Koreckis Daņils

Rokenrols Kremļa dzīlēs 2 Atrast spiegu

DANILS KORECKIS

Rokenrols Kremļa dzīlēs 2 Atrast spiegu

.

..

Ievads

1972. gada vasarā ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes kadru darbinieks Kērtiss Vulfs kopā ar amerikāņu tūristu grupu ierodas Maskavā kā fotogrāfs, kurš gatavo albumu par senajām krievu baznīcām. Valsts drošības komitejas aģenti - gide Lilija, brīvdomātājs, Maskavas bohēmas pārstāvis Profesors, savervētais amerikānis Spaiks - ar dažādiem paņēmieniem pārbauda Vulfu, taču nesaskata viņa uzvedībā nekā aizdomīga. Tādējādi, iemidzinājis pretizlūkošanas modrību un aizlavījies no ārējās novērošanas dienesta darbinieka Semjonova, Kērtiss Vulfs, CIP Maskavas rezidenta «tēvoča Koļas» uzvedināts, tiekas ar jaunu cilvēku - raķešu skolas abiturientu kas sadalē norīkots uz slepenu poligonu. Liekot lietā šantāžu, Vulfs panāk piekrišanu izpildīt uzdevumu - novietot poligonā raidītājskeneri. Sarunu CIP aģents ieraksta diktofonā. Naktī Kērtisu Vulfu viesnīcā «Intūrists» apcietina, kaseti ar vervēšanas sarunu viņš pagūst noslēpt istabiņā zem grīdas. Vulfa tikšanās ar kursantu nenāca gaismā, viņa spiegošanas darbību neizdevās pierādīt, taču CIP laboratorijā izgatavotās viltotās pases dēļ viņam tika piespriesta brīvības atņemšana uz trim gadiem.

2002. gada vasarā, nojaucot viesnīcu «Intūrists», strādnieki atrod Vulfa kaseti un nodod to FDD. Izmeklēšanu vada jaunais darbinieks Jurijs Jevsejevs. Vienā no valsts poligoniem viņš uziet raidītāj skeneri, kas iemontēts štābam līdzās esošā Ļeņina pieminekļa galvā. Statujas remontdarbos 1972. gadā piedalījušies četri raķešu skolas beidzēji, turklāt viens no viņiem elektriskās strāvas trieciena dēļ gājis bojā. Majors Semago pēc tam atstājis armijas rindas, bet pulkveži Katranovs un Migunovs turpina dienēt, atrazdamies atbildīgos posteņos. Uz visiem trim krīt aizdomas. Pārbaudīdams viņus, Jevsejevs tajā pašā laikā cenšas atrast «tēvoci Kolu».

Digeri Mežainis un Sesks klaiņā pa Maskavas pazemi. Tur viņi sastopas ar daudz dažādām briesmām, kā arī noslēpumiem. Digeru aprindās leģendārais pazemes briesmonis, nezināma būtne - tāds kā punduris, kā pērtiķis, kā maniaks -, dārgumu glabātavas, pamesti bunkuri, ieroči, noslēpumaini, digeru aprindās nepazīstami cilvēki, kas lieliski orientējas pazemē un nežēlīgi izrēķinās ar citiem. Mežaina sapnis ir atrast Ivana Bargā bibliotēku. Taču šajā nolūkā jātiek zem Kremļa, kas viņam nekādi neizdodas. Kādā no pazemes labirintiem Mežainis un Sesks uzduras nogalināta cilvēka līķim, pie kura atrod senas sudraba monētas. Drīz pēc tam Mežainim uzbrūk svešinieki, rupjā veidā liekot atdot monētas un aizliedzot atgriezties tur, kur tās atrastas. ,

Tajā pašā laikā ASV saņem informāciju par Krievijas un Ķīnas militāri politiskām sarunām, kas saistītas ar visjaunāko krievu raķešu izvietošanu Ķīnas teritorijā. Šāda atbilde uz NATO paplašināšanos Austrumu virzienā var būtiski iedragāt militāro pārsvaru, pēc kura tiecas ASV. Lai iegūtu informāciju par sarunām, CIP meklē augsti kvalificētu speciālistu Krievijas jautājumos. Tāds speciālists ir Bils Džefersons, operatīvais pseidonīms - Mačo. Džefersons nebija spējis izpildīt iepriekšējo uzdevumu un atgriezies no Krievijas bez rezultāta, toties ar sievu - krievieti Oksanu. Radušos sarežģījumu dēļ viņš atstājis iepriekšējo darbu un atvēris ieroču veikalu. Par augstu atlīdzību Mačo piekrīt atgriezties Maskavā.

Pirmā nodaļa

ABSOLVENTU TIKŠANĀS

2002. gada 10. septembris, Maskava

Dažs labs domā, ka rakešnieki ir vislielākie materiālisti pasaulē. Viņi uzturas pārāk materiālā vidē. Raķetes neatzīst liriku un ideālistiskus spriedelējumus. Supercie- ta tērauda korpuss, motori, kurināmais, oksidētājs, vadības mezgls, galvenā daļa ar kaujas lādiņu - kur te lai rastos vieta garīgām būšanām? Šeit valda tīri matemātiskas kategorijas - starta ātrums, pacelšanās leņķis, aprēķinātā trajektorija, lidošanas ilgums, kaujas galviņas jauda… Absolūta zinātniskā racionālisma valstība - tēmēšanas teorija, ballistika, kodolfizika… Kāds tam visam varētu būt sakars ar māņticību?

Tiešām - pildi reglamentu, pavēles un instrukcijas, uzmani savu stāju, saskaņā ar reglamentu ik dienas veic funkcionēšanas kontroli pēcdivdesmit parametriem, modri pildi militārās dežūras, studē mācību datus starta datora monitorā, lūdz Dievu, lai tie būtu tikai mācību starti, - un viss būs kārtībā. Nodienēsi līdz attiecīgajam vecumam, dabūsi apakšpulkveža vai pat pulkveža uzplečus, bet, ja ļoti palaimēsies, - varbūt pat zeltā izšūtās ģenerāļa zvaigznes, un, par spīti kursantu vidū izplatītajiem biedinājumiem, tava «nagla» joprojām būs darba kārtībā, tā ka dabūsi gan par bērniem papriecāties, gan mazbērnus paauklēt…

Taču viss nav tik vienkārši un katram likumam, pat ja tas attiecas uz fiziku vai termodinamiku, mēdz būt labojumi. Kāpēc maiņas dežuranti no paaudzes paaudzē stāsta materiālismam itin kā gluži pretējus stāstus par raķešu saprātu? Par sarunāšanos ar raķetēm? Par raķešu ietekmi uz tās apkalpojošo virsnieku dzīvi? Bet par šahtā nīkstošās «kontinentu slepkavas» nomācošo skatienu skurinādamies stāsta pat parastā īstermiņa dienesta kareivji!

Kur rodas tādas runas speciāli atlasītu, desmitkārt testētu militārpersonu vidū, kuras ir pilnīgi veselas, ar stabilu psihi un aprobežotu iztēli, ideāli piemērotas pavēļu pildīšanai un absolūti nederīgas mistisku notikumu, abstraktu stāstu un fantastikas žanra trilleru izgudrošanai? Varbūt no nedēļu ilgām militārajām dežūrām desmitiem metru dziļā pazemes komandpunktā blakus līdz vienam brīdim snaudošam atompūķim prātiņš nošķieb- jas pat psihiski līdzsvarotiem raķešniekiem, kuri nespēj izturēt kolosālo atbildību kaujas trauksmes gaidās? To var saprast un pieļaut, taču līdzīgi izskaidrot iepriekš teikto nevar, jo tas notiek atsevišķos gadījumos, turpretī mistiskie nostāsti klejo pa visām raķešu daļām, poligoniem un iekļūst pat mācību iestādēs jau pēc pirmās stažēšanās karaspēka daļās…

Un visi komandieri un dažādu rangu priekšnieki tic, ka vienus raķešniekus starpkontinentālā ballistiskā raķete atzīst un ir gatava viņiem pakļauties, bet pār citiem ņem virsroku un nemūžam neklausīs viņu pavēlēm! Tās šķiet galīgās blēņas! Kā gan var pakļauties vai nepakļauties cilvēku radīts mehānisms, kad pagriezta starta atslēga, saslēgta kaujas ķēde un iedarbināta motoru aizdedze?! Nekādi nevar! Taču ne visi starti norisinās veiksmīgi!

Pat visskrupulozākā valsts komisija bieži vien nevar noteikt, kāpēc neizdodas starts, lai gan iekārtas ir nevainojamā kārtībā. Bet baumas nosaka - tāpēc, ka nepareizais cilvēks nospiedis pogu! Vai tā ir vai nav, to ne zinātne, ne īpašās nodaļas nav noskaidrojušas, tikai vecākie virsnieki, sākot no raķešu divīziju un beidzot ar stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka komandieriem, neizsniedzot antimateriālistiskas instrukcijas, cenšas par raķešu palaišanas komandieriem norīkot tos virsniekus, kuri skaitās raķešu pavēlnieki. Te nu ir dabas likumi, fizika, matemātika un racionālisma valstība!

Tā ka, lielos vilcienos ņemot, raķešnieki ir vismāņticīgākie cilvēki pasaulē. Pirms starta raksta «Taņa» vai «Raja» uz oksidētāja bākas, neskujas un nedzer pirms šaušanas, neplāno nekādus svarīgus pasākumus, it īpaši startus, pirmdienās vai 24. oktobrī [1] , lielu manevru priekšvakarā klāj galdu par godu sakaru dienesta priekšniekam, iet un aplaimo starta komandierus, kuriem it kā ir viegla roka…

Un vēl raķešnieki tic sapņiem.

Nakts no 9. uz 10. septembri Maskavā bija pārsteidzoši klusa, silta, pat svinīga. Nedēļu pirms tam bija kapājis auksts lietus ar krusu, applūdinādams Ļeņina prospektu, Lielo Jakimanku un Paveļeckas stacijas rajonu un izraisīdams neskaitāmas lielākas un mazākas autoavārijas, un izbojādams skolēniem jaunā mācību gada sākumu, kas jau tāpat sagādāja daudz mazāk prieka nekā beigušās brīvdienas. Te pēkšņi stundas laikā viss norima, no lietus vairs nebija ne vēsts, tikai vējš paskraidīja šurpu turpu, izkliedēja pār galvaspilsētu sabiezējušo miglu, izdzenāja mākoņus un arī pats pieklusa, itin kā strādnieks teātrī būtu atvēris priekškaru un sagatavojis milzīgo skatuvi kādai darbībai…

Un šajā klusajā naktī Maskavā tika izsapņots daudz brīnišķīgu un krāsainu sapņu - īsta impresionisma nakts balle un runā, ka sapņi apciemojuši pat tos, kuri nekad agrāk nebija sapņojuši un kam šāda opcija savu mūžu nav bijusi paredzēta.

Taču tas nav svarīgi. Svarīgi ir, ka kāds spoks leitnanta uzplečos pa zeltīto mēness staru nokāpa uz grēcīgās zemes un apciemoja trīs savus bijušos draugus un dienesta biedrus. Vienu - elitāra deviņstāvu nama lepnā piecistabu dzīvoklī Krivokoļennajas ielā, otru - divu līmeņu savrupmājā Borovskas šosejā, bet trešo - dārgos, taču līdz beidzamam nolaistos vecpuiša apartamentos itāliešu «krustu» sešpadsmitajā stāvā Dienvidrietumos.

Vai tā var būt, ka viens un tas pats cilvēks, gluži nepazīstams - ne Elviss Preslijs, kurš ritmiski šūpoja gurnus skatītājus apburošās roka skaņās, un ne Maša Šarapova īsos baltos bruncīšos ar raketi par diviem tūkstošiem dolāru rokā, bet parasts leitnantiņš raķešnieks Paša Droz- dovs ar iesauku Drozds, kurš aizgāja bojā 1972. gadā, - viens un tas pats Paša rādās sapņos vienlaikus vairākiem cilvēkiem?

Var būt, var. Tikai - ko tas varētu nozīmēt? Raķešnieki, kas ir raduši tulkot visādas zīmes, teiktu - neko labu.

Salīdzināt FDD iekšējo cietumu ar parasto izmeklēšanas izolatoru būtu tas pats, kas nostādīt līdzās paradīzi un elli. Nav briesmīgās saspiestības, drēgnā smacīguma, pretīgās smirdoņas, blakšu, tarakānu, utu un tuberkulozes baciļu; nav rindas uz lažiņu, lai trijās maiņās gulētu, vai spraugas zem durvīm, pa kuru ievilkt gaisu, kas vēl satur dažas molekulas skābekļa…

»

Taču Aleksejs Mihailovičs Rogožkins nevarēja vai negribēja novērtēt savas arestanta esības priekšrocības - plašo kameru divām personām, barošanu no aparāta darbinieku ēdnīcas, lielo logu bez «uzpurņa» un noputējušā stiepļu režģa. Viņš gulēja īstā, tīri saklātā atsperu gultā un baudīja neierobežotu iespēju elpot normālu gaisu un priecāties par dienas gaismu. Taču nekāda prieka viņš

nejuta, gluži otrādi - grima depresijā, gandrīz visu laiku klusēja un stingu skatienu vērās griestos.

Pirmo reizi mūžā viņš nezināja, ko darīt. Viņš bija tiešs, neaptēsts, pat parupjš cilvēks bez mazākās noslieces uz pašanalīzi vai kaut jel kādu analītisku domāšanu vispār, tāpēc tagad viņu bija pārņēmis izmisums. Panisks izmisums. Viņš visu mūžu bija vadījis un komandējis, bet tagad bija pārvērties beztiesiskā arestantā, bezmaz vai vergā. Viņu gribēja pataisīt par spiegu. Būdams vecs darbinieks, viņš zināja, ka «orgāniem» aizvien ir taisnība. Tie pierādīs. Tie spēs pierādīt visu, ko vajag… Tāpēc viņš pat atteicās no bezjēdzīgā advokāta, lai parādītu - viņam nav no kā baidīties.

-  Tagad te vismaz nesit, arī baro ciešami, ievēro cilvēktiesības! - bez mitas tarkšķēja kaimiņš Ivans Petrovičs, enerģiski staigādams šurpu turpu pa kameru. - Nevis tā kā sešdesmit ceturtajā, kad es pirmo reizi te nokļuvu. Cilvēktiesību dēļ, starp citu, ha-ha! Lielos vilcienos nekas nav mainījies. Kādi cilvēki, tādas arī tiesības, ha, ha… Bet ko tur rādīja jūsu melu detektors?

Rogožkins beidzot atrāva skatienu no griestiem un piecēlās sēdus. Visu laiku klusējot, var sajukt prātā. Sarunājoties laiks paiet ātrāk. Viņš palūkojās nelaimes biedrā.

Inteliģents večukiņš, literāts, sirmie mati pakausī saņemti kopā bizītē, acis vērīgas, līdzjūtīgas. No kādreizējiem disidentiem, visu mūžu pa cietumiem nomētājies, taču turas braši.

-   Novirzes pieļaujamā robežās, - viņš smagi nopūtās. - Citādi jau nemaz nevar būt - es taču runāju patiesību!

-   Ļoti labi, ļoti. - Ivans Petrovičs saberzēja rokas.

-   Kāda jēga? Ja laistu laukā, tad gan būtu labi!

-  Nē, tas ir svarīgi. Tagad jums nebakstīs iekšā nekādus ķīmiskos draņķus. Tā saukto «patiesības serumu». No tā cilvēki jūk prātā. Atminu Vladimiras centrālajā… Bet ko tur! Galvenais, kas jums jānoskaidro, - par ko? Skaidrs, ka jūs neesat vainīgs, taču kaut kādam iemeslam ir jābūt?

Kāpēc tiekat vainots? Kāpēc tieši uz jums kritušas aizdomas? Un kurš to visu jums būtu varējis savārīt?

Kaimiņš apstājās, pietupās, ar rokām atbalstīdamies pret ceļgaliem, un cieši raudzījās viņam acīs, it kā hipnotizēdams. Patīkamo izskatu bojāja kārpa uz zoda, uz kuras auga cieti un pretīgi matiņi.

Rogožkins sparīgi atkrita uz plakanā spilvena. Pieredzējušā disidenta padomi bija noderīgi. Patiešām - ja kaut kādā veidā varētu tikt skaidrībā, kurš vadoņa galvā bija iebāzis raidītāju? Kurš to varētu būt izdarījis? Tieši tur bija glābiņš - atcerēties!

-   Tāpēc ka no ārienes neviens to nevarēja izdarīt, - viņš ar rūgtumu atbildēja. - Visus atbraucējus sagaidīja, pavadīja, ne minūti neatstāja vienus, katru viņu soli kontrolēja…

-   Un ja tas bija ievērojams viesis? Tiem droši vien nesekoja? - Literāts sazvērnieciski piesēdās uz viņa gultas maliņas.

-   Protama lieta. Tikai tur tāpat viss ir kā uz delnas. Un vai nu priekšnieki naktī līdīs augšā statujā - viņi visi ir apaļīgi, gados… Nē. To paveicis kāds zibeņzellis, jauns, izveicīgs. Varbūt tad, kad krāsoja?! Vajadzēja taču dabūt to augšā! Krāsas spainī, vai? Ne pilītes krāsas nebija uz lodes, ko tas maita Jevsejevs nocēla. Ne pilītes krāsas. Spīdēja, mirguļoja no iekšienes gluži kā ziemeļblāzma…

Rogožkins pēkšņi atcerējās, kā tālajā septiņdesmit ceturtajā bija nopircis rotaļu mēnessgājēju ar baterijām. Orenburgā, lielā universālveikalā. Bija caur Orenburgu lidojis komandējumā uz citu poligonu - iedzēris, jautrs… Pārveda mājās, palaida sev pa priekšu, mēnessgājējs kustējās, gāzelēdamies kā dzīvs, bet Stepanida, Stjopa, sieva, aiz pārsteiguma iespiedzās, bet pēc tam noteica - būs dāvana pirmdzimtajam… Ne pirmdzimto, ne bērnus vispār viņi nepiedzīvoja, un arī Stjopa viņu pameta… Varbūt tā pat bija labāk - pēc skaistules līgavas Varjeņkas viņa sirds pa īstam neiesila ne pret vienu sievieti. Žēl, ka viņa

Maskavu mīlēja vairāk nekā līgavaini. Tādas tās lietas… Taču ne jau tas tagad bija svarīgi. Tas mēnessgājējs bija ļoti līdzīgs spiegošanas aparātam. Arī mirguļoja no iekšienes. Laistījās dažādās krāsās.

Aparātiņš tātad statujā bija pavadījis trīsdesmit gadus? Varbūt arī mēnessgājējs būtu nodzīvojis tikpat ilgi, bet viņi ar Stjopu bija pametuši to šķūnītī un paši pievērsušies saimniecībai poligonā. Rogožkins kļuva par štāba priekšnieku un gluži saprotamā kārtā nosprieda, ka nenāks par ļaunu, ja viņš savus raķešniekus maķenīt piebaros… Nu un arī pats, saprotams, piebarosies. Tā attālākā nostūrī, prom no svešām acīm, iekārtoja nelielu saimniecību, un ēdināšana manāmi atdzīvojās - trīs kazas, divas sivēnmātes, un vēl viņa Stepanida skraidīja uz tuvējo sādžu pie večām, stiepa viņām kazas vilnu un pierunāja šās adīt zeķes un jostas… Lai ko arī runātu nelabvēļi, no tās vilnas arī kareivjiem šis tas atlēca, tā ka saaukstēšanās slimības gāja mazumā - par to liecina fakti, statistika! - un no spēku izsīkuma jau nu neviens garu netika izlaidis…

Rogožkins tā kā ieraudājās, kā iešņukstējās. Nemaz tik liels maita viņš nebija bijis. Var teikt - labs cilvēks… Nu, iedzēra, nu, sabļāva uz padotajiem - tad ta liela lieta! Par ko viņam uzliktas šādas mocības? Kāpēc viņu grib pataisīt par spiegu?

Ieblieza ar savu milzīgo dūri pa sānu tā, ka asaras izsprāga, steigšus tās ar piedurkni notrausa, skaļi nošņau- kājās, piecēlās un aizgāja līdz durvīm, no tām - pie loga. Tad atpakaļ pie durvīm. Un atkal - pie loga. Tas bija lielais pastaigu prospekts starp abām gultām. Bet diviem reizē samainīties nebūtu vietas.

- Pie visa vainīgs tas leitnantelis, Jevsejevs uzvārdā! Viņam vajadzīgi darba rādītāji, tāpēc šis cenšas, veļ visu uz mani, maita! Es nemūžam nepierādīšu, ka neesmu kamielis!

-   Pierādīsit, mīļumiņ, pierādīsit, - maigi uzmundrināja Ivans Petrovičs. - Patiesība vienmēr sev ceļu izlauzīs… Jūs stāstījāt, ka to pieminekli septiņdesmit otrajā remontēja. Kas to darīja? Vai tie nevarēja ielikt? Vai jūs tajā remontā piedalījāties? Atcerieties labi!

Rogožkins strauji apstājās, it kā būtu atdūries pret caurspīdīgu sienu.

-   Mēs visi piedalījāmies! Kuram nebija jādežurē, to sūtīja. Es, piemēram, situ kopā sastatnes ap statuju. Tolaik nedrīkstēja, cilvēkiem redzot, vadonim ņemt nost galvu, mēs tam apkārt uztaisījām koka nojumi ar platformu - arī strādāt vieglāk. Zobgaļi vēl sprēgāja, sak, - Ļeņins zaru būdā!

-   Tiešām smieklīgi, ha-ha!

Pulkvedis drūmi uzlūkoja kaimiņu.

-   Toreiz par tādiem smiekliem gluži viegli varēja dabūt piecus gadus!

-   Jā, jā, jums, protams, ir taisnība. - Vecais disidents samulsa. - Kurš visbiežāk strādāja nojumē? Kurš tajā laikā bija atbraucis uz poligonu? Atcerieties, atcerieties, tas ir ļoti svarīgi!

Rogožkins turpināja ceļu pa bēdīgo maršrutu logs - durvis.

-   Es dienu un nakti mēģinu atcerēties ikvienu… Nevienu nevaru turēt aizdomās! Tieši ap statuju darbojās četri jauni virsnieciņi, skolas beidzēji, tikko pēc sadales bija atsūtīti. Viņi to tīrīja, jauca laukā, krāsoja… Tikai - kas nu kursanti par spiegiem! Spiegošana - tā nozīmē lielu naudu, vai ne? Spiegs atšķiras ar to, ka var nopirkt, ko vien vēlas. Bet visi tie kursantiņi - gatavie tukšinieki! Katranovs - plikadīda! Migunovs - vēl ļaunāk, pienapuika, uzreiz apprecējās un gandrīz gadu kopā ar jauno sievu gulēja uz ķieģeļiem. Matracis bija novietots uz ķieģeļiem. Tad tas, kuru strāva nosita. Un vēl viens, Semago, arī neatgādināja bagātnieku.

Viņš atkal trieca ar spēcīgo dūri, šoreiz pa palodzi. Un tūdaļ no gaiteņa atskanēja atslēgu žvadzoņa, durvis pavērās.

-   Rogožkin! - Sargs spraugā nokliedzās. - Pie izmeklētāja!

-   Lai Dievs stāv jums klāt! - Ivans Petrovičs pārmeta pulkvedim krusta zīmi. - Es aizlūgšu pārjums!

* * *

Divos naktī uz sava dīvāna, kurš kopš kāda laika bija kļuvis neierasti plats, pamodās Sergejs Mihailovičs Semago. Atvaļināts majors, zinātniskās ražošanas apvienības «Ciklons» komercdirektors, interesants, nopietns vīrietis, ģimenes cilvēks… M-m, pagaidiet… Ģimenes cilvēks? Dīvāns tiešām ir pārlieku plats.

Semago pačamdīja ar roku pa labi no sevis, roka atdūrās pret pelnu trauku un to apgāza. Purinādams notraipīto plaukstu, Sergejs Mihailovičs sāka atcerēties… Un atcerējās - viņš jau septiņus gadus oficiāli ir neprecējies. Viņa ģimenes dzīve, kas bija sākusies kā klasisks komjauniešu seriāls - abi bija jauni un skaisti un vēlējās laimi ne tikai sev, bet arī visiem, visiem, visiem beidzās kā šausmenē «Slaktiņš ar motorzāģi Teksasā». Viņu ēda vienā ēšanā, viņa asinis dzēra un zāģēja, zāģēja… Bet varbūt viņš to visu tā tikai iedomājās. Un Varvara droši vien to iedomājās gluži citādi…

Taču Sergejs Mihailovičs nepamodās tādēļ. Nejau sievu viņš bija redzējis sapnī. Kaut ko citu. Itin kā tumsā būtu iezvanījies trauksmains zvaniņš.

Sergejs Mihailovičs pievēra acis, lai domas iegūtu asumu. Sapnis pamazām kļuva reāls - vērmeļu aromāts, tveice, sausa betona pamatne zem zābaku zolēm. Tā bija Dičkova, d…s caurums, pirmais armijas dienesta punkts, rāvis jupis tos abus - gan punktu, gan dienestu! Karstums, čūskas, netīrs ūdens, mokoši starti, nebeidzama nīkšana…

Un Paša Drozdovs. Nelaimīgais Paša, sapņotājs, neveiksminieks, sāpīgs augonis uz viņa, Sergeja Mihailo- viča, sirdsapziņas. Paša kāpj zemē no liktenīgās statujas, drebelīgās kāpnes zem viņa kājām ļogās, un līdzās šūpojas vads, no tā dzirksteles šķīst uz visām pusēm, taču viņš, it kā to neredzētu, smaida. Bet uz vaiga kvēlo sarkans plankums.

-   Ei! - sapnī uzsauca Serjoga Semago ar iesauku Sjom- ga. - Skaties zem kājām, stulbiķi! Nositīs! Tur ir strāva!

-   Nenositīs, - Paša viņam klusi atbildēja. - Nu vairs ne- nositīs.

Sjomga viņam netic, jo Paša ir ķerts, to zināja visi kursā. Ķerts un stūrgalvīgs, kā tanks ar ieklemmējušos virsbūvi.

-   Stāvi, ka tev saka! Stāvi, idiņ! - Sjomga kliedza. - Nekusties!

-   Es eju pie jums, - Paša saka, kā viņš to mēdz darīt, it kā darot zināmu, informējot. - Esmu noilgojies.

Tikai tagad zem viņa kājām nav vis ļodzīgās koka kāpnītes, bet plati marmora pakāpieni, kas sākas kaut kur augstu, augstu zem mākoņiem - nevar saskatīt, bet lejā atduras betonā, un savienojuma vietā Sjomga ievēroja plaisas uz visām pusēm, it kā kāpnes būtu ietriekušās placdarmā - kā marmora aviācijas bumba, lāzera notēmēta poligona betona aplī.

Viņš atkāpās soli, tad vēl vienu, atdūrās ar muguru pret kaut ko. Pret kādu. Kāds stāvēja aiz muguras, nelaizdams viņu tālāk. Bet Paša mierīgi nokāpa pa kāpnēm un, nebeigdams smaidīt, pienāca pavisam tuvu klāt, tā ka Sjomga tagad varēja saskatīt vienīgi viņa acis un kvēlojošās sitiena pēdas - dīvainu sarautu kapilāru vijumu, lēni pa audiem izplatošos sarkanos asinsķermenīšus…

-   Un tu? - viņš jautāja Sjomgam. - Tu esi noilgojies?

Sjomga gribēja novērsties, taču tas, kurš stāvēja aiz muguras, turēja viņa galvu, neļaudams pakustēties. Tagad viņš pamanīja, ka plankums ir pieņēmis īpašu veidolu, un nu Pašam uz vaiga bija redzams viņa, Sjomgas, delnas zīmējums ar visām hiromantiskajām līnijām un pat papillāro tīklojumu…

Viņa delna, Sjomgas, - to nevar noliegt!

Šķiet, Paša vēl kaut ko sacīja, tikai Sjomga neklausījās, viņš pūlējās izrauties un aizbēgt. Bet neizrāvās - pamodās…

Sergejs Mihailovičs atvēra acis un, nolaidis kājas uz grīdas, sajuta netīkamu kaut kādu drupatu, smilšu graudiņu - parastas vecpuišu drazas - pieskārienu. Viņš klī- rīgi noslaucīja labās kājas pēdu pret kreisās ikru. Derētu izsūkt ar putekļsūcēju, arī mitra uzkopšana nenāktu par ļaunu.. Taču aizraušanās ar mājsaimniecību neietilpa to sieviešu tikumu klāstā, kuras te mēdza apgrozīties. Bet varbūt viņas neturēja par vajadzīgu to demonstrēt. Arī Nataša, mauķelīte, ne reizes nebija paņēmusi rokās slotu - kaut vai pieklājības pēc…

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri diviem. Miegs bija projām. Sergejs Mihailovičs no jauna ar roku sataustīja pelnu trauku, salūkoja kabatā cigarešu paciņu, aizsmēķēja. Galvā kā bojāta plate griezās sazin no kurienes uzradu- sies frāze: «Rīt tiksimies, rīt!…»

Sergejs Mihailovičs stenēdams pieliecās un, pacēlis no grīdas televizora pulti, nospieda pogu. Raidīja piemērotas šim ne jau diennakts, bet kalendāra laikam blēņas - melnās maģijas un erotikas mistrojumu. Kāds tipiņš ar trīsstūrveida ausīm melnā triko un zobenu pie sāniem pustumšā zālē valsēja ar kailu dāmu.

«Rīt tiksimies…»

Semago blenza ekrānā, itin neko neredzēdams. Paša Drozdovs negāja viņam laukā no prāta. Paša, Paša… Normāls puisis bija pēdējā kursā, tāds pats kā visi - gan iedzert varēja, gan paaušoties, gan deju grīdas paslīpēt…

Kā viņi, skanot «Shadows», bija likuši vaļā Gorkija parkā tajā pašā vakarā, kad tika izkārti uzņemto saraksti! Katrā ziņā nejau nu tā, kā tas ausainais tipiņš…

Tad nāca pirmais kurss, otrais, trešais. Drozds pamazām atsvešinājās no kompānijas, sacēla degunu mākoņos un kļuva par gatavo nūģi - dejot vairs negāja, izbraukumos pie dabas krūts nepiedalījās, ar skuķiem iepazīties vairījās… Mūždien lika saprast, ka viņam vajagot mācīties, pilnveidoties, bet šie, tas ir, Sjomga, Migunovs un Katrans, ar niekiem vien nodarbojoties. īsi sakot, puisis zinātnes dēļ bija tīri vai nojūdzies - ko lai dara?

Drozdam tiešām bija skaidrs mērķis - kļūt par apaļu teicamnieku, dabūt sarkano diplomu, norīkojumu uz štābu un dzīvot Maskavā bez bēdu. Sabiedriskajos priekšmetos viņš arī bija teicamnieks - gan PSKP vēsturē, gan filozofijā. Taču nezin kāpēc nepaveicās speciālajās disciplīnās - materiālu gan zināja, tikai neprata izklāstīt. Piecnieka vietā dabūja četrinieku, četrinieka vietā gadījās nopelnīt pat truli. Bet ar angleni vispār netika galā. Lai gan poliglotu kursā nebija - principā svešvalodā ikvienu var iegāzt -, tomēr visi kaut kā izkūlās, bez sarežģījumiem. Bet Drozdam gadījās sarežģījumi. Par sarkano diplomu vairs nevarēja būt ne runas, un Drozds nevis palika Maskavā, bet kopā ar saviem bijušajiem draudziņiem nokļuva Dičkovā, nomaļā stepes čuhņā. Un šis likteņa pavērsiens sabojāja Drozdu pilnīgi un galīgi.

Tipiņš ekrānā vairs nevalsēja, bet, šķiet, bija pārgājis uz Argentīnas tango un ar pretīgi atņirgtu smaidu centās nolikt savu partneri gar zemi tieši uz nelīdzenās akmens grīdas, taču viņu pārtrauca stulbā alus, cigarešu un sieviešu tamponu reklāma.

Semago gribēja pārslēgt kanālus, lai trāpītos uz cinisko smukulīti Belmondo, švītīgi glīto Delonu vai bezkompromisu skaistuli Klintu īstvudu, taču tad nosprieda, ka labāk slēgt to kasti vispār laukā, lai nepakļautos televīzijas bosu viltīgajiem nodomiem. Un šie nodomi slēpās apstāklī, ka tie nobarojušies naudasmaisi pašas interesantākās filmas ieplānoja vēlu naktī, lai tauta blenztu ekrānos augu diennakti, ceļot nakts pārraižu reitingu un attiecīgi arī reklāmas cenu.

Par to, ka šādi valsts tiek pārorientēta uz nakts dzīves ritmu, neviens nedomāja. Taču, ja neguļ, kā pēc tam lai strādā? Bet valsts bagātību un spēku nosaka tās pilsoņu darbs! Arī par to neviens nedomāja. Domāja vienīgi par piķi, zaļajiem, skanošo, par ko šais laikos visu var izdarīt - gan kādam pakaļā ielīst, gan miesīgu māti pārdot, gan valsts noslēpumus atklāt, gan māju gaisā uzlaist! Viņi, raugi, nedomā… Tagad visi pieraduši tēlot antiņus! «Nedomā, bet zina!» - pēkšņi galvā uzpeldējusī frāze Sergejam Mihailovičam patika. Zina, maitas, zina, par kādu cenu grābj piķi savām savrupmājām, lepnajiem autiņiem un izpriecām…

Taču pults netrāpījās pa rokai, bet kustēties bija slinkums. Semago tā arī palika sēžam, neko neredzošām acīm blenzdams ekrānā un padodamies kaitnieciskajam nodomam - pieņemdams nakts dzīvi. Žēl, ka Nataša šonakt nebija palikusi - novirzītu drūmās domas… Tā ku- čele sūdzas, ka viņš pa naktīm kliedzot un traucējot šai gulēt. Var jau būt, ka traucē ar… Tikai viņa, ar to aizbildinoties, aizvien biežāk izvairās palikt. Bet viņš, kad ir viens, nevar gulēt! Te vienas šausmas vajā, te otras, bet šodien, rau, - Paša…

Drozds jutās apvainojies uz visu pasauli, viņš nespēja poligonā iedzīvoties. Vecie virsnieki un pat parastā dienesta kareivji - visi tā vai citādi juta šo aizvainojumu un tāpēc ieturēja distanci. Un, kad Sjomga, Katranovs un Migunovs jau bija nodibinājuši pazīšanos un ar daudziem pārgājuši uz «tu», viņš, Drozds, turpināja turēties savrup, nedabiski stīvs un saspringts. Tagad Sergejs Mihailovičs saprot, ka diez vai Drozdam pašam šāda situācija patika un viņš būtu priecīgs, ja varētu kaut ko mainīt, tikai nezināja - kā, neprata pielāgoties cilvēkiem, bija atradinājies… Bet tolaik Sjomga bija pārliecināts, ka Drozds spļauj visam virsū no augsta plaukta.

Neviens nezināja, kas starp viņiem bija noticis Pašas priekšpēdējā dzīves dienā. Sjomgam arī nepatika to atcerēties. Strīdējušies viņi bija jau agrāk, bet līdz kautiņam lieta nekad nenonāca… Bet toreiz it kā pats velns viņus abus būtu dīdījis. Paša, protams, pats ir vainīgs - ja esi uzzinājis ko tādu, ko citi nezina, turi mēli aiz zobiem! Bet šis - nē, līda uz ecēšām!

Sergejs Mihailovičs sakoda žokļus.

Partnere beidzot bija padevusies, un triko tērptais tips viņu tomēr bija dabūjis gar zemi, pieturot ar vienu roku ap vidukli, ar otru - aiz delnas. Starp lūpām pavīdēja gara, melna mēle, tips izplūda idiotiskā smaidā. Tad pārlaida īpašnieka skatienu sava upura ķermenim no kāju pirkstiem līdz delnai, pie kuras vēl aizvien turējās. Kamera piebrauca tuvāk, līnijas plaukstā sakustējās un izlocīdamās savijās kopā. Līnija, kas šķērsoja plaukstu no augšas uz leju (dzīves līnija, nez kāpēc iešāvās prātā Sergejam Mihailovičam), pēkšņi izlīdzinājās, divas citas līnijas, kas to bija krustojušas, tagad savijās mezglā kā divas čūskas, cenzdamās viena otrai iedzelt. «Jūtas un prāts,» Semago atcerējās, it kā būtu ieraudzījis šos vārdus televizora ekrānā.

Cigarete izkrita viņam no mutes. Viņš atminējās, ka tieši tādu pašu delnu nupat bija redzējis sapnī, pareizāk - nospiedumu. Savas delnas nospiedumu Pašas Drozdova sejā. Un ar līnijām tur bija tāds pats haoss.

Semago kādu brīdi sēdēja nekustīgi, tad noliecās un sagramstīja zem dīvāna iesāktu «Martell» pudeli - atlikumu no vakara. Ar ierastu kustību salēja to sev iekšā un, kad plakanā blašķe bija tukša, pagaidīja vēl brītiņu, un tikai pēc tam lēnām, kā vīlies nolaida roku. Un pilnā rīklē ieaurojās:

- Nekas nebija! Nekas!

Sāka elpot smagi, caur zobiem; izaicinoši paraudzījās apkārt, it kā meklēdams iebildumu cēlējus. Neviens neatradās.

- Nekas! Nekas!

Paķēris no grīdas pudeli, grasījās lidināt to televizorā, kur tipiņš ar trīsstūrveida ausīm nodevās izvirtībai, taču izbrīnā konstatēja, ka ķinītis jau ir beidzies, itin kā bīdamies viņa, Semago, dusmu, un tagad skaista meiča ar ielenes seju un uzpumpētām minetistes lūpām lūdzās nekavējoties piezvanīt viņai pa mobilo telefonu… Arī viņai, protams, nekaitētu ielidināt pudeli bezkaunīgajā ģīmī, taču plazmas panelis par četrdesmit tūkstošiem to noteikti nebija pelnījis. Semago apdomājās un nolika pudeli atpakaļ.

«Rīt tiksimies,» bija teicis Paša. Lai notiek.

Sjomga piecēlās, pakasīja apjomīgo vēderu un žāvādamies devās uz vannas istabu.

Te nekārtībā stāvēja pudeles, pudelītes un flakoniņi - šampūni, losjoni, krēmi, gēli -, mētājās dažnedažādas tūbiņas, loku šķēres, fēns, čībiņas, uz auklas kā nomauktas čūskādas karājās rakstainas melnas, baltas un sarkanas zeķes - seši pāri! Stringa biksītes, gandrīz caurspīdīgs naktskreklinš, matu tīkliņš…

Tā visa bija pārlieku daudz - it kā viņa dzīvoklī nedzīvotu viena Nataša, bet mazākais trīs! Un nevis divas trīs dienas nedēļā, bet gan augu diennakti trijās maiņās… Protams, ja tagad Nataša apvilktu savus stringus, zeķītes un pagrozītu dibentiņu, viņas izmētātās mantas tā nekaitinātu. Taču viņas nebija, lai gan tieši šovakar viņai bija jābūt šeit.

Sjomga nomazgājās, iztīrīja zobus, lai likvidētu alkohola dvingu. Palūkojās uz sevi spogulī - metrs septiņdesmit, kādi divpadsmit kilogrami liekā svara, manāms plikums galvvidū, krunkaina seja… Nekas, naktī ir grūti izskatīties pēc smukulīša. Kad uztērps uzvalku ar kaklasaiti, iestīvinātu kreklu, uzstutēs saliekamās hameleonu brilles - tūdaļ kļūs par veiksmīgu biznesmeni, uz kuru arī jaunas meitenes met acis. Taču tā bija tajā - civilajā pasaulē, kurā viņš beidzamos desmit gadus apgrozījās.

Bijušie kursa biedri arī cauri uzvalkam saskatīs ļenganus muskuļus un alus vēderiņu. Tāpēc viņš negribēja iet uz vakaru. Militāristiem viss bija citādi nekā civilistiem - starp panākumiem un to trūkumu ir tikpat acīm redzama atšķirība kā starp netīriem un kā spogulis nopulētiem zābakiem.

Uzdienējies līdz ģenerālim - tātad esi guvis panākumus dzīvē! Ja esi pulkvedis un turpini dienēt - arī vēl nekas nav zaudēts, var uzskatīt, ka viss rit veiksmīgi. Bet, ja sen esi pensijā un aizgāji, būdams majors, tad, lai kas tu arī būtu kļuvis civilajā pasaulē - politiķis vai deputāts -, visviens tiks uzskatīts, ka militāro karjeru neesi īstenojis, tātad - palicis neveiksminiekos… Kāpēc godājamam pilsonim Semago jāiet turp, kur viņš būs tikai pa karjeras kāpnēm nepakāpies majors? Tur nav ko meklēt!

Sergejs Mihailovičs iegāja virtuvē, atvēra ledusskapi. Alus, degvīns, konjaks, cietā desa un sapluinīta aknu pastētes paciņa - nekā vairāk tur nebija. Kādam šķistu par maz, bet viņam patlaban - pašā laikā. Sergejs Mihailovičs paņēma pastēti, pusstopu un apsēdās pie galda.

Tātad rīt tiksimies? Ja rīt, tad rīt. Pareizāk - ne vairs rīt, bet šodien. Šodien ir desmitais septembris - kursa biedru, 1972. gada izlaiduma elektroniku tikšanās. Vakar bija piezvanījis viņu bijušais vada komandieris Ribačen- ko, atgādinājis, teicis - ierašanās obligāta. Arī Katrans bija zvanījis, satraucies, lai tikai visa viņu kompānija būtu klāt. Kā nekā - trīsdesmit gadu! Sjomga bija piebalsojis, solījies, taču negrasījās iet.

Un tagad arī Paša Drozdovs bija piezvanījis. Saklaudzinājis.

- Ja reiz tā, tad jau… - Sergejs Mihailovičs murmināja, drebelīgu roku izspaidot pastēti uz maizes un lejot vīna glāzē degvīnu. - Ja tā… Būs jāiet.

Tikai jāpaņem līdzi Varvara. Lai viss būtu godam - ar dzīvesbiedri, kā pieklājas. Varja būs ar mieru - viņu dzīve nav lutinājusi, būs kāda nekāda izprieca, turklāt viņa gandrīz visus pazīst. Neies taču ar Natašu!

Šī doma Sjomgam patika. Viņš izmeta glāzi un uzkoda sviestmaizi. Garastāvoklis uzlabojās. Dzīve acīm redzami nokārtojās. Pēc pusstundas viņš jau cieši gulēja.

-   Es nupat atcerējos kaut ko ļoti svarīgu, biedri pulkvedi…

Izmeklētājs Zvancevs sēdēja krēslā tik akurāti un taisni, it kā grasītos katapultēties. Vispār viņš tā sēdēja vienmēr. Neviens nebija viņu redzējis atzvēlušos krēslā, uz dīvāna saslietām kājām, vaļīgi atpogātu žaketi vai svabadāk palaistu kaklasaiti. Pārlieku pedantisks, skrupulozs, žultains, ar skumīgu rievu uzacu starpā, viņš visnotaļ izskatījās pēc tāda, kurš aizsūtījis uz viņpasauli piecus apsūdzētos. Un tiem, kuriem bija laimējās izbēgt no augstākā soda mēra, kopumā ņemot, tika piespriesta brīvības atņemšana uz vairākiem gadsimtiem. Nav brīnums, ka Zvancevs uz dzīvi raudzījās filozofiski, nepievērsa uzmanību niekiem un nesāka atgādināt Rogožkinam, ka viņa biedrs ir Tambovas vilks. Kāpēc strīdēties ar apsūdzēto? Ja biedrs, tad biedrs. Biedriem ir vieglāk kopā strādāt, tikai darba rezultāts katram ir citāds… Tāpēc speciālists spiegu jautājumos sēdēja taisns kā svece un sapīcis klausījās satrauktajos, gandrīz histēriskajos «biedra» Rogož- kina runas plūdos.

-   Kopā ar mani sēž ļoti sirsnīgs večuks Ivans Petrovičs, tāds atsaucīgs, un viņš mani nemitīgi urda domāt…

Zvanceva seja nemainījās, lūpas nenotrīsēja slēptā smaidā, acīs nepazibēja ne atblāzma par to, ka lielais noslēpums būtu zināms.

-   Un es atcerējos! - Rogožkins paliecās uz priekšu, ar visu ķermeni uzgāzdamies galdam, kas viņus šķīra un kuram pa vidu gulēja biezā krimināllieta. Viņa pirksti nervozi bungoja pa saskrāpēto finieri. - Ap pieminekli galvenokārt darbojās vakarējie kursanti, viņu bija četri! Un vienu pēkšņi nosita strāva! Varbūt tas bija viņš, kas iebāza to verķi? Viņš pēdējais bija piemineklī augšā. Protams, bez atradēja…

Izmeklētājs klusēja kā piemineklis pats sev, nelokāmam spiegu medniekam.

-   Atcerējos, viņa uzvārds bija Drozdovs… - Rogožkins satraukti turpināja un gribēja vēl ko piemetināt, taču vairāk nebija ko sacīt.

-   Drozdovs, - apsūdzētais atkārtoja un apklusa.

Zvancevs pacēla uzacis.

-   Un kas no tā izriet, ka viņš bija Drozdovs? Vai tas liecina par viņa spiegošanas darbību?

-  Nē… Neliecina, - Rogožkins nomāktā balsī sacīja. Un tūdaļ pat saslējās. - Bet kas liecina par manējo?! Tavs detektors taču rādīja, ka es nemeloju!

Izmeklētājs daudznozīmīgi pasvārstīja rokā krimināllietu.

-   Par jums, Rogožkin, liecina izmeklēšanas materiāli. Magnetofona lentē ierakstīts, kā 1972. gada 15. jūlijā Amerikas pilsonis Kērtiss Vulfs savervēja nezināmu kursantu. Skaidrs, ja? - Zvancevs uzsita ar delnu pa cietajiem vākiem.

-  Fonogrāfiskā ekspertīze konstatēja, ka kursanta balss galvenajos rādītājos sakrīt ar jūsu balsi. Skaidrs, ja? - Sekoja vēl viens uzsitiens.

-    Karaspēka daļā, kurā jūs dienējāt, atklāts spiegu raidītājs, kurš uzstādīts tieši tad, kad jūs ieradāties dienesta vietā. Skaidrs, ja? Un jūs centāties kavēt šī raidītāja izņemšanu. Kas nav saprotams?

Četri uzsitieni kā metodiski iedzītas naglas zārka vākā. Lai gan nāvessodus tagad nepiespriež, un tas mazina izmeklēšanas asumu. Zvancevs bija pārliecināts augstākā soda mēra piekritējs.

-   Tie visi, protams, ir netiešie pierādījumi, taču, kad tie saslēdzas vienotā ķēdē, tad nav ne par matu sliktāki par tiešajiem. Pat labāki. Vai skaidrs? Ticiet man… Kas nav saprotams?

Taču Rogožkins neiedziļinājās procesuālos smalkumos.

-   Jūsu Jevsejevs mani nepatiesi apvaino. Nekādu izņemšanu es nekavēju, negribēju tikai, ka Ļeņina piemineklim ņem nost galvu. Priekšniekiem vajadzēja atbraukt, bet viņš tur stāvētu kā tāds jātnieks bez galvas!

Zvancevs nopūtās.

-   Un balss? Ekspertīze rādīja, ka lentē ierakstīta jūsu balss. Skaidrs, ja?

-   Kas nu tā par manējo? Pilsoni izmeklētāj, man taču balss nav mainījusies - kā jaunībā dārdināju basā, rēcu kā lācis, tā vēl aizvien…

Rogožkins pēkšņi apklusa, brīdi padomāja un negaidot skanīgi uzsita sev pa pieri.

-   Pagaidiet, jums taču vispār nekādi gali neiet kopā! Kā amerikānis 15. jūlijā varēja mani vervēt, ja es jau 1. jūnijā ierados Dičkovā?! Es taču biju no pagājušā gada izlaiduma; kolīdz izārstējos no dzeltenās kaites un atgriezos armijā, tā tūdaļ devos uz poligonu. Un veselu gadu netiku to atstājis. Kā tas jums tur iznāk, biedri izmeklētāj?

Pirmo reizi pa visiem gadiem Zvancevs zaudēja savu nelokāmību un sāka drudžaini šķirstīt lietu. Uzgāja izrakstu no Rogožkina dienesta lapas, ātri pārskrēja acīm, tad izlasīja lēnām un nesteidzīgi. Lasot viņa seja piesār- ta. Viņš palaida vaļīgāk kaklasaiti un atpogāja krādziņu. »

-   Patiešām neatbilstība, - izmeklētājs beidzot noteica. - Taču mēs to novērsīsim! Norīkosim atkārtotu ekspertīzi, veselu komisiju no labākajiem speciālistiem. Skaidas, ja? Mēs ievērosim objektivitāti un noskaidrosim patiesību. Fakti runās paši par sevi… Kas nav saprotams?

Taču parastās pārliecības viņa balsī nebija.

* * *

Igors Vasiļjevičs Katranovs gulēja, pagriezies uz vēdera un iepletis rokas un kājas tā, ka atgādināja vai nu greizu pentagrammu, vai, pasarg' dievs, svastiku. Viņam bija trenēts, kalsns augums - neviena lieka kilograma. Lai gan kopš kursanta gadiem figūra, protams, bija mainījusies - krūtis tā kā vairāk iekritušas vai vēders kļuvis manāmāks, taču tagad tas nebija redzams.

Galvgalī deg aizmirstā sienas lampiņa, pidžama ar pa- dilušo monogrammu uz krūšu kabatiņas - «IVK» - vaļā (ja 1972. gadā kāds Katranam būtu sacījis, ka pienāks laiks, kad viņš gulēs pidžamā, turklāt vēl ar uzšūtu monogrammu, viņš būtu vai nomiris aiz smiekliem), grīda līdzās gultai pilna ar papīriem, un uz tiem snauž septiņdesmit kilogramu smagais marmora dogs Borja.

Arī Katranovs, tapat kā Sjomga, gulēja viens. Viens platum platā - divi reiz divi metri - ciedrkoka gultā. Taču atšķirībā no Sjomgas viņš ne no vienas nebija šķīries, vienkārši viņiem ar sievu bija atsevišķas guļamistabas. Arī atvaļinājies Katranovs nebija un līdz pulkvedim bija uzdienējies bez pūlēm, kā arī cerības uz zeltā izšūto ģenerāļa zvaigzni nebija atmetis… Lai gan ar katru gadu tās kļuva aizvien vārgākas - pensijas vecums teju degungalā, tātad izredzes uz paaugstinājumu aizvien sarūk, bet šaubas, gluži pretēji, aug.

Patlaban šīs šaubas pildīja visu Igora Vasiļjeviča guļamistabu. Arī uz kvalitatīva iezilgana papīra izdrukātie protokola pasākumu saraksti un ar roku uzmestās piezīmes to sakarā - vai tas viss būs vajadzīgs cienījamam Igoram Vasiļjevičam vai arī galu galā nonāks citās - jaunākās un drošākās rokās? Tikai pieredzi ar jaunību nevar aizstāt… Kamēr Igors Vasiļjevičs bija atvaļinājumā, trīsdesmit piecus gadus vecais smukulītis Jakovļevs gatavoja pavēles projektu par raķešu diviziona N pārdislokā- ciju. Divi tūkstoši kilometru pa dzelzceļu - tā ir vienkāršāk un ekonomiskāk. Perspektīvais apakšpulkvedis visu bija pārdomājis, ne velti teicami bija beidzis akadēmiju - aprēķinājis, paredzējis, detaļās izstrādājis, ar visiem saskaņojis, visas nepieciešamās vīzas dabūjis. īsi sakot - spīdoši veicis uzdevumu, tā ka galu galā virspavēlnieks pavēli parakstīja… Tikai izrādījās, ka ceļā, pa kuru jāvirzās ešelonam, ir tunelis piecarpus metru diametrā un trīs tilti sešus metrus augsti. Turpretī «izstrādājums» uz platformas sasniedz augstumu seši metri un divdesmit centimetri.

Rezultātā pārdislokācija izgāzās. Divizions veica pusi ceļa un bija spiests atgriezties. Perspektīvais apakšpulkvedis Jakovļevs ar skandālu tika no armijas atlaists, bet nākamo pavēli gatavoja jau Igors Vasiļjevičs Katranovs, kurš izraudzījās kombinētu maršrutu - pusi ceļa pa dzelzceļu, pusi - pa upi. Šajā reizē viss noritēja veiksmīgi, un uzreiz kļuva skaidrs, kas kurš ir… Tomēr pavisam šaubas nebija izgaisušas kā rīta migla pusdienas saulītē.

Ar šaubām, ar tīri zemniecisku neticību no sienas raudzījās padzīvojis laulāts pāris no «Amerikāņu gotikas» reprodukcijas - kam, tev, mīļo cilvēk, šis eksotiskais ciedrs? Vai parastā koka gultā ir slikts miegs? Un kāda velna pēc vajadzīga tā dārgā «split» sistēma, kad tev istabā ne jau no bezgaisa, bet nomācošām domām ir smagi un smacīgi? Un kam tev tas lētticīgais dogs par septiņsimt zaļajiem plus barošana un dresētājs, ja tas nevar tevi pasargāt no bailēm un šaubām?

Un pats Katranovs, izlaidies savā gultā, rauca uzacis spilvenā, vaikstījās, kā grūtu uzdevumu risinādams un nebūdams drošs par pareizo atbildi… Šaubījās.

Lai gan - kas tur būtu ko šaubīties? Armijā ir vieglāk nekā civilajā dzīvē, te viss notiek stingri pēc priekšrakstiem: kolīdz paliek četrdesmit pieci - lūdzu, biedri majori un apakšpulkveži, dodieties pelnītā atpūtā! Bet jūs, biedri pulkveži, padieniet līdz piecdesmit! Bet ģenerāļi - līdz piecdesmit pieciem…

Bet kas gan ir «pelnītā atpūta»? Niecīga pensija, jelkāda sociālā nozīmīguma un derīgu sakaru zaudēšana, visu iespēju izbeigšanās, īsi sakot - nožēlojama eksistence, gaidot nelūgto viešņu ar izkapti kaulainajās rokās…

Taču ikvienam likumam ir izņēmumi - dienesta laiku var arī pagarināt uz gadu vai diviem, bet vērtīgam speciālistam - pat uz visiem pieciem. To, ka agri vai vēlu armiju nāksies pamest, zina visi virsnieki, tikai katrs cer, ka tik vērtīgu, tik neaizstājamu darbinieku kadru kā viņš nepatrieks, ļaus padienēt ilgāk…

Tā arī četrdesmit deviņus gadus vecais pulkvedis Katranovs cer, ka līdz piecdesmit tomēr tiks pie ģenerāļa pakāpes, un tādā gadījumā svinīgā izvadīšana pensijā, kas vienkāršā valodā tiek dēvēta par dabūšanu ar celi pa pakaļu, atvirzīsies mazākais uz pieciem gadiem. Bet tad jau redzēs…

Ja viņš strādātu valsts darbā un ieņemtu atbilstošu amatu… Kādam civilajam amatam atbilst RVSN štāba priekšnieka īpašo uzdevumu galvenais inspektors? Droši vien svarīgas nozares ministrijas aparāta vadītājs… Tātad, būdams, teiksim, Ekonomikas ministrijas lietveža amatā, viņš ar pilnām tiesībām drīkstētu strādāt līdz septiņdesmit gadiem, saglabājot pieklājīgu algu, visus atvieglojumus un privilēģijas, valdības sakaru ATC-1 un ATC-2 telefonus, daudzus padotos un kalpotājus, bet galvenais - viņu radīto nozīmīguma un nepieciešamības sajūtu, kas saglabā veselību un pagarina mūžu par daudziem gadiem. Jā-ā-ā, tā, protams, ir acīm redzama netaisnība! Tāpēc ka augsta ranga ierēdņi paši sev nosaka likumus un normas, paši sevi uzmana un aizsargā, turpretī militāristi aizsargā visu valsti, bet par sevi parūpēties nevar.

Lai nu paliek, visas pasaules netaisnības nevar izlabot, tomēr, ja šefs izvirzīs viņu, Igoru Vasiļjeviču Katranovu, ģenerāļa pakāpei, taisnīguma dzīvē, protams, kļūs vairāk. Taču te izredzes ir piecdesmit pret piecdesmit - ģenerāļa pakāpe kotējas augstu, un ir daudz, ai, cik daudz gribētāju iesēsties viņa krēslā! Tā ka nav zināms, kā notikumi iegrozīsies.

Un četrdesmit deviņus gadus vecais pulkvedis redzēja sapni - smagu sapni, stieptu un bezjēdzīgu, un nepavisam ne par to, kas viņu, Katranovu, satrauca. Gatavās blēņas - čuguna Ļeņins štāba priekšā Dičkovā nokāpa no sava pjedestāla, notvēra mazo Pašu Drozdovu, sažmiedza čuguna pirkstos un uztrausās atpakaļ. Bet Paša raud, lūko izrauties un kliedz:

-   Katran, draugs! Neaizej! Viņš mani aprīs!

Bet Katranovs stāv atejā, raugās uz viņu pa durvīm, taču izdarīt neko nevar. Viņš te ienācis mazajās darīšanās, tā vajag, ka ne paciest. Lai gan zina, ka čuguna milzenis tiešām nožņaugs Pašu, nomiegs acumirklī, tāpēc ka tas nemaz nav Ļeņins, bet kaut kāds kibernētisks mehānisms ar elektroniskajām smadzenēm galvā. Bet Katrans nekur nevar aiziet, nekādi nevar. Viņa urīnpūslis ir pilns, iekšām vairs nav vietas, tas spiež sirdi, traucē elpot.

-   Pagaidi, - Katrans čukst, - es tūlīt…

Taču lieliski zina, ka neko nevar līdzēt un Pašam Drozdam ir vāks. Vai tāpēc lai apčurājas, ko? Tik un tā rezultāts būs tāds pats… Un taisnība vien bija - čuguna pirksti sažņaudzās, bet tajā vietā, kur nupat bija locījies Paša, nošķīda zils zibens, izauga dūmu stabiņš… Un viss.

Igors Vasiļjevičs pamodās kā no grūdiena, sataustīja mīkstās čības un devās uz tualeti, lai izdarītu to, kas pirmītējā murgā bija kavējis viņu izglābt Pašu.

Kāda velna pēc Drozds? No kurienes viņš uzradās? Katranovs jau bija aizmirsis domāt par seno nepatīkamo epizodi, viņš bija radis nenodarbināt sevi ar problēmām, kas tieši uz viņu neattiecās. Drozds reiz bija bijis tieši tāda problēma. Un tagad Katranovam arī bez viņa pietiek par ko lauzīt galvu… Jā, galva… Galva. Ko viņš tur bija sapņojis par Ļeņina galvu? Kibers? Aritmometrs paurī? Bāc! Tas tik ir numurs!

Droši vien tam visam par iemeslu bija absolventu tikšanās «Pirogovā», Katranovs nodomāja. Noteikti atcerēsies Drozdu. Sāksies visādas runas…

«Kur tu tobrīd biji?» - «Es laboju kompresoru un pēkšņi dzirdu - kliedz… Un tu?» - «Man bija dežūra ēdnīcā, puiši pusdienlaikā pastāstīja… Bet tu, Katran? Tu taču kopā ar viņu strādāji. Kā tas gadījās, ka viņam iebelza, bet tev ne?» - «Es, puiši, tajā brīdī biju izgājis pačurāt…»

Kas gan tur sevišķs? Kāpēc jāuztraucas? Kāpēc jātaisnojas? Kā priekšā? Viņa, Katrana, vainas tur nav. Vai atnest izziņu, ka viņš tolaik patiešām sirdzis ar uretrītu - aukstā ūdenī upītē muļķības pēc izpeldējies un ik pa pusstundai skraidījis mazajās darīšanās? Būs jums izziņa… un pat analīze burciņā, ja esat tik ziņkārīgi… Vads? Kāds vads? Kas par to, ka vads karājās? Drozdam pašam acis pierē - vajadzēja pamanīt.

Katranovs skaļi un nervozi savilka pidžamas bikšu gumiju un nospieda ieapaļo pogu, marmora klozetpods paklausīgi ieburbuļojās. Atgriezties savā istabā negribējās, un viņš pagriezās uz sievas guļamistabas pusi. Iročka Katranova… Irona, Iriņa, Irucītis… bet vispār Iriša dusēja zem sniegbalta pleda, atgādinādama apsnigušu rimušu kaislību vulkānu. Viņas guļamistabā kondicionētājs darbojās nemitīgi, pūzdams iekšā svaigu gaisu. Katranovs palīda zem pleda, pievirzījās cieši sievas mugurai, izlocījies «S» burta veidā, atkārtodams Iročkas auguma aprises. Piespiedās klāt. Labākā profilakse pret prostatītu, venēriskajām slimībām, sirdsapziņas pārmetumiem un nervu sasprindzinājumu - sievas karstā pēcpuse. Estētiskajā ziņā, tā, protams, nevarēja līdzināties jauno modīgo padauziņu tvirtajiem dupsīšiem, toties solīja garantiju par divsimt procentiem! Labā roka ar ierastu kustību sačamdīja zem naktskrekla lielu, mīkstu krūti. Muļķīgais, neizprotamais saspringums pamazām atlaidās. Terapija iedarbojās. Tagad viss būs labi.

Pēc dažām minūtēm atskanēja nagu skrapstoņa pa parketu - tas bija Borja. Dogs ienāca istabā, paostīja gaisu, smagi nopūtās un nogūlās līdzās saimnieka čībām.

* * *

Jaunizceptais kapteinis Jevsejevs sagrieza kūpinātu desu, sieru un mīkstas maizes kukuli. Lielais sarkanais tomāts vesels izskatījās skaistāk, taču padomājis viņš sagrieza arī to četrās daļās, bet nazi salocīja un paslēpa kabatā - izmeklēšanas izolatora iemītnieki nedrīkstēja nākt saskarē ar ieročiem, un neviens nebija izņēmums. Kritiski uzlūkoja cienastu - nebija kur piesieties. Akurātās sviestmaizes uz salvetes, ko viņš bija paņēmis līdzi no mājām, izskatījās apetīti rosinoši. Ne tā kā pie tā tur…

Jevsejevs juta lielu nepatiku pret izmeklēšanā esošo Rogožkinu. Tīri cilvēciski. Viņš lieliski saprata, ka tas nav taisnīgi un ir jābūt objektīvam, tomēr neviļus aizvien prātā nāca mokošā maltīte Dičkovā, pretīgais kumiss ar spirtu, biezie, neakurātie vītinātās gaļas gabali, kurus Rogožkins grieza ar raupjo asmeni un ēda, labpatikā čāpstinādams. Turklāt uzvedās augstprātīgi, var pat teikt - nekaunīgi: atgāzās krēslā, raudzījās no augšas nevis kā štāba priekšnieks, bet gan vietējais valdnieks… Rotvei- lers gan viņam bija superīgs, tas tiesa. Kā viņš to sauca? Ko? Atoms. Nekas. Piemērots vārds.

Jura pat bija stāstījis tēvam, cik nevīžīgi Rogožkins ēda, kā dzēra briesmīgo kumisu, kā psihoja… Visticamāk, viņš tika dzēris aiz bailēm, ka «pārbaudītājs» viņu atmaskos… Un atmaskoja arī!

Kabineta durvis pavērās, un kalsns seržants rudzpuķ- zilām zīmotnēm uzmanīgi palūkojās ar vienu aci.

- Klāt esam, biedri kaptein. Vai drīkstu vest iekšā?

-   Ved. Kad otrs atbrīvosies, atstāj uzgaidāmajā telpā un paziņo man.

-   Viss būs kā pieklājas, - seržants pamāja un plašāk atvēra durvis. - Ej iekšā!

Uz sliekšņa, piesardzīgi lūkodamies apkārt un it kā pat ošņādams gaisu, parādījās Profesors. Ar vieglprātīgo astīti akmenscietais marksists-ļeņinists izskatījās dīvaini.

-   Sveicināti, Jurij Petrovič! Prieks jūs redzēt!

Aģents pameta ašu skatienu no kapteiņa viņam aiz

muguras un atkal atpakaļ uz kapteini. Spriežot pēc platā, atklātā smaida, viņš patiešām priecājās. Nav tikai zināms, par ko vairāk - par kūrējošo virsnieku vai viņa klāto galdu.

-   Sveicināti, Ivan Semjonovič! - Jevsejeva smaids bija tikpat plats un atklāts. - Man arī ir prieks. Cienājieties!

Profesors nelika divreiz atkārtot uzaicinājumu un ar apetīti ķērās pie sviestmaizēm.

-   Ļoti garšīgi! Te baro pieklājīgi, taču saprotiet pats - tas nav tas! Es savā ziņā esmu gardēdis, atzīstos grēkā… Līdz šim brīdim atceros, kā jūs mani vedāt uz restorānu. Tomāts labi sader kopā ar kūpinātu desiņu… Žēl, ka nav sāls… Bet varbūt tieši labi - man organismā jau tā sāļu ir par daudz, ceļi negrib lāgā locīties, ha-ha… Vai manu kaimiņu uz ilgu laiku izsauca?

Jura Jevsejevs brīnījās, kā ar pilnu muti var tik daudz un ātri runāt.

-   Neuztraucieties, neatgriezīsies kamerā pirmais. Tikai nomazgājiet lūpas ar ziepēm un izskalojiet muti, lai nejūt desas smaržu.

Profesors sparīgi pamāja.

-  Zinu, zinu, protams, - konspirācija… Astoņdesmit devītajā man bija gadījums - šī pati dzimumzīmīte, - viņš uzmanīgi pieskārās zodam, - bija apaugusi spalviņām, nevīžīgs, nepatīkams izskats, un es tās apcirpu… Atgriezos kamerā, un kaimiņš uzreiz virsū - kur esot ņēmis šķēres? Viņš bija nopietns kriminālais, valūtnieks… Tik tikko izspruku - labi, ka operatīvā kontrole bija labi noorganizēta, paguva mani izpestīt…

Beidzot aģents bija notiesājis pēdējo sviestmaizi. Noslaucīja plaukstas salvetē, apostīja.

-   Tikai tagad ir cits gadījums - tas jūsu pulkvedis ir pagalam vientiesīgs. Viņam nav ne jausmas par operatīvo darbu, es daudzreiz pārbaudīju. Viņš vispār ir kā tāds…

Ivans Semjonovičs apklusa - vai nu piemeklēdams pareizo vārdu, vai arī izgaršodams Maskavas desas pēc- garšu.

-   Kā tāds telēns! - Aģents pastiepa lūpas uz priekšu, it kā novērtēdams, kā padzīvojušajam pulkvedim piestāv nicinošais vērtējums. Bet varbūt tverdams kūpinātās desas pēcgaršu.

-   Tieši kā telēns. Mani pieņēma kā tuvinieku - bez kādām aizdomām, uzticas, klausa, apspriežas. Jūs, tiesa, nemīl, saukā par maitasgabalu, piedodiet, par nelieti… Saka - jūs to visu esat safabricējis, lai tiktu pie labiem rādītājiem!

-   Ak tā gan? Hm…

Kapteini pārņēma nepatīkama sajūta.

-   Ko vēl viņš saka?

-   Apgalvo, ka neko nezina. Pie statujas galvenokārt strādājuši jaunie virsnieki. Vienu pat nositusi strāva. Bet trīs - Katranovs, Migunovs, Semago - pēc spiegiem neizskatījušies. Bijuši pliki un nabagi.

-Visi viņi neko nezina, jauc galvu, pūš miglu acīs…

Profesors pazemināja balsi.

-   Jūs man, protams, piedodiet… Tikai es, Jurij Petro- vič, teikšu, lūk, ko - personiski es viņam ticu. Kas viņš par spiegu? Itin nekāds!

īsi iezvanījās iekšējais telefons. Jurijs Petrovičs Jevsejevs pacēla klausuli.

-   Zvancevs ir beidzis? Sapratu. Vediet prom!

Profesoram nekādi paskaidrojumi nebija vajadzīgi, viņš pielēca kājās un rūpīgi noslaucīja muti kabatlakatā.

-   Kāda būtu mana tālākā darbība?

Jevsejevs acumirkli padomāja.

-   Paldies, Ivan Semjonovič! Rīt mēs jūs aizvedīsim no šejienes. Piedāvājiet viņam katram gadījumam brīvībā nodot zīmīti vai kādam piezvanīt. Pagaidām sirsnīgi aprunājieties, lai aprastu ar tematu. Redzams, jums šajā lietā nāksies vēl pastrādāt. Rīt pēc pusdienas ienāciet pie manis, es jūs instruēšu.

Profesors pamāja, sirmā astīte nošūpojās.

-   Vienmēr gatavs. Tikai man labāk patīk strādāt brīvībā…

Kapteinis drūmi pasmīkņāja. Viņu mocīja nelāgas priekšnojautas. Ne velti viņš bija šaubījies. Ka tikai veiksmīgi atrisinātā lieta nepārsprāgst kā ziepju burbulis…

-   Ikvienam labāk patīk brīvībā, dārgais Ivan Semjonovič, - viņš noteica ar pašam sev nesaprotamu zemtekstu.

* * *

Uz displeja, kurš bija iemontēts alumīnija blokā ar visādām «multimēdijām» (tā kādreiz bija teicis mazais Ro- dions - viņš bija pārliecināts, ka «multimēeft/a» ir jautra multene un mēdz būt arī «nmltiģēāija» - bēdīga multe- ne), tātad - uz displeja iedegās sārta trauksmes lampiņa, atskanēja vārgs signāls.

Svēta, kas līdz šim bija cieši gulējusi, acumirklī pamodās, pacēla galvu, pieslējās sēdus.

-   Kas noticis?

-   Nekas sevišķs.

Arī Valdības sakaru pārvaldes priekšnieka vietnieks pulkvedis Migunovs prata vajadzības gadījumā pus sekundes laikā pāriet no dziļa miega nomoda stāvoklī un atpakaļ. Dienesta ieradums, vēl no Kubinkas un pārējo viņa poligonu laikiem.

** Pamestas pazemes ietaises (digeru slengs).

-

- Pagrabā sakrājies ūdens, tāpēc signalizē, - viņš klusi noteica. - Guli. Es tūlīt nokāpšu un paskatīšos.

Svēta, paņēmusi no naktsgaldiņa telefonu, paskatījās, cik pulkstenis. Atkal atgūlās.

Atkal ūdens. Par spīti tam, ka māja stāv uzkalnā un sūknis darbojas divas diennaktis bez pārtraukuma. Protams, to varēja paredzēt jau tad, kad viņi izraudzījās vietu mājas celšanai; arhitekts tika brīdinājis, ka šāda problēma var rasties šejienes augsnes īpatnību dēļ, un tāpēc ieteicis ņemt līdzās esošo zemes gabalu, kas atradās ieplakā, - klapatas tās pašas, toties ietaupīsies desmitiem tūkstošu. Tikai Migunovam neder zeme ieplakā. Viņam vajadzīga pils kalna galā. Varas apziņa. Skats. Kontrole.

Migunovs piecēlās, ar veiklu kustību ieslidinādams kājas mīkstajās treniņbiksēs un iemaukdams spēcīgo stāvu vieglā sporta jaciņā ar kapuci. Aparatūras bloks atradās pa kreisi no gultas viņa, vīrieša, pusē, bet plakanais ekrāns, kas biežāk tika izmantots filmu skatīšanai nekā video novērošanai, karājās pie sienas kājgalī. Migunovs neslēdza pagraba skatu, lai nebungātu augšā sievu, kaut gan infrasarkano staru kamera atradās arī tur.

Viņš nokāpa tumšajā hallē, pa ceļam izvilkdams no cigarešu turētāja savu iemīļoto «Pall-Mell», uzšvirkstināja sērkociņu, aizsmēķēja. Uguns liesmiņa ļāva tumsā saskatīt piecdesmit gadu veca cilvēka seju ar asiem, taču visumā pareiziem sejas vaibstiem, kas turas uz pašas šī «pa- reizuma» robežas, iespējams, tikai gribasspēka un pastāvīga simpātisko muskuļu sasprindzinājuma dēļ.

Vēl desmit pakāpieni lejup - cauri sporta zālei un darbnīcai, kur uz vāji iegaismoto ambrazūrveidīgo logu fona melnēja katedrālei līdzīgais bufetes siluets, - kādreiz viņi ar Rodionu bija iecerējuši kaut ko tādu uzmeistarot, pārsteigt mammu, taču pamazām pametuši laika trūkuma un radošās dzirksts «apslāpuma» (vēl viens Rodiona jaun- vārdiņš) dēļ.

Nekāda ūdens pagrabā nebija.

Zem kājām noskrapstēja akmentiņš, atlēca sānis ar sausu sprakšķi. Migunovs apstājās uz sliekšņa. Sensori dehermetizējušies, viņš nodomāja. «Gļuko». Viņš ievilka beidzamo dūmu un nometa izsmēķi sev priekšā tumsā, vairs negaidīdams, ka tas čūkstēdams apdzisis. Tas arī nenočūkstēja. Un neapdzisa. Cigaretes uguntiņa, iezīmējusi nelielu loku, dzirksteļodama atsitās pret zemi un sastinga tur kā blāvi sarkans punkts.

Rīt būs jāataicina šurp firmas pārstāvis, lai tiek skaidrībā, - sistēmai ir mūža garantija. Citādi arī nākamnakt nekādas gulēšanas nebūs… Nē. Rīt nevar, viņš atcerējās. Absolventu tikšanās «Pirogovā», viņi ar Svētu bija nodomājuši iet. Arī Katranam viņš jau bija apsolījis… Nekas vairs nav grozāms, Katrans jau tā ir apvainojies - dzīvojam vienā pilsētā, bet nu jau gadus septiņus neesam tikušies… Rodionam, protams, vakarā neatradīsies brīvs brītiņš - viņš līdz sešiem sēž bibliotēkā, gatavojas savai Bombejas konferencei, pēc tam - futbols, tad… kā sauca viņa pēdējo aizraušanos? Anastasija, vai? M-jā. Bet varbūt žurkas sagrauzušas sensorus? Interesanti - vai žurkas ir garantijā iekļauts gadījums vai stihiska nelaime? Un vispār… Vajadzētu vismaz uzmest aci.

Migunovs pastiepa roku uz slēdža pusi un pēkšņi sastinga. Sarkanais punkts uz grīdas, kas iezīmēja cigaretes gala nokrišanas vietu, sakustējās… palēca uz priekšu, itin kā kāds ar to spēlētos vai ar kāju bīdītu to uz priekšu. Migunovam bija tā, kā kad iekšā sakustētos ledusauksts ass serdenis. Viņš atkal sajutās kā gaļas gabals uz iesma.

«Žurkas,» pēkšņi Migunovs atjēdzās. Pretīgie radījumi. Tāpat kā kurmji. Taču padomju virsniekam ne no kā nav bail!

Žurka paķēra izsmēķi un metās prom…

Bet uguntiņa neizkustējās no vietas, tad strauji uzlidoja augšā un palika cilvēka auguma līmenī. Un iekvēlojās spožāk, tā ka ēnas atkāpdamās uz mirkli iezīmēja kādas lūpas un šauru zodu kā bērnam. Uzvēdīja salkani kodīgs «Pall-Mall» dūms.

-   Karalisks nodegulis, - kāds tumsā ierunājās. - Žēl atstāt, Pelēkais.

-    Kas šeit ir? - Migunovs skaļi, valdonīgi uzsauca, vienlaikus nospiezdams slēdzi.

Gaisma neiedegās, slēdzis nedarbojās.

-   Ne-e, nepūlies, - balss turpināja. - Tavs sūknis sagāja uz īso… Elektrības nav.

-   Kas tu esi? Atbildi! - Migunovs pavēlēja.

-   Panāc tuvāk, tad redzēsi.

Migunovs atkāpās, apgāzdams kasti ar galdnieka rīkiem. Darbnīcai un sporta zālei ievilkta atsevišķa līnija no sadales dēļa, tur jābūt gaismai. Viņš pieskrēja pie slēdža, uzsita pa to ar plaukstu. Nekāda rezultāta.

-   Tava sistēma ir čupā, Pelēkais. Nekur nekas nedarbojas.

Pagraba dziļumā, tur, kur atradās drenāžas sūknis. Atskanēja plīkšķis, kaut kas apžilbinoši uzliesmoja, atstādams Migunova acīs baltas lodes un tumša cilvēka silueta atveidu. Pašķīda dzirksteles.

-   Tā, tā… Tā jau var izcelties ugunsgrēks, - balss zobgalīgi noteica. - Bet tu baidies pienākt tuvāk.

Uzliesmoja vecā darba jaka, kuru viņš bija pakāris uz ventiļa, kad beidzamo reizi ķimerējās ap sūkni. Līdzās pie sienas - plaukti ar visādiem krāmiem, kas bija atlikuši pēc remonta. Pieclitru bundžas ar krāsu un laku. Šķīdinātājs. Tapetes. Līme… Bija dzirdams kluss plīkšķis - acīmredzot sprāga šķiltavas jakas kabatā. Un uguns iedegās spožāk, dzīvāk, apgaismodama uzkumpušu stāvu pagraba stūrī. Vajadzēja skriet, zvanīt, dzēst, taču kājas bija kā zemē ieaugušas.

-   Es zinu, kas tu esi! - Migunovs iekliedzās.

-   Tad vēl jo vairāk nav ko baidīties, - skanēja atbilde. - Kāp lejā!

Migunovs lēnām, kā apmāts pārcēla kāju pār slieksni un nokāpa pa trepītēm, pie sevis skaitīdams: viens, divi, trīs, četri…

Gatavais murgs, viņš nodomāja, nejēdzība. Vai varbūt es sapņoju?…

Viņš jau atradās pagrabā, iedams pa īsāko ceļu starp jaku, kas karājās uz ventiļa, un kaktā tumsnējošo stāvu. Iet nezin kāpēc bija grūti, kaut kas traucēja. Un sala kājas. Migunovs pameta skatienu lejup un pamira. Ūdens klāja visu grīdu ne mazāk kā divdesmit centimetru augstumā, sniegdamies gandrīz līdz puslieliem. Pa tumšo virsmu, ko vietumis iekrāsoja oranžas lauzītas uguns līnijas, peldēja netīrumi. Kas par stulbumu! Kāpēc viņš bija nospriedis, ka ūdens nav un pagrabs ir sauss?! Kā viņš nebija ievērojis?! Bet viņš taču redzēja! Redzēja! Nekā nebija!

Vēl Migunovs pamanīja, ka viņam nezin kāpēc ir basas kājas. Basas! Viņš cauri ūdenim redzēja savas baltās pēdas, kas atgādināja slīkoņa kājas. Ja kādam stāstītu, tas neticētu… Taču sliktāk bija kas cits - resnais trīsfāžu vads ar sakusušo izolāciju, kura viens - norautais - gals rēgojās laukā no sūkņa, bet otrs, tas, kurš atradās zem sprieguma, gulēja ūdenī, turpinādams izlaist zilganu dzirksteļu šaltis un pat burbuļus, kas vispār bija kaut kas neaptverams… jo tas… tas nozīmēja…

Viņš pamodās no sāpīga grūdiena iekšienē. Atvērtās acis raudzījās guļamistabas griestos, un šķita - tās visu laiku bija bijušas atvērtas, tikai redzamā ainava - cita. Migunovs strauji elpoja, bet kājās vēl aizvien bija jūtamas stindzinošās sāpes. Viņš piecēlās un paņēma no grīdas augšā nokritušo segu. Aizvēra durvis uz terasi. Svēta saldi gulēja, cieši ietinusies savā segā, gluži kā kokonā. Uz kontroldispleja mierīgi dega zaļi cipari «2.18». Un nekas vairāk.

Migunovs, uzvilcis treniņbikses un jaku ar kapuci, nokāpa hallē. Paņēma no cigarešu turētāja «Pall-Mall» un aizsmēķēja. Viņš smēķēja un lūkojās laukā pa logu, aiz kura laternas apspīdēja pļaviņu, kas puslokā ieskāva māju, un jaunās bumbierītes, kas ar laiku solīja pārvērsties ēnainā dārzā, un cauri kokiem vīdošo, mūžzaļām efejām apaugušo čuguna žogu, aprīkotu ar jaunākajām prasībām atbilstošu drošības tehniku. Viņš smēķēja, skatījās un kaut ko domāja, bet viņa seja - noguruša, piecdesmit gadu veca cilvēka seja, kurš bija radis valdīt pār savām emocijām, - itin neko nepauda.

Tad Migunovs nokāpa pagrabā un katram gadījumam pārbaudīja sūkni - dzīvē viss kas var gadīties! Sūknis bija kārtībā, pagrabs - sauss. Migunovs noklikšķināja slēdzi - arī tas darbojās. Atstādams pagrabu, viņš paķēra līdzi veco jaku, kas karājās uz ventiļa, pataustīja - kabatā patiešām bija lētas vienreiz lietojamās šķiltavas. Priekšnamā viņš iesvieda jaku skapī, kur glabājās darba apģērbi. Kārtībai bija jābūt it visās lietās.

* * *

Nelāgās priekšnojautas, kas bija mocījušas kapteini Jevsejevu, piepildījās pēkšņi un uzskatāmi. No rīta, kā parasti iedams uz darbu, viņš pa labi no Pārvaldes ieejas durvīm pēkšņi ieraudzīja Rogožkina vareno stāvu ar apbružātu sakvojāžu pie kājām. Viss tūdaļ kļuva skaidrs. Ja spiegošanā apsūdzētais ir izlaists no kameras un gaida pie darbavietas durvīm, tas var nozīmēt tikai vienu… Diez vai viņš te stāv nejauši, maz ticams, ka nācis atvadīties vai grib pateikties par taisnīgumu un labu izturēšanos. Drīzāk gan grasās sadot pa purnu vai iespļaut ģīmī. Kur nogriezties nebija, bet doties atpakaļ būtu muļķīgi. Jura saspringa, un viņa seja pārakmeņojās.

- Nu, diegabikse, vai noķēri spiegu? - Rogožkins skaļi uzjautāja.

Garām pagājušās sievietes ieinteresēti atskatījās. Viņa dārdošais bass tiešām maz līdzinājās septiņdesmit otrajā gadā magnetofona lentē ierakstītajai jaunekļa balsij. Taču fonogrāfisti bija apgalvojuši, ka iespējamība ir 85-90%… Kā tas varēja būt?

-   Neizdevās uz manas muguras karjeru uztaisīt? Bet gribējās gan! - Pulkvedis nāca virsū kā saniknots lācis.

Jura drudžaini mēģināja atcerēties, kā jāizvairās no sitiena pa galvu, pārejot pretuzbrukumā. Laime vēl, ka lācis-alkoholiķis patlaban bija skaidrā…

-   Safantazēji diezin ko, sapūti zilus brīnumus veselu lērumu, bet izrādījās, ka tajā laikā manis vispār nebija Maskavā! Ko nu tu teiksi?

Pieņemšana netika pieminēta. Toties Rogožkins apstājās pusmetra attālumā. Nepatīkama distance. Jevsejevs sajuta briesmas, nemazgāta ķermeņa smaku un kaunu.

-  Piedodiet, - viņš, acis nodūris, nomurmināja. - Acīmredzot speciālisti pieļāvuši kļūdu…

- Tu pats esi likteņa kļūda! - Rogožkins dārdināja. - Ja būtu gribējis - būtu noskaidrojis patiesību. Kā Zvancevs. Viņam gan ekspertīze ir pareiza, gan secinājumi. Mani attaisnoja pa tīro!

-   Piedodiet, - Jevsejevs atkārtoja un pagāja Rogožki- nam garām, juzdams, kā muguru dedzina naidīgs skatiens.

-  Kad tevi patrieks no šejienes, varēsi atkal braukt pie mums uz Dičkovu. Es aizlikšu vārdiņu - tevi paņems ēdināšanas blokā, tur tev būs īstā vieta!

Rogožkins sulīgi nospļāvās uz trotuāra, pacēla sakvo- jāžu un devās prom.

Pazemotais Jura, salīcis un kājas vilkdams, kāpa augšā pa trepēm. Jau uz sliekšņa viņu kā viesulis apdzina Kastinskis, enerģisks, vaļējā gaišā žaketē. Tīši vai ne, viņš ar plecu aizķēra kolēģi, pagriezās atpakaļ un zīmīgi sacīja:

-  Ko lien «vecajam» priekšā, Jevsejev? Atradinies! Drīz vien par saviem varoņdarbiem tiksi pazemināts par jaunāko leitnantu!

Un smiedamies iegāja Pārvaldē kā savās mājās. Stingrā atspere ar spēku aizcirta augstās durvis. Jura palika stāvam ar nokārtu galvu. Radās neticami karsta vēlēšanās - pagriezties un aiziet, atstājot aiz muguras visas savas problēmas. Soļot un soļot, kurp deguns rāda, bez īpašām domām un noteikta mērķa. Taču pieaugušo pasaulē tā nemēdz notikt.

Jura satvēra misiņa rokturi ar nodeldētajiem rakstiem un spēcīgi pavilka uz savu pusi. Vēl nesen viņš šeit bija staigājis kā triumfators. Nu viņš kāpa kā Golgātā.

Bet Aleksejs Mihailovičs Rogožkins soļoja pa pašu Maskavas centru, kurp acis rāda. Vienkārši gāja, cieši turēdams rokā savu daudz pieredzējušo komandējumu sakvo- jāžu. Ne garām traucošā transporta troksnis, ne pretim nākošie gājēju pūļi nespēja izraut viņu no domām. Varbūt tāpēc, ka viņš bija galvu garāks par visiem un atradās it kā citā dimensijā.

Viņš nevienu neuzlūkoja, nevienu netraucēja, tāpat kā viņu netraucēja galvaspilsētas mūžīgā steiga, tik atšķirīga no Dičkovas rimtās miegainības. Viņš domāja par to, cik dažādi cilvēki dzīvo šajā pasaulē. Pēdīgais nelietis Jevsejevs, jaukais un pretimnākošais kaimiņš Ivans Petrovičs, taisnīgais izmeklētājs Zvancevs… Apcietinājums viņa jau tā sarežģīto dzīves situāciju bija padarījis vēl smagāku. Un, lai gan tagad viņš bija brīvs, tas nesagādāja prieku. Tāpēc ka viņš bija brīvs no visa - no mīlestības un draudzības, no ģimenes un bērniem, no darba, no sava dzīvokļa… Ar mājokļa sertifikātiem jau tā bija grūtības, bet tagad viņam - skaidra lieta - neviens neko nedos. Nemīlīgajā Maskavā viņš nevienam nebija vajadzīgs. Tāpat kā visā Krievijā. Kaut vai kāp lejā metro un meties zem vilciena!

Tomēr nē, Dičkovā viņu gaidīja uzticamais suns, Atomam viņš bija vajadzīgs. Gan darbs pensionāram tur atradīsies, un varbūt arī no dzīvokļa neizliks… Viņa solis kļuva stingrāks un atsperīgāks, bija radies mērķis - lidosta, lidmašīna un - mājup, uz Dičkovu! Tam nelietim Jevsejevam nebija izdevies izpostīt viņa dzīvi. Bet kāds taču to spiegošanas ierīci bija piemineklī ielicis… Kurš?

* *

Restorāns «Pirogovs» padomju laikā bija parasta ēdnīca, kur ieturējās «2. mediķu» - Pirogova Medicīnas institūta - studenti. Te bija arī neliela alus zāle, tautā saukta par «Šķūni», te daudzi nākamie mediķi gatavojās sesijai, satikās ar meitenēm, rīkoja studentu kāzas un dzer- stiņus.

Stāstīja, ka viens no pirogoviešiem, kādreiz «Šķūņa» pastāvīgs klients, deviņdesmito gadu sākumā aizgājis gluži perpendikulārā biznesā - tā kā metalurģijas, kā naftas… Un guvis vērā ņemamus panākumus. Viena no viņa meitasfirmām, kas apguva galvaspilsētas sabiedriskās ēdināšanas tirgu, nopirka restorānu un pārvērta pēc Dienvidrietumu administratīvā apgabala mērauklas gluži ciešamā restorānā. Interneta mājaslapā šis iestādījums tika pozicionēts kā «restorāns ar Eiropas un Austrumu virtuvi» ar norādi uz oriģināliem ēdieniem, kuri tiekot gatavoti vienīgi «Pirogovā» un nekur citur pasaulē.

Pirmais kā allaž ieradās Vaļa Ribačenko, saukts Ba- kens, mācību vada komandieris un pats organizētākais Elektronikas fakultātes students visā Kubinkas mācību iestādes pastāvēšanas laikā. Gads poligonā, adjunktūra, kandidāta disertācijas aizstāvēšana, divpadsmit darba gadi raķešu tehnikas ZPI… No galvenā inženiera posteņa pulkvedis Bakens bija pārcēlies uz mīļoto Kubinku par priekšnieka vietnieku zinātniskajā darbā un iemantojis stingra, bet taisnīga un apzinīga cilvēka reputāciju. Tieši Bakens - kurš gan cits? - bijā šā pasākuma iniciators, izveidoja atbalsta grupu, kura nodarbojās ar bijušo kursa biedru meklēšanu, apzvanīšanu, telegrammu sūtīšanu, kā arī nepieciešamo līdzekļu sadabūšanu.

Stundu pirms banketa sākuma Bakens iebrāzās «Pi- rogovā» kā galvenā štāba inspektors pārbaudāmajā karaspēka daļā, iztērpināja zāles pārzini un tūdaļ atrada, kur piesieties. Galdi, kas bija izkārtoti kāzu standartvarian- tā - «T» burta veidā ar garum garu kāju -, nekavējoties tika pārstumdīti, pēc Bakena domām, kompaktāk - pakava veidā. Dažiem galdiem tika nomainīti, viņaprāt, ne visai tīrie galdauti.

Pēc tam tika zibenīgi testēta grupa garmatainu dildu ar auskariem un bizītēm (divas ģitāras, saksofons, elektriskās ērģeles un dziedātāja likras biksēs), kā rezultātā pinkainie uniseksisti tika aiztriekti ratā un viņu vietu uz paaugstinājuma, kura stikla grīda no apakšas bija izgaismota, ieņēma pieklājīga izskata jauns puisis ar sintezatoru un kalsna meitene melnā kleitā ar mērenu dekoltē.

Tad bija kārta cienastam. Bakens kļuva nikns, kad noskaidrojās, ka bez sarakstā apstiprinātajiem ēdieniem uz katra galda tiks servēta - bez viņa, Bakena, piekrišanas! - kaut kāda firmas ēdmaņa ar nosaukumu «Sevastopoles kotlete» - skraukšķīgā mīklā iecepta cūkgaļa ar kauliņu - par trīssimt četrdesmit rubļiem porcija.

-  Tā nav vis kotlete, bet vaļējais lūzums ģipsī! - Bakens ārdījās.

-    Pilnīgi pareizi, - cenzdamies saglabāt cieņu, skaidroja šāda uzbrukuma satriektais pārzinis. - Šis ēdiens, tāpat kā daudzi citi, veltīts izcilā krievu ķirurga Nikolaja Ivanoviča Pirogova piemiņai, kurš pirmais pasaules praksē izmantoja ģipša saiti, Krimas kara laikā strādādams kara hospitāļos.

-   Ko vēl viņš paveicis? - aizdomīgi apvaicājās Bakens.

-   Vēl viņš bija viens no plastiskās ķirurģijas pamatlicējiem - 1830. gadā izveidojis jaunu degunu bārddzinim no Rīgas, - zinoši turpināja zāles pārzinis. Acīmredzot iepriekšējā dzīvē viņš bija bijis ārsts. - Tam par godu mēs gatavojam lielisku putnu gaļas pastēti «Rīgas bārddzinis».

-   Un kurš par šīm medicīniskajām pārmērībām maksās? - Bakens armijas cilvēka tiešumā noprasīja. Un ar pulkvedim piemītošu asprātību piemetināja: - Pirogovs? Puškins? Vai tas būs uz iestādes rēķina? Ak nekādi nebūs iespējams? Tad nost ar medicīnu! Citādi pasniegsit vēl narkozi - ēteri vai morfiju…

Ārsts-zāles pārzinis sadrūma.

-   Narkotiku mums nekad nav bijis. Starp citu, varu piedāvāt Masandras portvīnus. Ir arī franču vīni, šampanietis dāmām…

Bakens nopūtās, paskatījās ar nožēlu kā uz pamuļķi un aplika ārstam roku ap pleciem.

-   Jūs mani īsti nesapratāt, dārgo doktor. Mūsu viesi būs raķešnieki, nevis oligarhi. Mēs esam vienkārši puiši, ar bagātību nevaram lepoties un dzeram vienīgi šņabi vai spirtu. Bet mūsu dāmas ar franču un spāņu vīniem nav lutinātas, viņas zina tikai divas šķirnes - sarkano un balto. Uzliksiet mums pašmāju vīniņu pa piecām pudelēm. Uzdevums skaidrs?!

-   Skaidrs, - pārzinis bēdīgi noteica.

-   Ļoti labi! Toties vārītus kartupelīšus, siļķīti un kādus sālījumus gan piesviediet!

Kad rīkojumi bija doti, Bakens vēlreiz aprunājās ar muzikantiem.

-   Mums kopš studentu laikiem ir sava iemīļota dziesma - «Sešpadsmit tonnas». Mēģināsim atrast meldiņu: ta-ra-ra-ra-ra, ta-ta-ta…

Muzikants pamāja ar galvu.

-   Zinu, tā taču ir klasika…

Viņš kaut ko pārslēdza uz pults un uzreiz sāka spēlēt vajadzīgo melodiju.

Pulkvedis Ribačenko jutās patīkami pārsteigts.

-   Malacis, puis! Cik tev gadu? Divdesmit trīs? Nāc pie mums, izmācīsies par raķešnieku un kāpsi, kāpsi…

Bakens gribēja atklāt muzikantam viņa iespēju mirdzošos horizontus, taču, lai kā pūlējās - nekas neizdevās.

Aizbrauks uz pasaules galu, ielīdīs pazemē militārajā dežūrā - lūk, visa perspektīva tuvākajiem desmit gadiem…

Puisis iesmējās un papurināja galvu.

-   Ne-e… Man ir baltā karte. Plakanā pēda.

-  Ak tā… Nu tad nekā. Tomēr - visviens malacis! Dziesmu bliezīsi vaļā pēc mana signāla. Un nežēlo basus!

-   Tiks izdarīts! - muzikants noteica un pamirkšķināja dziedātājai.

Pēc sešiem sāka nākt puiši. Pareizāk, ne jau vairs puiši, bet sumbri, aļņi, mežakuiļi, lāči… Ērgļi! Āži un auni uz šādiem saietiem parasti nemēdz nākt…

Gandrīz visi ar sievām, militāra stāja, solīdi, valdonīgām sejām, kuras, ieraugot vada komandieri, izlīdzinās, dodot vietu jaunu, nesamaitātu kursantiņu vaibstiem.

-   Raķešsveiciens! Kā sviežas?

-   Raķešu daļās viss kārtībā.

-   Sveiki, raķešnieki!

Vasja Zubatovs, galvenais divnieku karalis un slaists kursā, bija ieradies uzvalkā ar tauriņu, svešzemniecisku iedegumu sejā un satriecošu daiļavu pie sāniem. Meita, vai?

-   Tā ir Ļusja, sieva… Tikko atgriezāmies no Kanāriju salām…

Še tev, brālīt! Toties Kola Dubiņins, Boze, skangals metru sešdesmit pieci garumā, kurš sacerēja dziesmiņas Okudžavas stilā, ieradās pilnā pulkveža uniformā ar ģitāru futrālī kreisajā rokā, melnu cimdu labajā un daudzām ordeņu lentīšu rindām pie krūtīm. Viņš bija aizgājis no RVCN un visu mūžu karojis - Afganistāna, Angola, Čečenija…

-   Sveiks, Baken! Vēl aizvien civilistos?

-   Sveiks, Boze! Vai uzrausi šovakar «Nakts trauksmi»?

-    Ne-e… Man ir protēze, Baken. Ja nu vienīgi kāds cits… Ceru, ka Kuzjkins jau atčāpojis?

Vitja Kuzjkins, Bozes labākais draugs un līdzgaitnieks radošajā dziesmu jomā, tagad ģenerālmajors raķešu karaspēka galvenajā štābā, tā arī netika reaģējis uz telefona zvanu un elektronisko vēstuļu gūzmu. Pēdējais kontroles zvans tika izdarīts šorīt - sekretārs bija atbildējis, ka Viktors Pavlovičs atrodas sanāksmē pie virspavēlnieka, lūdzis nodot sveicienu bijušajiem kursa biedriem un, ja aizņemtība atļaus, noteikti piebrauks…

-   Kā iet, vecīt? - Bakens sit uz pleca neizteiksmīgam vidēja auguma vīrietim ar nokareniem vaigiem kā buldogam un pār pliko galvvidu pārķemmētiem retiem matiem. Līdzās viņam stāv tikpat neizteiksmīga, toties stipri krāsota sieviete. Igors Maksimovs - ģenerāļa dēliņš, viss mācību laiks viņam bija aizritējis kā vieni vienīgi svētki, un arī priekšā rēgojās svētki ar paklāja celiņu, kas ved tieši uz ģenerāļu olimpu. Tikai šodien viņa izskats par svētkiem neliecina.

-Ar kājām, - Maksimovs asprātīgi atbildēja. - Vēl aizvien komandē?

-   Ko lai dara? - Bijušais vada komandieris labsirdīgi noplātīja rokas. - Un tu?

Maksimovs pamāj ar roku un dodas uz zāli, vezdams līdzi savu pavadoni.

-   Esmu gana komandējis. Apnicis viss, - viņš pamet neapstādamies.

Bet durvīs jau parādījušies jauni viesi.

-   Sveiks, Marik! - Bakens sirsnīgi apkampj sārtvaidzi resnīti Ardonu. - Vai Ņujorku jau esi nosvilinājis? Kā klājas tavam bumbvedējam «Tu-160»?

-Vēl neesmu, pagaidām stāv, kur stāvējusi! - vaicātais smej. - Taču majoros neesmu aizsēdējies. Nesen kapteiņa rangā tiku.

-   Kas par bumbvedēju, Mark? - izbrīnā mirkšķinādama acis, jautāja resnīte sieva. - Vai tad tu nestrādā zemūdenē? Un arī par Ņujorku es neko nezinu!

Bakens izbolīja acis.

-   Tas ir valsts noslēpums!

Ardons atmeta ar roku.

-   Klausies tik viņos! Tas ir tāds joks…

Dienesta volgā piebrauca Igoriņš Katranovs ar sievu - aizvien vēl tas pats skaistais vīrietis, nosirmojušais Bel- mondo ar plēsonīga lūša acīm. Viņa sieva acīm redzami citas sugas - no zālēdājiem. Taču Igoriņš izturas pret viņu tikpat galanti, cik galanti bija izturējies pret izcilākajām skaistulēm savā jaunībā, - starp citu, vienīgais no klātesošajiem vīriešiem attapa piebīdīt dāmai krēslu, sēdinot pie galda.

-   Raķešsveiciens, Baken!

-   Samara? Tu?!

Gena Šmarovs, Kubinkas čempions brīvajā cīņā, par kuru bija dzirdēts, ka viņš gājis bojā kaut kur Turkmeni- stānā - it kā īpašā operācijā, it kā dzērumā kārtojot rēķinus… Kaņepes… magones… netīra padarīšana… Un te nu viņš stāv uz sliekšņa - sveiks un vesels, smaidīdams!… Un turklāt vēl izstiepies bezmaz vai līdz griestiem!

Serjoga Semago, Sjomga, izplūdis, taču respektabls, lai gan majors! Ļoti respektabls. Smalks uzvalks, super firmīgas dūmakainas acenes, lepna kaklasaite… Valdonīgas manieres, skatiens no augšas uz leju, lai gan augumā viņš necik nav padevies… īsts ģenerālmajors, nevis majors! Uzreiz redzams, ka radis vadīt, komandēt… Civilajā pasaulē. Taču šeit majors ir un paliek majors. Arī sieva Varja pēc ģenerālienes neizskatās - ne dārga apģērba, ne rotu, ne augsta pašnovērtējuma sejā, un arī pati seja nav sevišķi kopta. Izskats akurāt kā majora sievai!

Ieraudzījis vada komandieri, Sjomga izslējās - bijusi viņam cigarete, būtu aizsviedis. Taču tas ilga tikai acumirkli. Tad viņš kundziski pastiepa roku.

-   Sveicināts, Valentīn, priecājos redzēt!

Acis sarkanas, degunu un vaigus klāj zilas dzīsliņas - redzams, Sjomga paklusām ierauj…

Turpretī Migunovs, viņa vārdabrālis un draudziņš no sendienām, izskatās kā no glancēta modes žurnāla bildes izkāpis - veiksmīgs vīrietis pašos spēka gados, romietis, patricietis, atlēts, un arī sieva viņam atbilstoša, līdzīga tai aktrisei, kura ar Visocki… Marinai Vladi. Skaists pāris, nav vārdam vietas.

-   Saša, velns tāds, dzīvs!!

-   Ļoša! Kam šodien kārta stāvēt uz naktsskapīša, ko?

-   īerindniek Koteļņikov, mier-r-r-rā!

-   Es tev rādīšu ierindnieku! Jau piecus gadus esmu pulkvedis!

-   Bet es - desmit!

Pēdējais ieradās sažuvis, kā kļavu lapa rudenī sadzeltējis večuks ar lielu spalvainu kārpu uz zoda un jau uz sliekšņa nočaukstēja:

-  Vai te uzdzīvo «kubieši»?

Sargs nesaprata un jau gribēja sūtīt veco vīru uz «Ha- vana Klub» Entuziastu šosejā, te Bakens viņu pamanīja, pazina un skaļi noskandēja:

-   Mūsu pedagogam īvanam Semjonovičam - vivat!

-   Vivat, vivat! - diezgan kusli atsaucās «kubieši».

Tas patiesi bija docents Noskovs, vienīgais brīva līguma pasniedzējs PSKP vēstures katedrā, tikai stipri novecojis, itin kā viņš būtu nedēļām ilgi dežurējis pazemes kontrolpunktos līdzās kodolraķešu monstriem un viņam nevis izdiena, bet dzīve ritētu ar koeficientu «gads - par diviem». Viņš izskatījās gaužām nožēlojami: nonēsāts, elkoņos un ceļgalos izspiedies uzvalks, saburzītas bikses, samīlējusies kaklasaite un nomītas kurpes, nejēdzīgs, līdz bezjēdzībai nodilis oranžs portfelis…

Savulaik viņš bija valkājis biezus svīterus kā Heming- vejam. Būdams neatlaidīgs, aizrautīgs, puiciski nežēlīgs, viņš vairākas stundas no vietas varēja strīdēties ar studentiem par… nu kaut vai par vācu trockistu patieso lomu militārā apvērsuma sagatavošanā PSRS 30. gadu beigās vai par budžu ekspropriāciju kolektivizācijas laikā; viņš organizēja diskusiju pulciņu, klaigāja putām uz lūpām: «Sakiet, ko domājat! Godīgi un atklāti! Jūs esat lieli cilvēki, jums jādomā plašā mērogā!» Ar viņu bija interesanti, taču vēlāk kursantiem radās nelāgas aizdomas - pašiem aktīvākajiem pulciņa dalībniekiem gan tika automātiski ieskaitīti eksāmeni un ieskaites, taču vienlaikus viņiem mēdza atgadīties dažādas nepatikšanas - vienam sašaurināta piekļuve slepeniem dokumentiem, otrs negaidīti izkrīt speciālajā disciplīnā, trešajam pēkšņi atrodas nepareizības personiskajā dzīvē… Lai gan iespējams, ka tās bija gluži parastas sagadīšanās.

