skaņas lamājās, lietodama vārdus, kuri uz ilgu laiku izsistu māti no sliedēm.

Tā… Ir plāns. Viņam jāapmeklē sociālie tīkli „Tvitter”, „Facebook”, „VKontakti”. Viņš nevar iztikt bez sociālajiem tīkliem, pats tika teicis. Bēguļo? Viņš būs reģistrējies ar citu niku. Viņš ir gudrs. Tā. Viņš ir reģistrējies un gaida, kad viņa dos ziņu. Sēž, nabadziņš, gluži viens savā Filipīnu arhipelāgā un gaida, kad viņa, Lode, atcerēsies viņu un aizsūtīs ziņu. Tagad galvenais izdomāt, ar kādu niku viņš varētu būt reģistrējies!

Ha-ha! Tas ir vienkārši! „Šoks un Trepets” amerikāņu speciālā operācija… šķiet, Irākā. Nav svarīgi, kur. Trepetovs vēl tika plēsis jociņus par šo tematu, stādījies priekšā ģenerālis Šokovs-Trepetovs. Tātad meklējam Šokovu-Trepetovu…

Nekā.

Vienkārši Šokovs. Nē. Šokotovs. Trepešokovs…

Lode, tu esi reāli aptrakusi. Ko tu dari?

Rakstu: Trepetuh… Trepa…

Meitenīt, ja viņš būtu gribējis tevi atrast, viņš jau sen būtu atradis iespēju sazināties. Vai tiešām nav skaidrs?

Nē, nē.

Rakstu: Lupata… Muldoņa… Nelietis… Maita… Āzis!!!

…Lode tā arī aizmiga pie datora, nolaidusi galvu uz rokām. Viņa nedzirdēja, kā pienāca māte, paraudzījās ekrānā, pašūpoja galvu un pēc tam palīdzēja viņai pārvākties uz gultu. Kuš, kuš, guli…

Viņa sapnī redzēja, ka brauc sudrabotā folksvāgenā, bet līdzās sēž Mežainis, viņš jautri viņu uzlūko un aši pārslēdz ātrumus. Viņi kaut kur brauc uz noslēpumainu pazemes pilsētu, ko viņš solījās viņai parādīt, bet varbūt uz Lielo teātri, uz „Jolantu”… Bet varbūt viņi peld pa jūru… Vai lido lidmašīnā uz tālu karstu salu…

Viņiem priekšā un virs galvas deg sarkans tablo tādos parasti raksta „Nesmēķēt!” vai „Briesmas! Visiem uzvilkt skābekļa maskas!”.

Taču uz šī tablo nezin kāpēc stāv rakstīts: „IESPĒJAMS, TĀ ARĪ BŪS.”

Ja? Vai tiešām?

Ko lai dara, domā Lode, miegā asaras rīdama. Lai tā būtu.

Iespējams, iespējams, iespējams…

* * *

Liliputu cirkā, kas uzslējis savu telti Pirogovas mežaparka malā Mitiščos, šodien ir algas diena.

Šī notikuma nozīmi grūti pārāk augstu novērtēt. Visu pēdējo mēnesi viltīgais direktors turēja artistus bada maizē, baidīdamies no plostiem, kautiņiem, traumām un rezultātā izrāžu atcelšanas. Taču šodien viesizrādes Maskavā bija beigušās, rīt cirks pārbrauc uz Apreļevku, būs vairākas atpūtas dienas, kad drīkst iedzert, paālēties un pēc tam izgulēties un atgūties.

Krāsaini karogi. Papīriem un cukurvates kociņiem piemētāta pļaviņa. Visa raibā artistu brālība sadrūzmējusies pie grāmatvedības vagoniņa ar aizrestotiem logiem dižais mags un burvis sinjors Misteriozo, gaisa akrobāti, bezdibeņu pavēlnieki brāļi Ckalovi, Mitišču publikas mīlule vieglum viegliņā un lokanā ekvilibristikas princese Džu-Džu, varenais Alī Ahmeds ar iesauku cilvēks-slazds, plēsīgo zvēru dresētājs…

