Koreckis Daņils

Slepenie uzdevumi

Daņils Koreckis

Slepenie uzdevumi

.

PIRMĀ daĻa

JURISPRUDENCE UN ŽURNĀLISTIKA

1. nodala

Vervēšana ar nepieklājīgu pseidonīmu

Tihodonska,

1991. gada 27- 28. maijs

-   Vai tev ir auksti? - Sergejs brīnījās, jūtot, ka virs uzacs izspiežas sviedri.

-Nē.

-    Tev uzmetusies zosāda.

-    Es vienkārši uztraucos, - Antoņina sacīja.

Savādi. Viņa nu gan nebija meiča, kas šādā situācijā justu uztraukumu.

Kā apstiprinot šo domu, Antoņina saņēma viņa milzīgo plaukstu un ieslidināja to dziļāk blūzītes izgriezumā. Sergejs nosvīda vēl vairāk. Metāla aprepētā āda sajuta mīkstas krūtis un saspringti izspīlētu krūts galiņu.

«Kaut tik neieskrambātu,» viņš norūpējies nodomāja, noliecoties pār iesmaržināto seju.

Šoreiz viņa neatvirzījās un neaizgriezās, tieši otrādi - paliecās uz priekšu, paverot karstās lūpas. Viņam šķita, ka jūtu uzplūdi nav visai patiesi: acis palika vaļā, tās šķielēja

kaut kur sānus… Taču šīs blakusdomas acumirklī izzuda… >

Vina mele iekļuva šaura, mikla dobuma, Antonina te spēcīgi iesūca mēli sevī, te atlaida, ritmiski kustinot galvu uz priekšu un atpakaļ. Jautās krietna pieredze. Kāpēc tad šī tik ilgi tēloja nevainīgu meitenīti?

-    Nu, kā? - viņa atvirzījās, ziņkārīgi noskatot kavalieri. - Vai patika?

-    Uhm, - Sergejs nomurdēja. Viņš pārlaida skatienu lukturu izgaismotajām vecajām liepām, ar atkritumiem klātajai zālei, sazaroto aleju tumšajiem iegruvumiem. Ar pie- tūkušo mēli uzmanīgi pieskārās aukslējām.

-      Skaidra lieta, mazā.

Antoņina nekad nebija jutusi vīriešu uzmanības trūkumu, tas tiesa. Otrajā kursā viņai bija draudziņš arābs, tad sekoja vācietis no tirdzniecības pārstāvniecības, pēc tam pakistānietis, tad divi sīrieši, kas galu galā viens otru sadūra, un vienam no viņiem iztecēja acs. Vēl jau trinās arī tas no žurnālistiem - tvīda žaketē. Viņš dāvināja rozes un noslēpumainu sejas izteiksmi smēķēja taisnu pīpi.

Un tā bija tikai viņas dzīves redzamā puse, atlika vien nojaust, kāda ir aisberga zemūdens daļa. Taču nu viss palicis pagātnē, tagad pienākusi ari viņa - Serjogas - kārta. Meiča bija mēģinājusi izlocīties, taču patlaban, šķiet, būs padevusies. Varbūt, ka dos jau tagad - vai mazums soliņu nomaļās vietās… Ja tā notiks, tad viņš nu gan ieviesīs kārtību. Viņa vecene ir viņa vecene. Pārējie lai stāv pie ratiem. Ja kāds nav aiztinies, es neesmu vainīgs.

-   Ja vēlreiz ieraudzīšu, ka viņš mīdās tev blakus, kājas noraušu, - Sergejs sacīja.

-     Kas? - Antoņinas skropstas izbrīnīti pieskārās viņa vaigam.

-    Pati zini.

-    Es nezinu. Vai Omārs?

likās, ka uz mēles galiņa izaudzis puns - it kā viņš būtu norijis kai slu kotleti. Sergejs nopūtās un atkārtoja:

-    Es teicu: kājas noraušu.

-    …varbūt Sahi?

-    Nē, ne Sahi.

-      Droši vien Deniss.

Tagad skropstas plivinājās kaut kur pie kakla.

-    Es viņam likšu norit pīpi, - Sergejs sacīja.

-   Aha. '

Antoņinas mugura izliecās, apaļīgās krūtis izvēlās no atpogātās blūzītes, gurnu iekšpuse bija tik mīksta un karsta, it kā viņa visu laiku būtu turējusi starp kājām sildītāju.

Seksuāla meiča, kas ir, tas ir. Reiz viņa bija ieradusies nodarbībās gaiši zilos apspīlētos Diesel džinsos, un dekāns ar stilistikas pasniedzēju saderēja uz kasti «Dvinas», vai viņa valkā biksītes. Izrādījās, ka nēsā. Bet tikai franču - ļoti plānas, neparastas formas: priekšā trīsstūritis - un viss, pat roka nespētu atšķirt, kur beidzas veļa un kur sākas ķermenis. Pēc šī atklājuma docents Golubs trīs dienas nespēja atgūties. Viņš pagrūda visu algu par konjaku, salamājās ar dekānu, pameta ģimeni, nakšņoja konteinerā, kas atradās ar nezālēm apaugušā mazdārziņā, bet pēc tam it kā pat piedāvāja Antoņinai kļūt par viņa sievu. Stāstīja, ka Antoņina viņu vēl vienu reizi izdrāzusi - aiz līdzjūtības. Un pasūtījusi tālāk.

Bet varbūt tās bija tikai pļāpas.

Pilnīgi iespējams. Serjoga, tas ir, Sergejs Kurlovs ar Antoņinu satikās jau divus mēnešus, un visā šajā laikā viņš neko nebija dabūjis. Ne grama. Ja kādam pastāstītu - neticētu.

Viņi bija pastaigājušies pa Puškina skvēru, gājuši uz kino, grilbāru «Pie enkura», dažas reizes pat uz krogu… Un kas? Nekas, pilnīgi nekas! Tumšajā kinoteātra zālē viņš pievilka to sev cieši klāt un ņēmās atpogāt jaciņu, bet Antoņina izbolīja acis un baismā čukstā nokliedza: «Tu esi jucis, vai?!» Ari bārā, kad viņš zem galda noglāstīja ceļgalus un sāka līst nedaudz augstāk - tas pats. Turklāt pilnīgi dabiski, neuzspēlēti, skatiens skaidrs un balss dreb no sašutuma… Serjoga domāja, domāja un nosprieda, ka tā visa ir tikai muldēšana. Aiz skaudības - visi grib, bet nevienam netiek…

Bet grib visi kā viens, tas redzams pat ar neapbruņotu aci. Veču skatieni bija ļoti nepārprotami, pat ja šiem elkonī bija ieķērusies sieva vai bērneļi. Daudzi pat sāka lipt klāt. Lipa nemitīgi - it kā būtu noziesta ar medu. Pārsvarā tie bija vai nu dzērāji vai ari jaunbagātnieki no kooperatoru un uzņēmēju šlakas ar dārgiem autiņiem. Pilnas kabatas ar naudu, mūļi kvadrātveida, acis kā sivēniem, žokļi sastinguši. Sergejam gribi vai negribi nācās aprunāties ar viņiem visiem, kaut arī - kādas gan sarunas ar šādiem lopiem… Nācās vai nu dot pa seju vai griezt «dzirnaviņas», vai ari demonstrēt atmugurisko piecirtienu. Spēku saprata visi, uzreiz lika mierā, bez jautājumiem, un arī turpmāk viņš varēja satikties ar Antoņinu.

Šī gumijas stiepšana bija turpinājusies līdz pat šodienai. Nav zināms, kāpēc, bet tieši šodien, tieši šeit - uz šī soliņa, tukšajā Oktobra parkā Antoņina pēkšņi kļuva saprotoša, viņa nometa svētules masku un uzreiz kļuva pati. Skaista, pieredzējusi maita!

-   Tu nebaidies, - viņa maigi nočukstēja. - Man nesāp.

-   Es nebaidos, - Sergejs aizsmakušā balsī sacīja. - Vienkārši rokas sasvīdušas.

-    Man gan tās nekad nesvīst.

Viņa salika savu sauso, šauro plaukstu kausiņā un uzlika to Serjožas džinsu rāvējslēdzējam - tieši uz piebriedušā, karsti pulsējošā paugura, - kā ķerot putniņu. Un viegli saspieda. Sergejs gandrīz iekaucās.

-   Labi. Bet tagad iesim, - Antoņina sacīja, noņēma roku un piecēlās.

-    Uz kurieni? - Sergejs pacēla galvu.

-      Bogatjanovkā dzīvo mana draudzene, vecāki ir aizbraukuši, un viņa ļaus mums palikt kaut līdz ritam…

Lūk, kā. Skaidri un saprotami. Kāpēc tad šī atvilka viņu uz parku, kāpēc sēdēja, gaidot tumsu, viņš pat bija sācis domāt par nobružātajiem soliņiem… Nu, labi, kāda tam nozīme…

Sergejs, kura augums bija metrs deviņdesmit un svars - vairāk par centneru, darīja tā, kā viņa bija teikusi: piecēlās un sāka iet Pat piedāvājās panest viņas mugursomiņu - jaunu, no rudas ādas, ar sudrabotu uzšuvi Daniel Ray.

-   Paldies, es pati, - Antoņina sacīja, uzmetot nelielo mugursomu plecā. Toties tad, kad Sergejs apņēma viņu ap vidukli un atklāti uzlika roku uz krūtīm, Antonina neiebilda - ne ar vārdu, ne žestu.

Aleja ar dzeltenas gaismas plankumiem zem retajām laternām atgādināja tuneli. Kad viņi iegāja kārtējā gaismas aplī, meitene nedaudz atvirzījās, tad atkal piekļāvās - pat vēl ciešāk.

-    Pagaidi, uz kurieni? - Sergejs spēji attapās. - Mums jāiet uz citu pusi!

-    Es gribu uz tualeti! - Antoņina saspringti atbildēja.

-    Nu vai zini! Šeit taču aiz katra krūma ir tualete!

-    Nē, man tā nepatīk…

-    Nu vai zini, - Sergejs atkārtoja. - Tā droši vien sen slēgta!

-   Tūlīt noskaidrosim.

Priekšā blāva laterna apspīdēja akmens pakāpienus, garenā atejas kārba ar taisnā leņķī saliektām ieejām sieviešu un vīriešu nodalījumos bija paslēpusies aiz kokiem, varēja saskatīt tikai atsevišķus balto sienu fragmentus. Sergejs zināja, ka sienas izraibinātas ar nepiedienīgiem uzrakstiem. Šī bija pati nomaļākā vieta visā parkā. Baumoja, ka dienā šeit pulcējas homoseksuālisti un prostitūtas. Bet naktī nez vai kādam ienāktu prātā atnākt uz šejieni nokārtoties. Kas gan viņai padomā? Labi, nav svarīgi. Patlaban svarīgākais ir kas cits…

Ar privātīpašnieka apmierinātību Sergejs pārlaida roku pār lokano augumu, jūtot, kā plānais audums beržas pret gludo ādu, kā karstā sēža līgani kustas soļu ritmā… Patlaban viņa uzmanība bija koncentrēta tikai tam. Un ari mēlei, kas vēl aizvien sūrstēja, liekot domāt par dažādiem patīkamiem pārsteigumiem, kas viņu sagaida tur - Bogat- janovkā.

-    Pagaidi mani šeit, - Antoņina devās pie pakāpieniem, īsie svārki neslēpa slaidas, tumsā balojošas kājas. Zemie vaļējo kurpju papēži izsita nervozu ritmu uz laika zoba sagrauztajām plātnēm, un meiča izgaisa tumsā.

Pēkšņi Serjoga sajuta briesmas. Tumsā slēpās cilvēki! Viņš nevienu neredzēja un neko nedzirdēja, taču skaidri juta to klātbūtni. Acīmredzot kāda pirmatnēja maņa uztvēra saspringtus biolaukus un brīdināja par briesmām. Jo jau kopš skitu-sarmatu laikiem tumsā paslēpušies svešinieki nozīmēja tikai vienu - iebrukumu, slēpni, briesmas…

-     Ei, Antoņina, nāc šurp! - viņš demonstratīvi rupjā balsī uzsauca. - Tūlīt atvilksies mūsējie, bet tevis nav!

-   Pagaidīsi! - viņa nez kādēļ dusmīgi atcirta. Džinkstošajā klusumā Sergejs skaidri izdzirdēja, ka slēdzenē tiek ielikta atslēga.

«Slēgs vaļā ateju, vai? Pavisam nojūgusies?!»

Vajadzēja kaut ko darīt, bet tieši ko - Sergejs pat nespēja iedomāties. Un ja nu būs tikai izlicies… Antoņina vēl noturēs viņu par galīgu muļķi!

Pie kājas gadījās akmens. Rīkojoties instinktīvi, bez jebkāda aprēķina, Sergejs pieliecās, pacēla nelīdzenu ķieģeļa ceturtdaļu un ielingoja to krūmos.

-     …Tavu māti! - klusumu pārtrauca sāpju pārvērsta vīrieša balss. Tūlīt pat kāda cita - auksta un enerģiska - noteikti nokomandēja:

-    Uz priekšu! Gaismu!

Vienā acumirklī viss pārvērtās. Tumsa atdzīvojās, turklāt tas notika loti vētraini. No brikšņiem izlēca ātras, > >

mērķtiecīgas ēnas, Sergeju apžilbināja spoži uzliesmojumi, sākumā viņš nodomāja - zibeņi vai beztrokšņa šāvieni, taču tūlīt pat saprata, ka tās ir zibspuldzes. Iedegās starmeši, pārvēršot nolaisto sabiedrisko tualeti kino dekorācijās, turklāt Kurlovs tajās nebija pat statists.

Uzmanības centrā nonāca Antoņina - pret viņu bija pavērsti žilbinošie portatīvo starmešu kūļi, viņu uzņēma videokamera un vairāki fotoaparāti, pie viņas milzīgiem lēcieniem skrēja tumšās drēbēs tērpti stāvi. Zaudējusi galvu, viņa šaudījās pa uzņemšanas laukumu, abām rokām spiežot pie krūtīm rudo mugursomu ar sudraboto uzšuvi - it kā tā būtu pati vērtīgākā .un vajadzīgākā lieta. Tāpēc jo neloģiskāk likās tas, ko viņa pēc mirkļa izdarīja - ar asu kustību iemeta Daniel Ray tumsā. Un tajā pašā brīdī viņu sagrāba. Rupji - kā filmās ļaundaru bars satver neaizsargātu upuri - aiz rokām, auguma, galvas…

Tualetes durvis atsprāga vaļā, pa tām iebrāzās vēl četri stāvi ar portatīvu starmeti un videokameru. Divi metās pie mugursomas, divi - pie Antoņinas.

-   Ko jums no manis vajag?! Ko vajag?! - viņa histēriski spiedza.

-    Uzmani galvu, galvu!

-    Šai nav apkaklītes!

-    Vienalga.

Bezsejains stāvs ar melnu ķetnu sagrāba Antoņinas zodu un atlieca viņas galvu.

-    Atradu! - kāds cits - arī melnā maskā - triumfējoši iesaucās un iznira no krūmiem, turot virs galvas rudo mugursomu. Atkal ieklikšķējās fotoaparāti, bet videoopera- tors pietuvojās, uzņemot tuvplānu - vai nu mugursoma uz Antoņinas fona, vai ari Antoņina uz mugursomas fona.

-      Kas jums vajadzīgs? - apspiesti, zobus sakodusi, kliedza Antoņina.

Sergejs nezināja, kāpēc svešiniekiem tik ļoti vajadzīgs šis Daniel Ray, taču to, kas viņiem vajadzīgs no meitenes, kuras svārciņi tik tikko aizsedza kaunumu, kurai bija satriecošas kājas un pati piemīlīgākā sejiņa visā Tihodonskas apgabalā, - viņš zināja uz pieci ar krustu. Atguvies no sastinguma, Kurlovs metās uz priekšu. Laiks uz mirkli apstājās, piecos lēcienos viņš paspēja paskatīties apkārt un novērtēt situāciju. Pretinieku bija divpadsmit - daži tumšos triko un maskās ar izgriezumiem acīm, daži - parastā apģērbā.