Ap septiņiem visi bija gana sveicinājušies, klaigājuši, atpazinuši cits citu, situši uz pleca - apsēdās. Pēc īsas klaiņāšanas bija izkristalizējušās tās pašas vecās kompānijas un grupiņas, kas studiju laikos, - «liriķis» Boze sēdēja pie viena galdiņa ar Ļohu Grišinu un Pašu Kļevero- vu, tādiem pašiem kā viņš, kas meklēja sazin ko pa mākoņiem; Gena Samai'a senas draudzības vārdā apsēdās līdzās Zubatoviem, izraisīdams, kā rādās, «jaunlaulātā» Vasjas greizsirdības lēkmi. Taču vietumis bijušie kursanti bija sasēdušies pa rangiem - rau, pie tā galdiņa sēž vienīgi pulkveži, kuri jaunības dienās tik tikko bija sveicinājušies, toties tagad pļāpāja bez apstājas, bija atraduši kādus saskarsmes punktus; bet te - neveiksminieki majori vien, arī ne draugi un biedri, drīzāk sava veida «internacionāle»…

Vaļa Ribačenko, ilgi nedomājot, pievienojies trijotnei Migunovs-Katranovs-Semago. Šie vismaz netēlo sazin ko, tie paši čaļi-švaļi, kas pirms trīsdesmit gadiem, tikai Pašas Drozda trūkst. Semago iesildoties izrāva vīna glāzi šņabja un kā vecos laikos izaicināja Katranu uz roku cīņu, tas ir, armrestlingu - sēž viens otram pretī pie galdiņa, saķērušies rokām, sarkani, pūš un elš. Katranova un Migunova sievas skaļi jūt līdzi, smejas, bet Varja Semago skumīgi skatās un klusē, it kā tā nebūtu vis spēle, bet nopietna cīņa.

-   Es dzirdēju - viņi esot izšķīrušies, - Irona čukst Svetlanai.

-   Es arī dzirdēju… Bet redzi…

Pirmajā raundā Sjomga ar piedurkni iebrauca pastētē un tagad, acīm redzami zaudēdams, dīvaini šķobās un lūdz, lai padod viņam nākamo ēdienu.

-   Tev neveicas, Varjuša, nāksies nest žaketi uz ķīmisko tīrītavu! - Ira Katranova pasmaidīja.

Arī Varja izmocīja vārgu smaidu.

-   Jā… - atbildēja, bet tā nedroši, it kā patiesībā viņai gar Sjomgas žaketi nekādas daļas nebūtu.

-   Vai visiem ieliets?

Bakens piecēlās, pieskandināja ar dakšiņu pie glāzītes. Samara ierēcās, atdarinot sen mirušā grupas kuratora majora Titova balsi: «Klusu tur, zā-ā-ālē! Divas dežūras ārpus kārtas!»

Zāle pieklusa.

-   Un tā, - Bakens iesāka, turēdams glāzīti ar degvīnu sev priekšā kā svecīti. - Tā nu mēs esam sapulcējušies kā pirms trīsdesmit gadiem… Trīsdesmit gadi. Kas mēs tolaik bijām? Zaļi puišeļi, kas sapņoja par precīziem trāpījumiem. Nebija vēl ne Afganistānas, ne «Komjaunieša», ne Groznijas. Atcerieties, kā Kola mums dziedāja: «Aiz trejdevītā mākoņa stāv pils no sudraba, aiz trejdesmitā slejas kalns no tīra dimanta, aiz trīsreiz dividesmitā…»

-   …šurp kādu štruntu nes, - pie galdiņiem sēdošie korī uztvēra Zubatova uzsākto dziesmu. - Bet nekur nepaslēpsies tas no mūsu raķetes!

-   Tur bija citādāk! - Boze atsaucās.

-   Uzrauj «Sešpadsmit tonnas»! - iesaucās pulkveži.

-   Labāk «Nakts trauksmi»! - iebilda Mariks Ardons.

-    Klusu!… Nav svarīgi, - Bakens turpināja. - Ko es gribēju pateikt… Avīzēs raksta: «Valsts raķešu aizsardzības vairogs…» Skan lepni un skaisti. Tā ir svarīga lieta - aizsardzība pret ārējo ienaidnieku, pret kodolagresoru, - nekā svarīgāka par to vispār nav. Bet kur tas vairogs ir? Kas tas par vairogu? Kā to lai ierauga?

Pie galda iestājās klusums. Muzikants pie pults pilnā gatavībā uzmanīgi raudzījās tosta teicējā, ieinteresēti klausījās arī dziedātāja, ārsts-zāles pārzinis un trīs viesmīļi…

-   Mēs visi kopā esam tas aizsardzības vairogs! - Bakens ar roku svinīgi norādīja uz visiem klātesošajiem. - Gan Zubatovs, gan Ardons, gan Katranovs, gan Sma- rovs, Dubiņins, Migunovs… gan visi pārējie! Vakarējie zaļknābji, bet šodien - vecākie virsnieki, ikkatrs ir daļiņa no kodolraķešu vairoga! Tālab pirmo tostu es uzsaucu par mums visiem un par visiem raķešu karaspēka virsniekiem!

Ierībējās krēsli, atbīdot tos no galda. Virsnieki piecēlās, saskandināja, izdzēra līdz dibenam… Baltās kartes īpašnieks pie sintezatora sāka spēlēt, meitene iedziedājās: «Virsnieki, ak, virsnieki, jūsu sirdis ir kā mērķis…»

Naži un dakšiņas nošķindēja pret šķīvjiem, radot ierastu maltītes troksni.

-   Interesants liktenis katram izveidojies, - ierunājās Bakens, uzkozdams tomātu. - Rau, Boze negribēja tupēt pazemē, dežurēt «punktā» - un palika bez rokas. Un varēja vispār simtreiz būt beigts! Ardonu mēs gribējām iesēdināt lidmašīnā, bet viņam nācās iekāpt zemūdens raķešnesējā - arī dabūja druku. Divpadsmit gadu zem ūdens par nāvinieku…

-   Kāpēc par nāvinieku? - Migunovs iejautājās.

-   Pajautājiet pašam, viņš jums pastāstīs.

Bakens ielēja uz otru kāju, piecēlās, pameta apkārt saimnieka skatienu.

-   Atgādinu - novēlota otrā glāze ir neglābjami pazudināta pirmā. Ielejiet!

Viņš pagaidīja, līdz komanda tiek izpildīta.

-Vai jūs atceraties, kā mēs, vēl zaļknābji, iztēlojāmies savu nākotni? Dzīve šķita vienkārša un skaidra kā dienas kārtība skolā. No rīta augšā, pēc brokastīm - veiksmīgs trāpījums mērķī, ap pusdienlaiku - slava visas tautas mērogā, vakarā - mīlestība un kārtējā dienesta pakāpe. Taču katram bija lemts citāds liktenis. Dažs guvis gan slavu, gan mīlestību, gan dienesta pakāpes, bet dažam… Dažam ticis tikai mūžīgais miers…

Bakens pacēla glāzi.

-   Otrs tosts - par kursantiem un pasniedzējiem, mūsu biedriem, par tiem, kuri aizgājuši no mums uz visiem laikiem!

Visi piecēlās un nesaskandinot klusēdami iedzēra. Sergejs Semago ilgi raudzījās savā glāzītē, bez skaņas kustinot lūpas, itin kā sarunādamies ar to. Kad visi jau bija izdzēruši un tvēra pēc uzkodām, viņš strauji salēja sevī degvīnu, ar delnas virspusi noslaucīja lūpas un lēnām apsēdās krēslā.

-   Kārtīgo puišu vairs nav, bet paši lielākie sūdabrāļi nezin kāpēc dzīvo visilgāk. Un nekas šos neķer. - Viņš pameta ar galvu uz politisko disputu cienītāja Noskova pusi. - Kāda velna pēc viņš ir uzaicināts, tas kārpainais vampīrs?

Ivans Semjonovičs, atradis vietu pie pulkvežu galdiņa, jau skaļi kaut ko sludināja savā drebelīgajā tenorā, vicinādams dakšiņu ar uzdurtu karbonādi.

-   Nupat savā lektora darbā biju komandējumā - tur tā baroja, ka tik tikko kājas neatstiepu! Ūdenī pliki makaroni vien! Neviena gaļas kumosiņa. Vismaz pie jums, mīlīši, pieēdīšu pilnu vēderu…

-    Neviens šo neaicināja, pats atvilkās, - Bakens sacīja. - Večuks jūt, kur varēs garšīgi pierīties. Dzirdēju - šim esot vesela datu bāze par bijušajiem kursantiem - kur kurš dzīvo, kā pelna dienišķo maizi. Iet ciemos pie tiem, kuri bagātāki, taisa saietus restorānos - tā teikt, «piemiņas vakarus», izspiež asaru… Un, protama lieta, ne jau viņš ir tas, kurš norēķinās…

-   Datu bāze… - Semago saviebās. - Mēs to viņa datu bāzi pazīstam… Lai tik tas pakaļa atnāk pie manis ciemos…

-   Sjomga, mēs sēžam pie galda, - Katranovs atgādināja.

-    Pardon, pardon… - Sjomga sabozās un apklusa. - Starp citu, Paša Drozds pie viņa bija teicamnieks un kārtīgi apmeklēja to viņa stulbo pulciņu…

-   Tie ir tikai minējumi, bet ne fakti. - Katranovs uzlika sev vārītos kartupeļus, izmeklēja biezāku siļķes gabaliņu. - Vai mazums ko kurš baumo…

-   Katrām baumām ir savs pamats. Par tevi taču neko nebaumo? Un par Bakenu vai Migunu…

-   Skaidrības labad - izbeigsim, - Bakens noteica. - Tagad iedzersim par skolotājiem un komandieriem!

Iedzēra. Pēc tam - par veiksmi. Pēc tam - par to, ka nav nācies izšaut kaujas lādiņus. Tad - par to, ja kaujas lādiņus tomēr nāktos raidīt, lai tie trāpītu mērķī.

Drīz vien pienāca kārta karstajam ēdienam - šurpu turpu, nesdami piekrautas ēdmaņu paplātes, šaudījās viesmīļi, kas savos baltajos uzsvārčos līdzinājās vai nu Piro- gova laika ķirurgiem, vai mūsdienu stomatologiem, bet pie galdiņiem, baudot degvīnu un «Pirogova» firmas pelmeņus, kuri atgādināja mazas dāmu austiņas, turpinājās senu paziņu atkaliepazīšana.

Izrādās, ka neglābjamais liriķis Boze tā arī ne reizes nav bijis precējies. Nu jau divi gadi kopš pensijā, dzīvo vienistabas «froščovkā» pirmajā riņķa līnijā, joka pēc dažreiz apmeklē boulingu - trenē potēzi.

-   Dziesmas saceri?

-   Ne-e. Pēc diviem gadiem Cečenijā - vienīgi rupjas častuškas.

Toties Vasja Zubatovs ar savu Ļusju iepazinies Mar- veljā.

-   Kur tāda ir - Marvelja?

-   Nezini, vai, vecīt? Spānijā, kur tad citur? Kādus desmit kilometrus no Puertobanusas…

Vasja, līdz ausīm ieracies tūrisma biznesā, bija ļoti apmierināts, Ļusja arī piedalās biznesā, tur līdzi.

-   Bildes gribat paskatīties?… Šī ir Tunisija. Te - Jaunzēlande, kur dzīvo maori. Šitā uzņemta pirms mēneša

Bahamās. Ļusja kāpj laukā no baseina, un sulainis jau stāv pamatstājā - atnesis brokastis…

Fotogrāfijas ceļo no rokas rokā, visi saprotoši māj, apskauž gan Vasju, gan sulaini - Ļusja trūcīgajā bikini ir sasodīti pievilcīga.

-   Un kas vainas Svētai Migunovai? Maķenīt vecāka, tas ir skaidrs, bet paskat vien - sulīgs sievišķis, skaista, un kas par stāju - akurāt kā ASV prezidenta sievai.

-   Nu nē… Ar Ļusju viņa nevar mēroties!

-   Tāda ir viena no miljona, ka es tev saku! Bet Ļusja… Kā tāda Ļusja izskatīsies pēc desmit gadiem, kad viņai arī būs ap četrdesmit? Ko? Tu gribi teikt, ka Svētai nav trīsdesmit septiņi? Cik, cik?! Gandrīz vienos gados ar Mi- gunu?!… Četrdesmit septiņi? Un tāda figūra? Nelej nu! Saderam uz pudeli «Napoleona»! Tūlīt pat iesim un uzprasīsim… Kurš teica? Miguns pats? Nu tad jau gan…

-   Bet Smirnovs un Kuzjkins - divi mūsu ģenerāļi - tā arī nav atnākuši. Pat atklātnīti nav atsūtījuši.

-   Kas tur sevišķs? Viss skaidrs… Ja tu būtu ģenerālis, arī nebūtu atnācis. Un es tāpat.

-   Bet Igorjoša Katranovs, lai arī štāba priekšnieka galvenais inspektors, vēl aizvien nav ticis vaļā no sava Dien- vidkrievijas runas veida. Buldurē tāpat kā pirmajā kursā.

-   Bet Ļoša Zeļabovs nositās ar helikopteru - atcerieties, Čečenijā deviņdesmit devītajā notrieca helikopteru ar priekšniekiem?

-    Bet vai atceraties Pašu Drozdu? Aizgāja bojā pašā pirmajā gadā pēc skolas. Un vēl tik muļķīgā kārtā - plāksne nospieda, varat iedomāties? Viņiem tur poligonā kaut ko cēla, vai… Tā nebija plāksne? Strāva nosita? Ak tā… Var^ļau būt. Vispār - tumša padarīšana. Visādas runas klīst. Baumoja, ka Paša pats sev padarījis galu. Kāpēc? Tu taču viņu pazīsti - degunu slēja mākoņos, aizvien visur gribēja būt pirmais - es, es, es… Bet tur, poligonā, šo nolika pie vietas. Un viņa kompaška - Migunovs ar Katranovu un Semago - arī paklusām žmiedza. Drozds divas dienas pirms tam staigājis ar pārsistu ģīmi - Sjomga par kaut ko iešķīlis. Bet varbūt Katrans… Katrans ar Migunu toreiz kopā ar viņu strādājuši, līdzās. Runā, ka viens aizgājis pačurāt, otrs arī kaut kur noziedējis - un pa to laiku Drozds apsvilinājies ar trīssimt astoņdesmit karstajiem. Vai nav dīvaini? Toties tagad viņi ir pulkveži, rau, kā noēdušies, angļu uzvalkos ar skaistām sievām pie sāniem, bet Drozds…

-    Izrādījās, ka tā ir vienreizējas lietošanas zemūdene! Un apkalpe tāpat! Kā, kā… Ļoti vienkārši! Tā var izšaut raķeti, vienīgi atrazdamās virs ūdens, sagatavošanās laiks - divdesmit minūtes pēc normatīva. Savukārt pēc NATO normatīviem tās atklāšanai un iznīcināšanai arī paredzētas divdesmit, divdesmit piecas minūtes… Kolīdz pagūsti izšaut, esi atklāts. Bet varbūt nepagūsti, un tevi atklāj… Arvienvārdsakot - kamikadze! Virsnieki zināja, arī matroži nojauta. Bet kāda tam jēga?

-  Izcepties dzīvam - trakāk nevar būt… Bet Toļiks Iva- novs, tas, kurš Gibidzem spēra mandarīnus, nesen gāja bojā autokatastrofā uz Rīgas šosejas, viņa BMW ieskrēja pretējā joslā.

-   Vai atceraties Muri Muriču, kurš mums lasīja mehānikas teoriju? Acu nepamirkšķinot, rakstīja ieskaites, dzēra ar studentiem konjaku… Viņam baņģuki ietrieca dunci ribās.

-   Valsts galīgi izgājusi no rāmjiem… Auklējas ar bandītiem, slepkavniekiem, spiegiem… Gan vēl dabūs just!

-   Es zvanīju, tikai tevis nebija Maskavā. Sekretārs neko jēdzīgu nepaskaidroja. Kāds teica - tu atrodoties slepenā komandējumā?

-  Klausi vien! Kas par slepeno komandējumu'? Pastāsti labāk man, lūk, ko…

-   Vai atceries?

-   Bet vai tu atceries?…

Muzikants spēlēja klusi un neuzkrītoši - no Glena Mil- lera līdz Izakam Dunajevskim un atpakaļ, toties vēlāk, kad degvīns bija izplatījies asinīs, balsis pie galdiņiem kļuvušas uzbudinātākas, bet uz grīdas un biksēm noripojuši pirmie konservētie zirnīši un šķiņķa kumosiņi, - tad viņš uzblieza «Melno runci», vokāliste iedziedājās ekspan- sīvāk un plāna viducī, sievu pamudināti un skubināti, sāka iziet sirmi pulkveži, šūpodamies un draiski grozīdami aptukušos stāvus, bet Katranovs ar majora Poluja- nova sievu, tieviņu bruneti, uzrāva īstu tvistu, sinhroni ieurbdamies zemē un, aplausiem un uzmundrinošiem saucieniem skanot, atkal izurbdamies no tās laukā. Tad nāca «Brīnišķīgais kaimiņš» un «Dziesmiņa par zaķiem», pieblīvēdamas kuņģos pirmo un otro ēšanas pauzi, nedaudz izvējojot alkohola sakarsētās galvas.

Atskanot pirmajiem «Serbūras lietussargu» leģendārā valša akordiem, Sergejs Migunovs piecēlās no galdiņa un galanti palocījās Katranova madāmai: vai atļausit? Irona iesmējās, pasniedza viņam roku, un viņi tūdaļ iejuka dejotāju pūlī. Gena Samara, kas visu vakaru ne acu nebija nolaidis no Ļusjas Zubatovas, tagad grieza viņu pa zāli, ar vareno ķepu saudzīgi turēdams ap tieviņo vidukli. Iereibušais majors Polujanovs nemitīgi klupa un neveikli spieda savu partneri, briljantiem apkārušos pulkveža Ko- teļņikova dzīvesbiedri.

Sasārtušais Noskovs, bagātīgā cienasta, dzērienu un sarunu iejūsmināts, uzlūdza kādu jautru majorieni raibā kleitā, un tagad viņa to nēsāja no kolonnas uz kolonnu kā tādu mazu mūmiju, cēla acis pret griestiem un tik tikko valdīja smieklus, kas lauztin lauzās uz āru.

Svētu Migunovu negaidīti angažēja ģenerāļa dēliņš Maksimovs. Viņa to uzreiz nepazina, izgāja deju laukumā un tikai tad ieskatījusies neslēpa izbrīnu: tas esi tu?!

- Vai tad nevar pazīt?

Par ģenerāli viņš nebija kļuvis un tētiņa-ģenerāļa spozmi nebija iemantojis. Blāvas acis, blaugznas retajos matos, pat kādreizējās ambīcijas šķita atstājušas neveselīgo ķermeni.

-   Nē, kāpēc… Tikai senāk tu biji citādāks. Atceries, es tevi saucu par Igoruņu. Tev viss bija kā rotaļa… Solījies kļūt par ģenerāli!

-   Zinu, zinu, ka nevar pazīt. Tā dzīve iegrozījās. Tu gan nemaz neesi pārvērtusies. Žēl, ka tu atteici, kad es tevi bildināju. Viss būtu bijis citādi…

Svēta saausījās, noņēma viņa roku no sava vidukļa un, atvirzījusies nostāk, palūkojās izbrīnīti no augšas lejup.

-   Pagaidi, pagaidi, kad tad tu mani bildināji? Vannas istabā, kad ar abām rokām iebrauci man zem svārkiem? Kad es tev iecirtu pļauku? Tev gan ir iedomas! Vai tad tā ir bildināšana? To sauc citādi!

-   Nē, tā nav, tu pārprati…

Maksimovs izskatījās pēc paklāju piečurājuša kaķēna. Svetlana zobgalīgi iesmējās.

-   Nūģis tu esi kļuvis, Igoruņa, nevis ģenerālis! Ar tevi ir garlaicīgi. Senāk vismaz prati uzjautrināt!

-   Ko jūs visi bāžat man to ģenerāli degunā? Pastāsti labāk par sevi. Vai esi apmierināta ar dzīvi?

-   Protams! Mans Serjoža ir atbildīgā amatā - ģenerāļa vietnieks, varbūt arī pats tiks par ģenerāli. Mums ir laba māja, mašīna, lielisks dēls. Paskaties uz mani!

Svēta graciozi pacēla rokas uz iztaisīja pirueti - kā balerīna. Maksimovs tikai norija siekalas. Un tūdaļ pat Igors Katranovs satvēra skaistuli ap vidukli, sagrieza, aizvirpuļoja ar viņu dejotāju pulkā - un vaļā vairs nelaida, kamēr nebija izskanējis beidzamais akords.

Ģenerāļa dēls apjucis pastāvēja nolaistām rokām un slāja atpakaļ pie sava galdiņa. Pēc dažām minūtēm viņš kopā ar sievu nemanāmi pameta restorānu. Taču neviens to neievēroja, un, ja arī ievēroja, tad nepievērsa uzmanību. Katrā ziņā viņa aiziešana nevienam omu nesabojāja.

Izdejojies Noskovs apstaigāja galdus, apsveicinājās ar bijušajiem kursantiem, apmainījās nenozīmīgiem vārdiem, iedzēra un uzkoda. No Migunova kompānijas viņš sevišķu laipnību neizpelnījās, taču, it kā nekas nebūtu bijis, noskūpstīja roku dāmām, izmeta pāris glāzīšu uz viņu ģimenes labklājību, iebaudīja siļķīti ar kartupelīšiem, pastāstīja ļoti vecu politisku anekdoti, pats pasmējās un devās tālāk.

Vakars virzījās pa draudzīga saieta ierastajām sliedēm. Raķešnieki no sirds priecājās. Dzēra, uzkoda, dejoja, klausījās mūziku. Un kā dziesmas vārdi, kā sarežģīts daudzslāņains rečitatīvs maigajai Mišela Legrāna melodijai skanēja atzīšanās, mājieni, jautājumi un atbildes, joki un anekdotes, baumas un citas vārdu drazas:

-   …un man nezin kāpēc šķiet, ka es jūs, Ļusja, pazīstu daudz gadu, veselu mūžību…

-    …mazliet pliekani, vai ne? Provinciāli, provinciāli! Un skumīgi, mana dārgā!

-    …man ļoti patīk īstais ķīniešu porcelāns. Tas it kā izstaro gaismu! Tagad tādu nevar dabūt…

-   Bet manējais atveda tējas servīzi - plānu kā olas čaumala, caurspīdīgu, bet pret gaismu saskatāma imperatora figūra! Brīnišķīgi!

-    Tiešām ķīniešu'? Tu taču zini, cik tagad daudz viltojumu!

-   Izslēgts! Viņš taču to nepirka Lužņikos. Ķīnā dabūja dāvināt, turklāt solīdā līmenī…

-   …bet «Stounā», starp citu, deju zāle ir rotāta ar zebru un antilopju ādām, un tur tā pa īstam var atslābināties…

-    …varbūt piektdien? Vasja piektdienās iet uz pirti… Citādi viņš ir tik greizsirdīgs!…

-    …it kā CIK locekļiem Kameņevam un Zinovjevam esot bijusi abiem viena mīļākā - fabrikas «Rot front» drāmas pulciņa vadītāja…

-   …Paklau, Serjoža, es savam arhitektam pateicu, lai vasarnīcā visu veido stingri pēc fenšui likumiem…

-    …Uzkod labāk, citādi noreibsi! Re, pelmenīši, no laika gala īsts krievu ēdiens! Bet ķīnieši pārtiek no čūskām, varžu kājiņām… Es lasīju, ka šiem firmas iecienīts ēdiens godājamiem viesiem esot «Trīs drakonu cīņa» - no indīgām čūskām un savvaļas kaķa gaļas… Kā tādu draņķi var ņemt mutē?

-    Tiku tādu ēdis. Likās pat garšīgi. Bet, kad uzzināju, no kā gatavots… Br-r-r! Vairs nepieskāros, lai apvainojas…

-   …un abi - ievērojiet, abi - no visām iespējamām allaž izraudzījās oportūnisma un streiklaužu pozīciju, ha-ha- ha!

-   Uzmanību, biedri virsnieki! - Bakens iesaucās, pārkliegdams daudzbalsīgo murdoņu. - Uzaicinu ieliet, uzdzert raķešu karaspēkam un nodziedāt mūsu dziesmu! «Sešpadsmit tonnas» - urā!

Viņš pamāja ar roku, un karaklausībai nederīgais pla- kanpēdainais muzikants piesita taustiņus, basi uzdeva pa bungādiņām, iedarbojoties kā komanda «Dziesmu!».

Uz fizelāžas - trofejkāršu kava, Bet bumbu lūkā - bīstama krava. Sešpadsmit tonnas, Dievs, apžēlo! - Uz Ņujorku gribam nomest mēs to!

Brīvā stilā auroja četrdesmit septiņas rupjas, tikko degvīna izsvilinātas virsnieku rīkles. Pieredzējušie kareivji sajutās kā kursanti studentu ballītē - acis iemirdzējās kā jaunībā un pa ķērienam noliktās nošpas un nitroglicerīna tabletes uz brīdi piemirsās.

Kā dimants Ņujorka mirdz tālu lejā, Miljonāri tur klausās džezu, Viskijs kristāla glāzēs tiek liets, Bet pilsēta vērta ir kapeikas vien.

Smagie basi kairināja nervus, deviņdesmit trīs rokas un viena protēze sita ritmu uz iedomātajām bungām, tā ka šķīvji lēkāja un žēli šķindēja. Galdi ieliecās un bīstami vibrēja, šur tur uz grīdas nolidoja galda piederumi. Zāles pārzinis izskrēja, lai pārtrauktu nejēdzību, taču, kā jau bijušais ārsts, novērtējis situāciju, pieņēma saprātīgu lēmumu - viņš palika maliņā stāvam un vēroja padzīvojušos karotājus, kuri uz dažām minūtēm bija pārvērtušies 1972. gada puišeļos.

Pār Ņujorku lido padomju «Tu», Sešpadsmit tonnas - hau du ju dū! Un kaut arī vīzēs paši mēs, Mums debesskrāpis ir graša vērts!

Arī deviņdesmit četras kājas dauzīja līdzi ritmu, turklāt septiņdesmit sešas bija tērptas smagos formas tērpa puszābakos, kas bija darināti no cietas ādas pēc nezin kā un kam ņemta mēra un kropļoja kājas ar tulznām, tomēr bija tik ierasti un galvenais - izsniegti par brīvu.

Grīda drebēja un čīkstēja, taču tas visus tikai uzkurināja. Paredzēdami pēdējo pantu, vecākie virsnieki smiedamies ņēmās rādīt uz piesārtušo Ardonu, kurš dziedāja kopā ar citiem, kopā ar citiem rībināja galdu un armijas zābakos ieautajām kājām dauzīja ritmu.

Virs Ņujorkas lido majors Ardons, Bet katrā bumbā - sešpadsmit tonnas. Sešpadsmit tonnas, Dievs, pasargā! Kā lāpa uzliesmo Ņujorka!

Kad bija izskanējusi smieklu šalts un pašiem sev veltītie aplausi, raķešnieki iedzēra par Bozi, kurš bija sacerējis šo dziesmu, uz visiem laikiem iemūžinādams pirmā ranga kapteiņa Marka Ardona vārdu. Lai gan - nē, ne uz visiem laikiem, jo tagadējie kursanti «Sešpadsmit tonnas» nedziedāja. Citi laiki, citas dziesmas…

-   Malacis, Boze! - auroja pamatīgi piedzērušais Semago. - Uzurrāsim viņu! Uzurrāsim!

-   Nabaga Merls Treviss, - zobgalīgi sacīja Migunovs.

-   Kas tas tāds? - Katranovs ievaicājās. Arī viņš bija krietni iemetis, taču prata saņemties.

Migunovs iesmējās.

-   Viņš sacerēja «Sešpadsmit tonnas», nevis Boze…

Katranovs piecēlās un stūrgalvīgi nogrozīja galvu.

-   Es nekādu Trevisu nepazīstu. Toties Nikolaju Pavlo- viču Dubiņinu - mūsu varoni - pazīstu! Uz tavu veselību, Nikolaj!

Taču trokšņa dēļ neviens viņu nesadzirdēja. Kompānija bija sakarsusi līdz vajadzīgajai temperatūrai, tā ka jautrība kļuva nepiespiesta un nekontrolējama.

Migunovs atbīdīja šķīvi un noliecās pār kabatas datoru piezīmju grāmatiņas lielumā. Ierīce mirkšķināja oranžas un zilas uguntiņas.

-   Ko tu dari, Migun? Sūti uz Centru šifrētu telegrammu? - Semago izbrīnā apjautājās un kārtējo reizi iedzēra. - Skatieties, puiši, Serjoža sūta ziņojumu CIP, sak, ar raķešu karaspēku viss ir kārtībā - dzert var daudz, kaujas gars možs.

-   Kāpēc noteikti uz CIP? Uz «Intelligence Service»! - Migunovs atsaucās un, izslēdzis datoru, paslēpa to iekškabatā.

-   Viss kārtībā? - Svetlana vaicāja vīram.

-   Jā. Nez kāpēc nedarbojās žoga apgaismojums. Acīmredzot fotoelements sācis streikot. Es ieslēdzu un pazemināju temperatūru guļamistabā. Šodien ir tveicīgi…

Laiks ritēja nemanot. Ap vienpadsmitiem viesmīļi iz- ripināja zālē ratiņus ar desertu. Bakens apstaigāja zāli un ielūkojās ratiņos, modri sekodams, lai visur būtu pilns kaujas komplekts - šokolāde, cepumi, siers, liķieris.

Apskurbušais Semago klanīja galvu, palaikam iemigdams un nokārdams apakšžokli uz krūtīm. Varja plikšķināja viņam pa vaigiem, Svēta pūlējās padzirdīt ar karstu kafiju, Irona smējās. Kad Katranovs, Ribačenko un Migunovs teica kādu tostu, Sjomga tikai noliedzoši purināja galvu un ar pirkstu gaisā kaut ko zīmēja. Taču, atgriezušies pie galdiņa pēc kārtējās dejas, viņi izbrīnīti atrada Sjomgu slapju - acīmredzot viņš bija pabāzis galvu tualetē zem krāna - un gandrīz skaidrā. Rokā viņš turēja pilnu glāzi.

-   Gribu iedzert par Drozdu, - viņš teica, raudzīdamies sev priekšā. - Par viņu vienu pašu… Dumjš viņš, protams, bija. Taču mēs izrādījāmies vēl dumjāki… Par tevi, Paša.

Viņš iedzēra, negaidīdams pārējos. Irona pasmīkņāja un jautājoši uzlūkoja vīru. Katranovs sadrūmis salēja vīriešiem degvīnu, Svētai, Irai un Verai iespieda rokā pa vīna glāzei. Visi klusēdami izdzēra nesaskandinājuši. Pie Zubatovu galdiņa, spriežot pēc Vasjas skaļajiem izkliedzie- niem, brieda skandāls. Bakens, palaidis vaļīgāk kaklasaiti, devās turp.

-   Pasakiet man, veči, - raudzīdamies galdā, ierunājās Sjomga, - kāpēc man ir tik sūdīgi? Ne vienkārši sūdīgi, bet - sū-dī-gi?!… Jūs klusējat? Tad es pateikšu. Man ir sūdīgi Drozda dēļ. Visus trīsdesmit gadus. Vai tu, Katran, arī jūties sūdīgi?

-  Viņš jūtas ļoti sūdīgi, - Irona steidzīgi apgalvoja. - Aizej labāk, Serjoža…

-   Mēs ne reizes par to neesam runājuši, - Sjomga viņu pārtrauca. - Kopš tās vasaras septiņdesmit otrajā. Kāpēc? Paskaidroju - aiz cieņas pret mūsu dziļajām bēdām…

-   Beidz sevi šaustīt, - Katrans skarbi aprāva. - Mums arī tika. Drozds aizgāja bojā, bet mēs neko nespējām līdzēt. Tas ir vissmagāk. Ja vajadzētu dot asinis, mēs būtu devuši. Ja vajadzētu atdot dzīvību - domāju, arī to būtu atdevuši. Bet mēs varējām vienīgi aiznest viņa līķi līdz helikopteram. Un viss.

-   Nē, tā nav vis! - Sjomga dzērāja noslēpumainībā pavīpsnāja. - Jāsaka būtu - un šo zārku mēs turpinām nest visus šos trīsdesmit gadus, mēs to nesam savā sirdī… vai kaut kā tā… Un pēc tam jādara tā!…

Viņš strauji pieslējās kājās un pastiepa uz priekšu galvu, bezmaz vai iebadīdams degunu Katranam sejā.

-   Tā, tā, redzi? Ko? - viņš iesaucās, atņirgdams zobus. -Ar pieri jādara tā, žoklis jākustina uz priekšu un atpakaļ! Tā cieš īsti vīri!

Katrans pastiepa žokli uz priekšu, saņēma Sjomgas zodu saujā un ar spēku pagrūda. Sjomga zaudēja līdzsvaru un smagi noslīga uz krēsla, nenolaizdams no Katrana neprātīgo skatienu.

-   Puiši, vai mums tā kā nebūtu laiks… - izbijusies nomurmināja Irona.

-   Tūlīt te vienam otram būs laiks, - Sjomga izgrūda caur zobiem, pūlēdamies piecelties. Varja no mugurpuses apņēma viņa plecus.

-Atslābsti, vecais…

Arī Migunovs grasījās celties, bet Sjomga ieaurojās:

-   Visiem sēdēt! Man ir pistole!

Acumirklī iestājās klusums, visapkārt izveidojās tukša telpa. Šai sabiedrībai bija zināmi daudzi pamācoši notikumi, kad pistoles pēkšņi uzradušās, kur nevajag.

-   Izbeidz, Serjoža, - klusi un stingri sacīja Svēta. - Varja, aizvedīsim viņu pie ūdens, lai atvēsinās…

Viņa piecēlās un, apgājusi apkārt galdiņam, tuvojās Sjomgam. Pieliekusies aptvēra viņa vidukli, kaut ko čukstēdama ausī, palīdzēja piecelties, aši pārlaizdama roku mugurai pie padusēm.

-   Nekā viņam nav, nebaidieties!

Varja satvēra bijušo vīru otrā pusē, un viņas aizveda ķildnieku uz tualetes pusi. Viss Sjomgas kaujinieciskums pēkšņi bija pazudis. Viņš atgādināja lielu, nogrēkojušos sanbernāru - sašļucis, nokārtu galvu, tas padevīgi gāja līdzi savām saimniecēm.

-   Biznesmeņa kungs, rādās, galīgi atšālējies, - Migunovs īgni noteica.

-   Tava Svēta gan ir uz goda, - Katranovs, nepievērsdams uzmanību Ironai, kas pēkšņi saausījās, pavadīja otra sievu ar ilgu skatienu. - Uz viņu visās lietās var paļauties.

-   Tas tiesa, - Migunovs piekrita.

Pēc brīža atgriezās Bakens ar galīgi piedzērušo Nos- kovu, kurš tik tikko turējās kājās - un arī tikai tāpēc, ka bija iekrampējies mācību vada komandiera dzelžainajā augšdelmā. Arī Bakens bija krietnās burās, taču svešs cilvēks to nemūžam nebūtu varējis pamanīt.

-   Tikko vienus izšķīru, kad jau citi metas kauties! Kas jums ko dalīt, senie draugi? - Viņš sparīgi pārvilka delnu sejai, gaiņādams prom vai nu skurbumu, vai nogurumu. Bet varbūt abus divus.

Katranovs atmeta ar roku.

-   Tas ir Pašas Drozda dēl…

Pie galdiņa, slaucīdama kabatlakatiņā slapjās rokas, pienāca Svēta.

-   Sjomga mirkst, elpo ar žaunām. Viņš bija apvainojies arī tāpēc, ka netika nosaukts kā raķešu vairoga daļiņa. - Svēta apsēdās pie galdiņa un kāri iztukšoja glāzi nar- zāna.

-   Kāds te sakars ar Pašu? - bijušais vada komandieris mērķtiecīgi prašņāja. - Vai ar jums? Tas bija nelaimes gadījums, visādi mēdz notikt…

Noskovs pārlaida skatienu galdam un ar svešu dakšiņu sāka stūķēt iekšā salātus.

-   Poligonā klīda runas, it kā Paša izdarījis pašnāvību, - Katranovs negribīgi sacīja. - Viņam ar Sjomgu iepriekšējā vakarā nieku dēļ bija izcēlies konflikts, abi iešķīluši viens otram. Tāpēc Sjomga domā, ka ir savā ziņā vainīgs…

Bakens vairākkārt uzsita sev pa ceļiem, noknikšķinā- ja pirkstus un tikai tad varēja atbildēt:

-   Muļķības! Dienesta izmeklēšana taču tika veikta, visi punkti uz «i» salikti! Kādas vēl var būt baumas?

-   Gadījums patiešām ir stulbāks par stulbu. - Katranovs saviebās. - Drozda radinieki no viņa beidzamajām vēstulēm sapratuši, ka viņš no rīta līdz vakaram dauzīts. Un arī mēs ar Sjomgu esam piedalījušies.

Viņš apklusa. Bakens neattapa ko atbildēt un tikai virzīja skatienu no Katrana uz Migunovu un atpakaļ.

-   Kas tad tur īsti notika? Vai varat jēdzīgi pastāstīt?

Katranovs atmeta ar roku un novērsās.

-   Mums laukumā stāvēja Ļeņina statuja. No čuguna. - Migunovs atbalstījās ar elkoņiem pret galdu, paņēma dakšiņu, iespējams, grasījās uzdurt kumosiņu šķiņķa, taču dakšiņa sastinga gaisā. - To tieši tolaik restaurēja, un mums trijiem tika uzdots šo to salodēt, piekrāšot. Līdzās karājās pagaidu elektrības vads, lai varētu strādāt vakaros. Vads notrūka, trāpīja statujai.

Migunovs nolika dakšiņu, atlaidās krēslā un apņēma Svētas plecus.

-   Katrans tobrīd bija lejā. Es arī. Bet Paša ķimerējās augšā. Tā liktenis bija lēmis…

-   Iedzersim par Pašeņku! - Noskovs ierosināja un pirmais pacēla glāzīti. - Es viņu atceros, sakarīgs zēniņš bija. Lai viņam debesu valstība…

Nesaskandinot visi iedzēra.

-   Ja jūs visi trīs būtu nosisti, nevienam no tā vieglāk nekļūtu, - Bakens noteica, kā rezumēdams visu iepriekš teikto.

Viņš satvēra pudeli, lai piepildītu glāzes, atklāja, ka tā ir tukša, un pamāja viesmīlim. Viesmīļa vietā pienāca administrators, atnesa norasojušu «Kremļovskaja» pudeli, pats piepildīja glāzītes. Pagaidījis, kamēr viņš aiziet, Bakens sacīja:

-   Par aizgājušajiem mēs šodien jau dzērām. Tagad iedzersim par mums - par atnākušajiem. Par tiem, kuri ir šeit. Kuri, par spīti visam, turpina dzīvot, mīlēt un cerēt. Par mūsu brīnišķīgajām sievām. Par mūsu ģimenēm. Par mūsu draudzību. Par trešo plecu… Par otru sirdsapziņu. Par to, ko ir bail pazaudēt. Jo pazaudējuši nespēsim sev piedot un neradīsim miera, cik ilgi vien dzīvosim… Iedzersim…

Svēta Migunova satraukti palūkojās uz Bakenu, pēc tam - uz vīru.

-   Jā, puiši, - ierunājās Irona. - Iedzersim un… Cik tas viss ir nepatīkami… Un aizmirsīsim…

-   Ja izdosies! - Sjomga bija atgriezies ar slapjiem matiem, slapju seju, priekšpusē slapju žaketi un gandrīz skaidrā. Viņu ieraugot, Noskovs acumirklī noslīdēja no krēsla un sāniski aizlavījās prom. Sjomga nozvēlās atbrīvotajā vietā, Varja nostājās aizmugurē, piespiedās klāt, paglaudīja slapjo galvu, apskāva plecus, palūkojās žēlīgi no augšas lejup.

-   Kā puišeļi, goda vārds!

-   Dičkovā arī tagad notiek dīvainas lietas, - Bakens teica, paraudzījies atpakaļ un pazeminādams balsi. - Var pat sacīt - nelāgas lietas…

Viņš vēlreiz paraudzījās atpakaļ. Apkārt bija tikai savējie. Noskovs grīļodamies jau stāvēja pie blakus galdiņa un teica dežūrtostu kārtējiem klausītājiem. Viņa sa- springusī mugura bija pārvērtusies milzīgā ausī, lai gan to pamanīt varēja vienīgi speciāli mācīts cilvēks. Taču tieši tobrīd speciāli mācītais cilvēks bija koncentrējis uzmanību Bakena stāstījumam un nekontrolēja apkārtējo situāciju.

-   Kādas lietas? - Semago ar hipnotizējošu skatienu urbās Bakenā.

Bijušais vada komandieris trešo reizi atskatījās, tad pieliecās tuvāk draugu trijotnei.

-   Drošības instances veic izmeklēšanu. Mūsu iestādē pētīja mūsu izlaiduma personas lietas un tad apcietināja Rogožkinu, turienes štāba priekšnieku.

Vienam no viņa klausītājiem vai pamats pazuda zem kājām. Sirds apstājās, bet pēc tam sāka dauzīties ar pār- sitieniem - kā pārkarsis motors. Asinis atplūda no sejas, alkohola radīto sārtumu nomainīja nāves bālums, iezīmēdams veco rētu mutes kaktiņā. Noskova mugura saspringa vēl vairāk.

Semago sapurināja galvu, atgainīdams reibumu.

-   Kā apcietināja? Par ko?

Bakens sagrīļojās. Viņš paguva satvert krēsla atzveltni un pieliecās vēl zemāk.

-   Viņa personas lietas kopiju izņēma vēlāk nekā citas. Bet apcietināja, iznākot no RVCN štāba. Par ko? Droši nezinu, bet runā - par spiegošanu…

-   Tas tik ir numurs! Kas to būtu domājis?

Bakens paraustīja plecus.

-   Tikai nepļāpājiet. Paši saprotat…

Viņš iztukšoja kārtējo glāzīti un atkal kaut kur nozuda. Zālē bija dzirdama neskaidra dunoņa, kāda parasti valda, kad iedzēruši cilvēki runā visi reizē un neviens neklausās; daži pie galdiņiem smēķēja, ignorēdami pie sienām izlīmētos uzrakstus «No smoking»; ieskurbušais Vasja Zubatovs skaļi un raudulīgi lūdza piedošanu savai jaunajai sievai, kura stingrā un apņēmīgā solī devās durvju virzienā. Viņai kājās bija sarkanas sandales, un smailo papēdīšu klikšķi šķēla dzīrotāju vāvuļošanu kā trauksmainie Morzes ābeces signāli. Vasjam kājās bija jaunas, caurcaurēm firmīgas kurpes no mīkstas ādas. Migunovs, Katranovs un Semago arī dižojās modernos civilajos apavos. Turpretī diskusiju cienītājs Noskovs šļūkāja vecmodīgos, daudz pieredzējušos un pieklājīgu izskatu pilnīgi zaudējušos mokasīnos.

Cilvēki sāka pamazām izklīst - pa ģimenēm, pa kompānijām -, lai dotos pie miera vai turpinātu svinēšanu mājas apstākļos.

Semago bija gandrīz pavisam atžilbis, mati un uzvalks - izžuvuši.

-   Atvainojiet mani, puiši, kaut kas dziļi slēpts bija uzpeldējis, - viņš vainīgi taisnojās.

-   Labi, aizmirsti! - Katrans uzsita viņam uz pleca. - Ātri laiks paskrēja.

-   Žvingulis, troksnis, iespaidu jūra. Bet tā īsti parunāties, pasēdēt pie glāzītes tā arī neiznāca, - Migunovs sacīja, pārlaizdams skatienu jau patukšajai zālei. - Norunāsim tā - satiksimies rīt pie manis. Ap diviem vai trijiem. Atbrauciet, Igoriņ, Ira…

Viņš uztvēra saspringto, gaidošo Sjomgas skatienu un ātri izlaboja:

-    …un tu, Serjoga, ar Varju! Salasīsimies paši vien, šaurā lokā. Uzcepsim sētā šašliku, paspēlēsim badmintonu… Vajag taču tikties galu galā! Cik tad esam atlikuši no tiem laikiem? Bet ar gadiem jauni draugi klāt nerodas. Tāpēc jāturas kopā ar vecajiem!

-   Ar lielāko prieku! - Katranovs sakārtoja kaklasaiti, noraustīja žaketi - bilde kas bilde, itin kā visu vakaru nemaz nebūtu dzēris. - Vai tev biljards ir?

-   Viss ir kā pieklājas - gan biljards, gan pirts, gan bārs, arī mūzikas kolekcija - visa roka klasika! Ko tu saki, Serjoga?

-    Es arī esmu par! - Semago atsaucās atplaukušu seju un pagriezās pret Varju. Viņa raudzījās nedroši un saspringti. Viņš apņēma bijušās sievas plecus. - Mēs ar Varju atnesīsim īstu gruzīnu tkemali!

-   Brīnišķīgi!

Draugi paspieda cits citam roku, atvadījās no kursa biedriem, pateicās Bakenam par svinību organizēšanu un izgāja uz ielas. Bija silts, mierīgs vakars, spožās zvaigznes no saviem augstumiem vēroja, kāds kuram automobilis - mūžīgais prestiža rādītājs mūsdienu krievu sabiedrībā.

Ar prestižu draugiem viss bija kārtībā.

Katranovs apsēdās pie stūres melnam Volvo C-80 ar Aizsardzības ministrijas numuru un zilu bākuguni. Au- toinspektori tādas mašīnas neaptur.

Arī viņa biedrus kārtības sargi nebiedēja. Semago piederēja S klases mersedess sudrabainā krāsā ar Maskavas valdības numuru, un, kaut arī Migunova baltajam Leksus PX 350 bija gluži parasts numurs, toties tam bija literas «B» caurlaide - «Automobilis, šoferis, pasažieri un bagāža kontrolei un apskatei netiek pakļauti».

Apmainījušies īsiem signāliem, trīs autiņi, lakotos sānus spīdinādami, izbrauca no stāvvietas un aizripoja katrs uz savu pusi.

-   Zini ko, Varja, - Semago ierunājās. - Brauksim uz manām mājām. Tas ir tepat līdzās, bet rīt dosimies ciemos. Uztaisīsi kaut ko ēst… Varbūt šo to piekārtosi… Citādi es pavisam esmu ieaudzis netīrumos…

-   Vai tad nav kas ievieš kārtību? - Varja pēc īsas pauzes vaicāja.

-   Kā tad, ka nav! - Sergejs Mihailovičs no sirds iesaucās. - Tu jau zini - es esmu tālredzīgs, nopietns un muļķības neciešu.

Visus Natašas krāmus viņš tiešām tālredzīgi bija sabāzis somā un somu paslēpis kambarī.

-  Lai notiek ar, braucam, - bijusī sieva atbildēja, atlaiz- damās mīkstajā sēdeklī.

Sergejs Mihailovičs apmierināti pamāja un ieslēdza pa- grieziena rādītāju.

-    Dzīvo visi kā nieres pa taukiem, Varjuša, kā nieres pa taukiem! Skatās no augšas! Kā gan citādi - nieka ma- jorelis! Bet es pelnu desmitiem reižu vairāk nekā viņi…

-   Nepiesienies, Serjoža! Skatījās gluži normāli.

-   Nē, Varjiņ, nē! Vai ievēroji - Miguns sākumā mūs netaisījās aicināt… Viņi nicina mani, ka neesmu taisījis karjeru! Bet es neesmu dumjāks par viņiem!

-   Nefantazē, neviens tevi nenicina. Būtu visu godīgi izstāstījis, puiši būtu tevi sapratuši. Viņi taču nezina, no kā tu baidījies un cik tas ir nopietni. Būtu tu atzinies, tev noteikti palīdzētu!

Pie luksofora Semago strauji nobremzēja. Pārāk strauji. Varja sasvērās uz priekšu.

-   Tas ir aizliegts temats! Es negribu par to runāt pat ar tevi. Bet ar svešiem cilvēkiem - ne tik….

-   Labi, labi, atvaino…

Luksoforā iedegās zaļā gaisma, un mersedess rāvās uz priekšu. Salonā bija jūtama smaga alkohola dvinga.

Trīs komfortabli automobiļi ar krietni iereibušiem vīriešiem pie stūres un iedzērušām sievietēm blakus joņoja pa naksnīgo Maskavu. Alkohola atmosfērai, kas visiem trim bija vienāda, jaucās klāt dažādu smaržu, losjonu un šampūnu, dažādu tabaku aromāti… Arī cilvēku ķermeņi nesmaržo vienādi, tāpēc katrā salonā vēdīja individuāls odoroloģiskais kokteilis. Turklāt katrā mājoja savas domas, savas rūpes, savas problēmas, savi vārdi, kuri veidoja frāzes, kas nevienam citam neko neizteica, taču ļoti daudz nozīmēja tiem, kuri runā un klausās.

-   Vai tas ir nopietni? - jautāja sieviete, samazinādama temperatūru klimata kontroles blokā. - Tu kļuvi bāls kā audekls. Es domāju - tu kritīsi…

-   Vai kāds ievēroja? - bažīgi apvaicājās vīrietis.

-   Nē. Visiem tas bija kā zibens spēriens. Tu neatbildēji - vai tas ir nopietni?

Pauze. Ilga pauze. Taču ikviena pauze reiz beidzas.

-    Protams, nopietni. Bet nerunāsim par to. Tev nav jāiedziļinās šajās problēmās. Tu neko nezini.

-   Pēc maskarādes Vīnē pat pilnīga idiote nespētu palikt nezinā.

-   Nav svarīgi. Tu neko nezini, un punkts.

-   Starp citu, viņš patiešām bija Ķīnā. Atveda servīzi - turienes priekšnieku dāvanu.

-   Braši, paldies. Es pat uzzināju, kur tieši. Ir kāds eksotisks ēdiens, kuru gatavo tikai vienā Ķīnas provincē. Un viņš to ir ēdis… Kaut kas pretīgs! Es gandrīz apvē- mos.

-   Un Drozdovs?

-   Kas ir ar Drozdovu?

-   Vai tas patiešām bija nelaimes gadījums?

-   Kas gan cits?

-   Nezinu. Pareizāk - man pat negribas neko zināt. Tas taču bija nelaimes gadījums?

-   Nu protams!

Dārgas, lepnas ārzemju automašīnas šķēla retā transporta plūsmu. Nesamazinot ātrumu, iztraucās cauri mirkšķinošajai zaļajai un dzeltenajai ugunij, asi veica pagriezienus, droši apdzina priekšā braucošās mašīnas.

-   Tas viss ir dīvaini, - domīgi ieteicās pie stūres sēdošais vīrietis.

-   Kas ir dīvaini? - sieviete nesaprata. - Manuprāt, nekā dīvaina nebija.

-   Nebija, tu saki? - vīrietis pasmīkņāja. - Padomāsim. Trīsdesmit gadu nebijām tikušies, un pēkšņi - šis vakars. Trīsdesmit gadu nelikāmies ne zinis, un pēkšņi - šādi draudzības uzplūdi. Trīsdesmit gadu Drozds netika pieminēts, un nu pēkšņi tik daudz runu par viņu. Vai tad tas nav dīvaini? Vai tā ir parasta sagadīšanās?

-   Kas tad tas, tavuprāt, ir? - sieviete neizpratnē jautāja.

-   Operatīvā kombinācija - lūk, kas! Es viņu metodes pazīstu!

-   Kā metodes tu pazīsti?

-   «īpašo», lūk, kā! Vai varbūt tu domā, ka par apcietināšanu Dičkovā mums pastāstīja nejauši?

-    Ak kungs, nu protams, ka nejauši, bez jelkādiem tālejošiem plāniem. Tā bija parasta muldēšana pie glāzītes! Tu vienkārši esi pār mēru iedzēris. - Viņa ar mīkstu plaukstu noglaudīja vīra galvu. - Izgulēsies, un visas tās blēņas aizmirsīsies.

Viņš stūrgalvīgi pašūpoja galvu, taču neko vairs neteica.

Mašīnas joņoja pa Maskavu. Absolventu tikšanās dalībnieki atgriezās mājās. Katram ir savas mājas. Un zem katra jumta - savas peles.

Docents Noskovs visu vakaru izlikās, ka dzer degvīnu, taču patiesībā tikai pielika glāzīti pie lūpām. Tāpēc viņš bija palicis gluži skaidrā un mierīgi būtu varējis sēsties pie stūres. Nelaime tā, ka viņam nebija savas mašīnas. Taču, kā asprātīgi bija minējis ļeņinisma klasiķis - «Kāpēc tērēt naudu automobilim, ja ir buržuji, kas nogādās tevi, kur vajag, pilnīgi par velti, turklāt vēl cenšoties atstāt uz tevi vislabāko iespaidu?»

M-jā… Teikt jau viņš tā teica gan, taču pats braukāja pa bada un posta pārņemto Maskavu lepnā rolsroisā. Turklāt, par spīti oficiālajai leģendai, nevis krievu buržujiem konfiscētā, bet gan visrūdītāko asinssūcēju-eksplu- atatoru perēklī Lielbritānijā speciāli pasūtītā.

Ivans Semjonovičs nopūtās. Neierobežotais atklātums, noņemdams stingros aizliegumus partijas arhīviem, bija sagrāvis viņa profesijas ideoloģiskos pamatus. Ko līdzēja stāstīt, cik askētiski dzīvojuši revolūcijas vadoņi, atdodami partijas piešķirtās pārtikas cieto doniņu bāriņu namiem un paši aiz bada vai samaņu zaudēdami, kad plikumiem pārbagāts dzeltenais žurnāls publicējis Kremļa 1920. gada ēdienkarti: tvaicēta sterlete ar sparģeļiem, baravikām pildītas paipalas, zemeņu pīrādziņi, torte «Napoleons»… Un strādnieku šķiras labdaru kristālskaidrajai nesavtībai svītru pārvilka biedra Sverdlova seifs, bāztin piebāzts dārgakmeņiem un ārzemju pasēm ar dažādiem vārdiem… E-ek, biedri… Kā tagad pavēlēsit dzīvot idejiskajiem sabiedrības pētniekiem? Klasiķi viņu bija pamatīgi iegāzuši… Nevienā komerciālā augstskolā nevar iekārtoties, maizi un sviestu nevar nopelnīt, nemaz jau nerunājot par sterleti un paipalām…

Docents Noskovs ielika gandrīz neskartu karbonādi starp divām maizes šķēlēm, iebāza polietilēna maisiņā, turpat sabēra atdzisušus un salipušus pelmeņus, cieši ievīstīja, paslēpa portfelī un bažīgi palūkojās apkārt. Neviens nepievērsa viņam uzmanību. Bankets tuvojās noslēgumam, zāle gandrīz par trim ceturtdaļām bija pa- tukšojusies, tikai attālākajā stūrī pēc inerces vēl trokšņo visrūdītāko uzdzīvotāju kompānija un pie ārdurvīm atvadoties apkampjas daži pāri…

Ivans Semjonovičs ar izklaidīgu smaidu un vērīgu meklējošu skatienu gāja gar pamestajiem galdiem, izraudzīdamies mazāk patukšotos, domīgi piesēdās, ar vienu roku maskēšanās nolūkā pielēja sev glāzīti, ar otru tina salvetēs un krāmēja portfelī ābolus, banānus, kūkas, pataupījušos desu un pat - o, burvīgi! - iesāktu šokolādi!

Ekspropriēšanas tehniku no klasiķiem derētu pamācīties… Un burvju formulas «ekspropriēto ekspropriācija» izpratnes dialektiku - arī. Ja atņem tu - tas ir labi un pareizi. Toties, ja atņem tev, - tas ir nelietīgi un noziedzīgi. Kad pilsētā plosījās nenotveramā Jašas Naudasmuķa banda un, sev par nelaimi, izsvieda revolūcijas vadoni no viņa lieliskā rolsroisa, uzbrucēju nenotveramībai tūdaļ pienāca gals - bandītus ātri vien saķēra un ar skubu nošāva pie aukstas ķieģeļu sienas, kas pēc katras zalves sarkani punktojās…

Docents Noskovs visu mūžu nenoguris bija kalpojis idejai - viņš cītīgi slavināja ideālos un kristālskaidros varoņus, titānus cīņā pret buržuāziju par strādnieku šķiras laimīgu nākotni. Viņš zināja no galvas visus sociālisma sasniegumus - izkausēts tūkstošiem tonnu čuguna un tērauda, ievākts miljoniem centneru kviešu, kā arī ražošanas pirmrindnieku varoņdarbus - un varēja nekļūdīgi uzskaitīt visus komunisma ātrākas uzcelšanas priekšnoteikumus. Un kāds bija rezultāts? Viņa studenti, bijušie komjaunieši un nākamie bonivūri, pavkas korčagini un matrosovi, pārvērtušies tajos pašos buržujos vai, kas nemaz nebija labāk, slānī, kas apkalpo un aizsargā - kurš to toreiz būtu varējis iedomāties! - oligarhu kapitāla valsti! Tā viss bija sagriezies!

Bet pats Ivans Semjonovičs, vecais boļševiks, dzīvo savā dzimtajā pilsētā kā Uļjanovs-Ļeņins Šušenskas trimdā vai Razļivas zaru būdā - nabadzībā un vientulībā… Lai gan šis salīdzinājums arī nāk no senām pasakām; patiesībā vajātie vadoņi mētājās pa vislepnākajiem kūrortiem - Zilais krasts, Monako, Šveice… Revolūcijas vētrasputns Maksims Gorkijs aprakstīja proletariāta bezgala grūto dzīvi, sēdēdams Kapri salā, kura vēl joprojām ir un paliek viens no dārgākajiem kūrortiem pasaulē. Vladimirs Iļjičs priekšroku deva Cīrihei un Londonai, kaut gan neatteicās arī iegriezties Montekarlo un uzspēlēt ruleti…

Kādreiz Ivans Semjonovičs visnelokāmāko un uzticamāko partijas biedru delegācijās viesojās tajās valstīs un pēcāk lekcijās stāstīja, ka pat buržuji uzstādījuši dižajam vadonim pieminekli iepretī kazino! Tiesa, nekonkretizēja, ka piemineklis ir visai savdabīgs - Ļeņina galva caurulītēm savienota ar pārtvaices katlu - un tā nosaukums ir «Smadzeņu skalošana». Tas nemaz visiem nav jāzina. Tagad uzzinājuši, un viss ir sabrucis. Eh, biedri, biedri…

Ivans Semjonovičs nopūtās. Ja hrestomātiskie varoņi no PSKP vēstures būtu īsti Varoņi, viss būtu bijis citādi. Bet tā… Aizlaida purvā ideoloģiju, sagrāva valsti, tāpēc arī viņš ir pliks un nabags. Kā Vladimirs Iļjičs emigrācijas laikā Cīrihē - caurcaurēm svešinieks, nevienam nevajadzīgs, visiem vienaldzīgs, kādas senas civilizācijas drumsla… Pat memoriālo plāksnīti kā tur, Špīgelgasē 6, nepiekarinās. M-j-ā-ā… Un tāpēc viņam jāizmanto katra iespēja, lai izdzīvotu. Katra. Kā tur Iļjičam bija teikts: «Mūsu tikumība izriet no mūsu šķiru cīņas interesēm.» Un kādas ir viņa - vecā boļševika Ivana Semjonoviča intereses? Pašreizējā momentā - ekspropriēt pārtiku un ar komfortu nokļūt mājās.

Padilušais portfelis bija piepūties kā pārrijies sētas krancis, slēdzis noklikšķēja ar grūtībām. Bija laiks īstenot savu šķiras interešu otru daļu, un Ivans Semjonovičs, pastieptā rokā kā universālu caurlaidi turēdams priekšā glāzīti, tuvojās dziestošā banketa vēl trokšņainam pulciņam. Kādus desmit sasārtušus virsniekus vadīja pulkvedis Koteļņikovs, viņš arī vadīja aizstāvēšanos pret sievām, kuras neveiksmīgi mēģināja aizvilkt savus lauleņus mājās.

-   Par raķešu karaspēku! - Koteļņikovs pacēla kārtējo glāzīti. Un basā uzsauca: - Urā! Urā! Ur-r-r-ā!

-   Urā! - smalkā balstiņā viņu atbalstīja Ivans Semjonovičs, paceldams glāzi, no kuras tā arī neiedzēra. Viņš pret alkoholu visā visumā izturējās vienaldzīgi. Kaut gan beidzamajā laikā bija kļuvis pielaidīgāks attiecībā uz konjaku, kas liek straujāk ritēt atdziestošajām asinīm un priecē pagurušo dvēseli.

-   Brauksim, Tola, nu cik var! - Vīru aiz piedurknes raustīja apaļīgā Koteļņikova kundze ar izplūdušu kosmētiku sviedrainajā sejā.

-  Pēc piecām minūtēm brauksim. Ko tu satraucies? Mašīna stāv pie durvīm…

-   Agrāk visi sapņoja par žiguli! - Ivans Semjonovičs vērpa smalku sarunas pavedienu. - Personiski es tā arī nesakrāju… Bet tagad visi braukā labās mašīnās.

Pulkvedis Koteļņikovs tūdaļ pat atsaucās dzīvi pazīs- toša cilvēka īgnumā:

-   Kāda jēga, ka labās? Kas sēž pie stūres? Būtu mācējuši braukt! Salašņas…

Noskovs izteica minējumu, ka pulkvedis ir pieredzes bagāts braucējs, vecā Maskavas braukšanas stila piekritējs. Pulkvedis neiebilda. Pēc brīža viņš jau pilnā sparā slavēja savu 300 Zs reindžroveru - iekāre kā tankam, ādas salons, četrpakāpju klimata kontrole… īsi sakot - simtprocentīga izbraucamība un simtprocentīgs komforts!

-   Droši vien liela mašīna? - raudzīdamies apaļām ačtelēm, vaicāja Ivans Semjonovičs.

-   Un kā vēl! Milzīga - visa ģimene plus slēpošanas aprīkojums, plus divas kastes konjaka, plus ēdamā maiss - un tad vēl vietas papilnam.

-   Es tādā nekad neesmu sēdējis, - Noskovs virzīja partiju uz galotni. - Varbūt aizrausit? Es dzīvoju Vernadska ielā, iepretī «Komētai»… Varbūt zināt - IeM viesnīca. Tas ir pavisam tuvu - minūtes divdesmit ko braukt…

Pulkvedis piemiedza aci, pašķielēdams uz sievu, kas laistījās un žvadzēja kā Jaungada eglīte.

-   Braucam! Uz pārsega vēl var ieraut konjaciņu…

-    Ko vēl ne? - pulkveža madāma sašuta. - Cik tad var?

-  Kas ir? - apvainojies noducināja Koteļņikovs. - Mums taču ir jubileja!

-   Tev katru dienu ir jubileja! Te tikšanās, te šķiršanās, te pakāpes saņemšana, te pensijā vadīšana…

Kamēr laulātais pāris skaidroja attiecības, profesors Noskovs taktiski klusēja. Konjaks uz pārsega viņu neinteresēja. Bet, kas interesēja, tas viņam faktiski bija rokā. Transferts, kā mūsdienās pieņemts moderni izteikties. Un gluži bez maksas, ja par maksu neuzskata brīnišķīgās automašīnas un lieliskā braucēja slavināšanu.

Un patiesi - abas savas intereses marksisma-ļeņinis- ma uzticamais adepts visnotaļ bija apmierinājis. Pusvienos naktī lepns melns džips nogādāja viņu tieši līdz namdurvīm kopā ar ekspropriētajiem produktiem piebāzto portfeli.

-  Visu to labāko! Veselību, panākumus, izpriecas! - docents uz atvadām svētīja sapīkušo Koteļņikovu pāri. Un priecīgi pamirkšķināja pats sev. Arī transfertu viņš bija ekspropriējis.

Lifts, maita, nedarbojās. Te vairs ne ar kādu sirsnīgu aprunāšanos nebija līdzams, nācās kājām stiept smagi pielādēto portfeli uz astoto stāvu. Aizelsies docents iegāja savā askētiskajā pusotristabas dzīvoklītī ar nodeldēto linoleju un vecmodīgajām papīra tapetēm, kur neviens viņu negaidīja. Aizslēdza nobružātās durvis ar divām atslēgām un izģērbies rūpīgi iekāra uzvalku drēbju skapī, kuram nebija durvju.

Jūs sakāt - Uļjanovs-Ļeņins Šveices trimdā? Taču viņš tur, svešumā, nebija viens - Nadežda Konstantinov- na vārīja boršču un koriģēja «Kreiso oportūnistu uzdevumus», un kur tad vēl sievasmāte, ko vēlāk Bernē apglabāja… Sievasmāte, protams, bija apšaubāma priekšrocība. Un tomēr…

Turpretī Ivans Semjonovičs bija gluži viens. Savu pirmo sievu viņam netika atcerēties - jaunības kļūda, mietpilsonības staignājs, murgainas vēstules vietējai komitejai ar rupjām gramatikas kļūdām: «…es usskatīju, ka vēstures zinātņu kandidāta nosaukums mūsu Padomju valstī uzdod par pienākumu būt morālam cilvēkam, nevis lopam un nespaidīties klasēs ar studentēm, bet cienīt savu paša sievu…»

Otras sievas, tāpat kā trešās, Ivanam Sergejevičam nebija. Viņš pats vārīja sev boršču, tiesa, slikti. Mēnešiem ilgi neuzkopa dzīvokli, jo viņam bija noriebies tajā ģimenē valdošais mietpilsoniskais tīrības kults.

Viņš ievietoja portfeļa saturu jaunavīgi tukšajā «Sara- tovā» ar apdrupušo emalju un cieto, sasprēgājušo blīvi. Izkārtoja pa burciņām siļķi, kartupeļus, pelmeņus. Pusotras karbonādes ielika emaljētā bļodiņā, turpat iestūķēja sešas šķēlītes pusžāvētās desas un nosedza ar vāciņu. Kūkas sabāza vienā polietilēna maisiņā, augļus - otrā. Nodomāja, ka, rīkojoties taupīgi, ēdamā pietiks divām dienām. Nu, divām ar pusi… Bet Vēstures arhīvu institūta jubileja bija tikai piektdien. Ek, biedri! Būtu jūs bijuši īsti - drosmīgi un pašaizliedzīgi - bruņinieki…

Vecišķi stenēdams, Noskovs noskaloja seju virs dobji skanošas 70. gadu stagnācijas laiku skārda izlietnes ar pielipušiem sirmiem matiņiem un piekaltušām bārdas putu atliekām. Tad devās uz savu darba vietu.

Uz rakstāmgalda aizvien valdīja nevainojama kārtība. Labajā pusē - logā tēmējošs rakstāmais un smaili noasināts zīmulis, kreisajā - pelēcīgu papīru kaudzīte un kartītes no oranža glancēta kartona ar caurumiņu rakstu - tādas vecos laikos izmantoja ESM programmām.

Ivans Semjonovičs palūkojās pulkstenī un uzbudinājumā saberzēja virs rakstāmgalda kalsnās rociņas. Sejiņā acumirklī izzuda pastulbā sejas izteiksme, skatiens noskaidrojās, pat nejēdzīgā kārpa kļuva itin kā mazāka, zaudēja savu karikatūrisko izskatu. VDK-FDD aģents Profesors apsēdās cietajā krēslā, paņēma zīmuli, samie- dza acis. Kamēr majori un pulkveži bija ēduši un dzēruši, nodevušies atmiņām, plātījušies, birdinājuši dzēruma asaras, Ivana Semjonoviča galva tika saspringti strādājusi, ausis - klausījušās, acis - skatījušās. Tagad atlika sašķirot, klasificēt informāciju, atlasīt un fiksēt galveno, izdarīt secinājumus un rezumēt.

Šo darbu, būdams pieredzējis marksists-sabiedrības pētnieks, viņš lieliski pieprata. Metodika un metodoloģija, analīze un sintēze, indukcija un dedukcija… Līnijas uz oranžā kartona aši pildījās sīkiem, līdzeniem burtiem. Banketa vispārējs raksturojums. īsa viesu analīze. Atsevišķu personu sakari. Simpātijas, antipātijas. Sarunu virzība. Grupas, apakšgrupas, personības, līderi un autsaideri. īpaši - Katranovs, Semago, Migunovs, viņu attiecības savā starpā un ar citiem virsniekiem. Viņu sievas. Sarunu temati, replikas, reakcija, uzvedības dīvainības, konfliktsituācijas. īpaši izdalīt tematu, kas skar Drozdo- va nāvi. Pulkvedis Ribačenko, kas atklāj izmeklēšanas noslēpumu. Pulkvedis Koteļņikovs, kurš sazin par kādiem līdzekļiem iegādājies dzīvokļa izmēra automašīnu un apkarinājis sievu briljantiem kā Jaungada eglīti…

Aizpildījis duci kartīšu, izklāja tās savā priekšā, vēlreiz pārlaida skatienu, šo to izlaboja - tad, pievilcis tuvāk papīru kaudzīti, ķērās pie galīgās atskaites.

Viņš strādāja ar prieku, ar jautru niknumu - še jums, pulkveži un apakšpulkveži ar jūsu sapucētajām sievām, še tev, izvirtusī pilsēta, svešā un naidīgā, mūžīgā emigrācija!… Še jums, izčākstējušās ideoloģijas uzpūstie varoņi! Še jums, trūcīgās vecumdienas, niecīgā divtūkstoš divsimt rubļu pensija, «sevišķās» kotletes no kulinārijas! Pie velna inteliģentās refleksijas! Pie velna proletariātu! Pie velna buržuāziju! Veselīgas kalorijas, mierīgs miegs, gultasvieta pieklājīgā klīnikā - lūk, galvenās vērtības. Un, protams, nauda. Nauda. Ļeņins ne frankus, ne markas netika smādējis. «Par savas valsts valdības sakāvi imperiālistiskajā karā» bija rakstījis tāpat - naktīs, kamēr paēdušie birģeri gulēja savās baldahīnu gultās, - arī Ivans Semjonovičs tā būtu varējis…

Vai būtu varējis?

Viņš pat apstājās, nolika rakstāmo pie malas. Lūkojās tumšajā logā, līdz saskatīja tajā savu izplūdušo atspulgu.

Vai būtu uzrakstījis? Priekš CIP, piemēram? Par spīti tam, ka trīsdesmit seši gadi bez atlikuma bija ziedoti citai triju burtu abreviatūrai?

Ivans Semjonovičs atrāva skatienu no loga, vēlreiz pārlasīja pirmās divas rindkopas, automātiski šo to palaboja.

Neviens jau nebija izteicis priekšlikumu, tur tā vaina. Nekāds Mefistofelis no CIP nebija, sēra dūmu un liesmu apņemts, nostājies viņa priekšā ne melna pūdeļa, ne izlaidīgas brunetes izskatā… Jā, viņš nebija ticis kārdināts. Tas bija gājis secen. Šajā pasīvajā netīšajā uzticībā Ivans Semjonovičs dažkārt pat smēlās cieņu pret savu personu… kad vēl nezināja, kas ir mirgojošā aritmija, tromboze un naktī pietūkušas kājas, kas nelien nevienās kurpēs. Tūlīt pat… Nē, patiešām? - kaut tas būtu vai pats aizokeāna sātans! Kaut vai intereses pēc! - Ivans Semjonovičs labprāt būtu paklausījies viņa indīgi vilinošajās runās. Tikai intereses pēc!… Dolāra vērtība krītas, mīlīt, tas jāņem vērā, un arī brunetes viņa sešdesmit trīs gadu kontekstā strauji devalvējas, arī to nevar atstāt bez ievērības. Bet tirgoties drīkst, un tas ir jādara. Tirgoties, mīlīt, vajag kaismīgi, pašaizliedzīgi. Tikai ar mūsējiem necik nepatirgosies, bet tiem tur jau sen ir tirgus ekonomika, turklāt īsta!

Labi, labi.

Ivans Semjonovičs ar varu pārtrauca savu domu lidojumu. Neviens neko viņam nebija solījis. Tas ir fakts. Un, ja tā, tad nav ko domāt un sapņot. Docents Noskovs nopūtās un turpināja darbu. Vēl kādu brīdi viņš nevarēja īsti sakārtot domas, tās tā vien kavējās pie kvēlojošiem sēra mutuļiem, taču tad pierima.

Ceturksni pāri sešiem divdesmit lappušu atskaite bija gatava. Logā ausa gaisma.

* * *

Tracis bija briesmīgs.

-   Kā tu varēji pakļaut arestam nevainīgu cilvēku?! - siekalas šķaidīdams, auroja Kormuhins. - Vai mazums, kam ir meitene, vārdā Varja un radinieks tēvocis Kola! Vai tie ir pierādījumi spiegošanai? Vai tu zini, ka viņam izrādījās simtprocentīgs alibi? Un atkārtotā ekspertīze rādīja, ka balsu sakritības iespēja ir tikai desmit procenti,

nevis deviņdesmit… j

Jevsejevs mīņājās no vienas kājas uz otru. Viņš stāvēja kabineta vidū, un neviens viņam nepiedāvāja apsēsties. Bez nodaļas priekšnieka pie klāt pieliktā galda muguru lieca viņa vietnieks Vaļejevs, saglabādams aziātiskajā sejā līdzjūtīgas neitralitātes izteiksmi. Starp citu, tā sejas puse, kas bija pagriezta pret Kormuhinu, droši vien pauda sašutumu par padotā nejēdzīgo rīcību.

-   Tu liki man noticēt, ka viņa vaina ir pierādīta, - un kas tagad notiks?! - Kormuhins turpināja kliegt. - Kurš atbildēs par nelikumīgo arestu?! Es? Nē, brālīt, tu atbildēsi par visu!

Jevsejevs jutās kā pilnīgs idiots. Tikai pirms pāris dienām šajā pašā kabinetā Kormuhins prasīja, lai viņš «žmiedz Rogožkinu pēc pilnas programmas», «ņem pie ragiem un griež, līdz tas atzīstas», un tieši tāpat auroja, kad viņš pūlējās paskaidrot, ka reālu faktu, kas pierādītu pulkveža vainu, nav. Pirms nedēļas nodaļas priekšnieks bija tikpat dedzīgi un droši pārliecināts par Rogožkina vainu, cik šodien - par nevainīgumu. Varbūt viņš cieš no personības dalīšanās? Vai arī iepriekš aiz galda bija sēdējis cits Kormuhins - citplanētiešu vai CIP iefiltrēts klons…

-   Es tiku brīdinājis, ka pierādījumu nav pietiekami, - Jevsejevs pūlējās atgādināt. - Bet jūs pavēlējāt nepuņķo- ties un netēlot advokātu… Jūs teicāt: «Rogožkins ir tas pats nelietis…»

Un tūdaļ pat saprata, ka pieļāvis rupju un muļķīgu kļūdu. >

Vaļejevs sadrūma, saknieba lūpas un pašūpoja galvu. Kormuhina acis bezmaz vai izsprāga no dobumiem, viņš aizrijās ar siekalām un no sarkana kļuva gandrīz violets.

-   Ak tad… Iznāk tā, ka es pie visa esmu vainīgs?!

Viņa balsī skanēja tik daudz aizvainojuma, neapmierinātības un sašutuma, ka Jura saprata - pulkvedis neizliekas, viņš tiešām nesaprot savu kļūdīšanos un svēti tic, ka nepamatotā aresta vaininieks ir tieši Jevsejevs! Lai gan ir pilnīgi skaidrs, ka operatīvais darbinieks tikai izklāsta informāciju, bet to izvērtē, pieņem lēmumus un paraksta nepieciešamos dokumentus tieši nodaļas priekšnieks!

Bez Kormuhina vīzas materiāls nekādi nevarēja nokļūt pie izmeklētāja, bet Rogožkins - izmeklēšanas izolatorā. Tas ir skaidrs ikvienam un pirmām kārtām - pašam Kormuhinam… Tātad viņš patiesi cieš no personības dalīšanās… Bet tā taču ir šizofrēnija. Kā viņu tādā gadījumā tur dienestā? Absurda teātris! Kapteinim sāka reibt galva.

-   Jā, Jevsejev, redzu, ka esam tevī vīlušies, - Kormuhins satriekts sacīja. - Nodod lietu Kastinskim, un es visu šo gadījumu darīšu zināmu ģenerālim. Paskatīsimies, kāds tu esi kapteinis un vecākais operatīvais darbinieks. Personiski es domāju, ka mēs esam pārsteigušies, izvirzīdami tevi paaugstinājumam.

Stīvām kājām Jevsejevs atgriezās savā kabinetā. Kolēģi, kas dzīvi kaut ko bija pārsprieduši, viņam parādoties, apklusa. Jura attaisīja seifu, izņēma no tā diezgan biezu operatīvās izstrādes mapi un nolika to Kastinskim priekšā uz galda.

-   Kas tas ir?! - viņš satraucās.

-   Pavēle bija atdot, - Jura nomāktā balsī paskaidroja.

Pretēji tam, ko viņš bija gaidījis, kapteinis nepriecājās,

gluži otrādi - bažīgi pabīdīja mapi tālāk no sevis.

-   Kāpēc man vajadzēja uzgrūst neperspektīvu lietu?

-   Nezinu. - Jevsejevs paraustīja plecus. - Tāda bija pavēle.

Kastinskis atbīdīja lietu vēl tālāk, uz pašu galda stūri.

-  Nu nē, paldies! Es iešu pie priekšniekiem un skaidrošos… Vai man darba trūkst? Te jau viss ir sagandēts, tas nozīmē, ka nebūs nekādas jēgas! Vienkārši - dekorāciju maina!

Jura vēlreiz paraustīja plecus un atgriezās savā vietā. Šāda reakcija viņu pārsteidza. Varētu domāt - rādi, ko spēj, ķeries pie skaļas lietas un atšķetini līdz galam -, bet nē!

Divas stundas Jura nosēdēja pie galda, nezinādams, ko īsti iesākt. «Varbūt vispār patrieks pie visiem velniem!» ienāca prātā doma, taču neko, atskaitot trulu vienaldzību un nogurumu, viņš nejuta. Tagad labi būtu atrasties mājās, atgulties uz dīvāna, pasaukt Cēzaru - lai noņem negatīvās emocijas!

Kastinskis vairākkārt mēģināja piekļūt nodaļas priekšniekam, taču tas viņu nepieņēma. Tad negaidot izsauca Jevsejevu ar visiem materiāliem. Jura paņēma mapi no Kastinska galda un devās «uz paklāju». Taču šajā reizē pulkvedis bija noskaņots krietni miermīlīgāk un izskatījās tā, it kā pats būtu saņēmis labu ziņu.

-    Es tevi aizstāvēju Jefimova priekšā, - Kormuhins uzreiz paziņoja. - Tomēr jauns, perspektīvs, labi iesāki, atradi skeneri… Arī es šo to neesmu nostrādājis kā nākas.

Pat neņemot vērā savu pieredzes trūkumu aparāta intrigās, Jura saprata, ka tieši šos argumentus ģenerālis bija izteicis žēlojošamies nodaļas priekšniekam. Jo Jefi- movs it labi zina, kurš pieņem lēmumus!

-  Vārdu sakot, nevienam lietu nenodod, strādā tālāk! Kādas tev ir domas?

Sagatavojies atlaišanai, Jevsejevs atviegloti uzelpoja. Re, cik ātri mainās situācija! Kā šūpolēs - tikko lidojām vienā virzienā un nu - jau otrā…

-   Manuprāt, skeneri novietojis kāds no trim 1972. gada kursantiem. Katranovs, Migunovs, Semago… Vēl bija Drozdovs, taču viņš aizgāja bojā…

Kormuhins solīdi pamāja ar galvu.

-   Tātad kāds no četriem kursantiem. Bojāgājušo arī nedrīkst neņemt vērā.

Jevsejevs pašūpoja galvu.

-  Domāju - viņš ir upuris. Būs ko uzzinājis par spiegu, un tas viņu novācis. Bet atlikusī trijotne ir perspektīva izstrādei. Es jau piesaistīju viņiem cilvēku…

-  Labi. - Kormuhins pamāja. - Strādā. «Dičkovas trijnieks», ka viņu māti! Izpēti šos zem lupas, tur var būt pediņi ar savām attiecībām… [2]

-   Izpētīšu, biedri pulkvedi! - moži atsaucās Jevsejevs. Viņš jau gatavojās priekšā stāvošajam darbam, kā akustiskā raķete, uztvērusi motoru troksni, noskaņojas uz

mērķi. >

-  Un to tipu - tēvoci Kolu - labi pameklē! - Kormuhins pavēlēja. - Ar viņa palīdzību var gan atrast ceļu pie tava spiega gan nodrošināt tiesai pierādījumus.

-   Tiks izpildīts, biedri pulkvedi! - Jevsejevs atsaucās, kā pieklājas virsniekam.

Otrā nodaļa

PAZEMES ŠAUSMAS

Mežainis atvēra acis, un pirmais, ko viņš saprata, bija - dzīvs. Acu priekšā mirgoja zaļi cipari, kaut ko skaitīja. Kāpēc cipari? Kāds viņam sakars ar cipariem? Viņš pacēla galvu. Deniņi atsaucās kustībai ar asu sāpi, taču Mežainis prata nepievērst šādiem sīkumiem uzmanību. Galvenais - dzīvs. Tātad viņš pacēla galvu un ieraudzīja, ka zaļie cipari mirgo magnetolas panelī. Izrādījās, ka ritmiskais troksnis, ko viņš saklausīja it kā caur vates sienu, bija dziesma… vai kā nu viņi to tagad sauc… Treks. Mu- zons. La-la-fa. La-la-fa. Čečeniem aulos muzons neskan. Tātad te nav auls. Tas bija otrs, ko Mežainis saprata. Un tas bija krietni svarīgāk par to, ka viņš bija dzīvs. Apziņa pamazām atgriezās, priekšmeti un notikumi pakāpeniski nostājās savās vietās. Monētas… «nikolaškas»… Monētas atdot… Saruna beigusies…

Kaklu un roku locītavas atbrīvoja no līmlentes, viņš iztaisnojās, labā roka pareizi nogūla uz ātrumu pārslēdzēja roktura. Svešais aromāts vēl vēdīja salonā, bet ciemiņi bija prom. Palūkojās apkārt. Pēdējā modeļa piezīmjdatora ar milzīgo atmiņu, iebūvēto modēmu, DVD rakstītāju un pasaulē vispilnīgāko Maskavas pazemes shēmu, protams, nebija. Tiesa, shēmai bija īpaša aizsardzības programma, un to sargāja divu līmeņu paroles; nezinot, ka tā tur ir, ne velna neatrastu! Nu labi, puiši, kopija ir, bet aparātu ietversim rēķinā… Toties kabatas ir neskartas un mobilais nav pazudis.

Mežainis uzmanīgi aptaustīja galvu. Asinis. Skaidra lieta - no dūres sitiena viņš nebūtu zaudējis samaņu. Ciets smags priekšmets bez izciļņiem - dunča spals vai stroķis. Drīzāk gan stroķis. Pāris centimetru sānis - un deniņu kauls būtu pušu. Taču tad viņš nekādi nespētu atdot monētas. Tātad šie cilvēki precīzi zina, kā apdullināt un kā - nogalināt. Un viņi brīvi pārvietojas pazemē, pēta digeru atstātās zīmes, lai gan paši pēdas neatstāj, ja neskaita smago zābaku rievoto pazoļu nospiedumus. Cik reižu viņi ar Sesku bija minējuši - kam šie zābaki pieder… Un nu - lūdzu, izdevās iepazīties ar to valkātājiem…

Cik ilgs laiks bija pagājis? Pulkstenis magnetolas panelī rādīja 22.46. Pusstunda. Vai tuvu tai. Kāpēc darbojas radio? Mežainis nekad radio neklausījās, viņš nevarēja ciest pļāpīgos moderatorus un ātros ritmus. Ciemiņi, vai, bija uzjautrinājušies? Nē, tie puiši nav uz jautrībām. Un, kamēr viesi uzturējās te, bija kluss. Ā-a, skaidrs. Viņš pats bija ieslēdzis radio, atdurdamies ar purnu panelī… Tas bija viegli labojams. Mežainis nospieda onloff pogu. Radio apklusa.

Galvenais - atjēgties dzīvam un - ne aulā. Viss pārējais bija nieks.

Mežainis noslaucīja seju papīra salvetē, kas bija domāta stikla tīrīšanai, izkāpa no mašīnas, pastāvēja, atbalstījies pret durtiņām, kamēr pārgāja reibonis. Desmit metru tālāk, itin kā nekas nebūtu noticis, dega «Mežāža» ugunis, no turienes tika likti laukā beidzamie apmeklētāji, viņi skaļi runāja, sašutuši šļupstēja, un viņu skanīgu tēraudu apkaltās pazoles izsita apdullinošu čečotku. Pa ielu traucās garām mašīnas, zem to pārsegiem klaudzēja cilindri, no izpūtējiem gāzās laukā izplūdes gāzes. Mežainis pievēra acis, aizsedza rokām ausis.

-   Otrā rīklē iegāja? - kāds līdzās jautri uzsauca.

-   Būs labi, - Mežainis noteica, nepaceldams plakstus.

Maskava nav vienā dienā uzcelta… Ja dzīvi paliksim, tad nemirsim. Cerība mirst pēdējā. Taisi ragavas vasarā… Baro vilku, kā gribi… Kas vēl?

Kuš. Tā. Vēmiens nenāk. Apelsīni acu priekšā nelidi- nās, un beigtais vada komandieris nelec hopaku mēnessgaismā. Aptaustījis cietušos deniņus, Mežainis secināja, ka kauls nekustas, galvaskauss ir vesels.

Tad atcerējās cigaretes, un tas līdzēja labāk par visu. Itin kā kāds skaļuma regulējamo kloķi būtu pagriezis normālā stāvoklī. Ar kreiso roku turēdams cigaretes galu pie kārajām lūpām, Mežainis pastiepa labo uz priekšu, izpleta pirkstus, saspieda kopā, atkal izpleta. Roka nedrebēja. Viņš atvēra aizmugures durvis, pameta skatienu salonā. Savas vizītkartes viņi, protams, nebija atstājuši. Taču uz gumijas paklājiņa bija palikušas māla pikas un daži saspiestu dubļu kubiciņi, kādus aiz sevis atstāj zābaki ar biezām, rievotām zolēm. Mežainis enerģiski izpurināja paklājiņus un tikai tad īsti sajuta, ka viņam nekas nekaiš. Viņš nodzēsa izsmēķi, iekāpa mašīnā un uzspieda mobilajā Seska numuru.

Sesks neatbildēja.

* * *

Kāpņu telpā varēja pat neiet, jo logos nedega gaisma. Trīs logi rietumpusē, kuri bieži vien ir gaiši līdz pat rītam, un, protams, skaļa mūzika, un iereibušo smiekli, un skaņas meiteņu balsis… Bet karnīzes nolipinātas ar košļājamo gumiju. Kas nu ir, tas ir - Sesks kaķa metodiskumā iezīmēja teritoriju. Taču patlaban nams kā pēc pasūtījuma bija izgaismots dzeltenas, oranžas, zilas, zaļas un pat biešu sarkanas nokrāsas ugunīm, tas zaigoja kā «Titāniks», visos logos dega gaisma, vienīgi Seska logos ne. Šķita - iemītnieki bija sarīkojuši grandiozas dzīres sakarā ar Seska pazušanu.

Lai gan nē, par pazušanu Mežainis tobrīd nedomāja.

Viņš tomēr iegāja kāpņu telpā, uzkāpa ceturtajā stāvā, piezvanīja pie durvīm un pagāja maliņā. Stāvu augstāk atskanēja neskaidra skaņa. Uz ielas iegaudojās automašīnas signalizācija. No Seska dzīvokļa nebija dzirdams ne troksnītis. Mežainis klausījās, taču neko nesadzirdēja. Viņš pagājās uz priekšu un paskatījās augšup gar kāpņu margām. Tur stāvēja pavecs vīrs izstaipītā krekliņā un treniņbiksēs, viņš smēķēja, skatījās laukā pa logu un kaut ko zem deguna murmināja.

Runāt par pazušanu vēl bija par agru. Rita taisījās braukt uz Dņepropetrovsku… Sesks kaut kur sūc septiņ- desmitgrādīgo čaču un stāsta skuķiem baisus digeru pa- stāstiņus.

Mežainis aizlaida līdz «Ledājam» un «Grāvim», apmeklēja miegaino Vano viņa mājoklī, kas oda pēc ķiplokiem un kinzas. Tālāk sekoja «Luksors», «Tēvocis Vitja», «Kļi- ma», «Trīs priedes», Seska senā draudzene, vārdā Aliņa… Tad - Mežakuilis, Taņa Saltā, Grecki, prostitūta Rumba… Viss. Pustrijos naktī Mežainis bija izmeklējies itin visur. Vēl varēja apciemot Ritas vecākus, kas dzīvoja kaut kur Mitiščos, kā arī viņas bijušo džeku, kurš strādā par ārā sviedēju «Tronī». Taču tas bija lieki. Tas nozīmē, ka Sesks ir vai nu pazemē, vai… Vai nu, vai. Un ja nu viņš tomēr uzspļāvis visam un ielīdis tajā pagrabā - viens, paklusām, rīkodamies visnotaļ cūcīgi, tad - kāpēc? Divu trīs monētu dēļ, kuras viņi steigā varēja nepamanīt? Kaut gan nekādas steigas nebija, viņi pārmeklēja katru centimetru… Nē, kaut kas īsti negāja kopā.

Savās mājās Mežainis atgriezās pa zemes apakšu. Ienira siltumtrases lūkā, nogāja kādus simt metrus pa sausu gaiteni, pārlīda pāri vasaras sezonā ierasti aukstajām caurulēm un pa īsu rāpus eju, kuru pats reiz tika izracis, nokļuva savā pagrabā. Nopurinājies iegāja attālākajā stūrī un aptaustīja piekaramo atslēgu pie stingrām dēļu durvīm. Aiz tādām rūpīgi saimnieki parasti glabā sālījumus un visādus krāmus, kas kādreiz var noderēt. Viņam te slēpās eja, kas veda tieši uz dzīvokli, - katram gadījumam. Tā kurmis no sava midzeņa viltīgi ierīko vairākas ejas. Patlaban Mežainis izlēma durvis neizmantot. Palūkojās visapkārt, uzkāpa divus kāpņu posmus, nonāca kāpņu telpā, paraudzījās laukā uz ielas. Nekā aizdomīga nemanīja. Te viesi nebija bijuši. Viņš iegāja dzīvoklī, noģērbās, nomazgājās dušā, iztīrīja zobus, iekrita gultā un tūdaļ pat iemiga - ciešā miegā, bez sapņiem, kā iemieg izslēgta lampiņa.

Ieslēdzās septiņos no rīta, uzcepa olu, uzvārīja uzmācīgi reklamētu, taču draņķīgu kafiju. Galva nesāpēja, dzīve ritēja uz priekšu, taču tai bija nepieciešamas korekcijas. Turklāt tik nopietnas, ka viņš piezvanīja Tomiļinam.

-   Sveiks, vecīt. Jā, es. Kā tavējiem?…

Šī saruna notika jau ap astoņiem. Mežainis, samērā svaigs, pilnā uniformā - brezenta «tūkstoš kabatu» bikses, NATO veste, armijas zābaki, līdzās instrumentu soma - sēdēja gaitenī uz grīdas un dzēra karstu žļurgu, turēdams puslitra krūzi kreisajā, bet smago ebonīta klausuli labajā rokā. Nebija daudz tādu cilvēku, kuri tik agrā stundā drīkstēja zvanīt Tomam. Taču Mežainis nesarunājās vis ar Tomu, bet gan ar vienu no saviem senajiem biedriem, no tiem, par kuriem runājot, jālieto vēl viens īpašības vārds «cīņu». Mežainim šis īpašības vārds nepatika.

-   …Paklau, lieta tāda - Sesks pazudis. Kaut kādi mūdži iekārās mums astē. Izošņāja par mūsu pēdējo kravu. Nezinu - kas. Caur Krivicki nāca uz pēdām. Jā, to pašu… Vakar vakarā novaktēja mani autiņā, sadeva pa galvu. Prasa meslus. Bet Sesku es vairs neesmu redzējis.

Viņš ieturēja pauzi, lai uzklausītu dažus precizējošus jautājumus un iedzertu malku no krūzes. Kāpēc tādu draņķi reklamē? Tāpēc jau reklamē, ka draņķis…

Vēl pauze, vēl viens malks.

-   Jā. Šovakar desmitos noteica tikšanos pie «Mežāža».

Klausulē ilgi runāja vai varbūt ilgi klusēja, sakopojot domas, bet varbūt Tomiļins vienkārši bija kaut kur aizgājis. Mežainis paguva izdzert savu žļurgu un nolikt krūzi sev līdzās uz grīdas. Tad sacīja:

- Labs ir. Es gaidīšu.

Un nolika klausuli.

Mitiščos viņš pavadīja vairāk nekā stundu - ilgi meklēja Ritas radinieku dzīvokli. Beidzot tomēr atrada. Izrādās, Rita bija zvanījusi no mājām vakar vakarā ap desmitiem vienpadsmitiem. Jautājusi, vai Dima, tas ir - Sesks, nav pie viņiem iebraucis. Še tev! Jājautā, kam viņš ir džeks - Ritai vai mammai? Kuram viņš jāpieskata? Tur jau tas āķis. Varbūt saplēsušies, varbūt klimst pilns kā mārks pa saviem pagrabiem, žurkas tvarstīdams… Cik reižu teikts - viņš nav riktīgs galvā un arī viņa drauģeļi nav riktīgi, kādā jaukā dienā uzgrūdis mājai tādu postu, ka savu mūžu netiks vaļā!

No šā brīža Mežainim kaut kas sāka noskaidroties. Viņš atgriezās pie Seska Molčanovkā, piezvanīja pie durvīm jau kuro beidzamo reizi. Pagaidīja. Tad salūkoja somā paštaisītu mūķīzeri, ar kura palīdzību mēdza iekļūt aizslēgtās katlu telpās, un atslēdza durvis. Šķērsām pāri gaitenim gulēja senlaicīgs, ļoti smags, salauzts trijkāju pakaramais (Sesks viņgad bezmaz vai pārstiepās, vilkdams to pa rāpus eju no Gireviču pagraba) un kaudze netīrām kājām sabradātu drēbju. No skalojamās kastes tualetē skaļi gāzās ūdens.

Istaba bija savandīta. Rita, ar muguru atspiedusies pret sienu, ne īsti sēdēja, ne gulēja līdzās otrādi apgāztai gultai. Viņas kailo augumu tik tikko piesedza saplēsts mājas halāts un daudz, daudz līmlentes. Baltās kājas no potītēm līdz ceļiem un rokas no delnu locītavām līdz elkoņiem bija cieši notītas ar brūnu lipīgu lenti, mute piebāzta ar tualetes papīru un arī notīta ar līmlenti. Ritai apakšā bija liela peļķe, oda pēc urīna. Ieraudzījusi Mežaini, Rita sakustējās un ieīdējās. No apsārtušajām acīm plūde asaras. Piegājis tuvāk, Mežainis ievēroja svaigu skrambu uz pieres un sarkanu pietūkumu zem acs.

Viņš ar nazi pārgrieza līmlenti un gabalu pa gabalam noplēsa to no viņas ķermeņa. Rita tikko dzirdami šņukstēja. Kad viņš bija atbrīvojis muti, viņa savilka ciet halātu un tūdaļ sāka elsodama raudāt.

-   Maitas tādi… Neskaties, aizgriezies… Mērgļi… Lopi! Es cietos, cietos… Smerdeļi…

-   Kas tie tādi bija?

-Velns viņu zina… Sveši… Dimu… sudrabu… meklēja…

-   Atrada?

Rita noliedzoši papurināja galvu.

-   Sita? - Mežainis apvaicājās.

-   Un tu domā - bučoja?

-  Vai vēl kaut ko… nodarīja? - Mežainis pameta ar galvu tur, no kurienes Ritai bija iztecējusi peļķe.

Viņa papurināja galvu, ieelsojās, taču atbildēja asi, it kā būtu spējusi ļaundaru rokās pilnībā kontrolēt situāciju un pati būt noteicēja pār savu ķermeni.

-   Lika drusku pagaidīt…

Un tad žēlabaini piebilda:

-   Ej uz virtuvi, es savedīšu sevi kārtībā…

Pēc pusstundas, kad viņa bija nomazgājusies, pārģērbusies zilā triko tērpā un izmazgājusi grīdu, saruna turpinājās.

Vakar pēc desmitiem pie durvīm piezvanījuši, teiku- šies esam Seska draugi - Ruslans, vēl kaut kāds senlaicīgs vārds… varētu būt Svjatoslavs, trešo neatceras. Viņa, protams, atvērusi, jo Seska dzīvoklis aizvien bijis gatavā iebraucamā vieta un triju staciju laukums vienlaikus, te nemitīgi čum un mudž visādi viņa drauģeļi, no kuriem daudzus Rita nemaz nepazīst. Ienākuši iekšā. Tādi būdī- gi, ar īsi apcirptiem matiem. Pieklājīgi sasveicinājušies, apjautājušies pēc Seska. Tad vaicājuši, kur viņš ir un kad būs mājās. Viņa atbildējusi, ka digeri parasti sūc aliņu «Mežāzī», bet, ja Seska tur nav, tad viņa nezina.

Šie saskatījušies, un viens, neliela auguma, līkkājains, pašūpojis galvu un pavēstījis, ka Seska «Mežāzī» nav un viņa telefons neatbild. Tad pasmaidījis un piemetinājis: «Varbūt viņš tepat mājās slēpjas?» Rita nodomājusi, ka viņš joko, bet citi metušies naturāli pārmeklēt dzīvokli. Kad viņa iebildusi, klusējot iebelzuši paribē. Tad likuši apzvanīt visus paziņas. Atkal iebelzuši. Viņa piezvanījusi savai mammai, lai šie liktos mierā. Taču viņi mierā nav likušies. Tomēr citam nevienam viņa nav zvanījusi, goda vārds. Kā aizgājuši, viņa nav redzējusi, jo bijusi bez samaņas. Atjēgusies, notīta ar to pretīgo lipekli. Tādas tās lietas… Sesks, maita, līdz kapa malai nespēs ar viņu norēķināties. Protams, ja atgriezīsies.

Mežainis lika Ritai iet gulēt un durvis nevienam neatvērt, bet pats brauca pie Tomiļina.

Kad viņš bija šķērsojis Kutuzova prospektu un līdz To- milinam atlika vien pāris kvartālu, šajā dīvainajā lietā notika ilgi gaidītais pavērsiens. Piezvanīja Sesks. Knapi dzīvs. No viņa pat pa telefonu nāca vakar izdzertā šņabja dvinga. Viņš atradās Juridiskās fakultātes kopmītnēs pie Drakona un Brūsa, tiem pašiem, kurus viņš bija uzgājis kolektorā zem Volhonkas un kuru dēļ nesen bija izcēlies pamatīgs tracis.

Sesks tikko bija pamodies, un viņa telefons rādīja kādus astoņpadsmit neatbildētus zvanus. «Vai jūs bez tē- tuka ne pusi dienas nevarat izturēt?» viņš neapmierināti noburkšķēja. Mežainis pagrieza mašīnu un devās kopmītņu virzienā, pa ceļam izklāstot Seskam radušos situāciju. Pēc pusstundas Sesks paģirains un drūms sēdēja Mežaina askonas pasažieru sēdeklī. Viņš izdevīgi bija pārdevis visu sudrabu savam uzpircējam Zeļenogradā un galvoja par viņu kā pats par sevi. Uzreiz pēc darījuma bija piezvanījuši seni draugi no tehnikuma laikiem, pēcāk nezin kāpēc aizbraukuši uz pirti, tad piezvanījis Drakons, pēc tam - kaut kādas vecenes no juristiem… Pilns komplekts. «Vai Rita tā arī neaizbrauca uz savu Dņepropetrovsku?»

Sesks atcerējās. Atbildes vietā Mežainis paziņoja, ka arī par Krivicki daudzi tika galvojuši, to skaitā arī viņš pats.

Jaunumus par Krivicki viņi uzzināja pavisam drīz. Tomiļins gaidīja viņus savā birojā, piekrautā datoru kastēm. Pagājušajā reizē, kad Mežainis bija pie viņa iegriezies, tur stāvēja plazmas paneļi. Bet aizpagājušajā - ikri un konjaks. Toms nodarbojās ar strīdu izšķiršanu starp «jumtu» saimnieciskajiem subjektiem, un tie bija strīdīgās produkcijas paraugi. No klientiem nevarēja ne atkauties - «melnā arbitrāža» strādāja nesalīdzināmi ātrāk un efektīvāk nekā birokrātijā un korupcijā slīgstošās valsts tiesas.

Drukns, spēcīgs, ar īsu matu griezumu un drūmu darījumu cilvēka seju, Tomiļins izraisīja pavisam noteiktas asociācijas. Viņa kaujinieki bija atgriezušies pirms pusstundas. Viņi bija nopratinājuši Krivicki turpat viņa veikalā un nākuši pie vienprātīga slēdziena, ka Mežaina pāridarītājus viņš nepazīst un savtīgu nolūku vakardienas notikumā viņam nav. Kā tieši viņš pratināts, kādi spīdzināšanas paņēmieni izmantoti, nav zināms, taču Toms apgalvoja - ja puiši tā saka, tad tā arī ir.

Tomiļins paņēma Seska mobilo un pārbaudīja savā datu bāzē pēdējās diennakts laikā ienākušos zvanus. Trīs zvani bija izdarīti no tālruņa, kas pieder Vladislavam Maksimovičam Ņeverovam, pierakstītam Lāča 7. Datu bāzē par šo Ņeverovu bija visai skopas un pretrunīgas ziņas - 1986. gadā neklātienē beidzis Fizkultūras institūtu, strādā Arhitektūras pārvaldē Maskavā, neprecējies, 1993. gadā ieņēmis pirmo vietu tuvcīņā Krievijas speciālo apakšvienību čempionātā, pieder automobilis - 1996. gada izlaiduma Audi A6. Arhitektūras pārvaldes sarakstos nekāda Ņeverova nebija.

- Viss skaidrs, - Tomiļins noteica un daudznozīmīgi palūkojās Mežainī.

Tas pamāja. Lai gan viņam ne tuvu viss nebija skaidrs, vienīgi tas, ka Ņeverovs ir mīklaina un bīstama persona. Bet, ja braukā vecā prestižas markas autiņā, kas maksā tikpat, cik jauns fords, - tas nozīmē, ka viņam patīk pūst miglu acīs vai, kā tagad mēdz izteikties, «ņemt uz pontu». Izlūki aiztraucās uz Lāča ielu. Mežainis gribēja braukt kopā ar viņiem, taču Tomiļins uzskatīja, ka tas ir lieki. Viņš piedāvāja Mežainim un Seskam nokāpt biljarda zālē, un tur viņi paguva izspēlēt vairākas partijas, bet Sesks vēl nosnaudās, un tikai pret vakaru ziņneši atgriezās. Mājās Ņeverova nav bijis, viņa audi ar viltotu sarkano speccaurlaidi uz priekšējā stikla stāvēja pagalmā. Ar kaut kādām mistiskām metodēm (laikam spīdzinājuši ar uguni kaimiņus) izlūki uzrakuši ziņas par to, ka Ņeverovs strādājis «orgānos», dzērumā dižojies, ka bijis kaut kādas grupas «Tuneļnieki» sastāvā, tad aizgājis no dienesta. Kur un ar ko kopā viņš ir patlaban, nav zināms. Apmeklē saunu Maroseikā, periodiski ietur maltīti restorānā «Chiang Mai», izmanto izsaukuma prostitūtu pakalpojumus. Spriežot pēc tā, ka viens no izlūkiem ziņojuma laikā locīja iekšā kaut kādus kaltētus mošķus no papīra turziņas ar uzrakstu «Chiang Mai Restaurant», viņi bija izošņājuši visas iespējamās Ņeverova dislokācijas vietas.

Drīz vien elektroniskais modinātājs uz Tomiļina galda nosita pusdesmit, un viss mehānisms uzņēma apgriezienus. Tikai tas nezin kāpēc notika pretēji visiem fizikas un veselā saprāta likumiem.

Visā visumā nepatīkamais incidents, kas Mežainim bija atgadījies vakar vakarā, uztrauca viņu tikai vienā ziņā, proti - sakarā ar Seska pazušanu. Kas attiecas uz visu pārējo - sudraba «nikolaškām», piekļuvi pazemei zem Mazās Pirogova ielas un rupjas fiziskās izrēķināšanās iespēju -, tad par to Mežainis jutās pilnīgi mierīgs. Viņam bija Tomiļins, cīņu biedrs, atvaļināts majors, kādreizējais ceļabiedrs visbaisākajos dzīves kilometros, kāda ļoti sena un ļoti vienkārša zvēresta autors, kas… vispār - cilvēks, kurš pat Seskam, kam itin nemaz nepiemita iztēle, šķita visur esoša, visu varoša un visu zinoša substance. Jā, un vēl - žēlastības nepazīstoša substance.