Bruno Allegro stāv rindā pēdējais. Viņam nav sava numura un tātad arī skatuves vārda, sarakstā viņš ir vienkārši Genadijs Kuļbašs, taču par tādu uzrunu var ātri dabūt pa purnu, tāpēc viņu godā tā, kā viņš vēlas. Bruno Allegro asistē Ahmedam viņa šovā „Nāvējošā divkauja ar Karali Kongu”. Karaļa Konga lomā uzstājas vecais šimpanze Džūss, vislabsirdīgākā būtne pasaulē. Uzstāšanās laikā Bruno uzdevums ir izvest viņu no parastā flegmatiskā stāvokļa, nemanāmi sperot ar kāju pa pēcpusi, knaibot un raustot aiz ausīm. Tad Džūss tēlo niknumu, atpleš spalvainās ķetnas un lien apkampties, tas ir, „dodas uzbrukumā”. Tad iejaucas Ahmeds. Viņš metas šķietami dzelžainajos apkampienos, viņi mīņājas arēnā, tēlodami cīniņu uz dzīvību un nāvi, turklāt Bruno pa to laiku diezgan meistarīgi imitē satrakotu rēkšanu, ko skatītāji uztver kā Karaļa Konga niknuma izpausmi un sāk kā traki aplaudēt. Taču Džūss ātri nogurst, ieslīgst apātijā un, Ahmedam enerģiski uzbrūkot, vispirms atkrīt uz dibena, tad nogāžas uz muguras un, īkšķi mutē iebāzis, sapņaini aplūko kupolu. Karalis Kongs ir uzveikts, aplausi sasniedz apogeju… Bruno uzskata, ka numura panākumi ir tikai viņa nopelns.

Rinda virzās uz priekšu ļoti lēni.

-  Nu ko jūs tur čammājaties, āmurgalvas? Drīz aizvērs veikalus! Bruno skaišas un nepacietīgi mīņājas uz vietas. Ei, tu, Misteriozo, ko tu baksties un neej iekšā?

- Mani vēl neaicināja! cienīgi pamet dižais mags un burvis. Augumā viņš ir bāra ķebļa augstumā un atgādina ar aptaukošanos sirgstošu piektklasnieku.

-  Uzbur, lai paaicina!

-  Labāk uzburšu, lai tu aizvērtos!

-  Aha! Aiziet, aiziet! Tikai nepārcenties kā viņreiz! Citādi atkal pirdienu vien sev piebursi!

Sinjors Misteriozo pēkšņi reaģēja ļoti neparasti savieba sejiņu, piegrūda mazos pirkstiņus pie deniņiem un sāka sīki, sīki drebēt.

-  Viņš atkal man uzbrauca! viņš smalkā balstiņā ievaimanājās. Ai! Aizvāciet, aizvāciet, aizvāciet no manis to briesmoni! Citādi es par sevi neatbildu!

Šķiet, Bruno un dižā maga attiecību vēsture bija bagāta īstām batālijām, krietni vien interesantākām nekā „Nāvējošā divkauja ar Karali Kongu”.

-  Nē, nu patiešām, tu varēji tā nelekties, ko? noducināja Alī Ahmeds, kura vārds arī patiesībā bija Alī Ahmeds, bet uzvārds Kurbangalijevs. Viņš arī atgādina piektklasnieku, tikai ar spalvainu muguru un vēl bārdu kā Hotabičam, tikai melnu. Un pats galvenais mati tajā nav vis burvju, bet visparastākie, turklāt vēl trakoti krīt laukā.

-   Vai tad es lecos? Es nemaz nelecos! Bruno brīnījās. Teicu tikai, lai uzbur, un viss. Ko tad es tādu pateicu? Viņš ir vai nav mags? Lai tad uzbur! Citādi arēnā staigā kā pāvs, bet te netur brūķi! Kad es strādāju par cilvēku-lodi, es aizvien biju cilvēks-lode! Dienā, naktī, arēnā, krogā, uz poda, visur! Es arī tagad esmu cilvēkslode! Man tikai vajag pateikt: Bruno, lido! Un es lidošu!

Bruno atkal aizvainoti pavērās pulkstenī.

-  Rīkle kalst! Bet veikals, bl…, pēc stundas četrdesmit būs ciet!

-  Tad lido, Bruno! klusi pateica skaistule Džu-Džu.

Kāds iesmējās. Un apklusa. Bruno palūkojās apkārt,

sāka skaļi elpot, ievilka krūtīs gaisu… Nē, tikai ievilka elpu.

-  Es jau būtu lidojis, viņš norūca. Bijusi man biļete… Mani aicināja uz Losandželosu, arī uz Ņujorku. Miljonu deva, lai lidoju. Bet es tieši biju uzkāpis uz korķa. Un ne sūda neatceros. Arī biļeti pazaudēju.