Antoņinu turēja trīs. Divi vīri kantora klerku civilajos uzvalkos bija ieķērušies rokās, trešais - maskā - atgāza viņai galvu.

Blaukš! Blaukš! - klerki kā krītoši ķegļi pārsvītroja gaismas pielieto laukumu un nekustīgi izstiepās uz nosmulētā betona. Tagad labais taisnais pa melno masku, tā izvairījās, sitiens nebija īpaši precīzs, taču pietiekami spēcīgs, lai arī trešais aizlidotu sāņus.

Zaudējusi līdzsvaru, Antoņina iekunkstējās un nokrita uz muguras. Svārki uzrāvās uz augšu tā, ka varēja saskatīt tās pašas biksītes. Jauniete drebēja kā apses lapa un nemitīgi atkārtoja:

-    Riebekļi, ko?… Rie-bek-ļi, rie-bek-ļi!…

Viņas seja bija vai nu miroņbāla vai arī zaļgana. Melni acu dobumi, pietūkušas violetas lūpas. Kā raganai. Ko viņi izdarījuši ar meiteni, maitas! It kā būtu izsūkuši asinis…

Sergejs iztaisnojās. No visām pusēm viņam uzklupa vampīri - ar sejām un bez. Sergejs ieņēma stāju. Blaukš! Blaukš! Brākš! Labais taisnais, kreisais āķis no apakšas, tagad ar kāju pa rumpi… Tie, kas bija uzvalkos, krita viegli, bet bezsejainie izvairījās no sitieniem, arī notriekt viņus no kājām tikpat kā neizdevās… Sergejs jau bija saņēmis pāris belzienu pa galvu, tik tikko paglābis roku no sāpju paņēmiena, laikā saliecot kāju, paglābis celi no lūzuma.

-    Bēdz! - viņš piesmakušā balsī iesaucās. - Bēdz!

Arī viņam kaut ko kliedza, taču viņš nespēja saprast - tieši ko, kaut arī fragmentārajās, nesakarīgajās frāzēs, šķiet, varēja saklausīt kaut ko pazīstamu, draudīgu un biedējošu.

Ar piecirtienu notriecis kārtējo klerku, viņš atrāva vaļā kreklu, lai tas netraucētu roku darbībai. Pogas nobira uz betona grīdas. Kantora žaketes kaut kur pazuda, tagad viņam visapkārt drūzmējās spēcīgi stāvi triko un biedējošās maskās. Pēkšņi pazibēja doma, ka viņš ir kļūdījies un pamatīgi ieķēpājies, taču šī doma tikai viegli skāra sakarsēto prātu, un nebija laika, lai to izdomātu līdz galam - spēcīga roka no aizmugures sagrāba viņu aiz kakla, iespiežot ādamābolu balsenē un aizžņaudzot elpu.

-     Nekustēties! - aiz muguras atskanēja spalga balss. - VDK! Nerausties, mūlāp, citādi galvu noraušu!

Jā, tieši to viņam bija klieguši, nemitīgi nosaucot biedējošo abreviatūru, un tagad - kā papildinājums briesmīgajam nosaukumam - deniņiem piespiedās kaut kas ciets, auksts un nāvējošs. Taču smokošs cilvēks par katru cenu instinktīvi cenšas ieelpot gaisu, pārējās briesmas liekas mazāk svarīgas. Sergejs strauji pieliecās, izgāžot pēcpusi kā Penthouse meitenes. Vienlaicīgi satvēra roku ar nāvējošo priekšmetu un pārmeta tā īpašnieku pār muguru. Neizprotamā kārtā pistole iegūla viņam plaukstā.

-   Viss, bliežam!!!

Atskanēja īsi klikšķi un viņa sejā ieskatījās vairāku stobru bezgalīgi dziļie redzokļi, ieskatījās pašā dvēselē - tajā dziļi slēptajā vietā, kurā pat pašam drosmīgākajam cilvēkam mīt bailes. Viņš skaidri saprata, ka pārkāpis kādu robežu un tagad viņu patiešām nogalinās.

-       Gulties, maita, VDK, šauju!!! - uzkliedziens bija baisms un nepārprotams.

Kurlovs nolaida ieroci un, sekojot «Makarova pistolei», nokrita ar seju pret nomīdīto betona laukumiņu. Šajā mirklī viņš skaidri apjauta, ka iekūlies patiešām ļoti draņķīgā lietā.

* * *

-    Dzimšanas vieta un gads?

-   Tihodonska, septiņdesmit pirmais.

-    Izglītība?

-    Desmit klases.

-      Kādu skolu esi beidzis, kurā gadā?

-    Divdesmit septīto, astoņdesmit astotajā.

Sergejs nezināja, kur atrodas. Viņu veda mašīnā ar aizklātiem logiem, tad izsēdināja necilā iekšējā pagalmā, pa sētas durvīm ieveda neizteiksmīgā vestibilā un, galu galā, apsēdināja nelielā istabā ar matēta stikla logu - iepretī jaunam, spēcīgam vīrietim, kas aizpildīja kaut kādu līdz šim neredzētu anketu. Sasistā seja sāpēja, kreisajā pusē sūrstēja ribas… Un arī labajā. Likās - uz visa ķermeņa nebija palikusi neviena neskarta vieta.

-    Kur esi pierakstīts, kur dzīvo?

-     Maģistrālais astoņdesmit četri, dzīvoklis trīsdesmit divi.

-    Nodarbošanās?

-    Mācos…

-    Kur tu mācies? Atbildi, kā pienākas!

Pratinātājs centās neizrādīt dusmas, taču reizi pa reizei tomēr nespēja apvaldīties. Viņš bija ģērbies lētā kantora klerka uzvalkā un gluži kā dvīņubrālis līdzinājās cilvēkam, kuram Sergejs bija trāpījis ar akmeni. Tiesa, tam žakete bija krietni notriepta ar asinīm, bet pārsietā galva atgādināja spilvenu. Atguvies viņš bija mēģinājis revanšēties, un tad, kad Kurlovu stūma mašīnā, pāris reižu iebelza Sergejam pa vēderu, taču elpu neaizsita, turklāt savējie viņu atvilka. Taču maz ticams, ka ar to viss beigsies, gan jau vēl atspēlēsies… Bet varbūt izdarīs citādi - sarūpēs pāris pantus un ietupinās…

Sergejs smagi nopūtās, jūtot, kā iesmeldzās krūtīs un jostasvietā.

-    Universitāte, žurnālisti, otrais kurss.

-    Žurnālists, johaidī. Tevi, zirgu, vajadzētu iejūgt ogļu ratos! Vai armijā esi dienējis?

-     Nē. Kamēr studēju, esmu atbrīvots no karaklausības. Turklāt mums ir kara katedra.

-    Skaidrs. Armija ir strādnieku un zemnieku, lai tad tajā dien strādnieku un zemnieku bērni… Bet tu pļēgurosi, izklaidēsies ar meitenēm un drošības orgāniem grūdīsi spieķus riteņos… Vai ne?

-    Es neko negrūdu… Kā es varēju zināt…

-   Visu paskaidrosi vēlāk - izmeklētājam, pēc tam tiesai, tad citiem zekiem. Bet tagad stāsti - vecāki, radinieki, draugi… Uzvārdi, adreses, darba vietas…

Pēc pusstundas apjomīgā anketa bija aizpildīta un pratinātājs izgāja. Viņa vietu ieņēma cits spēkavīrs, kas tāpat līdzinājās savam priekšgājējam. Kas gan šeit notiek - dvīnis aiz dvīņa? Ieskatījies vērīgāk, Kurlovs saprata, kas par lietu. Līdzību radīja standartveida uzvalki, īsie, standartveida matu griezumi, vienādā izturēšanās, gaita, runa, pārliecinātie, ciešie skatieni…

Jaunais spēkoņa nekautrējoties skatījās uz aizturēto, kontrolējot katru tā kustību.

-     Kas tagad ar mani būs? - Sergejs pajautāja, kaut arī pirms mirkļa negrasījās to darīt. Taču tas, ka gluži ikdienišķi tika pieminēts izmeklētājs, tiesa un - pats svarīgākais - «citi zeķi», lika just nopietnu satraukumu. Viņš nemaz negribēja kļūt par vienu no tiem.

Standartizētais sargs jautājumu, šķiet, pat nebija dzirdējis.

- Kas tagad būs? - Kurlovs atkārtoja. Balss skanēja izbiedēti un žēli. Sargs tikko manāmi pasmaidīja. Sergejs sajuta pret sevi riebumu un apklusa, nolēmis nepazemoties, lai ko ar viņu darītu. Lai kaut vai nošauj!

Šajā brīdī otrajā stāvā pretizlūkošanas daļas priekšnieka kabinetā tika lemts viņa liktenis. Lemts ātri un it kā starp citu, jo operācijā «Slazds» nevienam nezināmais Sergejs Kurlovs bija tikai gadījuma cilvēks, nekādu interesi viņš neradīja un, prasti runājot, bija tikai draza, kas nejauši iekļuvusi spīdoši veiktās operācijas mehānismā. Bet no drazām nepieciešams tikt vaļā.

To saprata visi, pirmām kārtām jau majors Smirnovs, kurš bija vadījis «Slazdu». Šonakt viņa kabinets bija Tiho- donskai visai reta specpasākuma štābs, bet viņš pats - smadzenes, kas virzīja desmitiem operatīvo darbinieku un atbalsta personāla darbību. Šādās lietās nav iespējams paredzēt, ar ko viss beigsies - spēlē ir divas puses, un otra puse spēlē pa īstam, jo pārāk daudz kas likts uz vienas kārts. Cik reižu rūpīgi gatavotas aizturēšanas bija beigušās ar neveiksmi!

«Objekts» vai nu pēdējā mirkli atbrīvojās no lietiskajiem pierādījumiem vai aizturēšanas brīdī norija «izglābšanās ampulu», vai arī, sajutis ko nelāgu, negāja pie slēpņa… Taču šodien viss bija noritējis lieliski, un sīkumiem, par kuriem stāsta Mamontovs, salīdzinot ar galarezultātu, nav nekādas nozīmes…

Vislielākais sasprindzinājums bija palicis aiz muguras un pulss sāka normalizēties. Smirnovs jau bija ziņojis ģenerālim par slēptuves atklāšanu un ārzemju izlūkdienesta aģenta aizturēšanu ar visiem lietiskajiem pierādījumiem, sagatavojis šifrētu telegrammu uz Maskavu un tagad satraukti pārstaigāja plašo, labi mēbelēto kabinetu. Pašlaik viņš nedomāja par šodienas panākumu sekām, lai gan panākumi nebija nekādi mazie - perifērijas pārvaldēs dzīvu spiegu neredz gadu desmitiem ilgi, nemaz jau nerunājot par to, ka tas tiek noķerts dzīvs!

Pretizlūkošanas priekšnieks neapšaubāmi bija nopelnījis kaujas ordeni, ārpuskārtas dienesta pakāpi, iespējams - ari krietni augstāku amatu. Taču pašlaik viņš vienkārši staigāja no seifa pie loga un atpakaļ, atgūstoties no stresa un atbrīvojoties no adrenalīna, kas uzkrājies asinīs.

-   Ja nebūtu tā kuiļa, viss būtu gājis kā pa sviestu! Bet tagad - Djakovam pārsista galva, iespējams, ka smadzeņu satricinājums, Ziminam salauza degunu, Troparinam - žokli, Kolivatovu gandrīz atstāja bez mantiniekiem…

Kabinetā atradās arī vecākais leitnants Mamontovs - tērpies melnā triko, kas bija celī saplēsts, ar nobrāzumu uz vaiga. Viņš izstaroja satraukumu, milzīgu enerģiju un niknumu. Viņš bija satraukts ne mazāk par Smirnovu - galu galā majors vadīja no kabineta, bet aizturēšanas grupu komandēja viņš pats. Tiesa, atšķirībā no majora Mamontovs bija ļāvis vaļu emocijām un krietni iztērējis savu adrenalīnu, taču vienalga nespēja nosēdēt krēslā un nemitīgi lēca kājās, viebjoties aiz sāpēm savainotajā kājā.

-   Sēdi vien, - nodaļas priekšnieks kārtējo reizi pamāja ar roku un vecākais leitnants kārtējo reizi atkrita krēslā.

-    Kad viņš pārmeta sev pāri Ivanovu un sagrāba viņa pistoli, es jau nospriedu, ka bez līķa neiztiksim… Vēl pussekunde…

Mamontovs atkal pielēca kājās un nervozi pabraucīja vaigu.

-     Vai ceturtdaļsekunde… Tik tikko noturēju pirkstu! Tik tikko! Taču viņš, šķiet, saprata un nogūlās… Liekas, sajuta…

-   Tātad viņam paveicās.

-    Man arī… Mums abiem paveicās…

-    Jā? - majors uzmeta asu mirkli. - Tad jau man ari… Mazāk papīru jāraksta!

Viņš nervozi iesmējās, taču tūlīt pat aprāvās.

-    Tagad nodosim viņu milicijai, lai atbild par galvu un žokli un visu pārējo! Dabūs piecus gadus! Bet visus puišus mēs apbalvosim…

Smirnovs piegāja pie padotā un tēvišķi uzsita uz pleca. Laba odekolona smarža sajaucās ar kautiņa sviedru smaku.

-        Es ierosināšu piešķirt tev kapteiņa pakāpi. Jau rīt! Malacis, tavs Holmss nostrādāja lieliski! Izraksti viņam prēmiju - simts rubļu… Nē, simts piecdesmit! Brašs puisis, noprata, ka jāuztaisa atslēgas nospiedums, turklāt vēl uzoda, kur varētu atrasties slēpnis! Pieskati viņu - pabeigs studijas, ņemsim pie sevis štatā…

-    Esmu par to jau domājis…

Kabineta durvis atvērās un vecākais leitnants aprāvās pusvārdā.

-       Biedri major, vai atļausiet? - uz sliekšņa stāvēja darbinieks, kurš pirms dažām minūtēm bija pratinājis Kurlovu. - E)s pārbaudīju aizturēto pēc uzskaites…

Viņš paskatījās uz Mamontovu un apklusa. Šajā iestādē konspirācijai tika pievērsta liela vērība. Katrs drīkstēja zināt tikai to, kas attiecās uz viņu pašu.

-   Turpini, - majors pamāja.

-    Viņš ir tuvās attiecībās ar Rodionu Baidaku. Iesauka Fīrers. Fašistu līderis. „

Smirnovs savilka lūpas aplītī - kā izpūšot cigarešu dūmus. Majors nekad nebija smēķējis, un varēja tikai minēt, kā viņam radies šis ieradums.

-       Lūk, kā? - viņš domīgi novilka, paskatījās uz Mamontovu, pēc tam piegāja pie loga. Aiz stikla spožas dzīvsudraba laternas izgaismoja tukšo Maģistrālo prospektu. Bija ap vieniem naktī.

Tas groza lietu, - Smirnovs atkal pavērās

Mamontovā, noplātīja rokas - šim žestam vajadzēja nozīmēt: «Ko tu padarīsi - darbs svarīgāks par personiskiem aizvainojumiem», un apsēdās pie sava galda.

-    Atdod viņu ideologiem, lai apstrādā un izmanto pa savu līniju. Ja iespītēsies - nekad nebūs par vēlu nodot viņu milicijai. Konstantīns Ivanovičs pasekos tam līdzi. - Pašās beigās šefs bija nolēmis saldināt rūgto pilienu.

Mamontovs aptaustīja sasisto kāju.

-   Tas tiesa. Es ļoti rūpīgi pasekošu…

* * *

-   Vārds, uzvārds, dzimšanas gads un vieta.

Sergejs atbildēja. Negribīgi, kā pārvarot sevi. Stipri sāpēja galva un bija aizkritusi kreisā auss. Vairāk par visu pasaulē viņš vēlējās iedzert glāzi degvīna un likties gulēt.

-   Adrese? Ar ko dzīvo kopā?

Darbība atsākās pa otram lāgam - it kā uz nodrāztas skaņuplates būtu iestrēgusi atskaņotāja adata.

-    Izglītība? Nodarbošanās? Vai armijā esi dienējis?

Jautājumi bija tie paši, kaut ari tos uzdeva cits cilvēks.