Mežaina ar dārgmetāliem, antikvāriem krāmiem un ieročiem saistītās pazemes gaitas bez vārda runas pieļāva kontaktus ar kriminālo pasauli, šādi kontakti arī pastāvēja, un Mežainim sākumā visai asā formā tika piedāvāti dažādi «jumtu» varianti, taču, kad pie apvāršņa parādījās Toma druknais stāvs, visi kriminālie dūži nezin kāpēc krasi mainīja toni, atvainojās, pateicās un… pazuda. Tā nu tas bija. Tāpēc jau tajā brīdī, kad Sesks, lai gan pilnā, tomēr dzīvs, uzradās, Mežainim visa šī jezga pārstāja eksistēt. Tomiļins noliks visu savā vietā, visu nokārtos…

Taču notikumam bija pavisam negaidīts turpinājums.

Tieši desmitos Mežainis novietoja automobili pie «Mežāža» un devās uz bāru. Ceturksni uz vienpadsmitiem līdzās viņa mašīnai nobremzēja melns piektais BMW, no kura izkāpa divi cilvēki. Viens no viņiem atslēdza askonas durvis un ielūkojās salonā. Kā pēc burvju nūjiņas mājiena atvērās divu askonai otrā pusē esošu mašīnu durvis un no tām parādījās Tomiļins ar saviem kaujiniekiem. Trešais autiņš - žigulis ar dubļiem notašķītām numuru zīmēm - iznira no savas rindas un aizšķērsoja ceļu BMW. Divus bembja pasažierus aši iestūma askonā, trešo un, iespējams, ceturto, kuri bija palikuši mašīnā, turēja uz grauda. Mežainis un Sesks pa virtuves logu vēroja notiekošo. Līdzās stāvēja šīs cienījamās iestādes šefpavārs un viņu labs draugs Matvejs Habibulovičs. Arī viņš skatījās pa logu un saprotoši kaut ko norūca.

Zālē bija trokšņaini, tur ritēja parastā dzīve, un pašlaik līksmoja jauniņie, kuri vienreiz bija nogājuši pa Ņe- gļinku un tagad tēloja lielus specus. Viņi tempa alu kopā ar lētu šņabi un pilnā rīklē auroja:

Pa pazemi mēs klejojam Un augu nakti plītējam…

Viņiem nebija ne jausmas, ka turpat līdzās norisinās spraigi notikumi, kādus pat Holivudas ķinītī nevar ieraudzīt. Mežainis un Sesks raudzījās laukā pa logu un, lai gan nevarēja saskatīt, kas notiek askonas salonā, nojauta, ka ļaunie pāridarītāji saņem pelnīto sodu, un tas bija saprotami un tīkami.

Mēs - laimīgākie cilvēki, Ak, kļūstiet visi digeri!

- Un šie būtu tie digeri? - Sesks pasmīkņāja un iebakstīja pāriniekam sānos. Mežainis atrāva skatienu no loga un palūkojās viņā. Tajā pašā brīdī atskanēja sprādziens, no kura sarāvās un acumirkli pamira sirds. Virsū sabira stikli, nosmirdēja pēc sviluma, un kā murgā iegaudojās visas sirēnas autostāvvietā. Kad Mežainis pagriezās pret izsisto logu, viņš ieraudzīja, ka viņa askona uzliesmo kā lāpa, dažus metrus atstatu uz asfalta kā vilciņš griežas atlūzušās durvis, bet no salona ar muguru pa priekšu izveļas sačervelējies cilvēka stāvs bez galvas…

Viņš atcerējās, kā bija pūlējies nokratīt Sesku un Mat- veju Habibuloviču, kuri nezin kāpēc turēja viņu ciet; kā BMW, bezmaz paceldamies uz pakaļējiem riteņiem, kā pankūku samīcīja žiguli, tad asi padeva atpakaļ un taranēja vienu no tomiļiniešiem, atsviežot ķermeni pret žoga metāla sietu… Vēl viņš atcerējās roku - melnu, cietu un karstu kā zupas kaulu - un lipīgas masas gabaliņus, kas palika pie rokām, kad viņš izvilka no liesmojošā askonas salona Tomiļinu, pareizāk - viņš domāja, ka tas ir Tomiļins, taču majors gulēja mašīnai otrā pusē - sprādziens viņu bija pieplacinājis aizmugures durvīm un izmetis laukā kopā ar tām, bet Mežainis to pamanīja tikai vēlāk…

Tad noskanēja vairāki šāvieni. Šāva no BMW, kas, riepām kaucot, brauca laukā no autostāvvietas. Viena lode ieurbās sienā dažus centimetrus no Mežaina galvas, apmetums iesprāga sejā, acīs, Mežainis kā neprātā metās pakaļ mašīnai, rēkdams kā ievainots mežakuilis bezjēdzīgā pirmsnāves uzbrukumā… Sesks traucās aizšķērsot ceļu, pagrūda viņu, un Mežainis pakrita.

Matvejs Habibulovičs metās pie telefona.

Tāds nu bija tas stāsts ar turpinājumu. BMW aizbrauca. Mežainis un Sesks paguva pamest notikuma vietu pirms miliču ierašanās. Līdz pusnaktij viņi nosēdēja skvērā pie Hospitāļa tilta, aizvien no jauna pārspriezdami notikušo.

-   Tie jau ir gatavie zvēri… Tādi aprīs ar visām ķeskām un ne ausu necels…

-   Pareizi. Paši uzlidoja gaisā un arī Tomu uzrāva līdzi. Slaktē cilvēkus, acu nepamirkšķinot…

-   Jā-ā-ā… Man tik tikko lodi galvā neielaida…

-   Bīstami vilki… Ļoti bīstami… Tie nav vis šādi tādi baņģuki…

-   Paklau, vai atceries noslēpumainos nospiedumus pazemē? Armijas zābakus ar rievainām pazolēm? Pie manis mašīnā tieši tādos iekāpa…

-   Labs ir, iešu pie Ritas…

-   Pie kādas Ritas? Vai tev prāts!

Viņi sāka strīdēties. Mežainis ņēmās pierunāt, lai neiet. Sesks gaudoja, ka Rita tur ir viena pati, šis jūtoties vainīgs viņas priekšā un tā tālāk. Labi, teica Mežainis, tad iesim abi, mēs tagad nedrīkstam izšķirties. Taču Sesks par to negribēja ne dzirdēt un izdarīja pēc sava prāta.

Kad Mežainis cik necik nomierinājās un novērtēja situāciju, pirmā doma bija - nolīst pazemē un kādas pāris nedēļas no turienes laukā nenākt. Skaidrs bija viens - viņiem uz pēdām bija ļoti bīstami cilvēki. Tomēr viņš devās uz mājām. Droši vien nebija vēl pavisam nomierinājies. Vai arī līdz galam nenovērtēja notiekošo.

Mājās viņu jau gaidīja slēpnis. Pavisam klusi un nemanāmi. Iebāz savu atslēdziņu, atslēdz durvis, ieej priekšnamā, un - amba! Bet varbūt jau kāpņu telpā uzdod pa dullo un ievelk iekšā šļauganu ķermeni…

Tikai Mežainis negāja vis tā vienkārši, bet pa pazemi. Caur siltumtrasi iekļuva pagrabā, atslēdza dēļu durvis, kas veda it kā uz šķūnīti, pieslēja trepes un, jau atspiedis galvu pret lūku, nomaskētu par lamināta plātni (savulaik pa visu Maskavu tika meklējis jau nemodernu, platu somu ražojuma laminātu), izdzirdēja, kā pret grīdu klaudz smagi soļi. Šurpu turpu. Apstājās tieši virs viņa. Pret grīdu kaut kas nožvadzēja. Atslēgas. Vai ķēde ar kasteti. Lai gan, nē, tie puiši kastetes apkārt nemētā…

Un atkal - tuk… tuk… Tuk. Smagie zābaki ar rievotajām zolēm, kas atstāja viņa dzīvoklī rakstā sapresētas māla piciņas.

Un citi soli - virtuvē. Bet tualetē kāds skali nokraukājās un nolaida ūdeni. Tad Mežainis izdzirda balsis.

-    …ceturtajā līmenī es neesmu bijis. Un neviens nav bijis. Daudzi gan melš… Bet, ja glabātava patiesi eksistē, tad tieši ceturtajā…

-   Simt punkti, ka eksistē! Četrdesmit pirmajā tur plānoja noglabāt visu PSRS zelta rezervi, bet paguva pārvest kādas divas tonnas…

Augšā iesmējās.

-   Nu, mums pietiktu arī ar divām tonnām!

Mežainis sastinga, visu uzmanību sakoncentrēja uz

dzirdi. Dzirdamība nebija sevišķi laba. Zem lamināta plātnes viņš bija piestiprinājis smagu vairogu, lai klaudzinot nevarētu saklausīt zem grīdas tukšumu. Bez tam runātāji nemitīgi pārvietojās pa dzīvokli - droši vien meklēja sudrabu. Tiesa, runāja skaļi, nekaunīgi, nekautrējoties no kaimiņiem. Noklaudzēja ledusskapja durvis, kaut kas ar troksni nokrita uz grīdas. Atskanēja lamas.

-   Kā nēģera vēderā!…

Mežainis saprata, ka «viesi» nebija iedeguši gaismu un pārvietojās pilnīgā tumsā. Tas no viņu puses bija gaužām prātīgi darīts.

-   …no bombera, maitas… Un blenž… Pazūdiet, es uzsaucu… Bet šie…

-   …Nē, ka es tev saku - tavējā draņķe vēl nav izlieta, - savu stāstu turpināja tas, kurš smagiem soļiem mērīja gaiteni. Mežainis pazina balsi, kas ar viņu bija runājusi mašīnā. - Ir kāds cits tipiņš, kurš tādas šodien veselu aptveri dabūs ribās… Nu, paņirdzām un gājām katrs savu ceļu…

-   Paņirdzāt… Kas tur ko ņirgt? Kur ir tas tavs tipiņš? - pirmais no virtuves uzsauca. - Nerādās! Bet ir jau pāri vieniem! Te pat nav ar ko māgu piesist!

-   Būs kādi sūdi pa ceļam gadījušies, - Smagais domīgi noteica. - Atnāks, kur šis liksies.

-   Te nekā nav, - trešā balss skanēja no guļamistabas puses. - Visu apgriezu otrādi. Un lukturis izlādējies, jupis to rāvis! Kam ir baterijas?

-  Es to mērgli miltos samalšu! - virtuvē ieaurojās. - Viņš man būs kājslauķa vietā!

Kāds sāka smieties. Smieklu dēļ Mežainis nesadzirdēja nākamās frāzes sākumu. Runāja trešais, kurš bija iznācis no guļamistabas:

-   …tāpēc jau tā ir veļa, ka netīra. Citādi nebūs - tavs tipiņš un šā gnomi būs uzdūrušies Sīvajam. No turienes arī šie uzradās.

-   Sīvais noziedēja ar pustonnu, - no virtuves iebilda. - Bet šitais tipiņš to nedabūtu gatavu. Paskat, krāmi vien! Un sūdīgā opelī braukā, skrandās staigā…

-   Vai no mašīnas kaut ko paņēmāt?

-   Katram gadījumam paķērām piezīmjdatoru, bet tajā nekā jēdzīga nav.

-   Parādi to Cetracim, lai pārbauda bloķētos failus un tos ar parolēm. Tas tipiņš nav tik vientiesīgs kā izskatās. Šo visa Maskava pazīst…

-   Nekas, drīz aizmirsīs. Mēs šim piemeklējām klusu vietiņu Slīkšņu pļaviņā - savu mūžu neuzies…

-   Man tikai gribētos zināt - kur šis saostījies ar Sīvo? Vai varbūt tās ir citas monētas? Šās jau visas ir vienādas…

-   Ne velna nav vienādas! Iedod man divus zelta piecniekus, un es uzreiz pateikšu, vai tie ir no vienas partijas vai dažādām.

-   Ņukām taisnība, - Smagais piekrita. - Tas ir Sīvā skanošais, par to nav divu domu. Šā «nikolaškas» bija gluži svaigas, tādas bija viņam vienam - tās, no Volkonsku glabātavas… Bet kur saostījušies - to noskaidrosim…

Visi nezin kāpēc kā uz mājienu apklusa. Pauze ilga kādu minūti, tad Smagais, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja:

-   Netieku tikai gudrs - kur Sīvais ir nolīdis.

-  Kur, kur… Krimā, kur citur. Kalifornijā… Ar puston- nu kaut uz Mēnesi var aizbraukt…

-   Nemuldi nu, Skrituli, - Smagais aizsmakušā balsī iesmējās. - Sīvais ir turpat, kur viņa veļiņa. Viņš to neatstās.

-   Tur nekāda Sīvā nav, - par Skrituli uzrunātais iebilda. - Ja netici, aizej un paskaties.

-   Tur ir tāda smirdoņa, - Ņuka iemeta starpā. - Elpu nevar ievilkt.

-   Un kas par to? Vēmiens nāk? Kad par pliku aldziņu apakš zemes lodāji - vai mazums nācās ostīt? Vai varbūt leitnanta zvaigznītes tev bija filtra vietā?

-   Kāds tam sakars ar zvaigznītēm? Smirdoņa, es saku. Kā no līķa. Bet Sīvā nav. Mūsu tipini varēja līķi aizvākt…

-   Kuš! - Smagais viņiem uzbrēca.

Atkal apklusa. Kaut kas bija licis viņiem saausīties. Mežainis ieklausījās, taču nekas nebija dzirdams. Varbūt kaimiņš strīdas ar sievu, dauza traukus?

Pauze ieilga. Mežainis uzmanīgi notupās, pagrozīja galvu. Te bija par ko padomāt… Viņš zināja, ka zagļu žargonā par «veļu» parasti dēvē sudrabu… Un vēl - digerus (tāpat kā bomžus, ogļračus un sētniekus) kriminālajā pasaulē nicīgi saukā par «gnomiem»… Skaidrs kā diena - cilvēki, kas patlaban atradās viņa dzīvoklī, nebija no namu pārvaldes. Taču arī pēc kriminālajiem īsti neizklausījās, rau, - Smagais runāja bezmaz vai saliktos sakārtotos teikumos. Un vēl viņi izmeta pa kādam digeru vārdiņam… Kaut kas negāja kopā.

Tas nu vēl tā. Bet, no otras puses, pat ja viņi būtu digeri ar kriminālu noslieci, un Mežainis par tādiem bija dzirdējis, tad neviens sevi cienošs digers nesaukātu savus amata brāļus par gnomiem un arī ne īpaši cienošs to nedarītu, jo tas ir aizvainojošs apzīmējums, palama… Tas būtu tāpat kā čurāt savā zābakā.

Un kas bija Sīvais? Vai tiešām tas bomzis, kuru viņi ar Sesku bija uzgājuši pagrabā? Un kāda pustonna viņam bija līdzi? Pustonna sudraba?… Pieci taukšķi… Piecdesmit taukšku - kā? >

-   Tas nav viņš, - augšā konstatēja.

-   Viņš nenāks, - Skritulis sacīja. - Nav jau muļķis!

Atkal brīdi klusēja.

-  Ja nav muļķis, tad vajadzētu saprast… - Smagais norūca. - Cerams, ka visas smadzenes šim Gudermesā nebūs atdauzītas… Mēs taču šo kaut no elles izrausim - kā burkānu…

«Un kā burkānu nosūkāsit,» Mežainis domās atbildēja.

Viņš savilka dūres, ausīs dobji pulsēja asinis, zobi nočirkstēja. Bijusi viņam līdzi šķembu granāta (vai vislabāk - vecā, pārbaudītā F-l), viņš, ilgi nedomājot, būtu pavēris lūku un ieripinājis to dzīvoklī. Tā lēnītiņām… viņam būtu nospļauties par savu datoru ar astoņpadsmit collu ekrānu un 60. gadu Eiropas filmu kolekciju, pat par vēsturisko grāmatu bibliotēku, ko viņš bija vācis gandrīz desmit gadu… Un pat par to, ka vecais segums droši vien neizturētu un iebruktu un, lai atraktu viņa šnicelē saplacināto līķi, būtu vajadzīga vairāk nekā nedēļa.

Lai arī tā nebūtu F-l. Kaut vai parastā PM ar pilnu aptveri. Pat ne ar pilnu, pietiktu ar pusi - katram pa lodei būtu gana. Lai… Taču viņam nebija itin nekā, pat ne vecas sarūsējušas trīslīniju šautenes no Lielā Tēvijas kara laika pazemes arsenāliem. Ierocis ir paslēpts pavisam citā vietā - tālā un drošā. Un labi vien, ka tā…

Mežainis uzmanīgi nokāpa pa trepītēm, salūkoja slepenā spraugā padilušu kara laiku planšeti, izvilka no tās un izklāja karti. Dižie ceļotāji un pirmatklājēji izpētītās vietas mēdza nosaukt savā vārdā. Saņņikova zeme, La- perūza šaurums, Laptevu jūra, Prževaļska zirgs… Nē, zirgs laikam būs no citas operas. Bet Mežaina karte gan ne. Unikālā Maskavas pazemes shēma, kuru sastādījis viņš pats, turklāt pamatojoties uz saviem paša pētījumiem, visnotaļ varēja tapt nosaukta par «Mežaina karti». Taču viņš nebija godkārīgs un gandrīz nevienam savu darbu netika rādījis. Izņemot laikam Sesku. Un arī tikai pāris reižu galējas nepieciešamības gadījumā.

Digeriem bija zināmi trīs pazemes līmeņi. Pirmais, kur ložņāja visādi salašņas un zinātājus tēlojoši diletanti, - parasti pagrabi, komunikācijas, kanalizācija, TEC - četru līdz sešu metru dziļumā - nieks vien. Otrais - dziļi, bieži vien aizbērti pagrabi, lietus notekkanāli, metro tuneļi, akmeņlauztuves, noliktavas, speciāli objekti - desmit līdz četrdesmit metru; tas jau ir nopietni, te zemi mīda armijas zābaki, te var sastapt «pazemes šausmas», te jūtams gaisa trūkums un tikko manāma elektriskā, magnētiskā un citu starojumu emanācija… Bet par trešo līmeni vispār maz kas ir zināms - piecdesmit, sešdesmit, astoņdesmit metru, īpaši slepeni valsts nozīmes objekti, «elles sprauga», alas un karsta slāņi, mistika un šausmas, mutācijas, visādi rēgi… Galvenokārt nostāsti, leģendas un vienkārši meli. Kurš tur ir bijis? Kurš mērījis dziļumu? Tādu mērinstrumentu jau nemaz nav. Mežainis nolaidās, pēc paša aprēķiniem, simt metru dziļumā, tik tikko izkļuva laukā. Un, pēc viņa aplēsēm, bez trim zināmajiem ir vēl arī ceturtais līmenis, par kura esamību pat pieredzes bagāti «zinātāji» ij nenojauš. Turp ved tikai viens ceļš…

Mežainis noliecās pār karti. Viņam patika pētīt sarežģīto un noslēpumaino pazemes pasaules shēmu, kura cieši saistīta ar orientieriem virszemē. Te dominēja divas krāsas - dzeltenā un melnā. Ar dzelteno apzīmēja dabiskus dobumus, pagrabus, spīķerus, bomberus, [3] visu aban- dondu,*' nepabeigtas būves, gaisa kanālus, bunkurus, štrekus, cirtnes…

Dzelteno līniju tīkls Soļankā - kādreiz te bija atradušās sāls noliktavas. Augstas - kādus trīs metrus katra - ejas, kurās bez pūlēm var iekļūt tiešā ceļā no virszemes, no pagalmiņa bijušās VĻKJS CK ēkas tuvumā. Parasta sprauga starp mājām, kuru varas iestādes daudzkārt bija grasījušās aizmūrēt, taču aprobežojušās ar režģi, kuru nezināmi cilvēki drīz vien tika uzlauzuši. Vienu no viņiem Mežainis labi pazina…

Ar melno krāsu kartē bija atzīmēti specobjekti. Melnais četrstūrītis Majakovkā, sīks un askētisks kā mūka celle, - biedra Staļina bunkurs. Savukārt lielais melnais kvadrāts zem Tagankas 60 metru dziļumā - 1956. gadā ierīkotais komandpunkts. Tagad īpaši slepenais objekts ir pārdots privātpersonām un turp ved tūristus - ar liftu noved lejā, atļauj fotografēties, rāda rezerves izeju uz Ta- ganskas staciju… Cik tālu aizgājuši!

Digers nolamājās un turpināja Mežaina zemes apskati.

Zilā dzīsla zem Tveras ielas - maģistrālais ūdensvads ar visnotaļ ērti caurejamu ķieģeļu gaiteni, sarkanā līnija līdzās - TEC kolektors. Dzelteno līniju mudžeklis zem ķīniešu kvartāla - viduslaiku akmeņlauztuvju štre- ki. Dzeltenais aplītis zem Vasilija Svētlaimīgā katedrāles - tas ir dziļš, neatminamos laikos aizbērts baznīcas pagrabs, pirms pāris gadiem viņš tur bija atradis dārgu ikonu. Milzīgais dzeltenais taisnstūris - viesnīcas «Ros- sija» pagrabu zemākais līmenis, kura virszemes ieeja bija aizbērta pirms daudziem gadiem. Sīkais dzeltenais kvadrātiņš netālu no Arbata metro stacijas - betona bunkurs, kurā viņš bija uzgājis ķiveri, alumīnija bļodiņas, avīzes «Pravda» 1941. gada 12. decembra numuru un divus PPS automātus.

Rau, brūnā līnija gar Maskavas upi - notekkanalizā- cija, iecienīts pastaigu prospekts nervus kutinošām pro- menādēm ar piedzīvojumu kārām meičām. Bet te - sarkanais krustiņš, te snauž «giljotīna», kas norāva kāju kādam iesācējam.

Lūk, pamestais pagrabs zem Mazās Pirogova ielas, no šejienes var nokļūt zemākajā līmenī, te dzelteno līniju nomaina melnā - dabiskais iegruvums pāriet kabeļiem pilnajā ķieģeļu gaitenī, kas savukārt noved dūcošajā sūkņu telpā. Ja līniju turpinātu, tad atdurtos melnajā, resnajā vēnā, kas iznāk no Kremļa sienas apakšas un droši šķērso centru. Tas ir speciālais tunelis, kuru vairāki atzarojumi savieno ar tādiem pašiem tuneļiem, kas nāk no Arbata, no Aizsardzības ministrijas. Rādās, ka arī sūkņu telpa ir pieskaitāma speciālajiem objektiem…

Sarkanie krustiņi uz melnajām līnijām bija briesmu signāls. Taču ne vairs giljotīnas, bet automātiskie ložmetēji. Paššāvēji. Reāli vai izdomāti - tas bija cits jautājums. Spriežot pēc Lusika, kuru vairākas lodes bija ķērušas vēderā, patiesības daudzajos nostāstos par paššāvējiem tomēr bija vairāk nekā izdomājumu. Masīvos režģus ar koda atslēgām specobjektos Mežainis bija redzējis pats savām acīm.

Digers nopūtās un saritināja unikālo karti.

Tajā bija atzīmēti visi trīs «zinātājiem» pazīstamie līmeņi, visas viņu izpētītās pārejas no viena otrā, visi dabisko un mākslīgo tuneļu savienojumi, visas ieejas un izejas. Ceturto līmeni viņš turēja prātā. Taču tagad tam visam nebija nekādas nozīmes, tagad no svara bija viens - vieta, kur varētu paslēpties, nolīst un nogaidīt, kamēr briesmas būs pāri. Un viņš izraudzījās tādu vietu.

Mežainis paslēpa planšeti vietā, paņēma avārijas gadījuma pazemes komplektu, izkļuva no šķietamā šķūnīša, aizslēdza durvis un pa rāpus eju ienira savā mīļajā pazemes pasaulē. Jā, te ir «elles sprauga», te klaiņo «pazemes šausmas», te savās noslēpumainajās gaitās dodas organizēti ļaudis armijas zābakos. Un tomēr te viņš jutās drošāk nekā virszemē. Te viņam bija sagatavoti pārtikas, ūdens krājumi… ar vārdu sakot, viss, kas varētu noderēt. Te bija paslēpti visi viņa dārgumi, un te bija iekārtotas nakšņošanas vietas, kas sevišķi nozīmīgas bija tagad, kad armijas zābaki mīdīja viņa personīgā dzīvokļa grīdu.

Un te viņam allaž bija salds miegs…

* * *

Viņam sapnī rādījās mazi cilvēciņi garām bārdām trīs- stūrainās ādas tupelēs ar uzliektiem purngaliem (gnomi - to Mežainis atkārtoja pie sevis, tie taču ir visparastākie punduri, tomēr skaļi tā viņus nosaukt neuzdrošinājās, jo viņiem tā bija apkaunojoša palama), katram rokā bija cērtne, un ar to viņi dauzīja Mežainim galvu, cenzdamies atrast tur kādus dārgumus. Punduri oda tāpat kā pērtiķi zvērudārzā, un vēl Mežainis zināja par tiem daudz nelāga, nepatīkama, tāda, pēc kā nekādās pasakās vairs negribas klausīties… Bet pats viņš gulēja sasiets un, nespēdams pakustēties, tikai īdēja neciešamās sāpēs.

Beigu beigās priekšā iznāca visplecīgākais un vissmir- došākais punduris ar vislielāko un vissmagāko cērtni rokā. Viņš kaut ko uzsauca saviem biedriem, saspļāva delnās, atvēzējās un sulīgi, enerģiski, īsti sportiskā garā blieza ar cērtni viņam pa deniņiem.

Un Mežainis pamodās.

Viņš gulēja uz atsperu matrača, kas bija novietots sausā, dabiska caurvēja vēdinātā komunikāciju ejas nišā. Viņš ielūkojās pulkstenī - desmit minūtes pāri trijiem. Galva plīsa vai pušu aiz sāpēm. Nepietika ar to, ka pavisam nesen viņš bija saņēmis sitienu ar pistoli. Vakar viņš bija aplējies ar benzīnu, rīkodamies ar degli (vajadzēja uzsildīt ūdeni - bija nelāga jušana, visu dienu viņu bija kratījis drebulis kā drudzī), un tagad no sitiena, apaukstēšanās un indīgajiem izgarojumiem viņa galva šķita tā piepampusi, ka grasījās plīst pušu kā pārgatavojies ķirbis.

Taču tas vēl nebija viss. Pilnīgi aizgainījis miegu, Mežainis saprata, ka pamodies ne tikai galvassāpju dēļ. Krustojumā, kur betona ūdens notekcaurule bija par centimetriem četrdesmit noliekusies un veidojās nežūstoša peļķe ar želejveidīgu kārtiņu dibenā, atkal atskanēja šļaksti. Ne tādi - sīki un bieži, kādi rodas, žurkām peroties, un kas atgādina zivju šaudīšanos dīķī. Tur bija kas cits.

Labā roka jau nogūla uz laternas, tomēr gaismu viņš neiededza. Tam bija daudzi iemesli. Vai nu viņa acis pazemē pavadītās dienas laikā bija iemācījušās redzēt tumsā, vai arī pasaule tiešām bija sajukusi prātā un taisnība izrādījusies tiem dzeltenās preses žurnālistiem, kuri rakstīja, itin kā noteiktās dienās Maskavas kanalizācija mirgojot līdzīgi Ziemsvētku eglītei…

No tās vietas, kur gulēja, Mežainis varēja saredzēt kādus desmit metrus «sava» tuneļa, kas otro nakti pēc kārtas bija devis viņam,pajumti, kā arī sazarojuma laukumiņu, to pašu sasodīto laukumiņu ar noliekušos cauruli un mūžīgo peļķi. Tumsa, ko zilganu darīja neizprotama pazemes fluorescence, nekur nebija pazudusi, taču tā nezin kāpēc netraucēja saskatīt robainās betona sienas un pat melnos pēdējo lietavu atstātos plankumus uz tām, kā arī dzelzs kāsī pakarināto mugursomu un maisiņu ar uzrakstu «Preston Market», kur Mežainis meta atkritumus un izsmēķus. Tumsa vienīgi padarīja ainu bezkrāsainu, piešķirot tai grafisku lakonismu, tikai ne monohromu kā krīta zīmējums uz melnas tāfeles, bet ar tādu kā kodīgu satraucošu piemaisījumu, it kā krāsai būtu piejaukts elektriskais lādiņš…

Un tagad Mežainis sazarojumā savām acīm redzēja blāvu zilganu spīdumu zivju šļakstiem līdzīgi lēni kustamies sasmakušajā ūdenī. Izplūdusī ēna - kupraina, bez- galvaina, platiem pleciem - arī bija noslēpumainās fluorescences cēlonis. Kas tas bija? Radioaktīvs mutants? Bojā gājuša digera rēgs? Citplanētietis? Elles spraugas iemītnieks?

Tas varēja būt viss kas… Mežainis pārvietoja roku no laternas uz astoņus kilogramus smagā vesera rokturi. Protams, automāts šobrīd strauji pukstošajai sirdij būtu krietni lielāks mierinājums, taču automāts pašlaik nebija pieejams…

Mežainis piemiedza acis, sasprindzināja redzi un spīdumā saskatīja zemu uzkumpušu stāvu, no kura plūstošā puvuma smaka pārmāca pat benzīna izgarojumus.

Tas bija… Sīvais. Kā tad. Bomzis ar atgriezto galvu. Tas pats… Viņš stāvēja, dīvainā nedabiskā leņķī sasvēries uz tuneļa rietumu atzarojuma pusi, un viņa ķermenim nezin kāpēc nebija apakšdaļas - jakas stērbele mirka peļķē, pamazām uzsūkdama netīro ūdeni. Kāju nebija. Itin kā kroplīgā figūra būtu izaugusi tieši no zemes.

«Temperatūra,» Mežainis nodomāja. «Droši vien man temperatūra ir pāri četrdesmit… Rādās drudža murgi.»

Viņš lēnām norija kaklā sakāpušo auksto kamolu. Kakls atsaucās ar skaudrām sāpēm.

Figūra stāvēja uz vietas, viegli šūpodamās. Bomzis kaut ko cītīgi pētīja rietumu nozarojumā.

Mežainis tā sažņaudza dūri, ka pa nedēļu ataugušie nagi iespiedās delnā. Tad domās salīdzināja PPŠ un AK- 47 taktiski tehniskos parametrus, atcerējās pirmos trīs punktus Instrukcijā par kara darbību veikšanu kalnos. Tātad viņš tomēr negulēja.

Pēc tam viņš pievērsa uzmanību bomža sejai, kas raudzījās laukā no jakas saburzītās apkakles. Ar seju kaut kas nebija kārtībā. Sejas tajā nozīmē, kā to cilvēki saprot, vispār nebija. Bija purns, kas atgādināja ilgi stāvējušu sačervelējušos, retām spalvām klātu izstieptas formas augli. īss, pieplacināts deguns. Apaļas, dzeltenas, atstatu izvietotas acis - kā putnam. Viņš līdzinājās grifam bez knābja, Bosha darbu murgiem. Un trīsstūraina mute, no kuras caur sīku asu zobu starpām spraucās tvaika mu- tulīši…

Mežainis to visu jau bija redzējis. Un tagad atcerējās. Un, šķiet, saprata, kāpēc Ņuka un Skritulis toreiz nebija Sīvo atraduši viņa nāves cisās. Vismaz kāpēc tur nebija atradušās vina drēbes. >

Tālumā atskanēja ūdens novades troksnis, figūra sarāvās, sapurinājās un aizpeldēja tālāk uz rietumu atzara pusi, velkot sev pakaļ ūdenī piebriedušās jakas stērbeles. Pēc brīža tā pazuda no redzesloka. Mežainis pieslējās kājās un kā mēnessērdzīgs uzmanīgi devās nopakaļ. Pārkāpis peļķei krustojumā un iegriezies līdzās esošajā tunelī, viņš atkal ieraudzīja to, kas atgādināja atdziestoša volframa diega siluetu un attālinājās Ņegļinkas virzienā.

Mežainis centās kustēties nedzirdami, taču tajā pašā laikā saprata, ka būtne sajūt viņa klātbūtni. Tā neapmierināti zem deguna aizsmakušā tenoriņā urkšķēja, tad pēkšņi apstājās un atņirgtiem zobiem pagriezās uz viņa pusi… Tomēr tuvāk nenāca un, maķenīt palēninājusi gaitu, turpināja virzīties uz priekšu. Laiku pa laikam tā izdarīja straujus lēcienus, itin kā cenšoties aizbēgt, taču tās bija tikai medības - ikreiz pēc tāda lēciena bija dzirdams žurkas pīkstiens, tad figūra no jauna tenterēja uz priekšu, un aiz tās uz grīdas palika mētājamies bezgal- vaini grauzēju līķi… bet pēcāk palika arī caurcaurēm izmirkuši jaka, kas acīmredzot kavēja mednieka kustības. Vai tiešām tas būtu «pazemes šausmonis», bez kura pieminēšanas neiztiek nevienā digeru dzerstiņā?

Droši vien Mežainim būtu vajadzējis likt nelaimīgo būtni mierā un nesekot, jo tās varēja būt arī lamatas.

Toreiz, Pirogova ielas ledus pagrabā, būtne tika izrādījusi ne tikai agresiju, bet arī kādas nekādas intelekta pazīmes, tātad no tās varēja gaidīt jebkuru nejaucību. Bet Mežainis gāja kā hipnotizēts. Gāja, tāpēc ka neticēja savām acīm. Viņu kratīja drebuļi kā drudzī, viņš divas reizes paklupa un tik tikko nepakrita, skaļi nošļakstinot ūdeni peļķē, taču pagaidām viss beidzās labi. Iespējams, kroplīgais radījums nepanesa benzīna smaku. Iespējams, tas nemaz nebija tik ļauns, kā sākumā šķita, vienkārši - kaut kāds saasinājums. Kam negadās.

Vispirms uz rietumiem, uz Dārzu loka pusi, tad, nesasniedzot Ņegļinku, - uz dienvidiem, cauri pusaizbērtam kolektoram, kur Sesks savulaik tika sastiepis potīti, tālāk… Tālāk Mežainis pārstāja pazīt vietas. Vai nu viņam bija kļuvis pavisam slikti (ceļgalos itin kā būtu salaists novokaīns, abos deniņos kala pa dzenim), vai arī viņš patiešām te nekad vēl nebija bijis. Lai gan viņš uzskatīja, ka ir bijis itin visur.

Stāva, noglumējusi nogāze - metrus sešus. Sasmacis gaiss, tālumā jaušama smirdoņa. Un vēl viens «amerikāņu kalniņš».

Skrandu un visvisādu sadzīves krāmu izgāztuve, izstiepusies gandrīz kilometra garumā.

Un milzīga ala, kas atgādina rīkli ar izdedžu zobiem un zilu ezeru. Pasakains skats. Silti izgarojumi, trīsuļojoša sarkanīga gaisma, it kā tepat netālu aiz viena no izdedžu pauguriem degtu ugunskuri. Viņi pagāja pavisam tuvu garām tādam ugunskuram, nāsis uztvēra sviluma smaku. Apkārt ugunij sēdēja sakumpuši stāvi un cepināja sprunguļiem uzdurtas žurkas. Garām ejošajiem tie nepievērsa uzmanību.

Te Mežainis savu kropli varēja apskatīt visā tā krāšņumā. Tas bija kails, cauri īsajam un retajam apmatojumam vīdēja pelēki sārta miesa. Radījums pārvietojās īsiem lēcieniem, balstīdamies uz garām priekšējām ekstremitātēm un pārvietodams pakaļējās, īsas un muskuļotas, gandrīz vai stabiņus ar platām pēdām. Ekstremitātes bija četras. Tikai četras. Ne sešas un nekādā gadījumā - astoņas.

«Pērtiķis,» Mežainis atviegloti nodomāja. Parasts pērtiķis, izmucis no cirka vai sazin vēl no kurienes. Vai mazums tagad Maskavas dzīvokļos zvērnīcu, kādas bagāti vecāki iekārto saviem lolojumiem!… Un lolojums, iespējams, kādā jaukā dienā, garlaicības mākts, iebliezis šim primātam ģīmī, no kā tam acis aizvirzījušās pie deniņiem…

Varbūt tās bija mutācijas vai vienkārši - tāda suga. Mežainis slikti orientējās pērtiķos.

Viņi pagāja garām alai un nokļuva uz šauras takas. No tās - burtiski ievēlās pagrabā, kur valdīja tāda elles tumsa, ka Mežainis, par spīti jebkurai piesardzībai, iededza pieres lukturi. Tūdaļ priekšā atskanēja rūciens, novibrēja gaiss un dzeltenajā luktura gaismā parādījās kroplīgās būtnes sašķobītā fizionomija. Mežainis atsprāga atpakaļ, paklupa un nokrita, instinktīvi pastiepdams rokas uz priekšu, lai uztvertu virsū krītošo kailo, smirdīgo ķermeni. Viņam iekšā viss saspringa bailēs un pretīgumā. Pieres lukturis nokrita, gaisma izdzisa. Taču uzbrukums beidzās tikpat ātri, kā bija iesācies, - kroplīgais radījums pazuda.

«Acīmredzot spoža gaisma to uzbudina un padara agresīvu,» Mežainis nodomāja.

Viņš piecēlās un taustīdamies devās uz priekšu. Sadauzīja seju. Tik tikko nepārlauza kāju, kas bija iespru- kusi šaurā spraugā. Beigu beigās Mežainis saprata, ka vienkārši nespēj iet tālāk. Viņš apsēdās, atspieda muguru pret betonu un, nolicis galvu uz ceļiem, uz vietas aizmiga. Un miegā viņam šķita, ka tas dzird aizsmakušu tenoriņu klaigājam:

- Lieciet mani mierā, vai dzirdat? Lieciet mierā!…

* * *

Viņš pamodās un no jauna iemiga vēl vairākas reizes. Cik ilgu laiku viņš bija pavadījis maldoties, Mežainis nezināja. Viņš saprata, ka nav nekādi joki un baterijas ir jātaupa, jo visas rezerves bija palikušas mugursomā, bet tā patlaban bija tikpat nesasniedzama kā Austrālija. Tāpēc lukturi ieslēdza tikai galējas nepieciešamības gadījumā. Reizēm viņam šķita, ka ceļš ved uz augšu, reizēm soļu troksnis mainīja tembru un plaši atbalsojās, reizēm viņš atskārta, ka virzās vienkārši pa apli riņķveida kolektorā un turpinās iet, kamēr vien kājas viņam klausīs. Tad viņš atkal iemiga un to aizmirsa. Un viss sākās no jauna.

Ar vienu vārdu sakot - Mežainis bija apmaldījies. Kā bērnu skaitāmpantiņā - ārsts saslimis, ugunsdzēsējs sadedzis… digers iekritis pazemē. Acīmredzot viņš bija nokļuvis līdz kādam horizontam, kas atradās daudz dziļāk nekā izpētītā telpa. Kā viņš te bija nokļuvis, Mežainis nezināja. Un tāpat nezināja, kā lai no šejienes izkļūst.

Tad viņš nokļuva savādā alā - tādā kā etnogrāfiskā muzeja ekspozīcijā, kas modelē no baļķu mājiņām celtu ciematu. Viena namiņa fasāde, līdzās - no zemes pacēlusies otras puse… Priedes guļbūve - baļķis pie baļķa, jauni, pamatīgi, itin kā vakar būvēti. Uzkāpis pa stingriem pakāpieniem, Mežainis atslējās pret durvīm, un tās, klusi iečīkstēdamās, negaidīti viegli atvērās. Mirkli viņam šķita, ka tur iekšā sveces gaismā pie patvāra sēž vecītis ar večiņu. Taču dzīvas dvesmas mājā nebija - tikai mitruma un zemes dvaka. Pustumsā viņš uzgrūdās koka mucai, pilnai gandrīz nesatrunējušiem graudiem. Kā žurkas nebija tos aprijušas? Lai gan viņš tūdaļ attapa, ka sen nebija manījis neviena grauzēja.

Istabas neskartajā daļā - krāsns, mūrēta no sarkaniem ķieģeļiem, uz dēļu grīdas nomesta malka… Stūrī no cauruma griestos lejup rēgojās plata zemes mēle, aizklājot pusi telpas. Redzams bija palicis galda stūris, uz tā brīnumainā kārtā bija noturējusies neliela keramikas blašķīte ar ģerboni. Mežainis to saskalināja, paostīja, taču brāgas, medalus vai degvīna smaku nesajuta. Kāja atsitās pret kaut ko smagu, un viņš noliecies pacēla masīvu alvas kausu ar atvāžamu vāku. Mežainis paspīdināja visapkārt lukturīti un ieraudzīja krustā sistā Kristus tēlu. Antikvārs priekšmets, tāds maksāja milzu naudu… Viņš nometa kausu, tas dobji noskanēja. Lūk, smaga, tumša monēta… Mežainis automātiski ieslidināja to kabatā. Šķiet, te var atrast daudz kā interesanta… Tikai itin nemaz nav gaisa…

Mežainis grīļodamies izgāja no būdas. Durvis čīkstēdamas aizvērās. Luktura blāvais apgaismojums izrāva no tumsas vairākas baltas akmens bumbas, it kā domātas milzu biljardam. Aizskatījies viņš paklupa un nokrita, ar seju atsizdamies pret kaut ko spalvainam koka stumbram līdzīgu. Iekšpusē čaloja ūdens. Mežainis paklauvēja ar dūri, koks atsaucās ar skaļu tukša dobuma skaņu. Tas taču bija sens cauruļvads, kas turklāt darbojas! Mežainis pacēla galvu, paspīdināja augšup - dzeltenais stars atdūrās tumšā, gadu simteņu sablīvētā zemes velvē. Astoņus, maksimums desmit metrus augstāk jābūt virszemei! Tieši tādā dziļumā parasti atrodas kultūras slānis, ko mēdz atrakt arheologi. Desmit metru - sīka vienība! No nezināma dziļuma viņš bija nokļuvis pirmajā līmenī! Atlikuši pēdējie metri - bet kā tos lai veic?

Pēkšņi Mežainis pamanīja gaišu plankumiņu. Tas kļuva lielāks. Vai tiešām no šejienes var nokļūt virszemē? Viņš izslēdza lukturi. Taču nekāds gaišs plankumiņš vairs nebija redzams. Mežainis virzījās tālāk. Viņa klejojumi turpinājās. Viņš dzēra ūdeni no neskaitāmiem avotiņiem, ēst negribējās, taču, ja būtu nepieciešams, viņš mierīgi varētu pārtikt no žurkām. Taču žurku šajā apkaimē nezin kāpēc nebija.

Pēc kārtējās atmošanās Mežainis pamanīja, ka viņa delnas pārklājušās ar garu, tumšu apspalvojumu. Viņš nometa jaku un atklāja tādu pašu arī uz pleciem un augšdelmiem.

Brīdi vēlāk, atpūtas laikā, viņš atcerējās kaut ko svarīgu un ņēmās taustīt seju (cik to atļāva mežonīgie rugāji…

vai drīzāk gan tās pašas tumšās zvēra spalvas). Viņam šķita, ka āda kļuvusi līdzīga grumbuļainai pingponga raketes gumijai.

Pirms nākamās iemigšanas viņš ilgi un rūpīgi pētīja roku nagus, kas bija izauguši bezmaz vai falangas garumā un ierullējušies no malām uz vidu. Kādu četrdesmit grādu temperatūras uzkarsētajās smadzenēs uzpeldēja vārds «mutācija», taču Mežainis ilgi nespēja atcerēties, ko tas nozīmē.

Pēcāk atcerējās. Taču tam jau vairs nebija nozīmes, jo bija kaut kas briesmīgāks par mutāciju. Mežainis apjauta, ka viņam sāk šķobīties prāts. Tiesa, ne apstiprināt, ne noliegt šo minējumu viņam nebija iespējas.

Viņš redzēja gan īstas pazemes ielas, klātas ar rupju, nodeldētu bruģi vai zem kājām grīļojošamies dēļiem, gan bālganiem ķērpjiem klātas mājas, kuru augšējie stāvi iesniedzās akmens velvēs, kas šeit aizstāja debesis. Viņš redzēja cilvēkus šajās ielās vai drīzāk tādus kā slīkoņus, tērptus pa pusei satrunējušās pirms Pētera vai pat pirms Romanovu laiku drānās, tumšām, ar apkārtējo mijkrēsli saplūstošām sejām. Kādā brīdī Mežainis ar pretīgumu atskārta, ka šie slīkoņi kustas, ir dzīvi… un, iespējams, nemaz nav slīkoņi, bet tādi paši pērtiķi, mutanti, izbēguši no saviem krātiņiem un vivārijiem un lēni trūdoši šajā elles priekškambarī…

Vai arī?…

Vai arī viņš atradās senajā Maskavā, kas brīnumainā kārtā saglabājusies, aprakta zem laikmetu smiltīm, paaudžu trūdiem, zem asfalta un betona, iekonservēta šeit uz mūžīgiem laikiem?

Vai arī viņš vienkārši murgo. Karstumi. Mežainis apstājās, aizvēra acis. Atvēra - viena vienīga tumsa un mitrās tuneļa sienas. Nekā. Gāja tālāk - un atkal visapkārt izauga pazemes pilsēta, un tad sāka likties, nē, radās stingra pārliecība, ka tunelis viņam rādījies sapņos, ka tieši tunelis bija murgs, bet pilsēta ir reāla un īsta. Un kā

atklājums uzplaiksnīja doma - jo tālāk viņš ies, jo vairāk viņa priekšā atklāsies tālie laika slāņi. Kā tas notiek, laižoties dziļāk šahtā. >

Un viņš gāja tālāk.

Tas, kas viņam vispirms bija izskatījies pēc kapsētas, pēc izkaltušu ģindeņu kaudzes, pēc skeleta ar augšup pavērstām ribām, izrādījās esam vezuma atliekas, neiedomājami sena vezuma, kam ratu riteņu vietā kalpojušas pavirši tēstas ozolkoka ripas. Taču uz katras ripas bija iededzināts zīmogs ar robustu divgalvaina ērgļa attēlu, un tas nebija katram skolas bērnam pazīstamais cara ērglis, lepnais Krievijas impērijas simbols, bet kāds cits - kārns un izplūkāts, un uz tā krūtīm ierastā Svētā Jura vietā - svastikas veidā stilizēta monogramma. Kāds sakars te bija svastikai?

Un tad pār Mežaini nāca apgaismība, un viņam sāka trīcēt rokas, jo viņš pazina monogrammu un ģerboni - Paleologu dzimtas ģerboni, uz ko viņš savulaik stundām bija blenzis, blenzis un lūgtin lūdzies liktenim dāvāt viņam to vienu vienīgo digera veiksmi… Ģerbonis piederēja Sofijai Zojai no Paleologu dinastijas, kura 1472. gada saltā novembra dienā Marijas aizmigšanas katedrālē bija salaulājusies ar Ivanu III. Viņai pūrā līdzi tika dota visbagātīgākā bibliotēka Eiropā… Tie bija viņas kāzu rati. Vai evakuācijas vezums ar valsts mantnīcu un bibliotēku, konā ar kuru viņa devās uz Beloozeru, kad Maskavas pievārti sasniedza saniknotais hans Ahmats…

Te tā ir! Veiksme!

Viņš nelodāja pazemē ne monētu, ne ieroču un antikvāru ikonu dēļ, kas deva viņam eksistences līdzekļus. Var dzīvot, lai ēstu, bet var ēst, lai dzīvotu. Galvenais un slepenībā lolotākais viņa digera dzīves mērķis bija tieši Iva- na Bargā bibliotēka, pēc kuras snaikstījās daudz netīru, alkatīgu un lipīgu roku. Ja vien tas būtu Mežaina spēkos, viņš nocirstu tās visas ar to pašu lielisko astoņpadsmitā gadu simteņa poļu zobenu, kuru viņš bija atradis zem Varvarkas un kurš divsimt gadu gaidīšanas laikā ne drusciņas nebija notrulinājies… Viņš nekad nepieļāva sarunas par pašu lielāko pazemes bagātību krātuvi - pat bibliotēkas vārds vien, ja tas atskanēja no neizglītotu un alkatīgu salašņu mutes, aptraipīja viņa ilgoto sapni.

Tieši bibliotēkas dēļ Mežainis tika izveidojis Maskavas pazemes karti un izmisīgi centās nokļūt zem Kremļa, pētot automātisko ložmetēju darba režīmu un bezspēcīgi atkāpjoties biezu hromētu režģu priekšā. Protams, apakš zemes viņš jutās labāk nekā virs tās, tomēr - nebijis Dižā Mērķa, pazeme zaudētu jebkuru pievilcību viņa acīs un, visticamāk, nāktos pacelt pret deniņiem auksto vecā PPŠ slīpi nošķelto stobru… Viņš bija simtprocentīgi pārliecināts, ka bibliotēka atrodas zem Kremļa pakalna, un tikšanās ar pazemes briesmoni, šķiet, bija aizvedusi viņu turp, kur viņš bija vēlējies nokļūt!

Mežainis nometās uz ceļiem tieši slidenajos trūdos, kas te bija sakrājušies gadsimtu gaitā, un ņēmās pa suņu modei tos kārpīt neprātīgā cerībā ieraudzīt ar varu apkaltās lādes, ko viņš vēlējās vairāk par visu pasaulē. Un tad atvērt lādi, lai pieplaktu unikālajām inkunābulām un uzsūktu sevī pagājušo gadsimtu gudrības…

Taču, kad viņš atvēra acis, viņa priekšā atkal bija mitrs betons un tukšums. Un postošais drudzis. Ne pilsētas, ne vezuma. Līdz galam atmosties vairs neizdevās. Viņš sāka raudāt kā bērns. Un tad klunkurēja tālāk.

Viņš uzdūrās satrunējušu lupatu kaudzēm, milzu kalniem, kas līgojās, jo apakš tiem ņudzēja žurkas.

Viņš gandrīz vai noslīka pazemes purvā, kurā viņu ieveda iegrimušais un pa pusei iebrukušais tunelis. Kaut gan Mežainis pieļāva, ka tā ir parasta ala, nevis tunelis… Tuneļi sen bija beigušies. Purvs spīdēja kā dienasgaismas lampa, pārklāta ar melnu audumu.

Aptuveni starp ceturto un sesto pusnomoda brīdi viņš noskatījās, kā garām pasoļo pazemes troļļi, kuriem acu vietā bija sarkani lukturīši, un secināja, ka bruņojušies mošķi izskatās daudz draudīgāki.

Viņš vēl divas reizes sastapa briesmoni, kurš viņu bija atvedis šurp, un, tā kā Mežainis jau zināja, ka nedrīkst iedegt gaismu, viss beidzās laimīgi. Abi pat apmainījās pāris frāzēm, gluži kā pavirši paziņas, kas nejauši saskrējušies Ibicas pludmalē. Par ko viņi tika runājuši, Mežainis vēlāk nevarēja atcerēties. Un vai viņi tiešām tika runājuši?…

Tomēr apziņā bija aizķēries vārds «Mīnusija». Tas Mežainim kaut ko atgādināja, kaut ko saistībā ar estrādi un dziesmām… nezin kāpēc - ar ierakstiem. Tomēr - nē, tas nebija tas. Mīnusija - kā ciema, apdzīvotas vietas nosaukums. To bija grūti izskaidrot. Viss, kas Mežainim tajās dienās atradās apkārt, bija Mīnusija. Un te bija savi iedzīvotāji - mīnusieši. Iespējams, viņi te bija dzīvojuši jau kopš paleolīta laikmeta. Tiesa, Mežainim ar viņiem labāk bija nesatikties. Arī tas bija aizķēries apziņā. Un vēl aizķērās - vajag biežāk skatīties uz augšu.

Mežainis centās ne ar vienu nesatikties un skatījās augšup. Un vienubrīd viņš ieraudzīja virs galvas neregulāras formas plankumiņu. Necaurskatāmās tumsas fonā tas šķita gaišs, nu… gandrīz gaišs. Gaiši pelēks jau nu noteikti. Tas bija caurums griestos. Ceļš uz augšējo līmeni. Tur arī valdīja tumsa, taču ne vairs tik bieza, tik nāvējoša. Parasta tumsa. Griesti nebija augsti - nedaudz augstāki par diviem metriem. Mežainis, kurš ap to laiku patstāvīgi nebūtu varējis pat aizsmēķēt, tā arī tur neuz- līda.

Viņš spraucās cauri mitrām alām, tad izlīda pa spraugu betonā un attapās kārtējā rokām veidotā tunelī, kur ceļu rādīja mirgojošas uguntiņas. Gar sienām nokarājās resni gumijas kabeļi, kas atgādināja ar metāla skavām sienām piekaltus čūsku ķermeņus. Tajos, svešām acīm rūpīgi apslēpta, pulsēja sarežģīta, Mežaina dziestošajai apziņai nesaprotama dzīve. Viņš aizskāra kabeli ar roku - un redzēja ainas. Reizēm tas bija interesanti, reizēm - pretīgi un baisi. Mežainis sen bija pārstājis brīnīties, viņš sekoja uguntiņām, morāli gatavs tuneļa galā ieraudzīt kristāla zārku ar Sniegbaltīti.

Taču tajā vietā viņš atdūrās pret durvīm. Un uz sienas virs durvīm bija pielipināta saviļāta košļene. Tā bija vēl svaiga.

Trešā nodala

ROKENROLS STEPĒ

2002. gada 14. septembris. Maskava

Pēc ilgām lietavām un vēsa laika, kad šķita - rudens ir nostiprinājis savas pozīcijas, pēkšņi atkal iestājās svelme - vai nu bija atgriezies augusts, vai arī par veco sievu vasaru dēvētā atvasara bija padevusies īpaši kaislīga.

Ja Tveras ielā cilvēku bija kļuvis mazāk, tad to tik ļoti nevarēja manīt, toties viesnīcu «Intūrists» nojauca pilnīgi un galīgi, itin kā no koptā Krievijas galvenās ielas žokļa būtu izrauts bojāts zobs. Lai izveidojies tukšums nemulsinātu maskaviešus un galvaspilsētas viesus, to aizklāja ar milzīgu krāsainu reklāmu dēli, kas, tāpat kā visi tā sugas brāļi, aicināja kaut ko pirkt.

Plakāti atspoguļo sava laikmeta būtību. Valsts jaunāko laiku vēstures posmā lielākā daļa tās iedzīvotāju pielūdza nevis partijas un valsts vadoņus, bet gan dievu Merkuriju. Par pēdējā visvarenību varēja pārliecināties, salīdzinot apmeklētāju skaitu Kristus Glābēja katedrālē ar badīgo un nepiepildāmo pūli Lužņiku tirgū. Veikalu, butiku, kiosku, bodīšu, tirdzniecības paviljonu, āra lešu un līdzīgu naudas varas altāru skaits daudzkārt pārsniedza bibliotēku skaitu.

Lai gan grāmatu galdi tirdzniecības vietu pārpilnajā Tveras ielā nedaudz līdzsvaroja šo netaisnību.

- Vai ir tā… «Novērošanā konstatēts»? - jautā apaļse- jains brašulis, izgrūstījis kārtīgo, izglītojošas grāmatas alkstošo publiku.

-   Nu… šitā paša… Speranska?

Pārdevējs, kurš pastāvīgajiem klientiem pazīstams kā tēvocis Ļoša, burtiski saraujas. Kas tas Speranskis tāds ir? Un ko viņš zina par novērošanu? Pāris reižu palūrē- jis pa atslēgas caurumu… Ko viņš savā novērošanā tādu konstatējis?

-   Pārdota tava novērošana! - tēvocis Ļoša drūmi norūc un negribīgi piemetina: - Piekāp rīt, atnesīšu…

Pēc mūžīgā netaisnības likuma, atslēgas cauruma lū- rētāja grāmatas izķer kā karstus pīrādziņus, bet viņš, Aleksejs Semjonovs, saņem algu no peļņas un tāpēc ir spiests tās pārdot, lai kāda būtu viņa attieksme pret to saturu un autoru.

Jauniem paziņām Aleksejs Semjonovs stādās priekšā kā atvaļināts pulkvedis, citreiz - kā lielas izdevniecības redaktors. Reizēm, lai iespaids būtu spēcīgāks, pāriet uz sazvērniecisku toni un pazemina balsi.

-   Nākas arī pašam uzrakstīt pa grāmatiņai… Tikai ar savu uzvārdu parakstīt neļauj… Vai esat dzirdējuši par literārajiem «nēģeriem»?

Ja sarunbiedrs izrādās lasošs cilvēks, lai gan tas šajā televīzijas debilizācijas gadsimtā gadās visai reti, viņš jūsmīgi savelk uz augšu uzacis un katrā ziņā apvaicājas - kam tieši Aleksejs Fjodorovičs raksta? Un vaicātais bez minstināšanās nosauc pāris pazīstamu uzvārdu.

-   Kā? Un to visu… jūs?… - satriektais sarunbiedrs pārjautā.

-   Citu vidū - arī es, - Aleksejs Fjodorovičs kautrīgi atbild. - Parasti strādā vesela brigāde.

Atmaskot viņa fantāzijas sarunbiedram ir grūti. Semjonovs tiešām labi orientējas militāristu pensijās un mūsdienu literatūrā. Bijušais VDK darbinieks, bijušais Horo- ševas rajona tautas izglītības nodaļas metodists, bijušais fizkultūras pasniedzējs celtniecības PTS, bijušais militārās mācības skolotājs 52. skolā, bijušais PSKP biedrs, bijušais savas sievas vīrs, bijušais, bijušais… Kas tikai nebija bijis Aleksejs Semjonovs, kurš nu jau otro gadu pārdeva uz ielas grāmatas…

Viņa galds, nokrauts ar to pašu pazīstamo autoru raibu raibo produkciju, kautrīgi stāv Tveras ielas un Dārzu loka stūrī. Jūs droši vien būsit to ievērojuši, nākot ārā no «Majakovska» stacijas pazemes pārejas, - vīrelis ap gadiem sešdesmit, zils havajiešu krekls, platas bikses, tumšas brilles, taisna mugura - tas pats jau ir. Tumšās brilles viņš nenoņem ne pavasarī, ne rudenī, pat ne ziemā, ja kaut mazliet uzspīd saulīte. Slēpj skatienu, lai kāds nepamana, kurp raugās viņa acis.

Savu pirmo - ārējās novērošanas dienesta darbinieka - profesiju Aleksejs Fjodorovičs nespēj aizmirst. Kaut arī sen vairs nestrādā «orgānu» labā. Lai gan… Strādā. Tikai iekšējo, nevis valsts drošības orgānu labā. Tas nozīmē - nevis iekšlietu sistēmas, bet savu personisko iekšējo orgānu labā. Aknas, nieres, sirds… Uz vecumu Aleksejs Fjodorovičs ir kļuvis bailīgs, un arī televīzijā ik dienas biedē ar dažādām kaitēm… Tāpēc viņš reizi mēnesī apmeklē iestādi, virs kuras durvīm karājas nevīžīgs plakāts «Ekspresdiagnostika», tepat Majakovska stacijā. Bijusī dakteriene Tamāra sagumzītā miesnieka uzsvārcī iekasē savus divsimt rubļus un baksta ar pirkstu nespodrajā pirmsplūdu laika monitora ekrānā.

- Redzi, kāds plaušām koeficients? Un asinsspiediena līkni redzi? Re nu! Ārstējies, kamēr nav par vēlu, un pēc mēneša piekāp, pārbaudīsim…

Nav kur sprukt! Un viņš skrien uz aptieku pēc zālēm. Vakarā ieslēdz televizoru - tur arī to vien dara kā biedē, tā ka nākas atkal skriet uz aptieku. Taču kur lai ņem tik daudz naudas? Zāles viņam, protams, pēc likuma pienākas par brīvu, taču patiesībā par brīvu izsniedz vienīgi saites, baldriānu un aspirīnu, un arī ne vienmēr… Bet prostamols, piemēram, maksā gandrīz piecsimt rubļu! Aleksejam Fjodorovičam tas savu mūžu nebūtu ienācis prātā, bet televizors ik pa pusstundai klaigā: «Vīriešiem pēc četrdesmit attīstās prostatīts…» Un rāda visādas pre- teklības. Semjonovam ļoti bail no dažādām kaitēm. It sevišķi - no prostatīta. Vēl vairāk nekā savulaik no apakšpulkveža Sahova un pulkveža Jerjomenko kopā. Kas ir pulkvedis! Prostatīts ir ģenerālis, maršals, Napoleons, tas ir Atila! Jā, tieši tā - Atila, kas nenovēršami rēgojas priekšā. Tā ka viņam nospļauties par spiegiem. Viņam vajadzīga nauda un zāles, nekas vairāk. Viņu neinteresē nekāda ārējā novērošana, vienīgi iekšējā - medicīniskā paškontrole.

Dienā gan Aleksejs Fjodorovičs tik daudz nedomā par saviem orgāniem, jo tie visā visumā darbojas visnotaļ apmierinoši. Dienā viņš atceras savu iepriekšējo, pašu galveno dienestu un sasparojas kā laukā palaists vecs medību suns: visapkārt tik daudz uzbudinošu smaku - te kāmis palūr no savas aliņas, te zaķis tālumā aizļepato, te vārna nometas pavisam tuvu… Sirds sāk straujāk sisties, asinis ātrāk riņķo dzīslās, spalva saslejas gaisā, muskuļi saspringst, šķiet - kā skries, panāks, iekodīsies zobiem… Bet kas to deva…

Gar Semjonova acīm, kas paslēptas aiz dūmakainas plastikas, dienā aizslīd tūkstošiem cilvēku. Turklāt ne mazāk kā simts izraisa operatīvu interesi - tie ir naidīgi elementi, disidenti, spiegi vai parasti kriminālnoziedznieki.

Lūk, zagļi šaudīgām acīm saskrējušies uz mirkli, iemet atkritumu urnā tukšu maku, sadala guvumu un, nervozi pametuši skatienu apkārt, pazūd savos maršrutos… Lūk, buldogam līdzīgs tips klikšķina tikko pazemes tirgotavā nopirkto nazi - piekasīgi pēta nespodro asmeni, saliec un atkal spiež pogu - klikt, klikt, klikt… Tur padzīvojis iesirms tēvocītis nekaunīgi, neslēpdamies stiepj padusē «New-York Times»! Bet tur garmatains puisis atklāti pērk «Playboy»… Un tur nodevīgi kruķi - iekasējuši piķi no aizdomīgiem kaukāziešiem un palaiduši vaļā bez kādas pārbaudes… Bet rīt jūs kopā ar jūsu sievām un bērniem tie paši melnie kādā bērnurītā uzlaidīs gaisā!

Jā, septiņdesmitajos gados Semjonovs visus būtu izsekojis, iegrāmatojis un nodevis «atklājējiem» - lai nosēdina neliešus uz apsūdzēto sola. Tas tik būtu ķēriens! Līdzīgi kā einuhs turku pirtī vēro kailās odaliskas un sapņo «nebijis es einuhs», tā Aleksejs Semjonovs tup savā novērošanas punktā, fiksē un izdara secinājumus, ar kuriem pats pēcāk nezina, ko iesākt. Ne atskaites jāraksta, ne ziņojumi, ne ārējie novērojumi… Vēl jo vairāk tāpēc, ka visas tās nejēdzības, kas notiek visapkārt, pieļauj gan morāle, gan miglainie Krievijas likumi.

Taču tas nav svarīgi. Svarīgi ir, ka viņš gūst neizsakāmu baudu. Nē, nejau apmierinājumu, bet tieši baudu. Daudz lielāku nekā toreiz, senāk, padomju laikos, kad tas bija viņa pamatdarbs. Negadījusies tā nožēlojamā kļūme septiņdesmit otrajā, kad viņš nopūdelēja to pinkaino jeņķu fotogrāfu, krievu pareizticīgo baznīcu cienītāju, kas zina - varbūt viņš tagad būtu FDD ģenerālis vai pulkvedis, kaut vai apakšpulkvedis, visviens tagad netupētu aiz šīs muļķīgās letes un nemelotu, ka ir redaktors, rakstnieks un sazin kas vēl. Kas zina, kas zina…

Pinkainis. Ak, šis pinkainis! Draņķis tāds! Nepietiek, ka pēc tā notikuma pulkvedis Jerjomenko viņam ar vieglu roku tika piešķīris palamu Niekkalbis un uz visiem laikiem ierakstījis «mūžīgajos pakaļ staigātājos», tas nozīmē, ka viņam līdz mūža galam jāpaliek praporščikam… Ar to vēl nepietiek! Pinkainis bija sabojājis padomju cilvēku ar skaistās kapitālisma dzīves vilinājumiem, ar tiem saviem «Marlboro» un «Vinston»! Niecīgo ienākumu dēļ Aleksejs Fjodorovičs astoņdesmitajos bija smēķējis vienīgi «Zelta aunādu» par septiņdesmit kapeikām paciņā (tik daudz maksāja pilnas pusdienas strādnieku ēdnīcā), tādējādi izkūpinot gaisā gandrīz trīs tūkstošus padomju rubļu, bet vēlāk, kad Maskavā kā no spoži mirdzoša Nia- gāras ūdenskrituma ieplūda importa preces, - vienīgi «Vinston» par veselu dolāru paciņā. Tikai un vienīgi «Vinston», sit vai nost!… Semjonovs tur neko nevarēja darīt.

Neko. Viņš nespēja smēķēt neko citu. Pat «Kosmosu» ne. Viņš kā zombijs, kā trūdzeme, kas izlolo skudru kāpuru, kurš vēlāk to aprīs, pirka un pirka šīs dārgās neliešu cigaretes, smēķēja un smēķēja tās, iedragādams savu veselību un budžetu!

Taču arī ar to nepietika. Bija vēl sagandēts viņa kādreizējā sievastēva žigulītis. Ar hroniski sadauzītu pakaļu un kreiso spārnu. Savā laikā Semjonovs tika izprovocējis sešus ceļu satiksmes negadījumus, ieņemdams kreiso malējo rindu bez brīdinājuma signāla ieslēgšanas un, kas bija visnejēdzīgāk, bez jelkāda iemesla. Viņam nevajadzēja griezt pa kreisi, itin nemaz nevajadzēja! Viņš pats saprata, ka nevajag, - Pinkaini tikpat nenoķers -, tomēr asi pagrieza stūri! Pēkšņi bija pārņēmusi tāda kā apsēstība, kā panika - izspruks, maita, iekāps taksī, ātrāk, ātrāk… Un viņš jau ir tur, kreisajā rindā, kauc bremzes, sitiens, galva šūpojas uz priekšu un atpakaļ, itin kā saskalodama smadzenes, un sieva (nu jau bijusī) kliedz:

-   Ļoša, jau atkal! Nu cik var!

Semjonovs sēž, neko neapjēgdams, klusē, skatās aizmugures spogulī un redz, kā no merša, kas ar purnu ietriecies viņam bagāžniekā, kāpj laukā plecīgs milzis… Te viņam aizslīd širmis, saskalinātās smadzenes uzvirmo, un viņš izlec pretī.

-   Vai tev, aunapiere, nav mācījuši turēt distanci?

Paldies dievam, tuvcīņas prasme viņam nebija atņemta reizē ar apliecību, kā arī sakari instancēs nebija zuduši… Vēlāk, izlaidis tvaiku, Semjonovs bāž roku kabatā pēc cigaretes. Protams, tas ir «Vinston» par dolāru paciņā…

Visā visumā pinkainais jeņķis bija ietekmējis viņa dzīvi.

«Trāpītos tu man tagad ceļā, mērgli!»

Bet netrāpīsies jau… Vilciens ir aizgājis. Jautājumi jārisina radikāli un bez vēlējuma izteiksmes. Kā to dara austrumnieku despoti. Sultāns nedomā, kā uzvedas harēma uzraugs, vai nenašķējas klusībā ar sultāna zemenī- tēm… Tāpēc ka izrūnītais kalps ir absolūti nekaitīgs! Ek, pinkaini, pinkaini…

Grāmatu galds, Tveras iela, nūdeles plastmasas trauciņā pusdienās, draudošais prostatīts, reimatiskā artroze, dienesta tualete metro stacijā, kur ik reizi jāpērk žetons. Vispār - jā. Jā… Jā! Viņš, Aleksejs Fjodorovičs Semjonovs bija einuhs sieviešu pirtī. Viņš neko nevar padarīt tam biezajam naidīgo elementu slānim. Ne piekāst, ne piedauzīt. Tikai skatīties un fiksēt atmiņā…

Un ir uz ko paskatīties! Lūk, uzskatāms piemērs! No metro izkāpj divas personas. Māte un meita. Steidzas. Māte ir tipisks priekšzīmīgas menedžeres tips, meita - desmitklasniece, skaistule, zostiņa. Plecā - vijoles futrālis, rokā - nošu mape ar zelta liru uz vāka. Šādu daiļavu

fotouzņēmumus māte un vecmāmiņa sūta uz laikrakstiem > »

ar aizkustinošu pavadvēstuli: «Iročka ir ļoti jautra un paklausīga, viņa labi mācās un sapņo gūt panākumus - kļūt par slavenu mūziķi…» Bet lasītājs netiek gudrs - kāpēc burvīgā meitene sēž pilnīgi kaila ar ieplestām kājām, aizklājusi kājstarpi ar plaukstiņu? Kā tas veicina panākumus mūzikā? Nesaprotami… Tiesa, jaunība, teicama figūra un turklāt vēl jautra un paklausīga daba visnotaļ var nodrošināt zināmās aprindās gan panākumus, gan slavu. Tikai - kāds tam visam sakars ar mūziku?

Tā arī šīs. Iet uz eksāmenu konservatorijas licejā vai uz stundu pie pasniedzēja, vai uz Maskavas mūzikas skolu sevišķi apdāvināto absolventu kopējo koncertu.

Tā ja. Viņas te trīsreiz nedēļā nesas šurpu turpu no deviņiem rītā līdz septiņiem vakarā. Jebkuros laika apstākļos. Pa ceļam uz kopējo koncertu viņas bieži apstājas līdzās dārgu restorānu priekšā novietotām automašīnām ar tonētiem stikliem un par kaut ko sarunājas ar šoferiem. Tad durvis atveras un māte ar meitu iesēžas salonā. Vai nu kopā, vai atsevišķi. Pēc desmit, piecpadsmit minūtēm izkāpj un neatskatoties dodas tālāk. Un ko tas viss nozīmē? Skaidra lieta - ko. Semjonovs ir gatavs likt ķīlā savu dzīvojamo platību un šo nožēlojamo grāmatu galdu piedevām, ka meitas nošu mapē ir LSD kvadrātiņos sagrieztā līniju papīrā, bet vijoles futrālī - slēpnī zem vijoles - paciņas ar heroīnu. Bet māmiņa patiešām ir menedžere, tikai strādā nevis kaut kādas PR kompānijas, bet gan narkodīleru kantora labā, un viņai, kā dziesmā dzied, «zem brunčiem skrotīm lādēts stroķis». Lai gan, iespējams, tik ļauni nemaz nav un viss aprobežojas ar parastu minētu.

Tāpēc Aleksejs Fjodorovičs neskrien zvanīt uz «02», neziņo un nestučī. Viņš tikai vēro. Fiksē. Ir mīla prom, un tomāti jau vīst. Domājat, ka viņam bija viegli atvadīties no instancēm, no sava jaukā jaunības sapņa? Nebija viegli. Viņš mācīja fizkultūru, viņš veda uz tirgu Kišiņe- vas cigaretes, viņš lūkoja tikt pie kapitāla, pārdodot rūpniecisko makulatūru… Un tagad viņš pārdod grāmatas. Pārdod preci, iesaka pircējiem pēdējo «Pasaules kulinārijas atlanta» izlaidumu vai rokasgrāmatu «Sakņu un augļu dārzs», uzmana puišeļus, lai nenosper «Pleiboju» vai «Penthauzu» plastikas iesaiņojumā. Kādreiz par tādiem žurnāliem lika aiz restēm - tos uzskatīja par pornogrāfiju. Toties tagad ne - mākslas foto.

Semjonovs nopūšas. Darbiņš, protams, nav no jaukajiem. Taču viņš nemirkst lietū, ņemiet vērā. Neslēpjas, nedzenas kādam pakaļ, kuru katru brīdi var aizsmēķēt aromātisku cigareti. Būt par einuhu arī nav slikti. Ne tev sifiliss, ne bērni, ne ķīviņi ar sultānu…

Nūja. Vai cits piemērs. Būdīgs tēviņš pienāca pie galda, palūkojās pulkstenī un ņēmās pētīt rokasgrāmatas. Ne jau «Sakņu un augļu dārzu», ne «Svētku galdu», ne «Suns mājās», bet pavisam citas, specifiskas - «Šaujamieroči», «Pistoles visā pasaulē», «Pistoles un revolveri». It kā pienāca īsināt laiku, bet nemanot aizrāvās - šķirsta glancētās lapas, nez par ko smīkņā, tad pēkšņi ieprasījās:

-   Vai jaunāka atlanta nav?

-   Kur tad vēl jaunāku, - Aleksejs Fjodorovičs paraustīja plecus. - Šogad iznācis…

-  Kas par to, ka šogad? - Būdīgais samiedza acis. - Puse jauno modeļu nav iekšā. Un puse veco arī…

-   Kā tur nav iekšā?! - Semjonovs satraucās. Kaut arī viņš nav pulkvedis, taču leitnanta pakāpi pirms atvaļināšanās dabūja, ieročus, paldies dievam, gana redzējis. Un arī rokasgrāmatas lasījis. Bez pūlēm var iebāzt maisā nekaunīgo tēviņu. - Viss tur ir!

-    Bet «Kazjull», 454. kalibrs? Un «Smit-Wesson», 696. modelis, 44. kalibrs? Kur tie ir?

Spriežot pēc terminiem un pārliecinošā toņa, svešinieks zināja, ko runā.

-   Kas tas par «Kazjull»? - Atvaļinātais leitnants apjuka. Taču paskaidrojumu nesaņēma.

Svešinieks atkal palūkojās pulkstenī, nolika līdz galam neizšķirstīto grāmatu un devās projām uz Dārza ielas pusi, izlikdamies pētām skatlogus. Aleksejs Fjodorovičs pavadīja viņu ar vērīgu skatienu.

Garš, uztrenētu muskulatūru, augums kā sengrieķu dievam, galva kā Holivudas slavenībām, gaita ar pirkstgaliem uz iekšu kā Korejas kara veterānam, anglosakšu zods, līdz pēdējam kopts ģīmis un āda - tipisks mačo no Ocean Drive Avenue\ Bet nezin kāpēc ietērpts «Colins» džinsos par divsimt rubļiem, kādos pat galvaspilsētā apbružājies arodskolnieks nelīstu. Un krekliņš kā no krāmu tirgus. Un kurpes, nomītas uz ārmalām, acīm redzami ne paša, bet svešas, jo viņš ejot pēdas uz ārmalām nešķiebj. Viņš liek soļus kā tīģeris, kā leopards - mīksti un droši, lai jebkurā brīdī varētu atsperties lēcienam… Ar vārdu sakot - tīrā maskarāde. Viņš nav tas, par ko grib izlikties. Maskējas. Pasakiet - kāpēc? Viens no diviem - vai nu zaglis, vai… Lai gan zagļi vairs nemaskējas, gluži otrādi - dižojas televīzijas kameru priekšā! Ja kāds maskējas, tad viņš ir spiegs. Ak smejaties? Domājat - Aleksejs Fjodorovičs fantazē?

Labi, labi. Domājiet, kā gribat.

Aleksejs Fjodorovičs nefantazē. Viņš tikai fiksē. Paša labsajūtai un iekšējai, tā teikt, lietošanai. Jūs redzēsit - minētais mačo noteikti apstāsies pie avīžu kioska. Noteikti. Nopirks avīzi un paskatīsies apkārt - vai neviens neseko. Un dosies tālāk. Un pēc tam katrā ziņā risināsies notikumi, par kuriem Aleksejs Semjonovs neko nevar pateikt un kurus novērst diemžēl negrasās. Viņam ir diezgan.

Kādreizējais izsekotājs profesionāli noraugās pakaļ maskētajam ieroču pazinējam, fiksēdams katru sīkumu.

Starp citu, neviens viņam neseko. U-ū, kamrād, viss ir mierīgi - zaļā gaisma! Visiem tas ir pie vienas vietas. Maskava jau tā ir pilna ārzemnieku, zagļu, killeru, teroristu un spiegu kā klaiņojošs kaķis - cērmju. Ej, dari savu darāmo. Kā mēdz teikt pie jums Rietumos - nododies savam biznesam. Ej un nebaidies. Jā. Bet Aleksejs Semjonovs nodosies savam biznesam. Pārdos grāmatas. Viņš taču kā nekā arī savā zinā ir biznesmenis…

* * *

Reto revolveru pazinējs «Colins» džinsos pagāja garām kioskam, pat nepagriezdams galvu. Ceļā viņam gadījās afišu stabs - spiegu literatūrā ne reizi vien apdziedātais «pieturas punkts». Viņš mierīgi pagāja garām arī tam - pat vaibsts sejā nepakustējās. Divdesmit metru tālāk atradās pārtikas veikals, viens no nedaudzajiem mājīgajiem tāda veida uzņēmumiem, kādi Maskavā bija saglabājušies, ar mazītiņu dzeltenīgi zaļu marmora tirdzniecības zāli un vienu vienīgu kasi stūrī, kur vajadzēja izsist čeku un tikai pēc tam doties pēc preces, - vecā labā sistēma! Jaunais cilvēks uzkāpa augstajā lievenī un iegāja iekšā.

Viņš nopirka kartupeļu čipsus, pudeli bezalkoholiskā alus, cigaretes un divas smagas mēles desas stangas. Samaksāja kasē, cītīgi skaitīdams sīknaudu, lai kasierei nebūtu jāmeklē atlikums. Pasniedzot pārdevējai čeku un saņemot produktus, pieklājīgi sacīja «esiet tik laipna» un «paldies».

Tad aizgāja līdz apbružātajam galdiņam līdzās ārdurvīm, kur pavecs pircējs, acīmredzot iepircies uzreiz par visu pensiju, pūzdams un elsdams lika produktus zilos maisiņos. Vecīgais, pakusušais sniegavīrs, nodzīts un nožēlojams, ar aizdusu un briesmīgi izspiedušamies vēnām, izskatījās ļoti dabisks. Kur viņi tādu bija izrakuši? Vareni pastrādāts!

Brašulis nostājās līdzās, lietišķi sapurināja tādu pašu pie kasieres nopirktu maisiņu un pārlika tur čipsus, alu un desu. Cigarešu paciņu viņš attaisīja, izmeta celofāna apvalku blakus esošajā atkritumu spainī, bet cigaretes sabāza džinsu kabatā. Viņš līdzīgi akmens bluķim slējās pāri uzkumpušajam sakarnieka stāvam, un katram bija skaidrs, ka viņš nekad nepārvērtīsies tik kuslā būtnē, bet arī sešdesmit gadu vecumā būs un paliks īsts mačo. Simtprocentīgs.

Viens no viņa segvārdiem, starp citu, tā arī skanēja - Mačo. Lai gan pēc īstās pases, kas bija palikusi seifā viņpus okeānam, viņa vārds bija Bils Džefersons, bet pēc viltotās vai, kā mēdz teikt profesionāļi, piesegdokumenta, kurš atradās viņa džinsu kreisajā kabatā, viņš bija Krievijas pilsonis Mihails Siļnovs. Taču vārds Mačo atbilda vina veidolam visvairāk.

Tātad Mačo atvēra cigarešu paciņu, paņēma maisiņu ar desu, alu un čipsiem un izgāja uz ielas. Uz lieveņa apstājās un aizsmēķēja. Pāri šķiltavu uguntiņai pameta acis uz veikala skatlogu, sastapdamies skatieniem ar sakarnieku, kurš joprojām turpināja saiņot savus iepirkumus. Viņš, protams, nebija profesionālis, bet īsts pensionārs, kurš, visdrīzāk, tika izmantots nejaušā kārtā. Par pārsimt rubļiem un rijamo. Kaut tikai viņš nepārēstos saņemto mēles desu! Atšķirībā no smagajiem batoniem, kuri vilka uz leju Mačo maisiņu, tā ir ēdama.

Mačo novērsa skatienu un aizgriezās. Un gāja savu ceļu, kurš veda ziemeļu, ziemeļrietumu virzienā pa Tveras ielu… vispār uz Baltkrievijas stacijas pusi.

Pēc dažām minūtēm veikala durvīs parādījās pirmītējais pensionārs. Pūzdams un elsdams viņš pagriezās uz Blagoveščenskas pusi, turēdams mūžā sastrādātajās rokās maisiņus. Citu labumu vidū vienā no tiem atradās čipsi, bezalkoholiskā alus pudele un divi luņķi mēles desas. Tieši tāpat kā Mačo, tikai desa bija daudz vieglāka. Turklāt īsta, kas bija sevišķi no svara Krievijas pensionāram.

* * *

Kad pārpildītā elektriskajā vilcienā aizsmacis skaļrunis nosauca staciju «41. kilometrs», Mačo atrāvās no koka sēdekļa roktura un, pacēlis smago mugursomu augstu virs galvas, sāka virzīties uz ārdurvīm. Viņš kustējās droši, nekautrēdamies no saviem platajiem pleciem un varenā stāva, viegli šķeldams sasvīdušo cilvēku sapresēto masu, kā kuteris, kas nelielā līcītī laužas cauri ūdenszāļu mudžeklim. Pie rupjas varas pārspēka radušie pilsoņi, bailīgi ierāvuši galvu plecos, cieta. Tas, ka uzstājīgais milzis vēlīgi smaidīja un murmināja atvainošanās vārdus, biedēja viņus vēl vairāk.

Izkāpis no vilciena, kurā ar novēlošanos atskanēja sašutušas balsis, Mačo ar vienu roku izveicīgi paķēra no platformas tanti ar divām saimniecības somām, kura neveiksmīgi pūlējās iespraukties pārpildītajā vagona priekštelpā, un burtiski iestūma viņu iekšā. Durvis ar trešo reizi aizvērās, vilciens sakustējās, uzņēma gaitu un nozuda, vilkdams pārpildītos vagonus citu pēc cita aiz horizonta, kas sārtojās pirmsrieta blāzmā.

Atbraucējs uzmeta mugursomu plecos un palūkojās apkārt. Pavērusies aina diez vai spēja iepriecināt svaigu skatienu. Nožēlojama stacijas ēka ar aplupušu fasādi, izbalējusi izkārtne «41. kilometrs», salauzīts asfalts, izsmēķi, arbūzu mizas, alus pudeļu lauskas. Uz salauzta soliņa gleznaini atdusējās piedzēries vīrietis melnās biksēs līdz ceļiem un caurās zeķēs.

Vēlīgais smaids pazuda no Krievijas speciālista sejas. Kā bija teicis kāds no krievu literatūras varoņiem: «Te nav Riodežaneiro…»

Un nav arī Daitonbīča… Tā ir cita pasaule, sveša, bīstama un ļoti tāla… Tāla ierastajam dzīvesveidam, darbam, kuram viņš bija gribējis nodoties visu atlikušo mūžu, tāla Oksanas vijīgajam stāvam. Tur, tālajā Floridā, gaida viņa rūpes un uzmanību - gan viesuļa sapostītā māja, gan nesen atvērtais ieroču veikals, gan mīļotā sieva - krieviete. Bet viņš atrodas šeit, Piemaskavas stacijā ar bezpersonisku nosaukumu, kas itin neko neizsaka.

Četrdesmit viens kilometrs - tās ir tikai aptuveni septiņpadsmit jūdzes. Bet šāda vieta nedrīkstētu atrasties līdzās vienai no zemeslodes lielākajām un dārgākajām pilsētām! Četrdesmit viens - tas nav attālums, tas ir laiks, un vairāk piemērota šajā gadījumā būtu cita izkārtne - «41. gads». Vai pat «1902. gads». Simt gadu atpalicība no normālas mūsdienu dzīves…

Pārāk tālu. Kā Antarktīdā, kā uz Marsa… Vai tiešām nevienam nebija pieticis prāta un spēju izdomāt citu nosaukumu? Vai vismaz salabot izkārtni un nobalsināt briesmīgo betona kasti? Tāds iespaids, ka cilvēks, kurš par to visu ir atbildīgs, arī atrodas aiz trejdeviņām zemēm, pārāk tālu no šejienes. Varbūt atpūšas Dienvidflo- ridā?…

Starp citu, lūk, arī mūslaiku Krievijas civilizācijas iemiesojums - zaļa dzelzs būdiņa, kur cauri rupjam režģim vispārējai apskatei izliktas kokakolas un septiņu šķirņu vīna pudeles. Salīdzinājumā ar desmitgadēm, kad informācija par vērtīgo dziru tika reducēta līdz diviem variantiem - «Alus nav» vai «Alus ir» -, tas neapšaubāmi ir ievērojams progress.

Līdzās sametinātajai dzelzs kastei neko labu nevēstošās gaidās nīkst pieci jauni aborigēni. Vilku acīm viņi vērīgi nopēta dīvaino svešinieku, nepārprotami formulējot jautājumus, uz kuriem tam nāksies atbildēt peronu ieskaujošajā putekļainajā krūmājā. Mačo aptvēra situāciju, pagriezās pret viņiem visā savā varenībā un smagu skatienu uzlūkoja katru no pētīgā piecnieka. Pēc šās procedūras jautājumi pazuda paši no sevis, interese pret atbraucēju atslāba, jaunieši zaudēja draudīgo mērķtiecību un pievērsās savu problēmu apspriešanai.

Mačo nosmīkņāja, pārgājis pāri sliedēm pa mašīneļļas piesūkušos koka laipiņu, nokāpa pa izdrupušajām betona kāpnītēm. Asfaltētais celiņš, kas vijās starp putekļainiem dadžiem, pamazām pārgāja taciņā, kas, apmetot cilpu pie pārtikas veikala, aizveda viņu līdz autobusa pieturai. Autobusu saraksta te nebija kā, starp citu, lielākajā daļā autobusu pieturu šajā zemē. Neziņā gaidot, Mačo nostāvēja aptuveni stundu, bet no autobusa, kā šeit mēdz teikt, nebija ne smakas. Oda pēc mēsliem un sakarsušas zemes. Saules sakarsētā iela bija tukša. Vienīgi vecenīte ar lakatiņu ap galvu aizveda saitē kraupainu kazu, un vēl, skaļi smiedamās, garām pagāja divas sievietes izbalējušos sa- rafānos.

-   Un ko tu? Un viņš? Tu nu gan laid!

Mačo automātiski palūkojās viņām nopakaļ, skatiens pārslīdēja spēcīgiem, klavieru kājām līdzīgiem ikriem, melniem, sarepējušiem papēžiem, un viņš saīdzis nospļāvās.

Tad negaidot piebrauca rati, kuriem priekšā bija aizjūgta lāsumaina bēra ķēve.

-   Ko gaidi? - Mačo apjautājās ratu priekšā sēdošais braucējs - nenosakāma vecuma vīrs zilā, izstaipītā kreklā, sen formu zaudējušās triko biksēs un īsi apgrieztos gumijas zābakos. - Autobuss būs tikai vakarā. Un arī tikai, ja Fedja salabos. Cik tālu gribi braukt?

-   Līdz cūku fermai, - Mačo negribīgi atbildēja.

-   Ja pudelei uzmetīsi, aizraušu līdz sazarojumam… - vīrs piedāvāja, kasīdams pakausi.

Mačo saminstinājās. Pirmām kārtām viņš ar pūlēm uztvēra sarunvalodas slengu. «Uzmetīsi» un «aizraušu» nozīmēja darbības ar kādu priekšmetu. Turklāt no iniciatīvu izrādošiem paziņām derēja izvairīties un piedāvātos pakalpojumus atraidīt.

-   Ko lauzies? - Vīrs ar roku noslaucīja lūpas. - Divdesmit vien jau prasu!

Beidzot apjēdzis četrdesmit pirmā kilometra idiomas un novērtējis braucēja pretizlūkošanas iespējas, Mačo pamāja un uztrausās uz dēļa, kas bija pārklāts ar maisu. Zirgs raiti uzņēma gaitu, un ar dzelzi apsistie koka rati sāka grabēt, ripodami pa izdangāto lauku ceļu.

Kartē, kuru Mačo bija iekalis līdz pēdējam sīkumam, šis ceļš bija atzīmēts ar punktotu līniju - infrastruktūras vienrindas elements bez seguma, kas ved uz cūku fermu un līdzās esošo Kolpakovas sādžu ar pussimt iedzīvotājiem. Tālāk punktētā līnija krustojās ar šosejas E-30 trekno svītru. Ciematā Mačo negrasījās iegriezties, un arī automobiļu trase viņu patiesībā neinteresēja.

Viņa mērķis - tievā, sarkanā stīdziņa, kas šķērsoja karti no dienvidaustrumiem uz ziemeļrietumiem. Tā stiepjas gar dzelzceļa stigu, asi pagriežas, sasniedz šoseju E-30 un tālāk iet paralēli lauka malai. Tā vismaz liecināja kosmiskās izlūkošanas zemās orbītas pavadoņa «Lakross» veiktā elektromagnētiskā skenēšana. So said Zarathus- tra[4] Cerēsim, ka Zaratustra nemelo. Sarkanā līnija - tas ir valdības augstfrekvenču sakaru kabelis.

-    Kam tev cūku ferma? - braucējs draudzīgi apvaicājās. Viņš nekad nebija pētījis tā apvidus karti, kurā dzīvo, neko nebija dzirdējis par Zaratustru un pavadoni «Lakross» un, protams, nenojauta par valdības sakaru kabeļa esamību.

-   Gribu pārdot šiem barību! - Mačo spēra laukā pirmo, kas fešāvās prātā.

-  Hi-hi-hi! - vīrs iesmējās, atklādams bleķa zobus. - Kam pārdot? Kuzmičam? Viņš pats tevi pārdos un nopirks! Viņam rukši pārtiek no svētā gara.

-   Vai jūs ticat Svētajam Garam? - Mačo vaicāja, mainīdams tematu.

-    Reiz noticēju. - Vedējs pamāja un nervozi uzšāva ar grožiem ķēvei pa muguru. - Jaunībā, kad mēs ar Ņuru brūtējāmies, ejam reiz no upītes pa šo pašu ceļu un prātojam, kā lai tiekam pie saimniecības. Kāzas jāsvin? Jāsvin. Govs jāpērk? Jāpērk. Māja jāceļ? Jāceļ. Bet kur lai rauj naudu?

Vīrs aplaizīja sausās lūpas un nočirkstināja plaukstu gar neskūto vaigu.

-   Un Nura saka: «Ja Dievs mums atsūtītu naudu!»

Vedējs ieturēja daudznozīmīgu pauzi.

-   Kolīdz bija to izteikusi, kad taisni no debesīm mūsu priekšā nokrīt sainis - bac!

Stāstītājs ar iespaidīgo dūri, kas turēja sažņaugtus grožus, uzsita pa plaukstu.

-   Pelēks, stingrs papīrs, aukla… Un iekšā nauda! Pulka naudas, ļoti pulka…

-   Ej nu! - Mačo tēloja izbrīnu, taču laikam ne sevišķi patiesu.

-   Neticat? - Vīrs apvainojās. - Tā no tiesas notika! Paprasi, kam vien gribi…

-   Ticu, - Mačo vienaldzīgi atbildēja. - Tikai kā tas var būt? Dievs taču nevar nomest naudu ar auklu pārsietā sainī?

-   Toreiz mēs par to nedomājām. Cerējām… īsi sakot, nedomājām. Nosvinējām kāzas, nopirkām govi, samana mājiņu. Bet pēc trim mēnešiem atbrauca divi melnā autiņā. Tolaik zini, kas braukāja melnos autiņos?

Trīcošām rokām vedējs aizpīpēja. Bija redzams, ka viņš ir satraucies, un Mačo nodomāja, ka stāsts laikam nav izdomāts.

-   Izrādās, ka lidmašīnā bija lidojis valsts noziedznieks. Pamatīgs laupītājs - izšķērdētājs. Šim sekojuši «orgāni». Tas tips kaut ko nojautis, iegājis atejā un izmetis sazagto naudu. Tolaik no lidmašīnas viss lidoja laukā, ne tā kā tagad.

-   Un tālāk? - Mačo pa īstam ieinteresējās. - Kā viss beidzās?

Vedējs pakasīja pakausi.

-   Man iedeva trīs gadus par atraduma piesavināšanos. Un visu konfiscēja. Es atgriezos, bet Ņura bija apprecējusies. Tā, redz, beidzās!

Viņš pabeidza smēķēt un nometa izsmēķi uz ceļa. Pašķīda dzirksteles. >

-    Tprū! Sazarojums klāt. Man jābrauc pa kreisi, tev jāiet uz priekšu…

Stāstītājs bija redzami sakreņķējies. Bet Mačo, nolēcis zemē, pastiepa piecdesmit rubļu, kas manāmi uzlaboja vedēja omu.

-   Paldies, mīļais cilvēk! Lai tev veiksme! - viņš uz atvadām nokliedza.

Kolpakovas sādža atradās tur, kur tai arī vajadzēja atrasties, bet sīvā mēslu smaka atgriezeniski, tomēr pārliecinoši apstiprināja arī cūku fermas esamību. Tātad orientieri kartē un dabā sakrīt! Tas viesa cerības. Apejot sādžu, Mačo nogriezās no lielceļa un devās pāri nule kā novāktam laukam, cenzdamies sasniegt iedomāto sarkano līniju.

Šur un tur kā milzu skudru pūžņi rēgojās salmu kaudzes. Tālumā pukšķināja traktors, uzardams cieto augsni ar tajā atlikušajiem kviešu, rudzu vai miežu rugājiem. Graudaugos Mačo orientējās slikti. Slepenās komunikāciju tehnoloģijas viņš pārzināja labāk - vismaz pirms komandējuma izstudētā kursa «Speciālie sakari Krievijā» robežās. Kabelim vēl pēc padomjlaiku standartiem vajadzēja atrasties piecus sešus metrus dziļi zemē, tā apkalpošanai ik pa pieciem-septiņiem kilometriem bija ierīkotas tehnoloģiskās kameras betona akās, kuras virspusē bija nosegtas ar čuguna vāku tāpat kā parastās kanalizācijas lūkas, tikai ar citādu zīmi pa vidu - diviem zibeņiem rombiņā. Taču tā bija tikai teorija. Kā teica krievu nodaļas priekšnieks Fouks, patiesībā gan ierakšanas dziļums, gan atstatums starp akām var būt jebkāds. Šajā vietā Mačo nevienu čuguna vāku vispār netika redzējis.

Viņš soļoja pār lauku, sajuzdams zem kājām nopļauto stublāju skrapstoņu un gluži nevietā iedomājās pie elektriskā krēsla raupjā karkasa piesprādzēta uz nāvi notiesātā pavirši skūto galvu. Viņam bija nācies no sākuma līdz beigām noskatīties nāvessoda izpildes procedūru, un neko citu kā riebumu tā nebija izraisījusi. B-r-r-r! Toreiz viņš bija nodomājis, ka teicamais jurisprudences lietpratējs, viņa godība tiesnesis Džonsons, kurš Tiesu pils varenās zāles svinīgajā klusumā ar pulētā āmuriņa klaudzienu apstiprināja nāvessodu kaut vai pēdīgajam neģēlim, diez vai būtu spējis savilkt siksnas ap viņa rokām un kājām, pārvilkt sejai sakodīto ādas uzpurni un piestiprināt galvvidū elektrodu… Nerunājot nemaz par to, ka pašam būtu vajadzējis trīsreiz pa piecpadsmit sekundēm nospiest kloķi, tad pārbaudīt pulsu, un, ja tas bija sataustāms, ieslēgt strāvu jau veselu minūti… Turpretī cietuma personāls, kura prātus neapgrūtināja juridiskā kazuistika un Hārvardas izglītība, piecās-septiņās minūtēs paveic šo derdzīgo un pretdabisko darbu. Turklāt anonīmie sargi atšķirībā no tiesneša Džonsona neapgrozās augstākajā sabiedrībā, negozējas laikrakstu pirmajās lappusēs un televīzijas ekrānā… Bet kāda bez viņiem vērtība būtu tiesneša spriedumam? Nekāda. Nekam nederīgs papīriņš un zem augstajām velvēm tukšā gaisā izskanējuši vārdi!

Lai novirzītu domas, Mačo uzsvilpoja pliekanu melodiju, ko vilcienā bija sadzirdējis no kāda pleijera. Viņš juta, kā mugura zem somas svīst, apavos spiežas durstīgā mālzeme un potītes ejot ļogās… No simt trīsdesmit kilometru orbītas augstumiem, kura kosmiskajā izlūkošanā skaitās «zema», viņš redzēja sarkani vizošo pavedienu, redzēja lauku uzartos kvadrātus, kuros kustējās vabolēm līdzīgi traktori, redzēja E-30 šoseju, redzēja sevi, sastāvošu no pikseļiem kā bērnu klucīšiem, - sevi, neatlaidīgi soļojošu uz sarkano līniju, kā maratonistu, kas tiecas uz finiša lenti.

Arī par viņu neviens neuzzinās lielajās politiskajās spēlēs, kas norisinājās ANO, ASV Kongresā un desmitiem valstu valdībās. Taču, nebijis viņa un desmitiem tādu kā viņš, senatori un kongresmeņi, prezidenti, kancleri un premjerministri būtu tikpat bezpalīdzīgi un dekoratīvi kā tiesnesis Džonsons bez rupjajiem puišiem, kuri strādāja federālā cietuma nāvinieku blokā. Taču cietumsargi vismaz dzīvo savu dzīvi ar savu paša uzvārdu, viņiem nekas nedraud, ja neskaita murgus naktī un sirdsapziņas pārmetumus. Bet kas sagaida Bilu Džefersonu, kurš strādā svešā ādā un kuru katru brīdi var tikt atmaskots? To neviens nevarēja paredzēt… Viņa liktenis bija Dieva tā Kunga un, protams, arī viņa paša rokās.

ASV prezidents Vašingtonā jau trešo dienu kopā ar savu runu rakstītāju strādāja pie referāta, veltīta UNESCO rīkotās konferences par ķīniešu un tibetiešu valodu atklāšanai. Darbs tiešām bija ārkārtīgi grūts - bija jārunā par dižo kultūru, tad, delikāti apejot jautājumu par dalailamu, garāmejot jāpiemin nepieciešamība pārvarēt senās pretrunas starp autonomo kalnu apgabalu un pārējo Ķīnu, kā arī jāpauž vieglas bažas par baumām, saistītām ar dažu valstu attiecību stabilitātes sašķobīšanos… CIP direktors personiski pavēlēja visām Austrumāzijas reģiona rezidentūrām pastiprināti pētīt Krievijas un Ķīnas militāro aprindu kontaktus, pēc kā krasi pieauga Amerikas vēstniecību veiktās izlūkošanas aktivitāte. CIP datorģēniji drudžaini pūlējās izstrādāt arvien precīzākas programmas elektroniskās informācijas iegūšanai no attāluma. Kosmiskās izlūkošanas veterāns, pavadonis «Lakross» kārtējo reizi mainīja orbītu…

Bet netālu no Kolpakovas sādžas Maskavas tuvumā vienkārši ģērbts spēcīgas miesas būves cilvēks mina rugājus, iedams pār lauku, no viņa mugursomas rēgojās laukā resnas desas stangas. Tipisks Piemaskavas skrandu proletariāta pārstāvis bez noteiktas nodarbošanās un morāles normām, viegli iereibis, brien pa taisnāko ceļu uz kaimiņu sādžu nopirkt litru paštecinātā. Viņš var nolaisties slīpi lauka vidū un nogulēt līdz rītam. Viņš var piecelties un pačurāt tieši tajā vietā, kur bija gulējis. Var nomest sērkociņu un aizdedzināt stirpu vai visas stirpas, kas patrāpītos ceļā. Viņš var darīt visu, kas labpatīk, - būt antisociāls, agresīvs vai neadekvāts - skrandainim Krievijā viss ir atļauts.

Mačo apstājās un pačurāja. Tad noņēma mugursomu un izvilka no tās pudeli alus. Ar pirkstu norāvis vāciņu, divos paņēmienos salēja sevī pretīgi silto dziru un izmeta tukšo pudeli. Nodomāja, ka diez vai skrandainis būtu tērējis naudu par bezalkoholisko. Bet gan jau.

Priekšā pāri laukam asā zigzagā nozibēja pelēks plankums. Kaut kāds zvēriņš - zaķis vai skunkss. Lai gan, nē, skunksu šeit nav. Skunksus šeit sauc par seskiem. Mačo pēkšņi skaļi nolamājās, pacēla pudeli no zemes un svieda nepazīstamā zvēriņa virzienā. Netrāpīja - pārāk tālu. Plankums sastinga, bet pēc tam aiztraucās uz meža pusi. Nesodāmība un visatļautība pievelk līdzīgi kokaīnam - Mačo raidīja tam nopakaļ veselu lamuvārdu aptveri un izlādējies turpināja savu ceļu.

Pēc pusstundas viņš nonāca pie autostrādes. Saule bija paguvusi manāmi pietuvoties horizontam. Kustība nebija pārāk dzīva - ne vairāk par četrām piecām mašīnām minūtē -, galvenokārt kravas automašīnas. Kreisajā pusē ceļam kādus divdesmit metrus bija neskarts lauks - starp pelēko asfaltu un uzarto augsni redzama cieta, gadiem ilgi nogulējusies zeme, apaugusi nezālēm un ambroziju. Neskartā zeme. Rādās, ka tā ir tā sauktā atsavinātā josla, kas atvēlēta valsts vajadzībām - lidostām, valdības sakaru līnijām un tamlīdzīgiem svarīgiem objektiem. Tātad sarkanās līnijas vieta bija tieši šeit.

Virs lauka riņķoja vārnas - pelēkas un trokšņainas, aizvien izsalkušas, aizvien nemierpilnas. Daudzas bija nolaidušās zemē un knābāja ražas atliekas. Arī tās manāmi vairījās no atsavinātās joslas - iespējams, juta elektromagnētisko starojumu vai arī saprata, ka te barības nav.

Mačo soļoja pa ceļa kreiso malu, vienaldzīgi uzlūkodams garām traucošās automašīnas. Bez kravas mašīnām to vidū bija daudz sarūsējušu graustu, kuros Mačo drīzāk cerēja ieraudzīt pusaugu nēģeru kompāniju ar kāsīšiem zobos nekā pieaugušus baltos vīriešus ar sakostiem zobiem, resnām, neglītām sievām un logiem pielipušiem bērneļiem raibās vasaras drānās.

«Kas par putru vārās šajā valstī,» Mačo nodomāja. «Svētā dievmāte, kas par putru…»

Pirmā aka parādījās ļoti drīz, Mačo vēl nebija paguvis tā īsti noskaņoties. Viņš apsēdās uz sakarsušās lūkas, aizsmēķēja. Lēnītēm novērtēja situāciju. Betona apmale paceļas kādus trīsdesmit centimetrus virs zemes, vāks pavisam parasts - kā «Maskavas siltumtīkliem» vai «Maskavas kanalizācijai». Tikai bez kādiem uzrakstiem, bez kādām zīmēm, bez pazīstamajiem zibeņiem. Pa vidu lūku šķērso dzelzs sloksne. Sānos rupji piemetinātās cilpās karājas parasta sarūsējusi slēdzene. Mačo, atbalstījies uz rokām, viegli atgāzās atpakaļ, it kā priecādamies par saulrietu. Aptaustīja slēdzeni. Rūsa sabirza, vesela rūsas plāksne sadrupa pirkstos, šo slēdzeni viņš varētu salauzt kailām rokām. Bez oglekļa griežņa ar dimanta asmeni un bez mūķīzeru komplekta… Vai tiešām viss ir tik vienkārši?

Fouks reiz izteicās: «Krievi tik ilgi ir dzīvojuši aiz «dzelzs priekškara», ka pieraduši justies kā īsti saimnieki savā zemē. Bet pa to laiku apstākļi ir būtiski mainījušies!»

Vai tiešām viņam ir taisnība?

Mačo nodzēsa izsmēķi un pēc paraduma apraka zemē.

Palūkoties iekšā? Tagad nedrīkst - vēl ir gaišs. Turklāt mašīnas… Nē, visticamāk, Kolbans vai «Laksross» bija kļūdījies. Tā nebija īstā lūka, tas nebija īstais kabelis, ja vien te kāds kabelis jelkad ir atradies. Un atsavinātā josla ir fikcija. Tādas te nemaz nav. Varbūt krieviem ir tādas sanitārās normas, lai labību nesētu autoceļiem tuvāk par pussimt metriem…

-   Paklau, bratello, kur jums te ir vecā tehnikas stacija?