-  Ak, kā tu visiem esi apnicis ar savām pasakām, saka Misteriozo.

Trupa solidāri klusēja. Brāļi Čkalovi, piesēduši zālītē, sita lapiņu. Varenais Alī Ahmeds grauza īkšķa nagu. Skaistule Džu-Džu pētīja savas izvalkātās baletkurpes.

-   Bet, kad es vadīju partiju, manu mersi pielūdzēji nēsāja uz rokām! Bruno izaicinoši uzlūkoja savus kolēģus, izrieza krūtis. Es pašu Trepetovu esmu sūtījis dirst!

-  Bruno, nesāc nu atkal, Ahmeds ierunājās.

-  Kas ir? Es runāju taisnību! Es pratu lidot! Bet tad bac! nokritu! Bet jūs ne sūda neprotat!

Par laimi, grāmatvedības vagoniņa durvis atvērās, sinjors Misteriozo acumirklī brīnumainā kārtā atradās tur iekšā.

-  Redz, ka var, ja vien grib, slīmests! Bruno nomurmināja. Bet vai to, kā es pazemē staigāju, zināt?

Taču visi griezās projām, bet Džu-Džu nicīgi savilka deguntiņu un vispār nogāja malā.

-  Ja negribat, jums pašiem sliktāk, Bruno aizvainoti norūca.

…Galu galā pienāca arī viņa kārta.

-  Kulbas, nāc iekšā! uzsauca kasiere Taja.

Šajā reizē viņš piecieta tik necienīgu apiešanos.

Par uzstāšanos Bruno pienācās divdesmit dolāru, mēnesī sanāca kādi divi simti. Ar grūtībām pietika sausai barībai nedzerot. Bruno izraudzījās kaut ko pa vidam.

Viņš paguva uz veikalu līdz tā slēgšanai, nopirka pudeli degvīna, desu un banānus. Trupa uzdzīvoja DžuDžu vagoniņā, tur dārdēja mūzika un bija dzirdama Alī

Ahmeda balss dimdoņa. Turp Bruno negāja. Viņš zināja, ka nepateicīgie kolēģi nepriecāsies par viņa ierašanos un neklausīsies viņā.

Un tomēr Bruno Allegro bija draugs, pastāvīgs pudeles brālis un ieinteresēts klausītājs. Pie tā viņš arī devās.

-  Iedzersim, draudziņ, Bruno sacīja, sēdēdams zāles pakaišos un piepildīdams plastmasas glāzītes. Sev lēja pilnu, draugam tikai drusciņ. Tu daudz nedrīksti, neapvainojies. Iedzersim par mums abiem. Visi pārējie lai iet uz poda.

Viņi iedzēra, uzkoda, uzsmaidīja viens otram.

-  Zināms, Amerikā es būtu izvērsies. Bruno tūlīt pat ielēja uz otru kāju. Tikai…

Viņš paklikšķināja pirkstus, meklēdams vārdus.

-  Tikai tur nav cieņas. Bet es bez cieņas nevaru iztikt. Man tur pat piedāvāja trīssimt dolāru mēnesī. Un tikpat kā nekas nebūtu jādara. Nu, maķenīt jāpatīra…

Viņš iedzēra un saviebās. Sarunbiedrs ar ierastu kustību salēja sevī glāzītes saturu, notīrīja un notiesāja banānu, izstiepa lūpas apmierinātā smaidā.

-  Uzkod desu, pamācoši saka Bruno. Redzi, kā es uzkožu. Citādi vēlāk pamodīsies un arī ne velna neatcerēsies, kas tu esi un kāpēc. Neko stulbāku nevar iedomāties…

Bruno kāri nokopa kārtējo desas gabalu, ielēja sev jaunu glāzīti, izdzēra.

-   Padomā, ja tu būtu, par piemēru, kāds arābu princis. Nē, apsēdies, apkampties pagaidām nevajag… Man, ja tā ņem, vienalga, vai arābs vai mērkaķis. Bez apvainošanās, protams. Nu tad iedomājies tu esi princis un tev viss ir: gan nauda, gan sievietes, gan vara, gan cieņa. Bet tad tu reiz piemaujies kā cūka, pamosties un… Bl…\ Tu jau esi nevis princis, bet šimpanze liliputu cirkā!