Viņš izcēlās uz šeit pieņemto standartu fona - kalsnējs, izstiepta trīsstūrveida seja, kas sastingusi grūtsirdīgā grimasē.

«Kapteinis Agejevs», - viņš bija noburkšķējis, ienākot istabā un tūlīt pat ar blāvi zaigojošu pildspalvu nomērķējis uz papīra lapu. Likās, ka Kurlovs viņu nemaz neinteresē, interesē tikai tas, ko tas sacīs.

-   Tātad negribēji izpildīt karavīra pienākumu? - kapteinis saprotoši un skumīgi pamāja. - Lai strādnieku un zemnieku armijā dien strādnieku un zemnieku bērni? Vai ne?

«Gluži kā Kafkam,» Sergejs nodomāja. Viņš nevarēja lepoties ar labām literatūras zināšanām, taču «Pils» bija

iekļauta mācību programmā. «Pēc tam atnāks nākošais un uzdos šos pašus jautājumus un tieši tāpat uz tiem reaģēs, pēc tam vēl viens - un tā bez gala…»

-       Kāpēc nevēlējies padienēt? - kapteinis turpināja izvērst tematu. Viņam bija nenoteiktas krāsas mati un acis, grumbaina piere un lielas, atkārušās ausis. Viņam varēja dot gan trīsdesmit divus, gan četrdesmit četrus gadus. - Varbūt ir kādi idejiski apsvērumi?

-    Negribējās ostīt autus. Vai tā ir ideja?

-   Var jau būt, var jau būt… Un kā ģimene izturējās pret dienestu? Vai tēvs atbalstīja tavu lēmumu? Kāda kopumā ir idejiskā gaisotne ģimenē?

-    Tā ir mūsu iekšējā lieta, - Sergejs sacīja. - Vai ir vēl kādi jautājumi?

Viņš juta, ka Kafkas izziņas mašīna lēni, bet noteikti ievelk viņu savā lipīgajā, smacīgajā, riebīgi smirdošajā vēderā, un nolēma mainīt taktiku. Ja uzvestos droši un parupji, viņi kļūtu rāmāki. Galu galā tēvs nebija pēdējais cilvēks pilsētā. Savukārt viņš pats bez vainas nokļuvis muļķīgā situācijā un kļūdas dēļ iekaustījis šos mūlāpus.

Kapteinis atbīdīja papīra lapu. Izrādījās, ka viņš nebija pierakstījis ne vārda, bet vilcis kaut kādus līkločus. Tagad Sergejs varēja saskatīt, ka tie nebija vienkārši līkloči - uz lapas, atplētusi resnās kājas, bija novietojusies plika vecene ar «karē» matu griezumu. Šķiet, viņa stimulēja sevi ar pirkstu.

-    Pikaso, - Sergejs sacīja.

Kapteinis smagi nopūtās.

-    Tev, puis, sākas lielas nepatikšanas, - viņš paziņoja, palaižot repliku gar ausīm.

-    Nošausiet, - Sergejs izaicinoši ieminējās.

-    Diezin vai. Kaut ari pants paredz nāves sodu nošaujot, tu neesi tik dziļi ieķēpājies šajā lietā… Dabūsi septiņus astoņus gadus. Paraugprāva, radio, televīzija, raksti avīzēs. Un ari tēvs izlidos no darba.

-        Kāds pants?! - Kurlovs uzklupa. - Ko jūs man te stāstāt?

-    Parasts pants, sešdesmit ceturtais. Dzimtenes nodevība - spiegošana. Tāpēc jau jautāju - kā jums ģimenē ar ideoloģiju…

Kapteiņa seja kļuva maiga, skumīga. Par atbildi Sergejs piespieda sevi plati pasmaidīt. Tas viņam neizdevās īsti dabiski, jo lūpas bija sasistas lupatās un virs kreisās acs uztūcis bezveidīgs miesas gabals.

-    Nepūtiet man pīlītes, biedri kapteini, - Sergejs sacīja.

-    Kāda spiegošana? Kāda Dzimtenes nodevība? Es klusi un mierīgi pastaigājos kopā ar savu draudzeni, viņa aizgāja pačurāt, bet te no tumsas uzbruka jūsējie… Bandītu maskas, arī mūļi nebija labāki. Kā mēs varējām zināt - kas, no kurienes, kāpēc… Antoņinu sāka tvarstīt, gāzt zemē,

metos vinu aizstāvēt. Kas cits man atlika? Lai notiek, varu »

viņiem atvainoties! Tikai lai arī viņi man atvainojas - visas iekšas atsituši…

-    Tev sauca «VDK», - kapteinis klusā balsī pārtrauca.

-   Vismaz piecas reizes.

-   Tur daudz ko kliedza, visapkārt bija šausmīgs troksnis. Es tā arī neko nesapratu, skatos - meiteni gāž zemē, kleita uzcelta līdz zodam… Vai tad sāksi iedziļināties - kas tiek kliegts…

-    Bet pistole? - Agejevs pieglaimīgi pajautāja. - Kāpēc tu satvēri pistoli?

-   Tā bija nejaušība! Es to uzreiz nometu!

-    Iznāk, ka tās bijušas vienas vienīgas nejaušības.

-   Tā iznāk, - Kurlovs nomurmināja.

-Tikai pie mums nejauši nenokļūst, - kapteinis līdzjūtīgi sacīja. Un atkal savilka sērīgu seju. - Vai tu to saproti?

Sergejs saprata vienu - viņu iebiedē. Un patiešām kļuva bail. Kaut kur aiz sienas skanēja monotona ritmiska skaņa un kliedzieni; iespējams, ka tur klausījās mūziku, iespējams - kādu iekaustīja. Kapteiņa rokas pulkstenis rādīja divi un sešas minūtes pēc pusnakts. Kapilārās pildspalvas spīdošais korpuss rāpoja pa papīra lapu, bagātīgi pievienojot apmatojumu pilnīgās dāmas pavēderei. Pēc tam apakšā parādījās varens fails, tam blakus - vēl viens un vēl viens. Trīsgalvains pūķis, kura ķermenis atgādināja vilnainus, stingri savilktus sēklinieku maisiņus.

-Te nekas nav jāsaprot, - Sergejs sacīja. Viņš bija dusmīgs uz sevi - par gļēvumu, un arī uz Agejevu, kurš piespieda sajust šo gļēvumu. - Es un Antoņina tagad dosimies mājās, bet pēc nedēļas visa jūsu varza izlidos no darba un skries iekārtoties par naktssargiem.

-    Iesaistīsi tēvu? - kapteinis vienkārši pajautāja.

-   Tā ir tikai un vienīgi mana personiskā darīšana.

-    Skaidrs. Nu ko, iesim, es tev kaut ko parādīšu.

Kapteinis piecēlās un ar viesmīlīga namatēva žestu

atvēra durvis. Gaitenī jau gaidīja milzīgs, drūms puisietis īsā ādas jakā un melnos džinsos. Uz viņa zoda bija uzlipināts plāksteris.

-    Pazini, maita?! - viņš nelabvēlīgi pajautāja.

-   Mierīgi, Kolivatov, - kapteinis rāmā balsī nomierināja savu kolēģi un pa šaurām un visai stāvām kāpnēm sāka vest Kurlovu kaut kur lejup. Kolivatovs gāja nopakaļus, melnie džinsi ar pretīgu švīkstošu skaņu «švīks-švīks-švīks» berzās starp muskuļotajām kājām.

Pēc divām starptelpām kāpnes beidzās un viņi nonāca gaitenī. Gar miklajām, aukstajām sienām stiepās četrdesmit vatu spuldzīšu punktēta līnija, kas izgaisa kaut kur tālumā; dažās vietās gaitenis sazarojās, aizsākot aizvien jaunas un jaunas punktētas līnijas. Pagrabs bija milzīgs. Pārvaldes ēka atgādināja koku, kura pazemes daļa bija krietni lielāka par virszemes.

Kurlovam priekšā soļu ritmā šūpojās kapteiņa kumpā mugura, aizmugurē švīkstēja Kolivatova džinsi. Kaut kur augšā turpināja skanēt monotonais reps ar gurdeniem, idiotiskiem izsaucieniem. No sānu gaiteņa, aizšķērsojot kapteinim ceļu, iznira tukls vīrietis, klusējot iedeva viņam trīscol- līgu disketi. Vīrietis klusi kā Češīras kaķis izgaisa krēslā.

Pa ceļam Sergejs saskaitīja apmēram desmit ar skārdu apsistas durvis, taču nevienai no tām viņš nespēja ieraudzīt kādu atšķirības zīmi.

-    Uz kurieni mēs ejam?

Kapteinis nenoteikti pamāja ar roku:

-    Uz turieni.

Viņi apstājās pie devītajām durvīm. Tās ne ar ko neatšķīrās no pārējām: dzelzs, eļļas krāsa, melna pults ar taustiņiem. Kapteinis nevis uzspieda slepeno kodu, bet vienkārši pagrūda durvis un tās atvērās.

Iekšā dega spilgta, balta gaisma, Sergejs neviļus aizmiedza acis. Pacēlis plakstus, viņš atklāja, ka stāv pie neliela lodziņa sānu sienā. Biezais stikls bija blāvs no putekļiem un pirkstu nospiedumiem. Acīmredzot otrā pusē tas bija nomaskēts par spoguli vai gleznu. Lai nu kā, bet blakus kabinetā sēdošā Antoņina viņu neredzēja. Iepretī Antoņinai sēdēja jauns kapteinis formastērpā ar nepierastām rudzupuķu krāsas zīmotnēm. Viņš nevērīgi spēlējās ar pildspalvu un kaut ko runāja, taču biezais stikls nelaida cauri skaņu, viegli vasarraibumainajā sejā tikai neskanīgi atvērās un aizvērās mute.

-    Kas tur notiek? - Sergejs Kurlovs pajautāja. - Kāpēc es neko nedzirdu?

-   Tūlīt dzirdēsi, - kapteinis sacīja.

Kolivatovs pagāja sāņus, noklikšķināja neredzamu slēdzi. Istabā ielauzās skaļruņu pastiprinātā izmeklētāja balss.

-   …No taviem meliem, Ciguļeva, man jau pampst ausis. Pilnīgas muļķības un nejēdzības, pat kauns metas. Vai tiešām Benavi tev neiemācīja, ko sacīt šādos gadījumos?

-    Kāds Benavi? - Antoņinas pleci neizpratnē pacēlās.

-Tātad tu viņu nepazīsti. Pieņemsim…

Izmeklētājs pieliecās un uzmanīgi nolika uz galda rudo

mugursomu ar uzšuvi Daniel Ray.

-   Tādā gadījumā paskaidro, Ciguļeva, kāpēc tu aizsviedi šo te?

-      Es taču teicu - tas tēviņš man prasīja naudu… - Antoņina iekunkstējās. - Viņš sacīja: es zinu, ka tevi drāž sīrieši, tev ir «zaļie», proties, kuce, citādi pasūtīšu Pjatņicka kori un mēs tevi saplosīsim… Te no visām pusēm man uzbruka, sāka ķerstīt, gāzt zemē… Es domāju - nu viss, lūk, narī koris ieradies. Vai man naudas žēl? Kaut tas tēviņš aizrītos. Aizmetu pēc iespējas tālāk un gribēju bēgt, bet mani ievilka mašīnā - un uz šejieni…

-      Bet mēnešreizes? Vai par mēnešreizēm tu viņam neko neteici? - kapteinis mierīgi painteresējās, kaut ko meklējot mugursomā.

Antoņina aprāvās, strauji atlieca muguru. Viņas mazās ausis, ko daļēji aizsedza matu sakārtojums, kļuva sārtas.

-    Vai man nav ko darīt? - vina lēni noteica.

«Kāds tēviņš, kādas mēnešreizes?» Kurlovs neizpratnē nodomāja. Pirms dažām stundām viņš pats bija gramstījies viņas biksītēs un viss bija pilnīgā kārtībā!

-   Kā tad tā… Varbūt neviens pat nebūtu sācis tevi kropļot. Viņi - tēviņi - šausmīgi baidās no sievietes asinīm.

Izmeklētājs izvilka čaukstošu iesaiņojumu ar higiēniskajām paketēm, pagrozīja to sev acu priekšā.

-    Ciguļeva, šeit nav nekādas naudas. Tikai šīs ārzemnieciskās lietiņas. Mūsu aptiekās tādas nenopirksi. Vai draugi piegādā? Tomēr ir labi draudzēties ar ārzemniekiem!

Meitene klusēja. Kapteinis ar īkšķa nagu uzplēsa iesaiņojumu.

-    Šķiet, būsi aizkausejusi ar gludekli, vai ne?

Antoņina nicīgi saviebās.

-    Jums nu gan ir laba nodarbošanās. Darāt īstu vīru cienīgu darbu!

-To tu pareizi pateici…

Viņš izvilka vienu paketi, nolika to uz galda un akurāti atlocīja. Pārējās paketes ielika atpakaļ mugursomā.

-    Skaties, cik vienkārši!

Izmeklētājs noplēsa paketes virsējo slāni, no paketes pēkšņi izlēca čūskiņa, kas iekrita viņa atvērtajā plaukstā un konvulsīvi satinās ritenī.

-    Paskat tik, - Antoņina māksloti sacīja. - Kas tas ir?

Kapteinis vēlīgi pasmaidīja.

-    Tā ir mikrofilma, Ciguļeva, - viņš paskaidroja. - Tās nosaukums: «Ziemeļkaukāza pretgaisa aizsardzības apgabala aktīvās radiolokācijas stacijas». Šī ir tā pati filmiņa, par kuru Benavi tev iedeva piecpadsmit «taukšķus» un dzīvokli Maskavā. Un, kad jūs aizvakar viesnīcā «Kaukāzs» sēdējāt vannā, tu viņam sacīji - citēju vārdu pa vārdam: «Benčik, ja tu man maksāsi tāpat, kā tu mani drātē, es to izdarīšu, lai notiek.» Vai atceries?

-    Galīgas muļķības, - Antoņinas balss ietrīcējās.

Sergejs Kurlovs nenolaida no viņas skatienu: plaši atvērtas, neizpratnes pilnas acis, mirdzoši, tīri mati, garš, balts kakls, šaura un taisna mugura… Viņš skaidri saprata, ka nekad mūžā vairs neieskatīsies šajās melīgajās acīs, neskūpstās šo kaklu, un universitātē pašas skaistākās meičas - Antoņinas Ciguļevas - mugura nekad vairs neizlieksies zem viņa masīvā auguma.

-       …Filmu tu saņēmi no Pāvela Gorjunova, bijušā ZPI-54/2 līdzstrādnieka, pašlaik bezdarbnieka, - kapteinis skaldīja kā ar cirvi. - Savukārt viņš to ieguva no drauģeļiem nodaļā, samaksājot piecdesmit dolārus plus pudeli ķiršu uzlējuma pa virsu. Ne visai dārgi. Nav slikts bizness, te es tev piekrītu. Ko tu saki?

-    Ta ir kaut kada kļūda, - Antoņina lauzīja rokas.

-    Jā, turklāt loti nopietna, - izmeklētājs pamāja. - Šo- nakt tev vajadzēja ielikt paketi ar mikrofilmu konteinerā, kas tika ierīkots Oktobra parka sabiedriskajā tualetē. Šim nolūkam tu bija sagatavojusi atslēgu no vīriešu nodalījuma. Bet no rīta Benavi bija pakete jāizņem… No rīta, Ciguļeva! Patlaban vēl ir nakts! Rīts vēl ir priekšā!

Antoņina, atmetusi galvu atpakaļ, skaļi iesmējās.

-   Maukuris, - viņa smejoties sacīja. - Mēsls. Vēmeklis. Ēzelis… Ja tu, kapteini, pats būtu mani noķēris tajā atejā ar to konteineru rokās, es ar tevi vēl parunātu. Ar mēli protu strādāt uz goda. Parādīt? Bet tu, gnīda, tu…

Noklikšķēja slēdzis un skaņa apklusa. Agejevs pieskārās Sergeja elkonim.

-    Iesim. Manuprāt, pilnīgi pietiekami.