Apbružāts žigulītis, kurš jau bija paripojis garām, nobremzēja kādus trīsdesmit metrus atstatu un pabrauca atpakaļ. Pa atvērtajām durvīm pabāzās laukā tipiska Dienviddakotas lauku iedzīvotāja balti apcirptā galva.

-    Esi tak vietējais, ko? - baltgalvis ar cerībām vaicāja. - Man jātiek pie Demjana. Pie Arhipiča. Man teica - viņš esot vecajā tehnikas stacijā tūlīt aiz Kolpakovas pagrieziena. Bet es skatos un nevaru ieraudzīt. Tu tak pazīsti Arhipiču?

Mačo neveikli parāvās atpakaļ, gandrīz nokrizdams no lūkas, ar pārspīlētu interesi ielūkojās sarunbiedram sejā un nospļāvās, pakarinādams siekalu zoda galā.

-   Vai es tev esmu kāds… izziņu birojs? - viņš nelaipni uzjautāja. - Tu man esi uzsaucis? Vai varbūt piķi aizdevis? - Viņš apklusa, itin kā mēģinādams atcerēties kādu svešinieku attaisnojošu faktu, bet neatcerējās un skaļi rezumēja:

-   Ne velna! Tāpēc arī es - pigu! Še tev!

Pa to laiku baltgalvis paguva atmest viņam ar roku un aizcirst durvis. Žigulis sakustējās un aizripoja tālāk uz Kolpakovas pusi.

Mačo vēl kādu brīdi sēdēja, šūpodamies un enerģiski žestikulēdams. Tad piecēlās. Izlūks svešumā aizvien rēķinās ar visļaunāko. Taču, izanalizējis situāciju, viņš tomēr secināja, ka tas patiešām bija nejaušs garāmbraucējs. Pretizlūkošanas darbinieks uzreiz būtu «atkodis», ka viņš nav nekāds vietējais, Arhipiču nepazīst un vispār laiž muļķi. Un prom bez viņa nebūtu braucis. Taču doma, kā mēdza teikt cits krievu literatūras pārstāvis, nebija gluži bez veselā saprāta atblāzmas. Jātinas prom no šejienes.

* * *

Ātri satumsa. Otra lūka spīdināja netīri baltu apmali tālo starmešu gaismā. Garām paskrēja vientuļš furgons. Uz brezenta kulbas lieli gotu burti «Liebermann GMBH». Pelēkajā mijkrēslī mašīnu bija vēl mazāk, redzamības - nekādas. Mačo domās pateicās kompānijas «Liebermann» Krievijas pārstāvniecībai par savlaicīgo palīdzību.

Viņš pietupās uz pirkstgaliem, ar roku taustīdams rievaino čuguna vāku. Tur noteikti nekā nav. Nekāda valdības kabeļa. Kolbans ir pašpārliecināts kretīns, «Lakross» - novecojusi skārda bundža, murgu ģenerators. Bet akā šalc ūdens, samazgas dobji skalojas pret sienām. Dzi?… Mačo ieklausījās. Taču neko nesadzirdēja. Toties atklāja, ka šai lūkai slēdzenes nemaz nav. Vispār nav. Taču tā nemēdz būt. Kļūda. Vai arī provokācija, lamatas. Ja pieņem, ka FDD ir par visu informēts un seko viņam no pašas lidostas, bet tur, krēslā, aiz tumšās stirpas tup smīnoši drošībnieki un filmē viņu ar superjutīgu filmu…

Un tad Mačo patiešām sajuta, ka kāds viņu vēro. Viņam pat aizrāvās elpa, kā krītot ar vagoniņu «amerikāņu kalniņos». Taču tikai acumirkli. Reālu briesmu nebija.

Tieši viņam priekšā kādu piecu soļu attālumā tupēja ūpis. Izpleta spārnus, pastaipījās, sapurināja apaļo ausai- no galvu. Un no jauna blenza viņā dzeltenām spīdošām acīm.

-   Kā labā tu strādā? - Mačo čukstus noprasīja.

Viņš spļāva, tēmēdams ūpim galvā. Tas neapmierināti noelsās un slinki atvirzījās sānis, taču prom nelidoja. Tikai draudīgi atpleta līko knābi.

-  Ko izlīdi tik agri? - Mačo nomurmināja. - Rīt gribas? Saodi desu? Nūja…

Viņš piecēlās, iebāza šaurajā spraugā tēraudcieto pirkstu, viegli pacēla un mazliet atbīdīja smago vāku. Pēc tam ar strauju kustību parāva sānis un nosvieda zālē, atklādams apaļu, tumšu eju, no kuras nāca silta gaisa dvesma bez kanalizācijas smakas piemaisījuma. Jau labi. Bet vai tiešām viss bija tik vienkārši?

-   Desu par brīvu sakārojies… Bet vai par dzimteni esi padomājis?

Ceļa ziemeļu pusē parādījās starmešu uguntiņas. Mačo nogaidīja, līdz mašīna patraucas garām, un veikli, vienā rāvienā ievēlās akā. Noturējās uz rokām, kamēr pēdas sataustīja metāla izciļņus. Nokāpa četrus pakāpienus, izvilka no kabatas pildspalvu, no kuras pēc dažu darbību veikšanas parādījās gaismu necaurlaidīgs audums mušas spārna biezumā. Tas tūdaļ kā lietussargs izpletās uz tieviem spraislīšiem, kuri atgādināja kukaiņa kājas. Šo lietussargu Mačo novietoja virs lūkas, aizsegdams to svešiem skatieniem. Tad iededza lukturi.

«Lakross» tomēr savu bija paveicis. Lejā bija pavisam sauss, nekāds īpašs aromāts pat nebija jūtams. Tas nebija ne siltummezgls, ne kanalizācija, ne universālais kolektors. Tā bija sakaru līnijas tehnoloģiskā aka. Lejā vijās daudzkrāsaini kabeļi, ar tērauda skavām piestiprināti sienām. Septiņi putekļiem klāti resni vadi nāca no tumsas un pazuda tumsā. Uz sienas - melns, ar trafaretu zīmēts saprotams uzraksts: «Augstspriegums! Apdraud dzīvību!» Tam jāatbaida nelūgti viesi, kompensējot drošu atslēgu un modru sargu neesamību.

- Kā citādi, - Mačo noteica.

Paņēmis lukturīti zobos, viņš nolaidās zemē, nonēma mugursomu, attaisīja un pakāra uz vienas no skavām. Pēc brīža viņam rokās uzradās necila plastmasas kastīte ar kvadrātveida displeju - elektromagnētiskā starojuma skaitītājs. Mačo vēlreiz aplūkoja kabeļus un izraudzījās divus galvenos - svina apvalkā. Tomēr vēlreiz pārbaudīja, tuvinādams skaitītāju katram pēc kārtas.

Tuvojoties sestajam, kastītes lodziņā tramīgi iemir- gojās sarkana gaisma. Te tas bija - visaugstākajā mērā aizsargātais valdības kanāls! Mačo pārslēdza aparātu citā režīmā un pārbaudīja frekvenci. Tieši tā - valdības kanāls, centrālais kabelis, kura dienvidu gals atrodas, teiksim, pie Tihodonskas gubernatora un vēl SKVO virspavēlnieka, bet ziemeļu - ved uz Kremli vai tieši pie valdības…

Apbrīnojami! Kā sauca to veco televīzijas pārraidi, kuru vadīja krievu akadēmiķis? «Neiespējamais - iespējams»? Tā ja. Tas izskatās pēc krieviem. Šausmīgs skaistums, briesmīga labsirdība. Neiespējami iespējamais. Valdības sakaru līnija, augstākās slepenības pakāpes objekts, kuru neveiksmīgi pūlas uzlauzt ar kosmiskās izlūkošanas pavadoņa palīdzību, izrādās, mētājas zem kājām klajā laukā, neaizslēgtā betona lūkā… Gatavais farss! Itin kā viņš būtu izgājis uz divkauju un pēkšņi atklātos, ka pretinieka bruņu krekls ir no krāsaina papīra, bet zobena vietā - ar foliju aptīts koka skaliņš…

Pie malas spriedelēšanu par krievu dvēseles noslēpumainajām dzīlēm - darbs paliek darbs!

Mačo izvilka no somas neticami smagos desas luņķus, tos pašus, kurus nesen apmaiņā pret īstu mēles desu bija dabūjis no amerikāņu izlūkdienesta nejaušā aģenta.

Viņš ar nazi izdarīja garenisku griezienu un salauza luņķi divās daļās. Tad izdarīja to pašu ar otru desu.

Katrai viducī slēpās polietilēnā iekausēts pusapaļš renei līdzīgs uzliktnis, kas atgādināja resnas, gareniski pārzāģētas caurules pusi. Katra svēra četrus kilogramus, bija trīsdesmit centimetru gara, astoņus centimetrus plata un piecus - bieza. Iekšpusē tās bija piebāztas ar sarežģītām radiotehniskām mikroshēmām.

Tas bija tā sauktais «Kolbana patafons» - kārtējais izgudrojums, kas spēja no ikvienas sakaru līnijas nolasīt informāciju un pārraidīt to caur satelītu ar minimālu izkropļojumu. Lenglijā saņems tieši to pašu informāciju, kas tiks pārraidīta no Kremļa, tikai ar pusotras sekundes aizkavēšanos. Un vēl dažas sekundes paies atšifrējot.

Mačo atbrīvoja uzliktņus no polietilēna un pielika sestajam kabelim - vienu no virsas, otru no apakšas. Apmeta divas cilpiņas, kas sastiprināja pusītes kopā, pievilka četras elementāras skrūvītes. Ar tās pašas plastikas kastītes palīdzību pārbaudīja elektronisko kontaktu. Signāls ir, tas nozīmē, ka satelīts jau to uztvēris un nosūtījis tālāk… Tā, un nu operators Lenglijā, kurš otro diennakti dežurē uztveršanas stacijā, ziņo pa iekšējo telefonu: «Ser, «patafons» sācis darboties…»

Mačo no džinsu aizmugurējās kabatas izvilka lakatiņu un noslaucīja pieri. Šķiet, ka viss?

Viss.

Viņš savāca desas atliekas maisiņā, iemeta mugursomā, paspīdināja zem kājām, lai neko neaizmirstu. Tagad gan viss. Viss. Kaut arī tas šķiet neticami.

Viņš nedzirdami izrāpās virszemē, salocīja «lietussargu», kas no jauna ieguva pildspalvas izskatu.

Krēsla sabiezēja. Ūpis sēdēja tajā pašā vietā un ziņkārīgi viņu uzlūkoja, virinādams knābi.

- Tu vēl esi te?… Še, iekod!

Mačo, sēdēdams uz lūkas malas, pasvieda viņam sadrupināto desu. Debesīs mirdzēja zvaigznes, spožas kā elektrometināšanas gaisma. Kaut kur tur, orbītā, pēc Saules orientējot savu metāla ķermeni, peldēja «Lakross», kā putekļsūcējs vilkdams laukā slepeno informāciju no sestā kabeļa.

- Rij, maita! Audzē taukus, - Mačo atvēlēja. - Vārna vārnai acī neknābj, vai ne?

Jā, starp citu, tai pārraidei tomēr bija citāds nosaukums. Viņš atcerējās - «Acīmredzamais - neticamais». Taču arī tie bija divi nesavienojami jēdzieni, tā ka būtību tas nemainīja. Ak, šie krievi, kā mēdza teikt… vairs neatceros, kurš. Droši vien arī kāds klasiķis. Taču noteikti ne krievu klasiķis.

Ceturta nodala

«DIČKOVAS TRIJNIEKS»

2002. gada 11. septembris, Piemaskava

- Varu derēt, ka tā ir viņa būdiņa, - Katranovs ar roku norādīja, acumirkli atraudams plaukstu no stūres grubuļainās ādas. - Migunam aizvien ir paticis izrādīties. Šī māja pauž viņa būtību - paradumus, raksturu, dabu… Itin kā uz fasādes būtu uzgleznots viņa portrets, kļūdīties nav iespējams!

Kotedža, par kuru viņš runāja, bija pamanāma jau iztālēm - tīra, balta, ar ceriņkrāsas dakstiņiem, tā stāvēja pakalnā, paceldamās pāri elitārajam ciematam un ar tādu kā saimnieka skatienu tajā nolūkodamās. Māja krasi atšķīrās starp silikātķieģeļu paralēlskaldņiem Hruščova laika piecstāveņu lielumā un kičīgajām pilīm ar torņiem un smailēm, tāpat kā švītīgs angļu aristokrāts atšķiras ballītē pie Londonu pārplūdinājušiem krievu jaunbagātniekiem, kuri tikuši uz zaļa zara, nodarbojoties ar izlaupīšanām, kukuļu došanu un ņemšanu, narkotiku, metāla un izejvielu tirdzniecību. Vienkāršība, graciozitāte, gaume - nekādu zelta ķēžu, zīmoggredzenu, pulksteņu jahtas vērtībā, milzīgu briljantu un kažokādas apmetņu.

Kotedža izskatījās ļoti vienkārša - nekā lieka, ne marmora, ne vitrāžu pa visu sienu, ne visā garumā apgleznotu žogu. Varētu domāt, ka šeit mīt vismaz sešpadsmitā veiksmīgu un turīgu cilvēku paaudze, kuriem nekas apkārtējiem nav jāpierāda, nav jādemonstrē barbariem raksturīgā sajūsma - sak, komunālajos dzīvokļos nemīcā- mies, vīzēs nestaigājam!

Tajā pašā laikā mājas vienkāršība bija maldinoša, pat Irona nopūzdamās konstatēja:

-  Vai zini, cik maksā tāds apmetums? Vera Daškovska man stāstīja… Lētāk būtu izkalt granītā!

Katranovs pasmīkņāja.

-   Es jau teicu - māja pauž Miguna būtību!

Irona atmeta ar roku.

-   Liecies nu mierā! Kāds tam sakars ar Migunu? Viņš ir sīka vienība. To visu izdomājusi Svēta. Viņa ir gudra un apsviedīga. Vai tu zini, ka viņai pieder butiks Tveras ielā? Tā, lūk! Tas uz sienas ir viņas portrets!

-   Ko tu viņu grauz? Cik reižu esmu teicis - celsim māju ārpus pilsētas! Gan labu zemes gabalu ierādītu, gan ar materiāliem palīdzētu, gan ar darbaspēku nodrošinātu. Kāpēc negribēji?

-   Tāpēc, ka es tur nekā jauka nesaskatu! - Irona nogrieza kā ar nazi. - Lauki ir un paliek lauki. Nu - māja, un kas par to? Kālab visi tā raujas uz piepilsētām? Tad ta liela lieta! Ar lauksaimniecību noņemties, vai? Kāpostus audzēt, kabačus, kartupeļus?…

-   Rimsties, esam atbraukuši. Skat, kāds cietoksnis!

Katranovs iegrieza mašīnu pret uzrullējamiem vārtiem

augstajā, necaurredzamajā žogā, pūlēdamies saskatīt tajā kādu zvana pogu vai sarunu ierīci. Tad novērtēja visu jau tuvumā un īsi komentēja:

-   Nav vārdam vietas! īsta kņaza pils kalna galā!

-   Varbūt tev nav, bet personiski es neparko nemainītu mūsu dzīvokli pret šo te!

-   Vai tev kāds ir piedāvājis? - Igors Vasiļjevičs indīgi pajautāja.

Irona nepaguva atbildēt - vārti, tīkami gurkstēdami, uzbrauca augšā, un Katrans pa bruģēto ceļu stūrēja savu volvo uz mājas pusi. Tuvumā bija redzams, ka «angļu aristokrāts» nav gluži nevainojams, - Migunovs tomēr nebija ne senas maskaviešu dzimtas atvase, ne ģimenes īpašumu mantinieks. Tāpēc gandrīz askētiskā racionālisma vēsais stils šur tur nešķita līdz galam izturēts - milzīgā terase, kas atgādināja sastingušu akmeņu devīto vilni, masīvās ozolkoka durvis un galds, plašais baseins ar pretstraumi, alpu pļavas uzkalniņš… Un arī ceriņkrāsas dakstiņi - drīzāk mīlīgi nekā vulgāri - šķita kā lielīgi pret debesīm vērstas puišeļa gaviles.

Uz lieveņa zem nojumes viņus gaidīja Migunovs, tērpies platos, šarovariem līdzīgos džinsos un vieglā džemperī, ar cigareti zobos un smaidu līdz ausīm. Rokā viņš turēja savu kabatas datoru. Iebadīja ar irbuli ekrānā, un vārti viesiem aiz muguras aizvērās.

- Sveiciens! - Migunovs braši nolēca no lieveņa, pārlidodams pieciem paaugstiem pakāpieniem, un stabili piezemējās, vienlaikus ar zibenīgu kustību iebāzdams ierīci kabatā. - Priecājos redzēt draugus savā pieticīgajā namā!

Dīvaini, ka, to darot, viņš izskatījās nevis pēc sirma, hemoroīdu mocīta pleiboja, kurš pūlas izlikties jaunāks un brašāks, bet vienkārši jauns - garā, prātā un ķermenī. Jauns, atklāts, labvēlīgi noskaņots. Un briesmīgi pievilcīgs. Acumirklī visa neveiklība, iekšējais sapīkums, kuru ciemiņos nevarēja neizraisīt neapšaubāmā labklājība, svešās laimes apjausma, - viss uzreiz pazuda, izgaisa, neatstājot nevienas tumšas domas.

Katranovs, mulsi nogrozījis galvu, apkampās ar seno draugu, papliķēja pa muskuļoto muguru, bet Irona izjusti noskūpstīja Migunovu uz vaiga un izplūda garā slavas dziesmā par «burvīgo vietiņu», «izcilo arhitektūru» un visādiem citādiem namatēvam tīkamiem niekiem.

Taču tad iznāca namamāte - basām kājām, īsos šor- tiņos un dziļi izgrieztā krekliņā ar uzrakstu «Valentino» pār krūtīm. Apsveicināšanās un sabučošanās ceremonija sākās no jauna. Viņai sekoja gara auguma jauneklis - izliets Serjoga Migunovs jaunībā, tikai ar brillēm un bake- nēm kā Marlonam Brando. Viņu pavadīja meiča, kuru senāk būtu salīdzinājuši ar grieķu dievieti, bet tagad dēvētu par topmodeli.

-  Mūsu dēls Rodions, - Migunovs sacīja. - Un… Anastasija, ja nekļūdos.

-   Vispār gan Ksenija. - Rodions iesmējās. - Mēs mācāmies vienā kursā.

Meiča arī iesmējās un pētīgi piemiedza acis.

-   Rodiks laikam bieži maina meitenes, ja tāds juceklis ar vārdiem.

-   Nē, nē, Ksenij, man vienkārši ir slikta atmiņa, - Migunovs taisnojās. Un vērsās pie Igora Vasiļjeviča:

-   Re, kāda tagad ir mode? Bet mums Bakens ar lineālu mērīja - kolīdz garāki par centimetru - ej griezt matus!

Rodions pasmīkņāja.

-   Kad tas bija? Pirms vai pēc Kuļikovas kaujas? Ko tu, tēvs, mūždien pagātnē dzīvo?

-   Tā ja! - Migunovs papliķēja dēlam pa skaustu. - Paaudžu konflikts! Ej labāk un gatavo ogles!

Katranovs paraustīja plecus.

-    Saki paldies, ka neaudzē bizi! Mans jaunākais izaudzēja krēpes kā zirgam, saņēma ar gumiju astē un staigāja trīs dienas. Tad es ņēmu un nocirpu šo uz nullīti!

-   Jūs runājat nopietni? Tas taču ir huligānisms!

-   Pēc tam zēns aizgāja no mājām, - drūmi noteica Irona. - Un paziņoja, ka neko par tādu tēvu negrib dzirdēt. Bet viņš vēl lielās! Stulbais Makarenko…

-    Labi, labi. - Katranovs samierinoši paņēma sievu zem rokas. - Nerājies, gan mēs ar Kolu salabsim. Turklāt viņš jau nemitinās stacijā, bet gan pie miesīgas vecmāmiņas.

-    Nestiep gumiju, Rodja! Iekurini mangalu, sen bija laiks! - Migunovs atkārtoja.

-   Tieši tā, biedri pulkvedi! - dēls muļķodamies ieaurojās. - Atļausit izpildīt, biedri pulkvedi?

-   Izpildi, izpildi, centies.

-    Kāpēc šādam nolūkam neturi zaldātiņu? - Katranovs ievaicājās. - Un vispār - kas tev tīra teritoriju, pļauj zāli? Tam arī vajadzīgi cilvēki… Ja ne vesels saimnieciskais vads, tad vismaz nodala.

> t

-   Ai, nē, man nepatīk sveši cilvēki mājās! - Svetlana savieba simpātisko sejiņu. - Paši tiekam galā bez visādiem «zaldātiņiem»! Iesim uz viesistabu, meitenes…

Rodions devās dziļāk pagalmā pie mangala, sievietes iegāja mājā. Pulkveži palika vieni.

-   Iesim, izrādīšu tev pagaidām pagalmu, - Migunovs ierosināja. - Man viss ir automatizēts - skaties. Programmu saucu «Gudrā māja»…

Viņš atkal izvilka savu KD, nospieda pogu - tūdaļ sāka darboties strūklaka, atskanēja klusa mūzika.

-   Un te attēli no kamerām - skaties… Vārtu piebrauk- tuve… Pagalms… Rodiks cenšas… Un rekur mūsu sievas…

Pakļaudamies tieva plastmasas irbulīša kustībām, attēls ekrānā mainījās - piebraucamā ceļa tukšā asfalta lente, flīzēta laukuma ieskauts baseins, Rodions zem nojumes līdzās kūpošam mangalam, Svēta, Ira un Ksenija, kas dzīvi tērzēja uz mīkstā dīvāna…

Migunovs sabozās.

-   Ko viņas tur dzer? Šampanieti? Pirms alus? Es taču Svētai teicu!

-   Tas tik ir numurs! - Katranovs bija sajūsmā. - Iznāk, ka mājinieki nekur no tevis nevar paslēpties?

-   Kāpēc viņiem būtu jāslēpjas? - Migunovs nesatricināmā mierā sacīja. - Viņi neko sliktu nedara. Novērošana domāta, lai pasargātu no svešiniekiem un sadzīves klizmām. Varu darbā pārbaudīt, vai darbojas apkure, kondi- cionieris, kāda mājās temperatūra, vai pagrabā nav ūdens… Hm!

Viņš aprāvās, spēcīgi saberzēja deniņus.

-   Ja ieslēdzu mobilo telefonu, no jebkuras pilsētas varu paskatīties, vai bēniņos nav kāds svešs, vai aizdomīgas personas neklīst gar sētu…

-  Jā-ā-ā… Bet kā tu nosaki - kurš ir aizdomīgs un kurš

nav?

-   Ļoti vienkārši. Ikviens ir aizdomīgs. Māja atrodas tādā vietā, kur nejauši nevar nokļūt. Ja kādu ierauga - droši var zvanīt policijai!

-  Jā-ā-ā… - Gluži satriekts Katranovs pakasīja pakausi. - Vai Sjomga nav devis kādu ziņu?

-  Pagaidām ne. - Migunovs apņēma biedra plecus. - Atklāti sakot, es nemaz netaisījos viņu aicināt. Bet nācās. Citādi būtu neveikla situācija.

-   Jā, met viņš kapitāli… Kaujas dežūru es viņam neuzticētu.

-   Lai nu paliek, gan mēs laika gaitā tiksim par viņu skaidrībā. - Namatēvs noliecās pār savu universālo pulti, iebakstīja ar irbuli ekrānā. - Viņam drīz jābūt klāt. Ieslēgšu vārtiem automātisko režīmu. Diez vai Sjomgas vietā piebrauks ienaidnieki… Katram gadījumam ieprogrammēšu, lai ielaiž tikai vienu mašīnu. Uz otru lai raida pamatīgu automāta kārtu!

Migunovs pavīpsnāja un piemiedza aci. Taču Katranovs nebija simtprocentīgi drošs, ka viņš joko.

Sjomgam todien neveicās, lai gan sākumā viss bija norisinājies lieliski. Naktī viņš gulēja labi un apbrīnojami mierīgi, pat mēģināja veikt laulības dzīves varoņdarbu, un, šķiet, kaut kas viņam pat izdevās… Kad viņš pamodās, Varja jau bija pagatavojusi brokastis no tā, kas mājās bija, bet nebija faktiski nekā. Sievišķis uz goda - uzgājusi saldētavā speķa gabaliņu, uz balkona salūkojusi sīpolus un kartupeļus, sacepusi pilnu pannu, apziedusi grauzdiņus ar pastēti, sasmērējusi sviestmaizes ar desu, uzvārījusi kafiju… Sjomga pamodās no tīkamām smaržām, tūdaļ sagribējās ēst, pārkāra kājas gultas malai un nesajuta nejaukās drupatas - vai tiešām paguvusi uzslaucīt? Tiešām!

Brokastis paēda pieklājīgi, kā ģimenes cilvēkiem pieklājas.

-   Vai es nekliedzu? - viņš piesardzīgi apvaicājās.

-   Nē, - Varja smaidot atbildēja. - Kā tev iet darbā?

Sjomga sāka stāstīt to, ko drīkstēja, - gaidāms liels

pasūtījums, pamatīga atbildība, taču arī samaksai vajadzēja būt pieklājīgai, tā ka, ja tie sūdabrāļi nenoraustīsies parakstīt līgumu, viss ies ļoti labi… Protams, kas tas par pasūtījumu un kas bija tie sūdabrāļi, to viņš nestāstīja, taču Varja klausījās vērīgi, māja ar galvu un raudzījās viņā ar interesi. Viņš vēl nodomāja - Nataša gan par viņa dzīvi neinteresējas un nekādos sīkumos neiedziļinās.

Nodomāja un itin kā piesauca nelaimi - zvans pie durvīm, ver vaļā, bet tur stāv Nataša - smaida, ka visi zobi vaļā: «Suj'pjise! Ko tik skābs ģīmis? Esi noilgojies? Tūlīt es tevi ielīksmošu! Ko stāvi kā sālsstabs? Aicini savā midzenī!»

Gan viņš rādīja briesmīgas grimases, gan lika pirkstu pie lūpām, gan miedza ar aci - viss velti! Te, izdzirdusi interesanto sarunu, izstūrēja Varvara, un tad gāja vaļā! Ne atcerēties negribas…

Beigu beigās viņš izstūma to sasodīto lelli laukā, bezmaz vai nolidināja pa trepēm. Bet tad sākās otrā sērija - nu vajadzēja izskaidroties ar Varju.

-   Ko tu man pūti pīlītes - esmu nopietns, es ar muļķībām nenoņemos?! - viņa kliedza. - Kāpēc sauci mani šurp? Par apkopēju? To slampu jau droši vien nevar piedabūt mazgāt grīdu?

īsi sakot - «Teksasas slaktiņš ar motorzāģi», turpinājums sekos… Tikai viņai taču ir taisnība - ne par simt, bet visiem divsimt procentiem! Arī kad bija dzīvojuši kopā, liekot roku uz sirds, jāsaka - lielākajā daļā skandālu viņai izrādījās taisnība… Tikai, kad viņš ir kunga dūšā, saruna iznāk pavisam citāda. Toties tagad, skaidrā prātā, viņš jūtas vainīgs, tāpēc sāka kaut ko skaidrot, izgudrot visādas blēņas, atvainoties… Sākumā Varja bija kā klints - viss, saka, ejam katrs uz savu pusi, sauc to slampu līdzi pie Migunoviem, lai viņi papriecājas par tevi, veco muļķi! Tik tikko pielauza - brauksim, cilvēki mūs aicināja, neērti… Uz mani esi nikna, bet vai viņi ir vainīgi? Galu galā brauca ar. Varja visu ceļu klusēja, tikai, kad piestūrēja pie sniegbaltās pils ar ceriņkrāsas jumtu, pārmeta:

-    Re, kā normāli cilvēki dzīvo - ar ģimeni, kārtīgā mājā. Nevis nolaistā ūķī, kur palaistuves staigā iekšā ārā!

Sjomga vārgi lūkoja aizstāvēties:

-   Rimsties nu, Varjiņ! Es jau teicu - viņa ir traka. Divus gadus ne acīs nebiju redzējis. Te kaut kur aizbrauc, te atkal atbrauc - nekādi nevaru tikt vaļā!

Pie vārtiem viņš grasījās signalizēt, taču tie atvērās automātiski.

* * *

-   Vietu esi izraudzījies kapitālu, - ar pūlēm vilkdams elpu līdz simt grādiem sakarsētajā gaisā, sacīja Katranovs. - Dominējošais augstums! Uzstādi ložmetēju un at- kaujies kaut vai nedēļu!

Spēcīgi smaržoja pēc sakarsuša koka. Muskuļi visiem bija atslābuši, ādas poras atvērušās, bagātīgi izdalot sviedrus kopā ar visiem organismam kaitīgajiem sārņiem.

Migunovs labsirdīgi iesmējās, dziļāk uzmaukdams vilnas micīti.

-   Tas, Igoriņ, nebija mans mērķis! Bet, ka neviens ne- lūrēs iekšā sētā, - tas gan. Toties es visus uzlūkoju no augšas uz leju. Arī ainava ir skaista, nomierinoša.

-   Kāpēc visgarām žogam esi novilcis dzeloņstiepli? - iejautājās uz vidējās lāvas sēdošais Sjomga, iemalkodams alu no ledusaukstas pudeles. - Un visur izliktas novērošanas kameras. Tev taču nav cietums!

-   Eh, Serguņa, svētais cilvēciņš! - Namatēvs skaļi uz- plikšķināja viņam pa slapjo plecu. - Ciematā ik nedēļu notiek zādzības! Ielien, visu apgriež otrādi, izdauza logus, salauž mēbeles un vēl uzkakā uz galda! Uzšļakstini labāk alu uz akmeņiem, lai smaržo pēc maizes…

-  Tad jau būs krievu pirts, nevis sauna, - Igors elsdams notrausās lejā, ar cepurīti slaucīdams sviedraino seju.

-   Iesim, puiši, meitenes būs nogaidījušās…

Sakarsuši līdz aveņkrāsas sarkanumam, viņi izgāja

svaigā gaisā, uz baseinu. Sievietes jau nāca laukā no ūdens, tīdamās frotē dvieļos. Uz apmales gaidīja norasojušu alus pudeļu iepakojums. Uz maza apaļa galdiņa kaudzītē gulēja sudrabainās Donas raudas.

-   Kur tik ilgi? - Irona uzsauca.

Viņa pēdējā izkāpa no baseina, izstarodama veselīgumu, tīrību un vēl kaut ko no tās sērijas - droši vien labu ēstgribu. Korektā melnā vakartērpā viņa izskatījās smagnēja un apvītuši, taču patlaban viņas pilnīgums šķita mīksts, apetītlīgs un pievilcīgs. Draiskais peldkostīms liecināja par to, ka Irona nekautrējas no sava ķermeņa. Pat līdzās Svētai ar viņas meitenīgi nevainojamo augumu, mazajām krūtīm un garajām slaidajām kājām viņa izskatījās visnotaļ pieņemami. Varvara atpalika no abām, lai gan jaunībā bija dūšīgi turējusies līdzi draudzenēm.

«Viss atkarīgs no dzīvesveida un līdzekļiem,» Migunovs nodomāja. «Ja Svēta būtu palikusi savā Gorņackā - pēc kā viņa tagad izskatītos? Pēc savas mammas!»

Atklāti sakot, kad nākamā sievasmāte atbrauca uz Maskavu un viņš to stacijā pirmo reizi ieraudzīja, viņš bija izbijies. Melns lakats līdz pat uzacīm, kaut kādi kankari plecos, kurus ne par jaku, ne mēteli nosaukt nevarēja, gari brunči no ļoti rupja auduma un zābaki. Vīriešu, sasprēgājuši, biezi noziesti ar melnu smēri.

-   Sveicināta, - Serjoža Migunovs viņai toreiz paklanīdamies bija teicis.

Viņa kaut ko nomurmināja nospiestā, aizsmakušā balsī. Varēja saprast kā «sveiki». Bet acis, ieplestas, nemirkšķinošas, pauda vienīgi bailes. Ne ziņkārību. Ne tikšanās prieku. Ar varu uz lielpilsētu atvesta meža zvērēna bailes.

Svetlana viņu bija cieši apskāvusi, paslēpusi mātes acis pie sava pleca.

-  Vai neņemsim taksi? - Svetlana bija ierosinājusi. Viņa aizvien smalki juta situāciju.

-   Protams, ņemsim! - līgavainis uzreiz piekrita, domās lēsdams, cik naudas ir kabatā.

-   Kāpēc taksi? Nevajag nekādu taksi! - viešņa bija sašutusi. - Tā ir niekošanās, tādu naudu tērēt!

Viņa bijās no taksometra, vairījās no metro, paniski baidījās no ļaužu pilnām ielām un eskalatora. Un sejas āda, un rokas… Zinaīda Prokofjevna šķita vecum veca. Bet viņai toreiz bija četrdesmit divi gadi, mazāk nekā Svētai tagad…

Pa niķelētām trepītēm Migunovs uzmanīgi nokāpa baseinā un enerģiski aizpeldēja pretī spēcīgajai straumei, ko radīja ūdens lielgabals.

-   Mēs te esam nosalušas, jūs gaidot! - Irona koķetēja, slaucīdamās dvielī.

-   Kāpēc vajadzēja gaidīt? Būtu nākušas pie mums! - Sjomga, jautri smiedamies, iegāzās vēsajā ūdenī, visu apkārt nošļakstīdams. - Mēs būtu jūs sasildījuši!

Varvara nopurinājās, paskatījās uz viņu, nogrozīja galvu un nenoteikti pavīpsnāja. Svēta palūkojās uz vīriešiem, kas plunčājās ūdenī, pieliecās Ironai un kaut ko klusi pateica. Sievietes iesmējās.

-   Nu, nu! Tikai bez jēlībām! - uzsauca Migunovs.

Svēta pamāja viņam ar roku: «atā-atā!», graciozi izliekušies, paņēma no grīdas savu tukšo alus pudeli un notēmējusi ar precīzu metienu ielidināja to atkritumu grozā. Katranovs aplaudēja. Sievietes devās uz tvaicētavu, viņš ar sajūsmu noraudzījās Svetlanas šaurajā mugurā. Viņa pagriezās atpakaļ, uzvēra šo skatienu un tikko manāmi pasmaidīja. Igors Vasiļjevičs jutās kā apliets ar verdošu ūdeni.

-   Šurp alu un voblas! - Sjomga nostenējās, izlīzdams sausumā kā pirmais abinieks pasaulē. - Pusi karaļvalsts atdošu!…

Viņš ar pirkstiem norāva vāciņu «Holstein» pudelei, divos paņēmienos to iztukšoja, skaļi atraugājās. Pamēģināja tāpat kā Svēta trāpīt no piecu metru attāluma atkritumu grozā - neizdevās, pudele ieripoja zālē.

-   Vai atceraties, veči, kāds agrāk bija alus? - Sjomga paķēra no iepakojuma kārtējo pudeli, izraudzījās prāvāko raudu, atkrita guļamkrēslā un, pārplēsis sudrabaino zivteli gareniski pušu, iekodās tajā ar zobiem. - Astoņdesmito gadu vidū un beigās, ko?

-  Kā nu neatcerēsimies… - Migunovs iekārtojās blakus krēslā, izstiepa garās kājas un lietpratīgi sāka darboties ap raudu - vispirms nolauza galvu, tad kā zeķi nomauca ādu, atrāva un iebāza mutē blīvos, sārtos ikrus, uzdzēra alu. - Nekāda nebija. Un tas, kas bija, garšoja pēc mīzaliem…

-   Nevajadzēja tempt visādu draņķi. - Katranovs paņēma no paplātes glāzi, salēja tajā pudeles saturu, uzmanīgi iemalkoja. - Personiski es nekādus mīzalus netiku dzēris.

-   Ko tad tu dzēri, mūsu inteliģent? - Semago sakustējās, spļaudīdams zvīņas. - Varbūt «Pilzenes»?

-   Dzēru arī «Pilzenes»… Vajadzēja iet uz labu viesnīcu - «Rossiju» vai «Maskavu», bet vēl labāk - uz «Intū- ristu». Tur aizvien bija kārtīgs alus. Gan «Staropramen», gan «Divkāršais zelta», gan normāls «Žiguļu».

-   Kā tevi tur laida iekšā? - Migunovs apjautājās, iedzerdams kārtējo malku no kakliņa. - It sevišķi «Intūris- tā». Mēs tam nedrīkstējām iet tuvāk par simt metriem - uzreiz būtu uzpleči nost!

-   Ļoti vienkārši - uztaisīju mūra ģīmi un - aiziet. Vai parādīju šveicaram virsnieka apliecību. Viņi visi taču bija pensionēti militārie, bezmaz vai godu atdeva. Un neviens tāpēc uzplečus nost nerāva. Toreiz normāli dzīvojām. Tagad tikai sadomājuši visādas pasakas par tiem laikiem.

-   Es neko neesmu sadomājis. - Sjomga paraustīja plecus. Rokā viņš turēja zivs asaku ar asti. Kur bija viss pārējais, ieskaitot zvīņas, atliek vien minēt.

-    Atceros, kā dzērām kāzas majoram Vorobjovam… Apgabala centrs, restorāns «Orenburga», augstākā uzcenojuma kategorija - nevis šāds tāds ūķis. Un nekā, atskaitot treknu eskalopu, viltotu gruzīnu konjaku un «Gaišo»… Par to runāja, ka nomenklatūras darbinieki dzerot čehu tumšo, un pēc tam tajās pudelēs tiekot iepildīts krāna ūdens un uzlīmēta etiķete «Gaišais». Paklau, Katran, varbūt tu strādāji CIP labā? Šo štāba dzīvokļa bufetē droši vien pārdeva «Pilzenes».

-   Kā tad. Un sviestmaizes ar vītinātu sjomgu… - Katranovs attrauca, aizrautīgi pētīdams ar sāļu ādiņu klāto zivi.

-  Un haizivs spurām, - Sjomga nepalika parādā. - Kaltētām.

-    Mums taču tolaik bija trīsdesmit, zēni! - Migunovs ieteicās, apostīdams savu plaukstu. - «Gaišais» vai «Pilzenes» - kāda, pie velna, starpība? Jaunība, cerības - tas bija galvenais. Mēs bijām par pusi mūža jaunāki… Ja kāds man piedāvātu atgriezties tur, astoņdesmitajos… Es būtu ar mieru līdz mūža galam lakt «Gaišo». Un viltoto gruzīnu konjaku.

-   Un ko tu loc tagad? - painteresējās Sjomga, izraudzīdamies sev kārtējo zivi.

-   Drīz redzēsi.

-   Mana Irona tolaik izskatījās kā balerīna, - Katrans kavējās atmiņās. - Ja uzvelk svīteri - krūtis neredz…

-   Sievišķi, alus - par to būtu skaidrs… Bet kā ir ar tavu pili, Pelēkais? - sacīja Sjomga, parādīdams ar roku visapkārt. - Ietu atkal uz mazģimeņu būceni, kur bum- bierenes virs plīts karājas?… Vai kur tu toreiz dzīvoji?

-   Virsnieku kopuškās Dombrovskas poligonā, - Migunovs atbildēja, ar apetīti kozdams stingrajā, brūnajā raudas mugurā un piedzerdams alu.

-   Pirmajā blokā, kā šodien atceros. Atlieku ielā.

-   Kāpēc tad tā?

-  Tur stāvēja konteineru rinda ar ēdnīcas atliekām. Vari iedomāties, kas tur notika, it sevišķi vasarā? Puikam nāca otrais gads. Kapteiņa simt astoņdesmit rē. Garnizona veikalā - makaroni un ķilavas… M-m… Un vēl desa. Mēs to saucām par «Atklājumu».

-   Asinsdesa, vai?

-   Nūja. Un «Gaišais».

-   Tā tik bija dzīve! - Sjomga piecēlās, lai paņemtu vēl vienu pudeli. - Un tu mainītu savu pili, baseinu, visu šo pret to sūdīgo bloku, kapteiņa uzplečiem un ķilavām?

Migunovs lēni, ar baudu ievilka «Pall-Mall» dūmu un izpūta kuplu mākoni.

-   Mainītu.

-  Muldi, saimniek, - Sjomga šķībi pasmīnēja un pagriezās pret Katranovu. - Un tu, Katran? Kur tu tolaik mitinājies?

-   Kur, kur… Turpat, tikai trešajā blokā - Katrans noburkšķēja. - Mūs taču reizē pārcēla uz Dombrovsku. Tiesa, es biju mazliet tālāk no ēdienu atliekām… Bet, kad apprecējos, uzreiz pārcēlos uz Maskavu.

-   Par ko tā? - Sjomga aizdomīgi samiedza acis. - Vai varbūt tava Irona ir ģenerāļa meitiņa?

-   Nūja! Vai es tādā gadījumā piecdesmit gadu vecumā būtu pulkvedis…

-   Kā tad, Katranič! - Sjomga nelikās mierā. Viņš jau pamazām bija noreibis. - Pulkvedis piecdesmit gados - tā taču ir kauna lieta! Kam to var stāstīt! Dzīvoklis Maskavas centrā, personiskais šoferis, ārzemju komandējumi… Viss kā normāliem ģenerāļiem. Un tajā pašā laikā - tikai pulkvedis!… Kā nu tā, Katran! Starp citu - no kurienes tu nesen pārradies? Bakens teica, ka divas nedēļas nav varējis tevi sazvanīt. No Japānas, vai?

-   Divus mēnešus! Debilie analītiķi! Beidz to majorisko rakņāšanos! Ieej labāk ūdenī, - deva padomu Igors Vasiļjevičs. - Atvēsinies.

-   Viģiki, tepiķi, kristāls, porcelāns… Kas vēl? Geišas, kāmasutra… Lai gan kāmasutra nav Japānā, bet gan Indijā… Jā, tev nevar izsekot, Igoriņ! Indija… Irāna, Irāka kaut kāda… Labi, ko no turienes parasti ved?

Katrans saspringa.

-   Nāc, es pats tevi atvēsināšu.

-   Diezgan, Sjomga! Ko tu cilvēkam piesienies? - Migunovs uzsauca. - Pastāsti labāk par sevi. Kur tu uzturējies pēc Dičkovas? Tu taču par majoru jau biji kļuvis, klīda baumas, ka esi aizsūtīts uz Kopjaru par dežurējošās maiņas vecāko. Paaugstinājumi, perspektīvas… Kā raķete pirms starta - sastingusi uz podesta, dūmos un liesmās tīta, itin kā domātu - lidot vai nelidot… Un tad - aiziet! Nu to vairs neviens neapturēs - no acīm prom… Tu arī labi uzņēmi startu, bet pēc pāris gadiem pēkšņi atvaļinājies!

Semago aizvēra muti. Pacēla acis uz Migunovu, izdvesa nesaprotamu skaņu, sadrūma. Ar interesi aplūkoja sarkanu plankumiņu uz sava resnā spalvainā ikra un klusi

sacīja:

-   Es tiešām tiku nosūtīts uz perspektīvu vietu septiņdesmit devītajā. Tikai nevis uz Kopjaru, bet Pļesecku. Un nevis par dežurējošās maiņas vecāko, bet gan par raķešu palaišanas priekšnieka vietnieku. Ar perspektīvu kļūt par priekšnieku.

Namatēvs noplātīja rokas.

-   Tas taču ir teicams šāviens! Un kas notika tālāk?

-   Nesanāca, veči. Liktenis. Labi, ko tur vecas lietas cilāt. Ziņoju - pašlaik mana alga ir četrdesmit tūkstoši mēnesī. Un, ja vēl pieskaita kvartāla un gada prēmiju, būs arī visi sešdesmit!

-   Vai atpakaļ jaunībā negribi? - Katrans ievaicājās.

Sjomga izlikās viņu nedzirdam. Notiesāja kārtējo raudinu, pacēla pudeli, paskatījās uz atlikušo alu, saskalinā- ja un aši ielēja sevī.

-     Negribu, - viņš beidzot noteica, skatīdamies sev priekšā. - Atgriezties tur - neparko. Lika drusku pagaidīt! Ne par kādu naudu, ne par kādu jaunību. Ja nu vienīgi kaut ko savā dzīvē izmainīt… Pamēģināt vēlreiz. Tikai neko jau nevar mainīt. Itin neko. Redzēt negribu tādu jaunību…

Viņš sāka bieži un trokšņaini elpot, it kā teju varētu sākt raudāt. Sakoda zobus. Un nospļāvās pie kājām, tad aši pameta skatienu uz Migunovu un izberzēja spļāvienu ar kailo pēdu.

-   Taču arī šeit palikt negribas. Tur tas āķis, veči.

Iestājās smags klusums.

-    Ko jūs tik bēdīgi, zēni? - Pie baseina majestātiski izpeldēja sasārtusī Irona. Viņai kā kravas kuģis ledlauža ķīļūdenī kautrīgi sekoja Varja. - Mēs tikai ielīdīsim ūdenī un tad jūs izklaidēsim.

Sievietes spiegdamas iegremdējās zilganajā ūdenī.

-   Paklau, Migun, kur tev ir tualete? - Katranovs vaicāja, purinādams no rokām zivju zvīņas.

-   Iekšā, pretī pirtij, - namatēvs atbildēja.

Igors Vasiļjevičs nesteidzīgi iegāja mājā, pa marmora pakāpieniem nokāpa pagrabā. Te viņa laiskais lēnīgums acumirklī izgaisa - viņš aši metās uz tvaicētavu, ielūkojās pa mazītiņo lodziņu un, bez trokšņa pavēris durvis, ieslīdēja karstuma piepildītajā koka istabiņā.

Svetlana šaurās biksītēs gulēja, seju nolikusi uz sakrustotajām rokām, kā pludmalē sauļodamās. Katranovs pakutināja viņas sarkani sakarsušās pēdas.

-  Au, Ironīt, izbeidz! - Puskailā sieviete strauji pagriezās, apsēdās un atradās aci pret aci ar pulkvedi Katra- novu, kurš arī bija tikai peldbiksītēs. Viņa pietvīka, zem cepurītes paslēptie mati izcēla augsto kakla līniju, kas Svetlanai ļoti piestāvēja. Taču Katranovs skatījās nevis viņai sejā, bet zemāk - uz apaļīgajām krūtīm ar piebriedušajiem galiņiem.

-   Ai! - Viņa ātri aizklājās ar plaukstām. - Igor, vai tev prāts? Es domāju - Irona atgriezusies…

-   Bet tas esmu tikai es, - māksloti vainīgi nomurmināja Igors Vasiļjevičs. - Ceru, ka te nav novērošanas kameru?

Svetlana viltīgi pasmīnēja.

-   Nav. Bet ko tu grasījies darīt? Un kāpēc turi manas kājas?

-   Vai tad es turu? - Vīrieša rokas palaidās vaļā. Lai gan Katranovs tikko bija ienācis tvaicētavā, viņš jau atgādināja vārītu vēzi. - Grasījos tevi pamasēt…

Viņa iesmējās.

-   Ļoti mīļi. Kā kino. Vai redzēji «Kriminālo lasāmvielu»? '

-   Neatceros… Kaut gan - nē, protams, redzēju!

-   Vīrietis masē meitenei kājas, izlikdamies, ka tas neko nenozīmē, - Svetlana atstāstīja. - Arī viņa izliekas, ka tas neko nenozīmē. Taču patiesībā abi saprot, ka tas nozīmē loti daudz…

>

-   Atcerējos! Starp citu, tev pēdas ir kā Urnai Tūrma- nei.

-   Tikpat lielas? - Svetlana sarauca uzacis.

-   Nē, tikpat skaistas…

-   Ļoti mīļi. Man gan viņas pēdas nepatīk. Manas ir daudz graciozākas…

-   Simtprocentīgi manas domas!

-   Un to lielums pilnīgi atbilst manam augumam…

-   Kāda runa!

-   Tu esi ļoti daiļrunīgs, Igoriņ! Ko tad tu gribēji man sacīt? Runā ātrāk, jo tūdaļ var ienākt Sergejs vai Irona, bet situācija, maigi izsakoties, ir diezgan divdomīga…

-   Ko gribēju sacīt? Nezinu… Piemērotā situācijā es tev pamasētu kājas kā tajā filmā…

-   Tas ir piedāvājums? - Svetlana raudzījās Katrano- vam tieši sejā. Pārlieku tieši. Šķita, tūlīt viņa nolaidīs rokas.

-   Tieši tā, - pulkvedis nezin kāpēc atbildēja, kā paredz reglaments.

-   Nu ko, mēs to izskatīsim. Bet tagad žigli joz atpakaļ pie kompānijas!

Pēc saunas simt grādu karstuma Katranova ķermeni laukā apņēma taisni vai aukstums. Acumirkli viņš sabijās, ka nosvīdušais ķermenis viņu nodos. Taču Migunovs un Semago turpināja strīdēties par pagātni un nākotni, nepievērsdami biedram nekādu uzmanību. Varja baseina stūrī kaut ko stāstīja Ironai, un tā aizrautīgi klausījās. Skaidri bija jūtama ceptas gaļas smarža.

Tikpat nesteidzīgi kā pirmīt pulkvedis piegāja pie apmales, skaisti, bez šļakatām ienira ūdenī un iznira tieši līdzās pļāpājošajām sievietēm.

-   Ko jūs te perināt? - viņš iesaucās. - Un kurš klās galdu?

^ ^ ^

Pusdienu galdu klāja verandā. Viegls vējiņš tīkami glāstīja daudzkārt sakarsētos un atdzesētos ķermeņus, kuri tagad bija iespiesti civilās drānās. Dažas figūras no tā ieguva, dažas - zaudēja. Taču pēdējo nebija daudz - vienīgi Migunovu laulātais pāris un Katranovs. Turpretī atvaļinātais majors Semago pārstāja būt uzburbis resnulis - «Brioni» džinsos, «Canali» džinsu jakā un «Dior» dūmakainās acenēs viņš bija ieguvis krietni vien pieklājīgāku izskatu, uzreiz atgūdams savu cienīgo ārieni. Irona īsos melnos svārkos un baltā blūzē bez piedurknēm vairs nelīdzinājās ronienei, kā viņu klusībā bija nodēvējusi Svetlana. Savukārt Irona atzina, ka mājasmātes vienkāršais tērps nemaz nav tik vienkāršs kā šķiet, - gan šortiņi, gan krekliņš bija slavenu firmu ražojumi, butikā Ohot- nij Rjad tie varētu maksāt vai visu pulkveža mēnešalgu. Tā kā Varvaras apģērbs bija neuzkrītošs un lēts, viņa izskatījās visai necila - majoriene ir un paliek majoriene -, viņa neviena uzmanību nepiesaistīja. Turpretī skaistule Ksenija pievilka vīriešu skatienus, taču viņi visādi centās to slēpt.

Visiem mielasta dalībniekiem bija teicams noskaņojums un lieliska ēstgriba.

Masīvā ozolkoka galda vidū līdzās māla šašlika traukam, kas nevainojami saglabāja siltumu, stāvēja milzīga bļoda ar norasojušiem tomātiem, apetīti rosinošiem sar- kansānainiem redīsiem, maziem pumpainiem gurķīšiem, resniem balti zaļiem sīpollokiem, smaragdzaļām ugunīgo piparu pākstīm. Uz paklātas salvetītes gozējās izmeklētas, ikrainas raudas, «Holstein» pudeles atgādināja startam gatavas amerikāņu raķetes «Minitmen» siluetu mācību plakātos. No salmiem pītā maizes groziņā atradās plāns gruzīnu lavašs ar melniem sviluma plankumiem. No ledus spainīša rēgojās laukā pudeles kakliņš ar zilu korķi.

Migunovs atzinīgi uzlūkoja lielisko galdu. Ja to vēl papildinātu ar prāvu, taukos pilošu, sarkanīgi caurspīdīgu Cimļanskas breksi, bļodu sarkani lāsumainu vēžu un šķīvi drupanu vārītu kartupeļu, iznāktu īsts Donas mielasta galds. Viņš lepojās ar ģimenes tradīciju uzturēšanu. Un dēlu, kuram bija nodevis tālāk savu prasmi gatavot īstu kaukāziešu šašliku.

Šašliks tiešām bija padevies lielisks. Jēra gaļa bija burvīgi apcepta no ārpuses, taču nebija izžuvusi un iekšpusē saglabāja svaigo sulīgumu - sārtumu un caurspīdīgu asaru griežot. Maigajam mīkstumam ļoti piestāvēja Sjomgas atvestie tkemali un kaukāziešu kaviārs, pagatavots no dārzeņiem, kas iepriekš grilēti uz oglēm.

-   Manuprāt, priekšā ir vasara, nevis rudens, - teica Irona, uzdurdama uz dakšiņas prāvu gaļas gabaliņu.

-   Atvasara. Svelmaina veco sievu vasara! - bilda Katranovs, skatīdamies tieši virsū pretī sēdošajai Svetlanai. Viņa zināja, kādu viņš to šajā brīdī redz, un atbildēja ar ašu, bet atklātu skatienu.

-   Tā mēdz būt krietni vien karstāka par īsto vasaru. Nesalīdzināmi karstāka!

Un Svetlana atkal zināja, kas viņam bija prātā.

-   Iedzersim par mūsu pavāru, par Rodiku! - Sjomga īstajā brīdī pacēla glāzīti ar ledainu degvīnu.

Pirms pusdienām Migunovs bija sasaucis biedrus uz nopietnu apspriedi pie sava bāra. Te bija viss - konjaki un armanjaki, burboni un viskiji, tekila, kalvadosi un rūmi, džini un grapas, uzlējumi, liķieri, vīni, degvīni… Apspriede bija gara, kaismīga, bet tajā pašā laikā objektīva, izsvērta un rūpīga visos sīkumos, taču galvenais - tā neatstāja vienaldzīgu. Ja visas sanāksmes Aizsardzības ministrijā norisinātos tādā ieinteresētības pakāpē attiecībā uz rezultātu, tad Krievijas armija sen būtu visvarenākā un neuzvaramākā pasaulē. Beigu beigās divi aktīvie pulkveži un viens rezerves majors izdarīja vienbalsīgu un visnotaļ pamatotu secinājumu - labāku aliansi kā degvīns ar alu cilvēce pagaidām vēl nav izdomājusi.

Degvīni tika turēti ledusskapī, nosarmojušās pudelēs, un to bija ne mazāk kā desmit šķirņu. Gan «Finlandia», gan «Absolut», gan «Kaufmann», gan «Russkij standart», gan Krievijā gandrīz nepazīstamais «Pelēkā zoss», kuru vienbalsīgi izraudzījās šāsdienas maltītes kuplināšanai.

-   Rodiks ir jurists, beidz MVSAI, prot trīs valodas, - Migunovs rekomendēja dēlu, kad visi bija iedzēruši. - Ķēriens uz valodām viņam ir no mātes… Viņš ir dabūjis trīs grantus starptautiskajos konkursos!

Svetlana iesmējās.

-    Serjoža, pietiek slavēt savu ģimeni! Tas nav pieklājīgi-

Rodiks pacēla glāzīti pie lūpām un nolika atpakaļ uz galda. Viņa meitene vispār nepieskārās alkoholam. Svetlana un Irona dzēra alu, toties Varvara cik spēdama atbalstīja vīriešus - «degvielu», tas nozīmē - šņabi, dzēra kārtīgi, taču no «oksidētāja» - alus - atteicās.

-   Turklāt ir tāds jēdziens kā «starta iespējas», - Rodions ierunājās, uzlikdams Ksenijai Kaukāza kaviāru. - Man, pateicoties vecākiem, tās ir visai augstas. Tā ka manis paša nopelni pagaidām nav diez cik lieli. Ceru, ka pagaidām!

Beidzamo vārdu viņš īpaši uzsvēra. Pieaugušie labsirdīgi smaidīja.

-   Tev ir objektīvs dēls! - sacīja Sjomga, izņemdams no ledus spainīša «Pelēko zosi» un pieliedams glāzes. - Bet es esmu dzimis strādnieku ciematā, var teikt - īstā barakā, kaimiņos dzīvoja īstu čigānu ģimene, kas pārdeva kaņepes. Starp citu, Itālijas premjerministrs arī ir pa pusei čigāns. Vai kāds ir par to dzirdējis?

Varvara daudznozīmīgi pavīpsnāja. Viņas vaigi bija pārklājušies sarkaniem plankumiem.

-   Un kad es mācījos sestajā klasē…

Rodiks Migunovs čukstējās ar Kseniju un zem galda glāstīja viņas celīšus. Katranovs saskandināja ar Migunovu, viņi iedzēra un uzkoda. Varvara kaut ko klusi pateica ausī Ironai. Svēta uz dēla veselību iedzēra malku degvīna, nolika glāzi un tagad vērīgi aplūkoja Migunovu un Katranovu it kā salīdzinādama. Sjomgā neviens neklausījās. Viņš aizvainots apklusa un kārtējo reizi salēja visiem «Pelēko zosi».

-   Un kādi Rodionam ir nākotnes plāni? - aizbildniecis- ki apjautājās Irona, aplaistīdama kārtējo šašlika kumosiņu ar zaļo, aso mērci.

-   Pabeigšu institūtu un braukšu uz Sorbonnu, uz aspirantūru… -jauneklis ikdienišķā tonī atbildēja.

Saruna uzreiz ievirzījās citās sliedēs. Varvara teicās televīzijā redzējusi, kā franču studenti dedzina mašīnas.

Irona sacīja, ka Eiropu pārplūdinājuši emigranti un Francijā ir gandrīz tikpat daudz melno kā Āfrikā. Sjomga iesprauda, ka dzīve Parīzē esot dārga un nākšoties piepelnīties kādā bistro. Sergejs Migunovs paskaidroja, ka franči solot ap deviņsimt eiro stipendiju. Ļoti pieklājīgi, piekrita Katrans. Daudzi virsnieki Ģenerālštābā saņem krietni mazāk.

-   Kāda ir jūsu zinātniskā koncepcija, Rodik? - Katranovs painteresējās.

Rodiks paraustīja plecus.

-   Ilgi jāstāsta. Kaut kas par personības un sabiedrības tiesību samēru. Pareizāk - personības un valsts. Es iebilstu pret eiropiešu koncepciju, kas atzīst pirmo prioritāti pār otrajām.

Irona sasita rokas.

-   Kāpēc gan? Vai tad tā nav demokrātijas būtība?

Rodions papurināja galvu.

-   Protams, nē! Uz šā principa balstās ohlokrātija un anarhija. Starp citu, paši eiropieši to ļoti labi saprot un, kad viņiem vajag, - pārvelk svītru saviem principiem…

-   Man patīk jūsu pozīcija, Rodion, - Katranovs sacīja. Viņš ar apetīti ēda šašliku, dzēra degvīnu un uzdzēra pa virsu alu. - Tikai ir viens mazs āķītis. Vai jums izdosies kritizēt eiropiešu principus, saņemot no viņiem finansiālu atbalstu? Es par to ļoti šaubos.

-   Hm… Nu… Galu galā viņi propagandē vārda brīvību un pašizpausmes tiesības, - Rodiks nenoteikti atbildēja. Rādās, ka par šo problēmas pusi viņš nebija aizdomājies.

Katranovs pasmaidīja, atslābinājies sūkdams «Hol- stein».

-   Propagandēt abstraktu vārda brīvību ir viens, bet apmaksāt sev pretēju pozīciju - pavisam kas cits.

-   Nu… Jā… Laikam gan… Tad jau redzēs… - Rodions manāmi apjuka.

Svetlana laikus piesteidzās dēlam palīgā.

-   Beigu beigās koncepciju nekad nav par vēlu arī mainīt! Tavs mērķis jau nav strīdēties ar universitātes profesoriem, bet aizstāvēt disertāciju un asimilēties Parīzē.

-   Arī taisnība… - Rodiks pamāja.

Katranovs tikko manāmi pasmaidīja, bet neko neteica.

-  Iedzersim par mūsu bērniem! - viņš ierosināja. - Sjomga, salej!

Pusdienas tuvojās noslēgumam. Paēdušie un iereibušie viesi apmierināti atlaidās pret krēslu atzveltņiem.

-   Iesim uz manu kabinetu, draugi, - lika priekšā Migunovs. - Kafija, konjaks, cigāri, mūzika… īsi sakot-pieliksim punktu!

-   Dižistiv, kā mēdz teikt Parīzē, - Rodions paspīdēja.

* * *

Migunova kabinets atradās otrajā stāvā, un tur bija iekārtots kaut kas līdzīgs roka muzejam. Mākslinieku portreti, divas sakrustotas basģitāras, milzīgs plaukts ar platēm, bagātīga aparatūra.

No loga pavērās lielisks skats uz lejā gulošo kotedžu ciematu. - daudzkrāsaina lepno savrupnamu jumtu mozaīka, koptie pagalmu zālieni, zilie baseini, tīri izslaucītie bruģētie laukumiņi - tas viss bija redzams kā uz delnas.

-   Te tā ir - Eiropa! - Sjomga ieteicās ar vieglu skaudības pieskaņu. - Kur vēl Piemaskavā ko tādu var ieraudzīt?

-    Es jau teicu - ja uzstādītu ložmetēju, nedēļu varētu noturēties, - Katranovs sacīja. Viņš raudzījās logā un malkoja viskiju no platas glāzes. Ledus gabaliņi klikšķēja, saskaroties savā starpā, un skanīgi sitās pret stiklu.

-    Lai ložmetējs, kur ložmetējs, bet bise katram gadījumam ir sagādāta, - Migunovs atsaucās, - sešu lādiņu «Benelli», tur skapī stāv… Pirmā patrona ar gumijas ren- kuli, pārējās - ar svina. Man katrā stāvā nobēdzināts pa bisītei, lai būtu pie rokas, ja kas atgadās…

Viņš būrās pie bāra letes, spiezdams laimu tādās pašās platās ar piparmētrām un ledu piepildītās glāzēs. Sasvīdis līdz tumšiem plankumiem padusēs, Sjomga ar Svētu dejoja kaut ko lēnu, blūzam līdzīgu. Varvara un Irona milzīga monitora priekšā rāva vaļā «Doom», Rodiks un Ksenija, saspiedušies kopā, čukstējās uz mīkstā dīvāna.

-   Malacis, Migun, labi dzīvo, visu esi paredzējis, pat skaudība metas. - Katranovs apstājās melnbalta portreta priekšā, kas karājās pie sienas. - Kas tas par pēdiņu?

Sergejs pacēla galvu, paskatījās uz portretu, tad ielēja glāzēs «Havana club» un iesprauda salmiņus.

-    Tas ir Elviss Preslijs, Katranič. Viņš nav pediņš. Viņš ir roka ģēnijs! Uzmanību, dāmām tiek piedāvāts sezonas modernākais kokteilis «Mohito» - Hemingveja iemīļotākais dzēriens!

Viņš apstaigāja sievietes, katrai pateica komplimentu un galanti pasniedza glāzi ar zaļu šķidrumu.

-   Es dievinu Hemingveju! - Svetlana izsaucās, ar krāsotajām lūpām satverdama salmiņu. Deja beidzās, Sjomga devās pie bāra, ielēja sev tīru rumu, piebēra ledu un tūlīt vienā rāvienā izmeta. Tad ielēja vēl un apsēdās dziļā ādas krēslā.

-   Neesmu lasījusi. - Ksenija paraustīja plecus. - Bet visviens garšīgi!

Varvara un Irona klusēdamas pievērsās savām glāzēm.

Katranovs nenolaida acis no namamātes. Cauri plānajam audumam un uzrakstam «Valentino» viņš skaidri saskatīja mazās, apaļīgās krūtis. Noskurinājās, lai atvairītu uzmācīgās domas.

-   Ģēnijs? Kas viņā ir tik ģeniāls, Migun? - Viņš izdzēra savu viskiju, ielēja jaunu porciju, pievienoja ledu un atkal iemalkoja.

Sergejs labprāt pievērsās savam jājamzirdziņam.

-   Preslijs bija pirmais no baltajiem, kurš spēja iedarboties uz klausītāju zemapziņu. Tie taču aizvien bijuši afrikāņu triki - tamtami, bungas, agresīvi ritmi, kas ietekmē psihi… Senos laikos samaņa rituālā deja noveda transā visu cilti, vēlāk, izmantodami līdzīgu metodiku, melnie mūziķi apbūra tūkstošiem skatītāju…

Viņš bija iededzies, acis drudžaini spīdēja.

-   Tieši melnie valdīja koncertzālēs un uzdeva toni rok- klubos. Un pēkšņi uzradās baltais, kuram izdevās paveikt to pašu! Elviss guva atzinību plašās masās un atņēma melnajiem lielu daļu auditorijas, tāpēc viņi to diezin vai mīlēja. Taču likt šķēršļus viņa panākumiem tā arī nevarēja. Viņš kļuva bagāts, apauga greznām lietām, pat sāka kolekcionēt kadilakus - amerikāņu sapņu automašīnas - un savāca to pāri par simtu!

Par saviem elkiem Migunovs varēja runāt stundām ilgi.

-   Elvisu es pazīstu, ko tu man stāsti pasaciņas! «All Shook Up». Mūsu mēlē «Oi, šukap!», vai ne? Atceros, esmu dzirdējis. Vēl kopuškās… - Katrans līgojās ar glāzi rokā un laiku pa laikam slepus pameta skatienu uz Svētu, uz viņas lūpām, ar lūpu krāsu notriepto salmiņu.

-   Nē-e, Pelēkais, es runāju par šito, ar to sulaiņa cekulu - kas viņš ir?

-   Ak tas… Bils Heilijs. Viņam ir stikla acs.

-    Ir gan ģīmis! Viņš tiešām nav pediņš? Mhm. Un tas?

-   Čaks Berijs.

-   Un tas?

-   Edijs Kokrans.

-   Gandrīz tāds pats uzvārds kā man: Kokrans - Katrans… Savs čoms, uzreiz redzams. Nopietns. Izskatās pēc raķešnieka. Ne tā kā šie… starp citu - vai vēl dzīvs? Cik viņam tagad ir gadu?

-   Miris. Jau sen. Sešdesmitajā.

-   Žēl. Ģitāru vien spēlēja. Karojis nebija, ne poligonos tika dienējis, ne pavēles pildījis. Kāpēc aizgāja bojā?

-   Nositās ar mašīnu.

-   Muļķis. Es viņa vietā līdz šai dienai grabinātu, pelnītu piķi ar koncertiem un spļautu visiem virsū no Eifeļa torņa. Neviens taču šo pensijā nedzītu, strādā vesels… Ne tā kā pie mums - kolīdz paliek piecdesmit, jebkurā brīdī var patriekt… Un ko tālāk? Kas tev nekaiš, Migun, tu par sevi esi drošs. Vai arī izliecies, ka esi drošs. Bet tev labi sanāk…

Katranovs vērīgi palūkojās bijušajā dienesta biedrā.

-   Man ir tāda pati problēma. - Migunovs izņēma no viņa rokas tukšo glāzi, piepildīja par divām trešdaļām, iebēra ledu un atdeva atpakaļ. - Tiesa, pie mums ir vieglāk - ne tā kā Aizsardzības ministrijā. Gan personālsastāvs ir mazāks, gan speciālisti ir augstākā vērtē. Taču pēc piecdesmit tāpat nav nekādu garantiju. Ja gribēs - atstās, ja gribēs - patrieks!

-   Tā ir - kā gribēs, tā izdarīs! - Katrans atvēra muti un salēja sev iekšā visu glāzes saturu kopā ar ledu. Skaļi sakraukšķināja un saviebās. - Un trinas ap priekšniecību tādi paši pediņi kā šitais cekulainis. - Viņš norādīja uz Bila Heilija fotoattēlu. - Nolādētie mūļi… Trinas, staigā uz pirkstgaliem, kā tādas hiēnas, kas saodušas maitu… Bet - ne velna!

Irona atrāvās no kokteiļa un tramīgi palūkojās uz viņu pusi.

-   Ts-s-t… Katran, netrako, - Migunovs apsauca.

-    Ne velna! - Katranovs atkārtoja, baisi čukstēdams. - Tagad nav īstais brīdis, kad novākt Katranovu! Še jums piga! Viņi jau piedzīvoja Briseles samitu, kad štāba priekšnieka vietnieks manā vietā aizsūtīja Marencevu. Viņi jau zina, kā tad ir! Samitā visu tā salaida grīstē, ka ministrs pusgadu pēc tam staigāja, acis ar delnu aizklājis. Bet mans šefs - ģenerālis Jermiļjevs, Ivans Ņikiforovičs, - nav muļķis, viņš labi zina vienu - ja uz sarunu galda jābūt nopietniem dokumentiem… vai tās būtu sarunas vai ziņojums prezidentam… Ja ir dokumenti, tad jābūt Katrano- vam, kas tos sagatavos. No īsas rezolūcijas līdz sarkanai ādas mapītei ar zelta burtiem. Visu, ko vajag, ņems vērā, ar visiem, ko vajag, saskaņos! Bez Katranova dokumenti derēs vienīgi tam, lai noslaucītu pakaļu!…

Katrans ievilka elpu, neizpratnē ielūkojās savā tukšajā glāzē.

-   Klau, Pelēkais, tu man nupat ielēji vai man tikai izlikās?

Migunovs pasmīkņāja un no jauna iepildīja salmu krāsas šķidrumu no kantainās pudeles ar zilo etiķeti.

-   Vai tu maz zini, ko dzer?

-   Kas tur ko nezināt? Viskiju!

Migunovs vēlreiz pasmīkņāja, rūpīgi cenzdamies slēpt pārākumu.

-   Tas nav vienkāršs viskijs, Igoriņ. Tas ir «Džonijs Vo- kers» - zilā marka. Pirmais ir tas ar sarkano zīmi - trīs gadus izturēts, tad ar melno - septiņus, tad zelta - astoņpadsmit, visi domā, ka tas ir pats labākais - zelta taču… Bet nekā! Aiz zelta nāk zaļā marka un tikai pēc tam - zilā, tā arī ir pati labākā, divdesmit piecus gadus izturēta! To deviņdesmit pieci procenti angļu vai jeņķu pat nav nogaršojuši. Un tie, kuri nogaršo, ņem pa divdesmit pieciem gramiem, mēles vien apslapina. Bet mēs raujam iekšā glāzēm, kā pieklājas!

Katrans nogrozīja galvu.

-   Kurš tevi visās šajās gudrībās izskoloja?

-   Gadījās. Un nekādas lielās gudrības jau nav.

Katrans iemalkoja, nočāpstināja lūpas.

-   Man domāt, tie visi garšo vienādi. - Un iesmējās. - Vai atceries, Pelēkais, ka agrāk pie mums visi veči tempa «Solncedar»?

Migunovs sapīka.

-   «Solncedar» tempa, bet kosmosā pirmie aizlidoja un nemaz nebija sliktāki par jeņķiem, lai gan šie aizvien ir viskiju sūkusi. Viskiju sūca, bet no mums baidījās!

-    Nekas, Pelēkais, drīz mēs šiem iespraudīsim degli pakaļā!

Katranovs sazvērnieciski apņēma draugu, pieliecās pie auss.

-    Ivans Ņikiforovičs man uzticas, es viņu visur pavadu, bez manis viņš ir kā bez rokām. Tikko kopīgi bijām ļoti svarīgā komandējumā. Es tikai nevaru stāstīt, nedrīkstu… Vienu gan pateikšu - patlaban esam uzsākuši jaunu, ļoti svarīgu un ilgstošu projektu; kamēr nebūsim beiguši, mani pensijā nesūtīs!

-   Es zinu, Katran, tu esi pirmklasīgs speciālists! Vai tad es to nezinu?

Viņi sabučojās.

-   Re, Sjomga tāds sapūties, strebj rumu savā nodabā! Atceros, jaunībā to dziru pārdeva par septiņiem rubļiem pudelē. Gatavais draņķis!

Katranovs norādīja uz Semago, kurš ar glāzi rokā klīda gar sienu, kas bija nokarināta rokenrola slavenību portretiem un vecu Elvisa Preslija, Džīna Vinsenta un Merla Trevisa afišu reprodukcijām.

-   Ne-e, Igor, zelta «Havana club» nav draņķis. Tikai toreiz garšas sajūta bija citāda. Arī dzērām mēs to nepareizi - tīru un gandrīz vienmēr bez uzkošanas. Bet uz pudeles, starp citu, bija kokteiļu receptes, tikai mēs tam nepievērsām uzmanību!

Taču Katranovs laida visus paskaidrojumus gar ausīm. Viņš raudzījās Semago mugurā.

-   Vai tu, Pelēkais, esi ievērojis, ka mūsu Sjomga ir ļoti pārvērties? Kļuvis tāds kā svešāds. Ar sievu šķīries, vazā viņu līdzi skata pēc. Kādēļ? Visu laiku atceras Drozdu, plēš augšā brūces, meklē vainīgos… Kāpēc? Iztaisījies par komersantu - priecājies, bet kāda velna pēc biedru priekšā jādižojas ar saviem ienākumiem?

-   Pareizi. Viņš vairs nav rakešnieks. Velti es vinu uzaicināju…

It kā nojauzdams, ka runā par viņu, Semago pienāca tuvāk un apsēdās pretī.

-   Tu sev esi savācis labu diskotēku, Migun. Jaunības sapnis, cik noprotu? - Roka ar glāzi apmeta loku, norādot uz plašo istabu - roka korifeja portretu galeriju, bezgalīgajiem plauktiem ar diskiem, spīdošo «hi-fi» klases aparatūru, jaudīgajām stereofoniskajām skandām. Visu ziemeļu stūri aizņēma bāra lete, virs kuras spoguļu paneļos atspīdēja lepno dzērienu pudeļu rindas.

-   Ne jau nu gluži sapnis… - Migunovs paraustīja plecus. - Aizraušanās. Relakss, kā mēdz teikt mana dēla draudzenītes. Bet varbūt arī sapnis, es nezinu. Piepildīti sapņi ātri aizmirstas. Starp citu… Tūlīt es jums kaut ko parādīšu.

Viņš pieveda draugus pie viena no plauktiem un paņēma no tā trīs diskus. Vienu viņš iespieda rokā Katranam, otru - Sjomgam, bet trešo ievietoja stereo sistēmas disku turētājā.

-   Kas tas ir? - Sjomga nesaprata.

-   «Sešpadsmit tonnas», tās pašas. Tās ir kaverversijas. Četrdesmit četri aranžējumi, četrdesmit četri izpildītāji, kas dziedājuši šo dziesmu dažādos laikos… Es astoņus gadus vācu šo kolekciju…

Sjomga izdzēra rumu. Viņš nesaprata. Izskatījās, ka viņš ir sasniedzis stadiju, kad maz ko saprot.

-   Tas ir… «Sešpadsmit tonnas»… Bozes? Mūsu Boze izlaidis savu disku, vai?

-    Nē. - Migunovs iesmējās. - Es jau teicu - «Sešpadsmit tonnas» sacerējis Merls Treviss, amerikānis, lūk, kur karājas viņa portrets, papriecē acis…

Viņš norādīja uz fotogrāfijā redzamu diezgan apaļīgu un diezgan padzīvojušu cilvēku, tērptu spilgtā uzvalkā ar tresēm un bārkstīm un kovboja cepurē ar masīvu nozīmi augšpusē.

-   Tas ākstīgais klauns? - Sjomga bija sašutis. - Viņš dzied mūsu «Sešpadsmit tonnas»? Šitais mīklas ģīmis?!

-   Protams, dzied, - Migunovs sacīja. - Pareizāk - dziedāja. Viņš to sacerēja jau četrdesmit septītajā gadā. Tikai tajā neviens nebumbo ne Ņujorku, ne Savienību. To izdomājām mēs. īstā dziesma nav par bumbām, tā ir par ogļraci, jaunu strādnieku puisi…

Migunovs pavandījās pa stikla galdiņu, meklēdams pulti, atrada to un nospieda pogu.

No skandām atskanēja it kā caur degunu runājošā Merla Trevisa balss. Viņš skatītājiem stāstīja kādu stāstu, palaikam pastrinkšķinot ģitāras stīgas, skatītāji smējās, Treviss pieklusa, tad turpināja, un skatītāji atkal smējās. Tas bija kaut kas līdzīgs Visocka koncerta amatierie- rakstam. Tad Treviss iedziedājās. Tikai ģitāras pavadībā - ne basu, ne sitaminstrumentu, ne saksofona. Un viņa balss skanēja, itin kā ar sarūsējušu nazi vilktu gar kaklu, un vēl tas dienvidnieka akcents… Sjomga saviebās, ar žestu norādīja Migunovam uz savu glāzi, Migunovs ielēja viņam rumu. Varvara gribēja izvilkt bijušo vīru istabas vidū padejot, taču Sjomga izrāva roku un nozvēlās uz dīvāna līdzās Svētai.

-   Kas no šā ir? - viņš teica. - Bleķis! Mūsu Boze dziedāja divdesmit reižu labāk! Nesaprotu - ko šie tur zālē priecājas? Nē, man tā svepstēšana nepatīk!

-   Nu ko, pamēģināsim citu variantu. - Migunovs noklikšķināja pulti. - Viss atkarīgs no aranžējuma. Ģitāras pavadībā rodas pavisam citas - «inteliģentu» asociācijas, kas nav saistītas ar nikniem bombardētājiem vai ogļu tonnām šahtā. Turklāt ģitāras pavadījumā tas nav roks, bet gan kantrī. Ja iesaistītu saksofonus - iznāktu džeza blūzs… Bet sitaminstrumenti un basi - tas arī ir īsts roks!

-   Re, kur ir!

Skandas saspringa, izspļāva smagus basus, un varena, zema balss lēni iedziedājās. Svetlana raiti tulkoja:

Mēdz teikt - no māla visu radījis Dievs, Taču ogļracis šahtā ir miesa un asins. Miesa un asins, apakš ādas ciets kauls, Prāts lai vājš, toties augums tam spēcīgs.

-   Tu runā par mani, vai? - apskurbušais Sjomga sa- ausījās.

-   Tev augums nav spēcīgs, tu staigā sakumpis, - Varvara no dīvāna atsaucās.

Sešpadsmit tonnas tev jāizceļ ogļu…

Tā ik dienas, kad šahtā tu laidies.

Svētais Pēteris nesauc vairs tevi,

Jo tu dvēs'li jau atdevis ķīlā…

«Bum-bum! Bum-bum!» vālītes bungoja pa bungām. «Bum-bum! Bum-bum!»

-   Vai jūtat? Cita lieta! - Migunovs atdzīvojās. - Uz šā fona nav grūti iedomāties sešpadsmit tonnu ogļu slāni, ko dala varens atskaldītājs. Un sešpadsmit tonnu bumbas arī. Šis izpildījums ir no mūsu jaunības, Toms Džonss. Pēc balss biju iztēlojies viņu kā resnu nēģeri. Taču izrādījās, ka viņš ir baltais. Un nepavisam ne resns.

Kopš bērnu dienām zinu, kas es tāds, Man cērtni iedeva un šahtā nosūtīja. Es tonnas sešpadsmit pa dienu atskaldīju, Bet uzraugs uzkliedz: «Pamaz, slīmests, tāds!»

-   Interesanti, kāda tur ir īstā izstrādes norma? - pavaicāja Irona.

-    Piecpadsmit-septiņpadsmit tonnu, - lietpratīgi atbildēja Svēta Šaroiko no Gorņackas. - Tikai bija modē to pārpildīt. Stahanovs atskaldīja vairāk par simtu, Cihs Rostovas apgabalā izstrādāja ap četrdesmit tonnām…

Irona samirkšķināja acis, tēlodama neizpratni.

-   Kā gan var tik daudz izstrādāt? Ne par pustonnu vai tonnu, bet daudz reižu vairāk!

Kad redzi mani nākam - pūli, pašķiries!

Kurš nepagūs nozust, tam nav paveicies.

Man dūre kā cērtnis, galvā dzēruma tvans.

Roka nedrebēs, gāžot tam, kurš nav paticis man.

-   Sociālistiskās viltības, miglas pūšana acīs. - Svetlana atmeta ar roku. - Atskaldītājs ne tikai skalda iezi, bet arī nostiprina. Bet aiz Stahanova gāja speciāli nostiprinātāji, viņš tikai skaldīja. Un tad vēl, tēvs stāstīja, viņam pierakstīja klāt padarīto…

-   Ko tu saki! - Varvara brīnījās. - Svetiņ, no kurienes tu tādas nianses zini?

-   No kurienes, no kurienes, - bijusī Svēta Šaroiko atkal atmeta ar roku. - Es tur dzīvoju! Stundās mums visu to bāza galvā, vai simt reižu rakstījām sacerējumus par varonīgajiem ogļračiem! Reiz pat nolaida šahtā, tādā kā ekskursijā… Gatavā elle, lūk, kas ir šahta! Man gan vectēvs, gan tēvs tajā ellē strādāja, tēvs turpat arī palika…

Sešpadsmit tonnas tev jāizceļ ogļu…

Tā ik dienas, kad šahtā tu laidies.

Svētais Pēteris nesauc vairs tevi,

Jo tu dvēs'lijau atdevis ķīlā…

Svetlana vienā paņēmienā izdzēra savu «Mohito», pa- košļāja piparmētras zariņu.

-    Kā es baidījos no tā melnā cauruma, kā priecājos, ka esmu skuķis un nevajadzēs tur līst iekšā, kā sapņoju aizbraukt pēc iespējas tālāk prom no tā visa! - Svetlanas balss iedrebējās, viņa ar pirkstiem saspieda virsdeguni.

Migunovs pielēca klāt, apskāva sievu, noskūpstīja uz pieres.

-   Nomierinies, Svetucīt, ko tu runā? Kāda šahta? Nav nekādu šahtu! Pat man vairs nav!

-   Nekas, man jau pārgāja. - Svēta piecēlās. - Iesim, meitenes, pasēdēsim svaigā gaisā pie strūklakas, es uzlikšu patvāri, īstu, ar oglēm…

-   Vāc projām pie velna to plati par šahtu! - Sjomga pieprasīja. - Lai skan mūsējās «Sešpadsmit tonnas»! Par lidotājiem, par raķešniekiem! Lai skan mūsu dziesma!

-   Pietiek aurot! - viņa dzīvesbiedre pēkšņi uzšvirkstē- ja. Arī viņa bija manāmi iereibuši. - Atradies raķešnieks! Būtu jel kaunējies!…

-   Kas man ko kaunēties? Ka agri atvaļinājos? Tas nav nekāds kauns. - Sjomga piesarka kā pirms cīņas un sakoda zobus. Pēkšņi viņš ierunājās klusā, ledainā balsī, kurā bija saklausāma draudīga spriedze:

-   Es esmu raķešnieks, Varvara… Pirmklasīgs raķešnieks kā visi mūsu puiši… Vai tu par to šaubies?

Varvara izbijusies aprāvās un pagriezās pret namamāti.

-   Iesim, Svetiņ, es palīdzēšu uzliet tēju, uz lapiņām…

Sievietes izgāja, Rodions un Ksenija nemanot bija nozuduši jau agrāk. Divi pulkveži un atvaļināts majors palika vieni.

Migunovs un Katranovs palūkojās uz biedru un saskatījās - viņš izdzēra kārtējo glāzi ruma un sastinga, stiklainu skatienu vērdamies sev priekšā. Sakostie zobi un kustīgie vaigu muskuļi nodeva ārkārtējo sasprindzinājumu, kādā viņš atradās.

-   Labāk uzrausim dziesmu, puiši! - Migunovs mundri ierosināja. - Tūlīt atradīšu piemērotu izpildījumu…

Pēc dažām sekundēm no skandām izlauzās apdullinoša elektrisko ērģeļu rēkoņa un basu dunoņa, kas dīvānā sēdošos iespieda vēl dziļāk porolonā, bet mazliet vēlāk iesaistījās balss, cieta un skarba, kā bandīta sauciens uz lielceļa. Tās bija tās pašas «Sešpadsmit tonnas», tikai kādas krievu grupas izpildījumā, dārdošā un grabošā kā garāmbraucošs preču vilciens, taču tas virsniekiem patika krietni labāk nekā bārkstīm apkarinātais večuks Merls

Treviss. Sjomga uztrūkās no pārdomām, pielēca kājās un tāpat kā vakar restorānā ņēmās ar kājām uz parketa sist smago ritmu: «Aiziet! Tas ir pa mūsu modei!»

Katrans salēja sevī viskiju un ieaurojās kopā ar dziedātāju:

Vēlā vakarā sēdējām bārā pie letes,

Kad pienāca pavēle pēkšņi no šefa.

«Uz Austrumiem, puiši, jālido jums!

Uz mašīnām ejiet, tāls būs lidojums.»

Tūdaļ viņam tīši čerkstošās balsīs pievienojās Migunovs un Sjomga. Viņi raustījās līdzi ritmā kā bokseri, kas iesildās pirms cīņas.

Bumbas lūkās - smags vedamais.

Uz Savienību tās jānomet.

Ardievu, meičas, lai paliek viss!

Ir katrā bumbā tonnas sešpadsmit!

Viņi ķēmojās un bļāva, izpletuši rokas sānis, riņķodami pa istabu kā kaujas aviācijas brigāde - smagais bumbvedējs Sjomga un viņu flangos piesedzošie iznīcinātāji - Katrans un Miguns.

Uz Austrumiem puiši lidoja

Un tālumā pilsētu manīja.

Unisonā zenītraķetes kauc,

Uz zemi sešpadsmit tonnas trauc.

Bumbas precīzi sasniedza mērķi, lidmašīnas griezās apkārt, lai uzņemtu kursu atceļam, bet, kā jau bieži mēdz gadīties, sākās sarežģījumi - ar pretgaisa aizsardzību nav nekādi joki…

Šāviņš skar lidmašīnas priekšgalu,

Smagi ievainodams otro pilotu.

Labā acs man lēni pār krūtīm lās,

Es jaušu - tās manas beidzamās asaras…

Majors Semago saķēra seju rokām un sabruka uz grīdas. Pulkvedis Katranovs atkārtoja viņa žestu un atkrita dīvānā, taču pulkvedis Migunovs stingrā solī devās pie bāra. Gaisa kauja bija beigusies, dziesma arī, turpretī viskijs - ne.

Pulkvedis Migunovs ātri un izveicīgi uzpildīja cietušās lidmašīnas, atgriezdams tās dzīvē, un apskurbusi eskadriļa no jauna izlidoja bīstamajā uzdevumā. Migunovs paķēra savu kabatas datoru, nospieda vajadzīgās pogas, un augšējā gaisma nodzisa, toties pustumsā trauksmaini ie- mirgojās iekarināto griestu spraugās paslēptas sarkanas lampiņas.

Bumbas lūkās - smags vedamais.

Uz Savienību tās jānomet.

Ardievu, meičas, lai paliek viss!

Ir katrā bumbā tonnas sešpadsmit!

-    Te nu bija māte Dzimtene, te nu bija Ņujorka un Maskava! - auroja, sasprindzinādams balssaites… nav saprotams, kurš - vai nu dziedātājs diskā, vai kāds no eskadriļas. - Un kas šiem par disciplīnu - bārs, meičas un sazin kas vēl… Mēs dežūru laikā nedēļām no KP neizlīdām! Un skaidri kā stikliņi!

-   Šie laka viskiju, bet mēs - «Solncedar»! Bez uzkošanas! Un nekas! Nebijām švakāki pulveri par šiem!

Uz Austrumiem puiši lidoja Un tālumā pilsētu manīja…

Maskēšanās gaismas aizsegā lidotāji-raķešnieki veica vēl vienu piespiedu nolaišanos pie bāra letes. Sjomga tik tikko turējās kājās un, pieķēries galda malai, gandrīz vai apgāza viskija pudeli. Ņemot to vērā, pavēlniecība nosprieda uz laiku aizliegt viņam lidot, bet Sjomga gāja Katranam virsū ar dūrēm, tā ka atļauju nācās atjaunot.

-   Bet mūsu šahtai pa virsu ir betons! Četrdesmit deviņi tūkstoši tonnu! Un leģētais tērauds… vesels rullis! Mums pie vienas vietas tās jūsu sešpadsmit tonnas!

Neredzamā izpildītāja ekspromtam baisajā pustumsā bija milzīgi panākumi. Iešķindējās glāzes.

-   Nē, zēni, šī dziesma ir daudz labāka nekā tā par ogļraci, - Sjomga ar pūlēm izmocīja. - To vairs neliec.

-   Tā jau ir viena un tā pati! - Katrans ņēmās skaidrot. - Dziesma ir par ogļraci, tikai tās meldijā dzied par bumbām…

-   Mēs nezin kāpēc šodien dziedam antipatriotisku variantu, - Miguns pauda nožēlu. - Vajadzēja sabombardēt Ņujorku!

-   Cik tur tā darba! - Katrans mundri atsaucās. - Pacelšanās - pēc desmit minūtēm!

-   Nē, veči, sešpadsmit tonnas to nepavilks. - Sjomga kā metronoms pakustināja pirkstu mērenā ritmā. - Kādas sešpadsmit tonnas! Parastajās fugasa bumbās, vislielākajās, bija tonna trotila. Atombumbai «Mazulis», ko nometa uz Hirosimas, bija divdesmit viens tūkstotis tonnu. Divdesmit viens tūkstotis! Bet mūsdienu stratēģiskie atomieroči - tiem vispār ir miljons! Kas, pie joda, par sešpadsmit tonnām?

-Jūtu, ka šodien mēs dabūsim noņemties ar Sjomgu, - Katranovs nopūtās.

Viņš bija krietni iedzēris, taču turējās lieliski.

-   Muļķības, - Migunovs atsaucās. - Iemetīsim baseinā, uzreiz atžilbs. Lai gan viņš neprot dzert. Ko tur lai saka - Žakete!

Semago nepievērsa uzmanību tam, ka viņā neklausās.

-   «Molņijai», piemēram, liek desmit megatonnu galviņu! - viņš monotoni murmināja, aplūkodams tukšo glāzi.

-   Pat pie «Gvozdj» skrūvē klāt megatonnu…

Katranovam atkārās žoklis.

-    Ko?! - Katrans sapurināja viņu aiz ļenganā pleca.

-   Kā tu zini par «Molņiju» un it īpaši - par «Gvozdj»?! Migun, izslēdz mūziku!

-   «Gvozdj» ir spārnots veidojums, tas smagus kodolieročus neturēs. - Klusumā, kāds bija iestājies, piedzērušā atvaļinātā majora vārdi skanēja vēl neticamāk nekā smagā roka dārdos. - Tas vinnē ar ātrumu. Parēķini, Migun,

amerikāņu «Tomahauks» sasniedz deviņsimt kilometru » >

stundā, bet «Gvozdj» - septiņus tūkstošus! Padomā - septiņus tūkstošus!

Migunovs un Katranovs pārsteigti saskatījās.

-   Un ievēro - bez jelkāda oksidētāja! Tiešās plūsmas gaisa reaktīvais dzinējs attīsta hiperskaņas ātrumu! - Sjomga piecēlās, sagrīļojās, taču noturējās kājās. - Iešu noskaloties. Citādi sāku reibt…

Pulkveži pavadīja viņu izbrīna pilniem skatieniem.

-   Ko es tev teicu? - Katranovs pastiepa rādītājpirkstu, kā tēmēdams Migunovam vēderā. - Man nepatīk Sjomga, aizvien vairāk nepatīk. Vai zini, ko Sjomga nupat darīja?

Migunovs paraustīja plecus.

-   To pašu, ko mēs visi… Dzēra, priecājās.

-   Bet, ko viņš teica, tu zini?

-   Tikai nojaušu. Tas nav mans darbības lauks…

-    «Molņija» ir tas deglis, ko mēs iespraudīsim pakaļā amerikāņiem! Un «Gvozdj» aizliksim priekšā, lai šie nekur nespruktu! Bet pat šos nosaukumus slēpj zīmogs ar divām nullēm. Kā! Sjomga! To! Zina?!

-   Nezinu.

-   Es arī nezinu! - Katrans paņēma no letes pudeli un ielēja sev dzērienu divu pirkstu platumā. - Un ko viņš nemitīgi piemin Pašu Drozdu, ko rakņājas senos notikumos, plēš augšā rētas? Vai tu nezini, kāpēc viņi sakāvās? Nezini… Es arī nezinu. Sjomga to nevienam nav stāstījis. Pat tagad, kad tik daudz gadu pagājis… Un ko viņš mūs vakar ar pistoli biedēja? Tev nav ne jausmas? Man arī ne.

Katranovs paņēma pilnu muti viskija, pastāvēja, ar pūlēm norija un saviebās.

-   Varbūt viņš pārrāva to vadu pie Ļeņina, ko? Sakāvās ar Drozdu, sapsihojās, sak, - še tev, fašist, granāta! Tur gulēja ķeksis no ugunsdzēsības skapja - kā tas tur bija gadījies?

Katranovs uztvēra Migunova apjukušo skatienu un atņirdza tādu kā vilka smaidu, atklādams spēcīgos zobus.

-    Bet varbūt viss nav tik vienkārši? Varbūt tas nebija parasts kautiņš? Varbūt Drozds bija ieraudzījis, ko nevajag, piemēram, kādu ierīci statujas galvā…

-   Kādu ierīci galvā?! Ko tu runā, Katran?!

-   Tur, redzi, bija kāds sakars ar spiegošanu… Ar vadu bija daudz neskaidrību. Kā tas pēkšņi varēja pārtrūkt? Un kā varēja aizķert statuju? Tas taču karājās līdzās, paralēli, kādus septiņdesmit centimetrus atstatu! Tas nozīmē, ka to vajadzēja speciāli nostiprināt vai arī turēt ar abām rokām! Vai tā nav, ko? Tikai neviens negrib iedziļināties - vieglāk norakstīt kā negadījumu, mazāk problēmu… Tu piekriti?

Migunovs klusēja.

-   Un Sjomgu moka sirdsapziņas pārmetumi. Nejaušība? Es tādām nejaušībām neticu!

-   Re, kur viņš nāk! - Migunovs sasita plaukstas. - Un, manuprāt, lieliskā formā!

Patiešām - Sjomga, kurš pirms trīsdesmit minūtēm bija atstājis istabu pilns kā mārks, un Sergejs Mihailovičs Semago, kurš patlaban atgriezās, bija divi dažādi cilvēki. Otrais, ja arī nebija pats skaidrā prāta paraugs, tad vismaz ne ar ko neatšķīrās no biedriem. Iedzēris, taču saprātu nezaudējis, solīds vīrietis.

-   Tu atskurbtuvē biji, vai? - Katranovs ledaini noprasīja.

-   Kam man atskurbtuve? Vai es kādreiz būtu bijis piedzēries? - Sergejs Mihailovičs apvainojās, pieglauzdams mitros matus. - Ielēcu baseinā, papeldēju, meitenes padzirdīja ar tēju, pasnaudu krēslā minūtes piecas - un atpūtos. Kāpēc tu tā skaties?

-   Tāpēc! - Katrans turpināja tādā pašā tonī. - Vai atceries, kā pirmīt klāstīji kara noslēpumus?

-    Kas par blēņām! - Semago iepleta rokas. Viņa izskats pauda pilnīgu neizpratni. Kā garnizona prokuroram, kurš nepamatoti apvainots laupīšanā uz ielas.

-   Kam es klāstīju? Jums? Jums taču ir augstākās pakāpes atļauja piekļūt valsts noslēpumiem! Kāda tur, sūds, klāstīšana?

-  Mums ir atļauja! Bet kā tu uzzināji par «Molņiju» un «Gvozdj»? - Katranovs izmeklētāja tonī noprasīja. - Kāda tev ir atļauja?!

Semago neizpratne pieauga.

-   Es taču tās izgatavoju! Un mana atļauja ir apzīmēta ar burtu «L»!

-   Kā - izgatavo? - apjucis vaicāja Katranovs. - Kur tad tu strādā?

-   Nu tad beidzot! - Semago pavīpsnāja, noņēma aiz- svīdušās brilles un noslaucīja dārgos stiklus kabatlaka- tā. - Visu vakaru es pūlējos pastāstīt par sevi, bet tas itin nevienu neinteresēja! Bet, kad pavīdēja iespēja piesiet man krimināllietu par izpaušanu, - saausījāties! Paldies, puiši, paldies, biedri!

Viņa balsī bija saklausāms neviltots aizvainojums.

-   Es esmu ZPA «Ciklons» ģenerāldirektora vietnieks. Mēs izstrādājam visus jūsu «produktus», ražojam eksperimentālos paraugus, veicam izmēģinājumus un nodrošinām konstruktoru klātbūtni.

Semago uzlika brilles, izslējās un pieņēma oficiālu izskatu.

-   Senāk šajā postenī bija ģenerālmajori, tagad to ieņem civilpersonas. Ja apjautāsities īpašajā nodaļā, jums apstiprinās manis teikto.

Iestājās neveikls klusums. Katranovs mīņājās no vienas kājas uz otru un novērsa skatienu. Migunovs dziļi ievilka elpu.

-   Piedod, draudziņ… Muļķīgi sanāca… Kas nu, vellos, par īpašo nodaļu! Vai tad mēs tev neticam? Pie visa vainīgs viskijs! Apkampsimies!

Sjomga aizvainoti saknieba lūpas.

-Jūs laikam domājāt, ka es priekšniekoju Čerjomušku tirgū un tādējādi nopelnu vairāk? Nē, draugi, es biju raķešnieks un tāds vēl joprojām esmu!

Tad viņš pasmaidīja.

-   Labs ir, Katran! Nāc šurp, spoks tāds!

Semago un Katranovs apkampās, Migunovs apņēma viņus abus. Pamiers bija noslēgts.

Pēc tam draugi pamatīgi uzpildīja lidmašīnas. Miguns ieslēdza mūziku, iededza mirgojošās sarkanās ugunis, un trīs stratēģiskie bumbvedēji Tu-160 uzņēma kursu uz Ņujorku. Bumbas meta trāpīgi, bez zaudējumiem atgriezās bāzes lidlaukā, uzpildījās un tūdaļ devās jaunā lidojumā.

Pēc stundas sievas uzkāpa augšstāvā un sastapa lidotājus nepieskaitāmības stāvoklī, taču autopiloti darbojās nevainojami, un viņi turpināja bombardēšanu.

Pār Ņujorku lido padomju «Tu», Sešpadsmit tonnas - hau du ju dū! Un kaut arī vīzēs paši mēs, Mums debesskrāpis ir graša vērts!

-   Vai jūs māju gribat sagāzt? - iesaucās Irona, neveiksmīgi mēģinādama pārkliegt smagā roka dārdoņu.

-    Serjoža, kā tu vadīsi mašīnu? - Varvara šausminājās.

-   Serjoža, diezgan, mēs traucējam kaimiņiem! - Apbrīnojami mierīgi bilda Svetlana.

Sešpadsmit tonnas, Dievs, pasargā!

Kā lāpa uzliesmo Ņujorka!

Kārtējā bombardēšana norisa veiksmīgi. Migunovs izslēdza mūziku. Dārdošie motori apklusa. Tālo bumbvedēju nogurušie komandieri nozvēlās kur kurais - uz grīdas, krēslā, dīvānā.

-   Igor, tu nedrīksti sēsties pie stūres! - Irona nervozi rezumēja, noraudzīdamās uz grīdas gulošajā pulkvedī Katranovā. Gulēja viņš skaisti - taisni, ar perpendikulāri ķermenim izstieptām rokām, kā jau pieklājas lidmašīnai. Bet, vai viņš spēs vadīt automašīnu, - tas bija ļoti apšaubāmi, tur dzīvesbiedrei bija taisnība.

-   Vai tad manējais drīkst? - jautāja Varvara, ar kāju bakstīdama nejūtīgo atvaļinātā majora Semago ķermeni.

Sievietes saskatījās. Situācija bija nepārprotama - visa kompānija paliek ciemos pa nakti. Taču šādam priekšlikumam jānāk no namatēva un namamātes… Irona un Varvara nogaidoši lūkojās draudzenē.

Taču Svetlana saglabāja aukstasinību un vēsu prātu.

-   Neuztraucieties, tūlīt Serjoža visu nokārtos. - Viņa pabužināja krēslā aizmigušajam vīram matus, nobučoja uz vaiga un iespieda rokā telefona klausuli.

Viņš sasparojās, atvēra vienu aci, pēc atmiņas uzspieda numuru un ierunājās nedzēruša komandiera oficiālā tonī:

-   Kas? Vajag stādīties priekšā! Migunovs. Tā jau ir labāk. Tātad tā - modini augšā divus šoferus no brīvās maiņas, pasaki, lai ņem dežūrmašīnu un brauc uz manām mājām. Dežūrmašīna atgriežas bāzē, šoferi izvadā manus viesus un atgriežas paši saviem spēkiem. Kā saprati? Viss, izpildi!

Beidzis sarunu, viņš jau savā parastajā balsī sacīja:

-   Bet mēs tikmēr iedzersim tēju, papeldēsim, paelposim svaigu gaisu.

-   Puskaraļvalsti par stipru tēju! - negaidīti moži iesaucās atžilbušais Sjomga.

-   Laba doma, - Katranovs piebalsoja un piecēlās sēdus.

Beidzot vakara noslēgumā triju draugu starpā valdīja pilnīga vienprātība.

* * *

-   «Zenīts» apstiprināja faktu par Guaņdžou sarunām. Sarunas notiek augstā līmenī - krievu delegāciju vada raķešu karaspēka štāba priekšnieks ģenerālis Jermiļ- jevs…

Krievu nodaļas priekšnieks stāvēja CIP direktora galda priekšā. Fouks bija ģērbies divrindu uzvalkā no tumši zila auduma ar šauru, pelēku svītriņu, gaiši zilā kreklā un tumši zilā kaklasaitē. Rokā viņš turēja zilu mapi slepeniem dokumentiem. Direktors saviebās - tas jau bija par daudz. Tik rūpīgi piemeklēta krāsu saskaņa liecināja ne tik daudz par nevainojamu gaumi, cik par absolūtu tās trūkumu. Taču Fouka teiktajā bija daudz ļoti interesanta un svarīga, nepieciešama piektdienas ziņojumam ASV prezidentam.

-   Iespējamā sadarbība paredzēta ilgam laika posmam. Runa ir par starpkontinentālo ballistisko raķešu «Molņi- ja» attīstīšanu un spārnoto raķešu «Gvozdj» pielietošanu, kuras var sasniegt ātrumu septiņi tūkstoši kilometru stundā…

-   Kādu ātrumu?!

-   Nekādas kļūdas nav, direktora kungs. «Gvozdj» aprīkota ar tiešās plūsmas gaisa reaktīvo dzinēju un var sasniegt hipergaismas ātrumu - septiņi tūkstoši kilometru stundā.

Fouks ziņoja no galvas, neieskatīdamies savā mapē. Un viņam piemita spēja atbildēt uz jautājumiem, kurus direktors vēl tikai grasījās uzdot.

-    Spārnoto raķešu izmantošanas kārtība un to bāzes vietas nav zināmas. «Zenīts» nav pārliecināts, ka viņam izdosies noskaidrot projekta detaļas… Taču mēs operācijā «Rokenrols» izmantojam visas tehniskās iespējas. Mačo jau ir Maskavā.

Direktors sakļāva pirkstus ciešā tvērienā. Par spīti gaumes trūkumam, Fouks neapšaubāmi bija ļoti kvalificēts speciālists.

-   «Zenītam» ir izdevies iegūt ļoti svarīgu un ļoti vērtīgu informāciju. Kas viņam var traucēt vairot panākumus?

-   Runa ir par to, ka viņam draud briesmas. Viņš tās novērtējis ar ciparu «4»…

Direktors atlaidās pret krēsla atzveltni.

-   Hm… Tātad konkrētu briesmu vēl nav?

Tiešām - «situācija 4» nozīmē tikai to, ka par spiegošanas darbību kļuvis zināms ienaidnieka pretizlūkošanai.

-    Viņi uzgājuši skeneri-raidītāju un tagad meklē to, kurš to uzstādījis, - Fouks delikāti atbildēja, neaizvainodams direktoru ar atšifrējumu. Jo ikvienam ir skaidrs - ja par spiegu kļūst zināms, briesmas neizbēgami pieaug. «Situācija 3» - iekļūšana aizdomās turamo skaitā, «situācija 2» - personiskā izpēte, «situācija 1» reāli draudi tikt aizturētam, «situācija 0» - apcietināšana. Taču nulles situācijā aģents vairs nevar lūgt palīdzību.

Plašajā kabinetā iestājās klusums. Vienīgi klusi noklikšķēja koda atslēdziņa un nočaukstēja zilgana lapiņa, kuru Fouks izņēma no mapes un kārtīgi nolika uz pulētā galda.

-   Te būs «Zenīta» pārskats.

Direktors nereaģēja. Viņš domāja.