Pudeles brālis miegaini samirkšķināja acis, nožāvājās.

-  Tieši tā, redz, notika ar mani, padomā. Tāpēc ka dzēru un neuzkodu…

Bruno salūkoja cigareti, aizsmēķēja. Izpūta dūmus caur nāsīm. Draugs attapās, sāka sist plaukstas patika.

Viņš izrāva cigareti Bruno no rokas, lūkoja iebāzt mutē, tikai ne ar īsto galu, apdedzinājās un aizmeta to sāņus.

-  Šimpanze, domīgi atkārtoja Bruno. Liliputu cirkā…

Draugam acīs parādījās asaras. Viņš bija galīgi pilnā. Spalvainās rokas apkampa Bruno, piekļāva pie ķermeņa.

-  Rāmāk, citādi vēl nospiedīsi…

Draugs uzlika galvu viņam uz pleca, sakustināja lūpas, izstiepa tās stabulītē un ņēmās paklusām dīkt. Laikam viņš dziedāja.

-  Pastāvi klusu. Bruno atvirzījās nostāk. Labāk pastāstīšu tev, kā biju nokāpis šausmīgā dziļumā.

Sarunbiedrs papurināja pinkaino galvu.

-  Tu arī negribi klausīties?!

Bruno ieurbās sērīgajās brūnajās vecā šimpanzes acīs, itin kā gribēdams viņu kaunināt.

Bet Džūss pagriezās un, pat nepateicis paldies, iegāja savā būdā un sāka krākt.

Bruno nopūtās.

-  Jūs visi esat vienādi, viņš ar rūgtumu noteica.

Džūss neko neatbildēja, viņš gulēja.

Rostova pie Donas 2013. g.

Saturs

Pirmā nodaļa. Likteņa līnijas……………………..

Otrā nodala. Virs zemes un pazemē……………

Trešā nodaļa. Nopietnais „nokāpiens”…………

Ceturtā nodaļa. Spiegi mums apkārt……………

Piektā nodaļa. Mazie cilvēki lielajā politikā

Sestā nodaļa. Mīlestība un bizness………………

Septītā nodaļa. Politiķa Bruno krīze…………….

Astotā nodaļa. Cilvēks meklē, kur labāk………

Epilogs…………………………………………………..

* Feisi Federālā drošības dienesta darbinieki (slengs).

[1] Ядро lode (krievu vai.).

[2] a. suvorovs. „kontrole”.

Content

Koreckis Daņils Rokenrols Kremļa dzīlēs 6 Spiegi un visi pārējie

Pirmā nodaļa . likteņa līnijas

Plašsaziņas līdzekļu līnija

Politikas līnija

Ģimenes finanšu līnija

Zelta realizācijas līnija

Pretspiegošanas līnija

Sievasmātes līnija

Kriminālā līnija

Veiksmes līnija

Kriminālmeklēšanas līnija

Otra nodaļa . Virs zemes un pazeme

Bruno un viņa draugi

Pazemes ekspedīcija

Operatīvie meklējumi

Augstākās sabiedrības dzīve

Aizdomās turamais Sincovs

Trešā nodaļa . nopietnais „nokāpiens”

Atrast „risinātāju”

Pundura Bruno spožums un posts

Nauda un politika

Zelta mednieki

Izdevīgas vienošanās

Ceturtā nodaļa . spiegi mums apkart

Noplūdes meklējumos

Politiķis Bruno

Pirmā ekspedīcija

Lērners Grānts

Piektā nodaļa . mazie cilvēki lielaja politika

Jaunā partija

Figurants Sincovs

Lode glamūrā

Punduru kongress

Politiskās tehnoloģijas

Rekognoscēšana uz vietas

Vervēšanas paņēmieni

Neatkarīgais politiķis Bruno

Sestā nodaļa . mīlestība un bizness

Pazudusī Lode

Pirmsvēlēšanu kampaņa

Oligarha mīļākā

Kur ir noplūdes avots?

Septītā nodaļa . politiķa bruno krīze

Slepenā apspriede

Sabiedrības uzskati ir mainīgi

Izeja no situācijas

„Mīnuss”. Trešais limenis

Vervēšana

Otra ekspedīcija

Mazo cilvēku drošā aizsardzība

Vervēšana 2

Likums stāv pari visam

Pēdējais „nokāpiens”

Epilogs

Saturs