Kolivatovs jau bija atvēris durvis. Nokļuvis spuldzīšu sacaurumotajā gaitenī, Sergejs ar nepaklausīgu mēli pajautāja:

-    Vai viņa… patiešām ir spiedzene?

Viņam neviens neatbildēja.

Klusējot viņi atgriezās tajā paša kabinetā, Kolivatovs atkal palika ārpusē, bet Agejevs pusmācītajam žurnālistam ātri ieskicēja tā tuvāko nākotni.

-    Līdzdalība spiegošanā, lūk, kā tas saucas. Un nekādu pīlīšu. Ja jau tu esi bez vainas, kāpēc tad, jājautā, piekāvi valsts drošības virsniekus, pakampi pistoli, sauci viņai «Bēdz!»? Kāpēc? Vai tiešām tu domāji, ka piecpadsmit cilvēki prožektoru gaismā, filmējot visu videolentē, taisās viņu izvarot?!

Sakumpis uz cietā krēsla, Kurlovs skatījās grīdā. Patiešām… Tā var paskaidrot tikai pilnīgs idiots… Taču tas ir saprotams tagad un šeit. Tajā brīdī viņam nebija konkrētu domu, lai arī bija pavīdējis kaut kas par pornofilmēšanu dabiskos apstākļos.

-     Tā sanāca, - viņš izspieda. - Es neko nezināju. Nomaļa vieta, nakts, uzbrukums… Es aizsargājos…

-    Pieņemsim. Bet vai mūsu darbiniekiem no tā vieglāk? Tu sakropļoji trīs cilvēkus, kas pildīja dienesta pienākumus! Un gandrīz vai izgāzi visu - ļāvi viņai aizmest mugursomu!

Sergejs klusēja. Viņš saprata, ka nav vērts taisnoties. Istabā klusi ienāca Kolivatovs un nolika uz galda dažas vēl miklas fotogrāfijas. Agejevs tās ātri apskatīja, noklak- šķināja ar mēli un pasniedza Sergejam.

-    Papriecājies!

Ņemot vērā fotografēšanas apstākļus, uzņēmumi bija sanākuši tīri pieklājīgi - skaidri, piesātināti, kontrastaini. Un ļoti dinamiski. Kurlovs velk projām virsniekus no Anto- ņinas, Kurlovs sit pretizlūkošanas darbiniekam pa seju, otram - ar kāju pa vēderu, trešo ar piecirtienu gāž zemē. Kurlovs ar pistoli rokā, seja vai nu naida vai arī baiļu izķēmota.

-   Tas nav vienkāršs kautiņš, - Agejevs komentēja. - Tu palīdzi ienaidniekam. Un darbojies pret PSRS interesēm.

Kapteinis bija izspēlējis trumpja dūzi. Ikviens cilvēks, kas audzis valstī, kur indivīda intereses, salīdzinot ar valsts interesēm, nav nekas, saprot, ko nozīmē nostāties pret PSRS.

-    Ko lai daru? - sagrautais Sergejs Kurlovs pajautāja. Agejevs bija gaidījis tieši šo jautājumu un tieši šajā virzienā bija virzījis vervēšanas sarunu.

-   Mēs esam ar mieru tev noticēt. Un gatavi dot iespēju izpirkt savu vainu.

-Kā?!

Slīkstošais ar abām rokām bija saķēris pastiepto salmiņu. Patiesībā tam tā ari bija jābūt.

-    Palīdzot savai valstij. Tas ir katra pilsoņa pienākums. Tad arī valsts tev palīdzēs. Ja vien tu, protams, tam pie- kritīsi.

Sergejs izslējās.

-    Es piekrītu. Kas man jādara? Es taču patiešām neko nezinu par Ciguļevas darīšanām!

-    Tas tiesa. Taču tu esi pietiekami labi informēts par citām darbībām, kas apdraud valsts drošību, - Agejevs zīmīgi sacīja, vērīgi skatoties viņam acīs.

-     Kādām… kādām darbībām? - Sergejs saausījās un aplaizīja sausās lūpas.

-    Tūlīt paskaidrošu, - Agejevs paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi. - Pēdējā laikā demokratizācijas vilnis atklājis daudz atkritumu. No pagrīdes iznāk reakcionāras organizācijas, legalizējas dažādas sektas… Sātanisti, kriš- naīti, fašisti…

-    Bet es taču par tām neko nezinu…

-   Nav taisnība. Rodions Baidaks ir tavs draugs. Un viņš vada fašistisku organizāciju!

-      Kas gan tā par organizāciju! - Sergejs atviegloti uzelpoja, atmeta ar roku un mēģināja pasmaidīt, taču sasistās lūpas neļāva to izdarīt. - Četri purni muļķojas aiz gara laika… Hitlera dzimšanas dienu mēs patiešām atzīmējām, taču tas notika tikai tāpēc, lai būtu iemesls piemaukties! Rodikam par politiku nospļauties, viņam svarīgākais iepļaut šņabi un uzsist kāsi…

Sergejs aprāvās.

-     Jo labāk, - Agejevs sacīja. - Tātad mēs ar tavu palīdzību spēsim viņam palīdzēt nepieļaut kļūdas. Tas ir ļoti svarīgi - laikus palabot, pateikt priekšā. Vai tad biedra uzdevums nav atturēt no narkotiku lietošanas?

Sergejs atkal sakumpa. Kapteinis visu bija pateicis pareizi, taču no šīs pareizības izrietēja pilnīgas muļķības. Iznāca, ka Rodiks ir kvēli ieinteresēts, lai biedrs par viņu ziņotu, bet kapteinis Agejevs kopā ar kolēģiem gluži kā aukles teica priekšā, palaboja un vispār to vien darīja, kā rūpējās par viņa labklājību… Viņi jau parūpēsies! Taču argumentus, lai iebilstu, Sergejs nespēja atrast. Viņš juta, ka jau nonācis Kafkas mašinērijas pašā iekšienē. Un atpakaļceļa vairs nebija.

-     Raksti, - Agejevs nolika viņam priekšā tīru papīra lapu un kapilāro pildspalvu. - Es, Sergejs Kurlovs Vasilija dēls, apņemos brīvprātīgi sadarboties ar VDK iestādēm.

Kurlovs saminstinājās. Izvēles viņam nebija. «Var parakstīties, taču vēlāk par visu pastāstīt Rodikam,» viņš sevi mierināja. «Turklāt svarīgākais ir tikt no šejienes ārā, un tad jau manīs…»

Sergejs pievirzījās pie galda un paņēma pildspalvu. Agejevs, šķiet, pat nebija pamanījis aizķeršanos.

-     Konspiratīvajai sadarbībai es izvēlos pseidonīmu, - kapteinis mehāniskā balsī turpināja diktēt. Tad parastā balsī piebilda: - Izvēlies iesauku pēc saviem ieskatiem. Drosmīgais vai Acīgais… Nē, Acīgais mums jau ir! Izdomā pats, kas patīk…

Jūtas, ko šajā mirklī Sergejs Kurlovs juta pret sevi, vislabāk atbilda vārdam «Pidorasts». Agejevs, kurš apmierināti pārskatīja uzrakstīto, pie tā aizķērās un neizpratnē sarauca uzacis.

-     Ko tas nozīmē?! Tas ir oficiāls dokuments, to taču lasīs priekšniecība! Un vispār - tas paliks atskaitēs! Tu ņirgājies, vai?

-    Jūs pats sacījāt - izvēlies pēc saviem ieskatiem, - Kurlovs gurdi novilka. - Es izvēlējos.

Viņš atgādināja līdz nāvei nogurušu un pilnīgi iztukšotu cilvēku. Agejevs pat nesāka strīdēties. Svarīgākais darbs bija padarīts. Lai parakstās, kā grib. Oficiālajos papīros viņu varēs apzīmēt krietni labskanīgāk un pieklājīgāk.

-    Tātad, - kapteinis lietišķi sacīja. - Uzzini visu par viņu fašistiskajām padarīšanām. Un, starp citu, arī par narkotikām. Rietumu pasaule cenšas sagraut mūsu ideoloģiju ar daudziem līdzekļiem. Viens no tiem ir narkotikas. Vai skaidrs?

Kurlovs pamāja.

- Un iegaumē: tu palidzi mums, mēs palīdzam tev. Ja iedomāsies mūs vazāt aiz deguna - neņem ļaunā. Tu nebūsi pirmais šāds gudrinieks. Vai saprati? Kurlovs vēlreiz pamāja.

2. nodala No mācībām brīvajā laikā

Zaļacaino puisi pinkertona tvīda žaketē sauca par Denisu Petrovski. Nakts, ko Sergejs bija pavadījis Pārvaldes pagrabos, arī Denisam nebija izdevusies - viņam līdz trijiem nācās nīkt viesnīcā pie Otas, klausīties viņas pļāpās un dzert viņas iecienīto bundžu alu, kurā nebija nekā cita, kā tikai gāze un grādi.

-   Vai tev ir apendicīta šuve? - viņa jautāja visai pareizā krievu valodā, ko bija apguvusi privātā fdoloģijas fakultātē Kopenhāgenā, taču ar drausmīgu akcentu. Kaut gan viņas angļu valoda bija vēl drausmīgāka.

-     Nē, - Deniss atbildēja, kaut arī aklo zarnu viņam izgrieza astotajā klasē.

-    Tu melo, vienkārši baidies, ka gribēšu pārbaudīt. Denij, lūk, ko es tev teikšu - tu vienkārši esi stīvs.

-    Labāk apgulies, Ota. Tu slikti izskaties.

Pēdējo frāzi, lai izklausītos svarīgāks, viņš pateica angliski. Paldies mammai par specskolu un privātajiem mājskolotājiem. Patlaban viņš ir labākais Irinas Semjonov- nas skolnieks, priekšā vēl bija divi gadi intensīva universitātes kursa. Ja vēl papildus trenēsies sarunvalodā ar valodas lietotājiem, tad iespējams krietni ievingrināties… Vienīgais, vai var uzskatīt Otu par valodas «lietotāju»? Iespējams.

Viņš jautājoši paskatījās Otā, un Ota saprata jautājumu atbilstoši savam noskaņojumam.

-   Esmu vesela un brīva sieviete, es negribu likties gultā ar katru, kas pagadās… Parādi šuvīti, vai dzirdi?

Ota, protams, jokoja, turklāt bija resna un uz viņas spīdošā deguna rēgojās milzīgas raga brilles.

Viņa bija tīrasiņu dāniete un tā piedzērusies, kā mēdz piedzerties tikai tīrasiņu dāņi. Ota Hamargīsena bija pie- māvusies kopā ar savu draudziņu Kārlu, kurš bija ieradies Tihodonskā, lai uzņemtu filmu par bērnu baleta skolu. Ap desmitiem vakarā Karls nedaudz atskurba un aizbrauca uz tikšanos ar krievu producentu, bet Denisu palūdza pieskatīt draudzeni - vai mazums kas var notikt. Kopš tā brīža viņš nebija rādījies.

-   Labi, Denij, - Ota turpināja, - lai notiek. - Tu esi stīvs. Toties man ir šuvīte, un es tev to parādīšu - lai ko tas man maksātu. Mans ārsts sacīja: «Ļoti žēl, frū Hamargīsona, tagad jūs vairs nevarēsiet uzstāties šovā, bet tas ir labs peļņas avots.» Tā ari ir. Piemēram, Vanesa, ar kuru es kopā mācījos koledžā, - viņa katru nedēļu dejo «Hauzerā» un nes mājās divus tūkstošus kronu, turklāt viņu tur baro kā govi…

Deniss zināja: ja Karls atgriezīsies un ieraudzīs, ka viņa draudzene šeit demonstrē striptīzu, viņš to gluži vienkārši nositīs. Un pareizi darīs.

-    Labāk uzdejosim, - Deniss sacīja. - Kaut ko vecmodīgu.

-   Tu nejoko? - Otas uzacis pacēlās. Šai resnītei patika dejot - pat labāk nekā dzert savu pretīgo bundžu alu.

-     Es patiešām nejokoju, - Deniss pamāja. - Es tikai gribu, lai tu pārģērbtos. Tava ceriņkrāsas kleita tev piestāv krietni labāk nekā šie džinsi.

-   Ak, - viņa kaprīzi uzmeta lūpu. - Es negribu.

-    Ej, nestrīdies.

-   Tu neaizbēgsi?

-    Man nav ko darīt, vai?

-    Ko, ko? - viņa nesaprata.

-    Neaizbēgšu.

-    Labi, vienu mirklīti.

Ota izņēma no skapja ceriņkrāsas kleitu un devās uz vannas istabu. Nošķindēja aizšaujamais. Tika atgriezts dušas krāns.

Deniss nevēlējās velti tērēt laiku un uzreiz piegāja pie rakstāmgalda. Kopš brīža, kad aiztinās Karls, Denisu nebija pametusi cerība, ka Ota kuru katru mirkli atslēgsies un aizmigs, taču resne, lai cik tas būtu savādi, turējās. Cerību laiks bija garām. Vajadzēja rīkoties.

Viņš citu pēc citas izvilka atvilktnes, steidzīgi pētot to saturu. Pārmeklēja apģērbus skapī. Tad ķērās klāt koferiem. Deniss Petrovskis iztaustīja veļas slāņus - kā pieredzējis ginekologs, kurš ar aizvērtām acīm pēc dzemdes formas un elastības var noteikt grūtniecību jau trešajā nedēlā. »

Taču šeit nekā nebija, ja neskaita apavu krēma kārbiņas ar kaut kādu smelkni - šķiet, marihuānas putekļiem.

Duša vannas istabā turpināja trokšņot, Ota zemā balsī dungoja «Dzelteno zemūdeni». Deniss atviegloti uzelpoja. Nu ko, viņam jau iepriekš nebija gandrīz nekādu šaubu - šie iemetēji dāņi bija parasti, likumu cienoši pilsoņi, kas atbraukuši ar vienu vienīgu mērķi - uzņemt kārtējo sentimentālo ķinīti par nabadzīgajiem, drausmīgi nelaimīgajiem, taču ārkārtīgi talantīgajiem krieviem. Protams, Otu un Kārlu varētu ar troksni izmest no valsts par narkotiku glabāšanu, tomēr bija jāņem vērā, ka katra piektā Kopenhāgenas mājsaimniece pirms gulētiešanas izsmēķē cigareti ar vieglu zāli, un tas viņām ir tikpat ierasti un tradicionāli kā saulespuķu sēkliņas mūsu Tihodonskas sievām.

-      Esmu gatava, - sacīja Ota, parādoties uz vannas istabas sliekšņa.

Dānietei nebija briļļu. Viņa bija iespīlējusies ceriņkrāsas vakarkleitā ar vizuļiem un Denisu pārsteidza tas, cik ļoti viņa atgādina roneni, kas tikko izlīdusi no ūdens un laistās sudrabotās, aukstās lāsēs.

-    Lieliski, - Deniss sacīja. - Tev ļoti piestāv.

-   Nerunā niekus, Denij. Es arī pati labi zinu, ka līdzinos grūsnai roņu mātītei, - Ota noteica un nedrošā solī devās pie magnetofona. - Morikoni gribi?

-    Liec.

Sāka skanēt melodija no kinofilmas «Profesionālis». Deniss zem savas rokas sajuta sīkas vizuļu zvīņas un Otas bezmērigā auguma varenumu. Kā ari asu papēdi uz savas kurpes purngala. Dejot Ota neprata.

Pēc trijiem atgriezās Karls un, nesakot ne vārda, nenovelkot kurpes un neizģērbjoties, iegāzās gultā un sāka krākt.

-   Cūka, - Ota sacīja. - Kāds pretīgs vecis! Taču es viņu vēl piespiedīšu sarosīties - gan redzēsi.

Deniss nevēlējās skatīties. Viņš ierosināja izdzert vēl pa vienai glāzei, pēc tam Ota beidzot atslēdzās un viņam izdevās to noguldīt blakus Karlam. Tad viņš devās uz tualeti, pačurāja, noņērfia skalojamās tvertnes vāku un ieskatījās iekšā, ar pirkstiem pačamdīja zem tvertnes un caurulēm. Pēc tam iegāja vannas istabā, pārbaudīja apslēptos kaktiņus zem izlietnes un vannas, pārvarot riebumu, apskatīja uz grīdas nevērīgi nosviestās apakšbikses un krūšturi. Tas atgādināja vidēja lieluma jahtas buras.