Līdzās nogūla vēl viena tāda pati lapiņa. Tikai rakstīto rindiņu tajā bija mazāk.

-   Un te - ziņojums prezidentam.

Direktors turpināja domāt.

-    «Zenīts» ir ļoti vērtīgs aģents, - viņš beidzot sacīja. - Pasaules spiegošanas vēsturē tādus var uz pirkstiem saskaitīt. Un, ja vēl ņem vērā trīsdesmit gadu ilgo sadarbību un iefiltrēšanās līmeni, es atminos tikai vienu vienīgu precedentu - Kimu Filbiju, vienu no «Kembridžas piecnieka». Vai tā nav, Ričard?

Fouks acumirkli padomāja.

-   Laikam ir gan…

-   Padomājiet, kā izdabūt viņu no aizdomās turamo loka, ja viņš nonāks situācijā 3. Mums viņš par katru cenu ir jāglābj. Un jāsaglabā tālākai darbībai.

Pavēlēt, protams, ir vieglāk nekā pavēles pildīt. Taču padotajiem pavēles jāpilda, nevis jāspriedelē un jāžēlojas.

-   Tiks izpildīts, direktora kungs, - Fouks noskandēja.

Piektā nodala

NEPABEIGTAIS AUKSTAIS KARŠ

Dažs labs uzskatīja Sesku par vieglprātīgu un impulsīvu cilvēku, vienvārdsakot - par vējagrābsli. Tomēr dispozīciju Sesks novērtēja pirmklasīgi. Viņš neuzkavējās mājās ne piecas minūtes - pamodināja Ritu, pieslēja kājās, uzstiepa viņai mugurā vējjaku, iespieda rokā somiņu ar naudu un biļetēm un iesēdināja taksī. Braucot laukā no pagalma, viņi samainījās ar lendkruīzeru tonētiem stikliem. Sākumā Sesks saspringa, taču tad nosprieda, ka diez vai tas brauc pēc viņa, jo ir pagājis ļoti niecīgs laika sprīdis, bet nelabvēļu interesi viņš domājās piesaistījis vēl mazāku. Lūk, Mežainis - tā bija pavisam cita lieta. Taču Mežainis pats spēja parūpēties par sevi, ko nevarēja teikt par Ritu…

Pēc pusotras stundas viņi abi ar Ritu, kas nu jau bija līdz galam pamodusies un moža (divas tasītes dubultās kafijas no automāta un mūžīgas mīlestības apliecinājumi no Seska melnās sirds pašām dzīlēm), veiksmīgi reģistrējās reisam uz Dņepropetrovsku un iegāja uzgaidāmajā zonā. Vēl pēc divdesmit piecām minūtēm viņu Tu-154 iz- stūrēja uz skrejceļa, nogaidīja dispečera pavēli un ieskrē- jusies pacēlās naksnīgi melnajās debesīs.

Sesks atgriezās Maskavā pēc deviņām dienām vakarā un atkal rīkojās pretēji citu priekšstatiem par viņa vieglprātību un impulsivitāti. Viņš palūdza taksometra šoferi apstāties kaimiņu pagalmā un pagaidīt. Tad aizgāja līdz transformatora būdai, kura izdaiļoja skatu pa viņa un Ritas guļamistabas logu un apziņā tik stipri saistījās ar miesas baudām un rīta paģirām, ka šajā brīdī viņam parādījās kaut kas līdzīgs erekcijai, bet kaklā sakāpa viegls nelabums.

Paslēpies aiz būdas, viņš nodevās nepieciešamajam novērošanas procesam. Kāds džips, iespējams, tas pats lendkruīzers, ar izslēgtām gaismām stāvēja pie viņa mājas durvīm. Caur tonētajiem stikliem spiedās magnetolas zilās uguntiņas, skaidri bija dzirdama klusināta zemo frekvenču dunoņa. Mašīnā kāds sēdēja. Tas tikpat labi varēja būt otrā stāva kaimiņienes jaunais pielūdzējs, kurš pacietīgi gaida, kad viņas vīrs būs aizgājis uz savu klīniku nakts dežūrā. Seskam ļoti gribējās ticēt, ka tas tiešām ir kādas pielūdzējs; šajā brīdī viņš loloja siltas jūtas pret visiem pielūdzējiem, kavalieriem, uzšāvējiem, pat pret elektriskajiem vibratoriem ar baterijām viņš šobrīd juta draudzīgas simpātijas, jo nav pasaulē miermīlīgākas nodarbes kā drātēt kāda sievu vai draudzeni.

Taču līdz galam noticēt viņam neizdevās. Un sava ceturtā stāva kāpņu laukumiņa tumšajā logā Sesks šķita pamanījis tādu kā draudīgu uguntiņu. Cigarete? Nē, visticamāk, tas tiešām būs tikai šķitis. Tikai un vienīgi. Kas viņš tāds ir, lai viņu vaktētu otro nedēļu? Nelaimīgo piecpadsmit cara sudraba rubļu īpašnieks (iekavās piebildīsim - bijušais īpašnieks). Nu… vēl nejaušs, var teikt, liecinieks neveiksmīgai rēķinu kārtošanai starp tomiļinie- šiem un… kā viņus tur sauc? «Ņeverovieši»?… Lai būtu «ņeverovieši»… Vārdu sakot, neveiksmīga rēķinu kārtošana, kuras rezultātā kādai no iesaistītajām pusēm sprāga granāta vai kaut kas tamlīdzīgs. Kāds Seskam ar to visu sakars? Itin nekāds.

Taču mājās viņš negāja. Varbūt kādu citu reizi. Viņš vairākkārt piezvanīja Mežainim uz mājas un arī mobilo telefonu. Pirmais neatbildēja, otrs nebija sasniedzams. Tāpēc braukt pie Mežaina uz mājām Sesks arī uzskatīja par bezjēdzīgu. Viņš pārnakšņoja juristu kopmītnē, protams, brāļojās ar jaunajiem draugiem - Drakonu un Brūšu -, kā arī ar jauno draugu draugiem, cenšoties tomēr iztikt bez īpaša fanātisma, lai, no rīta pamostoties, justos kā cilvēks. Kā cilvēkam sajusties neizdevās, bet apmēram četros rītā kādā no nākamajām dienām Sesks atkal atcerējās Mežaini un uzspieda viņa telefona numuru. Panākumu nebija. Šajā apstāklī slēpās kas nepatīkams. Viņš piezvanīja Vano, kurš šajā virszemes pasaulē bija vienīgais cilvēks pēc Seska, ar kuru Mežainis uzturēja sakarus. Vano pastāstīja, ka Mežainis vairāk kā nedēļu nebija devis par sevi nekādu ziņu.

Un tad Sesks apjēdza, ka Mežainis vienkārši ir nomu- šīts. Sesks to saprata tik skaidri, itin kā būtu avīzē izlasījis ziņu «Leģendārā digera nāve», papildinātu ar līķa fotouzņēmumu, kurā iespējams saskaitīt caurumus ķermenī. Apstulbis viņš devās uz «Mežāzi», kur Mežaina portretu, visticamāk, jau rotāja sēru lente; viņš devās turp, aizmirsis, kādos apstākļos pēdējoreiz tika apmeklējis šo iestādi, un, tikai ieraudzījis melno plankumu stāvvietā uz asfalta, pēkšņi atcerējās.

Sesks negriezās atpakaļ, bet iegāja «Mežāzī» caur virtuvi. Un pareizi darīja. Matvejs Habibulovičs pieveda viņu pie ēdienu izsniegšanas lodziņa un norādīja uz jaunu cilvēku ar gaļīgu ģīmi un muskuļu pumpētāja figūru, kas itin kā tīši bija ģērbies saburzītos, putekļainos džinsos un nomītās tupelēs. Jaunais cilvēks pie letes slinki sūca alu un lūrēja apkārt.

- Rau, tas tur apjautājās par Mežaini, - Habibulovičs sacīja. - Nāk šurp jau otro dienu. Man viņš diez kā nepatīk…

Arī Seskam viņš neiepatikās. Viņš iedomājās, kā tas gaļas blāķis, aptinis Ritas matus ap savu dūri, dauza viņas galvu pret durvju stenderi. Ko lai saka - tāds to var izdarīt… Toties, ja tie mērgļi meklē Mežaini, tas nozīmē, ka viņš, iespējams, vēl ir dzīvs.

Kur viņu, dzīvo, meklēt, Sesks tagad labi zināja. Viņš aizņēmās no Vano pazemē lienamo ietērpu, zābakus, piecpadsmit metru virves, blašķi ar «digeru mikstūru» - konjaku un trijās dienās apstaigāja visas dzīvošanai cik necik piemērotās bumbu patvertnes, pagrabus un siltummez- glus, kur Mežainis būtu varējis rast mājvietu. Ir gan nejēga, Sesks domāja, Kremļa sapņotājs, pazemes karalis, morloks, ka tavu māti… Mūždien bēdājās, ka nākas līst laukā no smirdīgā mijkrēšļa virszemē, bēdājās - un še tev! Kurš to bija teicis - lai norādītu cilvēkam viņa īsto vietu, Dievs dažkārt piepilda viņa slēptākās vēlēšanās. Labi teikts. Tupi nu tagad, Mežaini, mīļotajā kanalizācijā līdz ceļiem mīļotajos sūdos, tupi bez dzeramā un ēdiena, bez alus un jaunām baterijām, bez sievišķiem un uzticamiem draugiem, tupi un priecājies. Pasaule ir pie tavām kājām, vari iebāzt to sev pakaļā!

Taču viss, ar ko vainagojās triju dienu meklējumi, bija vienīgi Mežaina sapluinītā mugursoma, kas mētājās nezināmā mēslu straumē, kur tā bija varējusi nokļūt kaut vai no Sarkanās Presņas vai Izmailovas, un vēl pāris tipu, acīm redzami ne vietējie, ar kuriem Sesks nesastapās tikai laimīgas nejaušības dēļ. Pamanījis priekšā gaismu, viņš trīsreiz pieklaudzināja ar akmeni betona sienai - tā digeri nosaka savējos, lai neuzdurtos uzplečotiem cilvēkiem un visādiem montieriem. Un šie reaģēja tieši tā, kā mēdz reaģēt minēto kategoriju pārstāvji, - sastinga, sačukstējās un tad metās pretī. Protams, bez atbildes paroles.

Sesks veica standarta atkāpšanos - pirmajā krustojumā pa kreisi, nākamajā - pa labi un tā tālāk. Aizlaidās. Vienu viņš redzēja pavīdam, paslēpies aiz kolektora caurulēm pie griestiem. Viņam mugurā bija neparasts tērps ar melniem un oranžiem plankumiem, kamuflāžas tipa, tikai - kurā apvidū tādā var paslēpties, ar kādu ainavu saplūst, tas absolūti nebija saprotams. Ja nu vienīgi uz kādas Centauras Alfas vai Vaļu grēdas… Un vēl rācija - viņš pa to sarunājās klusītēm, it kā kaut ko gremodams. Nūja, un lukturi nezin kāpēc - ķīniešu…

Patiesībā lukturi bija tēvzemes ražojuma, padomju, tikai izlaisti ierobežotā sērijā PSRS VDK 10. nodaļas speciālās daļas ar nosacītu nosaukumu «Tunelis» ekipējumam. Cilvēki, kas tos izmantoja, darīja to aiz ieraduma, tāpat kā aiz ieraduma pirka un valkāja augstus armijas zābakus, līdzīgus tiem, kurus kādreiz tika saņēmuši pret speciālām mantu kartītēm. Lai gan spēka struktūru graujošo reformāciju gados apakšvienība «Tunelis» tika likvidēta, šie cilvēki turpināja mīt pazemes takas, tikai tagad darīja to sāvās interesēs, nevis dienesta pienākumus pildot. Viņi pārtapa un nu jau dzīvoja nevis ievērojot likumus, pavēles un instrukcijas, bet gan pēc citām likumībām un jēdzieniem, savstarpējās uzrunās lietojot iesaukas, nevis dienesta pakāpi, vārdu un uzvārdu. Divi no Seska satiktajiem atsaucās uz palamām Skritulis un Ņuka. Viņi bija pazemes kaujām lieliski sagatavoti un bruņoti, lai gan ierocis tiem sen vairs nepienācās. Taču pazemē nav ne miliču, ne pretizlūkošanas, ne kara prokuratūras, tā ka viņiem nebija no kā bīties. Gluži otrādi - baidīties vajadzēja no viņiem, un, laikus apķēries, Sesks, visdrīzāk, izglāba sev dzīvību.

Pēc šīs tikšanās Sesks atcerējās pēdējo mūrējumu, kur, spriežot pēc Mežaina stāstītā, viņiem bija stingri jo stingri noliegts rādīties. Seskam nepatika izaicināt likteni, bet pirmkursniecēm bija vajadzīgas jaunas pasaciņas, vēlams, ar līķiem - ha, ha! -, turklāt tipi virzījās uz dienvidiem, un viņam tāpēc pienāktos doties pretējā virzienā. Taču mūrējums atradās tieši uz dienvidiem.

Tur viss bija palicis izjaukts kā iepriekš, siena nebija aizmūrēta, taču līdzās caurumam mētājās malkā saskaldīti montieru atstātie sarkanbaltie nožogojumi un pie griestiem līdzās Seska košļenei un Mežaina eglītei bija parādījies pārsvītrots kvadrāts, kādu aiz sevis mēdza atstāt uz ieroču noliktavām pasista idiņu kompānija no baumaniešiem.

Sesks saprata, ka slēptuvei šī vieta neder - pārāk dzīvs maršruts, turklāt ikviens caurums sienā pievilina dīkdieņus ne mazāk kā plakāts ar uzrakstu «Piastri». Arī līķa klātbūtne kaimiņos nevairo šīs vietas pievilcību. Taču Seska praktiskajā prātā izveidojās vienkārša shēma - ja bandīti negrib nevienu te laist, tas nozīmē, ka te kaut kas ir, bet, ja kaut kas ir, tad Mežainim pusotras nedēļas laikā vajadzēja te ielīst un to pārbaudīt. Ja Mežainis te ir bijis, tad varēja aiz sevis kaut ko atstāt. Sliktākajā gadījumā - savu līķi.

Līķu nebija. Ne Mežaina, ne bomža. Bija palicis vien smārds, kas droši vien neizvēdināsies līdz pat nākamajam gadu tūkstotim. Taču līķis gandrīz uzradās, kad Sesks tuvojās pagraba durvīm, tām pašām pildiņu durvīm, aiz kurām atradās iebrukušais ledus pagrabs.

Durvis bija par astoņām desmitdaļām pievērtas, bet Seskam, kurā paradoksālā kārtā apvienojās vieglprātīga attieksme pret personisko higiēnu un zems vemšanas refleksa slieksnis, - viņam nezin kāpēc derdzās aizskart šīs durvis ar roku. Stāvēdams maliņā, viņš pabikstīja tās ar zābaka purngalu virzienā prom no sevis. Tūdaļ noskanēja blīkšķis, kas vispirms kā ar milzu mušu pletni iecirta pa bungādiņām, bet pēc tam piebēra ausis ar klusuma stikla šķindu. Durvīs bija izplēsts caurums, kurā itin viegli ieietu Ritas mammas galva ar visu viņas svētku frizūru «Bābeles tornis».

Absolūtā klusumā Sesks blenza uz caurumu, kas atradās aptuveni vēdera augstumā, nē, ne tikai vēdera, bet diezgan plaša apjoma, kas citstarp ietvēra arī vēderu, skatījās it kā pats uz sevi, pušu pārplēstu, asinīm un savu zarnu saturu notašķītu, briesmīgās mokās garu izlaido- šu, un, lēnām virzot skatienu gar iedomātu līniju, ieraudzīja paššaujošas medību divstobrenes īsi apgriezto stobru, kas rēgojās laukā no mēslu kaudzes.

Tad klusums beidzās, to nomainīja skaņas, kas nāca, kā viņam šķita, no galvenā tuneļa puses. Cilvēku valodas skaņas. Un tas bija pats ļaunākais. Sesks nesatrūkās, Sesks tā pārbijās, ka nogāzās uz vēdera kā pļauts un bez atmaņas sīkā prusaka solī traucās projām… velns zina uz kurieni. Tikai projām.

Viņš nebija varonis kā Mežainis, viņš nebija aukstasinīgs pašnāvnieks kā Mežainis, viņš nebija glums kalnložņa kā Mežainis, arī draugs viņš nebija tik uzticams kā Mežainis, viņš mīlēja dzīvi un skaistus sievišķus ar tvirtām pakaļām, mīlēja labu dzērienu pie treknas zoss ar āboliem, viņš bija parasts cilvēks, viņš bija Sesks, viņš gribēja sagaidīt nāvi divdesmit pirmā gadsimta pēdējā ceturksnī zem siltas segas un vēlams - miegā. Viņš nolādēja sevi par to, ka bija nolaidies šajā pagrabā, kaut kādu mīklainu un romantisku motīvu vadīts, viņš nolādēja Mežaini, kurš bija viņu saindējis ar šo mīklainību, romantismu un nemotivētību. Ja viņam šajā brīdī liktu izvēlēties - drauga vai paša dzīvība, Sesks nedomātu ne sekundi, jo zināja vienīgo pareizo atbildi. Taču šajā situācijā neviens neko nejautāja. Un arī skaidras atbildes nebija.

Viņš attapās ledus pagraba vietā izveidojušās bedres malā. Viņa rokas vairs nedrebēja. Viņš darbojās kā automāts. Kā bioloģisks mehānisms, kas cīnās par izdzīvošanu. Ar diviem sitieniem viņš iedzina starp grīdas plātnēm klinšukāpēju āķi, ar slīdošu cilpu nostiprināja virvi un nolaidās lejā. Nostājies uz cietas pamatnes, neļaudams sev aizdomāties par sekām un palaist ņuņņas, viņš parāva virves galu. Cilpa augšā atrisa, virve nokrita viņam pie kājām. Paldies visiem, visi ir brīvi.

Durvis uz ventilācijas telpu bija aizslēgtas un izskatījās tikpat nepieejamas kā pagājušajā reizē. Droši vien atkal aizbarikādējuši no iekšpuses vai piekāruši slēdzeni.

Taču, kamēr vēl atlika citas iespējas, Seskam nebija jēgas lauzties iekšā. Vajadzēja pagriezties par trīssimt sešdesmit grādiem, veikt ceļu atpakaļ pa «lampiņu gaiteni» (starp citu, lampiņas vairs nedega), izlīst pa caurumu sienā, pa kuru viņš bija šeit ielīdis, un soļot tālāk pa gaiteni. Toreiz gājienā kopā ar Mežaini viņi šajā daļā nebija ielūkojušies.

Izolāciju uz kabeļiem, kuri nokarājās gar sienām, klāja sausu plaisiņu tīkls, vairākās vietās kabeļi bija vienkārši pārzāģēti. Kādus trīsdesmit metrus no cauruma Sesks pamanīja durvju aili, aiz kuras parādījās tādai kā pirts priekšai līdzīga telpa. Kreisajā pusē pie sienas karājās telefona aparāts, gandrīz tāds pats kā Mežainim mājās, - liels, melns, līdzīgs valdības ZiS, no ilgas lietošanas un netīriem pirkstiem nodzeltējušu ciparu disku zem griežamā gredzena. Un cipari uzspiesti tādā neierastā, vecmodīgā šriftā ar paresninājumiem un robiem. Telefona vads bija nogriezts. Apakšā zem aparāta sasvēries stāvēja ļo- dzīgs krēsls.

«Dežuranta vieta,» nosprieda Sesks. Droši vien kādreiz te stāvējis arī galds un solīdāks sēžamais - vietas būtu diezgan. Sesks ar cieņu aplūkoja kabeļus pie pretējās sienas - skaidrs, ka nejau parastu pilsētas tīklu sargs te apsargājis, bet kaut ko svarīgāku!

Nākamajā telpā atklājās lielas pults atliekas. Uz to no griestiem stiepās vesela vadu plūsma, ko saturēja ebonīta skavas. Divi vadi stiepās no metāla sadales skapja, viens indīgi sarkanā izolācijā - tieši no resna kabeļa pie sienas.

Pults sen vairs nedarbojās, tomēr izskatījās iespaidīga - kā beigts mamuts. Vai dinozaurs. Sadauzītu signāl- lampiņu aklie redzokļi, sarūsējuši tumbleri un kloķīši, viens no apdares paneļiem norauts, un no tā apakšas rēgojas laukā samudžinātu vadu jūklis. Zem lampiņām un slēdžiem - padzisuši uzraksti. Paspīdinājis virsū gaismu, Sesks salasīja: «Līnija 001», «Rezerves pievads»… «Ministru padome»… «Kremlis»…

«Valdības sakari,» Seskam iekšienē atbalsojās. Valdības. Vēl Staļina laiku. Hruščova jau nu noteikti. Svētumu svētums… Pa šīm driskām kā pa nervu šķiedrām reiz bija ceļojušas komandas, kas izšķīra ne tikai valsts, bet visas planētas likteni.

Jalta. Teherāna. Ziemeļkoreja. Kuba. Kārību krīze. Sesks izrāva vienu apsūbējušu vara serdeni no kabeļa un to aplūkoja. Centās iztēloties elektronu plūsmu, kas gaismas ātrumā joņoja caur šo griezumu kā nenogurdināmi melni ziņneši, graudami likteņus un namus… vai, gluži pretēji, celdami augšā no drupām… koriģējot veselu paaudžu dzīves ceļus. Sesks izlocīja vara vadu figūrā, kas atgādināja pigu, un uzmanīgi apsēdās metāla krēslā ar pa pusei norautu atzveltni, kas atsperīgi šūpoja nogurušo ķermeni.

Jā, tā šeit savulaik tika sēdējis valsts svarīgākā objekta operators, objekta, par kuru parasti mirstīgie, kuri mīdīja asfaltu trīsdesmit metru augstāk, neko pat nenojauta. Un neviens nenojauta. Tolaik valsts noslēpumi nenoplū- da pa visām spraugām, negāzās no avīzēm un radiostacijām… Pļāpas tajos gados piemeklēja bēdīgs liktenis…

Pa kreisi pie sienas - pazema ieroču piramīda. Virs pults - pussatrunējusi lapele ar izbalējušiem, lēkājošiem, nodrillētu rakstāmmašīnu rakstītiem burtiem. Pievirzī- jis lukturi tuvāk, Sesks ar pūlēm salasīja virsraksta pirmos vārdus: «VSP objekta posteņa sarga instrukcija…» Tālāk nelasīja, tikai uzmeta skatienu parakstam apakšā: «K/d nr. 7861/05, komandieris apakšpulkvedis Karava- jevs». Plašais, zilais paraksts bija izplūdis, taču tintes oreols nesniedzās līdz cipariem, kuri apzīmēja datumu: «1956. gada 16. maijs».

Tad lūk, kurš un kad te bija norīkojis posteņu sargus! Bet viņiem taču, mazākais, uz tualeti bija jāiet un, lielākais, jātiek laukā - pie sievas, bērniem, pie boršča ar krējumu… Apakšpulkvedis Karavajevs taču nebūs viņus šeit pieķēdējis…

Tualetes telpa, pareizāk, sanitāri tehniskais mezgls ar poda drupām vidū (koka krēsliņš! Antīks! - Sesks tādu bija redzējis pie savas vecmāmuļas komunālajā dzīvoklī Gžeļskas šķērsielā) un duša, kuras rūsas saēstā galviņa atgādināja milzu lejkannu, atradās pakavveida atzarā gaitenī. Tas jau kaut kas bija. Pamatīgāku apskati Sesks atstāja uz vēlāku laiku, bet tagad gāja tālāk. Pievērsa uzmanību resnām ventilācijas caurulēm, kas stiepās apakš griestiem, - Mežainis bija teicis, ka tagad tādas vairs neražo (un slikti, ka neražo); viss var savā reizē noderēt.

Vēl divas telpas. Metāla plāksne pie sienas ar lampiņām un lielu daudzumu aprautu vadu - vietējās saziņas sistēma? Atkal šaurs gaitenis. Pagrieziens, šoreiz kāša veidā.

Gaitenis beidzās dažus metrus priekšā. Beidzās ļoti prozaiski - salauztas mēbeles, dēļi, cementa kluči - drazu trombs no grīdas līdz griestiem. Sesks pameta nost dažus dēļu galus, ar lielām pūlēm izvilka ar ādu apvilkta krēsla atzveltni - spriežot pēc visa, dzīves laikā tam bijušas lepnas Viktorijas laika formas, aizsvieda sāņus vairākus betona klučus, kas atgādināja sastingušu lavu. Un apstājās. Kluči viņam nepatika, tie vedināja uz domām, ka gaiteni varēja piegāzt ar armatūru un ieliet cementu, aizmūrēt uz mūžīgiem laikiem.

Viņš atgriezās sanitārajā mezglā. Digeri orientējas kanalizācijā ne sliktāk par santehniķiem. Ja jau ir tualete, tad jābūt arī stāvvadam vismaz divdesmit centimetru diametrā, kas ved uz zemāko līmeni. Un šahtai, kur novietots šis stāvvads. Citādi nevar būt.

Sesks salūkoja savu āmuru. Galīgi sadauzīja podu, izsita gabalu no sienas, kurp veda kanalizācijas caurule. Aiz sienas tiešām pavērās šahta ar iedziļinātu stāvvadu. Vietas nebija daudz, taču pieredzējis digers kaut kā varēja izlīst cauri, pacēlis augšup rokas un pārbīdījis somu no aizmugures uz plecu. Un pamatīgi izpūtis elpu.

Sesks izelpoja un līda lejā.

Nolaidies līdz līmenim, kad rokas vairs nesniedzās līdz caurumam sienā, bet pēdas vēl nebija sasniegušas nākamo caurules savienojuma vietu, kur varēja atspiesties ar zābaka purngalu, Sesks saprata, ka ir iestrēdzis. Viņš sēca, izpūzdams no sevis pēdējās gaisa atliekas, pat košļeni izspļāva, braukāja ar delnām pa grumbuļaino betonu, taču nepavirzījās uz priekšu ne par milimetru. Oļa apaļais sāns, kuru viņš bija izraudzījies par orientieri, bija un palika iepriekšējā vietā. Kājas bezpalīdzīgi nokarājās lejup, bet astes kauls, atdūries pret kādu šķērsli, brakšķēja vien zem ķermeņa svara, atsaukdamies ar mežonīgām sāpēm uz ikvienu mēģinājumu kustēties. Sesks sastinga un pavēlēja sev nomierināties. Tikai kādas piecas dienas - ķermenis izžūs par piekto daļu apjoma un pats noslīdēs tālāk uz leju. Tikai kā būs ar astes kaulu? Vai tas arī izžūs kopā ar pārējo ķermeni? Viņš atcerējās multe- ni par Vinniju Pūku. Kurš bija iestrēdzis, ielūkodamies gudrā Trusīša alā. Savilka degunu, cerēdams izraisīt glābējas šķavas. Nošķaudījās un bezmaz vai apčurājās aiz sāpēm. Nē, tā nekas nesanāks.

Viņš atlieca rokas iespējami tālu atpakaļ, sataustīja caurules auksto sānu. Atbalstījās pret to un pūlējās pagriezt augumu, lai izdabūtu astes kaulu no bīstamās zonas. Uz vienu, uz otru pusi, iekustējās… Tad, atspiedies ar ceļiem pret sienu, no visa spēka izdarīja rāvienu pulksteņa rādītāja virzienā. Tumsa vienu acumirkli iekrāsojās sarkana, toties Sesks veiksmīgi paslīdēja tālāk uz leju. Zābaks atdūrās sabiezinājumā cauruļu savienojuma vietā. Betona klinti priekšā nomainīja trausls ģipškartons - beidzās četrdesmito-sešdesmito gadu kultūras slānis, sākās ierastie deviņdesmitie. t

Sesks vairākas reizes iebadīja ar celi, bija dzirdams, kā kaut kas nokrīt un sasitas, - ģipškartona plāksne krakšķēdama izvēlās laukā. Viņš nolīda vēl zemāk un, ar atbrīvotajām rokām paplašinādams caurumu, izlīda no šahtas. Poda te nebija. Arī dušas ne. Iespējams, tas viss parādīsies vēlāk, bet pagaidām šajā istabiņā bija ierīkota būvmateriālu noliktava. Grēdās bija sakrauti maisi ar cementu, apmetumu, līmes pulveri, kastes ar flīzēm. Lai nokļūtu pie durvīm, Seskam nācās pamatīgi pasvīst, atbrīvojot sev ceļu. Durvīm priekšā bija parasta franču slēdzene, kuru viņš pat necentās atvērt - vienkārši izlauza.

Sesks iznāca garā betonētā gaitenī, tādā pašā kā tas augšā, tikai platākā un augstākā. Tāda pati tumsība. Tikai kabeļi gar sienām - jauni, spīd un laistās, un adapteri ar gaismas diodēm ik pa desmit metriem. Sesks pavicināja roku viena priekšā - nekādas reakcijas. Viņš pastāvēja, padomāja, tad izvilka no kabatas košļenes plāksnīti, pa- košļāja un pielipināja virs tērauda durvju aplodas.

Ja digeriem par viņu sasniegumiem piešķirtu kaut ko līdzīgu Nobela prēmijai, viņš tiktu iekļauts nominantu sarakstā. Un ja FDD veidotu sarakstu ar pašiem smagākajiem digeru pārkāpumiem, Sesks varētu pretendēt uz augstāko sodu. Viņš tēmēja uz Mežaini, taču bija trāpījis… hm-m… laikam gan viņš bija trāpījis visīstākajā desmitniekā.

Tas bija mūsdienu slepenais objekts. Simtprocentīgi. Betona gaiteņi, istabas, pārejas, dažāda biezuma tērauda durvis ar slēdzošiem stūres ratiem. Dažas durvis aizveras automātiski, un uz pelēkās grīdas to vēršanās sektori iekrāsoti melni dzeltenām svītrām. Elektrības kabeļi, sakaru kabeļi - arī droši vien ne jau pilsētas tīklam domāti. Punktētas norādes ar ciparu apzīmējumiem - nr. 4a, 4b… Iespējams, pazemes objektu numuri.

Uzraksts uz sienas «Bunkurs nr. 2. Dezaktivācijas punkts». Uz tērauda durvīm plāksnīte ar radiācijas zīmi un brīdinājums: «Drēbēs ieiet stingri aizliegts! Apģērbu ievietot konteinerā!» Tā ja, ož pēc atomkara. Sesks paraustīja durvis, bet tās pat nenodrebēja. Pamēģināja pagriezt stūri. Taču tā nekustējās ne no vietas.

Gāja tālāk. Vēl viena trekna sarkana bulta ar uzrakstu: «Evakuators». Sesks gāja, kurp rādīja bulta, aizgāja līdz X veida krustojumam, kur viens no gaiteņa atzariem nobeidzās pie tonnīgām tērauda durvīm ar uzrakstu: «Ieeja tikai ar A kategorijas caurlaidēm!» Līdzās atradās maza plāksnīte ar šauru spraugu elektroniskajai atslēgai. Kas tās tādas par caurlaidēm? Augstākajai virspavēlniecībai? Valsts domes deputātiem? Vai valdības locekļiem?

Viņš iegriezās otrā atzarā, kur komunikācijas vēl nebija ievilktas, bet betona tunelis pārgāja ribainā montāžas caurulē, kas sastāvēja no milzīgām skrūvēm sastiprinātiem tērauda gredzeniem. Pēc kādiem desmit metriem gredzeni beidzās, dodami vietu mitrai mālainai augsnei, kas stipri oda pēc trūdiem un petrolejas. Ejas galā, aizņemdams gandrīz visu tuneli, uz platām tanku kāpurķē- dēm stāvēja citrondzeltens agregāts, kas bija tāds kā ekskavatora un bruņuvilciena sajaukums.

Sesks piegāja cieši klāt. Lai to izdarītu, viņam bija jāpārkāpj pieblietētas zemes valnim - tādi paliek svaigi izraktās kurmju ejās. Tātad šī bija mašīna-kurmis… Viņš uzrāpās uz izvirzītā konveijera un piegāja pie nogludinātas formas kabīnes ar šauriem, bieziem stikliem. Masīvās durvis vērās viegli, iekšpusē bija gana daudz vietas, bet vadības panelis pēc savas sarežģītības atgādināja lidojošās zemūdenes komandpulti. Sesks papurināja galvu, izlīda laukā, pa dzelzs tiltiņu apgāja riņķī kabīnei un pārliecinājās par prātā iešāvušās domas pareizību.

Viņa priekšā atradās milzīga, tuneļa diametra konusveida frēze, līdz pusei iegremdēta zemē. Renes, kas aizvadīja prom izrakto zemi, bija pilnas ar dzeltenīgi pelēku iezi. Patiešām mašīna-kurmis. Kalnraču vairogs - lūk, kas tas ir!

Būdams pieredzējis digers, Sesks iedomājās tuneļu rakšanas procesu, gāja uz dažādām izstādēm, reiz viņam pat bija izdevība pasēdēt kalnraču kombaina kabīnē - protams, ne jau «Lovata», protams, ne «Herrenknehta» ar frēzi divpadsmit metru diametrā, bet parastā krievu «Kristālā». Arī tas bija visai iespaidīgi. Taču tik nopietnu agregātu kā šis viņš bija redzējis tikai iztālēm. Kādā filmā ar Švarcenegeru. Švarcis ar konusveida urbi konkrēti caururba konkrētu nelieti.

Labi. Bet kāpēc šis kombains stāv šeit? Tas nozīmē, ka tepat tuvumā jābūt arī montieriem? Varbūt kaut kur kaktiņā ietur pusdienas? Neizskatās vis… Vai varbūt viņiem šodien ir brīvdiena? Nē, nejūt, ka tuvumā būtu cilvēki. Varbūt rakšana kaut kādu iemeslu dēļ sen ir pārtraukta? Izskatās, ka tā būs. Darbus pārtraukuši pēkšņi, pametuši kombainu un aizgājuši, bet objektu iekonservējuši. Vai nu pazemē mazums nepabeigtu būvju…

Šādi spriedelēdams, Sesks izspraucās starp mitru sienu, kurā frēze strādādama bija atstājusi dziļas rētas, un kombaina metāla kabīnes sānu, dodamies uz kabīni, kad viņa domu un darbības gaitu pārtrauca sveša skaņa.

Soļi. Tie skanēja no ceturtā - vēl neizpētītā atzara. Itin kā kāds absolūti piedzēries cilvēks gaiteņa viņā galā mēģinātu dejot čečotku. Te nu ir arī cilvēki, Sesks nodomāja. Pareizāk - cilvēks. Viens. Sesks devās atpakaļ līdz X veida sazarojumam, izslēdza lukturi un paslēpās nišā ar tērauda durvīm. Reizumis dzirde uztvēra neskaidru, zemu dūkoņu… nē, maušanu. Kājas pinas, bet sit čečotku un mauj zem deguna. Šiem «Stoļičnaju» dod pusdienās, vai?

Priekšā pazibēja blāva uguntiņa kā no sērkociņa. Soļi lēni tuvojās. Tie neiegriezās atzarā, kur stāvēja kombains, bet devās tālāk - uz nišu, kur slēpās Sesks, un sanitāro mezglu, tagad - būvmateriālu noliktavu. Sesks notupās uz pirkstgaliem, atspiezdams muguru pret durvīm. Sirds dauzījās ar simt divdesmit piesitieniem minūtē. Pār uzaci noritēja karsta sviedru lāse.

Kas tur nāk? Pazemē reti var sastapt draugus, turklāt -jo dziļāk, jo šis likums ir neapgāžamāks. Un kurp viņš iet? Tur, gaiteņa galā, taču ir strupceļš, kas beidzas ar sanitāro mezglu, tas ir, būvmateriālu noliktavu. Vai viņam ievajadzējies flīžu? Piedzērušā apmetēja tēvoča

Vasjas spoks no piecdesmit sestā gada? Vai varbūt apakšpulkvedis Karavajevs pārbauda savus posteņus? Bet varbūt atgriezies kalnraču kombaina vadītājs? Kurš sēdējis manā kabīnē?!

Beigu beigās nišas tukšā siena iznira Seska priekšā no tumsas kā televizora ekrāns, kurā redzama nakts aina no šausmu filmas. Gaismas no svešinieka pieres luktura pietika tieši tik daudz, lai uzsvērtu apkārtējo tumsu. «Ekrāna» kreisajā malā parādījās greizs, uzkumpis stāvs, knapi kustēdamies uz ielīkušajām kājām, lēni pārvietojās uz labo malu un izgaisa.

Sesks gaidīja un ausījās. Gaiteņa galā soļi apstājās. Tad viņš saklausīja guldzošu skaņu - tā kā smieklus, tā kā raudas, kā dziesmā dzied…

Tad tumsā izskanēja vārds. Un Seska mati zem cepures sakustējās. Viņš nosprieda, ka ir pārklausījies, taču pēc brīža viņu vēlreiz nosauca vārdā.

-   Sesk!

Un pēkšņi izmētātie puzles gabaliņi Seska apstulbušajā galvā izveidoja neticamu bildi. Tajā bija attēlots Mežainis, kas līdzinājās spokam no šausmu filmas, - greizs, uzkumpis… tomēr tas bija Mežainis. Un tā bija viņa vārgā balss, kas skanēja tumsā:

-   Tu esi šeit, Sesk?…

Sesks iznāca no savas paslēptuves un iededza lukturi. Tajā pašā acumirklī stāvs gaiteņa viņā galā lēni un ļengani kā lupatu lelle sabruka tumšā kaudzē uz grīdas.

* * *

Vairākumu alpīnistu, kuri dažādos laikos un maršrutos gājuši bojā, nāve bija pārsteigusi nevis ceļā uz virsotni, bet gan kāpjot no tās lejā. Tas ir bēdīgi. Mežainis un Sesks bija sasnieguši savu ačgārno Everestu, diez vai viņiem kādreiz dzīvē izdosies nolaisties dziļāk un tālāk.

Taču ceļš atpakaļ izrādījās tikpat liels pārbaudījums. Pat vēl lielāks.

Tunelī viņi nonīka vēl diennakti. Mežainis nāca pie samaņas pēc vairākām stundām, iedzēra pāris malciņu «digeru mikstūras», divas tabletes aspirīna un aizmiga. Viņš bija izkaltis un nomelnējis. Viņš elpoja kā caurs bajāns, viņam bija karstumi, viņš murgoja, un vienīgā saprotamā frāze, kuru viņš pirms iemigšanas izmocīja, bija ļoti dīvaina:

- Paklau, Sesk, es iekļuvu tajā starojumā.. Re, pārklājos spalvām… Mutācijā kļuvu par pērtiķi, sasodīts…

Ne ar kādām spalvām Mežainis nebija pārklājies, taču prātiņš acīm redzami bija sašķobījies. Ar vārdu sakot - dārzenis, nevis digers.

Kamēr viņš gulēja, Sesks devās izlūkot ceturto atzaru, no kura bija parādījies viņa biedrs. Nekā sevišķa. Desmit metru, divdesmit, trīsdesmit - kabeļi vien. Tad viņš atdūrās vēl vienās tērauda durvīs. Te vairs nekādu uzrakstu nebija. Viss. Ailes. Atzars beidzās… Bet no kurienes Mežainis īsti bija uzradies? Vai tiešām pa durvīm kā baltais cilvēks? Sesks mēģināja pakustināt tonnīgo plāksni - protams, nekas neiznāca. Viņš pagriezās atpakaļ un ņēmās rūpīgi pētīt sienas. Metrus piecus no durvīm pie pašiem griestiem laukā iznāca ventilācijas caurule - tā droši vien turpinājās tur, aiz durvīm. Taču pa cauruli Mežainis, par spīti savam kalsnumam un vēlmei, nebūtu varējis izlīst - tieva, pat bērns būtu iesprūdis. Sesks atcerējās viņu kādreizējo sarunu par punduriem, liliputiem - Mežainis bija gribējis izmantot viņus šādos gadījumos. Doma, protams, bija laba… Taču pats viņš punduris nebija!

Galu galā Sesks tomēr atrada, ko tika meklējis. Virs pašas grīdas, kabeļu virtenes aizklāts, vīdēja kvadrāts - pusmetrs katra mala. Sesks notupās un samērījās. Salīdzinājumā ar kanalizācijas šahtu atvere šķita plaša. Taču, iekams līst iekšā, jāizpēta. Ar pieres gaismiņu bija par maz, viņš atraisīja no vidukļa lielo lukturi un iespīdināja caurumā. Sasodīts!

Viņā pusē kā greizā spoguļa attēls viņā raudzījās kāda seja. Kroplīgs, krunkains plankums, pelēka spalvaina amēba, bailīgi sarāvusies spožajā luktura gaismā… apaļa, apsārtusi acs… acumirklī aizvērušies smagi plakstiņi… Sesks atrāvās atpakaļ un tik tikko nepalaida vaļā lukturi. Taču sekundi ātrāk seja cauruma viņā pusē arī pazuda, iegrima tumsā. Un aiz sienas atskanēja mežonīgs, nikns brēciens, no kura Seskam samirka un ieniezējās paduses. Un vēl… vai nu atbalss viņā pusē daudzkārt atsaucās brēcienam, vai arī atbildēja kāds cits. Pareizāk būtu teikt - citi.

Pie Mežaina Sesks atgriezās skriešus. Puspietupienā. Un viņa galva nezin kāpēc visu laiku bija pagriezta atpakaļ, tā ka viņš bezmaz vai ieskrēja sienā. Patiesībā, ja runā atklāti, tādam notikumu pavērsienam viņš nebija gatavs. Montieri - jā, menti - jā, lai būtu pat drošībnieki. Tikai ne tie… Saseksas vampīri, šausmas Gobu ielā, zāģēšana ar zāģi un tamlīdzīgas lietas.

Mežainis gulēja iepriekšējā vietā, itin kā nekas nebūtu noticis. Sesks bija savilcis stikla vati un citādu drazu, paklājis apakšā, lai nebūtu auksti. Tā viņš tur gulēja, neizrādīdams dzīvības pazīmes.

-   Mosties! Celies augšā!

Sesks papurināja viņu aiz pleca, pat cauri apģērbam sajuzdams slimīgo kastumu.

-   Celies!

Iešķīla viņam pāris pļauku. Mežainis noraustījās, ie- īdējās, pacēla galvu.

-   Kas ir? Kur jāiet?

-   Spoki nāk! Talibi! Lamatas! Tinamies! - Sesks iekliedza viņam ausī, piesaukdams Mežainim ierastākus tēlus.

Mežainis sarosījās, atspiedās ar rokām pret grīdu, piecēlās uz četriem atbalsta punktiem.

-Nu!

Sesks satvēra viņu 110 mugurpuses, līdzēdams piecelties. Mežainis nostājās uz kājām, grīļodamies ar rokām meklēdams pēc atbalsta. Sevišķi možs viņš neizskatījās. Sesks pagrieza draugu ar seju pret sanitāro mezglu, ielēja no blašķes mutē atlikušo konjaku un teica:

-   Mums jāiet tur! Ātri!

Prātā iešāvās novēlota doma, ka caurumu tunelī ar kaut ko varētu aizbarikādēt - aizvelt pustonnīgu akmeni vai sastiept plātnes no noliktavas… Taču tad būtu jāatgriežas tur, tumsā. Kur, iespējams, kāds jau ir. Atgriezties negribējās.

Viņš satvēra Mežaini aiz elkoņa un vilka sev līdzi uz sanitāro mezglu. Mežainis kustējās nedroši kā pārmēru ierāvis montieris un izskatījās pēc atnācēja no viņpasaules. Sesks dzīvi stādījās priekšā veicamo atceļu cauri šaurajai kanalizācijas stāvvada šahtai un saprata, ka būs sarežģījumi.

Taču sarežģījumi atrisinājās it kā paši no sevis, ja tā var sacīt. Kad viņi tuvojās šahtai, virsējā līmenī bija saklausāms troksnis, kas pakāpeniski pārauga dārdoņā. No cauruma ģipškartonā izlidoja putekļu mākonis, kam sekoja vesela akmeņu lavīna - sacietējuši apmetuma gabali, bruģakmeņi, dēļi, armatūras gabali -, kas acumirklī aizpildīja tukšumu starp caurulēm un, kā papīru saplēšot atlikušo sienu, ielidoja telpā tieši pie kājām Seskam, kurš tik tikko paguva atlēkt atpakaļ.

«Aizmūrējuši,» viņš nodomāja. «Vakars…»

Taču tas vēl nebija viss.

Kad dārdoņa pieklusa, no gaiteņa puses atkal atskanēja pazīstamā gaudošana. Sesks strauji pagriezās pret Mežaini. Mežainis stāvēja, pieliecis galvu kā putns, viņa sejā pirmo reizi parādījās saprātīga izteiksme. Viņš arī dzirdēja.

-   Mūs no šejienes laukā nelaidīs, - Sesks klusi nomurmināja. - Esam dirsā… dirsā… dirsā… dirsā…

Viņš nemanīja, kā bija sācis vilkt kādas idiotiskas dziesmiņas meldiju no televīzijas seriāla.

-   Izslēdz lukturi, - Mežainis viņam teica.

-   Ko? - Sesks nesaprata. Viņš atjēdzās, saņēmās, aizcirta atkārušos žokli. - Izslēgt? Pavisam sajucis esi, vai? Es tur tādus mūļus redzēju… Lai šie mūs tumsā pa cīpslinai vien izkidā?

-   Izslēdz savu lukturi! - Mežainis atkārtoja. - Gaisma viņus uzbudina, sanikno…

Sesks papurināja galvu.

-  Vai tu galīgi neko neapjēdz? Tumsā mums uzreiz būs beigas!

Sesks aizcirta durvis, gribēja aizspiest slēdzeni, bet tad atcerējās, ka pats pirms dažām stundām bija to salauzis. Pacēla no zemes armatūras gabalu un, aizbāzis to aiz roktura, atstutēja pret durvju stenderi. Paraustīja - mjā… Izgāzīs vienā paņēmienā. Kur lai paslēpjas?

-   Nu? - viņš uzbrēca Mežainim. - Ko stāvi? Domā, ko darīt!

-   Es viņus tur redzēju, - Mežainis ar pūlēm izrunāja vārdus, pamezdams ar galvu kaut kur sānis. - Viņi… Neaiztika. Viņi baidās no gaismas… Satrakojas.

-   Tad jau labi, - Sesks noteica. - Ejam!

Viņa galvā pēkšņi bija nobriedis plāns. Neļaudams sev apdomāties un pa īstam nobīties, viņš izrāva armatūras gabalu, atrāva vaļā durvis un kā neprātīgs izlēca gaitenī. Uh!… Labākais bija tas, ka viņš pat nedomāja, ko bija cerējis te ieraudzīt - prāvus goblinus kā ķinītī vai tādus mazus, zaļus, ausainus… Sesks skrēja, sažņaudzis rokā armatūru. Viņa luktura gaismas stars lēkāja no vienas puses uz otru, pātagodams naidīgo tumsu. Tunelis bija tukšs, vismaz šajā daļā… taču tālu priekšā kaut kas iespī- dējās - gluži kā kaķa acis. Sesks ļoti cerēja, ka turp skriet viņam nevajadzēs.

Te jau bija trešais atzars, kur atradās kombains. Sesks metās pa labi, dzelzs pātaga viņa rokās nošķindēja pret mašīnas tērauda sāniem. Viņš atskatījās.

-   Mežaini!

Mežaina nebija. Atpalicis, nožēlojamais stulbenis… Atpalicis!

-   Esmu šeit, - pēkšņi no gaiteņa atskanēja balss.

Sesks pagrieza galvu. Nē, nāk. Nāk. Tikai lukturi izslēdzis. Nāk taustīdamies. Lai nesatrauktu goblinus…

-   Ātrāk! - Sesks nošnācās.

Viņš pa kāpnītēm uztrausās līdz kabīnei, paspīdināja iekšā, morāli sagatavojies, ka tur priekšā atkal rēgosies kāds vieplis. Viepļa nebija. Sesks pagrieza rokturi, atvēra durvis un atkrita vadītāja sēdeklī, cietā un aukstā kā akmens.

-   Rāpies augšā! - viņš svelpjošā čukstā uzsauca Mežainim. - Te šie mūs nedabūs rokā!

Mežainis izskatījās tā, it kā sekotu Seskam vienīgi pieklājības pēc, lai biedru pārāk neapbēdinātu, taču šādas steidzīgas atkāpšanās cēlonis viņam līdz galam nebūtu skaidrs. Mežainis iespraucās kabīnē, Sesks pavirzījās, lai atbrīvotu viņam vietu, ar sāniem piespiedās labās puses durvīm.

-   Ieslēdzies. Tur ir bloķētājs… Nospied. Te viņi neiekļūs. Durvis ir stingras, stikli nobruņoti, lai ar akmeni nevarētu izdauzīt…

Jā, šķiet, ka vieta ir droša. Slikti vienīgi, ka viņi sēdēja ar seju pret ieeju atzarā un varēja palaist garām uzbrukuma mh'kli. Lai gan - kāda starpība… Nē, lielākais sliktums bija tas, ka viņi nevarēja sēdēt kabīnē mūžīgi. Un tur nekas nebija līdzams.

-   Es redzēju to caurumu, - Sesks ieteicās. - To, pa kuru tu ieradies. Tur rēgojās kaut kāds mūlis. It kā jau līdzīgs cilvēkam, lai gan ne pārāk. Kas tas tāds bija?

-   Nezinu, - mirkli klusējis, Mežainis atbildēja. - Es arī redzēju. Jau iepriekš… Tur to ir daudz.

-   Kur tas ir - tur? - Sesks no jauna pārgāja uz čukstiem. Viņš sataustīja kabatā cigarešu paciņu, izvilka vienu, bet aizsmēķēt neuzdrošinājās un cigaretes vietā iestūķēja mutē košļenes plāksnīti. - Kur tu vispār visu šo laiku biji? Kur klaiņoji?

Mežainis padomāja, lūkoja kaut ko atcerēties, tad nenoteikti paraustīja plecus. Pēc tam monotoni ierunājās, lūkodamies uz savām netīrajām delnām:

-     Grūti pateikt. Es maldījos… Meklēju izeju. Nezinu, cik ilgi. Domāju, ka atstiepšu kājas. Kaut ko redzēju… tādu. Visvisādas stulbības… Ielas. Mājas. Nezinu. Var jau būt, ka tas viss man tikai rādījās.

Viņš pagriezās pret Sesku, vērīgi viņu uzlūkoja.

-   Es pat par tevi, Sesk, līdz galam neesmu drošs… Es domāju - ka tikai nemurgoju un ka tikai tu man nerādies sapņos.

-   Labāk norij tableti, Kastaņeda, - Sesks drūmi ieteica un iebirdināja viņam plaukstā aspirīnu. - Un konjaku. Un pēc tam saki - esi vai neesi drošs.

-   Nezinu… Man šķiet, ka es tomēr uzgāju… - Mežainis turpināja. Un aprāvās.

Ārpusē atskanēja troksnis, tērauda karkass iedunējās. Sesks pagrieza galvu un ieraudzīja aiz loga briesmīgi iz- vaikstītus ģīmjus. Tie spiedās pie loga, cenzdamies cauri stiklam ielauzties kabīnē.

Viņš parāvās atpakaļ, sāpīgi pret kaut ko apdauzīdams elkoni. Durvīs smagi ietriecās akmens. Vēl viens akmens, vēl un vēl. Durvīs, logā, no priekšas, no aizmugures… Sitieni bira no visām pusēm. Kad Sesks atvēra acis, viņam šķita, ka viss kombains ir aplipis ar spalvainu masu, no kuras rēgojas laukā garas tvarstīgas ķetnas un ķēmīgas, itin kā sāniem uzlipinātas galvas. Durvis drebēja un raustījās, draudēdamas izlēkt no eņģēm.

-   Nē, vai tu redzēji?! - Sesks iebļāvās kā aizkauts. - To ir tūkstošiem!!…

Viņš palūkojās Mežaina nobālušajā sejā, novērsās un ieurbās ar acīm vadības pultī.

-   Vai tu zini, kā to iedarbināt?… Ātri! Nu!… Nu taču!!…

Viņš bija gatavs sākt raudāt kā nervoza dāmīte, kuras mašīnai dzīvā krustojumā noslāpis motors. Taču Mežainis nebilda ne vārda. Viņa roka jau taustīja kaut ko uz pults un zem tās. Viņš bija atradis kādu kloķi, strauji to parāva, iekšpusē, kalnraču vairoga iekšienē kaut kas sāka griezties, kā tas notiek ar mašīnas motoru, kad to mēģina iedarbināt. Vēl viens rāviens. Mežaina elkonis sāpīgi iebakstīja Seskam kreisajā sānā. Šajā reizē motora nodalījumā kaut kas vēlreiz pagriezās.

- Pamēģini tu! - smagi elsdams, Mežainis teica. - Man tagad nav spēka.

Pārliecies biedram pāri, Sesks parāva kloķi. Vienu reizi, otru, trešo… Du-du-du… Du-du-du-du… Savulaik viņš tā tika darbinājis laivas motoru, tiesa, ar lielākiem panākumiem.

«Un ja nu tur nav benzīna?» viņam pēkšņi atausa gaisma. «Vai eļļas? Vai vēl kaut kā cita? Un ja nu…»

Sesks kārtējo reizi parāva starteri. Motors ierēcās. Kombains spēcīgi noraustījās, zem kājām kaut kas ie- vibrējās. Negaidot ieslēdzās starmeši, izgaismodami gar stikliem ķepurojošos bezformīgus ķermeņus. Atskanēja tādi kā kliedzieni, kā niknas gaudas. Notiekošais atgādināja izārdītu žurku midzeni, gigantisku žurku mājokli. Br-r-r-r…

Sesks novēlās atpakaļ savā vietā. Viņš ar cerībām raudzījās savā biedrā. Mežainis zina, Mežainis visu zina, pat to, kad izlaidīs garu, viņš visu zinās… Mežainis vērīgi aplūkoja pulti, ievilka nāsīs miklo, sasmakušo gaisu un pagrieza sarkano kloķi. Noskanēja spalgs svilpiens, un kabīne sāka kustēties - bija ieslēgusies pāreja uz darba režīmu, konusveida asmens sāka griezties, sākumā lēni, tad aizvien ātrāk un ātrāk. Mežainis pavirzīja uz priekšu pārnesuma rokturi. Kāpurķēdes žvadzēdamas sakustējās, kombains sāka virzīties uz priekšu.

Gr-r-r-r-ah! Asmens atdūrās pret kaut ko savā ceļā un tūdaļ pat pārvarēja šķērsli, ierija to, sakošļāja un izspļāva, pametot kabīnes virzienā smagus zemes, akmeņu un, iespējams, vēl kaut kā cita gabalus. Urbis, itin kā izgaršodams maltīti, kāri lauzās tālāk, smalcinādams zemi, kombaina priekšgals pacēlās augšā, uzbraukdams paša samestās zemes valnim… Mežainis klusi nolamājās un trieca ar dūri pa lielu zilu pogu - lejā krakšķēdamas sāka darboties metāla ķetnas, grābdamas zemi no kāpurķēžu apakšas un mīcīdamas to zemē un gar sienām.

Sesks piespieda sevi palūkoties laukā pa logu, morāli gatavs visam kam, taču gatavošanās izrādījās lieka - nekādu viepļu tur vairs nebija. Nebija nekā, tikai frēzes izgrauzta, kūpoša smilšmāla siena. Visu bija aizslaucījušas zemes un akmeņu straumes, viss bija notīrīts, kā rūsas kārtu notīra smilšu strūklas mašīna.

Dārdi, žvadzoņa, skrapstoņa, no aizsargekrāna lidoja atpakaļ augsnes gabali. Trokšņa dēļ sarunāties nebija iespējams, un Sesks tikai kā apmāts lūkojās biedrā, apbrīnodams viņa personības daudzpusību. Kur Mežainis bija apguvis kalnraču vairoga vadīšanas prasmi?

Frēze tukšgaitā iekaucās, uz pults iedegās sarkans uzraksts «Dobums», un tūdaļ pat darba režīms automātiski izslēdzās. Motors turpināja dūkt, taču kaukšana mitējās - frēze sāka griezties lēnāk. Agregāts apstājās.

Bet Mežainis jau sāniski vien, smagi un neveikli kā ievainots trausās laukā no kabīnes, vilkdams Sesku sev līdzi. Viņš rādīja uz priekšu, tur, kur spīdēja starmeši. Taču Sesks neko neredzēja, pat ne zemes sienu - visapkārt melnēja tumsa.

- Uz priekšu, ašāk!

Digeri pārgāja šauram tiltiņam, nogaidīja, līdz rotors apstājas, skaitīja sekundes un klausījās, kā tumsa aiz muguras pamazām atdzīvojas, sākdama kūņoties un kustēties. Tad Mežainis nokomandēja: «Ejam!» Viņi ar pūlēm izspraucās gar karstajiem frēzes asmeņiem un mitro smilšmāla sienu, noklādami nezināma tuneļa melnajā atverē. No kaut kurienes vilka cerību viesošs caurvējš.

- Ašāk, ašāk! - Mežainis bija pilnīgi atžilbis, un nu jau viņš vilka sev nopakaļ pie priekšgājēja lomas jau pieradu- šo Sesku. Taču Sesks nepretojās. Izskatījās, ka viņi bija iznākuši normālā tunelī, kuram bija izeja, vai vienkārši kādā lakūnā. Un, ja viņi grib dzīvot, redzēt sauli, vēl kaut reizi izmirkt lietū un iedzert alu «Mežāzī», un pastāstīt skuķiem pāris baisu stāstiņu… tad kaut kā tur ir jānokļūst. Turklāt steidzami, iekams nav atgriezušies goblini vai kā šos tur sauc…

Aptvēruši sevi rokām un iekrampējušies nosvīdušajiem pirkstiem slapjajā apģērbā, viņi atspērās un lēca melnajā caurumā, lēca nezin kur, iespējams - pašā ellē… Par laimi, dziļi nebija jākrīt. Sesks vienīgi apdauzīja plecu un piezemējās, ar seju atsizdamies pret Mežaina zābaku. Tā bija milzīga kaverna, kas bija likusi apstāties speciālā objekta īpašajai mašīnai. Frēzes izgrieztā zeme bija sabirusi dobuma dibenā, veidodama slīpu nogāzi, kas digeriem ļāva izvairīties no nopietniem savainojumiem. Taču viņiem vēl bija jāatrod ceļš uz ārpasauli.

Viņi ilgi klejoja tukšumā, gluži piemirsuši, ka digera sirdij jāiepukstas straujāk, kad priekšā paveras jauni pazemes horizonti. Ja viņi uzdurtos plāksnei ar uzrakstu «Milicijas izsaukšana», Sesks pirmais nospiestu pogu - lai saņem ciet! Tur tomēr būs ārsti, kāds nekāds rijamais un galvenais - tur nebūs goblinu. Tiesa, prātā nāca arī Lusiks, ko atrada atkritumu konteinerā…

Taču veiksme viņus nebija pametusi. Izgājuši cauri veselai alu, dobumu un izskalojumu sistēmai (kā gan Maskava vēl aizvien turas), viņi beidzot nonāca izskalojumā, caur kuru kādreiz bija iekļuvuši gaitenī ar lampiņām. Var teikt - bija mājās. Taču tas vēl ne tuvu nebija fakts, jo virves, pa kuru varēja nokļūt augšā, ledus pagrabā, šajā reizē nebija, un Sesks bija gatavs pārgrauzt sev rīkli, ka pirmīt bija to norāvis, - cik tagad viss būtu vienkārši!

Viņi uzgāja atkritumiem piebērtu vecu lifta šahtu ar milzīgu vara ratu, kuru droši vien ar rokām tika griezuši vēl kādi dzimtļaužu zemnieki vai franču gūstekņi, vai varbūt senēģiptiešu vergi, un pusi dienas grāba no tās laukā mēslus, skaidri nezinādami, vai izkļūs brīvībā vai ar pakausi atdursies pret cietu fundamentu. Izrādījās, ka lifts apkalpojis to pašu sen nojaukto namu, kura pagrabā tika uzietas Nikolaja sudraba monētas. Šahta no virspuses bija pārklāta dēļiem, tāpēc, būdami augšā, viņi to nebija pamanījuši. Viņi iekļuva pagraba «neapdzīvotajā» daļā, «pirtspriekšā», tuvāk mūrējumam un mūsdienu komunikācijām. Un tālāk no paššāvēja. Taču smirdoņa te nezin kāpēc bija tāda pati.

Ja Mežainis un Sesks būtu alpīnisti un iekarotu kādu astoņtūkstošnieku, šī ceļojuma daļa viņiem būtu kā fināla akords, pēc kura viņus gaidītu šampanietis, kafija ar konjaku, kvalificēts ārsts, tīra gulta un kolēģu, kā arī partijas un valdības apsveikumi… Digeram nekas tāds nav iespējams. Digeram galvenais - izdarīt savu darbiņu klusi un pazust sveikam un veselam, kamēr astē nav ie- ķērušies «uzpleči» vai bandīti. Seskam nespīdēja iekļūšana Eiroparlamentā kā tam alpīnistam rekordistam… kā viņu tur… Nav svarīgi. Žēl. Sesks ļoti ilgojās pēc atzinības.

Viss, ko viņš bija ieguvis, trijos naktī iztrausdamies uz lietus samērcētā Maskavas asfalta, - tas bija tikko elpojošais Mežainis un pusdzīvais viņš pats. Viņi izģērbās, pastāvēja zem bezmaksas siltās dušas, noskalodami izmocītajiem ķermeņiem netīrumus, sviedrus, sodrējus, smaku, un pamazām atguvās. Tad, cik spēja, nomazgāja apģērbu. Pa paradumam uzmeklēja tuvāko «sildītavu» [5] , izkarināja slapjās drēbes uz caurulēm, paši iekārtojās līdzās un atslēdzās, vai nu zaudēdami samaņu pēc nepanesamā sasprindzinājuma, vai iekrizdami smagā miegā bez sapņiem.

Viņi atjēdzās ap pusdienlaiku. Apvilka izkaltušās drānas, pabraucīja asiem rugājiem apaugušās fizionomijas, drūmi paraudzījās viens otrā. Skats bija tāds kā izbēgušiem katordzniekiem. Gribējās ēst, dzert, ieiet vannā - gribējās visu. Vairāk par visu gribējās dzīvot.

Viņiem nebija kurp iet, mājās ja arī gaidīja, tad tikai tie, no kuriem šampanieti un kafiju ar konjaku nesagaidīt. Sesks bija par to, ka jādodas uz juristu kopuškām, taču Mežainis nosauca kādu adresi ķīniešu kvartālā. Kīniešu kvartāls - tas bija labi.

-   Sievišķis? - Sesks painteresējās.

-   Divi sievišķi, - Mežainis precizēja. - Tikai ļoti maziņi.

-   Skolnieces? Mazgadīgās?…

-    Sliktāk. Liliputes. Tikai tā viņas nedrīkst saukt. Vienkārši - mazi cilvēki… Bet vispirms jāapmeklē slēptuve un jāpievāc nauda. Tad jānopērk vienreizējie skuvekļi un jānoskuj mūļi. Citādi necik tālu netiksim.

-   Varbūt iesim pa apakšu? - nedroši ievaicājās Sesks.

Mežainis papurināja galvu.

-   Nē. Man pašlaik uz pazemi nevelk. Izstaigājos cik uziet.

-   Tas tiesa, - Sesks novilka un pēkšņi jautāja:

-   Paklau, Mežaini, kur tu iemācījies vadīt to draņķi? Nu - pazemes kombainu?

Mežainis domīgi novilka ar pirkstiem pa pretīgi skrapstošajiem rugājiem un pasmīkņāja.

-   Kāpēc tu domā, ka protu to vadīt?

Sestā nodaļa

«TĒVOČA KOĻAS» LĪNIJA

2002. gada 16. septembris, Maskava

Jevsejevs pamodās agri, it kā no spēja grūdiena - viņš sapnī bija redzējis Suru kaut kādā dīvainā skolas formā, kādu droši vien valkāja divdesmitā gadsimta sākumā… Tikai svārciņi ļoti īsi, kā striptīzdejotājai, pat šaurās sarkanās biksītes redzamas. Kāds stulbums! Neko vairāk neatcerējās, bet sirdī bija palikusi nepatīkama skabarga. Bija Suročka un izgaisa… Interesanti, ko viņa redz sapnī?

Vecāki vēl gulēja. Cēzars kā melna, nekustīga statuja sēdēja līdzās viņa gultai, it kā ļauns burvis būtu pārvērtis viņu akmenī. Modināt saimnieku viņš neuzdrīkstējās, tikai skatījās savām šokolādes krāsas acīm - hipnotizēja. Līdzās slaistījās Bruts, staigāja, mīkstām ķepiņām masēdams paklāju, bez skaņas atpleta sārto rīkli - balsī ņaudēt no rītiem bija stingri aizliegts.

-   Ceļos jau ceļos, - Jura miegainā balsī solīja. - Viss, Cēzar…

Pulkstenis rādīja 6.05. Vienā rāvienā, neļaudams sev atkal iegrimt miegā, viņš pielēca kājās. Cēzars acumirklī atdzīvojās, atbrīvojās no burvības, koptā melnā spalva viļņojās, nagi skrapstēja, aste izbungoja pa grīdu biežu nepacietīgu ritmu. Resnītis Bruts apmeta vairākus lokus ap Juru un, aicinoši atskatīdamies, aizrikšoja uz virtuvi, kur stāvēja viņa bļodiņa.

-   Kas ir, zvēri? Vai gribat rīt? - Jura žāvādamies apvaicājās. - Un rīta rosme, zobu tīrīšana, roku mazgāšana?

Jums ir labi, uz jums tas neattiecas. Tas ir cilvēka - saprātīgas būtnes liktenis!…

Ielās vēl nav ierastās burzmas, automašīnu stiklus pagalmā klāj jaunavīga rasa. Uz pežo sānu stikla parādījusies ar pirkstu uzzīmēta sirsniņa un muļķīgs vārds «mī- le-stiba». Auksti! Labi! Turēdams Cēzaru pie kaklasik- snas, Jura šķērsoja ielu un nesteidzīgā riksītī aizskrēja līdz skvēram. Cēzars ievēroja mērenību, skriešiem nemetās, bet viņa varenie muskuļi zem ādas saspringa kā augstsprieguma vadi un tikai gaidīja komandu.

Skvērā Jura palaida viņu vaļā. Zem vecas kastaņas veica rīta rosmi, sešpadsmit reižu pievilkās pie krāsotiem vārtiņiem, pārmaiņus paskrēja ar Cēzaru, tad, pieāķējis viņa kakla siksnai pavadiņu, sacīja:

-    Tagad dosimies uz konspiratīvu tikšanos. Netrokšņot, ķepas uz pleciem nelikt, nesiekaloties, vērot situāciju! Viss skaidrs?

Cēzars pacēla uz saimnieku gudrās, uzticības pilnās acis. Kādi gan var būt jautājumi, saimniek?

Bez ceturkšņa septiņos viņi bija atstājuši aiz muguras vairākus kvartālus, kas pamazām modās un pildījās cilvēkiem, un nonākuši klusā, mājīgā pagalmiņā pāris soļu no metro - vienā pusē atradās pabalējusi trīsstāvu māja, kādās ap gadsimta vidu mēdza iemitināt vidējā līmeņa rūpniecības priekšniekus, otrā - ķemmdziju kombināta kopmītne, trešajā un ceturtajā - vecas garāžas un pagrabi.

Uz soliņa pagrabu ķieģeļu bastiona priekšā jau sēdēja večuks ar tik dīvainu sirmiem matiem apaugušu kārpu, ka Cēzars palēnināja soli un norūpējies piešķieba galvu.

-   Labrīt, Ivan Semjonovič! - Jura sveicināja.

Večuks saldi pasmaidīja un pastiepa kuratoram roku.

-   Labrītiņu arī jums, Jurij Petrovič!

Tad bažīgi pašķielēja uz Cēzaru.

-   Kas par sunīti… Vai tas nekož?

Cēzars bija gatavs vai zemē ielīst. Kā džentlmenis, kuram pirmās tikšanās laikā pajautā, vai viņš nebojā gaisu pie galda… Par ko tas večuks viņu uzskata? Par dumju ielas kranci?

-   Kas jums nāk prātā?! - Jevsejevs aizstāvēja draugu. - Cēzars ir labi audzināts, viņš visu saprot, gluži kā cilvēks…

Ņūfaundlends pateicīgi pavēdināja asti. Viņš bija pieradis, ka jauni paziņas apbrīno viņa gudrās acis, vareno stāvu, biezo, spīdīgo spalvu. Taču vecais tikai pārlaida skaistulim aukstu, neredzošu skatienu, toties saimniekā vērās patiesā apbrīnā, salkani smaidīdams, itin kā paužot pilnīgu padevību un uzticību.

-   Kāds skaistums, Jurij Petrovič! Kas tikai dabai nav pa spēkam, ko?…

Viņš pamāja ar roku uz pagalmiņu, aicinādams kopā ar viņu baudīt skaisto rītu. Cēzaram vecais nepatika - maz, ka viņš bija slikti audzināts, viņš oda pēc pelējuma, rūgtiem pulverīšiem un netīras sirdsapziņas. Un vēl - pēc drīzas nāves. Nāve nebija saistīta nedz ar pulverīšiem, nedz pelējumu, nedz ar tukšo ādas maisu, kas karājās vecim zem zoda, pat ne ar viņa vecumu. Tā bija pēkšņa, netīra nāve.

Būdams īsts džentlmenis, Cēzars nesāka klāstīt savus visnotaļ personiskos novērojumus, bet vienkārši novērsās.

Arī Jura Jevsejevs acīmredzot vēlējās pēc iespējas drīz tikt vaļā no sava sarunbiedra. Viņš neiesaistījās sarunā par laiku, tikai izņēma viņam no rokām lētu plastikas mapi, pretī pasniedzot saburzītu pasta aploksni, jāatzīst - samērā plānu.

-    Atvainojiet, Ivan Semjonovič, par traucējumu tik agrā stundā… Te būs jūsu honorārs.

-   Ko jūs, ko jūs! - Vecais sāka vēcināt rokām. - Konspirācija ir svarīgāka par miegu! Atminu, kā vecajos laikos trijos naktī tikos ar kuratoru… Paldies!

-   Uz redzēšanos, Ivan Semjonovič! Sakari paliek iepriekšējā režīmā.

Jevsejevs paspieda ļengano, auksto roku. «Kā beigta zivs,» prātā neviļus iešāvās doma. Viņi izgāja no senlaicīgā pagalmiņa, bet Ivans Semjonovičs palika sēžam uz sola. Pēc kādām desmit minūtēm izies pa otru pusi un ienirs metro. Konspiratīvā tikšanās bija beigusies.

Atceļu cilvēks un suns veica mērenā solī, un katrs risināja savu domu.

«Re, ko nozīmē - vecie kadri,» prātoja kapteinis Jevsejevs. «Kā tāds alvas zaldātiņš! Vienmēr postenī. Gan sniegā, gan salā, gan tad, kad lietus gāž aumaļām… Un tomēr viņā ir kaut kas pretīgs… Kāpēc? Viņš taču strādā mūsu labā, palīdz valstij…»

Jura sakaunējās par savām domām un pielika soli.

«Kam viņam vajadzīgs tas vecais ūpis, netieku gudrs,» Cēzars pie sevis gremzās, vairāk gan kārtības labad. Lai varētu baudīt rīta pastaigu pa pilsētu kopā ar saimnieku, viņš bija gatavs paciest ikvienu.

Kad viņi atgriezās mājās, tur jau cepās omlete ar tomātiem, televizors virtuvē vāvuļoja par albāņu separātistiem un jauna taifūna draudiem Atlantijas okeānā, māte kursēja no virtuves uz vannas istabu, te pasniegdama tēvam tīru dvieli, te skaļi precizēdama caur durvīm - kafiju vai tēju? Vai varbūt vakardienas kefīru?

-  Kā izstaigājāties? - Klaudija Ivanovna painteresējās, uz mirkli apstādamās priekšnamā.

-   Lieliski, - Jura ziņoja. - Burvīgs laiks, spirdzinošs gaiss… Visi muskuļi darbojas!

-   Aši mazgājies, brokastis ir gatavas…

No vannas istabas jau nāca laukā aukstajā ūdenī pie- sārtušais, pēc «Dzintara» smaržojošais Pjotrs Daņilo- vičs. Viņš ar spēcīgu rokasspiedienu sasveicinājās ar Juru, uzmeta skatienu mapei viņa rokās un saprotoši pavīpsnāja:

-   Izved laukā suni, veic rīta rosmi, tiecies ar aģentu - un visu vienā laikā… Tev gan ir apgriezieni!

-   Kā Jūlijs Cēzars, - Jura piemiedza aci.

Izdzirdis savu vārdu, suns pagrieza galvu uz viņa pusi, izkāra mēli un skaļi noelsās - arī pasmaidīja, pa savai - suņu modei. Pretīgo veci viņš jau bija aizmirsis, palika tikai patīkamie iespaidi, ko bija atstājusi pastaiga. Taču cilvēkiem nav tik īsa atmina.

-    Pasaki man vienu, - Jura iesāka, kad viņi ar tēvu dzēra tēju un māte bija aizgājusi uz virtuvi. - Kāpēc man Profesors šķiet tik netīkams? Viņš taču ir mūsu pusē, labumu arī kaut kādu dod… Un tajā pašā laikā… Tas ir sajūtu līmenī… Es pat nevaru izskaidrot…

Pjotrs Daņilovičs pamāja, bērdams cukuru lielā krūzē ar emblēmu «PSRS VDK» - senu darbabiedru dāvanu Čekistu dienā.

-   Skaidra bilde. Aģents sastāv it kā no divām daļām. Viena strādā tavā labā, otra - pret tiem cilvēkiem, kurus viņš «izgaismo»… Tie taču ir viņa paziņas, draugi, gadās - pat radinieki. Un grozies kā gribi - viņš tos nodod! Mēs, protams, glaudām viņam galvu, slavējam, sakām, kāds viņš ir brašulis un varonis, cik svarīgu un vajadzīgu darbu viņš dara… īsi sakot - klājam nodevībai virsū laku, saucam to savādāk, skaistāk… Tikai viņš pats lieliski saprot, kas un kā!

Karote palika karājamies gaisā.

-   Tu sajuti šo viņa otru pusi. Skaidrs, ka nekā patīkama tajā nav. Tikai tā ir viena problēmas puse, turklāt - ne pati galvenā…

Karote ienira karstajā šķidrumā un ņēmās griezt tajā kūpošus virpuļus. Pjotra Daņiloviča seja pārakmeņojās.

-   Sliktāk, ja viņš kļūst pretīgs pats sev, kad iestājas dvēseles krīze un viņš sāk meklēt vainīgo! Vari iedomāties, kurš tas izrādīsies?

Pieredzējušais komitejnieks pavērsa karoti pret Juru, kas viņā uzmanīgi klausījās.

-   Es? - Jura vaicāja.

-    Tu, es, vienalga, kurš. Ikviens virsnieks kurators… Pat instrukcijā Trešās sardzes nodaļas žandarmiem aprakstīti gadījumi, kad aģents pavērš ieroci pret savu kuratoru. Tiesa, tagad to ir grūti iedomāties. - Pjotrs Da- ņilovičs iedzēra malku aromātiskās tējas. - Jo cilvēku uztverē jēdzieni «dvēsele», «sirdsapziņa», «gods» ir stipri mainījuši savu būtību, psiholoģiskos taifūnus nomainījuši šļaksti netīrā peļķē… Goda dēļ nešauj ne uz sevi, ne citiem…

-   Kā tad man būtu pret viņu jāizturas? - jautāja Jura, kam nu jau viss bija sajucis.

-    Kā pret labāko draugu, - paskaidroja atvaļinātais pulkvedis. - Pat kā pret radinieku. Tev viņš jāatbalsta, jāaprūpē, jābūt kā auklei… Nedrīkst pievērst uzmanību tam, ka viņš tev šķiet netīkams, - blēņas, galvenais - ka viņš strādā tavā labā! Tāpēc izmanto viņu savu mērķu sasniegšanai. Bet morāli aizmirsti - tai nav nekā kopēja ar operatīvo darbu!

* * *

Vējš no klajuma dzen Autorūpnīcas ielā pelēkus putekļus. Nezināma iemesla dēļ gultņu rūpnīcas kultūras nama durvis ir viesmīlīgi atvērtas. Lai gan par kultūru te nekas neatgādina - ēka sagatavota nojaukšanai, un izskatās, ka tā jau būtu sākusies. Tomēr pa saplaisājušajiem betona pakāpieniem šodien nāk un nāk apmeklētāji. Turklāt ar samērā specifisku izskatu un manierēm.

-   Sveiks, vecais! Vai tas esi tu? - sirms večuks ar spieķīti sveicina savu vienaudzi, kura reiz cirtainos matus aizvējojis varenais baudu viesulis, atstādams vienīgi gludu, dzelteniem pigmentu plankumiem izraibinātu kailu galvvirsu.

-   Es, vecīt, es! - tas par atbildi nosēcas. - Kurš gan cits? Vai Francūzi redzēji?

Garāmejošie sārtvaidži skolnieki aiz smiekliem spurdz un sit cits citam uz pleca.

-   Kā šie laiž, pterodaktili!

Ja viņi būtu dzīvojuši pirms trīsdesmit gadiem, tad vai pamirtu mēmā sajūsmā un sekotu šodienas «pterodakti- liem», lai vismaz paelpotu to pašu gaisu un tādējādi kaut cik tuvinātos elkiem. Bet pēcāk ilgi dižotos: «Mēs redzējām Saksofonistu un Andromedu - tā, kā tagad tevi! Brītiņu kopā patusējām…»

Taču savas jaunības dēļ viņi nepazīst ne Saksofonistu, ne Andromedu, ne Francūzi, ne «Marinu Vladi», ne Frizieri - nevienu no tiem, kuri valdīja pār jauniešu prātiem septiņdesmitajos gados un tagad kāpj pa jelkādu skatu zaudējušajiem pakāpieniem. Arī no galvaspilsētas bohēmas kādreizējā šika un spozmes nekas nav palicis pāri. Trūcīgi ģērbtas večiņas un večuki, gandrīz visi izskatās vecāki par saviem gadiem - sevi liek manīt jaunības trakulības, izvirtīgā dzīve, ģimenes trūkums…

Lūk, ubadzei līdzīgā kādreizējā skaistule Vika ar iesauku Cariene, tagad viņa Gorkija parkā vāc pudeles… Tur Žans - savulaik veikls un veiksmīgs valūtas spekulants, kurš viens no pirmajiem tika nopircis žiguli. Tagad viņš ir taksometra šoferis, braukā sarūsējušā «trešajā» un tik tikko savelk galus kopā. Ar savu alkatību un bagātību slavenais Vranglers ir pierakstījis papīru papīrus, lai panāktu sešu sodāmību par spekulāciju pilnīgu reabilitāciju, - šis pants mūsdienās ir atcelts, tātad ļauj pieprasīt materiālo zaudējumu kompensāciju… Valis, Bocmanis, Žirafe, citi spekulanti…

Sasveicinās cits ar citu, sačukstas, bažīgi acis apkārt šaudīdami:

-   Nez kāpēc mūs atcerējušies?

-   Ka vēl neatņem pensiju…

-   Kuram te ir pensija, atskaitot tevi…

Pēc vadības speciāla rīkojuma viņus kopā bija saaicinājis atvaļinātais majors Andrejevs, kurš kādreiz bija kūrējis ideoloģiju un kultūru. Pārskatīja arhīva kartotēku, sasprindzināja atmiņu, izvilka savas personīgās piezīmes. Daudzi bija miruši, turklāt atšķirībā no vispārējiem Krievijas statistikas datiem šajā kontingentā sievietes mira biežāk nekā vīrieši… Tomēr trīsdesmit sešus cilvēkus izdevās sadabūt rokā.

Tieši kā viņi būtu sasaucami kopā, vadība nebija norādījusi, taču Andrejevs daudz par to galvu nelauzīja - izrakstīja visiem pavēstes par ierašanos gultņu rūpnīcas kultūras namā uz profilaktisku sarunu, un beigta balle. Jevsejevs gan bažījās, kā nu tā - tik daudz pavēstu bez nevienas krimināllietas? Bet atvaļinātais tikai neizpratnē palūkojās un turpināja rakstīt. Kapteinis vēl pateica priekšā - profilaktisko sarunu sen vairs nav. Andrejevs paklausīja un vārdu «profilaktisku» visur rūpīgi pārsvītroja. Iznāca tikai - «uz sarunu».

Kādreizējie uzskaitē esošie ir pienākuma cilvēki, kuri uz savas ādas izbaudījuši VDK varenību, tāpēc apmeklējuma procents tuvojās simtam. Jevsejevu tas ļoti izbrīnīja. Viņš bija pārliecināts, ka kādreizējie bohēmieši ņems un pasūtīs viņus uz zināmajiem trim burtiem. Vienkārši atvaļinātajam majoram bija vecā, bet jaunajam kapteinim -jaunā domāšana. Un arī izsauktie piederēja vecajai iekārtai, tāpēc domāja tādās pašās kategorijās kā viņu kādreizējais kurators.

Aktu zālē ar salauztu mēbeļu piebāztiem kaktiem ir gandrīz pavisam tumšs, stipri ož pēc putekļiem un pamestības. Jevsejevs kopā ar Andrejevu bija nolikuši pie skatuves pāris veselu krēslu, ar tiem nepietika, tāpēc katrs izsauktais meklēja pa kaktiem un izraudzījās sev sēžamo. Bet čekisti apsēdās uz skatuves pie neapklāta galda, tikai sarkanā galdauta vien vēl trūka.

- Sveicināti…

Majors Andrejevs saminstinājās, nezinādams, kā uzrunāt sanākušos. Pilsoņi? Pārāk stingri, viņi it kā nebija devuši iemeslu… Biedri? Kas šie, pie velna, par biedriem?

-   Sveicināti, senie paziņas! - Viņš beidzot atrada piemērotu formulējumu - neoficiālu un viegli rotaļīgu. Jevsejevs labsirdīgi pasmaidīja.

Tomēr neviens no lejā sēdošajiem nesekoja viņa piemēram - VDK, lai kā arī sauktos, nav tā vieta, kur mēdz jokot un smaidīt.

-    Sen neesam tikušies. Un labi vien ir, - Andrejevs turpināja, nezinādams, kā izturēties šo cilvēku sabiedrībā.

Taču vecās iemaņas veda viņu uz priekšu, un viņš desmit minūtes samērā gludi runāja par starptautisko stāvokli un Rietumu ideoloģijas postošo ietekmi. Izsauktie saspringti klausījās un ne par ko nebrīnījās. Jevsejevs tikko dzirdami noklepojās.

-   Un tagad ar jums runās kapteinis Jevsejevs, - Andrejevs strauji nobeidza, un trīsdesmit seši pētīgu acu pāri pārfokusējās uz Juriju.

Klusums sabiezēja. Visi saprata, ka tagad nāks galvenais - tas, kā dēļ viņi bija šurp aicināti.

-    Mums ir vajadzīga jūsu palīdzība. - Jurijs neitrāli vērsās pie grumbainajām sejām. Pustumsā tās atgādināja skeletu galvaskausus. Tikai acis dzīvi mirdzēja. Un arī ne visiem.

-   Septiņdesmito gadu sākumā Maskavas bohēmas aprindās bija pazīstams cilvēks, kuru sauca par tēvoci Kolu. Viņam bija volga. Viņa sievu sauca par Ņinu Stepanovnu, meitu - par Marinu. Viņi dzīvoja centrā, labā dzīvoklī. Viņš varēja dabūt biļetes uz koncertiem, kino festivāliem. Kurš pazina šo cilvēku?

Klusums ilga vēl dažas sekundes. Tad skeleti sāka sačukstēties.

-   Kas par tēvoci Kolu? Varbūt Sumskis?

-   Tā bija Pioniere, - Andrejevs paskaidroja, uzrakstīdams to uz četrkārt pārlocītas lapiņas. - Mēs viņu pēcāk sīki iztaujāsim.

-   Vai tad visus var atcerēties?

-   Cižs, čūskulēns tāds, nekad negāja uz kontaktiem!

-   Kam viņš jums pēc tik daudz gadiem vajadzīgs? Visi noilgumi jau iestājušies!

-   Vranglers! Skat, cik gudrs, maita… Es tev parādītu noilgumus!

-   Vai mēs esam jūsu štata darbinieki? Vai saņemam algu?

-   Zans, ķēms tāds! Un taču saņēma samaksu par sadarbību… Tikai nezin kāpēc kļuvis nikns…

-   Vai tagad jūs vadāt ideoloģiju un kultūru, biedri kap- tein? - Piecēlās gara auguma kalsns vecis.

-   Valis. Viņam patīk visos caurumos bāzt savu degunu…

-   Tādas līnijas vairs nav, - Jevsejevs atbildēja. - Tagad ir demokrātija. Mēs ne ideoloģijā, ne kultūrā nelienam…

-   Interesanti gan! - Valis teatrāli iepleta rokas un uzlūkoja savus līdzbiedrus. - Agrāk jūs līdāt visos caurumos un arī mūs turējāt pavadā, bet tagad vairs nelienat?

-   Jauni laiki, jauna domāšana, - Jurijs paskaidroja.

-   Kas nu šī par jauno! - Valis nerimās. - Agrāk visi mūs spaidīja - Komiteja, komjaunatne, partija, avīzes! Mēs bijām atkritēji! Avīzēs par mums rakstīja vienīgi rubrikā «Tiesu hronika», televīzijā, ja arī rādīja, tad tikai pārraidē «Cilvēks un likums»!

-   Kur citur tevi lai rāda? - Andrejevs sapīka. - Kur tevi lai rāda, ja tu pārkāp padomju likumus?

-   Piekrītu, - Valis pamāja. - Visādi gadījās. Tikai mēs toreiz bijām tādi kā izdzītie, pagrīdnieki. Bet tagadējie? Viņi tagad ir - glamūrs! Viņiem ir savas avīzes, savi žurnāli, kur par skanošo viņu viepļus drukā katrā numurā. Naktsklubi ar narkotikām un maukām, visvisādi kazino ar kārtīm, ruleti, striptīzu… Viņi vada pārraides, māca jauniešus dzīvot, viņus dēvē par eliti! Bet viņi ir tieši tādi paši, kādi bijām mēs, tikai desmitkārt sliktāki! Tie paši spekulanti, valūtas blēži, prostitūtas un narkomāni. Kas tā par ideoloģiju? Kas par jauno domāšanu? Kur ir taisnība?

Skeleti sarosījās. Varēja redzēt, ka Valis skāris visu vājo vietu.

-   Un vainīgi pie visa esat jūs! - Valis atmaskojoši pastiepa pirkstu Jevsejeva virzienā. - Jūs palaidāt vējā gan ideoloģiju, gan kultūru! Starp citu - politiku arī! Tāpat ekonomiku! Tāpēc ka nespaidījāt īstos!

Kādreizējais spekulants uzvaroši paraudzījās apkārt un apsēdās savā vietā.

-   Man piekāra birku, ka esmu prostitūta! - iespiedzās Cariene. - Ielene! Un par ko? Noķēra vācieša numurā! Viņš taču bija demokrātiskais, no draudzīgās VDR! Tagad tās mauķeles dara, ko grib, pat televīzijā uzstājas, bērnus maitā!

Jezga pieņēmās spēkā.

Andrejevs pielēca kājās kā pirātu kuģa kapteinis, kurš apspiež dumpi. Viņa acis bargi hipnotizēja sadumpojušos skeletus.

-   Kas tas par.tirgu?! Palieciet klusu!

Uzkliedziens panāca savu. Troksnis pārvērtās neapmierinātā murdoņā.

-   Nevajag tēlot nevainīgas aitiņas! Jūs tikāt tiesāti pēc tajā laikā spēkā esošiem likumiem. Tagad ir citi likumi. Tāpēc tādi kā jūs var dzīvot kā nieres taukos. Mūžīgi tā nebūs. Ai, kā nebūs!

Viņš uz mirkli apklusa, lai savaldītos.

-   Mieru, pilsoņi! - viņš jau parastā tonī turpināja. - Jūs neesat izsaukti, lai spriedelētu par politiku un likumiem. Tagad iztaisīsim mazu pīppauzīti un pačukstēsimies. Tas, kurš kaut ko atcerēsies par tēvoci Kolu, saņems prēmiju…

Atkal iestājās nogaidošs klusums.

- Jā! - Andrejevs ar svarīgu izskatu atkārtoja. - Prēmiju. Ne sevišķi lielu. Tomēs saņems.

Šķita, ka šī piezīme ir izraisījusi klātesošajos interesi. Taču, lai cik arī «nepīpēja» jaunais un vecais čekists, lai cik arī nečukstējās ar kādreizējo Maskavas eliti, tomēr vajadzīgo informāciju nedabūja.

«Neradās iespēja,» abi sausi ierakstīja savos ziņojumos.

Lilija Ivanovna pamodās ap vienpadsmitiem rītā un saldi izstaipījās gultā. Izgulēties, nekur nesteigties, baudīt siltumu un komfortu - tā bija laime! Pēc mokošās mīcīšanās salonā ieeļļotu, taukainu, pietvīkušu un katrā ziņā ar kaut ko neapmierinātu ķermeņu vidū, kuru citu acīm slēptā nešķīstība, netīrība bija redzama vien Dievam un kosmetologam, - pēc tā visa tīri čaukstoša gultas veļa, mīksts, ērts spilvens - pildīts nejau ar banālajām pūkām un spalvām, kas glabā nogalēto putnu pirmsnāves šausmas, bet ar ekoloģiski un enerģētiski nevainojamu lamas vilnu, naktskrekliņš no modīgabutika… Un, protams, lai priekšā būtu brīvdiena - kā šodien. Svētdiena, caur logu spraucas iekšā slīpi saules stari, radīdami svētku noskaņu, - kolosāli!

Lilija Ivanovna atzinīgi pārlaida skatienu savai guļamistabai - zīda tapetes, senatnīga stāvlampa un varbūt pat vēl senatnīgāks tualetes galdiņš cieši līdzās gultai. Iemīļotās smaržas «Kenzo», pūderslotiņa, kas rēgojās laukā no rokām darinātas koka pūdernīcas, spilgts jauna «glamūrīga» romāna vāciņš… Viss, kas nepieciešams komfortablai, līdz sīkumiem pārdomātai dzīvei. Saldai dzīvei. Kādai viņa ir radīta.

Uzmetusi plecos pa pusei caurspīdīgu rītasvārku, Lilija Ivanovna izgāja cauri gleznu oriģināliem un porcelāna figūriņām pieblīvētajai viesistabai, spogulim atainojot vēl slaidu figūru, jaunavīgu, rūpīgi koptu seju ar tajā saglabājušos šķelmīgo izteiksmi. Šķita - ja viņa uzliktu septiņdesmito gadu sākuma ultramodernās V veida saulesbrilles, tad acumirklī pārvērstos jaunajā spārītē, kura viegli piesaistīja uzmanību - ārzemnieku, valūtas blēžu, spekulantu un - ko tur slēpt - arī kuratoru, turklāt ne jau zemākā līmeņa…

Virtuvē oma uzlabojās vēl par vienu grādu - viņa bija panākusi, ka virtuve atstāj satriecošu iespaidu, vienkārši gāž no kājām ar savām mirdzošajām dažāda kalibra vara, niķeļa, bronzas, flīžu, emaljas, stikla virsmām… Bet piecdesmitajos gados moderno atkritumu vadu viņa bija likusi aizmetināt, atbrīvodamās no izgāztuves smakas un milzīgajiem prusakiem.

Ieslēgusi elektrisko kafijas kannu, Lilija Ivanovna atlaidās mīkstajā krēslā. Gaidīt. Klausīties, kā ēstgribu rosinoši dūc agregāts, un gaidīt. Vecmāmiņa - Anastasija Ņikitična - bija viņu audzinājusi stingru tradīciju garā - jaunkundzei pieklājās sākt dienu ar tasīti kafijas, kas tiek pasniegta gultā. Skaidrs, ka tagad gan gultā neviens neko nepasniedz, tomēr viņa pildīja vecmāmiņas vēlējumus. Vecmāmiņa pārvaldīja trīs valodas (tāpēc dažkārt mazajai dumiķītei mazmeitiņai šķita esam trejgalvains pūķis), bija neiedomājami darbīga, lieliski tika galā ar padomju birokrātiju, spēja ģenerāļa dzīvoklī Frunzes krastmalā pierakstīt mīļoto mazmeitiņu Ļaļečku, atstādama palaidušos meitu komunālajā miteklītī Arbatā.

- Tu viņai traucē, - vecmāmiņa mēdza sacīt. - Viņai jākārto privātā dzīve, tāpēc lai dzīvo, kā prot…

Savu īsto tēvu Ļaļa nekad nebija redzējusi, dažus nākamos atcerējās kā pa miglu, atmiņā bija palicis vienīgi būdīgs nēģeris - kad viņš žāvājās, tad atklāja sarkanu milzu mutes iekšieni. Mamma atbrauca reti, staigāja pa milzīgo dzīvokli, lūkojās uz vectēva portretu ģenerāļa mundierī un sūrojās, ka divdesmit trīs kaimiņi esot pārāk daudz. Viņa pabeidza pārtikas tehnoloģijas institūtu, kādu laiku strādāja lielā konservu kombinātā, tad apprecējās ar amerikāni, pa īstam, ar visu sareģistrēšanos. Vecmāmiņa aizmetās uz Arbata komunālo dzīvokli palūkoties uz līgavaini, atdrāzās atpakaļ ar verdiktu, ka viņš ir «izplūkāta atkušņa bezdelīga», kaut kāds konservantu speciālists, desmit gadus par mammu jaunāks, turklāt mulats… Kāpēc viņa šos tā mīl? Pirmās divas nedēļas pēc mammas aizbraukšanas uz Ameriku bija klusums, vecmāmiņa rītos sparīgi meta krustus līdzās gultai ikonas priekšā, kas bija pārklāta ar plīvuru, lai sveša acs neno- skata, un vienā laidā čukstus atkārtoja:

- Varbūt viss izies labi, Ļaļečka… Varbūt izies labi!

Nē, neizgāja vis. Tie, kam vajag un kam gar visu ir daļa, protams, uzzināja. Ļaļa mācījās desmitajā klasē, sekmes bija stabilas. Pēkšņi skolā sāka sačukstēties, un čuksti nemanot izvērtās par baumām: …meita… nodevējas meita! Kopēja komjauniešu sanāksme! Izslēgt! No komjaunatnes! No skolas! Pagāja trīs dienas. Tad otrās stundas laikā klasē ienāca mācību daļas vadītāja un aizsauca Ļaļu uz savu kabinetu.

Tur jau gaidīja ļoti pieklājīgi un labsirdīgi tēvoči korektos uzvalkos. Viņi ļoti delikāti paskaidroja meitenei, ka laulība ar amerikāni un aizbraukšana uz agresijas citadeli - kapitālistisko Ameriku - ir dzimtenes nodevība, un, lai gan meita par vecākiem kriminālajā plāksnē atbildību nenes, toties morālajā ziņā ir absolūti līdzatbildīga. Un, ja tā, vajag izpirkt mātes vainu, kā arī savējo, lai gan viņi cerot, ka šī vaina ir netīša… Vajag sadarboties ar instancēm un palīdzēt vērst par labu to kaitējumu, ko nodarījusi mātes, jācer, neapdomīgā rīcība. Ko lai dara - ja jau vajag, tad vajag. Un viss tūdaļ brīnumainā veidā nokārtojās - nebija ne sapulces, ne izslēgšanas, nekā! Pat Svešvalodu fakultātes durvis atvērās bez lieliem sarežģījumiem.

Kafijas kanna noklikšķēja. Lilija Ivanovna satrūkās, pilnīgās apmierinātības, visuzvarošās labklājības maska nokrita, uz brīdi atklādama apjukušu, pat padumju seju - kā stacijā apkrāptai tantei.

«Kas man bija uznācis?» Ļaļa brīnījās, atgriezdama masku vietā un iedzerdama pirmo - pašu garšīgāko malciņu. «Kas izraisīja nepatīkamās pagātnes atmiņas?»

Ak jā!… Tas bija jauniņais kapteinis Jevsejevs. Viņš bija parādījies salonā pēkšņi, kā Mefistofelis. Mierīgi pārlaidis skatienu viņas tantēm klientēm, kas atgāzušās gulēja krēslos kā tītarienes «Jeļisejeva» veikala vitrīnā. Marmorgludie pleci, ieziesti ar majonēzei līdzīgu dzīvinošu krēmu, viņu itin nemaz nesamulsināja. Palūdza atsaukt atmiņā jaunību… Un tieši to visu nācās viņam stāstīt. Ne jau sev bojāt svētdienu, bet viņam! Atvērt kapteinim actiņas, iebāzt viņa glīto purniņu šajos dubļos, paskaidrot, kā tādas vecmāmiņas mazmeitiņas kā Ļaļa kļūst par aģentēm, stukačenēm… Citādi viņš ir tāds pārlieku jauniņš, tīriņš un pareizs - kā sudraba dolārs!

Kafija gan viņai ir nepārspējama. Vispār viņai viss ir pats labākais. Pats, pats… Viņa to ir pelnījusi! Viņa ir gājusi uz šo mērķi gandrīz trīsdesmit gadu! Kopš nomira vecmāmiņa. Kopš vecmāmiņa aizmiga un vairs nepamodās. Aizmiga, jo bija nogurusi domāt un baiļoties par savu Ļaļečku, savu lellīti, savu mazmeitiņu, it īpaši kad viņa iestājās svešvalodniekos un labsirdīgie sliktie tēvoči piespieda viņu strādāt ar ārzemju tūristiem… Novērot viņus, iegaumēt visu, par ko viņi runā, par ko sačukstas, kādus plānus kaļ… Kurš kuram ir simpātisks, kurš kuru ienīst. Zinas, noskanas, anekdotes. īsi sakot - nācās arī pavisam zemiski stučīt…

Vecmāmiņa savulaik bija ne mazums bēdu pieredzējusi - piecdesmito gadu sākumā vectētiņu ģenerāli apcietināja sakarā ar maršala Zukova lietu, visas mantas no dzīvokļa aizvāca, bet pēc kāda laiciņa arī vecāmiņu pašu aizveda uz Lefortovas cietoksni… Kā viņa tur izdzīvoja ar savām vecmodīgajām kungu manierēm, dievs vien zina, tomēr izdzīvoja! Pēcāk arī vectētiņu reabilitēja, arī visas mantas pēc saraksta atdeva - paklājus, mēbeles, gleznas un statuetes no Vācijas - visu līdz pēdējai podziņai…

Un, kad jautājums tika nostādīts krasi - vai īsta jaunkundze drīkst stučīt? - vecmāmiņa izrādīja apbrīnojamu pielāgošanās spēju, graciozi iekļāvās galvenajā orķestrī, mainīja toņkārtu, pārveidoja nošatslēgu. Pazeminām par kvartu? Okei. Nevar taču mūžīgi lidināties mākoņos. Spēlējam basa atslēgā? Lai notiek, varam spēlēt arī tā… Nu, mazmeitiņ, sāksim no cipara «3» -allegro vivace, aiziet!… Jo arī šajā situācijā varēja atrast kādus plusus - amerikāņu un rietumeiropiešu lupatas, kuras, piemēram, melnajā tirgū Maskavā varēja dabūt ar tūkstošprocentīgu uzcenojumu (cik pretīgi!), mīļotajai mazmeitiņai Ļaļečkai veda no sezonas izpārdošanām par puscenu…

Un cik vienkārši un skaisti atrisinājās problēma ar augšējo kaimiņu, galveno - ak, šausmas! - Pašu Galveno Gaļas Kombināta Tehnologu, kurš bezkaunīgā kārtā bija applūdinājis viņu virtuvi un pēc tam vēl bija mēģinājis uzrīdīt viņām iecirkņa pilnvaroto? Visu paveica viens vienīgs zvans. Viens knipis - kā prusakam… Kopš tā laika viņš katrā Jaungadā ar smaidu un vissiltākajiem vēlējumiem pasniedza viņām saini ar kūpinājumiem un uzgriežamu gaļu… Piķis ar viņu, ar to kaimiņu! Otrās kategorijas tulkam alga bija pieklājīga. Un pēc atsevišķā saraksta, starp citu, arī nemaz tik mazas summas nemaksāja. Atzīstamu naudu par atzīstamu darbu.

Un, kad Ļaļa beidza institūtu un sāka strādāt pilnu darba dienu un vecmāmiņa saprata, ka Ļaļai ne tikai jāstāsta par ievērojamām vietām, bet arī jāstājas kontaktos, turklāt, kā izteicās labsirdīgie sliktie tēvoči, visdažādākajos, vecmāmiņa atkal nepalika kaunā, pielāgojās un izstrādāja jaunu ģenerālo plānu. Pirmām kārtām lika Ļa- lai nopirkt aptiekā septiņu veidu tabletes, tās visas varēja dabūt bez receptes. Ļaļa vēl tagad atceras kombināciju no divām baltām, divām gaišzilām un trim dzeltenām, ko pēc vecmāmiņas pavēles saberza pulverī. Otrām kārtām vannas istabā uzradās lina maisiņš ar sārtu lentīti (ļoti jauks, nepavisam ne pretīgs), un tajā - skalojamā ierīce no veciem laikiem ar raritātes zīmogu «Krivolapovu k-gu kaučuka fabrikas»… Un ļoti stingrs vecmāmiņas piekodinājums - katru reizi! Katru reizi!… īsta jaunkundze dara to katru reizi!…

Ak negribi, kaptein, uzzināt par tādu intīmu manas jaunības sīkumu kā veca skalojamā ierīce maisiņā ar sārtu lentīti?! Vai neinteresē, kā dzīvoja VDK stukačenes, kad tu droši vien pa galdapakšu staigāji? Un vai vecmāmiņas senā recepte tev, kaptein, nav vajadzīga? Jaunajām stukačenītēm? Lai gan tagad ir citi preparāti, daudz efektīvāki…

Lilija Ivanovna steigšus notrauca nez no kurienes uzradušās asaras greznā mežģīņotā piedurknē.

Nospļauties! Dzīva? Netika ietupināta? Nesapuva izsūtījumā? Jauki. Receptīte, starp citu, bija fenomenāla. Ne reizes nepievīla. Nesaķēra nekādu draņķi… Tiesa, arī bērnus Dievs netika devis. Divi mēģinājumi. Divas laulības… Varbūt receptīte nemaz nav vainīga! Neauglība plus zems dzimumceļā iegūtu saslimšanu slieksnis - un tikai? Un tas ir pilnīgi iespējams…

Sabojāta! Galīgi sabojāta svētdiena!

Vai varbūt… sabojāta dzīve?…

Nejau nu pavisam… Teiksim - iebojāta. Dižciltīga pelējuma viegli skarta. Jo arī pelējums var būt dižciltīgs - tas, kurš parādās uz vīnogām… Kā to sauc latīniski - šķiet, ka botrytisl M-jā, vecmāmiņa ar savām dziļajām triju valodu zināšanām noteikti pateiktu.

Lilija Ivanovna pašūpoja galvu. Ar uzsvērtu, nezin kam demonstrētu labpatiku izspieda beidzamās piles no kafijas kannas un izdzēra. Izgaršoja. Blēņas! Viss ir lieliski. Lai nāk šodien tas Jevsejevs, ja viņam svētdienā negribas atpūsties, - kā atnāks, tā arī aizies. Savulaik pats nodaļas priekšnieks pulkvedis Jevsejevs tika saucis viņu uz kontrolpārrunām - gan pēc darba, gan brīvdienās. Tikšanās notika konspiratīvajā dzīvoklī Maloivanovskas šķērsielā, lai gan nekā sevišķi konspiratīva tur nebija - parasts vienistabas dzīvoklītis ar vāju ūdens spiedienu dušā. Un vispār - nosaukums pasākumam bija viens, bet faktiski tas izrādījās pavisam citāds. «Kontroltikšanās», «konspiratīvais dzīvoklis, «nodaļas priekšnieks»… Bet patiesībā - vīrietis, sieviete, ātrs sekss uz izgulēta dīvāna remontu sen neredzējušā istabā…

Tagad, protams, iztiks bez seksa. Viņai tas nav vajadzīgs, bet jauniņajam Jevsejevam - vēl jo mazāk… Jaunais čekists gaida, ka viņa atcerēsies sīkumus par tēvoci Kolu un cilvēkiem ap viņu. Savukārt viņa gaida, lai viņš no tās atšūtos.