«Zoofilija, nekrofīlija, pedofilija, gerantofilija…» viņš pēkšņi atcerējās. «Interesanti, vai pastāv slimīga tieksme uz milzīga apmēra sievietēm? Varbūt kaut kāda makrofīlija?» Starp daudzajām perversitātēm šāds paveids viņam nebija gadījies. Vajadzēs pajautāt Frankam…

Uz mirdzoša āķīša, kas rēgojās pie flīzēm, greizi karājās džinsi un dzeltens krekliņš ar abstraktu zīmējumu.

Viņš rūpīgi pārbaudīja arī šos apģērba gabalus. Tukšs. Teorētiski Ota varēja noslēpt konteineru organisma dabiskajās atverēs, taču tas praktiski bija izslēgts, jo vakara gaitā viņa ne reizi vien bija piedāvājusi Denisam izpētīt iespējamās slēptuves.

Vēlreiz nomazgājis rokas, Deniss izgāja no vannas istabas, stāvot viesnīcas numura vidū, uzmanīgi pavērās apkārt, izslēdza magnetofonu, nodzēsa gaismu un uzmanīgi aiztaisīja aiz sevis durvis.

Bagātīgi izkrāšļojusies stāva dežurante, kas sēdēja pie galda, pakalpīgi pielēca kājās, nospieda lifta pogu.

-     Jau aizejat? - laipnais smaids maz atbilda parasti nievājošajai vīstošās sejas izteiksmei. Viņa nezināja, kas ir Deniss, taču nepārprotami to nojauta, jo ne reizi vien bija tikusi instruēta par tematu «Padomju cilvēku attiecības ar tūristiem, kas ierodas no ārzemēm» un saprata: parasts puisis no ielas vairākus vakarus pēc kārtas diezin vai varētu, neviena netraucēts, pavadīt laiku kopā ar kapitālistiem. Turklāt arī viņa pati noteikti strādāja Kantora labā - ja ne pastāvīgi, tad noteikti sniedza vienreizējus pakalpojumus.

-      Es aizeju, - Deniss sacīja un gandrīz piebilda: «kolēģe».

Tas gan būtu amizanti - pateikt un ieskatīties blēdīgajā ģīmī. Simtprocentīgi, ka tajā būtu manāma pilnīga sapratne. Taču tas būtu konspirācijas pārkāpums. Viena lieta - nojaust, bet pavisam cita - gūt apstiprinājumu saviem minējumiem. Tieši tā Mamuts bija viņam mācījis.

-       Esiet uzmanīgi uz ielas… Tik daudz huligānu saradies, nav nekāda glābiņa! Piedzērušies, appīpējušies, visu ko var izdarīt…

1.ai apstiprinātu dežurantes aizdomas, viņam vajadzētu ar nekustīgu sejas izteiksmi klusējot ieiet liftā. Taču Deniss rīkojās kā parasts puisis 110 ielas - pateicīgi pasmaidīja un iebāza rubli izspīlētajā halāta kabatā.

-    Zinu. Paldies.

Viņa apstulbusi apklusa. Cauri biezajai makijāžas kārtai varēja nojaust sasprindzinātu domu. Varbūt viņa velti cenšas iztapt šim lubrakam. Sakliegt uz viņu, piedraudēt ar miliciju - ar desmitnieku atpirktos kā likts… Lifta durvis aizvērās. Deniss pasmīnēja - viņam patika pētīt cilvēkus. Un nekādā gadījumā nebūtu devis šai stulbenei desmitnieku: kabatā bija palikuši trīsdesmit rubli - ar tiem vajadzēja iztikt divas nedēļas. Pašvaki. Tiesa, Mamuts bija solījies kaut ko piemest…

Uz ielas bija tumšs, laternas nedega, nakts melnumu ar pašķidru, iezilganu pienu atšķaidīja tikai neona uzraksts «Kaukāzs».

Deniss izvilka pīpi, taču pārdomāja un iebāza to kabatā. Tik un tā neviens viņu neredz. Smēķēšana viņam nesagādāja baudu, pīpe bija imidža elements - ne vairāk. Ar zaļu uguntiņu aicinot pie sevis, garām aizšalca taksometrs. Trolejbusi vairs negāja. Vai arī vēl negāja - atkarībā no tā, kas bija izejas punkts - iepriekšējās dienas vakars vai šās dienas rīts. Labi, ka līdz mājām ir tikai seši kvartāli - piecpadsmit minūšu gājiens.

…Māte negulēja. Viņa sēdēja pie virtuves galda, pārlasīja rīsus un klausījās radio. Uz durvju klaudzienu viņa pat nepagriezās - speciāli.

-   Mammu, ir jau pāri trijiem, - Deniss sacīja. - Laiks iet uz čučumuižu.

Viņš ieslēdza sienas lampu gaitenī un noāva kājas. Dzīvoklī oda pēc cigarešu dūmiem.

-    Mammu, vai dzirdi?

Pa radio skanēja «Luksemburgas dārzs». Nakts dīdžejs sagurušā, netīrā balsī dziedāja Dasēnam līdzi.

-   Te sacīja, ka, nopelnījis pirmo miljonu, viņš pameta sievu un sāka dzīvot ar jauniņu padauzu. Vai tā ir taisnība? - māte pajautāja.

-    Kas - viņš?

-    Dasēns.

-    Es nezinu. Mammu, ej gulēt. Es taču lūdzu - nevajag mani pieskatīt. Esmu liels, pēc trim gadiem man jau parādīsies pirmās plikpaurības pazīmes.

-      …Visi aizgūtnēm skandināja, ka viņam kaut reizi mūžā jāatpūšas. Dasēns iesēdās lidmašīnā un aizlidoja uz kaut kādām salām. Tiklīdz lidmašīna uzņēma augstumu, viņš aizmiga - un nekad vairs nepamodās. Apstājās sirds. Viņa māte sēdēja blakuskrēslā un neuzdrošinājās pat atvērt žurnālu - baidījās pamodināt. Vai spēj iedomāties?

-   Labi, māt. Es, paldies Dievam, neesmu estrādes mākslinieks, vai ne? Un narkotikas arī nelietoju.

-Toties es tās lietošu. Ļoti drīz. Katra šāda nakts man… Gluži kā nokāpjot cirtnē. Viena lieta, ja cilvēks nomirst miegā, tev līdzās, cita - ja diennakti skraidi apkārt, viņu meklējot, bet pēc tam ej uz morgu, lai viņu identificētu.

-   Tev vajadzēja vienkārši apgulties un aizmigt.

Māte, šķiet, to pat nedzirdēja. Iegrabējās ledusskapis, uztvērējs sāka darboties ar traucējumiem.

-     Tev bija divi gadi, kad es un tēvs pirmoreiz ieraudzījām viņu pa televizoru. Tas bija Jaungada naktī - nakts pārraidē. Tu negulēji līdz četriem… Jā, tieši tā, toreiz pulkstenis arī bija četri, tu gražojies, bet tēvs sprāga vai no ādas laukā - viņš vienmēr ātri iekarsa, kad iedzēra. Kāds ciemiņš > ' >

sacīja, ka Dasēns līdzinās Serjožam Zubrovičam, mūsu nodaļas enerģētikas inženierim, kurš pārdeva savu tris- istabu dzīvokli, kas atradās mājā iepretī «Intūristam» - pašā centrā. Pēc tam viņš nodzērās. Tolaik - pirms divdesmit gadiem - neviens pat nespēja iedomāties, ka viss notiks tieši tā, kā tas notika. Gan ar tēvu, gan ar to… Dasēnu. Un ari ar tevi.

-   Ar mani vēl nekas nav noticis, māt, - Deniss sacīja.

Viņš paņēma dvieli un devās nomazgāties zem dušas.

Māte izslēdza radiouztvērēju, strauji piecēlās. Viņai mugurā bija vecs, violets halāts - nelielos rombos stepēts paltraks, septiņdesmito gadu beigu padomijas modes kliedziens. Deniss necieta šo halātu, māte tajā izskatījās divas reizes vecāka - gandrīz vai pēc vecas.

-Tu pret mani izturies ļoti nežēlīgi, - viņa sacīja. Mātes lūpas ietrīsējās. Liriskā uvertīra bija beigusies.

-     Nav tiesa, - Deniss iebilda. - Piedod, es patiešām centos pārnākt pēc iespējas agrāk, taču tā sanāca.

-    Kur tu vazājies?

-    Pastaigājos. Ar meitenēm.

-   Ar prostitūtām, - māte precizēja.

-    Mammu, nevajag.

-Taču tas, šķiet, ir maz ticams. Tu nāktu mājās nosmērējies ar lūpukrāsu, ostu pēc smaržām. Un būtu atslābināts, mierīgs. Bet tu vienmēr esi saspringts un norūpējies. Uz kurieni tu ej? Pasaki man beidzot taisnību!

Deniss ieslēdzās vannas istabā, uzkāra dvieli uz pakaramā, atgrieza krānu līdz galam un nosprostoja noteku. Deniss zināja, ka māte stāv aiz durvīm un uzmanīgi

ieklausās, vina vēl tikai sāka ārdīties.

* * *

-Tātad… Patriks Zīskinds. Ļoti labi. Pastāstiet jel man par Patriku Zīskindu, Kurlov.

Lidija Nikolajevna nolika biļeti uz sāniem un paklaudzi- nāja ar to pa galdu. Viņa skatījās uz Sergeju tā, it kā puisim uz pieres būtu izaudzis penis. Nē, drīzāk viņa sacītu «fal- loss», uzsverot pēdējo zilbi, jo pirmajā kursā Lidija Nikolajevna viņiem pasniedza antīkās literatūras vēsturi, tas bija viņas jājamais zirdziņš. Sapfo, Anakreonts, Aristofans, liras, kitāras, Lesbas ēnainās birzis.

-    Zīskinds Patriks, - Sergejs lēni iesāka, - piedzima nabadzīgā ebreju ģimenē. Viņš sarakstījis «Kontrabasu».

Sadauzītās lūpas sāpēja, katrs vārds padevās ar grūtībām. Pēc Agejeva izstrādātās leģendas viņš bija drosmīgi stājies pretī laupītājiem. Bija ari atbilstoša izziņa.

-     Lieliski, Kurlov. Nabadzīgā - kā jūs sakāt - ebreju ģimenē… Turpiniet…

Lidijai Nikolajevnai patika, «nomīdīt» bezatbildīgu «parastu» studentu, taču viņa vairījās no strīdiem ar «bērniem» - tas varēja dārgi maksāt. Kurlovu noteikti nevarēja ierindot «parasto» vidū. Viņam bija izdevies pagulēt piecas stundas, taču miegs nebija nesis atvieglojumu. Viņš ilgojās pēc auksta alus un pentalgīna.

Biļetē bija rakstīts: «P. Zīskinda daiļrade». To, ka viņa vārds bija Patriks, Sergejs tikko uzzināja no pašas Lidijas Nikolajevnas. Par «Kontrabasu» Kurlovs bija dzirdējis pa ausu galam, universitātes teātra studijā to bija iestudējuši vācieši, tajā spēlēja tukls, ruds puisietis, kurš izrādes laikā izdzēra veselu iepakojumu bundžu alus - tā bija paredzēts scenārijā. Viss. Neko vairāk par Zīskindu viņš nezināja un nevēlējās zināt. Ja vien…

-    Zīskindam ļoti garšoja alus, - Sergejs sacīja.

Un paskatījās Lidijai Nikolajevnai acīs - pirmo reizi šajā rītā. Lidija Nikolajevna atkal gribēja pateikt kaut ko dzēlīgu, taču vārdi iestrēga viņai kaklā. Kurlova kreisā acs bija sarkana kā redīss, to gandrīz aizsedza uztūkušais plaksts. Nokausēta zvēra acs.

-     Kad Zīskinds sēdās pie rakstīšanas, viņš nolika uz galda septiņžuburu svečturi, bet līdzās - lielu kausu ar alu. Viņam bija ogļmelni mati, - klusi, gandrīz čukstus, improvizēja Sergejs.

Lidija Nikolajevna saprata.

-    Bet Džons Apdaiks? - viņa tikpat klusā balsī pajautāja, izņemot no zilās kaudzītes Kurlova ieskaišu grāmatiņu.

-    Apdaiks bija sirms, - Sergejs pasmaidīja. Lūpu āda iesprakšķējās.

Pēc Lidijas Nikolajevnas tuklās rokas kustības viņš bez grūtībām uzminēja - «iesk.».

-    Ja šī būtu pratināšana, bet Zīskinds un Apdaiks būtu jūsu biedri, es jūs sāktu cienīt, Kurlov, - Lidija Nikolajevna sacīja, pasniedzot Sergejam ieskaišu grāmatiņu.

-   Paldies, - Sergejs sausi noteica un izgāja no auditorijas. Joks viņam nešķita izdevies. Varbūt tā sēne jau kaut ko zina? Varbūt visi jau zina?

Aiz durvīm viņam uzklupa Salmanova, Šeņko un Pšeņičņika - trīs dūšīgas, neizgulējušās dumiķes, kas trīcēja kā pirmkursnieces. Aplipa, iekārās: «Nu, kā, Kurlov, - vai noliki?… Ai, tu ko?! Kura biļete?… Un Lidija - nervoza, ja?»

Viņa sadauzītajam ģīmim neviens nepievērsa uzmanību - it kā tā būtu ierasta lieta. Sergejs kaut ko nomurmināja, nokratīja no sevis meiteņu ciešos tvērienus un pagājās šurp un turp pa gaiteni.

-    Rodiku neviens nav redzējis? Vai viņš bija atnācis? Rodika nebija. Kāpņu laukumiņā sēdēja Svetka Bernad-

ska, palikusi konspektu kaudzīti zem baltos džinsos iespīlētā dibena. Viņa smēķēja tievu cigareti un skatījās griestos.

-    Rodiku Baidaku neesi redzējusi? - Sergejs pajautāja. Svetka nesteidzīgi pavērsa pret viņu savus zilos prožektorus, notrausa pelnu snuķīti starp mazajām ādas kurpēm. Un pasmaidīja:

-Nē.

-    Vai vakar viņš nebija ienācis kojās?

Par kojām varēja nejautāt, Svetka Bernadska tur nerādījās - tas nebija viņas areāls; visu sesiju - no pirmā līdz pēdējam zvanam - viņa sēdēja bibliotēkā un zubrījās. Nopietni zubrījās. Kaut ari nevienam to neteica, neatzītos, pat ja šo spīdzinātu. Viņai tas bija raksturīgi, tā bija Bernadskas īstā būtība. Toties tad, kad Pšeničnikas un Salmanovas gaiteņos ārdās, drudžaini bāž krūšturos špikerus un saķer galvu: «Ak, meitenes, es aizmirsu, kurā gadā Ficdžeralda sievai bija spontānais aborts» -, Svetka demonstrē pilnīgu mieru.

-   Vakar es kopā ar draudzeni visu vakaru «Kosmosā» dzēru kafiju, - stiepjot vārdus, viņa sacīja.

Melo, protams. Memmesmeitiņa. Grib atstāt iespaidu.

-    Tur jau trešo mēnesi nedarbojas aparāts, - Sergejs nomurmināja un sāka kāpt pa kāpnēm lejā. Citā reizē viņš būtu klusējis - parastās bābiešu viltības, neņemsi jau šo par pilnu! - taču šodien nebija īstais noskaņojums.

-    Ei, bet kur ir Ciguļeva? - no augšas uzsauca Svetka. - Pie viņas ir mans Vogue komplekts, šī solījās atnest!…

Viņas balss pēkšņi bija kļuvusi aizvainota, gandrīz dusmīga. Vēl pavisam nesen - līdz rudens sesijai - viņu un Svētku daudzi uzskatīja par pāri. Svetka-end-Sergejs, Svetka'n'Sergey, stabila vārdkopa. Bet pēc tam - viss. Tad uzradās Ciguļeva.

Sergejs izlikās, ka neko nav dzirdējis.

…Stāvu zemāk - vīriešu tualete, smēķētava. Līdz galam atvērtajā logā rēgojās Zeņkovs un Čumačenko. Aiz aizvērtajām kabīnes durvīm lietišķi čaukstēja papīrs.

-    Paskaties, Sergej, otrajā stāvā vecene mazgā grīdu - vienās apakšbiksēs, krūšu galiņš viņai puse no mazā pirkstiņa, mēs gandrīz vai… - Čuma parādīja savu tulznaino mazo pirkstiņu, pēc tam to pavērsa pret pretējās mājas logu.

-    Es meklēju Rodiku, - Sergejs sacīja. - Viņš vēl nav licies?

-    Nē-ē… Pēc kā tu izskaties? Ahā, atcerējos - onkulis man atveda komiksu, tur bija vecis - vilkatis. Šim bija tāds pats mūlis, kad pārvērtās par spalvaino. Kas par buldozeru tev pārbraucis pāri, Serij?

-        Atšujies. Nokritu, vai tad neredzi? Skujoties sagriežos. Vārdu sakot, ej ratā. Bļāviens… Kur tad viņš pazudis?

Sergejs iebelza ar kāju pa kabīnes durtiņām.

- Ei, uz klāja - vai tu gadījumā neesi Baidaks?

Noklikšķēja slēdzis, durtiņas lēni pavirzījās sānis. Uz poda jāteniski sēdēja Kola Lukašenko, turot rokās atvērtu konspektu.

-Tavs Baidaks ir televīzijas studijā. Kož kopā ar Ašotu. Un tagad lasies, pietiks trokšņot!

Kurlovs spēcīgi aizcirta durtiņas.

* * *

Mācību televīzijas studijai bija atvēlēts milzīgs, ar riekstkoku un putuplastu apšūts kabinets pirmajā stāvā. Šeit atradās trīs nekustīgas televīzijas kameras, kas līdzinājās inženiera Gariņa hiperbolīdam, sofītu tērauda birztala, montāžas iekārta, četri monitori, Alesis sešpadsmitkanālu pults un melnas ādas atpūtas mēbeļu komplekts. Runāja, ka to sagādājis Butevičs - bijušais dekāns, dedzīgs partijnieks, Krimas vīnu un ātras braukšanas cienītājs.

Studija izskatījās lieliski, to teica visi. Paraugstudija. No trim kamerām darbojās tikai viena, monitoros bija kompakt- ronu lampas, kuras beidza ražot jau perestroikas pašā sākumā, un tad, kad izdega kārtējā lampa, elektrodus nācās mainīt ar rokām - ja vien, protams, bija, kas to dara. Elegantais Alesis jau sen bija nodzerts, noēsts un nojāts, tā vietā stāvēja parasts padomju Ļeļ, no kura bija noņemtas pogas un taustiņi un kurš pārveidots par pusdienu galdu, jo nekam citam nebija derīgs. Atjautīgais Ašots Melikjans - dekāna palīgs - pultij bija pielipinājis firmas logotipu, kas bija izgriezts no Alesis kārbas, un pie viena ari Alesis inventāra numuru.

Darba kārtībā bija tikai atpūtas stūrītis. Precīzāk - dīvāns. Milzīgs un atsperīgs kā batuts, izturīgs bīdermeiera stila dīvāns, kas pats par sevi jau bija seksatrakcija. Augšup - lejup, augšup - lejup, vēl augstāk, vēl, plata, stabila amplitūda, iekšā - ārā, salūts, uzvara. Ja to visu vēl apvienot ar labiem dzērieniem un uzkodām, ja ieslēgt vienīgo kameru, kas bija darba kārtībā, un skatīties attēlu lielajā monitorā - nu… trūkst vārdu. To pašam jāpiedzīvo.

Sergejs pieklauvēja.

-    Hallo, vai ir kāda dzīva dvēsele?

Dienā šeit reizēm dirnēja pirmkursnieki, kas pūlējās lipināt raidījumiņus, uzņēma intervijas cits ar citu, bet pēc tam visi kā viens plīsa vai pušu no smiekliem. Taču pirmkursniekiem vēl nebija ieviesies paradums noslēgt durvis. Patlaban tās bija aizslēgtas.

-   Atver! - Sergejs ar pirkstu kauliņiem uzsita pa stenderi.

-    Kas tur ir? - aiz durvīm klusi pajautāja.

-    Man vajadzīgs Baidaks.

-   Tas esi tu, Serij?… Tūlīt.

Noklikšķēja slēdzene, pa cementa grīdu nošvīkstēja dermatīns. Uz sliekšņa stingi smaidīja Ašots Melikjans, viņa nevainojamais krekls ar šaurām svītriņām bija atpogāts, pa spalvainajām krūtīm tecēja sviedri.

-    Ka tavu māti, - Ašots ietarkšķējās, aizslēdzot durvis aiz Sergeja. - Kas tur klauvē durvī manā? Es saku - Mišela Faifere, saderam? Rodions saka - ne vella, tas ir Teksasas reindžers Vokers. Saderējām uz četriem pulverīšiem, es atveru - bet tur Kurlovs, ka viņa māti, lūk, ar šitādu purnu. Serij, tev katram no mums jāliek pa diviem pulverīšiem, mēs saderējām uz tevi, tu neattaisnoji, pats saproti… Kas gan tev ģīmi sakropļoja, ko?

Baidaks bija uz vietas. Kārns, nemierīgs, kā uz atsperītēm. Liels, smails deguns, gaiši, gaiši zilas acis. Ļoti gaišas, zilgmi reizēm pat nevarēja saskatīt. Viņš pamāja Sergejam, ar beisbola cepuri noslaucīja sarkano, poraino seju. Piecēlās no dīvāna, izvilka aiz melnās ādas atzveltnes paslēptu iesāktu brendija pudeli un nolika to uz pults.

-   Vesels, - Sergejs sacīja.

-    Heil! - Baidaks izslēja roku.

«Ieķēpājies,» Sergejs aizkaitināti nodomāja, «un vēl turpina! Kaut gan, pagaidām viņš neko nezina…»

-    Ieņemsi?…

Rodiks ar acīm norādīja uz pudeli.

-    Karsti.

-    Pusi.

-    Man ir darīšanas, - Sergejs sacīja.

-    Ej ratā, - Ašots noteica.

-    Ašotam taisnība, kaut arī viņš ir kontuzētais, - Baidaks pamāja. - Darīšanām - savs laiks. Visam savs laiks.

Sergejs apsēdās līdzās. Dīvāns zem pēcpuses paklausīgi ieliecās, tad nedaudz pasvieda viņu augšup, atkal ieliecās un atkal pasvieda. Kā aicinot paspēlēties.

-    Noliki? - Sergejs pajautāja, izdzerot līdz pusei piepildīto glāzi.

-   Ārieši nepadodas, - Baidaks plati pasmaidīja.

-      Izbeidz taču šīs muļķības…

-    Kas ir? - Rodiks turpināja smaidīt. Taču smaids bija sastindzis un pārvērties dzīvnieciskā atņirdzienā, - tā notika vienmēr, kad kāds viņam iebilda, neklausīja vai kādā citā veidā izrādīja necieņu.

-    Nekas… Lidija griež zobus uz tevi.

-   Viņas izjātie zobi… Tie jau sen ir izdrupuši, Serij. Tā lūk. Bet tagad dzeram. Lai viss - un visiem!

Viņi iedzēra. Ašots izvilka no dīvāna aizmugures litra burku ar svaigiem agrīnajiem ķiršiem. Pirms paņemt pašam, viņš pastiepa burku Baidakam.

Ašotam bija trīsdesmit gadu, viņš bija dekāna palīgs, trīs reizes precējies, viņam bija divi bērni. Savukārt Rodikam bija tikai divdesmit divi gadi. Toties viņa papucis strādā par izpildkomitejas dzīvokļu biroja priekšnieku; Tihodonskas apstākļos - tāpat kā jebkurā citā lielā Krievijas pilsētā - tas ir tikpat kā strādāt ūdens sadalē tuksnesī. Runa pat nav par pašiem dzīvokļiem - runa ir par neskaitāmiem lieliem un maziem cilvēkiem, kuri uzskata, ka ir parādā Baidakam vecākajam. Un viņi patiešām ir parādā. Piemēram, universitātes rektors Petrenko, kura meita nesen iestājās dzīvokļu rindā, kaut arī viņas ģimenē trīs cilvēki, bet divistabu dzīvokļa platība trīsdesmit seši kvadrātmetri. Pašauri, protams. Taču norma, lai ņemtu uzskaitē, ir četri metri uz cilvēku - kā kapā. Un katrā rajonā rindā stāv desmit divdesmit tūkstoši šādu nelaimīgo.

Taču Baidaks tētis nāca pretim profesoram Petrenko, izcēla meitiņu no bezveidīgās masas, viņa svinīgi nodeva savas divas istabas pilsētai, pretī saņēma trīs - piecdesmit «kvadrātus» vecajā fondā. Ir nu gan labs tas vecais fonds - «Staļina» māja iepretī Ļeņina piemineklim - tur, kur «Gastronoms»! Pats centrs, varen augsti griesti, nevienas plaisiņas, vēl simts gadu nostāvēs! Bet pēc papīriem iznāk, ka viss ir it kā likumīgi. Tajā pašā laikā Rodiks uzrakstīja sacerējumu uz divnieku, ari mutiskos nolika uz trijniekiem, un ar konkursu četri abiturienti uz vietu sekmīgi iestājās pirmajā kursā. Tā, lūk, tas tiek risināts.

Tāpēc Rodions Baidaks ir pilnīgi mierīgs. Ņemsim, piemēram, to pašu Petrenko - un aizrobežu literatūras pasniedzēju Lidiju Nikolajevnu Pevzneri, kuras katedrā jūnijā vai jūlijā gaidāma plānveidīga štatu samazināšana. Lidijai Nikolajevnai ir piecdesmit seši, viņai ir artrīts, tahikardija un akūts hroniskais ideālisms. Ja viņu izmetīs no darba, diez vai viņa spēs atvērt kooperatīvu vai vismaz iekārtoties grāmatvežu kursos.

«Sirds, sirds! Draudīgā ierindā tev nelaimes pretī stāv.

Saņemies un sagaidi tās ar cieņu, un satrieksim mēs naidniekus!…» Visa šī sengrieķu degsme, viss šis temperaments ir vieni vienīgi mēsli. Lidija Nikolajevna tikai pēc teorijas zina, kas tas ir. Viņa nonīks gadu pēc atlaišanas. Ies lasīt stikla taru Kirova skvērā, piedāvās žūpām plastmasas glāzītes. Un prezervatīvus… Nē, nē, protams, Lidija negribēs, lai viņu atbrīvo. Viņa domās piespiedis nelabojamo mācību kavētāju Rodiku izdzert kausu ar indīgo velnarutku, pēc tam ieliks viņam treknu «iesk.». Iespējams, ka skaļi nocitēs kaut ko sarkastisku no Arhiloha, nozibsnīs ar acīm, tikko jaušami pasmaidīs. Neviens neko, protams, nesapratīs - un neviens neapvainosies.

-    …Ko? - Sergejs pārjautāja.

-  Ašots saka, ka Ciguļihai lielajā lūpā ir zelta gredzens, - Rodiks smējās. Viņš vairākas reizes zīmīgi pamirkšķināja Sergejam.

-    Ko tu smejies? Ko mirkšķini, muļķi? - Ašots skaitās. - Man visa priekša vēl aizvien ir vienos zilumos, ka es tev saku! Parādīt?

Viņš ātri nolaida bikses un apakšbikses, kā baidoties, ka viņam sacīs: ej taču tu, nevajag.

-    Skaties, muļķa cilvēk!

Tur bija melns no vilnas. Pat ja Ašota āda būtu spilgti violeta ar dzeltenām svītriņām - aiz apmatojuma tāpat neko nevarētu saskatīt. Rodiks paņēma burku ar ķiršiem un iegāza burkas saturu Ašotam apakšbiksēs. Ašots instinktīvi palaida vaļā apakšbikses, uz auduma parādījās koši sarkani plankumi, no bikšu staras, klusi atsizdamās pret grīdu, sāka birt ogas.

-    Kāpēc tu tā dari, ko?

Rodiks vāļājās pa dīvānu. īsie salmu krāsas mati bija izspūruši, bezkrāsainās acis izlīdušas no orbītām un asarām pielijušas.

Ašota acis bija kā olīvas, patlaban tās bija satumsušas - it kā būtu ilgi gulējušas šķīvī, bet sālījums pilnīgi izžuvis, viņš skaļi ievilka elpu un salika kopā trīs pirkstus, tos šūpojot pie katra vārda:

-    Rodion, vai esmu tevi aizvainojis? Nē-ē. Vai esmu tev devis iemeslu tā rīkoties? Nē! Vai tu mani vairs necieni? - viņš skumjā balsī vaimanāja.

Baidaks beidza smieties un pastiepa viņam glāzi.

-    Dzer. Es negribēju.

Ašots iedzēra, novilka apakšbikses, sāka lasīt ārā ogas.

Dažus ķiršus viņš iemeta mutē.

-    Esmu tīrs, - viņš lepni sacīja. - No manis nekad nelāgi neož.

Un parādīja savu locekli. Sergejs nodomāja, ka nekad nedzers no vienas glāzes ar Ašotu.

Bet pēc minūtes tomēr iedzēra - viņam noteikti vajadzēja aprunāties ar Rodiku; ja ar Rodiku nedzersi, tad ari nebūs par ko runāt. Un sēdēt kopā vienā istabā arī nav obligāti. No dīvāna aizmugures dienas gaismā tika izcelta vēl viena pudele.

-    Man ir problēmas, Rodik, - Sergejs pēc trešās glāzes atkārtoja.

-   Es sapratu, - Baidaks nopietni sacīja. Un nekavējoties ielēja ceturto. Pie durvīm pieklauvēja. Ašots apģērbās un devās pajautāt, kas tur ir; paslīdēja uz ķirša un tik tikko nenokrita. Aiz durvīm bija Salmanova, viņa lika aizrobežu literatūru ar Ašota protekciju, bet Lidija Nikolajevna bija viņu aukstasinīgi izgāzusi. Salmanova raudāja un bija sašutusi. Viņai pasniedza pilnu glāzi.

-   Tu esi muļķe, - Ašots sacīja. - Tev taču skaidri pateica: ceturtā biļete, stūrītis divas reizes caurdurts ar adatu. Kur bija tavas acis, Salmanova?

-     Ceturto paņēma pirms manis! - Salmanova iepīkstējās. - Kaut kāda maita pagrāba!… Es kā idiote visu nakti lasīju to nolāpīto Zīskindu, viņa «Kontrabasu» - vēl aizvien mute piecukota, bet kads cits - viens divi un gatavs! Dabūja ieskaiti uz mana rēķina!

Sergejs izdzēra vēl vienu glāzi, paņēma cigareti, aizsmēķēja. Iznāca, ka viņš ir tas maita un ir dabūjis ieskaiti uz nelaimīgās Salmanovas rēķina. Tātad viņš ir vainīgs arī Salmanovas priekšā. Tukšais kuņģis iekurkstējās, galvā uzņēma ātrumu skanīgs, neapturams karuselis. Ašots no rokas baroja Salmanovu ar saspiestiem ķiršiem, kurus pirms minūtes bija izvilcis no apakšbiksēm.

-     Ņem, ēd, Salmanova, - viņš purpināja, - un neņem galvā. Viss būs normāli.

-        Viņa visu priekšā mani nosauca par vistas smadzenēm - Lidija, vari iedomāties?

-    Parīt šai ir otra grupa, iesi un noliksi kopā ar viņiem. Un lieta darīta.

Viņi sāka par kaut ko sačukstēties. Rodiks Baidaks piecēlās, ieslēdza vienīgo strādājošo kameru, pavērsa to pret Salmanovu. Lielais monitors atdzīvojās. Gremojoša mute tuvplānā, mazas, caurspīdīgas ūsiņas virs augšlūpas, sulas traips kaktiņā. Salmanova izbāza stobriņā savilktu sarkanu mēli; tā līdzinājās suņa loceklim, zem mēles varēja pamanīt zilas dzīsliņas un šauru vertikālu plēvīti.

-      Rodik, man ir problēmas, vai dzirdi? - Sergejs divdesmito reizi atkārtoja.