Vispārējos vilcienos viņa tam jau tāpat visu bija pastāstījusi. Vispārējos. Cik gadu ir pagājis, mīlīši! Ko tikai viņa nav pazinusi! Gan valūtniekus, gan spekulantus, gan disidentus, un pat īsts amerikānis, līdzīgs Klintām Istvu- dam, reiz palīda viņai zem brunčiem, tiesa, ne visai dziļi. Pēcāk šo apcietināja. Protams, nejau tāpēc, ka palīda, un ne tāpēc, ka ne visai dziļi. Par spiegošanu - ne vairāk un ne mazāk! Un viņa saņēma prēmiju - veselus simt piecdesmit rubļus! Zans viņai caur pazīšanos dabūja satriecošus zābakus - itāliešu, līdz celim - un īsu lietusmētelīti, zeltaini lāsumainu, arī itāliešu…

Pēc tam Zans kā pieklājas uzaicināja viņu vakariņās, aizgāja uz «Aragvi», tur uzdzīvoja ne vairs gluži jauns, taču pa jauniešu modei ģērbies pleibojs kopā ar jaunekli un skaistu, slaidu meiteni, dāsni cienāja, smējās, stāstīja anekdotes… Sirsniņa Ļaļečkai ietrīsējās - kopā ar pleibo- ju sēdēja tas pats zilacainais zēns, kurš viņai uz visiem laikiem bija iespiedies atmiņā. Un laikam jau arī sirdī… Viņa to nesen bija ievērojusi pūlī pie sava autobusa - gara auguma, stūrains, tādās briesmīgās, absolūti pāķiskās biksēs, nomazgātā kreklelī… toties acis! Kas tās bija par acīm! Kā tās zibsnīja, kad zēniņš pūlī meklēja kaut kādu savu ilgi kārotu plati, kā viņš priecīgi atdeva par to saujā saņurcīto naudiņu, kā pa galvu pa kaklu nesās cauri «galvaspilsētas viesu» pūlim!

-   Kas viņš ir? - Ļaļečka jautāja.

Zans pavīpsnāja.

-   Tas ir centra vecis, tēvocis Kola, vai tad tu viņu nepazīsti? Iesim, iepazīstināšu!

Tēvocis Kola labprāt iepazinās, noskūpstīja rociņu, pat ciemos uzaicināja. Slavenais dzīvoklītis otrajā stāvā! Ko tikai nebaumoja, nerunāja, nečukstēja par šo tēvoci Kolu! Ka viņš esot NKVD ģenerālis! Protams, atvaļināts! Ko nu ģenerālis! Bijis viņš vecāks, droši vien būtu pierakstījuši baltgvardu karaspēku! Tur pie tēvoča Koļas apgrozījās ārzemnieki, arī mūsējie zēniņi un mūsējie skuķēni. Kas kuram bija vajadzīgs - viss bija dabūjams caur simpātisko tēvoci Kolu. Visa Maskavas centra publika pazina šo plei- boju, mīļo tēvocīti Kolu! Viņa slavenie pīrāgi, viņa šķiņ- ķības, tas ir, dāvanas… Tēvocis Kola prata iekārdināt, piesaistīt, viņš bija satriecošs psihologs - tieši tad, kad viņai nebija ne kapeikas pie dvēseles, viņš iespieda saujā piecus, desmit rubļus. Tikai - kā viņš zināja? Kā juta?! To visu Ļaļa no tīras sirds bija pastāstījusi kapteinim. Un kāpēc gan ne? Tādus cilvēkus kā tēvocis Kola dzīvē nācās sastapt ļoti reti. Tādi paliek atmiņā uz visiem laikiem! Taču par tēvoci Kolu kapteinis interesējās tikai garāmejot… Toties puišeļi, studenti, kursanti ap viņu kapteini interesēja pa īstam!

Ne velti viņš bija atskrējis pie viņas uz darbu, uz kosmētikas salonu, atrāvis no klientēm! Un sevišķi uzstājīgi, it kā viņi sarunātos viņa kabinetā, nevis milzīgajos pseido Viktorijas laikmeta krēslos, kuri stāvēja viņas gaitenī, tika iztaujājis par puišiem - vārdus, kaut jel kādus vārdus, kurš kurā vietā mācījies… Viņai sažņaudza sirdi, viņa apjuka un saprata, ka viņas apjukums kļūst redzams, bet tad Marlenovna, šī pusizceptā dzejdare ar no krēma spīdīgiem marmora pleciem, sāka satraukties, pasauca un Ļaļa aizgāja pie viņas, noņēma krēmu un apklāja ar mīkstu, zāļu novārījumos samērcētu paladziņu, bet, kad atgriezās, bija paguvusi saņemties…

Viņa vienaldzīgi paziņoja, ka nekad nav interesējusies, kas, kur un kāpēc mācījies. Un zināt, kāds katram ir uzvārds, - tas viņai nav bijis vajadzīgs. Viņas līnija bija - ārzemnieki. Bet kas te? Lupatas, plates, biļetes - gar to visu viņai nebija nekādas daļas. Atcerējās, ka bija vairāki Serjožas, tas ir, Sergeji. Bija Deniss - viens vienīgais visā barā. Vai par Denisiem neinteresējaties?… Gadījās pa kādam Igoriņam. Žanu labi atceras. Ļoti rets vārds un ļoti veiksmīgs spekulants bija. Tagad to sauc par biznesmeni? Par komersantu? Bet toreiz viņš no visiem baidījās. Vēl bija Gena, mākslinieks, impresionists, tā viņš sevi dēvēja. Nē, tēvvārdu nezinu.

Nekad mūžā, nu nekad mūžā Ļaļa nebūtu gājusi uz to tēvoča Koļas mitekli! Bet! Ieraudzīt tuvu, tuvu tās acis! Varbūt pieskarties ar roku… Ļaļai bija vieglāk par vieglu uzzināt, kādas plates medī tas zēniņš. Un gandrīz par velti viņa iegādājās tam divas Elvisa plates. Trešajā dienā viņa jau atnāca un apsēdās pie kopējā galda un ēda patiešām prātus reibinošos pīrāgus. Milzīgā, tolaik ļoti modernā soma ar platēm stāvēja uz grīdas pie viņas kājām, un, kad tautas pie galda kļuva mazāk, Ļaļa izvilka plates un pasniedza viņam.

- Dāvinu.

Viņa, Ļaļa, jau zināja gan tā vārdu, gan uzvārdu, gan kur mācās, un ka viņam ir meiča, arī studente. Vēl Ļaļa zināja, ka diemžēl ir trīs gadus vecāka par viņu. Taču tam nebija nozīmes. Viņa nespēja dzīvot bez šīm acīm. Bez kautrīgā, tāda kā meitenīgā smaida. Gribu-gribu-gri- bu! Trīs gadi - tas ir tāds sīkums! Galu galā pazaudēs pasi, kaut ko izdomās, lai kļūtu par viņa vienaudzi. To viņa pasiju tā saplosīs… aizsūtīs kaut kur… sapūdēs! Ir simt četrdesmit trīs pārbaudīti paņēmieni.

-   Es tevi pazīstu, - viņš toreiz bija teicis. - Tu vadā ekskursantus!

Ļaļa pamāja. Viņš, priecīgi smaidīdams, iebāza roku savu šausmīgo bikšu aizmugurējā kabatā, parakņājās, izvilka desmitnieku, tad - padilušu naudas maciņu.

-   Tā ir dāvana, - Ļaļa atgādināja.

-   Bet… - Viņš pēkšņi kļuva nemierīgs, pārklājās neredzamām adatām. - Kā tā? Kāpēc? Vai tad man ir dzimšanas diena? Lūdzu, paņemiet naudu!

Acumirklī viņa, Ļaļa, saprata, ka viņu, zilacaino, tai nedabūt ne par kādu naudu un pat vecmāmiņa te nelīdzēs. Un viņa samierinājās. Tāpēc ka sāka iedomāties sevi esam citādu - romantisku, nesavtīgu, cēlsirdīgu Ļa- ļečku, kura spējīga uz vispašaizliedzīgāko un nelaimīgāko mīlestību. Viņa tam augstsirdīgi piedeva, lai gan viens un divi varēja salauzt tā tievos, smalkos kauliņus un arī draudzenīti samalt miltos…

Un tagad atkal. Atkal viņai jāizšķiras. Ko gan pirms trīsdesmit gadiem bija pastrādājis mīļais lielacainais zē- niņš? Varbūt uzpeldējusi tā nelaimīgā, no ārzemnieka nopirktā plate?

Pie durvīm piezvanīja. Lilija Ivanovna pieplaka actiņai un.smagi nopūtās - tur nepacietīgi no vienas kājas uz otru mīņājās kapteinis Jevsejevs. Pateikt viņam zilacainā zēniņa vārdu un uzvārdu? Aģente ar milzīgu operatīvo stāžu vienkārši nevar rīkoties citādi. Toties par stukače- ni pārvērsta jaunkundze - var! Ai, kā var!

-   Nāciet, nāciet iekšā, biedri kapteini! - viņa saldi dūdoja, vērdama vaļā durvis. - Iedzersim tējiņu, kafiju, pat konjaciņš atradīsies…

Ko tur daudz - viņa bija izlēmusi. Izšķīrusies. Un patiesi viņa nevienu neatceras - ne pēc vārda, ne uzvārda. Tik daudz gadu pagājis!

Pretēji gaidītajam sameklēt Genādiju Andrejeviču Po- losuhinu, kuru ilggadējais VDK aģents ar iesauku Profesors bija nosaucis par «prostitūtu», Maskavā ar daudziem miljoniem iedzīvotāju nebija ne mazāko grūtību. Profesors atminējās, ka viņa vecākiem bija lepns dzīvoklis Cvet- naja bulvārī, bet elementāra pārbaude pēc adrešu kartotēkas rādīja, ka vēlme mainīt dzīvesvietu neietilpst pārbaudāmā trūkumu (vai labo īpašību) uzskaitījumā.

Tiesa, telefona numurs pa šiem gadiem bija mainījies, tomēr jau pēc otrā signāla klausule tika pacelta.

-   Jūs klausās, - atsaucās možs, labsirdīgs bass. - Ko jūs, ko jūs, ļoti patīkami… Iegriezieties, kad ir ērtāk. Laipni lūdzam. Tikai labāk darbnīcā, nevis dzīvoklī, tur ir daudz patīkamāk sarunāties. Protams, ja vēlaties… Ak vēlaties? Loti labi.

Kopš zināma laika Jurijs Petrovičs Jevsejevs nebija vienaldzīgs pret gleznotāju daiļradi. Arī tagad ar interesi aplūkoja gleznas, kuras karājās darbnīcā pie sienas, etīdes, kas bija sakrautas uz kaut kā žurnālu galdiņam līdzīga. Viena glezna viņu nopietni ieinteresēja - ceriņzars uz melni pulēta galda stūra, jau nedaudz apvītis, daži sīki ceriņziedi jau nobiruši uz spīdīgā, neizturami melnā pulējuma…

-   Vai jūs… pārdodat savus darbus? - Jura ievaicājās.

-   Kā citādi! - Genadijs Andrejevičs, Maskavas septiņdesmito gadu bohēmas pārzinātājs, tajās pašās bohēmas aprindās pazīstams ar iesauku Genandrs, daudznozīmīgi pamāja.

-   Viss - pārdošanai! Jūs interesē šis audekls? Pakaļdarinājums Sezanam. Nolēmu viņu pārspļaut. Manuprāt, pārspļāvu arī, ko? Kā jūs domājat?

Jura sakaunējās. Vai nu par sevi, ka nebija no pirmā acu uzmetiena pazinis Sezana «Ceriņkrūmu», par kuru izbijusī līgava Sura savulaik nolasīja viņam vai veselu lekciju, vai arī par pašpārliecināto dzīvokļa saimnieku.

Iestājās neveikla pauze.

-   Labi. Runāsim skaidru valodu, - Genādijs Andreje- vičs klusi sacīja. Balss skanēja saspringti. - Kālab FDD manis ievajadzējies?

Lū-ū-ūk, tā jau bija dabiskāka reakcija! Citādi «ļoti patīkami», «laipni lūdzam»… Kam var būt patīkamas čekistu vizītes?

-   Ak jā, piedodiet…

Jura izlikās attopamies. Patiesībā gleznas un skices viņš tiešām bija aplūkojis ar interesi, taču viņu vadīja ne jau interese, bet operatīvais aprēķins, tā ka liela aktier- meistarība nebija nepieciešama, turklāt viņam vajadzēja nedaudz pavērot Genādiju Andrejeviču. Kas tas Genandrs īsti bija? Pēc prostitūta viņš jau nu nepavisam neizskatījās. Profesoram būs bijuši kādi personiski rēķini.

Jura gluži neviltoti pasmaidīja. Un nolēma šo smaidu neslēpt.

-    Nesatraucieties, Genādij Andrejevič. Es izmeklēju ļoti senu lietu. Iztaujāju ļoti daudzus cilvēkus. Pārsvarā visi ir gados, cieš no sklerozes… Bet vajadzīgs, lai kādam būtu laba, precīza atmiņa. Ja vēlaties - mākslinieka atmiņa…. Lieta attiecas uz tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otro gadu.

-    Septiņdesmit trešajā mani iesēdināja! - Genandrs nervozi izmeta. - Nosēdēju godīgi no zvana līdz zvanam, ar absolūti tīru sirdsapziņu… Taču pēc septiņiem gadiem iznācu laukā ar tādu aizvainojumu, ar tādu… Tādu atklāsmi es nevienam nenovēlu!

-   Es nezināju, - Jura Jevsejevs godīgi atzinās. - Es pat nepainteresējos…

-   Tad painteresējieties! Tur bija tāda cūcība! Tāds sa- fabricējums! Es pats savas gleznas pūlējos pārdot ārzemniekam… Vai tiešām tas ir tik briesmīgs noziegums? Ārzemnieki jau tolaik visi kā viens tika uzskatīti par spiegiem, es nebūtu šajā jezgā iepinies… Bet kāds mērglis pārliecināja - nebaidies, viss ir likumīgi, toties saņemsi pieklājīgu piķi…

Genandrs atpogāja kreklu līdz jostasvietai, bezpalīdzīgi sāka grozīt galvu, uzsita pa galdiņu, uz kura atradās etīdes.

-   Varbūt jums ir cigaretes?

-   Ir, - Jura mierīgi atbildēja un izvilka no kabatas «Parlament».

Mākslinieks drebošiem pirkstiem aizsmēķēja, dziļi ievilka dūmu, cenzdamies neklepot, pievēra trīsošos plakstiņus.

t

-   Pirmo reizi kopš tā laika, kad atgriezos no kolonijas, - viņš teica atslābinādamies.

«Malacis, tētuks,» Jura jau kuro reizi nodomāja. «Vēl viens viņa bauslis - cigaretes nieks vien ir, bet labumu var dot milzīgu…»

-   Bet, kad es atdevu bildes un saņēmu naudu, šie izlēca no visām pusēm… Izrādījās - viss ir safotografēts, saruna ierakstīta, saskribelēja veselu kaudzi rakstu - gan par māksliniecisko vērtību kontrabandu, gan par nelikumīgām valūtas operācijām, gan par pretpadomju aģitāciju!

Genandrs ļauni pasmīnēja.

-   Te sauca manus darbus par smērējumiem, pilnīgu mēslu, bet tad pēkšņi izrādījās - «mākslinieciskās vērtības». Es pēc tam uz lāviņas nevarēju vien tikt gudrs - kāpēc? Un sapratu - jā, mani nolika pa tvērienam, lai piesegtu citu putniņu. Svarīgāku un vērtīgāku…

Kad puse cigaretes bija nopīpēta, Genandra seja kļuva nāves bāla, uz pieres izspiedās sviedri. Viņš atieza lielos zobus, tēlodams platu smaidu, un skaļi sacīja:

-   Labi, kas bijis - izbijis. Ar mani viss ir kārtībā. Jā. Kad pārrados no zonas, vispirms dzīvoju Piemaskavā, simt pirmajā kilometrā. Man taču bija Kaina zīme pierē… Tad «mīnusu» noņēma, atgriezos Maskavā. Vecāki no manis neatteicās, nepatrieca, sāku dzīvi no jauna. Mor- dovijā labi iemācījos zīmēt. Kāds paradokss! Priekšnieks uzoda, ka esmu mākslinieks. Lika zīmēt savu portretu. Ko darīt? Tur veselām dienām bija brīvs laiks, iedeva man istabu. Uzzīmēju!

Jura neviļus iztēlojās šo izmisīgo smaidu sejā savam vienaudzim, kurš pēkšņi nokļuvis politiskajā zonā. Pēc šīsdienas mērauklas - par neko.

-   Aiz bailēm uzzīmēju! - Polosuhins atmeta ar roku, un atņirgtie zobi savilkās smaidā. - Tagad, protams, atteiktos. Bet toreiz… Jaunībā mēs visi esam vareni! Visi - degā, sezani… Kas ir tāds portrets?! Es gan priekšnieku… ha-ha… uzzīmēju, gan viņa sievu… bērniņus… Pēc tam - operatīvās daļas priekšnieku, viņa ģimeni… Tad - priekšnieka vietnieku režīma jautājumos…

Viņš nospieda cigareti pret kartona gabalu, kas pagadījās pa rokai.

-   Pateicoties tam - izdzīvoju.

Viņš pacēla acis uz Juru.

-   Man ar vienu reizi pietiek. Jautājiet. Nodošu - visus. Atceros - visu. Lai gan ar jūsu resoru man nekādu saistību nav bijis. Aģents neesmu.

-   Mani interesē viens cilvēks, - Jura sacīja. - Septiņdesmit otrais gads. Dzīvoklis Maskavas centrā. Kaut kas līdzīgs salonam - tikšanās, pusdienas, daudz jauniešu. Namatēvs - tēvocis Kola. Viņa sieva - Ņina Stepanovna…

-    Tieši viņš jau mani iespundēja zonā! - Genandrs pēkšņi nikni ieaurojās. - Tēvocis Kola! Ha! Kas nezin! Viņš ir tāds pats tēvocis Kola kā es - Džordžs Bušs!

-    Pagaidiet, Genādij Andrejevič… - Jura papurināja galvu. - Vai viņš ir miris?

-    Tādi paši nemirst! Plaukst un zeļ, maita! - mākslinieks gandrīz histēriski kliedza. - Viņam Sokoļņikos pieder «bordeljēro», kā viņš pats mēdz izteikties! Bārs «Fiesta»! Sauna, biljards, masāžas katrai gaumei… īsi sakot - gatavais izvirtības perēklis. Tikai viņu neviens neaiztiek. Un neaiztiks. Viņš ar pusi Maskavas ir draugos!

Viņš piecēlās no grīļīgā krēsla, salīcis aizsteberēja līdz kartona lapu kaudzei, ar vienu vēzienu noslaucījis visu uz grīdas, atbrīvoja krēslu un atkrita tajā.

-   Es viņu ar savām rokām, savām rokām…

Jevsejevs sadabūja savu bloknotu.

-   Nikolajs… Kāds viņam ir uzvārds?

-   Viņš nav nekāds Nikolajs, bet gan Iljass! Lai gan nebrīnītos, ja viņam būtu vairākas pases - ļoti glums tips! īstajā uzvārdā - Bakijevs. Viņa dzimtā puse ir kaut kur Kaukāzā. Āriene neraksturīga - zilas acis, rudmatis. Matus gan viņš krāsoja. Iljass Bakijevs… Viņš bija tas, kurš saveda mani kopā ar to ārzemnieku…

«Interesanti,» Jevsejevs nodomāja. «Ja ārzemju izlūk- daļas rezidents iepazīstina jaunekli ar ārzemnieku, tad tikai tādēļ, lai pārdotu velnam vēl vienu dvēseli… Nodot viņu rezidentam nebija nekādas jēgas. Turklāt viņam nebija tādas attiecības ar VDK, lai konfidenciāli sadarbotos!»

-   Kāpēc domājat, ka viņš jūs iegāza? - kapteinis painteresējās. - Vai neviens cits par šo lietu nezināja?

Genandrs saviebās.

-   Es tiku runājis ar Profesoru… Tikai viņš nav tāds, viņš ir kluss, viņu interesēja vienīgi politika… Manī pat līdz galam nenoklausījās… Nē, tas ir Bakijevs, neviens cits tas nevar būt!

«Ak tu viens, Profesors! Aktieris! Te nu bija večuks, nevainīgais jēriņš! Ne velti mēdz teikt, ka nodevēji vairāk ienīst nododamos cilvēkus nekā tie - nodevējus… Pat «prostitūtu» izdomājis!»

- Ja tā, tad ir pavisam cita lieta, - Jevsejevs skaļi noteica. - Pastāstiet man vēl, lūk, ko…

Tētuks ir malacis. Vēl un vēlreiz. Pacietība - tas ir galvenais bauslis. Kā viņš mēdz teikt - ja pacietīgi iet pa pēdām, tad ienaidnieku var panākt arī pēc piecdesmit gadiem.

Un viņš tika uzmeklējis fašistu roklaižas vēl pēc gadu desmitiem!

Jura Jevsejevs izvilka no žaketes iekškabatas piezīmju grāmatiņu. Arī tētuka gudrība - nekad nepieraksti neko nopratināmā klātbūtnē. Māj ar galvu, smaidi un iegaumē. Vēlāk, kad būsi palicis viens, - tad pieraksti.

Jura iznāca no Genandra darbnīcas pašā Maskavas centrā un klīda pa ratiņu, aukļu un bērneļu pilnajiem pagalmiem, līdz atrada pussatrunējušu soliņu zem vecas un bīstami noliekušās liepas. Pameta skatienu visapkārt - klaigājošo bērnu un ziņkārīgo aukļu bars bija tālu. Vēl nodomāja, ka liepai nav tiesību nolūzt un solam nav tiesību sabrukt, un apsēdās, lai pierakstītu visu, ko bija teicis Genandrs. Visu, atskaitot liriku un pārdzīvojumus. Lūk, ir pat tēvoča Koļas dzīvokļa adrese. Derētu tajā veikt kratīšanu, ko? Bet ko gan var atrast pēc trīsdesmit gadiem?… Vismaz pabūt tajā vēsturiskajā vietā, ieelpot to gaisu.

Jautājums: Vai atceraties puišus, studentus pēc vārdiem?

Atbilde: Viņu bija pārāk daudz. Laikam neatcerēšos vis. Bija vairāki Sergeji, tas ir fakts… Taču Sergejs ir pārāk izplatīts vārds - tāpat kā uzvārdi Ivanovs vai Kuzņe- covs, tā ka nav brīnums…

Jautājums: Vai studentu vidū bija kara skolu kursanti?

Atbilde: Jā.

Jautājums: Raķešnieki? Artilēristi?

Atbilde: Nezinu. Pavisam īsi noskūtiem matiem - bija. Spēcīgi dabaszinībās, fizikā, matemātikā - jā. Tādi bija.

Jautājums: Vai par «kubiešiem», «latinosiem» viņu vidū kādu neuzrunāja?

Atbilde: Kas tie tādi? Kāpēc?… Ak tā, no Kubinkas skolas… Tāpēc «kubieši», hm… Neatceros. Kā tikai tur cits citu neuzrunāja…

Jautājums: Varbūt kāds no kursantiem palicis atmiņā ? Vismaz ar kaut ko?

Atbilde: Vienam no puišiem bija ļoti skaista meitene. Viņš vairākas reizes bija atnācis kopā ar viņu. Gara auguma, slaida. Vārdā Varja. Kursanta vārdu neatceros, bet viņa bija Varja. Tad kāds pateica, ka tas neesot viņas īstais vārds. Sava vārda dēļ viņa nezin kāpēc kautrējās un visiem stādījās priekšā kā Varvara. Kāpēc tieši Varvara - nezinu.

Jura piecēlās no sola un paslēpa grāmatiņu kabatā.

Jānoskaidro, vai Sokoļņiku rajonā tiešām darbojas bārs-sauna «Fiesta». Un īpašnieka vārds, uzvārds, tēv- vārds. Labāk to izdarīt ar milicijas palīdzību, tā būs dabiskāk. Vai tiešām vecais zirneklis būs trāpījies? Jā, draņķis viņš, redzams, ir pirmā numura. Taču Genandru instancēm nav nodevis - simt procentu!

Pēc stundas viņš rajona milicijas nodaļā pētīja Bakije- va pases kartīti. Fotogrāfija bija sena, taču arī tajā viņš izskatījās padzīvojis. Samērīgi sejas vaibsti, samiegtas acis, drošs skatiens…

Palasīja ierakstītos datus. Viss sakrita ar Genandra stāstīto - zilacains osetīns, dzimis 1937. gada 10. martā, tātad pēc horoskopa Zivs… Interesanti, ka šiem cilvēkiem pārsvarā piemīt nosliece uz mākslām - Mikelandželo, So- pēns, Tarkovskis… No otras puses - vai tad tā nav māksla - dzīvot visu mūžu Maskavā dubultu dzīvi, vervēt puišeļus, patiesībā vadīt smago izlūkošanas spēli un palikt neredzamam…

Izklaides un veselības komplekss «Fiesta» dūrās acīs jau no tālienes. Divi stāvi, nokrāsoti spilgti oranžā krāsā, priecīgi izcēlās uz pārējās deviņstāvu ēkas noplukušās fasādes fona, kā svētki atšķiras no pelēkās ikdienas. Gan stingrie apsargi uz labi apgaismotajiem pakāpieniem pie ieejas, gan lepnās automašīnas apsargātajā stāvlaukumā, gan moderni un supermoderni tērptie viesi, kas šeit ieradās izklaidēties un uzlabot veselību, gan pētīgās novērošanas kameras, kas neuzkrītoši raudzījās uz visām pusēm, - tas viss krasi atšķīrās no tumšajām kāpņu telpām ar mūžīgo atkritumu vada smārdu, izmīdītā pagalma ar nekad neizžūstošo peļķi pašā vidū, rūpju māktajiem iemītniekiem, kuri bažīgi meta līkumu iežogotajam stāvlaukumam… «Divas pasaules - divi likteņi» - tā padomju laikos mēdza izteikties komunistiskie ideologi, nosodot nobarojušos kapitālistiskos miljonārus un žēlojot apspiestos darbaļaudis - strādniekus. Tiesa, viņi rakstīja par pasaules ļaunuma citadeli - Ameriku.

Pēkšņi šī labklājības oāzes idilliskā ainava tika izjaukta. Pie ārdurvīm pieripoja ātrās palīdzības furgons, nočīkstēja bremzes, taču ārstu vietā no tā izlēca kamuflāžā un bruņās tērpti maskoti vīri ar automātiem rokās. Pieredzējušie sargi neaizsedza vis krūtīm iestādes ārdurvis, bet aši nogūlās uz betona un aizsedza ar rokām galvu, tādējādi saglabādami savu veselību.

Atbrīvodama sev ceļu, īpašā vienība ielauzās iekšā, tai sekoja grupa cilvēku civilapģērbā. Acumirklī ierastā izklaidējoši atveseļojošā gaisotne «Fiestā» pārvērtās - solīdie bāra un kazino apmeklētāji stāvēja ar seju pret sienu, atbalstījušies pret to drebošām rokām; no saunas un atsevišķajiem kabinetiem tika vilkti laukā respektabilitāti zaudējuši kaili, resni vīrieši un krietni pievilcīgāka izskata jaunas sievietes. Dāmas spiedza, vīrieši drūmi klusēja, prasot vienīgi atļauju piezvanīt.

Kad Jura Jevsejevs uzkāpa grezni iekārtotajā direktora kabinetā, viņš jau sēdēja krēslā, rokudzelžos saslēgts un automātista apsargāts. Uz grīdas mētājās mobilais telefons ar izkritušu bateriju, uz pulētās galda virsmas gulēja paciņas ar baltu pulveri.

-   Paguva piezvanīt, - ziņoja sagūstīšanas grupas vecākais un kāri iedzēra «Evian» no aizsāktas pudeles. - Kokaīns bija galda atvilktnē un kabatā.

-  Kas jūs tādi esat? - valdonīgi jautāja aizturētais. - Kur ir mūsu iecirkņa pilnvarotais? Kur ir OBEP kurators? Kur milicijas priekšnieks, prokurors? Kāpēc nodarbojaties ar patvaļu svešā teritorijā?

Dzīvē Iljass Bakijevs izskatījās labāk nekā fotogrāfijā. Pašpārliecināts vīrietis ar labi koptu seju. Viņš tiešām neizskatījās pēc kaukāzieša. Jau divi gadi, kopš kļuvis par atraitni, - Ņinu Stepanovnu bija piebeidzis augstais asinsspiediens. Bērnu viņiem, kā izrādījās, nebija. Jauniņā mīļākā Marina, kuru viņš dažkārt tika uzdevis par savu meitu, pirms divdesmit gadiem bija apprecējusies ar ārzemnieku un aizbraukusi vai nu uz Austriju, vai Vāciju, vai Beļģiju…

-   Ko jūs manī tā skatāties? Kas jūs ieinteresējis?

Jevsejevs tiešām nespēja novērst acis no viņa. Šis bija

pirmais pēc trīsdesmit gadiem materializējies pagātnes rēgs. Taču tam noteikti sekos citi…

-   Kas jūs esat? Par ko tieku aizturēts?

Jevsejevs paraustīja plecus.

-   Tūlīt tur noformēs prostitūtas, pie bārmeņa atrastas narkotikas. Starp citu, tieši tādās pašās paciņās kā šīs. Tātad izvirtības perēkļa organizēšana - viens. Narkotiku glabāšana un tirdzniecība - divi. Tūlīt paskatīsimies, kas glabājas jūsu seifā. Kur ir atslēga?

Aiz kabineta durvīm atskanēja troksnis - skaļas balsis un izsaucieni. Tad ienāca divi vīri - tikpat respektabli un solīdi kā tie, kuri stutēja sienas bārā un kazino. Taču, spriežot pēc tā, ka viņi netika nostādīti ar seju pret sienu, bet gan ielaisti apsargātā telpā, viņi bija varas pārstāvji.

-   Es esmu rajona prokurors, - stādījās priekšā vecākais, atvērdams tumšsarkanu apliecību. - Un tas ir milicijas priekšnieks. Kas jūs esat un ar kādām tiesībām veicat kratīšanu? Es neko nezinu, rajona tiesā nekāda sankcija nav izrakstīta.

Milicijas priekšnieks nostājās līdzās.

-   Es arī nezinu, kas notiek manā teritorijā. Tas ir likumpārkāpums!

-   Tieši to es viņiem jau sacīju. - Iljass Bakijevs kļuva manāmi mundrāks un pastiepa uz priekšu rokudzelžos saslēgtās rokas. - Uzliktas važas kā tādam noziedzniekam…

-   Nekavējoties noņemiet! - prokurors pavēlēja.

Jura Jevsejevs centās savilkt nepieejamu, «komitejis- ku» seju. Viņš klusēdams izvilka apliecību un pacēla pie sejas vispirms vienam, tad otram ienācējam. Tie uzmanīgi izlasīja un bažīgi saskatījās.

-   Bet sankciju izsniegusi pilsētas tiesa, tikai jums tas netika ziņots. Te tā ir!

Viņš parādīja oficiālu dokumentu ar parakstiem un zīmogiem.

-   Hm, - prokurors pagrozīja dokumentu pirkstos un saviebās, it kā būtu nokodis gabaliņu citrona bez cukura. - Ja jau tā…

- Tikai visviens ir jāziņo, - samiernieciskā tonī noteica milicijas priekšnieks. - Maz kas var gadīties… Ieskaitot apšaudi…

Notiekošo uzmanīgi vērojošais «tēvocis Kola» visu saprata un bezspēkā atlaidās pret krēsla atzveltni.

* * *

Kratīšana «tēvoča Koļas» dzīvoklī nedeva nekādus rezultātus. Pa šiem gadiem tas vairākkārt bija ticis remontēts, atjaunots - mainītas mēbeles, mesti laukā vecie krāmi. Jevsejevs uzmanīgi apskatīja fotogrāfijas divos atlikušajos albumos, taču, atskaitot Bakijevu ģimeni un viņu draugus, uzņēmumos neviens cits nefigurēja. Bija mainījušies kaimiņi, izaugusi jauna paaudze, un neviens neatcerējās 70. gadu kursantu. Ja nu vienīgi vecās sienas…

Jevsejevs vairākkārt apstaigāja dzīvokli, pasēdēja šaurajā istabiņā ar šaujamlūkai līdzīgo logu, kā suns, kas osta smakas paraugu, ieelpoja gaisu, visu situāciju, itin kā cenzdamies uztvert pagājības dvesmu. Viņš pat nokāpa boilera telpā… Te nekas nebija mainījies, vecās, «ielāpiem» klātās durvis bija tās pašas, kuras ar īpaši izgatavotu atslēgu bija slēdzis savervētais kursants. Jura pastaigāja starp spaiņiem, lupatām, sētnieka lāpstām un citām mantām, ielūkojās kaktos. Ko viņš cerēja atrast pieputējušajā pagrabā? Kastīti, kurā glabājies elektroniskais skeneris-raidītājs? Šifrus un instrukcijas? Vai arī centās izjust to pašu ko savulaik jauneklis, sperdams pirmos soļus uz bīstamās spiega takas?

Pēc tam viņi atveda Bakijevu uz Pārvaldi, un Jevsejevs paņēma protokola veidlapu. Bija gandrīz pusnakts, un veikt nopratināšanu drīkstēja tikai galējas nepieciešamības gadījumā. Taču diez vai šajā gadījumā kāds būtu varējis šādu nepieciešamību noliegt.

-   Vispirms - sveicināti, tēvoci Kola! - Jura iesāka, vērīgi lūkodamies aizturētajam acīs.

Nopratināmais saspringa.

-   Kāpēc «tēvoci Kola»? Tiesa, kādreiz sen atpakaļ mani tā sauca. Tolaik Maskavā krievu cilvēkam bija labāka dzīve, tāpēc uzdevos par krievu… Vai tas ir aizliegts?

-  Protams, nē, - nomierinošā tonī sacīja Jevsejevs. - Bet kas jūs tā sauca?

-  Visi sauca! Ja nu vienīgi Ņina dažkārt uzrunāja par Iljasu… Bet tikai mājās un kad svešu nebija klāt.

-   Arī kursants jūs tā uzrunāja?

-   Kā… kāds kursants? Kāds tam sakars ar kursantu? - «Tēvoča Koļas» seja kļuva nāves bāla, un Jevsejevs saprata - šajā reizē nekādas kļūdas nav, viņa priekšā tiešām sēž CIP rezidents. Taču minējumus un bālumu lietā nevar iešūt.

-   Tas pats kursants raķešnieks, kuru jūs aprūpējāt, kam devāt pajumti, mājvietu, ēdienu, gādājāt biļetes uz koncertiem… Un kuru gatavojāt savervēšanai CIP darbiniekam Kērtisam Vulfam. Es runāju par to kursantu.

Iljass Bakijevs zaudēja valodu un sastinga. Viņš sēdēja nekustīgi, vienu mirkli Jura pat nodomāja, ka viņš zaudējis samaņu.

-   Tad lūk, kur tas suns aprakts, - «tēvocis Kola» beidzot izmocīja. - Es jau tā skatījos - tik ilgus gadus mani neviens nebija aizticis, bet nu pieķērušies… Un neviens no senajiem draugiem nepestī laukā… Jūs gan vecas lietas esat atcerējušies…

Viņš aizklāja seju ar plaukstām.

-   Tās lietas nenoveco, - Jura teica. - Un tām nav noilguma.

-   Esmu noguris, - aiz plaukstām dobji noskanēja atmaskotā rezidenta balss. - Un man jāapdomājas. Atliksim sarunu līdz rītam… Līdz rītam.

Jura pamāja.

- Nu ko, ja līdz rītam, tad līdz rītam.

Taču turpināt nopratināšanu neizdevās. No rīta «tēvocis Kola» tika uziets kamerā beigts. Noindējies ar ci- ankāliju, kura kapsula bija iemontēta dzeroklī jau pirms vairākiem gadu desmitiem. Dabūt nost kronīti viņš pēc tik daudziem gadiem nebija spējis un bija to salauzis, grauzdams tabureti. Nāve bija iestājusies acumirklī. Viņš gulēja uz grīdas, ar sadrupušajiem zobiem iekodies sa- grauzītajā un asiņainajā koka kājā, - kā vecs vilks, kurš iekritis lamatās un nav spējis sagrauzt auksto tēraudu.

Vēl vienas pēdas, kas vestu pie spiega no pagātnes, bija aprāvušās uz visiem laikiem.

Septītā nodaļa

NOSLĒPUMU ATSLĒGA - MEŽAINIS

Piecpadsmit gados tā bija novecojusi, šī trīstonnīgā aukstā kara šķemba, tāpēc tai bija jāapklust uz visiem laikiem, pamazām jāiziet no orbītas un galu galā jāsadeg atmosfērā. Taču tas nebija noticis. Tas ir - sākumā tā bija apklususi, taču ne uz visiem laikiem, kā parasti apklust savu laiku nokalpojušie pavadoņi-spiegi. Kaut kas bija mainījies Izlūkošanas pārvaldes plānos, kaut kas bija mainījies pavadonī pašā, un tagad Olā Jazzy, «Vecais draiskulis», kā zemās orbītas vizuālās izlūkošanas pavadoni «Lakross-2» savā starpā saukāja Kontroles centra operatori, pēkšņi bija atdzīvojies, koriģējis orbītu, izvērsis saules bateriju spārnus un atkal ziņoja par sevi noteikta diapazona īsajos viļņos.

«Bi-bip-bip-bip-bi-bip…» Centra jutīgās antenas fiksēja radiosignālus, pastiprināja, attīrīja no kosmosa traucējumiem un noraidīja kriptogrāfiskajiem termināļiem atšifrēšanai.

«Biiip - bi-bip-biip - biip-bi-bip…»

Vērīgu operatoru jutīgajās austiņās savu otro dzīvi sākušais «Lakross» skanēja dienu un nakti, skanēja skaļi un palaikam bezjēdzīgi kā apnicīgs šlāgeris radio. Savā ziņā tas atgādināja novecojušu popzvaigzni, kā, piemēram, Tomu Džonsu, kas pēkšņi sadomājusi atgriezties no aizmirstības leknajās kādreizējās slavas pļavās, pakratīt drebelīgās miesas un uzlasīt savulaik nesavāktās panākumu vārpiņas: «Seks-bamb, seks-bamb, jū mai seks- bambL.»

- Sitais «Lakross», vecais velns! - ziņojumiem apmainījās astronomi amatieri, kosmosa interneta tīkla lietotāji, kuriem pat vissīkākais šķaudiens zvaigžņotajās debesīs kalpoja par dzīvu komentāru objektu. - Karam gatavojas, citādi nebūs!

Kādu laiku pat leģendārās Pamelas Svinklijas, kura nesen Heila observatorijas tumšajos gaiteņos bija zaudējusi nevainību, dzimumdzīves pēdējie fakti nebaudīja tādu popularitāti kā vecā, prātu izkūkojušā pavadoņa-veterā- na piedzīvojumi simt divdesmit astoņu kilometru orbītā.

Tiesa, šis dzīvīgums nebija ilgs. Pamazām vecā spiega aktivitāte pārstāja piesaistīt uzmanību, bet tad korejieši ievadīja orbītā savu pavadoni, kuram jau pirmajās dienās nokrita saules baterija, un «Lakross» palēnām izgaisa no atmiņas.

Dažādu valstu militāro resoru profesionālo kosmosa novērotāju vidū pavadoņa-veterāna aktivitāte pašā sākumā neizraisīja nekādu ažiotāžu. Viņi to uzskatīja vienīgi par signālu, kas atgriezeniski liecināja par kādas jaunas amerikāņu izlūkošanas operācijas startu, kuras jēga un saturs nevienam nebija zināms… Un konstatēt to no novērošanas stacijām nebija iespējams, jo kosmiskais spiegs nebija sasniedzams, bet radiopārraides svešā teritorijā tas neraida.

Tātad nav jēgas satraukties, jo jādara neatliekamais ikdienas darbs - jānovēro jauni kosmiskie objekti, jāpēta orbītā ievadīto ieroču pazīmes, jāpieņem ziņojumi no saviem aģentiem, izkaisītiem pa visu pasauli. «Lakross» ierakstīja novērojumu žurnālā, ziņoja priekšniecībai, un viss. Vai mazums kas kādam kaut kur kustas… Tiesa, kāds no Elbrusa novērošanas stacijas jaunajiem virsniekiem, šaurā lokā pazīstams brunču mednieks un rīmju kalējs, šajā sakarībā sacerēja dziesmiņu no trim akordiem, kas sākās ar vārdiem: «Veco sievu atvasara, sakustējies vecais daikts…»

Bet tas pa to laiku ievirzījās jaunā orbītā, šis večuks ar divdesmit pirmā gadsimta sākumam jau neaktuālām aprisēm, kas nedaudz atgādināja veļas mašīnu, un laikmetam, kad noris cīņa ar celulītu, briesmīgiem gabarītiem. Ik pa deviņdesmit minūtēm tā skeneris automātiski ieslēdzās, lai nolasītu datus no «Kolbana patafona», kas bija ievietots valdības sakaru betona akā netālu no Kolpakovas sādžas Maskavas tuvumā.

Interesanti, vai kaut ko īpašu juta pārīši, kas pēc lauku diskotēkas nodevās mīlas priekiem šeit, neitrālās teritorijas nepļautajā zālē? Vai apjauta noslēpumaino saikni ar kosmosu Kolpakovas plenči, dzerdami kandžu un piekozdami speķi ar jēlām olām, sēžot uz valdības sakaru akas betona vāka? Varbūt vietējās vārnas darīja nemierīgas cilvēka acij neredzamie fluīdi, kas cēlās pret debesīm? Vai varbūt sādžas suņi kaut kā īpaši rēja uz ašo sarkano zvaigznīti, kas pāršķēla naksnīgās debesis?… Nē, nekas tamlīdzīgs nenotika. Nejuta, neapjauta, nerēja. Kas visā visumā atbilst pasaules iekārtas zinātniskajai ainai.

Bet «Lakross» pa to laiku griezās savā orbītā kā veca vinila skaņuplate, rūpīgi uzņemdams informāciju no kārtīgi strādājošā profesora Kolbana «patafona» un, atrazdamās Centra uztveršanas zonā, nogādājot to precīzi noregulētām antenām… Slepenās ziņas nekavējoties tika atšifrētas un darītas zināmas instancēm.

«Biiip-bip-bibip-bi…»

«Naudas izmaksa personālsastāvam par maiju-jūliju tiks veikta novembrī-decembrī sakarā ar nepietiekamo finansējumu ministrijai no valsts budžeta. Lūdzu veikt izskaidrošanas darbu virsnieku un ierindnieku sastāva vidū…»

«Bi-bi-biiip-bip-bip-bibip…»

«Sakarā ar augšminēto pavēlu organizēt Ziemeļrietumu kara apgabala komandieru un štāba darbinieku mācības šā gada decembrī, nodrošinot visu veidu karaspēka piedalīšanos…»

«Bibi-bip-biip-bi-bi-bip…»

«- Kur, tu saki, tas ir? Krastmalā? - Ne gluži. Tur piecsimt metru ir aizsargājamā zona. - Kāda velna pēc man tāda vasarnīca? - Par lieku jau nebūs… Negribēsit, varēsit pārdot… - Nu labi, piķis tevi rāvis, cel ar! Un vispār - ja gribi taisīt karjeru, vajag vairāk censties… - Ņemšu vērā, biedri ģenerālleitnant, vainīgs…»

Šo dialogu analītiskās daļas operatīvie darbinieki uzskatīja par nepareizi atšifrētu, pieaicināja palīgā filologus, krievu valodas un loģikas speciālistus un ilgi lauzīja galvu - par ko runāja Dienvidu kara apgabala komandiera vietnieks un Aizsardzības ministrijas nodaļas priekšnieks. Taču ne pie kāda konkrēta secinājuma tā arī nenonāca.

«Bi-biipi - bopi-bi-bip…»

«Izveidojiet komisiju un pagariniet sertifikātu darbības laiku vēl par trim gadiem. Izstrādājumu kaujas spēju pārbaudi veiciet izlases kārtībā noteiktā pagarināta derīguma termiņa laikā…»

Vinila plate griezās, sarežģītās tehniskās sistēmas darbojās nevainojami, tomēr vērienīgās un dārgās operācijas rezultāti neattaisnoja uz to liktās cerības.

Lenglijā tagad bija izsmeļoša informācija par veiksmīgiem 46. kājnieku divīzijas mācību manevriem Samaras tuvumā. Arī par Maskavas kara apgabala komandiera pavēli rīkot rudens apmācības rezervistiem. Arī par sarežģījumiem ar dārzeņu sagatavošanu ziemai Nikolaje- vas apgabala garnizonos… Arī par nepietiekamu autu un apakšbikšu daudzumu jaunajam iesaukumam Vladivos- tokas karaspēka daļās… Taču diez vai tas viss bija uzskatāms par stratēģiski svarīgu informāciju. Tā parasti pilsoņi bez kādām pūlēm un lieliem izdevumiem uzzina no moderna mākslinieka dziesmas to, ka ūdens ir slapjš un debesis - zilas. Vērtīgas ziņas, neko teikt…

Protams, pelēcīgajā autu - pārtikas problēmu pilnajā Krievijas armijas dienu ritumā gadījās arī pa zelta graudiņam , piemēram, ziņa, ka no Tihodonskas rūpnīcas «Pri- bor» noliktavām izvesti raķešu kompleksam «Smeļ» domāti eksporta «tropiskā» varianta radiolokācijas tēmēkļi, kas netieši apstiprināja Irānas rezidentūras informāciju par to, ka tiek gatavots slepens darījums starp Teherānu un Maskavu. Taču tie bija tikai sīki graudiņi. Ne vārds par krievu-ķīniešu sarunām «Lakross-2» sarunu tīklā nebija iekļuvis. Bet tieši šā iemesla dēļ tika veikta operācija «Rokenrols», par kuru aģents Džefersons bija saņēmis pusmiljonu dolāru.

-   Es ar savu galvu atbildu par «patafona» darbu, - bija apgalvojis Lourenss Kolbans.

Viņa milzīgā kroplīgā galva ar cietu matu kumšķī- šiem, daudzu bijīgu leģendu un aizvainojošu joku objekts, reti stingri un augstprātīgi turējās uz šaurajiem pleciem. Zaļa sagumzīta žakete, dzeltenīgi balts krekls, melnas bikses ar daudzām buktēm, brūni puszābaki un olas dzeltenuma krāsas zeķes - visi, kuri pazina profesoru, būtu vienisprātis, ka šodien viņš sevišķi rūpīgi ir izraudzījies savu garderobi.

-   Tāpat es atbildu par «Lakross» programmu nodrošinājuma uzlabošanu. Vai jums ir pretenzijas par programmu darbību? Vai varbūt mans skeneris streiko?

-   Pretenziju nav. - Ričards Fouks pagrieza prom savu viltīgo mongoloīda seju. Kad viņš raudzījās Kolbana dzidri zilajās un kaut kādā mērā (atklāti runājot - pamatīgā) neprātīgajās acīs, viņam nezin kāpēc prasīties prasījās atvērt sava sienas skapja vidējo nodalījumu un pārbaudīt, vai nav saskābis tur paslēptais burbons.

Profesors bija tehnikas ģēnijs, viņš bija devis nenovērtējamu ieguldījumu daudzās izšķirīgās Pārvaldes operācijās, tomēr CIP direktors atteicās no tiešas saskarsmes ar viņu. Tāpēc tagad krievu nodaļas priekšniekam bija dalītas jūtas.

-   Sistēma darbojas, tai ir rezultāti… Iespējams, arī nākotnes perspektīva. Iespējams. Taču runa nav par to…

-    Par ko tad? - Profesors Kolbans bija patiesi izbrīnījies. - Manas laboratorijas puiši pirms termiņa izgatavoja «patafonu» un nu jau trešo nedēļu gaida solīto atalgojumu. Viņi ir iegādājušies modīgas peldbikses līdz ceļiem, sērfa dēļus, pasūtījuši biļetes uz Havaju salām ar atklātu datumu, uztaisījuši modernus tetovējumus - viss, kā nākas… Bet atalgojuma nav. Un priekšnieki rauc degunu, it kā es viņiem būtu iesmērējis kaķi maisā… Ko tas nozīmē? Un šī pēkšņā sanākšana? Kam tā bija vajadzīga?

Kolbans teatrāli pagriezās un no Ričarda Fouka pavērsa skatienu uz citiem ārkārtas sanāksmes dalībniekiem. Tehniskā sektora vadītājs un profesora tiešais priekšnieks Deivids Bārnss, drukns, ar pagariem - līdz valsts ierēdnim pieļaujamai robežai - matiem, sakārtoja dārgās dūmakainās brilles un savilka neitrālu seju. Galvenais analītiķis Mels Pārkinsons - pelēkā uzvalkā uz auguma un pareizi piemeklētā kaklasaitē - lietišķi zīmēja kādu sarežģītu shēmu, kas sastāvēja no kvadrātiņiem un aplīšiem, savienotiem ar bultiņām. Kalsnais afroamerikānis Alans Fjūžns, tērpies melnā svīterī, melnos džinsos un melnās, mīkstās kurpēs, kā jau pieklājas aģentūru operatīvās nodaļas šefam, neuzkrītoši sēdēja kaktā un bez īpašas vajadzības muti vaļā nevēra.

Lai gan sanāksme tika sasaukta pēkšņi, laikam tikai Kolbans nebija informēts par notiekošo. Bet noticis bija tas, ka pirms nedēļas šajā pašā laikā Fouks bija sēdējis direktora kabinetā un saņēmis vidējas intensitātes brāzienu. Šī ziņa domāta tikai tiem, kuri nezina, ka direktoram mēdz būt tikai divas brāzienu gradācijas - sīks un vidējs. Spēcīgs brāziens būs jau citā vietā, citā resorā un ar citu algu…

Direktors bija izpētījis beidzamās atskaites par «Rokenrolu», iepazinies ar īpašu mapi, kurā glabājās «patafona» ierakstīto sarunu izdrukas. Kaut kas šajās izdrukās bija darījis viņu uzmanīgu, un viņš bija izsaucis analītiskā sektora priekšnieku Pārkinsonu. Taču tas sevišķi slepenajai izlūkdienesta iegūtajai informācijai bija nolicis līdzās izrakstus no Krievijas atklātās preses un interneta izdevumiem, kuri faktiski ne ar ko nebija atšķīrušies. Salīdzinošā analīze, kuras veikšanai nebūt nebija jābūt izcilam analītiķim, uzreiz parādīja problēmas būtību. Tad arī Fouks tika izsaukts uz galvas mazgāšanu.

-Vai jūs zināt, cik lielu summu izmaksā operācija «Rokenrols»? - direktors jautāja tonī, kas nekā laba nevēstīja. - Krievu nodaļas priekšnieks mīņājās no vienas kājas uz otru.

-   Aģenta Džefersona honorārs ir piecsimt tūkstoši dolāru, raidītājskenera izstrāde un izgatavošana maksā gandrīz tikpat daudz, pārējās tehniskā nodrošinājuma izmaksas man nav zināmas…

-  Es jums pateikšu, - direktors labvēlīgi pamāja. - Viens miljons astoņi simti piecdesmit tūkstoši dolāru. Un cik maksā krievu avīzes pusgada abonements?

Diezin vai kāds cits pārvaldē varētu atbildēt uz šo jautājumu, taču Fouks daudzus gadus strādāja ar Krieviju un bija labs speciālists, profesionālis. Tas gan pašreizējā brīdī neatviegloja viņa situāciju. Drīzāk otrādi.

-   Septiņi astoņi simti rubļu pusgadam. Aptuveni trīsdesmit dolāru…

Direktors uzsita ar plaukstu pa galdu. Viegli. Taču tikai retais bija redzējis šādas viņa niknuma izpausmes.

-   Jājautā - vai ir kāda vajadzība sūtīt aģentu uz viņu pasaules malu, riskēt, izšķiest divus miljonus, izgudrot sazin kādus skenerus, atdzīvināt vecus pavadoņus, ja vienkāršāk ir par simt dolāriem izrakstīt «Kommersant», «Krasnaja zvezda» un pieeju krievu interneta resursiem?

«Tādas vajadzības nav,» gluži dabiski izrietēja vienīgā pareizā un gaidītā atbilde, taču to nedrīkstēja teikt.

-    Mēs fiksējām Dienvidu kara apgabala komandiera vietnieka un Aizsardzības ministrijas kadru daļas priekšnieka šifrētu sarunu, - cik iespējams stingri sacīja Fouks. - Viņi lietoja nosacītus apzīmējumus, pat sarunājoties pa slēgto sakaru līniju. Tas nav kriptogrāfiskais, bet loģiski jēdzieniskais šifrs…

Direktors klusēdams pāršķirstīja izdrukas, atrada vajadzīgo, sarauca pieri un pakodīja lūpas.

-   Hm… Tiešām gan! Tiešām teksta skaidrojumam nav jēgas… Iznāk pilnīgs absurds - kā padotais var celt priekšniekam vasarnīcu? Tas taču ir nopietns noziegums, ko nav iespējams noslēpt! Un vēl apspriest to pa valdības sakaru līniju… Neticami! Un vai gan priekšnieks drīkst rāt viņu par to, turklāt vēl lietojot nenormatīvo leksiku? Tas tiešām izskatās pēc šifra. Un kas aiz tā slēpjas?

-  Mēs veicam loģiski jēdzienisko analīzi, - Fouks kļuva drošāks. - Un vēl tā informācija par tēmēkļiem raķešu konstrukcijām « Smel »… Avīzēs neko tādu nevar atrast…

Direktors kļuva pielaidīgāks.

-    Ko lai saka - zināmi rezultāti patiešām ir. Taču operācija «Rokenrols» ir tikai daļa no operācijas «Naidīgā draudzība». Tieši krievu sarunas ar ķīniešiem izraisa mums stratēģisku interesi. Tieši par tām gaida ziņojumu ASV prezidents! Bet par krievu-ķīniešu sarunām izdrukās nav ne vārda! Tāpēc palūgšu aktivizēt darbu tieši šajā virzienā…

Fouks goddevīgi pamāja.

-   Darbs tiks aktivizēts, direktora kungs!

Atgriezies savā kabinetā, krievu nodaļas priekšnieks

ieslēdzās kopā ar analītiķi Pārkinsonu, un līdz pat dienas beigām viņi rakstīja papildinājumus operācijas «Rokenrols» plānam. Šodien Fouks mainītos plānus darīja zināmus visiem Dienesta vadošajiem darbiniekiem.

-   Pretenziju pret jūsu darba tehnisko pusi nav, - Fouks sacīja Kolbanam. - Runa ir par ko citu…

Profesora Kolbana lūpas izgrūda skaņu, kas atgādināja pārdurtas riepas svilpienu.

-   Par ko tad? Personiski es neko nesaprotu.

Viņš lieliski visu saprata. Un arī Fouks saprata, ka profesors visu lieliski saprot.

-   Mēs esam skāruši kādu perifērā nerva galu, - šefs pacietīgi skaidroja. - Tagad mums nepieciešams nokļūt līdz centrālajai nervu sistēmai. Jāatrod pats svarīgākais punkts. Kurš visu kontrolē.

-   Tiešais prezidenta kanāls, - ieklepodamies ierunājās tehniskā sektora priekšnieks Deivids Bārnss.

Kolbans paskatījās viņā.

-   Jā, - Fouks apstiprināja. - Tieši prezidenta.

-   Un kur tas būtu meklējams? - Kolbans sarauca uzacis.

-   Zem Krievijas prezidenta rezidences, - Bārnss atbildēja. Un tūlīt pat precizēja: - Tieši zem Kremļa jāatrodas varenam komutāciju mezglam.

-  Vai vienkāršāk nebūtu uzstādīt «vabolītes» tieši prezidenta kabinetā Kremlī? - Kolbans painteresējās, un nebija skaidrs, vai jautājums pauž ieinteresētību vai sarkasmu.

-   Un vebkameru viņa guļamistabā, - pagurumā nopūtās Bārnss, atgādinādams lielu, flegmātisku dogu. - Lai nu paliek, Kolban. Diez vai kāds var lepoties ar aģentu iefiltrēšanu tādā līmenī.

Alans Fjūžns klusējot palocīja galvu. Aģentu iefiltrē- šana attiecās uz viņa kompetenci.

-   Tagad es tiešām visu saprotu, - aizvainoti sacīja Kolbans. - Jums ir vajadzīgs jauns «patafons». Tāpēc ka veco esat pakāruši pie nepareizā kabeļa.

-   Jā, vajadzīgs jauns skeneris, - Fouks apstiprināja, laizdams gar ausīm pēdējo frāzi. - Jaudīgāks. Ņemiet vērā, ka tam būs jātranslē no samērā liela dziļuma - četrdesmit, piecdesmit, sešdesmit metriem, turklāt tie var būt sešdesmit metri paša kvalitatīvākā dzelzsbetona visā Krievijā. Tajā pašā laikā skenerim jābūt vieglam un neliela izmēra. Ne lielākam par iepriekšējiem. Vēršu jūsu uzmanību uz to, ka ar to strādās ekstremālos apstākļos.

Kolbans nokremšļojās, grasīdamies kaut ko teikt, taču nepateica.

-   Vispār… Jūs strādāsit tiešā mistera Bārnsa vadībā, viņš arī atbildēs uz visiem jūsu jautājumiem…

Vārds «idiotiskajiem» tā vien grozījās mēles galā, taču Ričards Fouks prata savaldīties un skaļi to nepateica.

-   Vēlu jums efektīvu un auglīgu sadarbību… Jūs esat brīvi.

Fouka seja pēkšņi atslāba, it kā viņš būtu nometis no pleciem smagu un nepatīkamu nastu. Vai gluži otrādi - tikai gatavotos to sev uzvelt. Kolbans un Fouks piecēlās un izgāja no kabineta, turklāt Kolbans uzreiz ķērās vērsim pie ragiem un ņēmās bombardēt tehniskā sektora priekšnieku ar saviem jautājumiem, kuri reizēm tiešām atbilda labi audzinātā Fouka neizteiktajam epitetam.

-   Un tagad - par to darba daļu, kas skar jūs…

Fouks pagriezās pret zīmēt pārstājušo Pārkinsonu,

pēc tam palūkojās uz Fjūžnu, kurš saplūda ar augstā un dziļā krēsla melno ādu, kļūdams gandrīz neredzams. Pa visu šo laiku viņš nebija izdvesis ne skaņas, šķiet, nebija pat pakustējies, it kā viņa te nemaz nebūtu bijis.

-   Ziņojiet par saviem rezultātiem, Mel!

Kārtīgi novietojis uz galda šaurās aristokrātiskās plaukstas, Pārkinsons vēroja nemierīgu kovārņu baru lidināmies aiz kabineta loga. Kad Fouks viņu uzrunāja, viņš novietoja plaukstas citādi un pielieca galvu.

-    Jā, ser, esmu gatavs… Vai drīkstu sākt ar rezumējumu?

-   Dariet to, draudziņ, - Fouks atmeta ar roku. Viņš īsti nezināja, kurš no abiem viņam vairāk krita uz nerviem - pustrakais ģēnijs Kolbans vai nevainojami audzinātais pedants Pārkinsons. - Dariet, kā jums tīk.

-    Mana nodaļa apkopoja visu mums pieejamo informāciju par Maskavas pazemi, - Pārkinsons nosvērti iesāka. - Skaidras atbildes ne uz vienu no mums izvirzītajiem jautājumiem nav.

-   Jautājumi bija tikai divi, - Fouks katram gadījumam atgādināja.

-    Jā. Pirmais - īpašas nozīmes pazemes komunikāciju shēma, speciālie tuneļi. Mūsu rīcībā nonāca vairāk nekā divi desmiti dažāda mēroga un izpildījuma karšu. Un visas ir savstarpēji pretrunīgas. Acīmredzot kāda to daļa izgatavota Lubjankā, lai dezinformētu, kāda daļa ir iztēles, noteiktās aprindās cirkulējošu baumu, leģendu auglis. Vai jums ir nācies dzirdēt par cilvēkiem, kuru aizraušanās ir klejojumi pazemē?

-   Jā, tie ir stalkeri, - Fouks sacīja, demonstrēdams labas krievu literatūras zināšanas.

-   Gandrīz. - Pārkinsons pamāja. - Tie ir digeri. Viņu forumos nereti tiek pieminēta leģendārā «Strēlnieka karte», kur it kā ir iezīmēti visi maršruti, kurus jelkad kāds no Maskavas digeriem izgājis. Leģenda vēsta, ka pirmais šo karti 1922. gadā sācis zīmēt kāds Jevgeņijs Rotmis- trovs, arheologs, Krievijas kultūras dzīļu pētniecības komitejas biedrs, kurš pa Maskavas pazemi nostaigājis vairāk nekā pusotra tūkstoša verstu. Pēc viņa nāves karte ceļojusi no rokas rokā, nākamās digeru paaudzes precizējušas un papildinājušas maršrutus…

Pārkinsons teatrāli pacēla labo roku ar gredzenā saliektu īkšķi un rādītājpirkstu.

-   Un pārbaudot tas viss izrādījās vien skaista pasaciņa. Nekāda arhitekta Rotmistrova kultūras dzīļu pētniecības komitejā nav bijis. Nekādas pārmantojamības no paaudzes paaudzē digeriem nav, jo šo nodarbi vārda plašā nozīmē līdz pat pēdējam gadu desmitam piekopuši tikai margināļi un bēguļojoši noziedznieki. Arī pašas «Strēlnieka kartes» nav, ja neskaita to, ka astoņās no visām mūsu atrastajām shēmām ir grafisks simbols, kas attēlo bultas siluetu. Taču tas karšu vērtību nekādi nevairo.

-   Nekā priecīga nav, - Fouks drūmi atsaucās. - Vai tiešām nav nevienas īstas kartes? Speciālos objektus taču izmanto… Kā gan VDK aģenti pamanās neapmaldīties?

-   Kartes ir. - Pārkinsons atkal rūpīgi novietoja uz galda savas plaukstas, it kā tās būtu ārkārtīgi vērtīgs šifrēšanas aparāts.

-   Pirmām kārtām tās, kuras izmanto valdības sakaru virsnieki. Tās mums nav pieejamas. Taču ir arī citas. Maskavā pastāv vismaz divi nopietni digeru grupējumi, kā arī atsevišķie digeri - vientuļie vilki. Atšķirībā no vairākuma cilvēku, kuri laiku pa laikam ielien kādā siltumtīklu akā, viņu rīcībā ir plaša un ticama informācija. Viņiem nav savu saitu, viņi nepiedalās interneta forumos, nesniedz intervijas avīzēs un televīzijā. Noslēgta kasta. Ērtības labad turpmāk saukšu viņus par ultradigeriem. Pieņemu, ka ultradigeru grupas nesaietas, to vidū valda tāda kā klusējoša sacensība, kas pagaidām vēl nepāriet atklātā naidā. Lai gan tas ir tikai laika jautājums. Savstarpēja informācijas apmaiņa to vidū ir maz ticama, taču katrai grupai ir savas rūpīgi izstrādātas kartes elektroniskajos datu glabātājos. Ik solis, ik maršruts tiek fiksēts. Viss tiek vēl un vēlreiz pārbaudīts, papildināts un tā tālāk. Godīgs darbs, jo tiek veikts savā labā. Šīs kartes atšķirībā no oficiālajām ar atzīmi «pilnīgi slepeni» visnotaļ var kļūt mums pieejamas.

-   Kādā veidā? - Fouks jautāja. - Un kā jūs vispār zināt par tādu «ultra» esamību, ja viņi nečupojas un nesaietas?

Viņš nevarēja ciest to zinātni atgādinošo putru, kuru patika vārīt Pārkinsonam. «Turpmāk… tā kā… pieļauju…» Būtu teicis īsi un skaidri: Pārvaldes iespējas mums pašlaik neatļauj atrast dokumentāciju mūs interesējošā jautājumā, tāpēc nākas izmantot visādus narkomānu un noziedznieku kaktu darinājumus.

-  Te mēs nonākam pie otra jautājuma, tas ir, pie mums nepieciešamās informācijas avotiem, - Pārkinsons koledžas pasniedzēja balsī paziņoja. - Mans ziņojums balstās uz šauri specializēto grupu iekšienē eksistējošo neformālo komunikāciju strāvu analīzi…

Fouks saviebās kā zobu sāpēs.

-    Tā ir necenzēta informācija, kas parādās tā sauktajos forumos un čatos. Maskavas digeriem - ne «ultra», bet parastiem, jauniešiem no četrpadsmit līdz divdesmit pieciem gadiem - tas ir parasts plašas saskarsmes veids. Tur viņi iepazīstas, sadraudzējas, tenko, lielās ar saviem veiksmīgajiem «iegremdēšanās» pasākumiem, dalās gūtajā pieredzē. Un pastāvīgi atsaucas uz kādām savām šauras specializācijas autoritātēm. Pirmais pēc atsauču daudzuma ir Genadijs Lazovskis, slavens Maskavas digers, viens no šās kustības pionieriem, plaši pazīstama personība, biežs viesis televīzijas pārraidēs, daudzu preses publikāciju autors, «Ivana Bargā bibliotēkas» fonda biedrs… Taču ar reālu digera darbību viņš sen vairs nenodarbojas - to min daudzi forumu dalībnieki - un tāpēc nekādu interesi mūsos neizraisa.

Pārkinsons atvēra savu mapi un nolika uz galda fotogrāfiju. Fouks palūkojās uz to un nolika sānis.

-   Otra biežāk minētā ir «Mežaina grupa». Reāli eksistējoša vai vismaz pavisam nesen eksistējusi. Par Mežaini nekas daudz nav zināms. Virsnieks, Čečenijas kara dalībnieks, spridzināšanas speciālists. Pēc leģendas, kāda reida laikā ticis ievainots, un lauka komandieris Amīrs saņēmis viņu gūstā. Vairāk nekā pusgadu pavadījis bedrē, brīnumainā kārtā izglābies no nāves, gandrīz zaudējis redzi, lai gan daži avoti apgalvo, ka viņš redzot pat tumsā - kā kaķis. No gūsta viņam izdevies izbēgt. Deviņdesmit devītajā gadā atvaļinājies rezervē. īstajā vārdā Aleksejs Ivanovičs. Tas arī laikam ir viss… Viens no nopietnākajiem ultradigeriem. Kā runā - vienīgais mītiskā arheologa Rotmistrova darba turpinātājs un vai nu «Strēlnieka», vai savas personiskās kartes īpašnieks.

Neredzamais melnajā krēslā sakustējās, taču Mels Pārkinsons nepievērsa viņam uzmanību.

-   Te man jāteic, ka ikviens no digeriem pēc tradīcijas apzīmē savus pazemes maršrutus ar atšķirīgiem grafiskiem simboliem, it kā iezīmējot teritoriju. Tur ir visādi krustiņi… aplīši, abreviatūras un tamlīdzīgi. Arī Mežainim ir savs simbols - eglīte ar divām zaru rindām. Ko principā var uztvert arī kā bultu. Iespējams, tieši viņa zīme, ietekmējusi kādu no neofītiem, ir pamatā leģendai par «Strēlnieka karti». Taču tie ir tikai minējumi.

-   Jūs teicāt, ka pie jums nokļuvušas kādas kartes ar bultas attēlu. - Fouks pacēla skatienu. - Varbūt to autors ir tas pats Mežainis?…

-   Izslēgts. - Pārkinsons ar roku izdarīja kustību, it kā ievērdams neesošu diegu neesošas adatas acī. - Šajās kartēs Ņegļinkas kolektors var atrasties līdzās Voloko- lamskas šosejai… Jūs saprotat, par ko es runāju. Tās ir zem katras kritikas. Turpretī Mežainis foruma dalībnieku vidū kotējas bezmaz vai kā tāds guru. Tā ka… Izslēgts. Viņa karte - viņa personiskā karte - esmu vairāk nekā pārliecināts, nekādā tīmeklī nav iekļauta. Un arī neiekļūs. >

-  Un ar jums viņš noteikti dalīsies savos noslēpumos, - Fouks drūmi pasmīkņāja. - Kāda joda pēc?

-   Nezinu. Mani spriedumi beidzas tur, kur beidzas informācija. - Pārkinsons centās par atbildi uzsmaidīt, bet, tā kā smaidīt viņš neprata, tad vienīgi saknieba plānās lūpas un viegli pastiepa tās uz abām pusēm. - Un informācijas vākšana ir mūsu drauga ziņā…

Analītiķis pamāja uz krēsla pusi, kurā sēdēja neredzamais.

-   Varbūt Alans spēs piekļūt noslēpumainajai kartei. Un šis ir pats Mežainis…

No Pārkinsona mapes tika izņemta otra fotogrāfija - sērkociņa kastītes lielumā, izrakņāta kaut kur interne- ta lappusēs, izplūdusi, nedaudz speciālistu atsvaidzināta. Spītīga piere, garš deguns, melni iekritušas acis, asi vaibsti ap muti… vāja nelaipna seja. Un, taisnību sakot, ne sevišķi līdzīgs virsniekam.

-   Vai esat pārliecināts, ka tas ir viņš, Mel?

-   Nē, - Pārkinsons godīgi atzinās. - Kāds bija ielicis forumā, apzvēr, ka tas esot Mežainis, slepus ar mobilo telefonu nofotografēts kafejnīcā «Mežāzis» Novinska bulvārī. Taču garantēt neko nevaru.

-   Tas ir viņš. - Alans Fjūžns pēkšņi materializējās aiz Fouka muguras. - Viņš tiešām ir pastāvīgs «Mežāža» apmeklētājs. «Večerņaja Moskva» reiz bija publicēts garš raksts par digeriem, un Mežainim tajā bija atvēlēta nozīmīga vieta. Lai gan viņš pats bija ne sevišķi runīgs ar reportieri. Maigi izsakoties - ne sevišķi. Patiesībā viņš to pasūtīja uz ļoti īsu adresi, kas Krievijā ir labi zināma…

-   Kad jūs paguvāt to visu uzzināt, Alan? - Fouks izbrīnīti vaicāja.

Taču aģentūru operatīvās nodaļas šefs tikai pasmaidīja.

-   Jau veselu diennakti Maskavas rezidentūras aģenti pēta digeru līniju. Viņi sāka ar «Mežāzi»…

«Tātad Fjūžns par manu sarunu ar direktoru uzzinājis, kolīdz tā bija beigusies,» Fouks nodomāja. «Bet varbūt direktors ar viņu runājis vēl pirms manis… Tas nozīmē, ka direktors man pilnībā neuzticas. Vai arī nodrošinās…»

Krievu nodaļas šefs jutās vīlies, taču nelika to manīt.

-   Kas tā ir par kafejnīcu?

-   Neoficiāls digeru klubs. Taču pirmām kārtām gan zaļiem iesācējiem - eksotika, mīti, pazemes pasaules romantika… Nopietni ļaudis iet uz turieni ēst cīsiņus un dzert alu. Sincovs tur iegriežas pāris reižu nedēļā. Un mūsu cilvēki, protams, ir noskaidrojuši viņa adresi.

Fouks kādu brīdi sēdēja klusēdams un sagremoja informāciju. Pazemes pasaule. Noslēgta digeru kasta. Krievu virsnieks ar iesauku Mežainis. Karte, kuru viņš sargā kā acuraugu. Jāpievieno vēl viduslaiku dārgumu krātuve - un varēs uzņemt filmu ar Švarcenegeru galvenajā lomā… Kaut gan dzīvē mēdz notikt vēl trakākas lietas nekā ķinītī!

-   Ko vēl jūs esat izzinājis par digeriem? - Fouks beidzot pavaicāja.

Mels Pārkinsons noliedzoši papurināja galvu.

-   No manas puses tas ir viss.

-   Un jūs, Alan? - bez sevišķām cerībām painteresējās krievu nodaļas priekšnieks.

Melnā ēna bez trokšņa šķērsoja kabinetu, atgriezdamās pie sava krēsla.

-    Maskavas «pazemnieku» vidū klīst baumas par kādiem svešiniekiem, kuri labi pārzina pazemes teritoriju… - skolotāja tonī sacīja Fjūžns. - Viņi ir teicami ekipēti un pat apbruņoti, visi no viņiem baidās un vairās ar tiem nejauši satikties. Viņu mērķi nav zināmi, ne ar vienu virszemē vini sakarus neuztur…

-   Kas viņi tādi ir? - Fouks nepacietīgi vaicāja.

Melnais cilvēks melnajās drēbēs, sēdēdams melnajā

krēslā, tikko manāmi pasmaidīja. Pārlieku steigu viņš uzskatīja par neprofesionalitātes pazīmi. Lai gan Fouku būtu grūti nosaukt par neprofesionāli.

-   Tautā šo grupu dēvē par «Desmitnieku». Iespējams, ka tā ir tāds pats mīts kā «Strēlnieka karte». No kurienes radies nosaukums «Demitnieks» - nav zināms. Iespējams, grupā kādreiz bijuši desmit cilvēki. Krievu valodā ir arī teiciens «trāpīt desmitniekā», tas nozīmē demonstrēt precizitāti un gudrību, sasniegt augstu efektivitāti. Grupas līderis it kā ir bijušais VDK speciālās apakšvienības «Tunelis» kaujinieks.

-   «Tunelis»? Pagaidiet, pagaidiet… - Fouks lūkoja atcerēties. - Šī apakšvienība tika izveidota deviņdesmit pirmajā gadā pēc tam, kad…

-   Jā. - Fjūžns pamāja. - Pēc tam, kad teroristi bija šantažējuši PSRS vadību ar Maskavas pazemes labirintos ievietotu atombumbu. Pēc PSRS sabrukuma daudzas spēka struktūras tika reformētas, mainīja piederību vai likvidējās. «Tunelis» tika izformēts deviņdesmit ceturtajā gadā. Personālsastāvs tika atbrīvots no speciālajiem dienestiem vai pārcelts uz citām apakšvienībām. Iespējams, ka arī citiem «Desmitnieka» biedriem ir kāda saistība ar «Tuneli». Tas būtu loģiski…

-   Tā būtu gan. - Analītiķis Pārkinsons nolieca galvu pār savu mapi un, pārlikdams no labās uz kreiso pusi dažas lapas, kaut ko atzīmēja.

-   Taču tagad, cik var spriest pēc sliktās reputācijas digeru vidū, šai grupai ir izteikti krimināla ievirze. Kaut kas līdzīgs pazemes gangsteriem, kuri zem zemes jūtas kā mājās, - Fjūžns monotoni paskaidroja.

-   Rūpīgi konspirējušies un apbruņoti, viņi nevairoties no fiziskas to likvidācijas, kuri stājas viņiem ceļā. Un pat atbrīvojoties no nevēlamiem lieciniekiem. Līdera iesauka - Slāvs, pastāv iespēja, ka tas ir 1964. gadā dzimušais apakšpulkvedis Vladislavs Ņeverovs. Domāju, ka iespējas iefiltrēties «Desmitniekā» vai mēģināt savervēt kādu no dalībniekiem līdzinās nullei.

Fjūžns apklusa.

-   Tātad perspektīvāka figūra no mūsu viedokļa būtu Mežainis? - Fouks vaicāja.

-   Manuprāt - jā.

-   Es arī tā domāju, - Pārkinsons piekrita.

-   Nu ko… - pēc īsas pauzes Fouks rezumēja. - Ķersimies klāt Mežainim!

Astotā nodaļa

PA RĒGA PĒDĀM

Beidzot kapteinim Jevsejevam iznāca laiks pieķerties Profesora atskaites ziņojumam, iespaidīgai kaudzei papīra lapu, pierakstītām sīkā, līdzenā rokrakstā. Uz būtiskiem rezultātiem Jura necerēja, taču rūpīgi visu izlasīja. Noskovs, šķiet, kādreiz bija kļūdījies profesijas izvēlē - bija jūtams literārs talants. Lūk, kam būtu jāraksta grāmatas, nevis tam cienījama izskata nūģim Speranskim. Absolūti literāra valoda, smalki psiholoģiski vērojumi, dokumentāla precizitāte.

Jura vēlreiz acīm pārskrēja ziņojumam, svarīgākās vietas atzīmējot ar dzeltenu marķieri. Pirmais - Semago piedzērās. Agresīvi uzbruka draugiem - dičkoviešiem. Dīvaini izturējās attiecībā uz Drozdova nāvi. Draudēja ar pistoli. Mhm. Lai gan nekādas pistoles viņam nebija klāt. Aizdomīga uzvedība… Tā mēdz izturēties cilvēki ar dziļu iekšēju konfliktu, piemēram, spiegi. Kaut gan - arī tie, kuri nav bijuši spiegi.

Otrais - informācijas noplūde par izmeklēšanas gaitu. Pulkvedis Ribačenko, pārkāpjot dienesta pienākumus, paziņoja dičkoviešiem par Rogožkina apcietināšanu un to, ka FDD pieprasīja arhīvā viņu izlaiduma personiskās lietas. Varbūt Semago agresija saistīta tieši ar to? Saasināts atmaskošanas baiļu komplekss? Abi notikumi iekļāvās laika posmā starp divdesmit diviem četrdesmit un divdesmit trijiem piecpadsmit. Ko lai saka - visnotaļ iespējams…

Tajā pašā laikā uzliesmoja strīds otrā banketa zāles galā. Tā, tā… Kāds Zubatovs sarīkoja greizsirdības scēnu Genadijam Smarovam savas skaistules sievas dēļ. Sma- rovam, spriežot pēc runām, bija kāda saistība ar turkmēņu narkomafiju… Tfu, kāds tam visam sakars ar narko- mafiju? Vai ar raķešnieku dārgajiem autiņiem, vai viņu sievu dārglietām… Patlaban nav pagājušā gadsimta astoņdesmitie gadi, kad eksistēja formulējums, kas lika kļūt piesardzīgam: «Dzīvo pāri saviem līdzekļiem…» Mūsdienās, ja pārāk interesējas par svešiem briljantiem vai lek- susiem, var ierakties pāri galvai papīros, ar visiem sastrīdēties, ieskaitot savu priekšniecību, izskatīties pēc idiota un beigu beigās vēl izlidot no instancēm. Tā ka šie temati pilnībā jāatmet. Vienīgi bezatbildīgais pļāpa Ribačenko jāatķeksē…

Ar ko vēl krustojās dičkoviešu ceļi? It kā jau ne ar vienu. Dzēra trijatā un četratā tikai pie sava galdiņa, dejoja ar sievām… Katranovs acīm redzami piesita kanti Migu- nova laulenei. Pat tā: «Raudzījās ar iemīlējušos skatienu…» Večuku atkal pavilcis uz melodrāmu…

Personību raksturojumi. Migunovs uzvedās izturēti un savaldīgi, konfliktā ar Semago neiesaistījās, dzēra tikpat cik citi, ārēji neatstāja iedzēruša cilvēka iespaidu, aktīvi sarunājās, lai gan par sabiedrības dvēseli viņu uzskatīt nevar. Rādās, ka tas viņam nemaz nav vajadzīgs.

Starp Migunovu un Katranovu jūtamas senas savstarpējas mijiedarbības, iespējams, sāncensības pēdas, ir pat zināma kvalitātes rādītāju līdzība - šie divi izcēlās pārējo banketa dalībnieku vidū ar savu stāju un gaumīgo apģērbu - raķešniekiem netipisks gadījums. Tiesa, nav gluži skaidrs, kurš kuru ir vairāk ietekmējis. Katranovs šķiet enerģiskāks, viņam vairāk izteiktas līdera spējas. Atstāj nepārprotami veiksmīga, stabila cilvēka iespaidu. Tomēr uz Semago izlēcieniem reaģēja slimīgi. Varbūt to ietekmēja Migunova laulātās draudzenes Svetlanas klātbūtne. Varbūt kas cits…

Semago. Anonīmais alkoholiķis, kā tagad mēdz izteikties. Saasināta nedrošības sajūta par sevi. Ievirze uz konfliktiem, provokācijām. Tipisks urķis. Nevīža. Izskatās, ka Katranovs un Migunovs pacieš viņu kā vēl vienu apliecinājumu savai labklājībai… Viņa bijusī sieva Varvara, kas bija klāt banketā, - neizteiksmīga, padevīga, bezkrāsaina majoriene bez īpašām pazīmēm, staigājošs standart- reakciju apkopojums.

Jura Jevsejevs vēlreiz pārlasīja šīs pāris rindkopas. Kaut kas viņam te aizķērās. Kaut kas, šķiet, vienoja Semago un Rogožkinu. Tieksme uz iedzeršanu, nevīžība… Jā, nevīžība. Un kas par to? Kas šajā nevīžībā darīja viņu uzmanīgu?

Ak tā, liekas, viņš būs uztvēris - tā neiet kopā ar tēvoča Koļas radagabala tēlu, materiālo nodrošinātību, ap- grozīšanos zelta jaunatnes aprindās.

Un tad? Vai tas bija tik būtiski?

Jura pavērsa skatienu uz blakus galdu, kur majors Rem- ņevs, datorā pārlūkodams rīta ziņas, skaļi strēba šķīstošo kafiju no lielas porcelāna krūzes ar tādu pašu emblēmu kā tēvam. Tikai uzraksts bija cits: «Krievijas FDD». Uzraksti mainās, bet dāvanu izvēles tradīcijas vīrišķīgajos svētkos paliek. Ņemsim kaut vai to pašu Remņevu. Vai viņu varētu iedomāties kā slaidu septiņpadsmit gadu vecu jaunekli «Lee» džinsu kostīmā ar matu griezumu ā-la Roberts Plānts, cienājot meiteni ar tokajieša glāzi kafejnīcā vai vasaras terasē?

Jura juta tuvojamies absolūti nepiemērotu idiotisku smieklu lēkmi. Lai to apspiestu, viņš atkal iebāza degunu atskaites ziņojumā.

Tā, ejam tālāk… Banketa dalībnieki apsprieda Droz- dova bojāejas apstākļus. Versijas - Drozdovs gāja bojā nejauši; Drozdovs izdarīja pašnāvību pēc kautiņa ar Semago; Drozdovs izdarīja pašnāvību dienesta biedru, arī skolas laika draugu attieksmes dēļ… Arī.

Bet ja nu visi trīs dičkovieši bija tikuši savervēti? Drozds gribēja visā atzīties, un viņu novāca. Semago pēc trīsdesmit gadiem jūt sirdsapziņas pārmetumus, viņš piedzeras, ālējas, draud ar ieroci… Tātad drīz arī viņu novāks.

Vai arī savervēts bija Drozdovs viens pats, un viņa biedri sarīkoja linča tiesu…

Nē, diezin vai… Nav jau Mežonīgie Rietumi. Apžēliņ, kādas stulbības lien galvā! Profesors ar savu melodrama- tismu viņu tomēr aizķēris!

-   Kāpēc tu visu laiku smaidi? - Remņevs pacēla galvu no sava galda. - Vai atradi spiegu?

Jura pacēla acis. Remņevs vērīgi raudzījās viņā pāri datora monitoram.

-   Nē, vēl neesmu atradis, - Jura atbildēja. - Bet noteikti atradīšu!

Patiesībā viņš patlaban par to nemaz nebija tik pārliecināts.

-   Kālab tad sēdi te, staipi kaķi aiz pautiem? - Remņevs noburkšķēja.

Jura paraustīja plecus.

-   Tā ir vieglāk staipīt, biedri major. Sēžot.

-       * * *

-        Te nu bija - gribēja tikai paskatīties, kas jauns ziņās, kā «Spartaks» vakar nospēlēja, bet galu galā attapās iepazīšanās saitā, kas piedāvāja simt miljonu ankešu. Jūrām tas šķita apšaubāmi - pārlieku jau nu daudz, pat visus globālā tīmekļa lietotājus kopā ņemot, droši vien nesanāktu tik liels skaits… Vēl viņš paskatījās uz plēsonīgajām izvirtušajām blondīnēm, kas rotāja galveno lappusi, vēl ieraudzīja apakšā «Karsto meiteņu» reklāmu, kas arī piedāvāja simt miljonu kaut kā - laikam meiteņu, un ar asu nervozu klikški aizvēra lodziņu.

-        Bruts sēdēja līdzās uz galda, nesteidzīgi apgrauzdams ciklamenas lapiņas. Viesistabā skaļi darbojās televizors - tēvs un māte skatījās kādu savas jaunības laiku komēdiju. Smējās. Cēzars gulēja uz sava paklājiņa priekšnamā.

Varbūt iziet pastaigāties? Aiz loga par godu brīvdienām līņāja apnicīgs lietus, lapenē, uztrausušies ar kājām uz soliņa, kluknēja pusaudži - trīs puiši pelēkā un melnā un meitene debesszilā vējjakā.

Jura paņēma no plauktiņa Strugacku sējumu, atvēra vietā, kur bija ielikta transporta mēnešbiļete (uz tās rakstīts datums - 1998. gada decembris, jautrie institūta gadi), mēģināja lasīt. Lasīšana nevedās. Tad viņš apņēmīgi nocēla no antresola tēva veco lampu uz garas izliektas kājas - savienojumi izjukuši, skrūves nozaudējušās - sen bija solījies to salabot. Viņš apbruņojās ar skrūvgriezi, platknaiblēm, atstiepa no kambarīša lodāmuru un kasti ar visvisādiem dzelzs krāmiem. Rokas strādā - galva atpūšas.

«Spartaks», starp citu, bija zaudējis. Un kas par to? Ne jau tāpēc FDD kapteinis Jevsejevs ņēmās klikšķināt visādos idiotiskos saitos, meklēdams pats nezin ko. Reiz ieklīda saitā ar skaļu nosaukumu «Maskavas prostitūtas» - meičas, sīki skuķēni… brūnacainas slampas - ukrainietes, vai?… Saspringti smaida kamerā. Līna, Mila, Izabella. Līdzīgas gumijas lellēm. No simt piecdesmit dolāriem stundā. Ārprāts. Kurš gan jūs tādas drāž? Un kā lai jūs drāž, sakiet, lūdzamas, ja pagājušajā dzīvē ir bijusi īsta meitene, kurai bez tā visa, kas ir jums, bija vēl arī acis, rokas, lūpas un rēta kreisajā plecā no kādas bērnībā taisītas potes, un muļķīgi strīdi par literatūru, un sīks akva- reļkrāsu traipiņš uz blūzes, un satraukti čuksti viņu pirmajā reizē, vārdi, kurus viņš pēcāk sev apzvērējās nekad nevienam neteikt un vispār aizmirst…

Labāk tiešām būtu aizmirsis, Jura nodomāja. Vai vēl labāk - nemaz nebūtu zinājis. Tā ja.

Ar Mašu no avīžu kioska viņš vairs nesatikās, cigaretes pirka pārtikas veikalā Vecajā laukumā. Meičas ar kuplajām krūtīm laikam gan paliks baltais plankums viņa seksuālajā ģeogrāfijā.

Pirmajās dienās pēc tās tikšanās metro viņš vairākkārt uzgrieza Sūras telefona numuru, taču tā arī nevarēja saņemties un sagaidīt kaut vai pirmo zvanu. Ko viņš tai būtu teicis? Droši vien neko tādu, par ko ētikas pasniedzēja Beatrise Karlovna būtu varējusi viņu uzslavēt. Viņam tajā brīdī itin kā kāds būtu iezvēlis pa pakrūti. Vēl iešāvās prātā draiska doma novaktēt pie Suročkas ārdurvīm to cirtaino skaistuli, atdauzīt šim degunu pret celi un pēc tam vēl izsaukt atbalsta grupu - lai pasēž īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, stulbais trubadūrs, apkampjas ar podu… Taču tā bija pārāk nelietīga doma. Un tas, ka tā vispār ienāca Juram prātā, tikai lieku reizi apliecināja, ka… Ko tad? Piķis viņu zina, ko tā apliecināja. Nokauts. Pilnīgs nokauts…

Galu galā viņš atrada divas piemērota izmēra mēbeļu skavas, uzgriežņus un krāmu kastē uzgāja pat misiņa kniedes, tā ka viss būs ne tikai funkcionāli, bet arī estētiski.

Tā, lūk. Tagad zināmā mērā bija iestājies miers. Epizode metro pamazām aizmirstas, bet mesties iekšā nakts dzīvē svaigu pupu meklējumos (pardon, Beatrise Karlovna) traucē darbs. Un laikam labi vien ir.

Rogožkins no apcietinājuma bija atbrīvots pirms mēneša, kopš tā laika lieta nebija pavirzījusies uz priekšu ne soli. Pareizāk, soļi bija gan, tikai - pretējā virzienā. «Pu- tekļsūcējs», kas sastāvēja no vairākiem operatīvajiem darbiniekiem, kuri apstrādāja Orenburgas raķešu karaspēka, VDK un Kubinkas raķešu skolas arhīvus, bija atlasījis zināmu skaitu personisko lietu, kuras kaut kādā veidā varētu būt saistītas ar skenera novietošanu Dičko- vā 1972. gadā. Tieši kaut kādā veidā, jo neviens no atlasītajiem nebija bijis raķešu skolas kursants ar visām no tā izrietošajām sekām. Divpadsmit lietu, divpadsmit uzvārdu. Kurš notikumu priekšvakarā bija apmeties Kor- šuņihā, poligonam tuvākajā apdzīvotajā vietā; kurš, gluži otrādi, - aizbraucis no turienes tūlīt pēc notikumiem; vēl bija staršina, nodienējis Dičkovā četrus gadus un 1972. gada augustā uzrakstījis iesniegumu, lai viņu pārceļ uz citu karaspēka daļu; bija vesela rinda militārpersonu un civilu speciālistu no Maskavas, kuri bija tikuši komandēti uz Dičkovu, lai novērstu traucējumus jaunās raķešu sērijas degvielas sistēmas darbā, viņi tika apmeklējuši poligonu tajā pašā laika posmā…

Taču tas viss izrādījās nekam nederīgs. Vakar Jura pats savām rokām tika atsijājis beidzamo kandidātu - to pašu staršinu, kurš, kā izrādījās, bija uzsācis vētrainu romānu ar bufetnieci, sievu kādam no virsniekiem, un, pieķerts nozieguma vietā, bija spiests ar kaunu pazust no karaspēka daļas. Iesniegumā, kas, starp citu, tika parakstīts uzreiz iesniegšanas dienā, par to, protams, nekas nebija sacīts. Tāpat kā par staršinas salauzto degunu, par viņa dīvaino gaitu puspietupienā un vēl jo mazāk - par virsnieka jauno sievu, kuru nākamajā dienā helikopterā nogādāja Orenburgā ar smagu smadzeņu satricinājumu… Lūk, kur bija gan sastāvs, gan motīvs, gan viss, ko vajag. Tikai tas nekādi neattiecas uz mūs interesējošo lietu.

Tātad atsijājušies bija visi, atskaitot Dičkovas trijotni Semago - Katranovs - Migunovs. Iespējams, tur iederējās arī Drozdovs. Rakt vajadzēja šeit, citas vietas nebija. «Putekļsūcējs» bija pastrādājis arī šajā virzienā - personiskās lietas, raksturojumi, radniecības saites. Taču - kā lai rok dzelzsbetonu? Kā lai to sadrupina? Katranovs un Migunovs allaž bijuši labi ieredzēti, pirmklasīgi speciālisti, arī pārbaudes tika veiktas vairākkārt, viens no viņiem komandējumā Austrijā pat tika pakļauts kontrolnovēro- šanai - viss tīrs! Semago - gatavais antiņš, tā sakot - bij' tēvam trīs dēli - pēkšņi ne no šā, ne no tā pameta militāro dienestu, aizgāja biznesā. Taču par to pie atbildības nevar saukt.

Maskavā radinieku nevienam nav, veikalu vadītāji, saimniecības daļas priekšnieki, cik necik ievērojami vadības vīri, lielas algas, piekļuve «silei» - nulle! Pat augstākās izglītības nevienam no radiniekiem nav. Puiši no provinces, tipiski «selfmade». Sakaros ar spekulantiem nav tikuši pieķerti, interese par krogiem, pagrīdes koncertiem… Kuram normālam čalim gan nav kārojies nogaršot Remarka apdziedāto kalvadosu?… Kurš nav sapņojis pavadīt vakaru labā restorānā daiļas meitenes sabiedrībā? Sapņot jau sapņoja. Tikai - ne visiem tas izdevās. Un aiz rokas neviens netika notverts. Ziņu par «nepiedienīgu uzvedību» mācību laikā nav.

Tiesa, septiņpadsmit gadu vecais dulburis Katranovs nevis sagudroja četrrindi angļu valodā par tematu «Jūtas», bet gan nolasīja lekcijā pantiņu no Elvisa Preslija «Fever», uzdodams to par savu sacerējumu. Pasniedzēja, stulba vecmeita, vispirms bezmaz vai prātu zaudēja no sajūsmas un ierakstīja automātisko ieskaiti, bet, kad krāpšana nejauši nāca gaismā, sarīkoja skandālu, pieprasīdama rūpīgu izmeklēšanu utt., u. tml. Viss beidzās mācību grupas līmenī, nekā nopietna, pusotras rindiņas sēdes protokolā: «Kursantam Katranovam norādīts uz nepieciešamību rūpīgāk gatavoties nodarbībām angļu valodā.»

Nu un tad?

Puika ķēries pie viltības, skaidra lieta. Daudzi padomju jaunieši zināja no galvas Elvisa, Lenona, Makartnija, kā arī skandalozo «Slade» tekstus, kuri neapgrūtināja sevi ar pārgudrām metaforām un varēja iespraust arī pa «mātes vārdam»… Skandāla īstenais iemesls bija tas, ka viņš netika citējis vis Oldridžu vai Stīvensonu - tādā gadījumā krāpšana, visticamāk, vispār nebūtu nākusi gaismā -, bet gan «izvirtības dziesminieku», «Rietumu popkultūras marioneti»… Un to, ka jau četrdesmit deviņus gadus vecais Katranovs banketā rāva vaļā tvistu, arī lietā nevar iešūt.

Vai varbūt pasniedzējai bija taisnība? Varbūt tā viņā kaut ko bija saskatījusi?

Labi. Ir vēl sievas - Katranova, Migunova, Semago. Visas apprecējušās agrā jaunībā, mūs interesējošā laika periodā viņas jau bija pazīstamas ar saviem nākamajiem vīriem.

Svetlana Migunova, pirmatnīga skaistule no ogļraču aprindu dzīlēm, svešvalodu studente, tagad angļu valodas katedras pasniedzēja Baumaņa augstskolā, gluži laba tulkotāja… Nekādu komentāru. Tukšums.

Varvara Semago. Varvara - tas pats par sevi jau kaut kas ir, 1072. gadā savervētā kursanta draudzenītei arī bija Varvara vārdā. Tikai - «…anēmiska, padevīga…» - tāda diez vai sagrozītu galvu pat nepieredzējušam jauneklim. Varbūt viņa pa šiem gadiem ir mainījusies? Dzīve nolikusi pie vietas? Nav atbildes.

Irina Katranova. Maskaviete, kas nav slikti. Pārtikušu vecāku meita. Tēvs - celtniecības pārvaldes priekšnieks, Politehniskā institūta absolvente, teicamniece. Par ārējiem dotumiem grūti spriest. Tagad viņa ir tukla, kopta dāmīte, kas, iespējams, izraisītu interesi piecdesmit gadu un vecākos vīriešos. Kāda viņa bijusi tajos tālajos gados - nav zināms.

Ja viņas visas trīs kaut kādā veidā varētu sakausēt vienā, sakrustot savā starpā - skaistule, Varvara, maskaviete -, iznāktu gluži vai ideāla bilde!

Par nelaiķa Drozdova sakariem ar meitenēm neko prātīgu neizdevās uzzināt. Uz skolas adresi viņam no Vla- dimiras apgabala rakstīja vēstules kāda Valentīna Skob- ceva. īpašais, kurš pārbaudīja ienākošo pastu, reiz pievērsa uzmanību vēstulē ieliktai meitenes fotogrāfijai, kur viņa bija redzama divdaļīgā peldkostīmā, un to izņēma, uzskatīdams uzņēmumu par bezkaunīgu. Mammīt mīļo, vai tiešām nevainīgi divdaļīgie peldkostīmi tolaik šķita izvirtīgi?

Tas arī viss, kas ir zināms. Neviena nopietna traipa bijušo kursantu biogrāfijā, atskaitot vienu vienīgo faktu, ka - jā, puiši tika krāsojuši to nelaimīgo statuju 1972. gadā.

Un epizode ar Drozdovu.

Drozdovs… Ek, Drozdovs! Pirms trīsdesmit gadiem bija dūšīgs puisis, kuilis, drūmu, ciešu skatienu no uzacu apakšas. Tagad - kails ģindenis Pokrova kapsētā. Ne pajautāt tev, ne parunāties, ne uzzināt, kāpēc tu tā biji sa- drūvējies… Varbūt tieši tāpēc, ka kalpošanu sociālistiskajai dzimtenei grūti apvienot ar darbu CIP? Un tālab šīs jaunam cilvēkam neraksturīgās skumjas?

- Nu labi. Aprunāties var vienmēr, - Jura skaļi noteica. - Ja ne ar Drozdovu, tad ar citiem.

Cēzars priekšnamā pacēla galvu, paraudzījās augšup. Piecēlās, pienāca un nozvēlās līdzās - gulēt tālāk. Bruts pameta savu ciklamenu, paskatījās guļošajā Cēzarā, tad nolēca no galda un demonstratīvi izgāja laukā, paslējis asti pret griestiem. Viņš uzskatīja, ka evolūcijas kāpnēs pat kaķu plebeji stāv uz augstāka pakāpiena nekā suņu aristokrāti.

Kad Jura piestiprināja pie galda malas salaboto lampu, kas līdzinājās manipulatora ķepai, aiz loga jau krēsloja. Viņš to ieslēdza, izrāva lapu no veca vēstures konspekta un uzrakstīja:

«Semago. Konflikts ar Drozdovu. Pakļaujas ietekmei. Sieva Varvara. Godkārīgs? Diez vai. 10 punkti no 40.

Katranovs. Potenciāls līderis kompānijā. Godkārīgs (katrā gadījumā ir tendence gūt panākumus). Karjera. Materiālā nodrošinātība. Sieva - maskaviete. 10 punkti.

Migunovs. Viss tas pats, kas Katranovam. Atskaitot sievu, kura atbraukusi uz Maskavu no tālas provinces. Apšaubāmas spējas būt līderim. 10 punkti.

Drozdovs. Par viņu maz kas ir zināms. Jutās nomākts pēdējās dzīves dienās. Kāds tam bija iemesls?… 10 punkti.»

Tas bija tikai aptuvens uzmetums. Jura saprata, ka visa vaina te ir liktenīgā līdzsvarā, kas neļauj koncentrēties uz vienu no četrotnes. Personiski viņam vismazāk uzticams nezin kāpēc šķita Katranovs. Lai gan — ar ko Migunovs būtu labāks?… Un Semago? Tā ja. Lai izkustētos no sastinguma punkta, nepieciešama papildu informācija, viss iespējamais, jebkurš sīkums, paziņu loks, dzīvesveids…

Vislabāk, protams, būtu aprunāties ar ikvienu no viņiem. Uzdot jautājumus un redzēt viņu acis atbildot. Taču… «Jūs tiešām esat spiegs vai man tikai tā šķiet?» Stulbums. «Kurmis» nedrīkst nojaust, ka viņu tur aizdomās. Varbūt uzdoties par kaut kādas tur «Sarkanās zvaigznes» korespondentu? Varētu, taču tas ir liels risks. Viņi ir nopietni veči - ar sakariem un droši vien saviem informācijas kanāliem, it sevišķi jau Katranovs. Jau stundu pēc intervijas viņam būs zināms, ka nekāds korespondents Jevsejevs vai Petrovs, vai Sidorovs ar tādām un tādām pazīmēm avīzē nestrādā. Bet pēc divām stundām saņems informāciju, ka FDD lūdzis galveno redaktoru piesegt savu darbinieku. Interesanti zināt - ko tas nozīmē demokrātiskā sabiedrībā? Uz kāda pamata tiek muļķoti cienījami pulkveži? Vispār - skandāls…

Lai gan var strādāt arī tīrāk! Pareizi. Jura atcerējās Speranski, «padomju pretizlūkošanas aizkulišu» atmaskotāju, kurš tika pētījis šīs aizkulises, strādādams par VDK aģentu ar pseidonīmiem - Amerikānis un Spaiks. Pazīstams rakstnieks ķeras pie jauna projekta par… teiksim, raķetes «Vostok-2M» sprādzienu 1980. gadā, kad aizgāja bojā pussimt cilvēku. Gluži pieklājīgi. Speran- skis tātad vāc materiālus, sarunājas ar raķešniekiem… M-m… Vispār tēma ir slidena - kas tur sevišķi ko pētīt?

Vašingtonas roka? Diversija? Spiegošana? Kāds tam sakars ar mūsu dičkoviešiem - sprādziens taču nogranda Pļeseckā?… Nē, pārāk māksloti. Un laikam arī pārāk caurspīdīgi.

Lai tas labāk ir detektīvs par spiegošanu raķešu karaspēka daļās. Jā, tā būs labāk. Neitrālāk. Un Katrano- vam, Migunovam un Semago Speranski uzvedinās mūsu varoņu mīļotais pedagogs - Ivans Semjonovičs Noskovs. Teicami. Abi vecie seski reiz kopīgi strādājuši pie kādas lietas un viens otru tika atšifrējuši… Tad nu lai atceras jaunību!

Istabā, delikāti pieklauvējusi, ielūkojās māte.

-   Mums ir reklāmas pauze. Vai tēju dzersi?

Jura pacēla galvu, pamazām no spiegu un antispiegu intrigām atgriezdamies savā dzīvoklī.

-   Nē, paldies, negribas.

Klaudija Ivanovna jau grasījās doties tālāk uz virtuvi, taču pēdējā brīdī apstājās puspagriezienā un pajautāja:

-   Bēdājies? Viņas… Šuročkas dēļ?

Jura pavīpsnāja, piecēlās, ieraudzīja mētājamies Stru- gacku sējumu, pacēla to un nolika uz plaukta.

-   Ko vēl ne, - viņš atteica. Patiesībā pārāk asi. Un tūlīt pat, lai novērstu sarunu, apjautājās: - Ko jūs tur skatāties, ka smejat vienā gabalā? Vai atkal rāda «Kubaņas kazakus»?

-   Nē. - Klaudija Ivanovna pētīgi uzlūkoja dēlu. - «Trīs plus divas». Mironovs, Fatejeva, Krima sešdesmito gadu sākumā. Jauka filma.

-   Jā, Fatejeva peldkostīmā… - Jura atcerējās Drozdo- va Vladimiras draudzenes konfiscēto fotogrāfiju. - Tajos laikos šī jaukā filma kādam droši vien varēja šķist gatavā pornogrāfija.

-   Varbūt kādam tā arī šķita, - māte atteica. - Taču ne visiem.

-   Un jums? Tēvam? Ko tēvs, VDK virsnieks, teica par Natāliju Fatejevu peldkostīmā?

-   Neko sevišķu. Smējās tāpat kā citi. Tu domā - mēs ar tēvu bijām kādi savādnieki? No citas mīklas taisīti?

Jura nervozi noklikšķināja lampas slēdzi, aplūkodams senas jo senas novelkamās bildītes atliekas uz lampas metāla, abažūra.

-   Nedomāju vis, - viņš sacīja. - Mīkla jums ir pavisam normāla… Galu galā no tās taču esmu cēlies es…

-  Par ko diskutējam? - Durvīs līdzās Klaudijai Ivanov- nai parādījās tēvs, ar ierastu kustību apņemdams sievas plecus.

-   Dēls interesējas, kā mēs ar tevi sešdesmitajos gados reaģējām uz puspliko Fatejevu peldkostīmā.

-  Pozitīvi reaģējām! - tēvs paziņoja. - Kas tur sevišķs? Mūsu pašu - padomju filma, mūsu aktieri, Sergejs Mihal- kovs rakstījis scenāriju, viss apstiprināts visaugstākajā līmenī… Kāpēc mums, parastajiem mirstīgajiem, komitej- niekiem, vajadzētu raukt degunu?… Mans tiešais priekšnieks pulkvedis Rižkovs bija taisni vai samīlējies Fateje- vā, un ne jau viņš vien… Pat sievu pēcāk izraudzījās līdzīgu viņai, brunetīti… Bet mammas draudzene… kā viņu… Rimma, vai?

-   Regīna, - māte izlaboja. - Viņa nomainīja vārdu uz Natāliju. Arī tādu tolaik netrūka, pat avīzēs par to rakstīja.

-   Kad uz ielas ieraudzīja skaistu, moderni ģērbtu meiteni, mēdza teikt: rau, kur aizgāja «nataša», - tēvs stāstīja.