-Jā, Serij, - Baidaks mierīgi atteica un pamāja uz monitoru. - Saderam: tu pēc lūpām uzminēsi, par ko viņi vienojas.

Uzminēt nebija grūti. Sergejs un Rodiks izdzēra vēl pa vienai pilnai glāzei un izgāja uz ielas, atstājot Ašotu un Salmanovu gatavoties parītdienas ieskaitei ārzemju literatūrā.

Universitātes ēnainajā pagalmā aiz augstas arkas atradās stāvvieta. Pēc kaut kādas neizprotamas un loģiski pilnīgi neaptveramas likumsakarības mašīnu klase bija pretēji proporcionāla sociālajam stāvoklim. Profesoriem personiskā transporta nebija vispār, daži noplukuši «pirmie», «sestie» un «trešie» piederēja docentūrai, greznās divdesmit ceturtās «Volgas» īpašnieks bija Ašots. Ar «astotajiem», «devītajiem» un pat visprestižākajiem «deviņdesmit devītajiem» vizinājās studenti. Šeit bija arī vairākas daudz ko pieredzējušas «ārzemnieces» - divi pasāti-univer- sāli, pilnīgi nobraukts «trešais» BMW, «divsimtais» mersis ar izrūsējušu virsbūvi.

Un kā spilgts īsta ārzemju greznuma apliecinājums izcēlās agrīno ķiršu krāsas skaistule Lancia-tema. Rodikam tā tika atdzīta no Itālijas - tieši no rūpnīcas, visu motora pārsegu un bagāžnieku klāja bālgana konservējošā smērviela - it kā mašīna būtu tikko no konveijera. Divdesmit divi tūkstoši dolāru. Rodika tēvs, Dmitrijs Pavlovičs, tik tikko nedabūja infarktu, veselu nedēļu šņāca: kā tu uzdrošinājies tā izrādīties, kuces dēls?! Pēc tam vēl nedēļu nesarunājās. Taču bija jau sākušies vaļīgāki, bezatbildīgāki laiki, un kādu ritu Baidaks vecākais pats sēdās pie ārzemju skaistules stūres un aizbrauca uz darbu - padižoties darbabiedru priekšā.

Arī Sergejs kursā skaitījās izredzētais - viņa tēvs kādreiz bija vadījis vienu no valsts apgādes bāzēm un drošu roku dalījis deficītu. Protams, kažokādas cepures, plikādas kažoki un autoriepas nav dzīvokļi, tomēr iespēju viņam bija ne mazums. Tiesa, pirms pāris gadiem gan iekūlās lielās nepatikšanās, un tētuks tik tikko nenokļuva uz apsūdzēto sola, taču viss nokārtojās - viņš pat saglabāja vietu nomenklatūrā un pārsēdās pilsētas komunālās saimniecības priekšnieka krēslā.

Sakari viņam bija palikuši, ari nauda vēl turējās. Kaut ari Sergejam nebija ķiršu krāsas iMncia, viņš brauca ar parastu «piekto», tomēr ne jau katram stūķim pieder savi riteņi. Tiesa, vāģis bija vecs, mehāniķis sacīja, ka līdz ziemai noteikti jānomaina ritošā daļa.

Kad Rodiks nopīkšķināja distances vadības pulti un iMncia atslēgas paklausīgi noklikšķēja, Seijoga izjuta vieglu skaudību. Mantiņa no kataloga, simt sešdesmit zirgspēku, ādas salons, jaudīga stereosistēma, kondicionētājs, bet kaut kur tur, pagaidu metāla garāžā, draņķīgs «VAZ-2105» ar sajātu ritošo daļu.

-   Es negribēju nevienam stāstīt… - murmināja Sergejs, skatoties uz auto datora displejā mirgojošajiem cipariem.

-    Tā patiešām… ir liela problēma. Es tiešām… līdz pat šim brīdim nespēju atgūties, eju un domāja kā ar ieslēgtu autopilotu. Aizeju atliet - un aizmirstu, kāpēc esmu gājis. Vai saproti mani, Rodik?

-    Protams, - Rodiks labvēlīgi atbildēja.

Viņi sēdēja Baidaka mašīnā, dzēra alu. Aiz atvērtā loga

-     lietus slīpās svītras. Kā uzradās alus, Sergejs neatcerējās, un kā sāka līt lietus - arī ne. Viņu māca gurdenums, karuselis griezās pilnā ātrumā, vēl mirklis - un smadzenes kā propellers pacelsies gaisā virs galvaskausa. Negulētā nakts lika sevi manīt. Naksniņ…

-    Sencis no rīta saka - vai kādu nositi, ko? Nē, saku. Viņš - tātad, tevi sita nost? Nē, saku. Varbūt tev vajag palīdzēt, kādam piezvanīt? Paldies, saku, nevajag…

-   Tavs sencis ir malacis, - Rodiks noteica.

-   Jā, jā, - noreibušais Sergejs pamāja. Viņam par tēvu bija grēks sūdzēties. - Es tikai ne velna viņam neteicu… nespēju…

-     Kauns? - Baidaks pieglaimīgi pajautāja. Un augstā, pārvērstā balsī svinīgi paziņoja: - Mani bērni, es jūs atbrīvoju no tādas himeras kā sirdsapziņa. Sieg haill - viņš triumfējoši iesmējās un ierastajā toni piebilda: - Forši! «No tādas himeras kā sirdsapziņa…» Forši, vai ne?

Kurlova smadzenēs kāds pārcēla pārmiju.

-    Rodik, kam tev tas? - viņš dedzīgi iečukstējās, pārliecināts, ka tūlīt pat pārliecinās draugu un viena problēma atrisināsies pati no sevis. - Kam tev tās fašistiskās spēlītes? Mēs taču ar viņiem karojām… Viņi nogalināja manu vectēvu un sakropļoja tēva vecāko brāli… ^

-   Man nospļauties, kas ar ko ir karojis, - Baidaks vienaldzīgi atteica un patiešām nospļāvās pa pavērto logu. - Toties tie spekulanti no mums vairāk baidās. Petjkā*melnā formā, zābakos aizgāja uz «pleķi», un viņam pilnīgi visi piķi atmeta. Pat tie, kas agrāk mēģināja izlocīties!

Pārmija ar klikšķi pārlēca atpakaļ, Sergejs pakratīja galvu.

-    Lūk, baltās biksēs aiziet Bernadska, - Rodiks norādīja uz mašīnas priekšējo stiklu un pieskārās skaņas signāla pogai. - Laba pakaļa. Ašots saka, ka visu abitūru viņam uz ceļiem nosēdējusi, viņš vēl aizvien savās apakšbiksēs atrodot šās matus.

-   Tavs Ašots ir muļķis, - Sergejs nospļāvās zem kājām. - Bernadska programmu zināja labāk par mūsu pasniedzējiem, Ašota ceļi viņai simts gadu nav vajadzīgi.

«Stop,» viņš tūlīt pat nodomāja. «Kāds tam sakars ar Bernadsku? Kāds tam sakars ar Ašotu? Par ko mēs tikko runājām?…» Domas krita ārā no karuseļa un lidoja uz visām pusēm - kā mēsli no izkliedētāja; to vietā radās citas, jaunas, vēl melnākas un riebīgākas par iepriekšējām. Domas atkal aizlidoja. Atkal radās no jauna.

-   Jā, - Sergejs sacīja, pieliecot galvu un sāniski nedroši skatoties uz savu sarunu biedru. - Man ir problēma… vai es tev jau pastāstīju, ko?

-   Nu, gandrīz, - Rodiks vēlīgi pamāja. - Esmu īstā šokā, Serij. Ar ko tad viss īsti beidzās? Kāpēc tu vispār iejaucies tajā kautiņā? Tu taču neesi dūzis? Bet varbūt esi?

-    Ne jau par to ir runa…

Sergejs skaļi nožagojās. Kaut ko atcerējās, sakoda zobus. Un pēkšņi skaļi, pamuļķigi iesmējās.

-    Mani izpidorastēja, Rodik. Dzirdi?… Iz-pi-do-ras-tē-ja. Jā… ari tā var sacīt.

Viņš saprata, ka par šo lietu vairāk neteiks ne vārda. Nevienam.

* * *

Seminārā par krimināltiesībām Deniss izglāba visu grupu. No divdesmit septiņiem cilvēkiem uz trešo pāri bija palikuši piecpadsmit, turklāt visi dievojās, ka nav pat atvēruši mācību grāmatu. Dievojās arī zubritājs Boroda- jevskis, kaut ari viņš, protams, meloja. No pilnīgas sagrāves grupu varēja glābt tikai viens: bija nepieciešams «apvārdot» Franku. Un Deniss apņēmās to paveikt.

-    Nepietiek ar to, ka ir praktiski neiespējami noteikt nodoma patieso ievirzi, tas tiek skaidrots ierobežoti pat tad, kad noziedzīgo darbību rezultāti ir acīmredzami! - viņš dedzīgi stāstīja, neieskatoties konspektā. - Pilsonis A. ar nazi iedūra pilsonim B. gurnā, trāpīja artērijai, un cietušais nomira no asins zaudējuma. Kāda apsūdzība tiek izvirzīta ļaunuma nodarītajam? Slepkavība aiz neuzmanības?

-     Protams, - Franks piesardzīgi pamāja, ar posmaina- jiem pirkstiem bungojot pa galdu. - Viņš taču neparedzēja iespēju, ka varētu iestāties nāve, kaut arī viņš varēja un viņam vajadzēja to paredzēt…

Franks bija saīsinājums no Frankenšteina. Šo iesauku profesors Reversovs bija ieguvis par savu ar ādu cieši apvilkto seju, lielajiem vaigu kauliem un milzīgo muti, pliko, punaino galvu un ieradumu bolīt jau tā krietni izvalbītās acis, kad gribēja uzsvērt sacītā nozīmīgumu un pievērst klausītāju uzmanību. Lekcijās viņš bieži vien novirzījās no temata, stāstot «gadījumus iz dzīves» un jocīgus notikumus, taču semināros plosījās, prasīja konkrētas un pilnas atbildes, dāsni dalīja neapmierinošus vērtējumus, kas vēlāk liktenīgā kārtā atsaucās uz sesijas rezultātiem. Krimināltiesībās bija visvairāk parādnieku.

-     Šeit tad arī slēpjas tradicionālās pieejas kļūda! - Deniss atmaskojošā tonī noteica. - Kad cilvēks baksta otru cilvēku ar nazi, viņam jāparedz jebkuru seku iestāšanās iespēja un jāatbild par galarezultātu! Šajā gadījumā - par tīšu slepkavību!

Posmainie pirksti sāka ātrāk bungot pa koku. Franka domāšana izcēlās ar paradoksālumu, viņa rīcība bija grūti prognozējama, atbildēs viņš augstu vērtēja oriģinalitāti un patstāvību, kaut arī šīs īpašības izprata ļoti savdabīgi. Stāstīja, ka reiz eksāmenā bija piespiedis studentu pie sienas ar jautājumu: «Kas ir prostitūcija?» Students bezcerīgi iegrima domās, un, jūtot nenovēršamo izgāšanos, izgrūda:

-      Nezinu… Taču bija gadījums…

Pildspalva, kas nokarājās virs saraksta, apstājās.

-   Restorānā sieviete uzkāpa uz galda un sāka bļaut: «Jā, es esmu prostitūta, bet neesmu ar pliku roku ņemama!» Es pats redzēju…

Franks iesmējās un ielika ilgi gaidīto «apm.».

Cita leģenda vēstīja, kā Reversovs nesekmīgi centās izdibināt no kāda azerbaidžāņa, kas izvarošanas gadījumā ir noziedzīgās darbības objekts. Azerbaidžānis svīda, sarka, tramīgi atskatījās uz biedriem, piemeklēja vārdus, līdz beidzot neitrālās «dzimumbrīvības» vietā slāpēti nosēca:

-    Nu, tā… pinkainā…

Auditorijā nogranda homēriski smiekli, Franks nogāzās uz galda un tik tikko nenomira no smiekliem, taču, tiklīdz bija nomierinājies, saniknojās un ar uzbrēcienu: «Tu pats esi pinkainā!» izdzina ārā studentu, kurš bija tā izblamējies.

Frankenšteina vājā vieta bija tā, ka viņš viegli iesaistījās diskusijā, bet iededzies, pārvērta semināru par lekciju un varēja norunāt visu atvēlēto laiku, aizmirstot par atprasīšanu. Taču «aizraut» profesoru varēja tikai sagatavots un erudīts students.

Denisam tas izdevās. Balstoties uz absurdiem piemēriem no tiesu prakses, viņš nokritizēja vispārpieņemto subjektīvās pieskaitāmības teoriju un visai pārliecinoši izteicās par to, lai vainu noteiktu pēc nozieguma objektīvajām sekām. Jebkurā mācību grāmatā varēja izlasīt, ka šāda pieeja ir izplatīta nepareizajās kapitālistiskajās valstīs un ka sociālistiskajai likumībai tā ir pilnīgi nepieņemama.

-   Tradicionālā teorija noņem atbildību no vainīgā par novirzi cēloņu un seku saistību ķēdē, - Deniss triumfējoši tuvojās savas runas nobeigumam. Viņš juta triumfa tuvošanos - kā matadors, kurš pareizi iedūris zobenu vēl aizvien stāvošā, it kā nekas nebūtu noticis, taču jau nogalinātā vērša kumbrā.

-     Un tad nelabvēlīgo seku iestāšanās risks tiek pilnībā attiecināts uz upuri! Vai tas atbilst taisnīguma principam? Vai tas sekmē cīņu pret noziedzību?

Franks izbolīja acis.

-   Labi. Jā. Labi, ka jums ir nestandarta domāšana. Taču nestandarta ne vienmēr nozīmē pareiza. Jā. Jūs pamatojat ļoti bīstamu objektīvās pieskaitāmības teoriju, kas var novest pie nepamatotām represijām! Jo kas tad ir atbildība bez vainas?

Vērsis smagi nogāzās uz ceļiem un lēni novēlās uz sāniem. Deniss nemanāmi salutēja sajūsmā sastingušajai auditorijai. Viņš bija izpildījis savu uzdevumu. Franks bija «aizrāvies» un norunāja atlikušās septiņdesmit minūtes - tieši līdz zvanam, kas nobeidza mācību dienu.

Izejot uz ielas kopā ar jautri čalojošo pūli, Deniss saņēma uzvarētāja goda apliecinājumu standarta komplektu: viņam atzinīgi sita uz pleca, draudzīgi spieda roku, Ņinočka Bobiļeva nobučoja uz vaiga, bet Slavka Jefimovs pieteicās nekavējoties pacienāt ar alu. Taču laiks jau mina uz papēžiem.

Ārā valdīja krēsla. Autostāvvietai līgojoties tuvojās divi krietni iereibuši puiši no žurnālistiem. Vienu - ar sasistu seju - Deniss labi pazina - šis luncinājās ap Antoņinu un vienmēr skatījās uz Denisu kā uz šķiras ienaidnieku. Viņu sauca par Sergeju. Dūšīgs puisietis, kurš gan bija spējis viņu tā apstrādāt? Otrs - ar veselu seju - atgādināja pašpārliecinātu pašpuiku - nemierīgas kustības, izaicinoši izlaidīga izturēšanās, plēsonīgs, smails deguns un nicīgi piemiegtas, bezkrāsainas acis. Mūsu žurnālistika pēc pāris gadiem iegūs patiešām labus kadrus! Droši vien, ka abi ir anal- fabētiski plukatas, kuri, ja arī prot rakstīt, tad tikai uz žogiem… Gleznainais pārītis piegāja pie krāšņa ārzemju autiņa. Vai tiešām gaišā dienas laikā sāks to uzlauzt? Ko tik neizdarīsi dzēruma! Taču stikla šķindoņas vietā atskanēja elektroniskās atslēgas pīkstiens, un topošie žurnālisti ievēlās mīkstajā salonā. Ak, laiki, ak, tikumi!

-    Vai tu iesi dzert alu? - Jefimovs pajautāja.

-    Nav laika. Kādu citu reizi!