Jura iesmējās.

-   Tagad ar šo vārdu saprot pavisam ko citu.

-   Tagad viss ir citādi. - Klaudija Ivanovna atmeta ar roku. - Un arī šai filmai mūslaikos būtu pavisam citādas beigas…

-   Divu meiteņu līķi smiltīs, - tēvs noburkšķēja.

-  Nu tu gan šauj pār strīpu! - Māte viņu neapmierināti uzlūkoja un aizgāja uz virtuvi.

-    Kas tev tur dzirdams? - Pjotrs Daņilovičs ienāca istabā, pievērdams aiz sevis durvis. Ieraudzīja salaboto lampu un pasmīkņāja: - Neko teikt! Esi veicis varoņdarbu! Acīmredzot darbā neiet?

-   Nekas, - Jura atteica. - Gan izcīnīsim uzvaru!

Atvaļinātais apakšpulkvedis piegāja pie galda, pastiepa roku pēc aprakstītās lapiņas, taču neaiztika, bet jautājoši paskatījās aktīvajā kapteinī - vai drīkst? Jura pamāja. Tikai tad Pjotrs Daņilovičs paņēma lapiņu, ieskatījās tajā, savilka uz augšu uzacis.

-   Tātad katram pa desmit punktiem… Neviens nav izrāvies uz priekšu… Tā ir? Uzvarējusi draudzība?

Jura paraustīja plecus.

-   Tur ar to draudzību nevar tikt gudrs. Bet, ka ir trīs figuranti un ne pret vienu nav skaidru pierādījumu, - tas ir fakts!

-   Tu saki - trīs aizdomās turamie? Un visi turpina dienēt? Bet jūs vēl aizvien lauzāt galvu? M-jā…

Viņš neapmierināti nokremšļojās.

-   Redzu, ka laiki tiešām ir stipri mainījušies… Līdz nepazīšanai!

Tēvs pārspīlēti saudzīgi nolika lapiņu atpakaļ uz galda, it kā viņam katrā ziņā vajadzētu to novietot iepriekšējā kontūrā.

-   Ķinītis - labi, piķis to rāvis, meičas peldkostīmos… Sudrabainajā liedagā, es dzirdēju, jau tajos gados sauļojušies Ādama kostīmos… Turpretī ar spiegiem saruna bija īsa. Manā laikā visai tai tavai trijotnei, - viņš novicināja roku, it kā tā turētu izkapti, - piemērotu vismaz profilaktiskus pasākumus. Atlaistu no armijas, turētu pastāvīgā kontrolē - lai nenodara ļaunumu valstij. Vai arī nopratinātu ar melu detektoru, pozitīvas reakcijas gadījumā - ielaistu «patiesības serumu»… Un uzreiz viss būtu skaidrs! Kad loks ir apzināts - ko tur daudz spriedelēt?

Jura spītīgi piešķieba galvu.

-   Bet trīsdesmit septītajā gadā visus trīs pieliktu pie sienas - un beigta balle!

-   Nevajag pārspīlēt! - Pjotrs Daņilovičs izdarīja žestu ar roku. - Tavuprāt, tolaik tikai nevainīgus ļautiņus apšāva? Nē-e… Protams, gadījās arī kļūdas, taču ne tādas, kā pēc tam tika izbazūnēts.

-   Toreiz arī Rogožkinu būtu nošāvuši. - Jura salika pirkstus kā pistoli un noskandēja:

-   Pif-paf!

-   Katrā gadījumā tik viegli viņš cauri nebūtu ticis, - tēvs noskaldīja. - Tu domā, ka viņš nav vainīgs? Viņš taču ir slepena stratēģiskā objekta štāba priekšnieks! Viņa poligonā darbojas amerikāņu skeneris, sūta pāri dīķim sevišķi svarīgu informāciju, bet viņš ir bez vainas? Nē, dēliņ, vecajos laikos viņš par nolaidību būtu dabūjis vismaz desmit gadu! Arī citiem nebūtu klājies labāk! Bet tagad notveram īstu amerikāņu spiegu, tiesājam, piespriežam 20 gadus, bet pēc nedēļas apžēlojam un atlaižam… Kas tā par profilaksi?

-   Es zinu to gadījumu…

-   Bet kā attaisno spiegus - vai to tu zini? - Pjotrs Daņilovičs nelāgā tonī ievaicājās. - Vai kā viņiem piespriež četrus-sešus gadus, to arī zini?

-   Mums īpaši netiek ziņots… Taču avīzes lasu.

Jura piegāja pie loga un to atvēra - no āra ieplūda lietus un rūgteni rudenīgs dūmu aromāts. Māju logu izgaismotajā tumsā jautās pagalma lapenes aprises un dīvains cigarešu uguntiņu zvaigznājs - acīmredzot tā pati kompānija - trīs puiši un meitene debesszilajā vējjakā. «Arī četrotne,» Juram ne no šā, ne no tā iešāvās prātā.

-    Bet agrāk viņiem visiem liktenis bija vienāds! - Pjotrs Daņilovičs runāja it kā mierīgi, taču Jura juta, ka tēvā kūsā nepatika un niknums. - Gan Peņkovskim, gan Poļakovam, gan Tolmačovam… Visi nožēloja grēkus, deva patiesas liecības, sadarbojās ar izmeklēšanu. Tomēr visus nošāva! Jo saprata, kas tas ir - spiegošana!

-   Es ari to saprotu, - Jura sacīja, un viņam no mutes izvēlās tvaika mutulītis. - Viens spiegs spēj iedragāt valsts militāro varenību, pazudināt tūkstošiem nevainīgu cilvēku…

-    Pareizi, - dobji noskanēja aiz muguras. - Tur arī slēpjas spiegošanas bīstamība.

-   Pieņemsim - Katranovu, Semago un Migunovu nokniebtu. Kāds no viņiem pēc idejas ir «kurmis», par to viss būtu skaidrs. Bet pārējie divi? Par ko viņus? Kāds viņiem sakars ar spiegošanas bīstamību? Itin nekāds!

-  Kur kokus cērt, tur skaidas lec, - aizmugurē noburkšķēja Pjotrs Daņilovičs.

-   Cilvēki nav koki. Nedrīkst cirst visus pēc kārtas, ka skaidas lec! Tagad kaut kas tāds netiktu pieļauts. Tāpēc man vajag notvert aiz astes nevis kādu, bet tieši spiegu! Un es notveršu!

-   Tad tik uz priekšu!

Tēvs pastāvēja, paraustīja plecus un devās uz durvīm. Tās atvēris, viņš pagriezās un sacīja:

-   Jā, varbūt mūsu laikos arī cirta pa labi un pa kreisi, ne vienmēr ietupināja tos, kurus vajadzēja. Toties tie divi skuķi, - viņš pamāja ar roku uz viesistabas pusi, - varēja mierīgi staigāt savos peldkostīmos un nakšņot teltī, nebaidoties, ka tiks kolektīvi izvarotas, sagrieztas gabaliņos un izbarotas zivīm. Tā, lūk. Personiski es atbalstu tādu taisnīgumu.

Gaitenī jau iepeldēja māte ar paplāti, uz kuras bija sarindotas tasītes ar kūpošu tēju, trauciņi ar ievārījumu un rīta biezpiena sacepuma pārpalikumu.

-   Iesim dzert tēju, - viņa uzsauca. - Jura, es tev arī ielēju, dzirdi? Jūs taču esat mājās, nevis darbā! Diezgan strīdēties, nāciet skatīties filmu!

* * *

Leitnanta Drozdova bojāejas izpētes materiālus Jura Jevsejevs zināja no galvas. Varēja pat neielūkoties mapē ar kserokopijām uz bieza biroja papīra, kur teksts labāk salasāms nekā trīsdesmit gadu vecās izbalējušās oriģināla lapiņās. Tomēr viņš tajā ielūkojās, analizēja katru vārdu un mēģināja ar loģiskās domas asmeņa palīdzību nokļūt trīsdesmit gadu senā pagātnē. Kaut ko viņam izdevās uzminēt, taču ne galveno…

«…Sakarā ar štāba ēkas kapitālo remontu tika nolemts restaurēt un nokrāsot V. I. Ļeņina statuju, kas atradās štāba tiešā tuvumā. Statujas augstums kopā ar postamentu ir astoņi metri, tāpēc, lai to nokrāsotu, tika uzstādītas pagaidu sastatnes. Tā kā bija ieplānota pieminekļa galvas daļas demontāža, lai tiku izslēgta V. I. Ļeņina statujas aplūkošana nepiedienīgā izskatā, tai apkārt uzstādīja koka žogu… Līdz sastatnēm atvilktā 220 voltu apgaismes līnija ar nebojātu spuldzes ietveri, bija aprīkota ar izolāciju un atbilda drošības tehnikas prasībām. Darbus veica brīvprātīgie no personālsastāva…»

Tajos laikos visi bija brīvprātīgie. Pamēģini tikai nepiedalīties sestdienas talkā vai nebraukt uz kolhozu rakt kartupeļus - vienā mirklī iegūsi neuzticamā slavu un varēsi pārvilkt krustu tālākai karjerai. Bet jauniešus aizvien iejūdza pirmos… Jura varēja iedomāties, kā tālajā 1972. gadā jutās četri brašie leitnanti - Semago, Drozdovs, Katranovs un Migunovs. Pirmās nedēļas kopš ierašanās poligonā dienests nav nekāda medus maize - pretīgs klimats, skarbā stepes sadzīve, jauni pienākumi, jauns kolektīvs, jauni priekšnieki, īsi sakot - jauna dzīve… Varbūt viņi patiešām paši bija pieteikušies virsstundu darbam, lai pabūtu ierastajā vienaudžu pulciņā…

Protams, neviens nebija pieteicies brīvprātīgi rukāt no dienesta brīvajā laikā. Jaunuļu četrotnei pavēlēja, un viņi burkšķēdami un sodīdamies pildīja sabiedrisko pienākumu. Tikai viens strādāja labprāt, ar entuziasmu, un pārējie leitnanti patiesā izbrīnā vēroja viņa pūliņus. Iz- kalpojas? Tas tā kā pēc viņa neizskatītos… Vai varbūt viņš patiešām ir tik idejisks?

Trīs leitnanti nezināja, ka viņu vakarējais biedrs ir visīstākais ienaidnieks. Iesācējs spiegs.

«…Vakarā pirms notikuma vads nezināmu iemeslu pēc pārtrūka un nokārās lejup. Attālums līdz statujai bija ne mazāks par vienu metru… Tika nolemts izsaukt apkalpojošā dienesta elektriķi, taču todien elektriķis pildīja reglamentā paredzētus darbus, sagatavojot startam izstrādājumu šahtā nr.l…»

Priekšniecība acīm redzami nodrošinājās pret negadījumiem. Bija noraustījusies, tāpēc ierakstīja protokolā to ūdeni - visu centās paredzēt, tik ļoti centās, ka līda vai no ādas laukā. Nekādas speciālās elektrības piegādes līnijas nebija - parasta pagaidu ietaise virs vadoņa plikā paura: starp diviem stabiem novilkts vads un no tā atzars uz leju ar simt piecdesmit vatu spuldzīti galā… Pagaidu ietaises aizvien turas «uz puņķiem», un nebija nekas neparasts, ka vads kādā jaukā dienā ņēma un notrūka. Kas tur īsti notika un kālab statujas korpusā bija spriegums, nav zināms, taču vads patiešām karājās patālu no statujas…

Kad piemineklim galva bija noņemta, slēptais ienaidnieks ar draudzīgu smaidu biedriem piedāvāja: «Pats grūtākais ir veikts. Ko mēs visi te nīksim? Tikai traucējam cits citam! Ejiet atpūtieties, es visu vietā pastrādāšu. Bet vakarā jūs mani palaidīsit - es sarunāju ar bufetnieci Vaļu…»

Trīs leitnanti saskatījās. Tas bija kas nedzirdēts! Izrādās, ka klusie ūdeņi patiešām ir dziļi. Tomēr piedāvājums bija vilinošs, būtu muļķīgi to neizmantot… Turklāt mīcīties četratā mazajā laukumiņā no tiesas bija neparocīgi.

-   Lai notiek, draugs, vēlam veiksmi! Mēs tevi neaizmirsīsim un savu tiesu atstrādāsim!

Palicis viens, slēptais ienaidnieks ilgi lūkojās vadoņa dzelzs sejas milzīgajos vaibstos. Tik milzīgos, ka nevarēja pat pazīt. No lejas raugoties, viņš izskatījās pavisam citāds. Jā, tā bija lieliska izvēle. Līdzās štābam, tiešā ra- diouztveramības zonā no starta laukuma, uz paaugstinājuma, kur neložņās ziņkārīgie… Vēl tikai vajag, lai saules baterija būtu pakļauta saules staru iedarbībai…

Viņš iedarbināja metināmo aparātu un, cenzdamies apspiest roku trīcēšanu, tuvināja zili violeto liesmiņu vadoņa neaizsargātajam galvvidum. Tā padomju cilvēkam bija vēl nepieredzēta zaimošana. Sāka ost pēc kausēta metāla, no sarkanā plankuma pacēlās zili garainīši. Parastās fizikālās reakcijas nomierināja - te nenotiek nekāda zaimošana, bet tiek veikti ikdienišķi metināšanas darbi…

Pēc desmit minūtēm metāla paurī parādījās apaļa atvere ar nelīdzenām malām. Nākamās stundas laikā ienaidnieks galvas virsmas apakšējai daļai krustām piemetināja vairākus armatūras gabalus, tad izvilka no plēves somas dzelteno skenera lodi, novietoja to uz stiegrojuma un pamatīgi nostiprināja ar auklu. Sasprindzinājis atlikušos spēkus, nolika galvu vertikāli, bet caurumu galvā pārklāja ar ruberoīda gabalu. Tā malas kūstot pieauga izkausētajam metālam. Viss! Lai gan - nē, gandrīz viss… Atlika gaidīt.

Drozdovs atgriezās pirmais, viņam derdzās nožēlojamā kopmītnes istabiņa vecpuiša garā. Ieelpojis caur skrim- šļaino degunu, viņš paostīja gaisu.

-   Tu kaut ko metināji ?

-   Tāpat vien patrenējos. Noliksim galvu vietā, es tai visu rūsu nodedzināju un nokasīju. Nu ir gluži kā jauna! - ienaidnieks lielījās, uzlicis savu patīkamo smaidu.

-  Kāpēc mums divatā staipīties? Atnāks puiši - tad uzliksim!

-   Liecies nu mierā! Tā nemaz nav tik smaga. Kāpēc velti nosist laiku! Man taču ir tikšanās… Aiziet, paņem viņā pusē! Viens, divi, reizē!

Ar lielām pūlēm viņi uzstutēja smago galvu vietā. Vadonis bargi lūkojās aizelsušajos jauniešos. Viens no viņiem, pat neatvilcis elpu, ķērās pie bultskrūvēm.

-   Kas tad tas? - Drozds pēkšņi iejautājās un iebakstīja ar pirkstu ieliektajā ruberoīdā. - Tur ir tukšums?! Tu izdedzināji galvā caurumu?!

-   Tst! Klusē! Tā sanāca. Nejauši. Neviens nepamanīs. Te gadus divdesmit neviens augšā nelīdīs…

Drozdovs aizdomīgi pavērās visapkārt.

-    Te kaut kas nav kārtībā… Kāpēc tu visus aizsūtīji projām? Kas tev par tikšanos? Vaļai ir līkas kājas, viņu viss garnizons drāž! Bet tev ir skaistule sieva, kuru tu dievini!

Ienaidnieks apjucis klusēja. Viņš vēl bija nepieredzējis spiegs, iesācējs, kurš pirmo reizi nokļuvis šādā situācijā. Un tāpēc drudžaini domāja…

Pieliecies Drozdovs pacēla melno plēves somu, ielūkojās tajā un atvēzējies nosvieda uz dēļu grīdas.

-   Tukša! Bet, kad tu nāci šurp, tajā kaut kas bija iekšā! Pietiek liet čugunu, stāsti visu kā ir!

Jaunizceptais spiegs izspieda smaidu. Tas viņam prasīja lielu piepūli, taču no malas izskatījās gluži dabisks.

-   Tu esi vērīgs, Drozd! Tevi nevar apvest ap stūri.

Spiegs uzplikškināja vienaudzim pa plecu.

-   Somā atradās priekšmets, kas pieder vecākajam leitnantam Aņičkinam. Viņš palūdza aizsūtīt jūs projām, lai to neviens neredzētu. Valstiska padarīšana! Tā ka pagaidām nepļāpā, rītvakar visu uzzināsi. Vēlākais - parīt! Bet, ja izpļāpāsies, vaino pats sevi - «īpašais» tevi miltos samals!

Drozdovs pamāja. Visu mācību laiku kursantiem bija borēts, ka valsts noslēpumi ir svēta lieta, bet «īpašie» - valsts drošības priesteri, kuriem cik vien iespējams jāpalīdz. Tāpēc spiega paskaidrojums viņam šķita visnotaļ ticams.

-   Nē, kas man ko pļāpāt? Vai es sev esmu kāds ienaidnieks?

-    Nu tad viss kārtībā! - Spiegs vēlreiz uzsita par ienaidnieku kļuvušajam biedram pa plecu. - Neizmuldies puišiem! Rīt visi visu uzzinās.

-   Norunāts! - Drozdovs pamāja. Viņš, protams, nesaprata, ka viņa liktenis bija izlemts.

Naktī, izņēmis no ugunsdzēsības skapja ķeksi, spiegs uzrāpās sastatņu būdā un norāva pagaidu ietaises vadu…

«…Drošības apsvērumu dēļ remontdarbi tika pārtraukti, tomēr leitnants Drozdovs, kuru vadīja darba entuziasms un vēlēšanās pēc iespējas drīzāk atgriezt V. I. Ļeņina statujai pienācīgo izskatu, neklausīdams pavēlei, pēc paša iniciatīvas atsāka darbu. Acīmredzot, visticamāk, vēja brāzmas pārrautais vads pieskārās metāla statujai, un tā rezultātā leitnantu Drozdovu ķēra elektrības lādiņš…»

Arī tie visi bija meli. Kāpēc Drozdovam būtu jāriskē un jālien tur augšā? Un kas par vēja brāzmu, ja statujai apkārt bija dēļu sastatnes? «Ļeņins zaru būdā» - drosminieki uzdrīkstējās jokot. Kāds zaru būdā var būt vējš?

Šis kapteiņa Jevsejeva secinājums arī bija pareizs. Par pārrauto pagaidu apgaismes ietaisi vadība neko nezināja, nekāda pavēle par darbu apturēšanu nebija tikusi dota. Arī paši leitnanti nepiešķīra pārrāvumam nekādu nozīmi - dienā tāpat ir gaišs, bet vakarā - gan kaut ko izdomāsim… Turklāt viņi jau krāsoja statuju un darbi tuvojās nobeigumam. Kādā brīdī divi vakarējie kursanti kaut kur aizgāja un spiegs ar Drozdovu palika divatā.

-   Vai tu zini, ka Sjomga, muļķītis, baidās no raketes? - sazvērnieciski ievaicājās Drozdovs, ar platu otu klādams biezo krāsu uz raupjā metāla.

Acīmredzot saskarsme ar biedra neizprotamajiem noslēpumiem pamudināja viņu uz neparastu atklātību. Visā visumā Drozds pēc dabas bija ļoti noslēgts, un visi to zināja. Nerunīgs, drūms, lieku vārdu no viņa bija grūti izvilkt…

-   Šim rādās, ka tā uz viņu skatās, vari iedomāties?

-   Ej nu…

Spiegs pacēla ķeksi un aizķēra ar to norauto vadu. Drozds noliecies krāsoja Ļeņina kājas. Ar vienu roku viņš atbalstījās pret statujas vēl nenokrāsoto sānu.

-   Ka es tev saku, viņš pats man stāstīja. Atzinās, ka ar grūtībām paciešot dežūras. Gribot pat iet projām pavisam. Tas nozīmē, ka viņam tiešām bēniņos kaut kas sašķobījies.

-   Ej nu…

Kaut kas klusi nošvīkstēja. Starp vadiem, kuri rēgojās laukā no izolācijas, un statuju izskrēja gandrīz nemanāma dzirksts. Drozds iekliedzās, aizlidoja sānis un smagi nokrita no sastatnēm uz betona. Spiegs un slepkava aši nokāpa lejā, paskatījās visapkārt un atgāja pie malas. Būs labāk, ja līki atradīs kāds cits…

Nogalinātais biedrs ilgi rādījās spiegam un slepkavam sapņos. Viņš ar kliedzienu modās augšā, dzēra eleniumu un baldriānu. Taču ar laiku briesmīgie sapņi mocīja aizvien retāk un retāk.

«Sakarā ar to, ka leitnanta nāvi bija izraisījis nelaimes gadījums un amatpersonu vaina pārbaudes materiālos netika konstatēta, nolemju atteikt krimināllietas ierosināšanu par minēto faktu. N garnizona prokuratūras militārais izmeklētājs, justīcijas vecākais leitnants Vosko-

boinikovs.»

>

Nopūzdamies Jura aizvēra mapi. Nekā! Tas nozīmē, ka jāiesaista Profesors un Spaiks. Un vēl kas - tēvs pareizi bija teicis: profilakses pasākumi jāveic ar visiem trim. Distancēt no slepeniem materiāliem, ierobežot dienesta iespējas… Arī novērošana nenāktu par ļaunu. Tikai tas jādara uzmanīgi. Ļoti uzmanīgi…

Devītā nodaļa

NO LILIPUTU DZĪVES

Tumšmatei vārdā bija Elza, viņa, kā jau brunetei pieklājas, bija priekšniece un finanšu direktore Liliputijā, kas bija ietilpināta vienistabas ķīniešu lādītē. Tomēr simboliski, ka draudzenes dzīvoja tieši Ķīniešu kvartālā, nevis kaut kur Aļņu salā, - liliputi daudz vairāk līdzinās ķīniešiem nekā alniem. Ar ko līdzinās? Nu-u-u… Ar porcelānveidīgajām sejām, miniatūrajiem stāviem, klanu noslēgtību, distancēšanos no visiem pārējiem - «ne savējiem», tātad - svešajiem. Turklāt liliputi, kā ne reizi vien tika apgalvojis Sesks, sava nelielā skaita dēļ no parastajiem cilvēkiem atšķiras daudz vairāk nekā ķīnieši. Ar paradumiem, pasaules uztveri, ar mentalitāti, kā būtu izteicies Mežainis.

Tātad tumšmatei vārdā bija Elza, bet gaišmatei - Inga, un tā, kā jau pieklājas blondīnei, bija pļāpīga, smējīga un jautra. Un viņām abām, tāpat kā lielajām prostitūtām, uz visu bija nospļauties. Draudzenēm bija specifisks dzīvesveids - gulēja līdz vienpadsmitiem, tad brauca uz izsaukumiem, vakaros devās uz visnotaļ slēgtiem sarīkojumiem vienīgi VIP personām, bet tālāk - kā paveiksies, mājās pārradās ne agrāk par trim četriem rītā. Todien, kad Mežainis un Sesks, saveduši sevi relatīvā kārtībā pēc pazemes klejojumiem, ieradās šajā leļļu namiņā, Elza un Inga tik tikko bija pamodušās pēc kāda tur kluba - pedagogu vai pedofilu, bet varbūt fašistu vai fetišistu (viņām tas bija pie vienas vietas) - svētsvinīgās vakara sanāksmes.

Pamodušās ieslēdza muzikālo centru, vēl autopilotā iezie- da krunkainos ģīmlšus ar zaļiem, taukainiem krēmiem, uzlika vārīties kafiju, kad pie durvīm atskanēja zvans.

Par viesiem, kuriem viņas sniedzās līdz viduklim, meitenes, maigi izsakoties, nebija sevišķi priecīgas. Kad abas lellītes, galvu atgāzušas, viņu sašutušas uzlūkoja, Mežainis saprata, ka velti bija nācis šurp, - viņš tām nebija ne brālis, ne rads, ne draugs, un tam, ko viņi ar Sesku savā ārējā izskatā uzskatīja par relatīvu kārtību, nav nekāda sakara ar šo akurāto, dārgām ķīniešu tapetēm izlīmēto dzīvoklīti. Divi «lielie» ar slikti skūtām sejām, nenomazgājamām pazemes smakām, nosmulētās, cietās kā koks, sakaltušās drēbēs izskatījās šeit tikpat nepiedienīgi kā Kazaņas stacijas bomži Lielā teātra foajē. Starpība tikai tā, ka nevienam bomzim pat prātā neienāktu līst iekšā Lielajā teātrī un, starp citu, arī Mazajā ne.

-   Ko, vellos, jūs te gribat? - atzinību pelnošā tiešumā jautāja Elza, bargi uzlūkodama nelūgtos apmeklētājus.

-   Hm, nu… Padzīvot nedēļu. Mēs samaksāsim, - Mežainis nedroši nomurmināja. Viņš vēl nebija pilnīgi atguvies no slimības, tikko turējās kājās un tīri vai šaubījās, ka šie zaļie pērtiķēni reāli eksistē, nevis rēgojas viņam drudža murgos.

-   Pavisam esat prātu izkūkojuši?! Kas jūs šurp aicināja?! - Elza aizdomīgi pameta skatienu uz draudzeni, it kā novērtēdama viņas līdzdalību tik briesmīgā nodevībā, taču tūlīt pat muļķīgās aizdomas atvairīja un no jauna pievērsās Mežainim. - Tu domā - ja vienreiz izmaksāji mums kokteiļus, tad jau esam bezmaz vai radi? Vari vilkties pie mums kā uz viesnīcu, draugus un paziņas vazāt līdzi? Nē, brālīt, te ir vajadzīga pavisam cita nauda…

-  Nauda ir! - Sesks nodūdoja, rakņādamies kabatā. - Ir senas monētas, no tām var uztaisīt satriecošus auskarus!

Rubli, zaļie - viss ir!

Taču Elza bija nepielūdzama.

-   Taisieties, ka tiekat! Te jums nav juvelieru darbnīca! Un naktspatversme arī ne!

Kā zināms, ķēdes stiprumu nosaka pēc paša vājākā posma izturības. Šāds posms izrādījās Inga.

-   Pagaidi, lai parāda savas monētas! - viņa iejaucās. - Bez tam mums jāsalabo slēdži, rozete, vannā ūdens slikti tek projām, bet virtuvē grīda uzmetusi kūkumu…

Draudzenes dažas minūtes apspriedās, taču Elzas noskaņojums bija mainījies. Vēlāk viņa apgalvoja, ka sajutusi līdzcietību pret vīrieša no sākta gala kroplo būtību un slimības māktā Mežaina izskats atkausējis ledu viņas lepnajā, taču atsaucīgajā sirdī… Tas, protams, bija iespējams, bet varbūt vainīgs bija Sesks ar savu naudu un monētām.

īsi sakot - vienojās, ka pēc četrām dienām lielie vīrieši tīsies no šejienes prom. Samaksa - divsimt zaļie un četras monētas, lai abām iznāktu auskariņi, bez tam viņiem jāveic visi nepieciešamie santehniķa un elektriķa darbi, jāsalabo grīda virtuvē, kā arī visādi citādi jānostiprina mazo sieviešu saimniecība.

Trešās dienas beigās, ilgu pilnu skatienu lūkodamies laukā pa logu uz atkritumu vedēju, kas ar žvadzoņu iztukšoja konteineru furgonā, Sesks ievēroja, ka ir sācis staigāt uzkumpis. Pat ne uzkumpis, bet salīcis. Un turklāt vēl ieliekt kājas ceļos. Un kā ne - četras dienas šajā muzikālajā lādītē!… Viņi te tiešām bija kā guliveri lilipu- tu zemē. Elza un Inga bija iekārtojušas mājokli pēc savas gaumes un galvenais - savam augumam. Normāls cilvēks te jutās ne visai komfortabli. Ļoti ne visai.

Viss mazītiņš, it kā būtu nosperts bērnudārzā vai pirkts kādā pigmeju mēbeļu tirgū. Uz krēsla var novietoties tikai viena dibena pusīte, galdiņš knapi sniedzas līdz ceļiem, visi skapji un plaukti - līdz krūtīm, izlietne - pisuāra augstumā, bet podam pierīkots tāds sēžamais kā maziem bērniem, lai tie neieveltos iekšā, - ar dūres lieluma caurumiņu. Galvenais - tas nav paceļams! Smieklīgi, neko teikt.

Un vēl - viesistabā bija ierīkoti antresoli - griesti augsti, trīsarpus metru! Kam sīkaļām tādi vajadzīgi? Tāpēc viņas istabu bija sadalījušas pa vertikāli, gar sienu piestiprinājušas balkonus, uz tiem sīciņus, spilgtus dīvāni- ņus, jautrus mīkstos krēsliņus, liliputu žurnālu galdiņu ar stikla virsmu - ierīkojušas lieku istabu, varbūt ne istabu, bet tādu kā buduāru. Tagad ir labi - viņas tur guļ. Bet Sesks ar Mežaini var brīvi staigāt pa apakšējo laukumiņu, kur ir pilns augstums, bet, kolīdz sper soli sānis, tā ar galvu kā tādi ragneši taranē balkonus un raibos ķīniešu lukturīšus, kas sakarināti lustru vietā. Guļ viņi tepat uz grīdas kaktā, uz Elzas samestām krāsainām lupatām.

Mājasmātes viņiem - kā tādiem kastrētiem runčiem - nepievērš uzmanību, gadās - pat kailas aizskrien uz tualeti, bet izskatās viņas kā astoņgadīgas meitenītes - digeri tikai ciešāk aizmiedz acis. Reiz gan Inga dzērumā ielīda naktī pie Seska kā pieaugusi sieviete, bet tas noskurinājās vien - vai es kāds pedofils! Šī apvainojās, taču līdz rītam visu bija aizmirsusi.

Tā vīriešu dzimums uz grīdas gulēja, taču dzimumdzīvi nepiekopa - gavēja visās jomās. Brokastīs, pusdienās, vakariņās lietoja trauciņus, līdzīgus kā rotaļu komplektos «Bārbijas ģimene». Nebija jau arī sevišķi ko ēst, jo vārīt normālu boršču liliputītēm nenāca ne prātā, tas bija «pieaugušo ēdiens» - «pē», kā viņas to sauca. Pie «pē» bija pieskaitāms arī speķis, desa, zivis, olas un viss tādā garā. Toties kefīriņš, augļi un dārzeņi - tas, jā, tas bija «mē». Pat no alkohola viņas dzer vienīgi liķieri un kokteiļus, no kuriem metas šķērma dūša. Un tad vēl porcijas! No tādām porcijām pat kaķi būtu apsprāguši…

Toties te viņi ir drošībā. Pamazām Sesks aptvēra, ka Mežainis pie liliputītēm bija atspēries, ne tikai lai izgulētos, dzertu antibiotikas un nogaidītu bīstamo laiku, - viņam bija tālāks mērķis. Tikai to viņš aptvēra vēlāk, jau pēc tam… Viņi atguvās, un Sesks godīgi atstrādāja par mājokli - viens pats, jo Mežainim bija slimības lapa. Pārlika grīdu virtuvē, iztīrīja vannas noteku, nomainīja vairākas rozetes un slēdžus… Visā visumā dzīvoklītis bija ārkārtīgi nolaists, uzreiz redzams, ka ar vīriešu dzimumu liliputēm ir visnotaļ specifiskas, var teikt, šauras ievirzes attiecības, bet ar namu pārvaldi no attiecībām nav pat nojausmas.

-  Kas tie bija par kropļiem tur, lejā? - Sesks ievaicājās, turpinādams blenzt uz atkritumu savācēju, kurš raustīja kloķus, likdams ačgārni apgāztajam konteineram raustīties, atdodot pēdējās tvertnes dibenā pielipušās atkritumu paliekas. Kādas dziļi sakņotas asociācijas dēļ kloķi un raustīšanās atgādināja viņam ogļraču vairogu pazemē. - Mazi, puskaili, nikni… Tu iepriekš tādus tiki redzējis?

-   Es daudzko tiku redzējis, - Mežainis izvairīgi noteica. - Tikai nevaru saprast, kas bija īstenība un kas - murgi…

Viņš ik brīdi atcerējās pazemes apmetnes, pa pusei apbērtās guļbūves, braucamrīku atliekas, taču netika gudrs, vai tas viss viņam rēgojies vai bijis īstenībā. Un tie kropļi…

-   Senāk, zem Mazās Pirogova ielas, atceries - tu tur savainoji roku?

-   Kā nu ne! Tu man to izgriezi!

-   Nav svarīgi. Tur es it kā vienu tieši tādu pašu redzēju. Pat kāvos ar viņu. Šis man ar āmuru iegāza pa kāju, bet es šo aizķēru ar cērtni…

-   Tas bija tas ar tām sešām kājām? - Sesks skeptiski apjautājās. - Vai ar astoņām?

-   Daža laba lieka kāja varbūt arī parēgojās, bet puns bija konkrēts…

-  Bet varbūt viss pārējais arī rēgojās? Vai mazums kur digers var dabūt punu? - Sesks ar nagu paskrāpēja stiklu. Atskanēja pretīga skrapstoņa.

-   Piķis viņu zina! It kā jau ne… - Mežainis, jau nedaudz atkopies, bet vēl aizvien drūms, palaikam pacēlās no raibo lupatu kaudzes un arī palūkojās logā. Visas šīs dienas lūkojās. Tikai atšķirībā no Seska darīja to piesardzības, nevis garlaicības dēļ.

-   Kāpēc viņš tik vēlu atbrauca? - Mežainis sacīja, pamādams uz atkritumu vedēja pusi. - Parasti viņi brauc pa dienu, kad pagalmā nav mašīnu. Kāpēc šis atkūlās tieši tagad?

-   Elza šim nolikusi satikšanos tieši četrpadsmitos nulle, nulle - Sesks izklaidīgi pajokoja. Un nodziedāja zem deguna:

-   Mana liliputīt, šurp steidzies nu, lai divatā mēs pabūtu… Paklau, vai tas, ar kuru tu kāvies, arī bija liliputs?

Mežainis paraustīja plecus.

-  Nē. Liliputi ir miniatūras būtnes. Bet tas bija drukns, līdzīgs pērtiķim…

Šoferis izkratīja no konteinera pēdējās atkritumu paliekas, ar troksni nolika to atpakaļ vietā, iesēdās kabīnē un aizbrauca. Samainoties ar viņu vietām, pagalmā ieripoja melns limuzīns, pa tā durvīm laukā paskatījās gorillam līdzīgs subjekts un pavērsa skatienu uz ķīniešu lādītes logiem. Viņš atgādināja pērtiķi, nevis liliputu. Mežainis atsprāga atpakaļ.

No antresola, papēdīšus klaudzinādama, nokāpa Elza.

-    Nu, kas tur ir redzams? - viņa smalkā balstiņā pajautāja. - Vai ķerra mums pakaļ vēl nav atbraukusi?

Mežainis atviegloti uzelpoja.

-   Ir atbraukusi, - viņš noteica un apgūlās atkal savā guļvietā.

-   Inga, ātrāk! Toļans atkal bļaustīsies! - Elza uzsauca.

Liliputes aizbrauca. Sesks beidzot atrāvās no loga.

-    Nu ko… Jāpieskrūvē grīdlīstes, - Sesks atcerējās. - Vai skrūves neredzēji?

-    Tu sabēri tās maisiņā, - Mežainis noburkšķēja, šķirstīdams vecus žurnālus «Septiņas dienas» ar neaprakstāmām skaistulēm uz vāka. - Uz palodzes.

-   Te nekāda maisiņa nav.

-   Inga vakar kārtoja. Būs izmetusi laukā.

-   Ir gan muļķe, - Sesks konstatēja. - Blondīne un lilipute. Vienam sievišķim tā kā būtu par daudz.

Viņš aizgāja pavandīties istabā, lai sameklētu savas skrūves, taču vandījās bez īsta entuziasma un pavisam ne tur, kur skrūves būtu jāmeklē. Beigu beigās viņš iebāza degunu sekreterā, kur stāvēja iesāktas pudeles ar spilgtām etiķetēm un cukuroti notecējušiem kakliņiem, ielēja sev glāzi un ar riebumu izdzēra.

Mežainis lapoja kārtējo glancēto žurnālu. Žilbinoša daiļava stāvēja arheoloģiskajos izrakumos, uzlikusi dārgā kurpītē ieauto kājiņu uz baltas, it kā milzīgam biljardam domātas akmens bumbas. «Anna Almazova kārtējā klipa filmēšanas laikā…»

Viņam kā strāva izgāja cauri - bumbas šķita pazīstamas, arī fonā vīdēja pazīstamās guļbūves! Viņš kāri sāka lasīt rakstiņu:

«Mēs ar Annu ieejam pa Kremļa «vārtiņiem», kas atrodas labajā pusē Spasa tornim, pagriežamies pa kreisi, noejam lejā pa Borovicka nogāzi - to vietu, kur atrodas Taiņicka dārzs, vēl mēdz saukt arī par apmali. Un… mēs atrodamies jau XVI gadu simtenī - tas ir tikai deviņu metru dziļumā un aizņem gandrīz pushektāru. Šķiet, te ir daudz aukstāks nekā XXI gadsimtā, un mēs sākam vīstīties šallēs. Te ir divi izrakumi - vieni lielāki, otri mazāki. Tajos kopumā bija atrastas vairāk nekā trīsdesmit deviņas ēkas no tā sauktās Kremļa nomales. Borovicka apmalē uziets ne mazums juku laiku liecību. Mēs redzējām arī «kompromatus», kurus pirms pieciem gadsimtiem atstājuši Kremlī ieperinājušies poļi. Arheologi atrakuši veselu baltakmens lielgabala ložu arsenālu - nav izslēgts, ka tieši ar tām 1612. gada rudenī poļi atšaudījušies no uzbrūkošajiem krievu zemessargiem… Baļķu ciematu šķērso baļķu cauruļvads, kas, starp citu, darbojas! Pa to palu ūdeņi no Borovicka pakalna visus šos gadsimtus ieplūduši Maskavas upē. Līdz filmēšanas sākumam arheologi mums pastāstīja, ka tāda pati apmetne atrodas arī Borovicka pakalna austrumu pusē, taču tur izrakumus nedrīkst veikt Kremļa administratīvo ēku tiešā tuvuma dēļ…»

Tas tik ir numurs! To, kā tika uzņemts klips, Mežainis nelasīja. Nometis žurnālu, viņš atlaidās savā improvizētajā guļvietā un pievēra acis. Tas nozīmē, ka viņam patiesi bija izdevies nokļūt zem Kremļa! Apejot visas betona blīves, hromētos režģus, kustību sensorus un automātiskos ložmetējus, kas bija izvietoti speciālajos tuneļos… Kāds tu esi malacis, Mežaini! Tas nekas, ka viņš neatceras ceļu, - galvenais, ka tāds ir, tātad - mērķis ir sasniedzams!

-    Mana liliputīt, šurp steidzies nu… - Sesks parāva sekreterā kaut kādu atvilktni un izcēla no tās smagu fotoalbumu. - Paklau, ko es atradu, mammīt mīļā… Ģimenes hronika. Vai kā to tur… Portfolio. Ko prot mūsu meitenes…

Viņš šķīra biezās kartona lapas, kaut ko noslēpumaini noņurdēja un, sarāvis uz augšu uzacis, pienāca pie Mežaina.

-   Uzmini, kas tā ir!

No fotogrāfijas ar robainām maliņām pretī raudzījās gadus piecus veca glīti noaugusi meitenīte džinsa kombi- nezoniņā. Jautras cirtas, smaids līdz ausīm, rokā sieviešu soma ar masīvu slēdzi - droši vien mammas. Kājās - pieaugušu sieviešu augstpapēžu kurpes.

-   Tu neparko neticēsi, - Sesks sacīja un pagrieza fotogrāfijas otru pusi. Tur līdzeniem burtiem stāvēja rakstīts: «Ella grib drīzāk izaugt liela. Orlando, 1985. gada augusts.»

-   Ella. Tā ir Elza, vai? - Mežainis pavaicāja. - Nav līdzīga.

-   Ko tad es saku… Viņa te izskatās gluži normāla, nemaz ne pēc liliputes. Varbūt viņi… Nu… nepiedzimst par liliputiem, bet kļūst tādi vēlāk… Orlando - kas tas ir? Kūrorts, vai? Kurā vietā?

-   Kaut kur Štatos, - Mežainis minēja. - īsti nezinu.

-    Oho! Tātad pa Štatiem braukājusi. Es astoņdesmit piektajā vēl košļeni nebiju pagaršojis, bet šī jau blandījusies apkārt… Senči droši vien bijuši lieli «šiškas». Arī dzīvoklīti, rau, kādu atstājuši - pašā centrā…

Sesks pāršķīra vēl dažas lapas. Kādā uzņēmumā - visa ģimene kopā: māmiņa kaut kādā kažociņā, skaidri redzams - nejau nu padomju ražojuma, viņai rokās - mazs tīstoklītis, pārsiets ar atlasa lenti. Izskatījās, ka fotografēts šās pašas mājas pagalmā.

-   Paklau, viņa bērnībā simtprocentīgi bijusi normāla…

Sesks izmeta no albuma dažas bildes un noliecās, lai tās paceltu. Apskatīja, nosmīkņāja un atlika atpakaļ vietā.

-   Arī viņas ģimene bijusi normāla. Nekādu punduru. Mammīte, var teikt, pat skaista. Teiksi ne, ko? - Sesks paskatījās Mežaini. Tas nestrīdējās pretī.

-   Viss šiem bijis kā nākas. Un tad vienā rāvienā sagriezies… Un laimīgajai dzīvei krusts pāri. Viņa vienā jaukā dienā pēkšņi pārstājusi augt, vai? Sasodīta būšana. Te, starp citu, nav nevienas bildes, kurā viņa būtu pieaugusi… Vai dzirdi, Mežaini? Tikai bērnības uzņēmumi. Pārējos laikam izmetusi.

Mežainis atkal stāvēja pie loga. Viņš neklausījās. Pagalmā patlaban centās apgriezties ne gluži jauns sarkans pasāts ar taksometra rūtiņām uz jumta. Apgriezās un nostājās pie ārdurvīm. Pasažiera pusē atvērās durvis, un laukā izkāpa gara auguma, sportisks, neuzkrītoši ģērbies puisis, aši pameta skatienu visapkārt un nozuda zem betona jumtiņa.

Mežaina seja sastinga. Sesks aprāvās pusvārdā.

-   Kas tur ir?

-   Kaut kāds tips piebrauca taksī, - Mežainis noteica un aplaizīja lūpas. Viņa seja bija kļuvusi vēl zaļganāka, bet acis dīvaini iegailējās. - Tas nav kaimiņš. Es viņu te agrāk neesmu manījis.

-   Kas tad ir? - Sesks uzprasīja. Mežainis neatbildēja.

Pēc desmit minūtēm puisis iznira no jumtiņa apakšas

ar grūtnieci zem rokas. Pāris uzmanīgi iekāpa mašīnā, un pasāts iazbrauca laukā no pagalma. Mežainis atviegloti uzelpoja. Arī Seskam kļuva jautrāk ap sirdi.

* * *

Tās dažas dienas, kuras digeri nodzīvoja Liliputijā, caurstrāvoja ne vien vajāta zvēra nervu saspringums un intensīvi mājas darbi, bet arī gluži neierastas rūpes. Elzai kavējās mēnešreizes, bet Ingai bija aizdomas, ka viņa saķērusi specifisku infekciju. Mazās sievietes šīs problēmas skaļi un vētraini apsprieda, nepievērsdamas uzmanību lielajiem vīriešiem. Viņas tos vispār neturēja par cilvēkiem. Par laimi, ne vienas, ne otras aizdomas neapstipri- nājās, un divstāvu dzīvoklītī iestājās miers un klusums. Taču arī viesmīlības laiks, par kuru puses iepriekš tika vienojušās, bija pagājis.

Kad pienāca šķiršanās brīdis, Elza, pagriezusies pret Mežaini, piesita sev pie pieres.

-   Jā, bezmaz vai piemirsu! Es sarunāju ar Bruno. Dzīvē viņš ir Gena Kuļbašs, pseidonīmu izdomājis, lai skaistāk izklausās. Patlaban viņš atrodas viesizrādēs, bet pēc nedēļas cirks ierodas Kapotņā. Pieej pie viņa, kad beigsies izrāde. Pēc kādām divdesmit minūtēm, ne agrāk. Tikai runā ar viņu ļoti uzmanīgi, filtrē, ko saki. Bruno, kaut arī maziņš, ir asais džeks. Viņš pat cietumā ir sēdējis - kā lielais. Šķiet, divas vai trīs reizes… Tagad laikam niekojas ar koku. Tā ka pielūko, nenogāz podus!

-   Paldies, Elza! - Mežainis pamāja. - Es ļoti uzmanīšos.

-   Paldies šim namam, - Sesks sacīja. - Nu kārta nākamajam.

Pēc idejas Mežainim būtu vajadzējis pajautāt: «Kuram?» Jautājums bezmaz vai pats gūlās mutē, tik pareizs jautājums tas bija, kad gan ritms saglabājas, gan jēga nezūd. Uz ko Sesks atbildētu: «Velns viņu zina.» Kas principā arī nebija tukša vārdu spēle vien. Varbūt tas atstātu iespaidu uz Elzu un Ingu, un viņas atmaigušas piedāvātu digeriem palikt vēl pāris nedēļu. Kā nekā grīdas bija par jaunu ieklātas, ievilkta jauna iezemēta elektrības līnija no pašiem drošinātājiem, un tagad liliputēm, ja arī draudēja nejauša nāve, tad nekādā ziņā no sitiena ar elektrisko strāvu. Arī krāni nepil, un vannas sifons vairs negāzelējas, dodams ceļu simtiem litru ziepaina ūdens… Nu?

Taču Mežainis kā parasti neko neprasīja. Neviens jau arī nebūtu viņus atstājis. Elza drūmi raudzījās kaut kur sānis un mīņājās no vienas kājas uz otru, itin kā gatavotos skriet simt metrus un tikai gaidītu starta pistoles šāvienu. Inga bezrūpīgi smaidīja ar «atā-atā» izteiksmi sejā. Draudzenes bija pārtraukušas savu kārtējo pasākumu, lai atvadītos no šiem neizprotamajiem lielajiem cilvēkiem, kuri pārāk ilgi bija bojājuši gaisu viņu mīlīgajā leļļu namiņā. Seskam iešāvās prātā, ka diez vai tās ir nodevas pieklājībai, drīzāk gan piesardzībai, vai tikai lielie puiši neaizstieps viņu liķieru krājumus, sīciņos krūšturus, biksītes un citas vērtīgas mantas?… Lai gan, ja apdomā, tam puišiem bija veselas četras nesteidzīgas dienas.

-   Nu ko, - Sesks turpināja. - Vispār paldies…

-   Paldies, - Mežainis viņu atbalstīja.

Viņi stāvēja durvīs, tērpušies savās pazemē lienama- jās drēbēs, kuras paši bija izmazgājuši un salāpījuši, un patiešām līdzinājās diviem santehniķiem, kuri tikko ir izpildījuši savu profesionālo pienākumu.

-   Nav par ko, - Elza nomurmināja. - Viss kārtībā.

-   Nūja, - Sesks noteica.

-   Iegriezieties, ja iznāk, - sacīja Inga.

Tas droši vien viņai izspruka neapzināti, bez burtiskas nozīmes, kā izlaužas vārdi, kuriem lemts aizpildīt neveiklu pauzi. Taču jau nākamajā acumirklī draudzenes apķērās, saskatījās un iespurdzās - divas skaistas lellītes no veikala «Dzīvo rotaļlietu pasaule». Jā, amizanti sanāca, nudien. Atnāciet vēl. Ha-ha.

Mežainis pirmais izgāja kāpņu laukumiņā, aiz viņa Sesks. Durvis aizcirtās, ar skanīgu klikšķi pagriezās atslēga, ko Sesks savām rokām bija izjaucis, salicis no jauna un ieeļļojis.

-   Un tagad, - Sesks mundri iesāka, - varam ievelties kopuškās pie Brūsa, piemēram…

Mežainis nesteidzīgi nokāpa pa kāpnēm, vieglītēm klaudzinādams papēžus.

-   Ne pie kāda Brūsa mēs neiesim, - viņš sapīcis noteica. - Cik var slēpties? Karstākais brīdis ir pāri, dzīvosim, kā esam dzīvojuši. Varbūt šie ir pārslēgušies uz citiem, varbūt - apšauti, bet varbūt iesēdināti… Paskatīsimies. Jānēsā tikai kaut kas kabatā - āmurs, piemēram, vai uz- grieznis. Un vairāk jāuzturas cilvēkos.

-   Šie gan no cilvēkiem baidīsies, - Sesks nopurpināja. - Mašīnu uzlaida gaisā savā centrā, nemaz nekautrējās…

-   Sargājies pats, tad Dievs tevi sargās, - Mežainis atbildēja. - Un mani jau sāk vilkt uz leju, un tur mūs neviens nedabūs rokā.

-   Atskaitot tos sīkos kropļus…

Mežainis neko neteica.

-   Vai varbūt viņi mums tikai rēgojās? - Sesks nelikās

mierā.

-    Kas to lai zina. Dzīve rādīs, - pārinieks filozofiski atsaucās. Un bez jelkāda sakara ar iepriekš teikto sacīja: - Ievelsimies «Mežāzī», iedzersim alu ar cīsiņiem…

-   Iedzersim, - Sesks piekrita, lai gan bez sevišķa entuziasma.

-   Un jāatrod tas punduris…

-   Jāatrod gan, - Sesks pamāja ar to pašu skābo sejas izteiksmi.

* * *

Punduri, kā jau Elza bija teikusi, viņi atrada Kapot- ņā, šapito cirka izrādē. Milzīga klajuma vidū bija uzslieta milzīga gaišzila telts, no augšpuses notašķīta putnu mēsliem, bet sānos aplīmēta sarkani oranžiem mēlei līdzīgiem burtiem: MAZO CILVĒKU NOSLĒPUMI! BURVJI UN ELFI! CILVĒKA DIVKAUJA AR PĒRTIĶI! BRUNO ALLEGRO - CILVĒKS-LODE. Dažu metru atstatumā telti apjoza virkne dzīvojamo vagoniņu, kas bija apzīmēti dzīvnieku un putnu figūrām un visvisādiem brīnumiem.

-   Bruno Allegro, - Mežainis paskaidroja, - tas ir viņš. Tas puisis, kas mums vajadzīgs.

Viņi bija ieradušies pusstundu pirms vakara izrādes beigām. Mežainis devās uz dienesta ieeju, kur pārmija dažus vārdus ar sargu. Bruno vārds iedarbojās līdzīgi kon- tramarkai - pēc dažām minūtēm digeri sēdēja darbinieku vietās abpus ejai.

Arēnā dīvainās pozās mīņājās liliputs, tērpies cīkstoņa triko ar fliteriem, un vecs, gurdens šimpanze. Abi bija apmēram viena auguma. Palaikam dīvainais pāris metās viens otra apkampienos un ņēmās šūpoties no vienas puses uz otru, imitēdami sīvu cīņu. Skatītāju bija samērā daudz, tie grauza saulespuķu sēklas, sūca alu, ēda saldējumu, sarunājās un jautri smējās. Orķestra loža bija tukša, no čerkstošiem skaļruņiem skanēja mūzika kinofilmai «Veiksmes džentlmeni».

Tad, skanot liela konferansjē pliekaniem jokiem, lieli strādnieki izripināja lielu lielgabalu - zaļu ar sarkanām zvaigznēm. Arēnas otrā galā izstiepa tīklu, starp lielgabalu un tīklu zem kupola pakarināja riņķi ar zīdpapīru vidū. Mūziku nomainīja trauksmaina bungu rīboņa. Skatītāji pārtrauca ēst, dzert un sarunāties.

- Bruno Allegro, cilvēks-lode! - mikrofonā svinīgi paziņoja konferansjē. - Sagaidiet!

Vētrainiem aplausiem skanot, no aizkulisēm izskrēja spēcīgs, muskuļots cilvēks sudrabotā koniskā cepurītē, sudrabotā maskā, kas sedza pusi sejas, sudrabotā kombinezonā ar platu, sarkanu jostu un sarkanās kurpēs ar biezu zoli. Viņa tērps šķita kā aizgūts no padomju 50. gadu fantastikas filmām un simbolizēja šāviņu. Nebijušas īsās kājas un rokas, Bruno izskatītos pēc parasta cirka cīkstoņa. Tomēr auguma disproporcija bojāja iespaidu - līdzās konferansjē viņš atgādināja skolnieku, kuram vēl jāaug un jāaug. Taču enerģiskā vīrieša seja ar šķipera bārdiņu uzskatāmi demonstrēja, ka augšanas rezerves ir izsmeltas.

Bungām rībot, cilvēks-lode vai cilvēks-lādiņš - kurš to var izšķirt un kāda tam, pie joda, nozīme? - pa izciļņiem uz lielgabala aizkļuva līdz stobra caurumam un ar kājām pa priekšu viegli ieslīdēja melnajā atverē. Liliputs-tēmē- tājs pagrozīja tēmēkļa stūri, nostādīdams stobru vajadzīgajā leņķī. Bungas apklusa. Iestājās apdullinošs klusums. Skatītāju nervi bija uzvilkti līdz pēdējam. Pat daudz pieredzējušais Mežainis un Sesks saspringa - neviens no viņiem negribētu atrasties lielgabalā Bruno vietā! Pārciest šāviena paātrinājumu, lidot divpadsmit metru un, ja palaimēsies, trāpīt glābšanas sietā. Br-r-r-r! Šausmas!

Bāc! Nogranda skaļš šāviens, no lielgabala stobra izšāvās uguns un dūmi, sudrabotais šāviņš asā trajektorijā uzlidoja gaisā, caurdūra zīdpapīru riņķī, tad lidoja lejup un nokļuva drošības tīklā, kas sāka šūpoties, mētādams mazo augumu augšup un lejup. Taču Bruno Allegro ātri izlēca no improvizētā batuta un, uz ātru roku paklanījies, nozuda aiz kulisēm. Cirks nošalca aplausos.

-   Nu kā? - pārliecies ejai, vaicāja Mežainis. - Redzēji?

Sesks domīgi pašūpoja galvu.

-   Jā, ciets riekstiņš! Te jau no vienas reizes bikses būtu pilnas, bet viņš ik dienas tā lido…

Vēl pāris numuru, un izrāde beidzās, skatītāji sāka izklīst. Mežainis paraudzījās pulkstenī - beidzot divdesmit minūtes bija pagājušas, un viņš pamāja biedram ar roku.

-   Gājuši!

Aizkulisēs dārdēja magnetofons, staigāja, sēdēja, tēr- gāja, smēķēja un malkoja alu punduri un liliputi, ģērbušies visērmīgākajās drēbēs. Mežainis uzrunāja vienu no viņiem, lielgalvainu sīkaļu kļošenēs. Mūzika bija ļoti skaļa. Mežainim nācās pieliekties viņam pie pašas auss. Sīkaļa klausījas viņā, lūkodamies sānis, uzreiz neatbildēja, un atbilde, spriežot pēc visa, bija noliedzoša. Tad viņš vēl kaut ko piebilda un pameta ar roku izejas virzienā.

Bruno Allegro viņi atrada vagoniņā ar lāsumaina leoparda attēlu uz kalnu fona. Bārdainais punduris grimā un jancīgā treniņtērpā neizskatījās nemaz tik varonīgs kā arēnā. Viņš sēdēja pie pulēta galda, ēda no plastmasas šķīvja, kas bija nolikts uz noplēstas avīzes, plovu un mazā televizorā skatījās futbolu.

-   Labvakar! Mans vārds ir Aleksejs, - Mežainis stādījās priekšā. - Elzai bija jāpiezvana jums par mani…

Bruno nepagriezdamies brīdinoši pacēla roku. Televizora ekrānā «spartakieši» sita soda sitienu no trīsdesmit metru attāluma «Zenīta» vārtos. Stadions auroja. Bumba augstu lidoja pāri vārtu šķērskokam. Bruno gari nolamājās un paskatījās uz Mežaini.

-   Ko vajag?

-   Mēs esam digeri, - Mežainis sacīja. - Vai zināt, kas tie tādi ir?

Bruno skatiens aizķērās pie Seska, kurš raudzījās Mežainim pār plecu, un viņš atkal pievērsās televizoram, demonstrējot viesiem rupju bumbierveida profilu un absolūtu vienaldzību pret digeru cilts pārstāvjiem.

-   Tu paliksi te, - viņš teica. - Otrs lai tinas pie visiem velniem!

Iestājās pauze.

-   Nesapratu. - Sesks piešķieba galvu kā strazds, kurš grasās noknābt nākamo kukaini. - Kur?

-   Pie visiem velniem, - Bruno skaļi un skaidri atkārtoja.

-   Vai arī dosities turp abi, - viņš piemetināja, nolidinādamās zemē tukšo šķīvi un ar delnu noslaucīdams muti. - Man teica par vienu, par Alekseju. Bet tevi es nepazīstu. Tinies!

Sesks sarauca pieri, pastūma Mežaini pie malas un paspēra soli uz priekšu.

-  Kas tā par stulbu muldēšanu, vardulēn?! Kam tu saki «tinies»?! Es tūlīt tev uzmīšu ar kāju, un tu pārsprāgsi!

Bruno nolēca no taburetes, kā parastie cilvēki nolec, piemēram, no sastatņu kāpnēm, iepleta kājas, sasprauda rokas sānos un izrieza krūtis. Viņš bija drukns un samērā spēcīgs, un, ja vēl būtu pusmetru garāks, iespējamā cīniņā ikviens nedomādams izdarītu likmi uz viņu. Taču tagad pundura neproporcionāli lielā galva atradās Seska vēdera augstumā, tāpēc viņa kareivīgums izskatījās visai komisks.

Mežainis pat pasmaidīja, taču smaids acumirklī pazuda, it kā būtu ar akvareļkrāsām neveiksmīgi uzgleznots un tūlīt pat noslaucīts ar mitru sūkli. Tāpēc ka Bruno pēkšņi strauji metās uz priekšu un iebelza Seskam ar galvu pa saules pinumu. Izskatījās tā, it kā viņš būtu ticis izšauts no lielgabala stobra. Un arī efekts bija tāds pats - cilvēks-lode viegli notrieca digeru no kājām. Noskanēja augšpēdu nokrituša ķermeņa būkšķis un izmeklētu lamu birums.

-   Nu, viss! - Ar roku taustīdams pakausi, Sesks ar pūlēm pieslējās sēdus, nezin kāpēc airēdamies ar rokām uz visām pusēm. - Es tevi nositīšu!

Bruno paķēra no grīdas tukšu alus pudeli un trieca to pret galda kāju. Pašķīda stikli. Asas stikla šķembas lēkāja gar Seska nobālušo seju.

-   Ko, vellos, tev vajag?!! - punduris ieaurojās, lēkādams uz vietas, it kā nespējot valdīt pāri plūstošo enerģiju. Nošķeltās pudeles «rozīti» viņš tēmēja pretiniekam acīs. - Es tevi šurp saucu?!! Tu pats ierodies, lamājies un draudi! Tinies projām, es teicu!

-    Kuš, kuš, Bruno, - piesardzīgi iejaucās Mežainis, raudzīdamies apkārt pēc kāda koka. Viņš pieķēra sevi pie domas, ka uztver mazo cilvēku kā līdzvērtīgu un visnotaļ bīstamu pretinieku. - Neviens netaisās tev draudēt, ir noticis pārpratums. Mēs nācām, lai piedāvātu tev darbu. Labi apmaksātu darbu. Nomierinies!

Cilvēks-lode nospļāvās, iemeta «rozīti» atkritumu spainī, atgriezās pie galda, uztrausās uz taburetes un no jauna iegrima televizorā.

-   Lai viņš iet projām. Citādi nekāda runāšana nesanāks.

Mežainis paskatījās uz Sesku, kas ar mokām bija pie- stutējies kājās, un pamāja: izej laukā. Sesks arī nospļāvās un izgāja. Bruno pat nepameta skatienu uz viņa pusi, pilnībā iegrimis ekrānā notiekošajā. Viņa seja izskatījās tikpat mierīga kā pirms izšaušanas no lielgabala. Vienīgi cilājošās nāsis liecināja par viņu pārņēmušo satraukumu.

-   Runā! - viņš asi izmeta.

-   Pazemē ir kāda vieta, kur mums jāiekļūst, - Mežainis iesāka stāstīt. - Šaura caurule augstu no zemes. Ventilācijas sistēma. Mēs tur nevaram ielīst. Vajadzīgs fiziski sagatavots jūsu komplekcijas cilvēks.

-   Kas tad tur ir? Bankas seifs? Zelta fonds? - Bruno noraustījās, pastiepa pret ekrānu garu un varenu - kā gorillam - ķepu un pilnā rīklē iebrēcās: - Kam tu piespēlē, stulbeni?! Nu kam?!

-   Veci manuskripti, - Mežainis nesatricināmi turpināja. - Senlietas - «rudas» un «baltas». Varbūt vēl kaut kas.

-   Kādam velnam man to vajag? - Bruno pavaicāja.

-   Mēs maksāsim tev labu naudu. -Cik?

-   Divsimt piecdesmit, - Mežainis atteica. Un piebilda: - Dolāru.

Bruno uz mirkli atrāva acis no ekrāna un palūkojās viņā ar tādu kā jaunu, nesaprotamu izteiksmi. Tad izmeta:

-   Sēdies, ko stāvi?

Viņa tonis izklausījās pielaidīgāks. Kļuvis mundrāks, Mežainis apsēdās uz soliņa līdzās televizoram. Bruno kādu brīdi stenēja un dīdījās savā sēdeklī, satriekts par «spartakiešu» neveiksmīgo uzbrukumu, tad sacīja:

-    Par tādu naudu, Aleksej, tu nevarēsi pat atsūkāt man, Bruno Allegro.

Mežainis vispirms sastinga, tad iebāza roku kabatā, lai salūkotu cigareti.

-   Es jau arī nebiju iecerējis to darīt…

-    Daudzi nebija iecerējuši, bet nācās, - Bruno gluži labsirdīgi atsaucās. - Bet nācās. Lielie cilvēki mēdz kļūdīties. Es uz viņiem neturu ļaunu prātu. Bet, ja apvainošos, tad var dabūt trūkties!

-  Man ir informācija, ka par saviem lidojumiem jūs saņemat četrsimt dolāru mēnesī…

-    Neklausies, ko tās kuces melš, viņas par četrsimt dolāriem paplēš kājas un citas summas nemaz nezina, - Bruno viņu pārtrauca. - Klausies, ko es saku.

Viņš paķēra kaut ko no galda un iemeta Mežainim klēpī. Tā bija lētu cigarillu paciņa spilgtā iepakojumā.

-    Lūk, ko es smēķēju. Ne kaut kādu tur «Vinston», «Bond» vai «Javu». Un re, ko es dzeru… - Viņš ar kāju izbīdīja no galdapakšas noputējušu «Cinzano» pudeli. Pudele apgāzās un aizripoja.

-   To es dzeru. Tāds ir mans līmenis. Es - Bruno Allegro, cilvēks-lode. Es esmu zvaigzne. Es esmu četras reizes gudrāks par tevi. Vai gribi zināt, ko es drāžu? Skaties!

Viņš ar savu ķepu norādīja uz ki-āšņas lielās blondīnes portretu, kas bija izgriezts no žurnāla un ar spraudītēm piestiprināts pie sienas.

-   Tik tikko man roku nepārkoda, kad es šo valstīju te pa grīdu, redzi?

Viņš pagrūda Mežainim zem deguna savu plaukstu, kas pēc kaut kā asi un šķebīgi oda. Mežainis novērsās. Viņš nekādi netika gudrs, vai punduris runā nopietni vai ņirgājas par viņu.

-   Pusotra staba zaļo, - Bruno sacīja, raudzīdamies ekrānā un grauzdams īkšķa nagu. - Vai ej ellē.

-   Par pusotru stabu es pats ielīdīšu, kur vien tu gribi. - Mežainis atteica.

Punduris to likās nedzirdam. Viņš atkal pastiepa roku uz ekrānu, it kā grasīdamies tur nospiest mušu, sašutumā noķērcās un uzsita ar dūri pa celi.

-   Tad taukšķi, - viņš, brītiņu klusējis, sacīja. - Tikai pusi avansā.

-   Mums tādas naudas nav, - Mežainis teica.

Tad punduris pēkšņi nomierinājās un ierosināja:

-   Septiņsimt piecdesmit. Un desmit devu kokas. Koka šodien, nauda - rīt.

-   Man nav kokas, draugs. Dzīvo vesels.

Mežainis piecēlās, viņam bija diezgan.

Bruno iesmējās.

-   Neej prom! Pagaidi! Ja man labpatiks, tu no šejienes laukā netiksi. Un arī tavs drauģelis netiks. Te ir mazo cilvēku cilts teritorija, no jums pat skalpi pāri nepaliks. Taču Bruno Allegro tev piedod. Man patīk drosmīgi cilvēki, pat ja viņi ir lielie… Lielie, stulbie, neveiklie, nekam nederīgie cilvēki… Bet paskaties, kā es māku!

Punduris pielēca kājās un pēkšņi atradās pretējā va- goniņa galā, viņš karājās vienā rokā, pieķēries sīkam izcilnim griestu panelī, raudzījās apstulbušajā Mežainī un, paužot pārākumu, smaidīja.

-   Un šitā?

Bruno lēnām, kā tīksminādamies pievilkās ar šo vienu roku, pagrieza augumu paralēli griestu plaknei un sastinga. Atskanēja skaļš brīkšķis, panelis atrāvās un salūza, taču Bruno paguva nolēkt uz grīdas un tagad stāvēja Mežaina priekšā, turēdams rokā sazin no kurienes uzradušos saliekamo nazi. Ar klikšķi izšāvies asmens tēmēja digeram vēderā.

-   E-e-e, draugs, ko tu dari? - Mežainis pakāpās atpakaļ.

>

Punduris pasmīkņāja, saklikšķināja nazi kopā un paslēpa kabatā.

-   Vai tagad saproti, kas es esmu? Vai, tavuprāt, esmu pelnījis cieņu?

Mežainis sabāza rokas kabatās un klusēja. Acīmredzot punduris to visu bija teicis nopietni. Un patiešām - viņš, Mežainis, sāka just cieņu pret neuzveicamo punduri. Tāpēc ka lidojumi no lielgabala stobra tīklā - tas bija cirks, turpretī visi pārējie viņa triki - tā bija dzīve.

-   Lielie cilvēki bieži mēdz kļūdīties, - Bruno turpināja, iesprauzdams rokas sānos. - Viņi domā, ka mēs par kādiem pusotra rubļiem esam gatavi uz visu. Ne velna.

Mēs zinām sev cenu. Mēs esam četras reizes pārāki par jums. Mēs esam gudrāki un veiklāki. Tu gribēji aptīt mani ap pirkstu, lielo cilvēk. Taču es aptinu tevi. Tu gribēji samaksāt man divsimt piecdesmit dolāru, bet samaksāsi trīssimt! Par piecdesmit dolāriem vairāk. Tik daudz maksā mans darbs, un es te ilgāk vairs nekaulēšos.

- Norunāts, Bruno. Uz redzēšanos! - Mežainis ar zināmu atvieglojumu pameta vagoniņu.

Kad viesis bija prom, Bruno no jauna izvilka nazi, pamētāja saujā, pārbaudīja centrējumu un, atņirdzis zobus, iemeta to tālākajā kaktā. Asmens ietriecās ar tādu spēku, ka gludā siena nodrebēja.

Desmita nodaļa

AMERIKĀNIS MASKAVĀ

2002. gada 15. oktobris, Maskava

Brīnišķīgs rudens vakars pirms sastrēgumstundas. Piecpadsmit grādu pēc Celsija, ap sešdesmit - pēc Fāren- heita. Maskava, mērenā josla - eksotika! Mačo savā Flo- ridā ir atradinājies no bargā un tajā pašā laikā daudzveidīgā Eiropas sala, kas atgādina minorā pārceltu ungāru čardašu..Noilgojies. Viņš kilogramiem locīja iekšā Krievijas sārtvaidžus ābolus, kurus pirka no večiņām pie stacijas, un nelielā kafejnīciņā Tušinas parka tuvumā nogaršoja ceptas rudmieses ar kartupeļiem.

Šodien viņš nevis iekāpa taksī vai vismaz aizkļuva līdz Zamoskvoreckas metro līnijai, bet nezin kāpēc iespraucās pārpildītā trolejbusā, Lielās Akadēmijas ielas pieturā pārkāpa citā - tikpat pārpildītā trolejbusā, kurš aizbrauca tikai līdz Dmitrovas šosejai un, bezpalīdzīgi izpletis no vadiem atrāvušās «ūsas», palika stāvam.

Mačo apturēja pirmo pagadījušos maršrutnieku, kas brauca uz Sarkanās Presņas pusi, un mierīgi aizkļuva līdz Izstāžu centram. Tur viņš izkāpa un tālāk devās kājām. Viņš bija radis uzticēties savai nojautai un intuīcijai, taču, pat kad tās klusēja, viņš pakļāvās nesatricināmajiem konspirācijas likumiem - nemitīgi sevi pārbaudīja, jauca pēdas, atbrīvojās no «astēm». Pat tad, kad nekādu «astu» nebija. Viņš nekad nepārmeta sev šādu nodroši- nāšanos - tikai pateicoties tai, viņš bija sveiks, vesels

un gatavs darboties. Kā ieeļļots un pielādēts kolts vidējā amerikāņa naktsskapītī.

Viņš nekur nesteidzās. Rudens, Maskava. Skumīgais un gaišais čardašs. Pretī nāk pavecs pāris - ne maisiņu, ne somu, vienkārši pastaigājas zem rokas, tērzē. Pusaudžu bariņš ar dzeramā un ēdamā maisiņiem - acīmredzot t >

saposušies zaļumos - vakara vilciens, mežs, ugunskurs, odi… Un droši vien arī meitenes. Mačo atcerējās, ka arī viņam ir meitene. Viņš pat tā kā ieklausījās sevī, neticīgi pārjautāja - vai tiešām tā ir? Un atbildēja - tiešām tā ir. Tikai pēdējā laikā viņš bija aizliedzis sev par to domāt. Meitene Oksana, kurai patika izpriecas un kura niķojās vakaros, kad nebija ko darīt; meitene Oksana, kura «Har- boras» bārā dejo tā, ka cienījami vīri un ģimenes tēvi uz dažiem acumirkļiem pat kļūst par vecpuišiem, bet latīņ- amerikāņi biksta cits citu kā puišeļi pirmo hormonu vētru laikā; meitene Oksana no rīta, pamodusies ap pusdienlaiku, pēc dušas un stipras kafijas, kas mīlējās drudžaini un nekautrīgi; meitene Oksana dienā, darbīga un atsvešināta, un tālab vēl vairāk iekārojama…

Taču - pietiek. Neauglīgi sapņi… Domu onānisms, kas ne par matu netuvina viņus vienu otram, tikai padara gaidas vēl mokošākas.

Šķērsām pāri Šmita ielai ir izstiepts plakāts, kas reklamē filmas «Līkumotais ceļš» pirmizrādi, - Toms Henkss, labo un slikto puišu problēma spiegu vidē. Mačo tika redzējis šo filmu - Daitonbīčā pirmizrāde notika jau augustā. Pats viņš nebūtu gājis - Oksana aizvilka. Viņam nepatika. Mačo vispār nebija kino piekritējs, viņam nepatika «tās fi-i-ilmas» - šajā jautājumā viņš bija absolūti vienisprātis ar kādu krievu mongoloīdu, uzvārdā Cojs.

Viņš iegriezās mazā ieliņā, pat neievērodams tās nosaukumu. Taču, nogājis kādus simt metrus, atcerējās to pēc kartes. 2. Zveņigorodskas iela. Maskavas karti viņš bija iemācījies no galvas, tā ka nevarētu nomaldīties, pat ja būtu gribējis. Viņš visu atcerējās un neko neaizmirsa. Droši vien tā vajadzēja. Viņa personas lietā iedaļās «atmiņa» un «uztveres spēja» stāv visaugstākais punktu skaits - ārkārtējs gadījums Pārvaldē. Turpretī viņa intelektuālais līmenis nezin kāpēc novērtēts… nu, ne ar pašu lielāko ballu skaitu, teiksim tā. Nedaudz zemāk. Kas tam par iemeslu, kāda starpība bija starp intelektu, atmiņu un uztveres spēju - Mačo tā arī nesaprata. Varbūt viņam nebija pietiekami gudrs ģīmis?

Sasodītais līkumotais ceļš, Mačo nodomāja. Rāvainā spiegu vide.

Jā, šo ķinīti viņš bija redzējis - ne vienu reizi vien. Tikai ar citu nosaukumu.

ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde piedāvā kases grāvējus ar krievu ievirzi: «Mačo un Mobilais skorpions», «Mačo dejo rokenrolu» un citas. Stulbas filmas, ja neskaita dažas epizodes. Bet tā nu iznāca, ka viņam te iekrita strādāt par galveno varoni, un, cik reižu šos grāvējus rullēs, tik viņš arī būs galvenajā lomā. Tā jau bija gan Sirakūzās, gan Atēnās, gan Laosā… jā, draņķīgajā Lao- sā, kur tek draņķīgā upe Mekonga, kaut kādā proporcijā atšķaidīta ar vina, Mačo, asinīm.

Un tagad tas notiek šeit, Maskavā.

Kamēr pār ekrānu slīd sākuma titri, balss aiz kadra bubina ievada notikumus - lāga puisis, CIP aģents, ko liktenis un darba devēji aizsūtījuši uz tālu, svešu zemi. Viņš apbrīnojami viegli paveic bīstamu uzdevumu, kurš ilgu laiku priekšniekiem izraisījis grēmas un licis drebēt visām ekstremitātēm, - nu, teiksim, piestiprina slepena vada galā slepenu ierīci. Visi atviegloti uzelpo. Dzimtenē puisi gaida skaistule sieva ar daiļām kājiņām un apburošu dibentiņu, un viņš, protams, steidz vākt kopā loriņus un kāpt lidmašīnā, lai dotos atceļā. Bet tad priekšniecība, atbrīvojusies no grēmām un drebuļiem, pēkšņi konstatē, ka notikusi kļūme, - izrādās, ka kabelis nav bijis īstais, bet, kur atrodas vajadzīgais, - to neviens nezina. Un puisim tiek pateikts: acumirkli, vēl par agru mājās doties, būtu tā kā vēl viens darbiņš paveicams…

Un ķinītis var sākties. Kā gongs skan Visuma mūzika. Tuvējais kosmoss divsimt kilometru no Zemes. Zilā dūmakā lēni griežas kontinentu izraibinātā lode, savā orbītā lido izlūkošanas pavadonis «Lakross», fiksējot valdības sakaru aktīvās līnijas un periodiski noraidot Centram savākto informāciju: pi-pipipi-pipi… Iegūtos datus pēta analītiķi augstām pierēm, tik ļoti pēc izskata atšķirīgi no Operatīvās pārvaldes virsniekiem, it kā dienētu gluži citā resorā.

Maskava. Visparastākā dzīve, visparastākie cilvēki. Sarkanais laukums, ielas, prospekti, pagalmi, klajumi, būvlaukumi… Klikšķ fotoaparāti. Amerikāņu, angļu, beļģu tūristi un Krievijas pilsoņi fotografējas vietās, kurām ir svarīga nozīme kosmisko uzņēmumu piesaistei zemes virsmai. Tālāk fotouzņēmumi, kuros redzami jaunlaulātie, pavecs laulāts pāris, bārdains rokeris, pilnīga, sapņaina dāma ar saldējumu, kā stīga uzvilkts tīrasiņu dogs un tūkstošiem citu, nokļūst tajā pašā analītiskajā daļā, tos ievada datorā, bez žēlastības nodzēšot galvenos varoņus un atstājot tikai fona objektus.

Tēvoči ar olai līdzīgām galvām, tērpti kreklos atrotī- tām piedurknēm, salīdzina Maskavas karti ar valdības sakaru līniju shēmu. Smaili noasināts zīmulis iezīmē punktu sīciņā Kremļa attēlā. Analītiķi daudznozīmīgi saskatās.

-   Tur būs grūti piekļūt, Sem, - viens domīgi nosaka.

-    Nevis grūti, Džek, bet velnišķīgi grūti! - otrs atsaucas. Un melanholiski piebilst: - Labi, ka tā nav mūsu problēma…

-   Labi gan, - Džeks piekrīt. - Es neapskaužu to puisi, kuram šis darbs būs jāveic!

Pēc tam divdesmit piecas sekundes pa visu ekrānu - CIP rezidenta Henrija Lī Bicžeralda seja, kurš strādā amerikāņu vēstniecības Maskavā militārā atašeja aizsegā. Tuvplāns, katra pora, katrs matiņš kā uz delnas, nāsis cilājas, acis piekaltas skatītājam neredzamam punktam, un, spriežot pēc to izteiksmes, tas ir kāds ļoti svarīgs, ļoti liktenīgs punkts, kaut kas līdzīgs Amerikas karogam uz Mēness vai skaistulei, kura patlaban pretējā logā izģērbjas.

Mačo, būdams pieredzējis cilvēks, zina, ka vecais zēns Bics blenž uz logu, bronzas pakaļdarinājuma baskvila bultu, kas atrodas tieši pretī viņa darbagaldam, - Bics allaž skatās uz to kā hipnotizēta pele, kad runā pa kodēto līniju un saņem instrukcijas no Lenglijas. Baskvils, logs un Bics ir kādā telpā, no kuras skats laukā pa logu saka skatītājam, ka tā neatrodas vis Novinska bulvārī, arī ne Amerikas vēstniecībā, pat ne «Makdonalda» kafejnīcā.

Bics saņem instrukcijas un noliek klausuli vietā. Instrukcijas attiecas uz to pašu lāga puisi. Kamera pamazām lien uz leju, noslīd gar kaklu, apkaklīti, krūtīm un labo roku un sastingst pie plaukstām. Pirksti nervozi bungo pa telefona klausuli… katra pora, katrs matiņš kā uz delnas, arī rēta starp īkšķi un rādītājpirkstu, ko atstājusi vai nu ienaidnieka šķemba, vai izņemts neķītrs tetovējums. Vecais zēns Bics kaut ko gudro. Tad viņa roka no jauna ņem klausuli, iepīkstas melodija, uzspiežot numuru. Bics zvana lāga puisim.

Lāga puisis tajā laikā vāc kopā mantiņas netīrā dzīvoklī Himkos, kas īrēts par Pārvaldes naudu. Viņš ir jautrs un kaut ko pie sevis dungo. No zeķu mudžekļa izkrīt po- laroīda fotouzņēmums, kur redzama viņa skaistule sieva tikko samanāmā bikini, un visiem uzreiz kļūst skaidrs, kāpēc puisis tā raujas uz mājām. Te pēkšņi iezvanās telefons. Puisis paņem klausuli, viņa seja pamazām apmācas. Viņš saka: «Jā, sapratu.» Un sažņaudz telefona klausuli rokās kā tukšu cepumu paciņu.

Atkal CIP analītiskā daļa. Nerunīgi cilvēki korektos uzvalkos pēta krievu avīžu kaudzes. «Komsomoļskaja pravda», «Kommersant», «Večerņaja Moskva», «Trūd», «Izvestija»… Jauns cilvēks ar retiem matiem uzduras uzkrītošam virsrakstam «Digeri izglābuši studentus» un tūlīt rakstu nokopē. Viņa kolēģis atrod ziņu «Maskavas pazemes noslēpumi» - atkal dūc kopētājs. «Kas jūs esat, mister Mežaini?» jautā kārtējā nokopētā publikācija. Pa- ruds vīrietis ar apaļām metāla brillēm gandarījumā klikšķina pirkstus virs raksta «Pazemes dievi sēž «Mežāzī»» un arī nokopē to…

Tālāk - Maskava no putna lidojuma. Milzīga, nešķīsti milzīga, nešķīsti netīra, nešķīsti bīstama pilsēta - lūk, kur bija lemts nokļūt mūsu lāga puisim… Ass pikējums Maskavas zooloģiskā dārza rajonā, kur aplokos staigā niknās hiēnas, niknie paviāni un milzīgais, niknais brūnais lācis, iemiesodami visu šīs pilsētas nešķīstumu. Pie pašas zemes paņemam drusku uz rietumiem. Tuvplānā - kafejnīcas «Mežāzis» izkārtne. Iekšpusē - jaunieši, alus, cīsiņi, pie sienām - kaut kādu aizdomīgu personu trikotāžas cepurītēs un aizpikselētām acīm portreti, tādi kā «tiek meklēts bīstams recidīvists». Kamera pievelk klāt vienu no portretiem, pievelk un sastingst, ļaujot skatītājiem visos sīkumos izpētīt portretā attēloto fizio- nomiju. Tajā nav nekā īpaša. Apakšā ar melnu marķieri paraksts.

Virs bāra letes pie sienas piestiprināta cilvēka galvaskausa mulāža tādā pašā trikotāžas cepurītē, tai pa virsu - ogļraču lukturītis, galvaskausa zodu rotā kazbārdi- ņa. Tuvplānā - nodeldēts linolejs, alus peļķe, kāda kāja lepnā «Roči» zābakā stāv peļķē un nervozi mīņājas. Braucot augšup pa kāju, redzam - tā pieder jaunam cilvēkam, kurš izskatās aizbēdzis no kāda kulturāli sportiska pasākuma, .- viņam ir gluda kopta seja un vesels blāķis muskuļu, kuros viņš ieslēpts kā maltās gaļas kumosiņš milzīgā čeburekā. Viņš par kaut ko sarunājas ar iereibušu studentu, kuram zem jakas rēgojas melns krekliņš ar Fredija Krīgera attēlu; abi augšdelmi studentam ir netīros ģipša apsējos (ja ir nepieciešams, viņš ģipsi noņem un vēlāk uzliek atpakaļ, ja neaizmirst). Krīgers priecīgi un vētraini izverd informācijas plūdus, jaunais cilvēks pieklājīgi žāvājas, kāja peļķē nervozi mīņājas… No mušas lidojuma - kafejnīca ir stipri piesmēķēta, pie griestiem noputējušas lampas, cepoties čurkst cīsiņi, no krāna urdz alus, urdz arī sarunas pie galda. Bet kulturāli sportiskā izskata jauneklis pieklājīgi žāvājas - un klausās, klausās…

Kamera atkal apstājas virs Maskavas. Līst lietus. Ak, grēku pilsēta!… Mņevņiku rajonā laižamies zemāk. Ķieģeļu nams, netīra kāpņu telpa, mums jau pazīstamais jauneklis ar «Roči» kājās zvana pie durvīm. Iespējams, viņš ir jautrā prātā - vidēji statistiskajā flanelī ievīstītais torss viegli līgojas. Bet acis raugās modri jo modri. Viņam līdzās - konkrēti pietempies Krīgers. Durvis atveras, uz sliekšņa kaukāziešu tautības persona ar iesauku Vano caur sporta krekliņu kasa vēderu. Krīgers aktīvi žestikulē, pauzdams vērtrainu prieku, katrā ieģipsētajā rokā - pa divlitrīgai «očakovieša» pudelei. Viņš kaut ko jautā kaukāziešu tautības personai ar iesauku Vano, bet Vano noliedzoši purina galvu. Durvis aizveras.

Tuvplānā - Bicžeralda roka tur zīmuli. Kaut ko ieraksta bloknotā ar noplēšamām lapiņām.

Tuvplānā - kulturāli sportiskā cilvēka seja, viņš stāv telefona būdā, runā klausulē. Ir dziļa nakts. Līdzās būdai uz ietves apmales klanīdamies sēž Krīgers. Viņš ir pilns kā mārks.

Bicžeralda roka turpina rakstīt, tad sastingst. Tad nomet zīmuli sānis. Izrauj dažas lapiņas no bloknota, iemet tās pelnu traukā. Vecā zēna Bica seja - poras, matiņi un tā tālāk. Vecais zēns Bics ir neapmierināts. Viņš aizsmēķē pīpi ar savu iecienīto viršu tabaku, ar garu kamīna sērkociņu aizdedzina lapiņas pelnu traukā.

Tālāk - mūsu puisis nožēlojamā Himku dzīvoklī. Dzer kokakolu uz pusēm ar «Stoļičnaja». Uzkož smaržīgos zaļos ābolus. īgns, sasprindzis. Uz virtuves galda viņam priekšā - polaroīda fotogrāfija ar garkājaino daiļavu nemanāmajā bikini. Taču puisis neskatās fotogrāfijā. Viņš ir apkrāvies populārzinātniskiem sējumiem un speleolo- ģijas, kartogrāfijas, ģeoloģijas rokasgrāmatām, te ir arī vairāki akadēmiskā izdevuma «Otrais pasaules karš» sējumi krievu valodā, nodriskāti ceļveži pa Krimu un Kerčas pussalu, kā arī unikāls eksemplārs - 1844. gada «Maskavas seno laiku apraksti». Puisis nesteidzoties šķir lapu pēc lapas, palaikam ietur pauzi un, paņēmis rokā glāzi, atlaižas pret krēsla atzveltni. Viņš raugās griestos, viņa lūpas kustas. Skatītājs pamana, ka puisis ne tikai šķirsta lapas - viņš lasa un iegaumē. Tas tik ir numurs!… Reižu reizēm viņš pamet skatienu uz telefonu. Telefons klusē.

Tālāk - Molčanovka, sešstāvu nams. Jauneklis «Roči» apavos uzkāpj ceturtajā stāvā, zvana pie durvīm (durvju ailē virs ieejas pielipināti vairāki košļājamās gumijas pi- kucīši). Vēlreiz piezvana. Vēl. Atbildes nav. Jauneklis domīgi veras kaimiņu durvīs. Tad pagriežas un iet projām. Pagalmā viņu uzrunā nenosakāma vecuma vīrietis, prasa smēķi.

Tālāk - Bicžeralds groza rokās garu kamīna sērkociņu. Tas apraksta gaisā sarežģītus apļus un cilpas, piesaista uzmanību, hipnotizē. Bicžeralds nočirkstina sērkociņu gar kastīti, aizsmēķē. Tuvplānā - telefons uz pīpes pelniem nobārstīta galda. Telefons klusē.

Himki, agrs rīts - lāga puisis tup zemē, izklājis sev priekšā Krimas pussalas karti. Uz kartes guļ atvērtas grāmatas. Lāga puisis uzmet skatienu telefonam, kura klausule aptīta ar leikoplastu. Telefons klusē.

Tālāk - jauneklis spoži nospodrinātos «Roči» zābakos brauc taksometrā, skatās laukā pa logu, izklaidīgi tausta ar kabatlakatiņu aptīto labās rokas plaukstu. Uz lakatiņa parādījies sīks asins traipiņš. Tuvplānā - seja, zem acs pulsē zila dzīsliņa. Sevī vērsts skatiens. Seja norūpējusies.

Tālāk, tālāk…

Vispār - pie joda. Vecs, stulbs ķinītis, uzņemts nevis tā, kā notiek patiesībā, bet kā skatītājiem saprotamāk. Nu, piemēram, aģents «Roči» zābakos nekad tieši nekon- taktēsies ar Bicžeraldu. Pat tad ne, ja arī uzvilktu apavus no «Luī Vitona». Pat ja viņam kājas nocirstu - Bicu viņš nesazvanītu. Viņš vispār nezina, kas tas Bics tāds ir, un nenojauš, kā labā strādā. Saņem uzdevumu - izpilda, dabū naudu - iztrakojas uz nebēdu… Pat ja spīdzinātu, viņš neko nevarētu pastāstīt par CIP aģentu tīklu Maskavā. Viņa augstākais punkts - vietējais rezidents, kāds no krievu nodevējiem, kurš ir lieliski informēts, kā pavēles pilda, iepazīstināts ar konspiratīvo saikņu viltībām un visviens atrodas tiešā saistībā nevis ar Bicžeraldu, bet gan ar kādu no rezidentūras virsniekiem. īsi sakot - kino ir un paliek kino. Mačo to ir redzējis ne reizi vien, un Mačo tādas filmas nepatīk… ja neskaita dažus momentus. Un tieši šeit viens tāds moments bija pienācis.

-   Viņš jau vairākas nedēļas ir kā ūdenī iekritis, - saka Fils, rezidentūras virsnieks, ar kuru Mačo uztur tiešu kontaktu. Ikviens sakaru seanss notiek iepriekš norunātā laikā no cilvēku pilnas dzīvas vietas. Patlaban Mačo atrodas Manēžas laukumā, bet Fils - GUM tualetē.

-    «Mežāzī» nerādās, mājās nedzīvo. Mūsu cilvēks pie viņa gāja, bet viņam uzbruka, labi vēl, ka spēja atkauties… Varbūt sagadīšanās, bet varbūt kāds viņu apdraud.

Katra saruna notiek no jauna telefona un ar jaunu simkarti, tās garums - ne ilgāk kā piecas minūtes. Ne telefons, ne simkarte atkārtoti netiek izmantota. Izsekot vai fiksēt šādu kontaktu praktiski nav iespējams. Un arī teorētiski ne.

-   Un viņa sirdsdraugs Sesks arī ir pazudis. Lai gan visi runā, ka viņiem tā mēdzot gadīties. Gan pārnāks, nekur neliksies…

-  Bet ko lai es daru? - Mačo vēsi jautāja. - Kāpēc mani atstāja šeit?

Viņš bija galēji saērcināts. Cik saērcināts vien var būt cilvēks, kurš izpildījis nopietnu uzdevumu, atslābinājies, jau cēlis kāju uz lidmašīnas trapa, kad pēkšņi saņēmis pavēli par operācijas turpināšanu.

Fils nopūtās, un tas bija dzirdams pat troksnī, kas apņēma Mačo. >

-   Tāpēc, ka tagad viss ir atkarīgs tikai no tevis! Vienīgi tu vari sasniegt kādu rezultātu. Cita ceļa nav, bet uz spēles ir liktas ļoti nopietnas lietas. Ļoti!

Tā ja. Katrā - pat visdraņķīgākajā ķinītī agri vai vēlu pienāk kulminācija, kad ikvienam kļūst skaidrs - kurš patiesībā ir labs un gudrs, bet kurš - slikts un dumjš. Glan- cētie smukulīši ar saviem augstajiem intelekta līmeņiem nokļūst strupceļā. Konsīliji, prāta vētras, domīga augsto akadēmisko pieru braucīšana nedod nekādus rezultātus. Grūtības ir izveidojušas nepārvaramu sienu. Akadēmiskajās pierēs parādās sāpīgi puni. Un tad pie sienas tie atsaukts parasts puisis - izpildītājs -, kaut arī viņš nespīd ar intelektu, toties viņam ir dzelzs nervi un tērauda muskuļi. Iznāk, novērtē situāciju un ar vienu varenās dūres bliezienu pāršķeļ sienu. It kā viss būtu vienkārši, taču ir jāzina - tieši kā un kurā vietā bliezt. Mačo patika paaugstinātas grūtības pakāpes uzdevumi, kā daudziem vīriešiem patīk dzert alu, skatoties futbola maču televīzijā. Jo grūtāk, jo interesantāk. Un viņš aizvien atrada risinājumu…

-   Lieta tāda, ka mums ir ierobežotas iespējas…

Mačo pavīpsnāja. Būtu naivi cerēt, ka šeit, svešā valstī un agresīvā vidē, rezidentūra spētu nodrošināt «total control».

-   Mūsu cilvēki nespēj uzdevumu atrisināt…

Mačo vēlreiz pavīpsnāja. Bicžeralda aģenti lielākoties^ bija pret dzimto zemi naidīgi noskaņoti veci, plikpauraini nīkuļi, kuri asām operācijām bija noderīgi ne vairāk kā autiņbiksītes slepkavībām. Turklāt autiņbiksītes nemākuļu rokās.

-    Taču mēs visu pārdomājām un sastādījām plānu. Pat divus…

Mačo pavīpsnāja vēlreiz.

-   Viņš agri vai vēlu uzradīsies «Mežāzī», mans cilvēks tūdaļ dos signālu, un tu uzņemsi kontaktu. Tas būtu pirmais variants, bet, ja neizdosies, - ķersies pie otra. Vairs nav laika, piezvani rīt divpadsmitos, es pastāstīšu par variantiem…

Fils pārtrauca sarunu.

Mačo izņēma simkarti, ar varenajiem pirkstiem to salauzīja un atsevišķās daļas izmeta dažādās atkritumu urnās. Bet lēto «Siemens» noslaucīja kabatlakatā un atstāja

redzamā vietā. Lai lieto, kam vajag.

* * *

Maskavā pēc divdesmit minūtēm būs pusnakts. Dārzu loka iekšpusē dzīve tikai pēcpudienā sākas, bet šajā vēlajā stundā tā tikai tā kārtīgi ieskrienas; toties guļamvagonos un piepilsētā dzeltenās logu rūtiņas jau pamazām dziest, iegrimst tumsā, it kā neredzams debesu dravnieks izsūktu darbaļaužu pa dienu savākto rūgteno dzīves medu.

Šās metaforas iedvesmots, rakstnieks Speranskis, piecēlies šodien ap pusdienlaiku, izjūt spēcīgu vēlmi pēc kaut kā salda. Viņš šodien ir krietni pastrādājis, izspiedis

no sevis septiņas lappuses uzmetuma teksta, turklāt no Prāgas vakarā bija piezvanījis literārais aģents - ir labas ziņas. Nu-u, vai tad viņš nav nopelnījis kaut ko tādu?… Saldu un vieglu?… Ir nopelnījis. Tāpēc Ivans Iļjičs Spe- ranskis šajā vēlajā stundā sēž konditorejā «Jula» Maro- seikā, zināmās maskaviešu aprindās pazīstamā ne tikai ar saviem eklēriem, bet arī jautrajām skolniecēm un studentēm, kā arī pieredzējušām travestijām.

-   Piecdesmit gramu «Otbornij», divas glāzes moldāvu sarkanvīna, divas kūkas, - Speranskis saka oficiantam.

Konjaku viņš izdzers pats, bet vīns un saldumi stāvēs uz galda kā aicinājums pavadīt jauku vakaru ne mazāk jaukā sabiedrībā.

Speranskis parasti izmanto kādas visnotaļ uzticamas aģentūras pakalpojumus, kur viņš savukārt arī tiek labi ieredzēts un uzskatīts par uzticamu. Stabils pasjanss no dažām alkatīgām, sīkām zostiņām, medicīniskās izziņas, rekomendācijas, absolūta konfidencialitāte… Taču, kā mēdza teikt Ostaps Benders: «Pilnīgu garantiju var dot vienīgi apdrošināšanas polise,» - turklāt mazliet pliekani, bet gribas atcerēties jaunības laiku un pašam notvert medījumu.

Gandrīz uzreiz pienāca pirmā.

-   Vai jums nav aizņemts?

Speranskis ar ierastu skatienu aplūkoja vitrīnu - stūraina uzkrāšļota sejiņa, tumšas brilles (divpadsmitos naktī!), uz deguntiņa - piņņu pūtītes, apgrauzti nagi… Mjā, pelēka pelīte izgājusi devas meklējumos, astīte vien trīc.

-  Vai rīt kontroldarbs ķīmijā? - Speranskis apjautājās. - Gatavojies?

Viņa sabozusies nedroši novilka:

-   Ko-o-o?

-   Aizņemts, - Speranskis nogrieza kā ar nazi.

Klusēdama apcirtās un aizgāja.

Viņš izdzēra konjaku, palūkojās apkārt. Divus galdiņus tālāk sēž neliela auguma būdīgs tips ar ērgļa degunu, bet viņam līdzās - jā! - divas krāšņas lellītes, brunete un blondīne, kas atgādināja dāvanu komplektu «Pedofi- la sapnis». Re, kam ir veicies! Smalkas, trauslas, koptas, cukurs ar kanēli, droši vien gadus sešpadsmit vecas… Un izturas droši. Jūtama pieredze. Speranskis piecēlās, aizstaigāja līdz bāra letei, iedzēra vēl konjaku un atgriezās vietā. Pa ceļam apskatīja lellītes pamatīgāk un vēl vairāk satraucās. Lellītes - augstākā labuma. Nevis mazgadīgās, kā viņam sākumā bija šķitis, bet liliputītes, pieaugušas, sejiņas - kā izdreijātas, koptas, actiņas - nekaunīgas. Gluži jauns temats, terra incognital Un nekādu problēmu ar likumu. Ai, ai, ai…

Sašutis Speranskis izdzēra vīnu, nospļaudamies par rītdienas migrēnu, un pat notiesāja abas kūkas. Labs deserts, neko teikt! Mjā… Veiksmīgs rakstnieks, intelektuālis, domu pavēlnieks, kurš augu dienu, muguru neat- liecis, klabināja savu dienas normu, būs spiests samierināties ar piņņainām narkomānēm, kad nez no kurienes uzradies līkdegunis noplūc krāšņākos ziedus!…

Turklāt viņš nav vienkāršs rakstnieks, bet gan slepena dienesta slepenais aģents, un, kaut gan ilgus gadus attiecības ar viņu netika uzturētas, vakar jaunais opers Jevsejevs bija devis viņam kārtējo uzdevumu… Patiesību sakot, viņam tie uzdevumi vajadzīgi kā zaķim piektā kāja, bet ķildoties ar instancēm - pašam nāks par sliktu. Turpretī draudzēties ar viņiem ir izdevīgi…

Spaiks sadabūja savu naudas maku, pārlikdams, vai piedzerties līdz galam vai samaksāt un doties no šejienes projām, kad… Tavu brīnumu! Būdīgais tips piecēlās no galdiņa un kādu brīdi stāvēja taisni un nekustīgi, kļūdams sarkans un piepūzdams varenās nāsis. Tad viņš izgrūda vienu vienīgu vārdu un devās uz ārdurvīm. Nē, vēl panācās atpakaļ un nosvieda uz galdiņa kaut kādas

naudaszīmes. Lellītes šis demaršs itin nemaz nesamulsināja, tās ķiķināja, iebāzušas degunu glāzē, kā nedarbus pastrādājušas piektklasnieces. Sasodīts, cik pievilcīgas, maitas… Speranskim sirds sāka dauzīties, mutē saskrēja siekalas. Dziļi viņa iekšienē lēkāja un sita kājiņas pret » zemi resns, izlutināts puišelis - kaut ko saldu, saldu! Speranskis brīdi pagaidīja, tad piegāja pie viņu galdiņa.

-   Vai atļausit?

Pēc piecām minūtēm oficiants, saprotoši smaidīdams, atstiepa pudeli salda kā sīrups ķiršu liķiera un milzīgu šokolādes torti. Lellītes reizē noelsās vien - va-u-u!

-   Mēs to nenoēdīsim!

-    Nekādu iebildumu! Jums jāpaaugas. Karotīti par mammu, karotīti par tēti…

Speranskis te uzbudināti ķiķināja un stāstīja neķītras anekdotes, te sāka runāt par dzīves jēgu, zvaigznēm un zoroastrisma filozofiju. Viņš bija savā elementā. Lellītes jauca liķieri viens pret vienu ar gāzēto ūdeni. Viņas klausījās Speranskī kā priekšzīmīgas skolnieces. Gaišmatainās vārds bija Inga, tumšmates - Elza.

-   Vai drīkstu jūs uzrunāt vienkārši par Ingridu un Elizabeti?

-   Ha-ha-ha!

Viņas padarīja Speranski vai traku.

-  Mēs jūs katrā ziņā kaut kur esam redzējušas… Televīzijā, ja?

-  Nu… Es… Hm, hm… Es esmu diezgan pazīstams literāts, - Speranskis atzinās. Un draiski piebilda:

-   Taču nekas cilvēcisks man nav svešs.

Inga un Elza. Lieliski. Apbrīnojami. Domu pavēlnieks, tāpat kā resnais, niķīgais puišelis, šodien savu tiesu dabūja pārpārēm.

Vienpadsmitā nodaļa

KATRAM sava dzĪve

2002. gada 17. oktobris, visa pasaule

Kā sidraba dzijas kamols māmuļa Zeme rit cauri Visuma tumšajiem kambariem. Katrs sudraba pavediens - kāda cilvēka dzīve, savijusies ar miljardiem citu pavedienu, ieausta haotiskā, prātam neaptveramā rakstā. Nav jēgas pētīt, zīlēt un izlikties, ka zini, kur katrs pavediens sākas un kur apraujas. Nepiemānīsi. Kamols ir ciešs, karsts, pa stīdziņām skrien dedzinoša dzīvības strāva - vienus tā uz mūžiem sakausē vienā veselā, otrus atgrūž, trešos sagriež un sarausta gabalos, bet ceturtajiem liek uzšķilt īssavienojuma dzirksteli, baltu uzliesmojumu kosmosa tumsā, un dzen tālāk, neļaujot atskatīties.

Kā elektriskais lādiņš pa datora samudžinātajiem mātes lielā lakata celiņiem lido vārdi un domas, vēlmes, naids, bailes, mīlestība. Visuma mērogā nav nekādas nozīmes, cik tūkstoši kilometru šķir cilvēkus, - uzlādētās daļiņas pārvietojas ar gaismas ātrumu, un, ja divus - vienu Maskavā, otru kaut kur Floridā - saista sudrabainais celiņš, viņi ir daudz tuvāki vio*g otram nekā vīrs un sieva, guļot plecu pie pleca krāšņās savas izbijušās laimes drupās… Taču, ja saikne ir tikai šķietama, tad rezultāts var izrādīties pavisam citāds - reizēm bēdīgs, bet reizēm katastrofāls - līdz pat svarīgas, rūpīgi gatavotas izmeklēšanas operācijas kraham, operācijas, no kuras atkarīga militāri politiskā paritāte pasaules mērogā… Personība un pasaule atrodas neizdibināmā mijiedarbībā, gadās - kāds grib aizmirst, pārtraukt, sadedzināt visus tiltus, bet - neizdodas. Mirdz naktīs sudrabs, ripo savu ceļu māmuļa Zeme… Visumu nevar piemānīt. Un nav iespējams uzminēt, kādam galam pretī tā pastiepj vienu vai otru sudrabaino pavedienu…

2002. gada 17. oktobris, Maskava

Cilvēks, kurš baidās no izsekošanas, nezin kāpēc meklē to sev aiz muguras un pastāvīgi atskatās. Tādā gadījumā sekotājs it pa priekšu un nekādā gadījumā nenokļūst izsekojamā redzeslokā. Ja novērotājs ir labi maskējies, tad objektam nekādā ziņā neradīsies aizdomas, ka tas varētu būt briesmu avots.

Aleksejs Semjonovs prot maskēties. Viņš ir tērpies nenosakāmas krāsas apnēsātā mētelī un naģenē - gandrīz kā mēram. Gandrīz. Bet ne tieši tādā. Tāpēc ka Semjonovs nav mērs. Mērs nevalkā tādu mēteli, tādas ap kājām kūļājošās bikses, tādas izvalkātas, nomītas tupeles. Un galvenais - mēram ir pavisam citāda seja, viņu pastāvīgi pavada sulaiņu un miesassargu svīta, un viņš neklaiņās desmitos vakarā viens pa slikti apgaismoto Sipilova ielu Orehovoborisovā.

Tā ka, par spīti naģenei, Semjonovs atgādina parastu Maskavas darbarūķi, kurš saņem vidēji statistiskos divpadsmit tūkstošus mēnesī. Protams, ne jau savu vērtību aizvien zaudējošo amerikāņu dolāru - kā tautas kalps deputāts, bet pilnvērtīgo Krievijas rubļu - kā šā deputāta noteicējs. Jāsaka, ka maskēšanās tērps viņam necik nebija maksājis. Šādu apģērbu viņš valkā ik dienas. Tāpēc ka tie televīzijas blēži biedē viņu ar slimībām un spiež pirkt zāles. Bet zāles ir dārgas.

Lai piepelnītos, Semjonovs piekrita sadarboties ar privātu detektīvu aģentūru «Skatiens», kur noturējās četras dienas - izsekoja neuzticīgas sievas un baudkārus vīrus, šaubīgus aizņēmējus un neuzticamus kompanjonus bet pēc tam viņu padzina, jo atvaļinātais leitnants negribēja pierakstīt liekas darba stundas un neprata par naudu izkļūt cauri privātās apsardzes posteņiem. Bet bez naudas ne face, ne dress kontrolēm viņš garām tikt nevarēja.

«Jūs, Aleksej Fjodorovič, protams, esat labs speciālists,» atvadoties bija sacījis jaunais šefs Iļja ar apaļu seju un pilnīgām lūpām, kurš gadu ziņā varēja būt viņa dēls, taču bez pūlēm pārvarēja jelkādu mūsdienu kontroli un robežu. - Tikai mazliet novecojis. Laiki ir mainījušies…

Un pasniedza aploksni ar piecpadsmit tūkstošiem. Iļja pret viņu bija izturējies labi, cēlsirdīgi. «Mazliet» novecot tomēr nav tik aizvainojoši kā «bezcerīgi». Lai gan praktiski nekādas starpības nav.

Taču runa jau nav par «Skatiena» šefa labvēlīgo attieksmi un pat ne par piecpadsmit tūkstošiem. Semjonovs, līdzīgi vecuma maizē norakstītam dzinējsunim, kurš pēkšņi paņemts līdzi zaķu medībās, saslima ar pakaļdzīšanās māniju un vairs nespēja mierīgi vadīt garlaicīgus vakarus plakanā televizora ekrāna priekšā. Viņš sāka pats uzmeklēt objektus un «vadāt» tos pa pilsētu. Lūk, arī tagad Semjonovs iet četrdesmit metrus pa priekšu, ar spogulīti kontrolēdams neuzkrītošu druknu puisi īsā jakā ar sintepona iekšpusi, kurš visu laiku nervozi raugās atpakaļ.

Aleksejam Fjodorovičam puisis iekrita acīs metro - viņš pie vagona mīņājās no vienas kājas uz otru, bet, kad durvis sāka vērties ciet, pēkšņi strauji metās iekšā, gandrīz vai notriekdams Semjonovu no kājām. Skaidrs - atbrīvojās no «astes»! Nu ko - paskatīsimies, kas tu esi par putnu!

Viņi bija nogājuši jau desmit kvartālu, un tas tikai nostiprināja vērotāja aizdomas. Kāpēc viņš nekāpa autobusā? Pārbauda situāciju? Vai arī tikšanās var notikt ik brīdi ne pēc viņa iniciatīvas? Visu mūžu Semjonovs bija izsekojis spiegus un domāja attiecīgās kategorijās. Protams, puisis īsajā jaciņā maz līdzinājās spiegam, taču tas neko nenozīmē - reiz bija gadījums, kad ģenerālis devās uz konspiratīvu tikšanos bomža izskatā…

Visapkārt bija tukšs un kluss. Pat mašīnas gandrīz nebrauca. Tādos apstākļos ikviens novērojamais atklās savu sekotāju. Taču objekts ar maniakālu neatlaidību meta skatienu atpakaļ, nepievērsdams uzmanību tam, kas atradās priekšā.

Tad viņš nogriezās pa labi uz deviņstāvu paneļu māju. Semjonovs nobremzēja, aši panācās atpakaļ, ar trīsdesmit sekunžu intervālu iegāja kāpņu telpā, paguva sadzirdēt, kurā stāvā noklaudzēja durvis, uzskrēja pakaļ un piespieda ausi pie apskrāpētām durvīm, aiz kurām bija dzirdamas balsis - vīrieša un sievietes.

-   Vai Vaņa tiešām nemanīja, kur tu ej?

-   Ka es tev saku! Ielej glāzīti, pusei Maskavas izcilpoju cauri, nebija naudas autobusam… Aizņemsies rīt piecdesmitnieku?

Tālāk Semjonovs neklausījās. Niknumā griezdams zobus, viņš notraucās lejā un izskrēja uz tukšās, smacīgās ielas. Autobusu nāksies ilgi gaidīt. Ja tas vispār tagad kursē.

Atvaļinātais leitnants Semjonovs pikti nospļāvās.

-   Nu, pagaidi, trāpies tik man vēl ceļā!

2002. gada 17. oktobris, Maskava

«Telefona zvani atskanēja desmitos vakarā ar aptuveni desmit minūšu intervālu. Pie kam gan pirmajā, gan otrajā reizē klausulē valdīja ilgs vispārējs klusums un dzīvokļa saimnieka biežie «hello?» palika bez atbildes. Starp citu, otrā zvana laikā viņš jau bija sapratis, ko tas nozīmē, un pateica «hello» tikai vienu reizi, aiz inerces, zinādams, ka viņam neviens neatbildēs. Tas bija norunātais signāls - slepenā aģenta izsaukums pie bosa…»

Pirksti ierasti lēkāja pa mundri klikšķošo klaviatūru, sizdami uz spožā ekrāna skaidros Times New Roman šrifta četrpadsmitā lieluma burtus. Burti veidoja vārdus, vārdi - frāzes, frāzes - saistošu vēstījumu.

«Tieši desmitos rītā Paiks ieradās pēc izsaukuma. Viņš stāvēja gandrīz pie pašām durvīm, lai nebūtu jākāpj uz biezā deficīta paklāja, kāds rotāja nebūt ne katra priekšnieka kabineta grīdu.

-   Pirmo uzdevumu jūs izpildījāt gluži labi, - pulkvedis Verjomenko dobji sacīja, lūkodamies uz suvenīru sev priekšā - niķelētu vingrotāju, kurš griež «saulīti» ap hromētu stieni.

-    Iespējams, drīz jūs būsit izpircis savu vainu padomju valsts priekšā, atlīdzinājis to kaitējumu, ko tikāt nodarījis, pārdodot amerikāņu valūtu, taču pagaidām jums nāksies izpildīt vēl vienu uzdevumu…

Paiks pamīņājās no vienas kājas uz otru, neatraudams acis no spožās mantiņas un Nodaļas darbam ar ārvalstniekiem priekšnieka nelīdzenā matu celiņa, - viņš, šķiet, tīšām bija noliecis galvu, vairīdamies skatīties sarunbied- ram acīs. Pulkvedis droši vien saprata, ka civilizētā sabiedrībā valūtas pārdošana nav nekāds noziegums, bet šantāža un vervēšana nebūt neskaitās «darbs ar ārvalstniekiem»…»

Speranskis apmierināti ielika daudzpunkti un atlaidās pret ādas krēsla atzveltni. Romāna «Es - VDK aģents» pirmā daļa tika pārdota ar lieliem panākumiem, un viņš bija sācis rakstīt otru. Teksts viņam patika - tas bija patiess, ass, pazīstams… Tiesa, vārdi un šādi tādi sī- kurni bija mainīti. Patiesībā bija bijis Spaiks, nevis Paiks, Verjomenko vietā - Jerjomenko un nevis valūtas pārdošana, bet nepilngadīgās pavešana… Un, ja pavisam precīzi, - pulkveža Jerjomenko kabinetā Spaiks bija izjutis dzīvnieciskas trusīša bailes no pitona, tāpēc nekādas atmaskojošas un sarkastiskas domas viņam prātā nenāca. Pat nemitīgi apļus metošo vingrotāju Spaiks bija uztvēris kā viņu sagūstījušās diženās Sistēmas, ko iemiesoja pulkvedis Jerjomenko, varenības simbolu.

Atmiņas iespiedās zem veiksmīgā rakstnieka bruņu čaulas un uzvandīja to, kas atradas dziļi iekšienē - tā kā kuņģī, kā dvēselē… Viņš izslēdza datoru, ar speciālu antistatisku salvetīti notīrīja putekļaino monitoru un klaviatūru. Strādāt nezin kāpēc negribējās. Smeldza dvēsele un niezēja labā acs.

Speranskis piegāja pie spoguļa. Oho, cik sarkana! Varbūt kaut kas iebiris? Vai plīsis asinsvads? Vai varbūt tas bija konjunktivīts? Tad nu gan nelaikā! Viņš iepilināja acī levomicetīnu un šķērsām pārsēja ar šauru, melnu saiti.

Ar vienu aci sēsties pie datora nebija nozīmes, toties varēja apdomāt, kādu uzdevumu viltīgais un rafinētais Verjomenko grasījās dot godīgajam un atklātajam Pai- kam, kurš savulaik bija iekritis nežēlīgajās un saltajās VDK lamatās. Izsekot savus tautiešus? Nē, tā nav cēla nodarbe, džentlmenis Paiks to nevarētu darīt pat piespiedu kārtā! Iefiltrēties teroristu bandā? Jā, tas būtu varonīgs darbs, taču tolaik teroristu vēl nebija… Lai gan māksliniekam ir tiesības likt lietā izdomu…

Tātad - teroristu barvedis, teiksim, kurds Ahmeds, kurš mācījies MVU, līku degunu, kalsns, ar atļukušām ausīm… Acis viņam kā… Kā… Taču atmiņā nezin kāpēc uzpeldēja eņģeļveidīgās Elzas nekaunīgās ačeles! Un jaunā romāna teroristu bandas vietā rakstnieka Speranska vienīgās brīvās acs priekšā dejodamas izģērbās, taisīja špagatus, locījās, staipījās, novietojās «69» un ceļu-elkoņu pozā divas liliputītes - gaišmatainā, kurai vārds bija Inga, un tumšmate - Elza. Ar savām atklāti seksuālajām izdarībām viņas traucēja radošajam procesam. Un vēl kaut kur Speranska iekšienē lēkāja niķīgais puišelis-našķis un uzstājīgi prasīja savu.

Viņam tā arī neizdevās noskaņoties darbam. Pēc stundas, kad izlaidīgo liliputīšu dzīvie tēli galīgi bija uzvarējuši literāro teroristu miglainos apveidus, Ivans Iļjičs nospļāvās uz darbu un sameklēja galda atvilktnē spilgti rozā vizītkarti ar zelta uzrakstu: «Inga Ērliha, cirka māksliniece»… Kad pilsētas telefons neatbildēja, viņš piezvanīja uz mobilo.

-   Jūs klausās, - atsaucās skanīga mazas, izlaidīgas meitenītes balstiņa, kuru izdzirdot, Ivana Iļjiča ķermenim pārskrēja tirpas.

-   E-e… Runā Johans, - Speranskis stādījās priekšā ar pseidonīmu, kuru bija improvizējis jau tovakar «Juļā».

-   Kā klājas, Johan? - balss pieklājīgi apvaicājās, it kā viņi tikai šorīt būtu šķīrušies.

Speranskis jau vēra muti, lai atbildētu kaut ko tikpat pieklājīgu un neitrālu, bet puišelis, tas resnais, miesas- kārīgais palaidnis, nosēcās klausulē svešādā, aizlūstošā balsī:

-   Tā, Ingrid, pietiek… Es vairs nevaru gaidīt. Ņem savu draudzenīti un joz aši šurp pie manis! Tūlīt pat!

Speranskim strauji paaugstinājās asinsspiediens, pa istabu sāka lēkāt un virpuļot sārti riņķi. Viņš dzirdēja, kā Ingrida, aizlikusi klausulei roku priekšā, ātri kaut ko saka kādam līdzās.

-   Lieliska doma, Johan, - viņa pēc dažām sekundēm atbildēja, taču tagad viņas balss nezin kāpēc atgādināja laika ziņu biroja automātiskā atbildētāja intonāciju, un Speranskis skaidri saprata, ka doma itin nemaz nav lieliska un viņa sarunbiedrenei ir absolūti pie vieifes vietas, kā viņš jūtas.

-   Mēs labprāt ar tevi tiksimies. Taču mums viss ir saplānots pusotras nedēļas uz priekšu. Ja tev nav iebildumu, piezvani svētdien, un es varēšu tev nosaukt precīzu dienu.

-   Svētdiena būs pēc četrām dienām, - Speranskis sacīja. - Es gribu tikties šodien.

Ingrida samulsusi klusēja un tad teica:

-   Tas nav iespējams. Mēs neesam prostitūtas no Tveras ielas. Un arī ne meitenes pēc izsaukuma. Mēs esam mākslinieces. Mums ir grafiks. Pienākumi.

Niķīgais, resnais puišelis jau atkal gribēja uzbrēkt, paģērēt, taču Speranskis viņu aprāja - tā nedrīkst uzvesties, jo nav jēgas, turklāt - bīstami… Elitārām… hm, aktrisēm aizvien ir nopietns un spēcīgs aizsegs…

-   Kāpēc nav iespējams, mincīt? - viņš tincināja, pats brīnīdamies par savu draiski raudulīgo toni. - Vai tad es viņreiz slikti uzvedos? Skopojos? Vai liku garlaikoties?

-   Nē, ko tu! Viss ir kārtībā, - Ingrida atbildēja un ieķi- ķinājās. - Tu esi superīgs papucītis. Ar bagātu fantāziju! Piezvani svētdien.

Izvirtīgās meitenītes uzbudinošās balss vietā atskanēja īsi signāli. Jāatslābst. Speranskis iesvieda klausuli atpūtas krēslā, devās uz vannas istabu un, noņēmis apsēju, apskatīja savu aci. Sarkanums nebija pārgājis. Sūdu būšana!

Bet varbūt viņš no mazajām kučelēm bija noķēris kādu draņķi?! Viņas bija slidinājušas pār viņu savas prasmīgās mēlītes un visādas citādas miklas vietiņas, bāzušas tās, kur pagadās, un likušas zem kā vien iegribēja, bet viņš bija pārlieku piedzēries, lai varētu ko iebilst… Tā ka visnotaļ varēja saķert gan herpes vīrusu, gan trihomo- nozi, gan sifilisu…

Speranskis pat nosvīda. Nolādētās maukas! Viņu vieta ir cietumā! Nē, tas nevar būt - par agru, pat nedēļa nav apkārt. Visām venēriskajām infekcijām inkubācijas periods ilgst kādas desmit dienas un vairāk. Tā ka meitenes nav vainīgas, tā bija sagadīšanās.

Speranskis vēlreiz iepilināja levomicetīnu un apgūlās uz ādas dīvāna.

-   Superīgs! - viņš atkārtoja, savilkdams smīnā uzblī- dušo seju. - Ne jau nu gluži superīgs, bet visnotaļ līmenī…

Ivans Iļjičs slepenībā lepojās ar to, ka savos sešdesmit gados, kad citi viņa pagurušie vienaudži šajā valstī ir zaudējuši pēdējās dzimumpazīmes un domā vienīgi par tuvo pensiju, viņš vēl aizvien izjūt asu, gandrīz vai zinātnisku savā nevērībā pret mietpilsonisko morāli interesi par sieviešu dzimumu. It īpaši - pēc būtnēm, kas bija kā piens un medus, gadus piecpadsmit, sešpadsmit vecas. Taču sekss ar divām burvīgām mazulītēm, kurām pēc izskata nevar dot vairāk par divpadsmit gadiem un kuras pie visa vēl klāt prot ieplest kājas par simt astoņdesmit grādiem, salocīties uz pusēm, iztaisīt tiltiņu, izbāžot galvu caur kājām, - tas nav vis parasts sekss, tā ir opera, izsmalcināta pavārmāksla, itāļu tiramisu… Liliputes atvēra viņam gluži citu pasauli, un viņš apskauda Guliveru, kurš bija nokļuvis Liliputijā. Viņu pārņēma tīkams gurdums… Baltas pludmales smiltis, zila jūra, desmitiem elzu un ingu un viņš, Gulivers Spaiks, - liels, spēcīgs un visvarens…

Kad iezvanījās telefons, Speranskis aptvēra, ka bija saldi gulējis. Pielēcis kājās, viņš kā apdullis ar vienu aci ieurbās riņķojošajā metāla vingrotājā līdzās izslēgtajam datoram. Sirds pēkšņi salēcās un asinsspiediens uzskrēja augšā - Ivans Iļjičs nosprieda, ka zvanītājas ir viņas. Apdomājušās. Sailgojušās. Mainījušas plānus. Mauķeles… Bet cik saldas mauķeles…

-    Klausos! - Ivans Iļjičs nervozi iekliedza ar neziņu vilinošajā klausulē.

-    Zvana kapteinis Jevsejevs. Labdien! - klausule atsaucās balsī, kas laupīja pēdējās cerības uz seksuālām izpriecām. - Vai neiztraucēju?

Speranska pirksts ar sārtu koptu nagu galā nospieda pogu, apstādinādams metāla vingrotāja griešanos. Tā bija bijušā aģenta trofeja. Kad pulkvedi Jerjomenko aizsūtīja pensijā, viņa vietā nākušais majors Sahovs meta laukā priekšgājēja mantas, un Spaiks bija pievācis viņu nomākušo Sistēmas varenības simbolu.

-   Kas? - Speranskis jautāja toni zemāk. - Kāds Jevsejevs?

-   Es tiku apciemojis jūs Kērtisa Vulfa sakarā.

Sarkanie apļi Speranska acu priekšā nezin kāpēc izveidoja ciparus «8» un «9», un caur tiem vīdēja neskaidrs jauna cilvēka tēls zilos džinsos un biksēm pāri pārlaistā kreklā. Jā, ne pēc reglamenta ģērbies leitnantiņš bija taujājis par Vulfu, kurš savulaik tika dzīvojis «Intūrista» viesnīcas 89. numurā.

-   Kapteinis Jevsejevs? - Ivans Iļjičs pārjautāja. - Pagaidiet… Pavisam nesen jūs stādījāties priekšā kā leitnants. Vai varbūt es kļūdos?

-   Nekļūdāties, - klausule apstiprināja un, neizplūzda- ma liekos paskaidrojumos, pārgāja pie lietas būtības: - Man ir lietišķs piedāvājums, Ivan Iļjič.

-   Kādas lietas mums būtu kārtojamas? - Speranskis atšiepa apakšējo lūpu.

-   Pareizāk, nevis man, bet organizācijai, kuru es pārstāvu, - Jevsejevs izlaboja.

-   Arī ar šo organizāciju man sen vairs nav nekādu sakaru, - Speranskis ietiepās.

-   Runa ir par valsts drošību, - klausule stingri izrunāja maģisko formulu, kas uzreiz atņēma vēlēšanos diskutēt. - Es varu izsaukt jūs pie sevis vai arī uz brītiņu iegriezties pie jums, patlaban tieši esmu tepat netālu…

Speranskis pašķielēja uz izslēgto datoru, nopūtās un premjerministra balsī noteica:

-   Labi, es jūs pieņemšu.

Tad mecenāta tonī piebilda:

-   Tikai ņemiet vērā, ka jūsu dēļ es mainu savus plānus…

-   Liels paldies, Ivan Iļjič, - klausule pieklājīgi pateicās, un šī pieklājība noskaņoja rakstnieku uz zināmu viesmīlību.

Pēc pusstundas aromāts piepildīja visu dzīvokli - Iva- na Iļjiča Speranska kafijas kannā gatavojās bieza kafija ar brūnām putinām. Pie durvīm atskanēja zvans, un priekšnamā viena gaidītā viesa vietā parādījās divi, ko namatēvs pagalam necieta, atskaitot gadījumus, kad ielūgtās sīkaļas tika paķērušas līdzi neplānotas draudzenī- tes. Turpretī tagadējā situācija bija kardināli atšķirīga - kopā ar jaunās dienesta pakāpes pārņemto un savā ziņā nomākto Juriju Jevsejevuu ienāca sirms cilvēks, neskaidri apsveicinājās un vecišķi apsēdās uz soliņa, lai novilktu no deformētajām kājām izmītos zābakus… Kaut kas viņā šķita pazīstams, dod dievs atcerēties… Zīmīga bija kārpa ar pretīgajiem matiņiem…

-   Domāju, ka jūs nav jāiepazīstina, - Jevsejevs sacīja, kad Ivans Iļjičs bija pavadījis viesus uz virtuvi un ar neapmierinātu izskatu paņēmis trešo tasīti. - Es pētīju personas lietas, jūs esat tikuši savstarpēji dešifrēti septiņdesmit sestajā gadā operācijas «Ziloņkauls» laikā. Pēdējo reizi kopā strādājāt astoņdesmitā gada jūlijā. Maskavas olimpiāde, Kenijas futbolkomanda…

Kapteinis uzlūkoja kādreizējos aģentus, kas vērīgi un ar bažām pētīja viens otru.

-   Profesors? - Speranskis atcerējās un sāka liet kafiju mazītiņās tasītēs. - Vai tas esat jūs?

Noskovs apstiprinoši pievēra satūkušos plakstus.

-   Jūs maz esat pārvērties, Spaik… par spīti tam jūsu pirāta apsējam. Redziet, es pat nejautāju, vai tas esat vai neesat jūs. Lūdzu, nelejiet man kafiju - asinsvadi vairs nav tie, kas senāk, un asinsspiediens arī lēkā…

Speranskis pasmaidīja.

-   Ne jau es esmu maz pārvērties. Tā ir jūsu atmiņa, kas jūs vēl aizvien neviļ.

Nebija saprotams, vai viņš tika pateicis atbildes komplimentu vai arī atgādinājis sarunbiedram kādu senu nejēdzību.

-   Kafija ir bez kofeīna, nebaidieties… Es jau arī vairs neesmu nekāds puika.

Jevsejevs klausījās viņos ar nekustīgu sejas izteiksmi, tad izvilka no savas somas konjaka pudeli un klusēdams nolika to uz galda. Speranskis uzmeta skatienu etiķetei, atzinīgi noņurdēja un izņēma no bufetes trīs vēderainas konjaka glāzes.

-    Vai varbūt gribat kā tautā pieņemts, no mazajām glāzītēm? - viņš apvaicājās, galvenokārt vērsdamies pie Profesora.

Profesors neapvainojās un atteica, ka viņam esot vienalga. Kad konjaks bija saliets, viņš nedaudz ielēja kafijā un atbīdīja glāzi tālu nost. Jevsejevs un Speranskis, apmainījušies domubiedru skatieniem, ar patiesu vai varbūt šķietamu baudu pacēla pie lūpām dzintara krāsas šķidrumu.

-   Tātad jūs jau esat kapteinis? Vai jūsu paaugstināšana saistīta ar Vulfa otrreizējo apcietināšanu? - Ivans Iļjičs jautāja.

-   Nē, - Jevsejevs strupi atbildēja.

-   Jurijs Petrovičs ir ļoti gudrs un rūpīgs kurators, - pieglaimīgi smaidīdams, sacīja Profesors. Viņš izlikās sūcam savu kafiju, bet patiesībā slepus pētīja Spaika mitekļa interjeru, kas liecināja par tādu labklājības pakāpi, kad rupjais koka bluķis pusdienu galda vietā šķiet kā atvainošanās par visa pārējā uzsvērto izsmalcinātību.

Jevsejevs paskatījās pulkstenī un nepacietīgi sakustējās.

-   Ja atļausit, es iztikšu bez ievadvārdiem… - Viņš ar īsu žestu nolika glāzi uz galda. - Jūs esat veci, uzticami, labi pārbaudīti darbinieki…

Spaiks saviebās. Organizācija, kuru kapteinis pārstāvēja, bija sagandējusi viņam dzīvi. Tīrā nieka - sešpadsmitgadīgas prostitūtas, kura bija izskatījusies gluži pieaugusi, - dēļ. Droši vien viņi paši bija to puņķutapu piespēlējuši. Un tad nostādīja izvēles priekšā - sadarbība vai cietums, lika norīt āķi un piespieda izspiegot savus tautiešus; pēc Amerikas likumiem šāda rīcība bija sodāma ar divdesmit gadiem cietumā! Nav brīnums, ka galu galā viņam nācās palikt PSRS un nomainīt uzvārdu. Varbūt tā arī ir labāk - liekulīgi puritāniskajā dzimtenē par sakaru pat ar divdesmit gadu vecu ķēvi var dabūt divdesmit gadus… Un iekārtots viņš bija gluži labi - gan dzīvoklis, gan iespēja publicēties… Tā ka patiesībā sevišķi nav uz ko turēt ļaunu prātu. Turklāt vēl mūža nogalē.

-   Tagad mums atkal ir ievajadzējies jūsu palīdzības…

-   Vai tiešām trūkst jaunu kadru?! - Spaiks vēl vairāk saviebās.

-    Netrūkst. - Jevsejevs paraustīja plecus. - Taču jāstrādā ir ar cilvēkiem… hm, pieaugušiem, no septiņdesmitajiem gadiem, bet tas laiks jums ir labi pazīstams… Arī uzdevums ir krietni vien sarežģītāks nekā tie, pie kuriem raduši jaunie darbinieki. Psiholoģija, apziņas otrais plāns, piekļūšana dvēseles noslēpumiem…

Pavecie vīri pieņēma manāmi cienīgāku izskatu. Profesors piekrītot māja ar galvu.

-    Turklāt jūs, Ivan Iļjič, esat pazīstams rakstnieks, publiska figūra, jūs iedvešat uzticību. Turpretī docents Noskovs personiski pazīst cilvēkus, ar kuriem jums nāksies tikties. Un arī jūs iedvešat uzticību… Tāpēc vilksit to vezumu divatā.

Jevsejevs iekļāvās divdesmit minūtēs - īsi paskaidroja lietas būtību, atbildēja uz jautājumiem, saņēma piekrišanu, par ko, kā rādās, nebija šaubījies jau pašā sākumā, jo sakars starp FDD un izdevniecību, ar kuru sadarbojās Spaiks-Speranskis, nebija noslēpums ne tikai literārajās aprindās, - un jau pēc tam deva sīkākas instrukcijas. Tad vēlreiz palūkojās pulkstenī un pateicies devās projām, atstādams Spaiku un Profesoru divatā. Uz galda starp viņiem stāvēja tikko iesākta konjaka pudele.

Visā visumā Spaiks gan bija cerējis, ka Profesors ies projām kopā ar Jevsejevu, un nevarēja saprast, kāpēc viņš bija palicis. Viņš ielika netīrās tasītes pa pusei pilnajā trauku mazgājamā mašīnā, likdams viesim manīt, ka pieņemšana beigusies, taču tādējādi izraisīja Profesorā tikai dzīvāku interesi - tas, kā izrādījās, pirmo reizi mūžā redzēja trauku mazgājamo mašīnu un bija pieradis mazgāt traukus ar lupatiņu.

-   Vai tiešām pats mazgājat? Ko tad dara kalpotāji? - Spaiks līdzcietīgi painteresējās.

Profesors iepleta acis - kādi kalpotāji, ko jūs runājat? Visu pats, visu pats ar šīm pašām artrīta sabeigtajām rociņām.

Bet varbūt viņš meloja. Vecais lapsa… Taču no sava pārākuma apziņas Spaikam kļuva labāk ap sirdi. Viņš sāka profesoram skaidrot, cik ekonomiski un prātīgi ir, traukus mazgājot, izmantot sadzīves tehniku, kas ļauj samazināt ūdens patēriņu un izvairīties no mikrobu infekcijām… To sakot, viņš pielēca kājās, piegāja pie spoguļa un apskatīja slimo aci. Sarkanums bija gājis mazumā, un tas krasi uzlaboja omu.

Tad, simboliski pielicis pie lūpām konjaku - «Par vecajiem laikiem, par mūsu jaunību!» -, viņš nodevās atminām. )

-  Vai atceraties, kā gandrīz mēnesi nosēdējām kamerā?

-   Divdesmit četras dienas, - Profesors precizēja. - Šie abi mūs tā pētīja, domāju - ka naktī nenomiedz. Kā viņus… Višinskis un Kločko!

-   Gluži mierīgi varēja to izdarīt. - Spaiks pamāja. - Tie jau bija gatavie zvēri, ne cilvēki. Ne velti šos pielika pie sienas…

Viņš pasmīkņāja.

-   Vai jūs sirdsapziņa nemoka, kolēģi? Slikti sapņi nevajā? Vai arī bezmiegs?

-   Kāpēc mani kaut kam būtu jāmoka? - Profesors atgaiņājās. - Es strādāju instanču uzdevumā, likuma pusē, pret noziedzniekiem.

-  Un kā tad ar Dieva likumiem? Nodevība un liekulība ir smags grēks.

Ja Spaiks cerēja kolēģi sadusmot, tad tas viņam nebija izdevies.

-   Tās visas ir blēņas. Vārdi… Toties asinsspiediens mani patiesi moka, - miermīlīgi atbildēja večuks ar kārpu.

-  Mani arī, - Spaiks atdzīvojās. - Ko jūs dzerat? Kad es dzeru arifonu un ievēroju režīmu, kļūst labāk.

Profesors saprotoši raudzījās Speranskī, laiku pa laikam saberzēdams sausās plaukstiņas.

-   Bet, kolīdz iedzer stimulējošas tabletes, tas atkal ir augšā…

-   Kādas tabletes? - Profesors brīnījās. - Ko tās stimulē?

-   Lai nu paliek, - Spaiks atmeta ar roku, it kā ierosinādams mainīt tematu.

Kādreizējais pārinieks pieņēma viņa noteikumus un kārtējo reizi palūkojās visapkārt.

-   Kāpēc jums plīts ir atsevišķi no cepeškrāsns? Vai tad tā ir parocīgi? Un kāpēc uz tās nav degļu? Kāpēc jūsu televizors ir tik plakans?…

Speranskis pacietīgi atbildēja uz dumjajiem jautājumiem, taču galu galā viņam tas apnika. Un, kad Profesors painteresējās, kas tie par verķiem, kas karājas viesistabā pie griestiem - lampas, vai? -, literāts tikai noburkšķēja:

-   Videokontroles sistēma. Lai viesi kaut ko nenosper.

Profesors atkal neapvainojās. Viņš bija vecs un visā

visumā nožēlojams. Speranskis pat sakaunējās, ka bija izjutis pārākumu pār šo seno drupu kaudzi. Tikai patiešām nebija skaidrs, kāpēc viņš te kvern.

Kad pulkstenis jau bija pāri trijiem, Spaiks neizturēja:

-   Nu ko, vai atvadīsimies? Man noteiktā laikā jāietur pusdienas - režīms, tā sakot…

Profesors negaidot atdzīvojās.

-    Ai, piedodiet, aizpļāpājāmies… Mums taču ir par ko parunāt, aizvien ir patīkami atcerēties jaunību. Pat projām iet negribas. Varbūt arī mani pacienāsit ar kaut ko vieglu, kas nesatur holesterīniņu? Un nākamreiz - es jūs!

Spaiks vispirms izjuta iekšēju sašutumu, taču tūlīt pat sašutumu nomainīja patiess izbrīns. Viņu pirmajā tikšanās reizē viņš bija bijis šaubīgs svešzemnieks, savervēts ar kompromitējošu materiālu palīdzību. Turpretī Profesors bija pārbaudīts un uzticams valdošās ideoloģijas priesteris. Taču vēstures rats bija pagriezies un viss - izmainījies. Ideoloģiski svešais amerikānis sūkstās par nenotikušo randiņu ar elitārām prostitūtām, bet komunisma adepts cieš badu un sapņo, ka kāds pacienās ar pusdienām… Jā, dažādi iegrozās cilvēku likteņi. Spaiks iedomājās sevi - elegantu, veiksmīgu, respektablu, pat savā ziņā seksuālu… un līdzās šis izrāmītais puslīķis… Nabadziņš! j

-    Pacienāšu, kolēģi, protams, pacienāšu. - Spaiks augstsirdīgi smaidīja.

Profesors ēda kāri, ar apetīti, kuras dēļ Amerikānis, kam piemita daudzās vērtīgās īpašības, neviļus viņu apskauda. Vienā laidā slavēja saldēto pārtiku, kas bija mētājusies ledusskapī, šķiet, kopš pagājušā gada, - kā tā tur bija radusies, namatēvs neatcerējās. Būdams labā noskaņojumā, iemalkoja vēl konjaku. Lūkoja iesākt nostalģisku sarunu par tālo astoņdesmito, kad - atceries? - divi Keni- jas futbola izlases rezervisti pēkšņi pazuda no Maskavas viesnīcas kopā ar visām savām mantām un veselu nedēļu nodaļa bija kājās. Profesors neuzturēja sarunu - laikam tāpēc, ka viņa mute visu laiku bija aizņemta.

Spaiks pats ēdienam gandrīz nepieskārās - viņš neēda saldētus produktus, pusdienas visbiežāk ieturēja itāļu kafejnīcā blakus ielā un pašlaik neslēpti cieta Profesora ieilgušās sabiedrības dēļ. Saruna pamazām apsīka, pusdienas beidzās absolūtā klusumā. Uz viesa vientiesīgo jautājumu: «Vai tēja būs?» - Spaiks atbildēja, ka pēc ēšanas tēju nedzer, lai neatšķaidītu kuņģa sulu.

Atkal ne drusciņas neapvainojies, Profesors piecēlās no galda, iebāza kabatā dažus zobu bakstāmos no eben- koka futrāļa un, murminādams pateicības vārdus, devās vispirms uz tualeti, no kurienes ilgi nenāca laukā, bet pēc tam uz priekšnamu… un ilgi - pūzdams un elsdams, itin kā tīši pārbaudītu namatēva pacietību, vilka kājās savus zābakus, pēc kā steidzīgi un izklaidīgi, pat īsti neatvadījies, aizvācās pavisam.

Tikai pēc kāda laika, ar pilnu jaudu strādājot ventilatoram, cauri ielas troksnim, kas pa vēdināšanai atvērto logu pildīja istabu, kad vientuļā literāta miteklis pamazām atbrīvojās no netīkamajām svešinieku atstātajām smakām, Spaiks lēnām aptvēra, ka uz kādu laiku - nedēļu, pusotrām vai pat divām - viņš atgriežas pie savas sākotnes, savām saknēm, pie nodarbes, kuru visu mūžu bija mīlējis un nīdis. Ļaudīm pazīstams kā I. I. Speranskis, viņš patiesībā atkal būs Amerikānis Spaiks Em- lers… Tas ir derīgi, tas dos jaunus iespaidus, atmodinās aizmirstas emocijas un, bez šaubām, radīs jaunu impulsu radošajam darbam.

Speranskis aizvēra visus logus savā plašajā staļinlaika dzīvoklī. Virtuvē jau sen pīkstēja mazgājamā mašīna, ziņodama par žilbinoši nomazgātajiem traukiem. Svešo apmeklētāju pēdas un smakas bija izvēdinātas, tomēr Ivans Iļjičs izbrīnīts pamanīja, ka profesora Noskova tēls, šis ķēmīgais fantoms, bija izmēzis no galvas visas erotiskās fantāzijas, kuras vēl nesen viņu bija tik ļoti mocījušas. Acīmredzot tas nav bijis savienojams vienā galvaskausā - divas mazas jautras izvirtules un nožēlojamais sīkmanis- marksists… Ne velti mēdz teikt - viss notiek uz labu. Arī acs bija gandrīz pārgājusi.

Spārnots Ivans Iļjičs Speranskis apsēdās pie datora, acumirklī izdomāja visu, ko gribēja, un mierīgi veica savu dienas normu - četras lappuses teksta. Pat četras ar pusi.

«Nav ļaunuma bez labuma!» Amerikānis Spaiks bija pietiekami pārkrievojies, lai lietotu krievu sakāmvārdus.

2002. gada 17. oktobris, Rīga

Iespējams, Speranskis būtu izbrīnījies, ja zinātu, ka viens no viņa grāmatas varoņiem, kāds Kērtiss Vulfs, kuru viņš «Intūrista piedzīvojumos» bija attēlojis kā baud- kāru aunu-pedofilu un pašpaļāvīgu spiegu-nejēgu, šajā brīdī atrodas tikai stundas lidojuma attālumā no Maskavas. Patiesībā viņu, zināms, sauca citādi, taču īsto vārdu Spaiks, protams, nezināja.

Klusā Vecrīgas stūrī, Elizabetes ielā, senlaicīgā resto- rāniņā «Resnais Pēteris» kādreizējais CIP darbinieks beidza ieturēt vēlīnas vakariņas ar glāzi laba portvīna. Viņš nebaidījās, ka rīt sāpēs galva vai kuņģis, paaugstināsies asinsspiediens, būs traucēta zarnu trakta darbība vai notiks vēl kas cits, jo savos piecdesmit astoņos gados viņš nebija saskāries ar jelkādām veselības problēmām. Rādās, ka pat trīs gadi padomju cietumā nebija spējuši viņam kaitēt, - Vulfs bija stalts, iznesīgs un lokans, un, lai gan viņa pēcpuse vairs neizraisīja asociācijas ar pingpon- ga bumbiņu, tomēr pēc saviem izmēriem neatgādināja arī globusu.

-  Vai vēl kaut ko, Bob? - Vulfs pāri galdam apjautājās, zinādams, ka pustumsā aiz muguras, līdzās uz pakaļkājām stāvoša milzīga lāča izbāznim mīņājas oficiants, gaidīdams jebkuru signālu - paceltu roku vai pagrieztu galvu -, lai nekavējoties izpildītu viesa kārtējo vēlēšanos.

Pretim sēdošais jaunais cilvēks noliedzoši papurināja galvu.

-   Esmu pieēdies līdz ūkai, - viņš sacīja, atlaizdamies pret tīši raupjā krēsla augsto atzveltni. - Briežgaļa jau bija lieka…

Vulfa vecākais dēls, šajā vasarā aizstāvējis bakalaura diplomu žurnālistikā vienā no «Efejas līgas» universitātēm, bija tēva precīza kopija, ja neskaita mazliet pārspīlēto klīrību un tikpat lielu sportiskuma deficītu. Kad viņi bija līdzās, Vulfu vecāko varēja noturēt par boksa treneri, bet jaunāko - par viņa ne pārāk centīgo audzēkni.

-   Tad kā to tipu sauca? Vai neatcerējies? - jautāja tēvs.

Dēls atkal papurināja galvu.

-   Garš, vājš, ar brillēm. Stādījās priekšā kā Džona- tans, un viss. Taču viņš tevi pazīst. Labi par tevi atsaucās…

Vulfs pasmīkņāja.

-   Vervēšanai ir pieņemts gatavoties. Un atstāt uz objektu patīkamu iespaidu. Tā ir operatīvā darba ābece. Droši vien sasolīja zelta kalnus. Un es redzu, ka tu jau grasījies norīt ēsmu…

-   Nē, es tikai nodomāju…

Tēvs sarauca pieri.

-  Zinu, ko tu nodomāji! Ka tu pamēģināsi, izpildīsi vienu uzdevumu un, ja nepatiks, aši izstāsies no spēles… Tā ir?

Dēls novilka ar plaukstu gar ķieģeļu sienu un nezin kāpēc paskatījās uz pirkstiem.

-   Uz to pusi.

-    Tikai viņš nepateica, ka iestāšanās Firmā maksā dolāru, bet izstāšanās - desmit! Krieviem ir labs sakāmvārds: «Iedosi velnam mazo pirkstiņu - viņš paņems visu roku!»

Bobs pamāja.

-   Tu taču iestājies. Un veiksmīgi arī izstājies.

-   Jā, man laimējās, - Vulfs vecākais sacīja, vērodams glāzi pret gaismu. - Bet par to veiksmi tu kļūdies… - Tiesa, ārēji viss šķiet labi… Tikai iekšienē man kaut kas nav kārtībā. Sirdi urda tāds kā nemiers, es izjūtu nesaprotamu diskomfortu… Tāda sajūta, it kā kāds domātu par mani. Turklāt - nelāgas domas. Baksta adatas manā iz- bāznī kā tajā vecajā filmā, atceries?… Es šonakt gandrīz nemaz neesmu gulējis.

-   Vainīgi treknie latviešu ēdieni, tēt, - Bobs atteica. - Nu kā var ceptam speķim uzdzert kefīru? Un tie zirņi… Mamma sajuktu prātā, ja zinātu, ko tu te ēd.

-   Muļķības, - Vulfs vecākais iesmējās. - Padomju nometnē es pirmo reizi nogaršoju sū-tī-ju-mu - jēlu speķi, apkaisītu ar sāli, un tas bija gardākais cienasts pasaulē… It īpaši ar rupjmaizi un sīpolu.

-   Tad pati Rīga tevi tā ietekmē, - dēls konstatēja. - Te, Elizabetes un arī Alberta ielā, pusi māju projektējis tā slavenā kinorežisora tēvs, kurš uzņēma «Bruņukuģi Pot- jomkinu»…

-   Eizenšteins.

-   Jā. Eizenšteins. Sarkani karogi, revolūcija… Un vai zini, kā senāk sauca šo ielu? Kirova iela. Padomju gars vēl nav no šejienes izvējojies, tas arī tevi nomāc.

-   Tu runā tā, it kā rakstītu «Washington Post» ievadrakstu, - Vulfs iesmējās.

Viņš pamāja ar tukšo glāzi, un no velvju zāles pustumsas tūdaļ iznira oficiants un uzmanīgi iepildīja glāzē valkanu, pēc melnajām plūmēm smaržojošu «Cērčilu».

-  Varētu domāt, ka tu esi salīdzis mieru ar saviem ienaidniekiem…

-   Ienaidniekiem? Nē, dēliņ, tev nav taisnība. Es ne ar vienu neesmu naidojies, es tikai darīju savu darbu. Un ne uz vienu neturu ļaunu prātu. Tas būtu vienkārši muļķīgi. Padomā pats - es strādāju pret Padomiju, tā izjuka, tās vairs nav, tas nozīmē, ka esmu uzvarējis? Bet cilvēki, kuri mani apcietināja septiņdesmit otrajā… Ko tur lai saka… Viņi arī darīja savu darbu, bet šodien ir vai nu miruši, vai saņem nožēlojamus divsimt dolārus mēnesī, par kuriem nevar pat ielikt kārtīgu plombu vai veikt medicīnisko apskati. Viņi ir lemti bēdīgai eksistencei bez zobiem, ar slimu sirdi un aknām… Bet es, kā redzi, esmu sveiks un vesels.

Viņš salutēja dēlam ar glāzi un iemalkoja dārgo, izturēto porto.

-   Protams, es visu mūžu esmu staigājis pa naža asmeni… Un apcietinājums pārvilka svītru manai karjerai. Lai gan pēc zvaigznēm nekad neesmu sniedzies. Toties izdzīvoju. Un Firma, aizvadīdama pensijā, nopirka man nelielu konsultanta biznesu, kas ļāva tev pabeigt Hārvar- da universitāti un pēc tam iekārtoties labā izdevumā ar pasaulē pazīstamu vārdu. Un tagad, kad mans dēls uzturas savā pirmajā korespondences punktā tālajā, aukstajā Baltijā, es varu pavisam vienkārši pie viņa atbraukt, lai kopā pavakariņotu, parunātu par dzīvi un dotu padomu - nekad nesaistīties ar Firmu. Un pie viena nolasītu dažas lekcijas Baltijas socioloģiskajā universitātē, kas segs ceļu turp un atpakaļ… Nav slikti, vai ne?

Vulfs piemiedza dēlam ar aci un iesmējās.

-    Kāpēc gan man vajadzētu turēt ļaunu prātu, ko? Gluži otrādi… Varbūt viņi nolād mani…

Viņš kļuva nopietns un smagi nopūtās.

-   Tu esi kļuvis sentimentāls, - Bobs ieminējās ar tikko manāmu līdzcietību. - Varbūt gribi palūgt viņiem piedošanu? Nožēlot grēkus kā vācieši pēc Otrā pasaules kara? Piešķirt pabalstu savas nometnes priekšniekam? Tagad tas ir modē. Saku tev to kā «Washington Post» korespondents…

Tēvs nolika glāzi uz galda. Šķiet, viņš nebija uztvēris draisko noti jautājumā. Vai arī nebija gribējis to uztvert.

-   Nē, dēliņ. Piedošanu nevienam nelūgšu. Lai gan…

Vulfs nopūtās, palūkojās apkārt, piepūta vaigus un izklaidīgi paplikšķināja sev pa vēderu, kas bija plakans un ciets kā vieglatlētam, - kā cilvēks, kurš maķenīt pāršāvis pār strīpu ar kalorijām un to jūt.

-   Lai gan ir viens cilvēks, kuram es konkrēti tiku sagandējis dzīvi…

-   Kas viņš ir?

-   Lai nu paliek. - Vulfs atmeta ar roku. - Nebijis manis, būtu gadījies kāds cits. Varbūt tas ir vecums, nezinu… Bet man trakoti gribas vēlreiz tur būt. Gan Maskavā. Gan Mordovijā, kur es pavadīju trīs gadus. Ne pašus sliktākos sava mūža gadus…

-   Vai tiešām ir bijis arī sliktāk? - dēls pajautāja.

-   Nē. Sliktāk laikam nav bijis, - pasmīkņāja Vulfs vecākais. Viņš pamāja oficiantam, un tas pēc mirkļa pasniedza rēķinu. - Tikai tolaik es biju par trīsdesmit gadiem jaunāks. Un viss man vēl bija priekšā - gan atbrīvošana, gan visa dzīve…

Vēlāk, kad taksometrs jau vizināja viņus cauri naksnīgajai pilsētai uz viesnīcas pusi, Bobs negaidot ieprasījās:

-   Varbūt tu, tēt, tieši tāpēc atlidoji šurp? Nevis mana zvana dēļ, bet gan… Maskavas dēļ? Nostalģijas dēļ?

Vulfs vecākais pagriezās pret viņu. Miesīgais dēls pēkšņi atgādināja jauno kursantu no pagātnes - naivu, pašpārliecinātu, dumju un… Toreiz, pirms trīsdesmit gadiem, Vulfam bija pieticis ar pusstundu, lai parādītu tam puišelim, kas viņš patiesībā ir un kāda ir viņa cena šajā dzīvē, un, iespējams, uz visiem laikiem izlemtu viņa tālāko likteni…

Interesanti - kur viņš tagad ir? Turpina strādāt Firmas labā jauna kuratora vadībā? Vai arī zaudējis spiegošanas iespējas, izslēgts no aģentu tīkla, visu aizmirsis, māca bērniem mīlēt dzimteni?… Viņam palaimējās, viņš netika atklāts, citādi tupētu cietumā vai, visticamāk, būtu jau satrūdējis bezvārda kapā nošauto iecirknī Maskavas kapsētā.

Vulfs pēkšņi aptvēra, ka arī viņa dēls var nokļūt tādā pašā situācijā, un tad no Hārvardas abiturienta, švītīgā pašapmierinātā amīša, kurš izvēlas kokakolu tikai tāpēc, ka «koka» tradicionāli vēlēšanās sponsorē republikāņus… Kas no viņa paliks pāri? Čupiņa pīšļu un izdzīvošanas instinkts, tā, lūk. Un - Allāh akbar…

- Nē, - Vulfš beidzot atbildēja. - Domāju, dēliņ, ka nē. Pirmām kārtām es gribēju dot tev pareizu padomu - neiet manās pēdās. Taču Maskavā es tomēr pabūšu. Apmetīšos tajā pašā viesnīcā, tikai citā numurā, padzīvošu dažas dienas, paskatīšos… Zini - es biju speciālists Krievijas jautājumos, taču tā arī nespēju tos krievus līdz galam izprast…

Taksometrs apstājās pie četrzvaigžņu viesnīcas stikla durvīm. Tēvs un dēls iztrausās laukā.

2002. gada 17. oktobris, Maskava

Augstajos ozolkoka logos, kas no pulkveža Katranova dzīvokļa iziet uz Krivokoļennajas šķērsielu, atspīd televizora ekrāna mironīgie uzzibsnījumi. Pulkvedis šā mēneša laikā, kas pagājis kopš banketa dienas, ir mainījies uz slikto pusi, itin kā būtu saindējies ar pirogoviešu ēdieniem. Pelēka, iekritusi seja, uz zoda apkaltis skuvekļa iegriezums. Peldmētelī ar monogrammu «I. V. K.» uz krūtīm un kailām kājām viņš sēž televizora priekšā, iegrimis milzīgā krēslā, roka knibinās ap distances vadības pulti.

Pirmajā kanālā rāda sarunu šovu, taču pulkvedis skatās televizoram cauri. Ko viņš tur redz? Varbūt savu štāba priekšnieku - ģenerāli Jermiļjevu, kurš pēdējos mēnešus tika izturējies pret viņu kā pret apnikušu mīļāko, bet pēkšņi bija kļuvis tik pieklājīgs un laipns, ka neviļus prātā nāk doma par kādu nekrietnību?.,. Varbūt cienījamais Ivans Ņikanorovičs solītās ģenerāļa pakāpes vietā grasās dot uzticamajam padotajam ar celi pa sēžamvietu un aizsūtīt pensijā? Bet kāpēc tad uzdeva gatavot pavēli par raķešu poligona izveidošanu Tihodonskas apgabalā? Principā jaunu objektu attīstīšana nav viņa, Katranova, joma… Turklāt darbs ir ilgstošs, bet viņš jau ir iesaistīts ķīniešu sarunās - nevar taču rauties vai uz pusēm! Un arī attiecībā uz sarunām nav nekādas skaidrības - dokumenti par šo tēmu viņam netiek piesūtīti, sarunas par komandējumu uz Guaņdžou ir krasi aprāvušās… Ap to visu sacelta kaut kāda kņada, nepatīkama kņada, ar tādu kā briesmu pieskaņu… Un sākās viss pēc tā muļķīgā sapņa par Ļeņina statuju ar elektronu iekārtu galvā! It kā metāla stabs no pagātnes būtu pastiepis rokas pēc viņa neaizsargātā kakla, nolēmis aizsūtīt Katranu Drozdam pa pēdām…

Šīs domas pēdējā laikā nedeva miera pulkvedim Kat- ranam, visas aknas bija saknābājušas… Nekas nesagādāja prieku. Arī tas, ka Svēta bija sākusi pa telefonu laipnāk sarunāties, pat solījusies kopīgi ieturēt pusdienas…

Milzīgais dogs Borja, nagus pret parketu skrapstinā- dams, nemierīgi kursē starp pustumšo viesistabu (saimnieka zona) un spoži apgaismoto virtuvi (saimnieces zona), kur vēl gaisā jūtama vēlīno klusumā ieturēto vakariņu atmosfēra, bet Iriša koncentrējas, lai saliktu galda piederumus trauku mazgājamā mašīnā. Ikreiz, skriedams no istabas istabā, suns jūt ko savādu, tādu kā atmosfēras izliekumu, it kā starp viesistabu un virtuvi nestieptos vis piecus metrus garš kovrolīna celiņš, bet gan daudzi kilometri tukša, melna un ledaina kosmiskā izplatījuma - gan tumši, gan skumīgi, nudien, spalva slejas stāvus kā salā, krūtis plosa apslāpētas rejas, un nabaga Borja netiek gudrs, kas tā par anomāliju. Skaidrs ir viens - mājā kaut kas pamatīgi ir sagājis dēlī.

- Puisītim sakārojies kāda gardumiņa? - saimniece pēc sava prāta iztulko Borjas tramīgumu. - Nu, nāc, nāc, mīļumiņ…

Viņš pamet sunim šķiņķi, kas atlicis no vakariņām. Dogs nožāvājas, plati atplezdams melni violeto rīkli, un skatās saimniecei acīs. «Neko nesaprot,» viņš domā. Bet, ja dod, - ir jāēd, tas ir pirmais suņu termodinamikas likums. Suns noliecas pār bļodiņu un rij gaļu, strauji purinādams galvu.

Tad saimniece izslēdza virtuvē gaismu un devās uz dušu, ietinusies frotē palagā - uz mata kā «hotdogs» ar resnu apetītlīgu desiņu viducī -, pēc tam iešļūkāja viesistabā. Starp saimnieku un saimnieci notika īsa, pavisam īsa saruna. - Saimniece neapmierināta aizgāja uz savu guļamistabu, saimnieks palika sēžam pie televizora, drūmi urbdamies ar skatienu… Jā - kur tad?

Borja pacēla galvu, saausījās. Glumā smukulīša - televīzijas raidījumu vadītāja vietā, kas rosījās cilvēku pārpilnā studijā, suns saskatīja neskaidru attēlu, acīmredzot to pašu, ko patlaban redz viņa saimnieks. Nepazīstama sieviete. Tāda paša vecuma sieviete kā viņa saimniece… tikai garāka, slaidāka un jaunavīgāka, zem gludās ādas kustas muskuļi, bet acis uzzibsnī aukstas kā tērauds… oho, tā nu gan prot komandēt, esi mierīgs, un viņai pakļauties ir patīkami. Borja klusi iesmilkstējās uz pagrieza galvu sānis. Nu kas tur sevišķs? Sievietes. Mātītes. Kuces. Reizēm, kad saimniece aizbrauca kādās darīšanās un māja bija tukša, šurp mēdza nākt citas sievietes, atnesa līdzi ēdamo, vīnu un nepazīstamas smaržas, tad saimnieks uz viņu klaigāja: «Fu! Savējie!» - un iespundēja garderobes telpā. Tas, protams, nebija biedriski, un tabakas lapu aromāta pievilkušos garderobes telpu Borja nevarēja ciest, taču saimnieku saprata - bez mātītes nav nekāda dzīvošana.

Kāpēc, saimniek, neved šurp to ar ledaino skatienu, kāpēc mokies un slienājies?

Suņu valodā vārdam «neuzticība» nav negatīvas pieskaņas. Borjam šķita, ka šajā ziņā viņi ar saimnieku labi saprotas. Piemēram, nomainīt dzeramajā traukā sastāvējušos ūdeni pret svaigu… vai nomainīt veco mātīti pret jaunu… no aukstas būdas, kur slikti baro, pārcelties uz siltu un mājīgu, kur dod visādus gardumus… Tikai muļķis atteiktos. Tiesa, ir viens svarīgs «bet», tikai viens. Saimniekam nedrīkst būt neuzticīgs. Tad jau tā būs nodevība. Un bez saimnieka ir vēl arī saimniece, kura pārrauga virtuvi un gardās vakariņu atliekas. Kā te lai tiek gudrs? Ai, cik tas viss ir sarežģīti…

Borja pauda savu viedokli ar delikātu ieriešanos, kas atgādināja ieklepošanos.

- Pazūdi, - saimnieks atgaiņājās ar pulti.

Būs apslimis, vai?

Suns nemierīgi patrinās, piegāja pie melnā cauruma, kas veda uz gaiteni, paošņāja tumsu, ierūcās. Gribējās ieiet pie saimnieces un apspriest ar viņu radušos situāciju, paskaidrot, kas un kā; viņai vajadzētu saprast, jo arī no viņas reizēm nāk svešu uzbudinātu tēviņu dvaka…

Bet tur, starp abām zonām, ar mīkstu kovrolīnu izklāta gaiteņa vietā Borjam rēgojās auksts, drūms tukšums, bezgalība. Un viņš neriskēja mesties tajā iekšā.

2002. gada 17. oktobris, Piemaskava

Trīsdesmit kilometru uz dienvidrietumiem no Krivo- koļennajas šķērsielas Borovskas šosejas malā pamazām mierā iegrimst divstāvu savrupmāja ar jautru ceriņkrā- sas dakstiņu jumtu. Un cik skaisti iegrimst! Rodions, karsti mīļotā atvase, tomēr aiztraucies uz savu konferenci Bombejā, no kurienes jau trīsreiz piezvanījis: viss ir štokos, senči, neuztraucieties, un senči ar mierīgu sirdi var atslābināties. Pie velna apnicīgo televizoru! Smagie aizkari aizvilkti, tērauda pretvētras paneļi pie logiem noregulēti stāvoklī «nakts», trauki nomazgāti, gulta uzklāta, atskaņotājā ievietots labāko disku sešnieks.

Guļamistabā deg mierīga zeltaina gaisma, un pulkvedis, nē, nevis pulkvedis, bet vienkārši Serjoga Migu- novs, viņš arī Alēns, jauns un iemīlējies, ākstās, dejo mūzikas ritmā, enerģiski kustinādams gurnus un acīm redzami izzobodams kāda izpildīšanas manieri. Šķiet, viņš arī dzied, ar rokām iekrampējies iedomātā mikrofona statīvā, - kaut ko enerģisku un aizrautīgu. Uz grīdas stāv krietni patukšota «Chateau Margot» pudele, bet Sergejam Migunovam priekšā uz gultas sēž vienīgais skatītājs īsā zīda krekliņā - nē, ne tikai likumīgā un uzticīgā sieva, bet gan viņa sapņu meitene, viņa Svēta. Vai, precīzāk, - Varja. Vēl aizvien Varja. Varjeņka.

Kad dziesma ir galā, no skatītāju zāles atskan labvēlīgi aplausi, zīda krekliņš lido uz skatuvi. No skatuves lido mājas šorti, ir dzirdami smiekli un spiedzieni, un uz brīdi skatuve un skatītāju zāle sajaucas trakulīgā virpulī.

Pēc tam viņi guļ noguruši un pēkšņi novecojuši, sūc vīnu, gurdi sarunājas. Par Rodionu, kurš…

«Vai tev nešķiet, ka viņš pārāk nopietni attiecas pret savu zinātnisko darbu?… Ieracies grāmatās, nemaz vairs nav savā ģīmī… Pret Kseniju, rādās, ir atsalis… Starp citu, viņas vecāki… kā tu domā, varbūt derētu viņus uzaicināt'?… - Liecies mierā. Ja nu vienīgi neitrālā teritorijā… Kādā restorānā. Mājās neaicināsim, sveši cilvēki tomēr… Es negribu. - Kā tad tu savus kursa biedrus sadomāji uzaicināt? - Tur nu es nošāvu greizi. Riskēju… - Zināms, ka riskēji. Tavs Katranovs nez aiz kādiem priekiem pēkšņi sācis man zvanīt uz mobilo… - Pagāns tāds. Man gan kopš tā laika nav ne reizes piezvanījis… Ko tad viņš grib? - Neko. «Kāklājas», «kasjauns», «sveiciensSergejam»… Viņš tev ir dīvains… - Nav nekā dīvaina. Iegrābies, un viss. - Kā tu to domā? - Katrans ir tevī ieķēries. Ieskatījies. - A-a… Tāpēc jau es saku - tu riskē, dārgais… Labi, labi, es pajokoju…»

Pēc mirkļa Svēta iemieg, bet Migunovs nemierīgi grozās, sten. Ne jautrība, ne iedzeršana, ne sekss - nekas nespēja aizgaiņāt viņa drūmās domas.

Darbā valda nervoza atmosfēra - tāda kā neplānota inspektoru pārbaude: slepenības režīms, operatīvais darbs un tā tālāk. Dokumentu skatīšanas kartītes cilā, salīdzina ar ierakstiem darba burtnīcās, īsi sakot, bojā nervus… Varbūt tas nemaz nav saistībā ar Dičkovu, bet varbūt vējš pūš tieši no turienes. Lai kā arī būtu - ja patrāpīsies pa rokai kāda sīkuma dēļ, uzreiz aizsūtīs pensijā. Labākajā gadījumā… Katram gadījumam derētu nodrošināties. Vakar viņš pasūtīja meistaram tēvocim Petjam no Čerkizovas tirgus universālās elektroniskās atslēgas dublikātu. Viņš izvirpoja precīzu kopiju, protams, bez elektroniskās serdes. Nav jau ar nemaz vajadzīga…

Iemigt neizdodas. Migunovs pieceļas, staigā pa istabām, tad nokāpj pagrabā. Tas nav tāds pagrabs, kā to parasti iedomājas, - ne putekļu, ne netīrumu, ne krāmu. Drīzāk tā ir vēl viena istaba. Tīrs, sauss un smaržo pēc koka. Liekas - viss ir kārtībā. No slepenas vietiņas viņš izvelk dzeltenu novecojušas fleškartes taisnstūri. Ilgajos dienesta gados virsniekam sakrājas ne mazums visādu krāmu, no kuriem cilvēki civilajā dzīvē bēg kā velns no krusta, - pārdesmit patronu, duncis, «RGD-5» granāta, kāds «kreisais» stroķis vai tāds flešs, kuru jau sen vajadzēja iznīcināt… Armijā uz šiem ierastajiem priekšmetiem skatās vienkāršāk, iecietīgāk, pareizāk, piever acis līdz attiecīgam brīdim, bet ja trāpīsies pa rokai… Flešu vajadzētu sadedzināt. Kur ir sērkociņi? Vai šķiltavas? Ne uz plaukta, ne atvilktnēs, ne darba jakas kabatās uguns avots neatradās.

Migunovs uzkāpa augšā un aci pret aci sadūrās ar satraukto Svetlanu.

-   Kas noticis, Serjožeņka? Kāpēc tu neguli?!

-   Bezmiegs, - viņš īgni atbildēja. Un tūdaļ pārgāja uz maigāku toni: - Neuztraucies, tas nekas nav…

Bet Svetlana nervozi apķērās viņam ap kaklu, piespiedās ar visu augumu, un viņš sajuta, ka sievas ķermeni krata nervozi drebuļi.

-   Nabadziņš! Iesim gultā, es tevi apskaušu, sasildīšu, tu uzreiz aizmigsi…

Un, lai gan nebija skaidrs, kuram no viņiem mierinājums vairāk vajadzīgs, Migunovs atgriezās laulības gultā, apskāvās ar sievu un iemiga. Dzeltenais taisnstūris ar nošķelto stūri palika guļam uz naktsgaldiņa.

2002. gada 17. oktobris, Maskava

Kapteinis Jurijs Jevsejevs divpadsmitos naktī klīst pa Kuzņeckas tiltu plecu pie pleca ar meiteni Mašu no avīžu kioska un īsti nezina, par ko ar viņu lai runā. Par politiku? Viņa droši vien daudz lasa avīves… Vai par to, ko pašlaik raksta avīzēs? Par horoskopiem? Sadzīves slepkavībām? Kādas blēņas! Tomēr personisko dzīvi kaut kā vajag nokārtot. Vajag. Un tā nu viņš cenšas. Kārto.

-   Klau, es tā skatos - kiosknieki to vien dara, kā lasa avīzes un žurnālus, jums to ir veseliem kalniem…

Kapteinis pagrieza galvu uz Mašas pusi un lūkoja iedziļināties viņas vienkāršajās un skaidrajās profila līnijās.

-   Reizēm pat skaudība māc - sēdi, lasi, nekur nav jāsteidzas… Bet es reiz iestrēgu administrācijā uz divām stundām un aiz neko darīt mēģināju izlasīt vienu mūsu centrālo laikrakstu no sākuma līdz beigām. Vai zini - taisni vai galva apsāpējās.

-   Nebija interesanti, vai? - meitene Maša apjautājās.

-  Nejau tas… Vienkārši pretīgi. It kā būtu netīras tenkas par kaimiņu saklausījies. Melus. Turklāt tādus nemākulīgus… Un galvenais - bezjēdzīgus.

Maša papurināja galvu un vienā rāvienā izkliedēja visas aizdomas.

-   Ne-e, es avīzes nelasu.

-   Ko tu dari? Ņem līdzi grāmatu?

Viņa iesmējās.

-   Ne-e, arī grāmatas es nelasu, tur murgi vien ir.

Arī Jura iesmējās. Lai gan, var teikt, pavisam cita iemesla dēļ.

-   Ko tad tu dari?

-   Kā - ko?… Risinu krustvārdu mīklas. Nekaitina. Un, no otras puses, ir noderīgi. Es attīstos. Ko tu smejies? Vai kaut kas nav lāgā?

-   Es nesmejos, - Jevsejevs atteica pilnīgi nopietni.

Mājās māte visas ausis bija pieskandinājusi, sak, tev

vajag meiteni - nopietnu, glītu un vienkāršu, bez kādām pārgudrībām (tas, protams, bija akmens Sūras dārziņā). Tēvs sarunās neiesaistās, demonstrēdams vīriešu neiejaukšanās principu, taču viņa seja kļūst tik… hm, hm… nopietna, ka uzreiz kļūst skaidrs - drīz viņi vilks meldiju divbalsīgi. Vienīgi draugs Cēzars klusē, nezāģē. īstens cilvēka draugs. Taču Cēzaram ir vienkāršāk, viņam nav miera no suņu audzētājiem, ik nedēļu ved uz lecināšanu ar visvisādām augstdzimušām būtnēm…

Tieši tā - uz lecināšanu. Jura, lai gan Cēzaru ļoti cienīja, tomēr neuzskatīja sevi par tik… fizioloģiski norūpējušos tēviņu. Tas ir, agrāk nebija uzskatījis. Jau atceroties vien idiotisko scēnu ar Suročkas radiem, viņam radās doma, ka vīrieša dzīve ārpus ģimenes konteksta nemaz tik bezjēdzīga nav. Darbs, pasēdēšanas ar draugiem, atkal darbs… Nekas, normāli.

Un tālāk?

Arī tālāk - nekas. Gandrīz mēnesis būs pagājis, katra diena ierasti iezīmējas ar kārtējo problēmu meteorītlie- tiem, tika izrauti jauni krāteri, aizvilkās ciet vecie, gaiss skanēja, pieauga un sabiezēja mākoņi, sprakšķēja un dzirksteļoja.

Viņš beidzot bija ticis galā ar rakstiskajiem paskaidrojumiem par Rogožkina apcietināšanu. Bija pamatīgi ķēries klāt «Dičkovas trijniekam» - tālruņu diennakts noklausīšanās, vizuālā kontrole izlases kārtībā, ierobežota pieeja slepeniem materiāliem, aizliegums izbraukt uz ārvalstīm, viltus informācijas piegāde… Vēl, pēc tēva padoma, tika iesaistījis vecos aģentus - Profesoru un Spaiku, lai pastrādā pārī, patramda figurantus, varbūt izdodas izdabūt no viņiem noderīgu informāciju.

Ar vārdu sakot, darbā viss ritēja gluži normāli. Turpretī personiskā dzīve bija ievirzījusies strupceļā. Nebija izlādes.

Toties bija pamodusies neskaidra vēlme atriebties Sūrai par šo neveiksmi vai, drīzāk, pierādīt pašam sev, ka viņa pasaulē nav vienīgā, ka ir citas meitenes, daudz pārākas par viņu - slaidākas, skaistākas un pat gudrākas! -, kurām, lai demonstrētu savu prātu, nepavisam nevajag ievilkt tevi diskusijā par Kafku un Solžeņicinu. Nē, tā ne… Ne jau Sura bija uzsākusi to stulbo literāri sabiedrisko diskusiju?… Nē, šķiet, tā nebija Šura… Tā. Skaidrs - viņš bija gribējis dabūt meiteni bez «piekabes» nesimpātisku radu veidā. Lai gan arī tas, tā teikt… Bāreni, vai?… Nē. Vispār tā - viņš gribēja meiteni. Un punkts. Tad jau vēlāk redzēs.

Tad piezvanīja Ļoha Semjonovs, kādreizējais sola biedrs skolā, uzaicināja uz klases tikšanos - neliels tusiņš dzīvoklī, kaklasaite nav obligāta -, un Jura sev par brīnumu piekrita. Bija ne mazums degvīna, uzkodu un iekšēja mēroga sensāciju, kā: «Emmiņa Grivanova izgājusi par sievu pie azerbaidžāņa,» - kā arī dedzīgu strīdu un tenku, bet vēlāk Jura attapās piesmēķētā virtuvē kopā ar skaistu meiteni Oļu, kurā bija iemīlējies no ceturtās līdz kādai tur klasei un no kuras bija atteicies, jo viņa tam bija šķitusi pārāk skaista un tas viss - pārāk bezcerīgs… Un nu viņi stāvēja virtuvē pie loga, bet meitene Oļa bija kļuvusi vēl skaistāka, šī viņas īpašība jau ietiecās bezgalībā kā raķete, viņa bija paguvusi izskriet pie vīra un izšķirties, un tagad viņai neklājās viegli, bija vajadzīgs atbalsts, labs padoms un viss kas tādā garā, un izskatījās, ka vienīgi Jura ar savu smalko garīgo struktūru bija spējīgs viņu saprast. Viņš aizveda viņu mājās un palika pa nakti.

Ap septiņiem viņš ar pirmo trolejbusu brauca mājās un domāja, un lauzīja galvu - kā skaista meitene var būt tik… nevis vienkārši dumja, bet tik pārsteidzoši, kareivīgi dumja, tik sekla, ka vai nervi netur. Arī šī viņas īpašība, šķiet, ietiecās bezgalībā kā raķete ar kodolgalviņu. Un tas nepavisam nebija smieklīgi. Tas bija - Jura sev godīgi atzinās - krietni vien sliktāk nekā idiotiski radi un runas par Kafku.

Labi, labi… Pēc tam vēl bija mēģinājumi kaut ko pierādīt un nokārtot personisko dzīvi, tik izpostītu un samocītu. Tas bija vētrains un trauksmains process. Savā ziņā tas atgādināja elektroniskās viktorīnas spēli. Kreisās puses kontaktu novieto uz bildītes ar FDD brašā kapteiņa attēlu, bet labās - teiksim, uz Ekonomiskās drošības dienesta vecākās lingvoekspertes Ludmilas Genadjevnas Dratjko, draugiem - vienkārši Ļusjas, portreta. Ja atbilde ir pareiza - iedegsies lampiņa. Viens, divi, trīs - eglīte, iededzies!

Neiedegās. Ludmilai Genadjevnai vai vienkārši Ļusjai bija īsa virslūpa, melnīgsnēja āda, sportisks augums un stingras, meitenīgas krūtis. Bet virs kreisā ceļgala, aptuveni gurna vidū - īsa, balta rēta.

-   Mopša darbs, - Ļusja paskaidroja vienā no pirmajām tikšanās reizēm, kad Jevsejevam tika noformēta A kategorijas pieeja vecākās lingvoekspertes ķermenim. - Tas piederēja kādam no kaimiņiem, skraidīja pa sētu. Tolaik es vēl biju maza. Reiz šis ne no šā, ne no tā pieskrēja klāt, iekampa un palika karājamies ilknī, iedomājies? Es kliedzu, šis smilkst, karājas, skrāpējas… Šausmas!

-   Un kas notika tālāk? - Jura Jevsejevs painteresējās.

-    Nu… Tēvs aprunājās ar kaimiņu, pateica kādam «augšā». Un viss. Mopsi neviens vairs netika redzējis.

-   Kā tā? Iemidzināja, vai?

-   Kā lai es to zinu? - Lū paslējās gultā, apsēdās, pavilkuši kājas sev apakšā, pastiepās uz augšu, un uz viņas gurniem un dibena nebija ne vēsts no celulīta. - Vai tev žēl mopša?… Un manis? - Vecākā lingvoeksperte savilka lūpas tūtiņā. - Ma-a-azu meitenīti tev nav žēl? Kājiņai bi-bi, vai neiedosi bučiņu?

Juram sametās šķērma dūša. Šajā viktorīnas tūrē viņš bija zaudējis.

Trešais mēģinājums. Hella, žurnāla «Sardze» apskat- niece, augums - metrs sešdesmit pieci, kalsna, praktiski bez svara, ģīmītis ar uzrautu deguntiņu kā fejai japāņu multenē. Viņa bija rakstījusi jubilejas rakstu par ģenerāli Jefimovu, un Juram vajadzēja paņemt kaut kādus materiālus. Kādā jaukā un vēlā vakarā Jura negaidot attapās mājās pie Hellas. Ēda makaronus flotes gaumē un dzēra «pīlādzīti». Vispirms Hella atzinās, ka glezno ar eļļas krāsām, pārsvarā zirgus un putnus. Bet vēlāk, jau krietni burās, pēkšņi ievaicājās, kurā veikalā viņš iepērkas un cik tur maksā liellopu gaļa.

Neiedegās.

Ceturtais mēģinājums. Maša, pārdevēja kioskā «777 sīkumi» iepretim Gurnam… Un tieši ar viņu, ar Mašu no kioska, kapteinis Jevsejevs patlaban soļoja uz metro staciju «Kuzņeckas tilts». Šajā reizē viņš neloloja nekādas ilūzijas. Šajā kioskā viņš laiku pa laikam pirka cigaretes un laiku pa laikam redzēja pilnīgas rokas un ar pulove- ri apstieptas krūtis, kurās viņš saskatīja kaut ko tīkamu un veselīgu, bezmaz vai ēdamu, kā nosalušam šķīvis karsta boršča vai mājas sacepums brokastīs. Un vakar viņš nebija nocieties un kopā ar naudu par cigaretēm tika pasniedzis salocītu lapiņu no bloknota, kurā stāvēja rakstīts: «Kafejnīca «Kūrfirsts», rīt pulksten 19.00. Nekožu, virsū nemetos, rupji nelamājos. Vai atnāksit?» Lodziņā parādījās jauka krieviska sejiņa, viegli piesārtusi, kas Jevsejevam patika.

-   Ko nozīmē «kūrfirsts»? - Maša jautāja.

-   Nu… Kaut kas līdzīgs hercogam vai kņazam Vācijā tās sadrumstalotības periodā, - Jura atbildēja. - Lai gan neesmu drošs… Tomēr…

-   Bet kas ir pusdārgakmens ar sešiem burtiem - jūs zināt?

-   Droši vien onikss, - atbruņotais Jura nomurmināja.

-   Šķiet, ka derēs.

Un tā viņi apmeklēja «Kūrfirstu», pastaigāja pa Rož- destvenku un devās uz metro, turklāt Juram nākotnē pavērās visnotaļ skaidras perspektīvas. Viņi bija paguvuši saskūpstīties tukšā autobusa pieturā, tā ikdienišķi, lietišķi, itin kā parakstītu nodomu līgumu, un Maša paziņoja, ka viņas dzīvoklī Volgogradas ielā līdz rītam neviena nebūs. Tā ka - viss skaidrs. Vienīgā bēda, ka Jura praktiski bija izsmēlis visus viņam zināmos smalko sarunu tematus, bet Maša šķita to nemanām, soļoja klusējot, vērodama laternu atspulgus uz slapjā asfalta, - nu kā to lai saprot?

«Varbūt viņai vienkārši vajadzīga nauda?» pēkšņi Juram iešāvās prātā. Nauda. Nu ko, no vienas puses, tas visu atvieglo, bet no otras… Viņš jau bija gatavs parunāt kaut vai par Kafku, par to… kā viņu… eksistenciālismu, vai… Vienalga, par ko, kaut vai par akadēmiķi Saharovu un Ņūtona binomu. Taču uz to laikam šeit nebija nekādu izredžu.

-   Literārs virziens pagājušā gadsimta vidū, - Jura ieteicās. - Piecpadsmit burti. Uzminēsi?

-   Renesanse, - Maša nekavējoties atbildēja un pasmaidīja, parādīdama līdzenus, veselus zobus. - Uzminēju?

Jura apstājās, aizsmēķēja. Atcerējās Beatrisi Karlov- nu Dornu, kura FDD akadēmijā bija mācījusi lietišķo etiķeti. Nomurmināja:

-   Pašā desmitniekā. Gandrīz desmitniekā…

-   O! Bet balva? Vai balva būs?

Nakts veikalā Jura nopirka pudeli šampanieša un konfekšu kārbu. Metro tunelī viņi vēlreiz saskūpstījās, nu jau maķenīt iejūtīgāk, un Juru pārņēma ja ne tieši kaisle, tad ziņkāre, jo viņš pēkšņi aptvēra, ka vēl ne reizes nav gulējis ar sievieti, kurai ir tik kuplas krūtis.

Kad viņi nostājās uz eskalatora, no lejas augšup viņiem pretī slīdēja trokšņains tikko no vagona izkāpušu vēlīnu pilsētnieku bariņš. Maša stāvēja Juram priekšā, eskalators izliecās, slīdēja lejup, un meitene izrādījās esam gandrīz divas galvas zemāk par Juru. Nepagriezdamās viņa pēkšņi saņēma tā roku, izvilka caur padusi un nolika sev uz krūtīm. No pretī slīdošā pūļa atskanēja atzinīgi izsaucieni.

Un tad viņš ieraudzīja Suru.

Viņa stāvēja šajā pūlī, uzlikusi labo roku uz paroča, viņu nezin kāpēc visvairāk satrieca viņas pirksti - tievi un glezni, gandrīz caurspīdīgi, tie gulēja uz simtiem tūkstošu nogrābstītās raupjās gumijas lentes. Pēc tam viņš ievēroja viņas seju, bālu, kā miltiem nobārstītu, lielās acis, kādas vecās filmās rāda tuvplānā, kad kāds vai nu iesit sievietei pa vaigu, vai pasaka kaut ko nelāgu, kā, piemēram, ka viņas puisis ir kritis karā. Un vienkāršo tumšo lietusmēteli, un nenosakāmas krāsas šalli, un matus, kas risa pār pleciem.

Arī viņa nebija viena - viņas viduklim bija pieķēries čirkains jauneklis ar sievišķīgu seju un pilnīgām lūpām. Acīmredzot tā bija viena kompānija. Jauneklis smējās kopā ar citiem un kaut ko teica viņai pie auss, vienlaikus gremodams košļājamo gumiju. «Droši vien no represētajiem,» Jura negaidīti indīgi nodomāja.

Viņa nesmējās, bet skatījās uz viņu. Viņš skatījās uz Mašu. Tas ilga ne vairāk par četrām piecām sekundēm, viņi satikās un aizbrauca katrs uz savu pusi. Jura atskatījās, ieraudzīja viņas taisno muguru, plecus, ko sedza matu vilnis, - nu, paskaties atpakaļ! Nepaskatījās. Atskatījās jauneklis. Pasmīnēja un pārvietoja roku no Suroč- kas vidukļa augstāk, it kā arī grasītos nogrābstīt viņas krūtis… Jura strauji novērsās. Asinis iesitās sejā.

Pārlēkt pāri otrā pusē, panākt, ietriekt viņa ņirdzīgo ģīmi plecos, lai sprogas vien rēgojas ārpusē…

Viņš nekur neskrēja. Attapās, ka viņa roka vēl joprojām guļ uz Mašas krūtīm. Noņēma, iebāza roku kabatā. Tad izdzirda piebraucošā vilciena troksni. Kad viņi nokļuva lejā uz perona, vilciens jau stāvēja ar atvērtām durvīm, un viņiem nācās skriet. Ielēca vagonā. Maša uzreiz apsēdās un palūkojās viņā no apakšas, pasmaidīja, it kā demonstrēdama apbrīnojami veselīgos zobus. Jura nepasmaidīja pretī. Kad automātiska balss noskandēja: «Uzmanību, durvis aizveras…» - viņš izkāpa no vagona. Durvis aizķēra viņa jakas stūri, bezzobaini noklabēja, atvērās un vēlreiz aizvērās.

Jura, cenzdamies neatskatīties uz ātrumu uzņemošo vilciena sastāvu, gāja atpakaļ uz eskalatoru. Lejup brauca divas pavecas sievietes, pieturēdamas viena otru aiz rokas. Viena no viņām spieda pie krūtīm audekla sainīti, no kura lūkojās laukā zaļo lociņu bārkstis. Jura atcerējās savus pirkumus un pamanīja, ka maisiņš ar šampanieti un konfektēm palicis pie viņa. Žēl, vajadzēja atstāt vagonā.

«Viņai arī būtu jāpamet tas sprukstiņš un jābrauc lejā,» Jura domāja, operēdams ar neskaidrām pasaulē notiekošā simetrijas formulām. «Vai arī viņa gaida mani augšā.»

Viņš uzbrauca augšā. Izgāja no pazemes pārejas. Aiz- soļoja līdz Kuzņeckas tiltam. Tad izgāja uz Lubjankas laukuma. Tad aptvēra, ka viņi varēja izmainīties pārejā, un atkal nokāpa metro. Šuras nekur nebija.

Muļķīgs, bērnišķīgs aizvainojums žņaudza kaklu. Nē, ne aizvainojums. Niknums. Pareizāk, nevis niknums, bet… Jura pats nezināja. Kaut kur starp atslēgas kauliem bija iestrēgusi asa, svilinoša šķemba, un tai nosaukumu Jura vēl nebija izdomājis.

2002. gada 17. oktobris, Daitonbīča

Kad Maskavā nosita pusnakti, Daitonbīčā Floridas štatā tikko bija beigusies darbadiena. Pirmo tās daļu Oksa- na bija pavadījusi viesuļvētras sapostītajā persiku dārzā - zvilnēja atpūtas krēslā, sūca džinu ar toniku no ter- mokonteinera un slinki šķirstīja dažus biezus reklāmu katalogus, paralēli iespēju robežās pieskatīdama celtnieku puertorikāņu brigādi, kas strādāja mājā. «Puerti» kustējās kā miegainas mušas un nemitīgi līda pie viņas ar kaut kādiem saviem jautājumiem, uz kuriem Oksana droši vien nebūtu spējusi atbildēt, pat ja tie būtu izteikti skaidrā krievu valodā. Vai viņa ir kāds celtnieks, vai? Sorri, ai dount nou.

Pēcpusdienā Oksana neizturēja un aizbēga pie kaimiņienes Džesikas, tā paša 911. porša īpašnieka sievas, kurš savulaik bija satriecis viņu ar savu par kapeikām pirkto krekliņu. Kaimiņienei ir tālu pāri trīsdesmit, virs viņas bermudu gumijas rēgojas tauku kunkuļi, viņa ir licencēta brokere, bet visā visumā - normāls sievišķis. Arī māja viņai ir normāla - katrā istabā pa plazmai un skapītim ar drinku -, un viesuļvētra viņiem neko nevar padarīt. Vēl Džesikai ir kādas desmit kredītkartes un savs konts bankā. Līdz puspieciem viņas spēlēja televīzijas kazino un laimēja četrpadsmit dolāru un vēl - notiesāja zemeņu kūku. Bet par laimēto naudu pasūtīja picu un nolocīja arī to. Turklāt visu to paveica gandrīz pilnīgā klusumā, jo ar angļu valodu Oksanai necik labi neiet. Lieliska dieniņa, jā gan.

Tad Džesika ņēmās gatavot vīram vakariņas, un Oksana gāja mājās. «Puerti» posās projām - dažs mazgājās pagalmiņā aiz mājas, dažs jau pārģērbies gaidīja pie mašīnas. Mājās vēdīja mikla, smaga vīrieša sviedru un apmetuma dvaka. «Puerti» lūrēja uz viņu un kaut ko savā valodā murmulēja.

«Paldies tev, Bil, par pakalpojumu,» Oksana domāja, iedama uz savu istabu. «Pulks mežoņu, un es viena pati…»

Pirms ieiet savā istabā, viņa pa vannas istabas pavērtajām durvīm paguva ievērot kailu jaunu puisi, kurš vilka kājās džinsus. Apakšbiksīšu viņam nebija. Oksana ieskrēja savā istabā un aizcirta durvis, it kā viņai kāds dzītos pakaļ. Aizšāva priekšā bultu, sastinga, atbalstījusies ar muguru pret durvju stenderi. Sirds dauzījās. Tūlīt viņš pieklauvēs. Viņš manīja tās skatienu. Cik tam zēnam gluda āda! Un cik biezi mati tur, lejā… Cik viņam varētu būt? Sešpadsmit? Varbūt pat mazāk, vienkārši latīņame- rikāņi izskatās vecāki par saviem gadiem. Un viņi ir tik tieši un kaislīgi kā dzīvnieki… Tūlīt viņš pieklauvēs, pagrabinās pie durvīm. Un ja viņa atvērs…

Viņa, protams, nemūžam neatvērs. Pietiek jau ar to latīņamerikāņu puišeli no pagājušās brigādes… Pietika viņiem palikt divatā pieliekamajā kambarī, kad tas velna melnīgsnējais zeņķis nometās ceļos, pabāza galvu zem viņas īsajiem svārkiem, pavilka sānis biksīšu strīpiņu un ar savu karsto raupjo mēli izlaizīja viņai visu, ko vien drīkstēja un arī ko nedrīkstēja, pamanījās iebāzt mēli pat tur, kur tieši mēli neviens nemēdz bāzt… Oksanai skudriņas pārskrēja pār ķermeni, viņai sametās karsti. Tūdaļ tas puisis pieklauvēs, un ko viņa tad lai dara?

No pagalma atskanēja vecā fordiņa-piekabes šķaudošā motora skaņa, ar kuru brigadieris, galvenais «puer- toss» vadāja savus strādniekus. Skaņa pieņēmās spēkā - neveiklais fords pagriezās tad pamazām attālinājās un apklusa.

Oksana atgūlās gultā, kājas drebēja. Lai novirzītu domas, viņa palūkojās griestos. Šķērsām pāri no ziemeļu līdz pat dienvidu sienai stiepās plaisa, kuru visu zinošais Bils bija novērtējis kā viesuļvētras virziena perpendikulāro vektoru. Ko viņš ar to domāja?… Lai nu kā, bet viņš to konstatēja. Konstatēja un aizbrauca uz Maskavu.

«Puertiem» vajadzēja plaisu aizmūrēt jau pagājušajā nedēļā, taču viņi to neizdarīja, jo esot vajadzīgs kaut kāds īpašs stiprinājums. Kāds, kur to meklēt un vai tas patiešām ir vajadzīgs jeb vai viņi tikai pūš miglu acīs, lai izmānītu naudu, - to Oksana nezināja. Bils bija atstājis viņai divas kartes - vienu kredītkarti personiskiem izdevumiem, ar to sevišķi nevarēja izvērsties, pat ja izņemtu uzreiz visu kredītu, taču izdzīvot var, un otru debetkar- ti - saimniecības vajadzībām. Viņš bija nosaucis celtniecības tāmes summu un ļoti lūdzis to nepārsniegt. Ja nu vienīgi ārkārtējā situācijā. Ak, šie jeņķi! Braukā leksusos un taupa uz dībeļiem. Dīvaina tauta.

Viņai šķita, ka plaisa pa šo laiku ir kļuvusi platāka. Māja arī pirms viesuļvētras nebija diez cik labā stāvoklī, bet tagad tā pavisam brūk kopā. Ak, Bil, Bil… Aizbrauca, un viss, tiec galā, kā gribi. Absolūta brīvība, ha-ha. Demokrātija.

Viņa iedzēra neatšķaidītu džinu, paņēma no galdiņa katalogus, pašķirstīja. Nonāca līdz lappusei ar vīriešu apakšveļu. Interesanti, kā tas puisis staigā bez nekā apakšā? Vai tiešām viņam nekas netraucē? Un vēl ar tik lielu mantību… Hm, dīvaini…

Viņam bija skaista figūra. Jauns, lokans. Āda tādā krāsā kā kafija ar pienu. Droši vien spēlē futbolu, tiekas ar meitenēm.

Oksana pūlējās atcerēties viņa seju. Tas neizdevās. Atmiņā bija palikuši vienīgi izspiedušies vaigu kauli un melnās kā ķirši acis, bēdīgas kā aizvainotam bērnam. Kāpēc aizvainotam? Ha. Tā bija viņa, kurai vajadzēja justies aizvainotai, ka viņš aizņem viņas vannas istabu un neaizver aiz sevis durvis.

Nez, kā viņam ir vārdā?… Un kāpēc viņš tomēr staigā bez apakšveļas? Vai tiešām nepietiek naudas?

Viņa nemanot bija iemigusi. Kad pamodās, saule jau rietēja. Viņa piecēlās un devās uz vannas istabu, pa ceļam vilkdama nost drēbes. Dušā bija palikuši kaut kādi pretīgi, nezin no kurienes radušies nosēdumi. Droši vien tā bija Bila vaina. Viņš mūždien ir tik rūpīgs. Tik drosmīgs un spītīgs un tajā pašā laikā rūpīgs… Ņēma un aizbrauca, atstādams viņai divas nosmulētas kartes un veselu kaudzi problēmu. Ko lai viņa dara viena svešā pilsētā? Kā lai vada garās, melnās naktis? Ko darīt, ja dārzā ielien kārtējais aligators? Vai ielaužas ļaundaris?

Līdzīgiem gadījumiem Bils bija atstājis viņai revolveri - smagu, spīdīgu dzelzsgabalu ar lielām dzeltenām patronām apaļajā magazīnā. Paldies, vīriņ, par rūpēm! Bet vai tu padomāji par to, kā tava jaunā sieviņa bliezīs virsū tam sasodītajam aligatoram? Vai nakts laupītājam? Vai tam bija radīti viņas smalkie pirkstiņi? Un viss pārējais ķermenis… Nē, ne tam - šaudīšana bija vīriešu nodarbe. Bet viņa bija radīta tam, lai vīrieši par viņu jūsmotu, kristu pie viņas slaidajām kājām, skūpstītu viņas gludo ādu, mīlētu viņu, runātu skaistus vārdus un apstiprinātu tos ar skaistiem darbiem… Vai tu par to esi padomājis, Bil? Kā tava sieva iztiks bez vīrieša?! Vina vienkārši nomirs aiz bailēm un ilgām!

Oksana iegāja dušā, paraudāja, stāvēdama zem dedzinoši karstās šalts. Tieši pēc sešām minūtēm nostrādāja taimers un duša izslēdzās. Atkal ekonomija, velns to būtu rāvis! Viņa aizgāja uz virtuvi, sajauca džinu ar toniku, izdzēra glāzi vienā paņēmienā. Sajauca vēl vienu porciju, ielika salmiņu.

Un ja nu Bils ņem un piezvana.

Vai atbrauc tūlīt pat bez zvanīšanas.

Ar kaudzi naudas.

Un saka: «Rīt izvāksimies no šā grausta, es jau visu esmu nokārtojis…»

Kā tad.

Tā nu šis nāks. Nesagaidīsi.

Oksana atgriezās guļamistabā, iededza naktslampiņu un, sūkdama džinu, atgūlās virs segas. Pameta skatienu pulkstenī - Maskavā tagad ir agrs rīts. Apklust mūzika naktsklubos, Dārza loka iekšienē takšu bari izvadā pa mājām miegainos uzdzīvotājus. Jā, no Maskavas nav vis tik vienkārši atgriezties šajā caurumā. It īpaši, ja tur ir svarīgas valstiskas darīšanas!…

Viņa atcerējās abu pēdējo izbraukumu ar jahtu, kura tagad avārijas piestātnē gaida savu kārtu uz remontu. Tās bija dārgas atmiņas, bez jokiem, godīgi, viņa tās pat netika cilājusi, taupīja, kā bada cietējs taupa beidzamo sausiņa kripatu. Kas tad tur bija bijis - jahta, okeāns, vir- puļviesulis, baros saspiedušās medūzas, zivju ēnas, kuras meklēja glābiņu dzelmē, īru viskija garša, kas uz mūžīgiem laikiem paliks viņai arī kā baiļu un… iekāres garša, mierīgā, zobgalīgā Bila balss, drošās rokas, viņa smagais, saspringtais spēks, kas lauza viņu kā ābolu uz pusēm… un sula, kas tek gar kājām…

Džina pudele bija gandrīz tukša. Galvā dunēja. Viņas skatiens atkal atdūrās pret plaisu griestos.

Mjā. Brīnums, kā, izdrāzis viņu tur, okeāna vidū, viņš tūdaļ neaizlidoja kādā tur savā stulbā NATO helikopterā, ļaudams viņai saviem spēkiem glābties no vētras. Tas būtu bijis gluži viņa stilā.

Pēkšņi vina atkal sāka raudāt.

Nekas nesanāk. Nekādi. Bil, sasodīts, kur tu esi?…

Viņa pagriezās pret logu, it kā tur mango koka zaros varētu atrasties viņas mīļotais vīrs.

Taču zarā sēdēja ļoti resns un stipri palielinātam dīvainā koka auglim patiesi līdzīgs melnādains pusaudzis. Tas bija piena pārdevēja dēls, kā viņu tur… Nikolass, viņš rītos izvadāja krējumu, biezpienu un pienu, septiņdesmit centu litrā. Viņam ir astoņpadsmit. Pusaudzis sēdēja loga augstumā, baltiem pirkstiem iekrampējies koka zarā, zem viņa sporta krekliņa iezīmējās milzīgs vēders un gandrīz sievišķīgas krūtis. Viņš izskatījās ārkārtīgi apmierināts.

Oksana pēkšņi saprata, ka guļ pilnīgi kaila, līdzās pagalvim deg naktslampiņa, un tas nelietīgais zaļknābis Nikolass aplūko viņu jau krietnas desmit minūtes un ir izpētījis visos sīkumos. Bet varbūt viņš vienlaikus arī masturbējis! Šī doma izskrēja viņai cauri no galvas līdz kājām kā elektriskais lādiņš, uzkurinot alkohola piesātinātās asinis.

- Ak tu… Kā tu iedrošinies?! - viņa kliedza, pielēkdama augšā no gultas un pieskriedama pie loga. - Vācies projām no šejienes, aši! Tūlīt piezvanīšu taviem vecākiem…

Viņa nezin kāpēc izliecās pa logu, droši vien gribēdama viņam iesist, nogāzt no koka, piespiest bēgt, nosist. Taču līdz viņam bija savi divi metri, viņa visviens neaizsniegtu. Un Nikolass, viņai par brīnumu, nemaz netaisījās bēgt. Viņš sēdēja turpat kur iepriekš, paliecies uz priekšu, un kā apburts lūkojās viņas kailajā augumā.

-   Draņķis tāds… - saniknotā Oksana nošņācās, pūlēdamās aizsegties ar rokām, taču visām viņas bagātībām roku nepietika.

Viņa strauji aizrāva ciet aizkaru, taču acīmredzot pārcentās, jo viens no stiprinājumiem neizturēja un aizkaru stanga nokrita zemē, pa ceļam apgāzdama skapīti ar atskaņotāju un diskiem. Oksana brītiņu pastāvēja, ierāvusi galvu plecos un aizsegusi to ar rokām, it kā visa pasaule viņai apkārt grūtu kopā. Pēkšņi viņa atcerējās, kā Bils bija stiprinājis klāt stangu, uzrāpies uz kāpnītēm, atcerējās viņa smaidīgo muti ar spīdīgajiem dībeļiem zobos, atcerējās pat milzīgo, automātam līdzīgo perforatoru, ar kuru viņš bija strādājis… Taču Bils bija aiztraucies uz savu Maskavu, un kurš viņai tagad piekārs atpakaļ stangu?

Lai to izdara sasodītais resnis, kura dēļ tas viss notika!

Viņa no jauna izliecās pa logu un pamāja ar roku.

-   Ei tu, nāc šurp!

Nikolass saspringti pasmaidīja, pamāja un necerēti veikli noslīdēja lejup pa stumbru. Šķiet, viņš nebija gluži pareizi sapratis…

Interesanti, kādā krāsā melnajam Nikolasam ir tas daiktiņš? Arī melns? Droši vien nevis daiktiņš, bet īsts daikts - runā, ka nēģeriem tie esot milzīgi… Varbūt paskatīties, ko? Viņš taču visu viņas augumu bija noslienā- jis ar saviem baudkārajiem skatieniem…

Oksana atvēra skapi, uzmeta koķetu peldmētelīti, viegli sasēja jostu. Paskatījās pa logu uz tukšo koku, tad izgāja priekšnamā un atslēdza ārdurvis. Palūkojās laukā un pakāpās atpakaļ. Pēc mirkļa durvis pavērās plašāk un parādījās Nikolasa melnā, sprogainā galva. Oksana sacīja:

-   Kam in.

Viņš klusi ieķiķināja un nedroši sāniski iespraucās starp durvīm un stenderi, it kā viņam būtu briesmīgi svarīgi neaizskart izveidojušos spraugu. Tas nenācās viegli, ņemot vērā viņa izplūdušo, kūstošam saldējumam līdzīgo figūru.

-   Aizver durvis. Klouz ze dor.

Nikolass nepagriežoties ar papēdi pagrūda durvis. Noklikšķēja slēdzene. Pustumsā Oksana redzēja viņa valgās spīdīgās acis, uzbudinājumā atkārušos žokli un miklo, gaļīgo apakšlūpu.

-  Nāc šurp! Te, uz guļamistabu! - Ticamībai viņa iebadīja pusaudža treknajā mugurā.

-   Vai redzi, ko tu izdarīji? - Oksana ar roku norādīja uz norauto aizkaru stangu. Taču Nikolass raudzījās uz savandīto gultu un viņu. Drosmes viņam bija kļuvis manāmi mazāk.

-   Kur tu lūri? Skaties tur! Redzi? Tas notika tevis dēļ, saprati? Tev tas viss jāsalabo!

Viņš no jauna ieķiķināja, nedroši sakustējās un pastiepa uz viņas pusi roku. Bažīgi satvēris halātiņa stūri, viegli pavilka. Josta atraisījās.

-   Ta-a-ad redz, ko tu gri-i-ibi… - Oksana noteica un pavēra halātu.

-   Nu, skaties, skaties… Patīk? Es esmu skaista, zinu! Un tagad parādies tu… Velc nost bikses!

Oksana paslidināja īkšķus gar gurniem, kā to dara viņas dzimtenē.

-   Kas nav skaidrs? Velc nost, ja jau tev patīk vērot citus!

Kaut kas - vai nu viņas drudžaini spīdošās acis, vai asais tonis - sabiedēja Nikolasu vēl vairāk.

Viņš sāka bieži elpot, pameta skatienu atpakaļ uz durvīm, kaut ko jautājoši nomurmināja un ieķērās savu ber- mudu gumijā.

-   Cik mēs kaunīgi! - Oksana iesmējās un pietupusies ar spēcīgu tvērienu norāva viņam šortus. Nikolass nenoturēja līdzsvaru un smagi nozvēlās uz grīdas. Viņa vīrišķā mantība bija savilkusies un nebūt neizskatījās varonīgi - kaut kāds līks sprungulītis mazā pirkstiņa lielumā, turklāt, pretēji gaidītajam, nevis melns, bet gan violets… Oksana pataustīja to nejēdzību ar mazo pirkstiņu, skaļi iesmējās, iztaisnojās un izsvieda šortus tumšajā gaitenī. Pusaudzis draudīgi sabozās, nolamājās un, pametis skatienu riņķī, sniedzās pēc džina pudeles. Ne jau tāpēc, lai to izdzertu, - sakampa kakliņu, lai gāztu…

-   Ak tā! - Oksana metās pie skapja un izvilka no veļas kaudzes apakšas revolveri. Nikolass izbiedēts saplaka tāpat kā par viņa cīņas sparu atbildīgā galvenā ķermeņa daļa.

-   Tu atrodies manā mājā, mazais neģēli! - viņa iesaucās, pavērsdama revolveri pret piena vedēju.

Bils bija izskaidrojis, ka pēc amerikāņu likumiem savā mājā nošaut svešu cilvēku neskaitījās noziegums. Un, lai gan nospiest gaili viņa, protams, nespēja, nelūgtais viesis to nezināja.

Nikolass no jauna pietupās, ar vienu roku aizsedza galvu, ar otru - kājstarpi un kaut ko klusi un izbiedēti vervelēja, jaukdams angļu un spāņu vārdus. Viņa aizsēja halātu un, pasperdama ar kāju kā nogrēkojušos suni, izgrūda zeņķi uz lieveņa.

-    Tinies projām! - viņa noteica, nepiepūlēdamās pārtulkot sacīto angliski. - Ej pie saviem vecākiem! Pastāsti viņiem, ar ko tu nodarbojies! Un kā lauzies svešās mājās! Es, ja vajadzēs, piezvanīšu uz policiju un arī pastāstīšu!

Viņa aizslēdza durvis, atrada milzīgos šortus un iesvieda tos atkritumu spainī. Tad atgriezās savā istabā, apgūlās un gandrīz uzreiz aizmiga.

Viņa redzēja sapnī, ka guļ, izlaidusies milzīgā gultā, pār viņu ir noliecies skaistais puertorikāņu puisis un ieiet viņā maigi un tajā pašā laikā spēcīgi, bet viņas Bils un melnais pusaudzis Nikolass stāv līdzās gultai pie viņu kājām un uz nožēlojamām vijolītēm spēlē priecīgo Men- delsona maršu.

Izsalkušo sievietes ķermeni satricināja saldās orgasma trīsas.

2002. gada 20. septembris, Maskava

īrētā dzīvoklī, kuru bijušais grupas «Tunelis» komandieris Ņeverovs bija pārvērtis savā birojā, intelektuāla izskata briļļainis demonstrēja viņam Mežaina datoru.

-   Lūk, bloķētais fails. Bija noslēgts ar trim parolēm, - briļļainis pavēstīja bez mazākās lielības.

Ņeverovs ielūkojās ekrānā un nosvilpās.

-   Paskat tik! Tādas kartes pat mums nebija. Tas spe- čuks tiešām zina, ko dara… Un ar viņu jāapietas kulturāli, maigi…

Pie loga stāvošais Skritulis pasmīnēja.

-   Kam mums maiga apiešanās? Bez sava Toma viņš ir kā bez rokām!

Ņeverovs papurināja galvu.

-   Tāpēc ka likmes ir pārāk augstas. Tās nav vis simt pazudušās monētas… Ja viņš mūs aizved līdz ceturtajam līmenim un mēs atrodam glabātavu… Tu apjēdz?

-   Pareizi! - Uz dīvāna smagi sakustējās Ņuka. - Te viss ir pamatīgi jāizštuko.

-   Vāciet kopā puišus, - Ņeverovs nokomandēja. - Domāsim, kā labāk piekļūt tam Mežainim…

Briļļainis ņēmās zvanīt pa telefonu, bet Skritulis apsēdās uz čīkstošā dīvāna un uzsita Ņukām uz pleca.

-   Un, kad draudzībai pienāks gals, nolaidīsim šo Elles spraugā!

Abi jautri iesmējās, un pat Ņeverovs pasmaidīja.

Bet Bruno Allegro burkšķēdams un lamādamies vāca kopā mantas, kuras viņam būs vajadzīgas priekšā stāvošajā pazemes ceļojumā. Pašas nepieciešamākās. Nazis, kokaīna deva… Paskatījies apkārt un brīdi padomājis, viņš ielēja plakanā džina pudelē lētu degvīnu un aizskrūvēja vāciņu. Tagad bija viss.

* * *

Bet milzīgā lode - planēta Zeme - lido bezgalīgā Visuma melnajā izplatījumā, nepievērsdama uzmanību ap to riņķojošajām kosmiskajām iekārtām, to skaitā arī savus šifrētos signālus raidošajam izlūkošanas pavadonim «Lakross». Vēl mazāk uzmanības māte Zeme velta sīkajiem mikroorganismiem, kas kūņojas pa tās virsmu, iegūdami sev pārtiku, vairodamies, pārdzīvodami jūtas un lielas kaislības, kaldami viltīgus plānus un cenzdamies apmānīt cits citu. Taču tajā pašā laikā tieši šo mikroorganismu ņudzoņa nosaka dzīvības esamību uz Saules sistēmas trešās planētas, lai gan viņi paši samudžina, sien mezgliņos un sarauj smalkos sidrabotās dzijas pavedienus.

Otrās grāmatas beigas

SATURS

Ievads…………………………………………………………………… 3

Pirmā nodaļa. Absolventu tikšanās……………………………. 5

Otrā nodaļa. Pazemes šausmas……………………………….. 82

Trešā nodaļa. Rokenrols stepē………………………………. 115

Ceturtā nodaļa. «Dičkovas trijnieks»………………………. 142

Piektā nodaļa. Nepabeigtais aukstais karš………………. 185

Sestā nodaļa. «Tēvoča Koļas» līnija………………………… 211

Septītā nodaļa. Noslēpumu atslēga - Mežainis…………. 245

Astotā nodaļa. Pa rēga pēdām………………………………. 263

Devītā nodaļa. No liliputu dzīves…………………………… 285

Desmitā nodaļa. Amerikānis Maskavā…………………….. 306

Vienpadsmitā nodaļa. Katram sava dzīve………………… 320

* * *

[1] raķešniekiem tā ir melnā diena-šajā dienā 1960. un 1963. gadā starta laikā eksplodēja divas SBR, bojā aizgāja desmitiem cilvēku. (Aut. piez.)

[2] te tiek vilktas paralēles ar «Kembridžas piecnieku» - padomju aģentu grupu Lielbritānijā, kas bija iekļuvuši valdībā un britu izlūkdienestā. Viņu vidū bija homoseksuālisti. Aut. piez.)

[3] bumbu patvertnes (digeru slengs).

[4] tā runāja Zaratustra. (Angļu vai.)

[5] sildītava - lūka ar caurulēm karstā ūdens piegādei vai apkurei. (Aut. piez.)

Content

Koreckis Daņils Rokenrols Kremļa dzīlēs 2 Atrast spiegu

Ievads

Pirmā nodaļa ABSOLVENTU TIKŠANĀS 2002. gada 10. septembris, Maskava

Otrā nodaļa PAZEMES ŠAUSMAS

Trešā nodala ROKENROLS STEPĒ 2002. gada 14. septembris. Maskava

Ceturta nodala «DIČKOVAS TRIJNIEKS» 2002. gada 11. septembris, Piemaskava

Piektā nodala NEPABEIGTAIS AUKSTAIS KARŠ

Sestā nodaļa «TĒVOČA KOĻAS» LĪNIJA

Septītā nodaļa NOSLĒPUMU ATSLĒGA - MEŽAINIS

Astotā nodaļa PA RĒGA PĒDĀM

Devītā nodaļa NO LILIPUTU DZĪVES

Desmita nodaļa AMERIKĀNIS MASKAVĀ 2002. gada 15. oktobris, Maskava

Vienpadsmitā nodaļa KATRAM sava dzĪve 2002. gada 17. oktobris, visa pasaule

2002. gada 17. oktobris, Rīga

2002. gada 17. oktobris, Maskava

2002. gada 17. oktobris, Piemaskava

2002. gada 17. oktobris, Maskava

2002. gada 17. oktobris, Daitonbīča

2002. gada 20. septembris, Maskava

SATURS