Deniss sāka ātri iet uz tramvaja pieturu, viņam nopakaļ vilkās Borodajevskis. Dīvains un glums tips. Burtnīcas un mācību grāmatas viņš nez kādēļ nēsāja ietītas avīzē, nekad neskatījās acīs savam sarunu biedram un izvairījās no visiem grupas neoficiālajiem pasākumiem. Šī iemesla dēļ pēdējā laikā viņu arī nemaz neaicināja.

-     Tātad tu biji mācījies, - noteikti, ar atmaskojošu pieskaņu balsī viņš ne īsti jautāja, ne īsti konstatēja. - Kur tu to visu izlasīji? Mācību grāmatā nekā tāda nav…

-      Ar mācību grāmatām tālu netiksi. Vajag domāt. Analīze un sintēze plus paša domas… Vai tev ir savas domas?

Deniss iespraucās prombraucošajā tramvajā un ar roku pamāja neveiklajam puisim ar sievišķīgo figūru un muļķīgu no avīzēm savīstītu paku padusē. Borodajevska seja bija grūtsirdīga: viņam nebija savu domu un viņam ļoti skauda citu panākumi. Bet Deniss jau bija aizmirsis par savu triumfu un domāja par gaidāmo darbu.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš bija krastmalā, pie astotās piestātnes. Skanēja skaļa, bravūrīga mūzika, ceļā gatavojās doties balts izbraucienu kuteris, pie kases stāvošais garais un kumpais Vitjka Osipovs izrādīja manāmas nemiera pazīmes.

-     Kur tu staigā, mēs nokavēsim! - viņam patika tēlot komandieri, taču pārmērīgās rosības dēļ šī loma viņam padevās slikti.

-   Es taču nekavēju seminārus - atšķirībā no daža laba, - Deniss lepni atbildēja. - Vai biļetes paņēmi?

Biļetes viņi pirka kasē - tāpat kā parastie pilsoņi, tiesa, Mamuts apmaksāja izdevumus.

Osipovs pamāja.

-    Ejam ātrāk!

-    Pagaidi. Vai viņus jau atveda?

-   Protams! Ko tad, tavuprāt, esmu galīgs idiots? Kāpēc lai es būtu tā steidzies?

-   Varbūt, ka vienkārši esi noilgojies pēc izbraucieniem uz ūdeņiem…

-    Ko neteiksi! Nataška jau tā greizi skatās, ka pazūdu no mājām. Vienu reizi uz pulciņu, citu - uz vienību, patlaban - uz rajona nodaļu, lai stažētos… Ko pēc tam lai izdomāju?

Vitjka pirms pusgada bija apprecējies un nekavējoties nonācis zem savas jaunās sievas tupeles. Viņam bija mīksts raksturs, un visticamāk, ka bailes no sievas izrādīsies stiprākas par Mamuta prasību pēc stingras konspirācijas ievērošanas - agrāk vai vēlāk viņš kā lielu noslēpumu viņai visu izstāstīs.

-      Ja vajadzēs, es tev izdomāšu simts pasaciņas,.. Skrienam!

Dzinēja tarkšķēšana atgādināja traktoru, kas darbojas brivgaitā. Uz klāja viņi uzkāpa pēdējie - tas bija slikti: lieki piesaista uzmanību, taču misēklis nebija pārāk nopietns… To vajadzēs labot ar pilnīgi dabisku izturēšanos. Deniss juta nemierpilnu uzbudinājumu - kā ik reizi operācijas sākumā. Neierasti saposušies matroži nometa kāpnes, atlaida tauvas, tarkšķēšana kļuva skaļāka, un piestātnes granīts aizpeldēja sāņus. Kuteris bija paredzēts simt piecdesmit cilvēkiem, taču patlaban tas bija piepildīts labi ja par vienu trešdaļu. Darba diena, seši vakarā, ļautiņi pēc darba dodas uz mājām. Pārsvarā uz kutera ir Tihodonskas viesi, kuriem tik vien bija ko darīt, kā no upes vidus apskatīt gleznaino apkārtni. Un francūžu grupa - divdesmit pieci cilvēki, kas ieradušies kultūras apmaiņas programmas ietvaros.

-     Iesim pie viņiem, - Osipovs čukst. Nemierīgs, kā vienmēr.

-    Ne tagad, - cenšoties neizrādīt niknumu un saglabāt neitrālu sejas izteiksmi, atbild Deniss. Viņš nesteidzīgi izvelk pīpi un lēni piebāž to ar dārgu «kapteiņu» tabaku no zamšādas tabakmaka.

-    Ko gaidīt? - Vitjka šņāc. - Laiks taču iet uz priekšu!

-   Atskrējām kā sadeguši un tūlīt pie viņiem? Tu vismaz varētu kaut nedaudz padomāt! - Deniss māksloti pasmaida un sāk aizsmēķēt pīpi. - Pagaidām iepazīsimies ar mūsu meitenēm.

Meiteņu bija trīs, jaunas, taču ne īpaši skaistas. Un iepazīties viņas arī nevēlējās.

-    Atšujieties, puiši, šīs padarīšanas mūs neinteresē, - vienaldzīgi sacīja šatene ar īsu bizīti un gluži kā zaķim slīpiem zobiem.

-    Kādas gan padarīšanas? - Deniss it kā apvainojās. - Mums nav nekādu padarīšanu… Gribam papļāpāt un iedzert alu…

-    Mēs nedzeram alu, - meitene vēlreiz atbildēja visu pārējo vietā. - Tinieties.

-     Lai notiek! Iesim, Vitjok… - Osipovs kā sastindzis viņam seko. Draugs ir lēnīgs un sasprindzis, acīmredzot prāto, kas notiks, ja viņu ieraudzīs kāds no paziņām un pastāstīs Nataškai.

No malas viss izskatās dabiski. Cietuši neveiksmi, divi jauni pleiboji cienīgi virzās uz kutera pakaļgalu, protams, nenojaušot, kas tur atrodas. Taču, izdzirduši svešvalodu, viņi ir patīkami pārsteigti.

-     Skaties, Vitjok, ārzemnieki! - aizkustinātais Deniss skaļi nosaka. Aizkustinājums, protams, nav domāts Vitjokam, bet gan ārzemniekiem. Grupā praktiski visi runā krieviski. Un visi zina, ka, kaut ari «dzelzs priekškars» ir kritis, perifērijas pilsētiņai dzīvi ārzemnieki ir liels retums.

-     Labdien, - ar tikko jaušamu akcentu viņus sveicina un sāk smaidīt apmēram trīsdesmit gadus veca sieviete. Viņai mugurā ir brīva piegriezuma kleita un skaistas sik- sniņkurpes.

-      0! Jūs protat krievu valodu? - Deniss brīnās vēl vairāk. - Vienreizēji!

Viņš tēlo ne īpaši apķērīgu, taču labsirdīgu puisi - piemērotu mērķi jebkuriem imperiālisma sūtņu tīkoju- miem. Sieviete turpina smaidīt.

-    Protams. Mums jāzina savu draugu valoda.

Viņai ir «karē» matu griezums, piemīlīgs smaids, īss, šaurs deguns un gaiši pelēkas acis. Cauri kurpju siksniņām var saskatīt koptus, maigus pirkstiņus ar neuzkrītošu perlamutra pedikīru. Biezie, melnie mali guļ cits pie cita, laistoties kā kraukļa spārns, - acīmredzot viņa mazgā galvu vairākas reizes dienā. No sievietes strāvo valdzinājums un pievilcība. Ja viņa palūgtu parādīt apendicīta rētu, Deniss pat nesāktu tielēties.

-   Vitjok, vai dzirdi, tie ir mūsu draugi! - Denisu jau pilnībā pārņēmusi sajūsma.

-     Miers, draudzība! - nezin kāpēc ar akcentu saka Osipovs un, turot sakļautās plaukstas pie krūtīm, nedabiski smaida.

Kontakts ir nodibināts. Sievieti sauc par Madlēnu, viņa ir no Lionas, strādā muzejā. Lielākā daļa grupas ir no Parīzes. Tihodonskā viņiem patīk, parīt viņi aizlido uz Maskavu, no kurienes dosies uz mājām.

-   Vitjok, aizskrien pēc šampanieša! - Deniss komandē un sāk aizsmēķēt pīpi. Nekad nav par ļaunu nostiprināt kontaktu, taču tagad nevis Holmsam, bet gan viņam pašam gribas izdarīt Madlēnas labā kaut ko patīkamu.

Osipovs atnes pudeli «Tihodonskas» un trīs kartona glāzītes. Glāzītes vajadzēja paņemt vairāk - inoku grupa ar interesi seko notikumu attīstībai, un pēc viesmīlības likumiem uz iedzeršanu vajag uzaicināt visus gribētājus. Kaut vai pa trim pilieniem uz degunu - nav svarīgi - šajā gadījumā būtiskākais ir žests! Mājās viņi ir dzēruši īstu šampanieti, ar «Tihodonsku» šos nepārsteigsi, taču kopīga iemešana satuvina un sekmē…

Deniss pasniedz Madlēnai glāzīti tā, it kā tas būtu kristāla pokāls. Viņu acis satiekas, un Deniss sievietes skatienā mana interesi. Viņš sajūt mundruma pieplūdumu, it kā būtu saņēmis smieklu preparāta injekciju.

-      Kungi, pievienojieties! - Deniss ar plašu žestu piedāvā atlikušās glāzītes tūristu grupai, pilnīgi nespējot iedomāties, kā viņš izgrozīsies, ja interesi par piedāvājumu izrādīs vairāk par diviem cilvēkiem.

Taču francūži pieklājīgi smaida un rāda noraidošus žestus. Kalsnēja sieviete ar īsu matu griezumu ar plaukstām sit pa atsegtajiem pleciem un franciski kaut ko saka.

-    Ir auksts, lai dzertu šampanieti, - Madlēna pārtulko un šķelmīgi pasmaida. - Es gan nebaidos aukstuma…

Viņas balsī Deniss saklausa daudznozīmīgu un daudzsološu pieskaņu. Denisu pēkšņi pārņem karstums.

Viņam dreb rokas. Tihodonskas šampanietis puto, izšļācas uz dēļu klāja. Madlēna skaņi smejas.

-      Par jums, mūsu viesiem! - Deniss svinīgi paziņo. Vienā rokā tur glāzīti, otrā - pīpi. Tas ir neērti, un šķiet, ka viņš izskatās pilnīgi muļķīgi. - Mums ir ļoti patīkami, ka esat ieradušies mūsu brīnišķīgajā zemē, ceram, ka šī nebūs pēdējā reize. Par jums, Madlēna!

Viņš vienā rāvienā izdzer savu porciju. Gāzētais, saldais dzēriens nonāk tukšajā kuņģī, izraisot nelabuma spazmu. Patlaban būtu tik labi ieēst karstu siteni ar zaļajiem zirnīšiem! Vitjka tikai pieliek pie lūpām - baidās, ka sieva sajutīs smaku. Labāk jau būtu atteicies vispār, viņa piespiešanās redzama ar neapbruņotu aci! Madlēna dzer lēni, maziem malkiem, lūpas maigi pieskaras kartona apmalei, neatstājot lūpu krāsas pēdas.

-   Vai esat ērti iekārtojušies? - Deniss galanti jautā. - Kurā viesnīcā?

Vēderā kaut kas ieurkšķējās. Deniss gandrīz vai ielīda klājā un no visa spēka ievilka presi, kā cenšoties aizsniegt mugurkaulu.

-    «Kaukāzs».

Viņš nemaz negaidīja citu atbildi - pilsētā ir tikai viena «Intūrista» viesnīca. «Kurš numurs?» no apskurbušajām iekšām gribēja izlauzties nākamais jautājums, taču rikle un lūpas to nekad nebūtu izlaidušas ārpusē.

-      Jūs strādājat vai mācāties? - Madlēna savukārt interesējas.

-      Mācāmies. Universitātē, juristos, - Deniss godīgi atbild un pastāsta par sevi un Osipovu. Viņi darbojas bez leģendas, ar saviem vārdiem, tāpēc nekas nav jāizdomā.

-   Nodarbības beidzās, un mēs nolēmām pavizināties pa upi…

-    Ieelpot svaigu gaisu, - piebilst Vitjka - apmierināts, ka izdevies iesaistīties sarunā.

-    Vai esat precējušies? - Madlēna norāda uz Vitjkas laulību gredzenu.

-   Jā, - viņš enerģiski pamāj. - Pavisam nesen.

-    Kāpēc gan sieva neelpo svaigu gaisu?

-      Ē-ē… Viņa… Viņa ir apslimusi! - Osipovs izgrūž.

Idiots!

-      Dīvaini! - Madlēna brīnās, un viņas smaids kļūst saspringts. - Jaunā sieva ir saslimusi, viņai nepieciešama aprūpe, zāles… Bet jūs pēc nodarbībām nevis steidzaties pie viņas, bet gan braucat elpot svaigu gaisu!

Vitjka neizceļas ar attapību. Viņš klusē un skatās sāņus - kā seminārā pie Franka. Denisu ieskauj niknuma vilnis. Kāds stulbenis!

-      Vitja dzīvo kopmītnē, bet sieva atsevišķi - pie vecākiem, - Deniss paskaidro. - Viņiem ir viena istaba, un visiem nav vietas.

Protams, ar šo atzīšanos viņš grauj valsts prestižu, taču galu galā patlaban ir atklātība, trūkumi vairs netiek slēpti. Taču patieso viņu atrašanās iemeslu uz izbraucienu kutera vajag noslēpt par katru cenu…

-      Vakarā Vitja aizies viņu apraudzīt, vai saprotat? Apciemot. Un atkal ies uz kopmītni.

-    Vīrs un sieva dzīvo atsevišķi?!

»

-    Jā. Taču drīz viņiem iedos istabu kojās. Es gribēju teikt - kopmītnē.

-       Drīz iedos! - sasparojas Vitjka. - Arodbiedrība apsolīja!

-      Bet šampanietis… Vai nabaga studentiem tas nav pārāk dārgs?

-    Mēs… Piepelnāmies, - Vitjka izriež krūtis.

-    Patiešām? Interesanti, kur gan?

-    Esam krāvēji veikalā.

Madlēna uzmeta skatienu viņa augumam un ar siltiem pirkstiem maigi paņēma Denisu aiz rokas. Pirms kāda laika Deniss bija trenējies boksā, un dūre ar sadragātajiem kauliņiem izskatījās iespaidīga. Taču viņa to dabūja vaļā un liegi pārvilka pār plaukstu.

-    Jūs neesat paspējis sabojāt rokas, - pelēkās acis satumsa.

Tālāk saruna ritēja gausi. Madlēna nemēģināja izdibināt valsts noslēpumus, neizteica nekādus lūgumus un nedeva uzdevumus, necentās savaldzināt un savervēt, nelūdza adresi sarakstei, vārdu sakot, nedarīja neko aizliegtu, taču atļautu - ari ne. Un ari visi pārējie francūži izturējās ideāli - necentās nodibināt kontaktus ar vietējiem, neko nenodeva, neizklīda, pat negāja uz bāru.

Laiks kļuva sliktāks - sāka līņāt sīks, durstīgs lietutiņš, viļņi ieguva svina nokrāsu un pārklājās ar baltām aitiņām. Viegli ģērbtie ārzemnieki saspiedās zem nojumes, salīgi drebinoties. Tikai Madlēna ar patiku ļāva, lai seju apskalo aukstās šļakatas. Ar slapjajiem matiem un sārtajiem vaigiem viņa izskatījās ļoti pievilcīga.

Deniss pēkšņi apjauta, ka nekad agrāk nebija tā skatījies uz viņas vecuma sievietēm. Bet tagad… Siltais kamols krūtīs kļuva aizvien lielāks, par spīti laikam sasildot visu viņa būtību. Vai tik viņš nebūs iemīlējies? No pirmā skatiena, ārzemniecē, kura pēc pāris dienām aizbrauc no valsts… Mīlestība veicina neprātīgu rīcību. Viņš zina, kā jāizturas un kas jāsaka, lai bez šķēršļiem iekļūtu «Kaukāzā», un viņš var viegli noskaidrot numuru, kurā viņa dzīvo. Bet kas būs tālāk? Nē, tam visam nav nekādas nozīmes…

-    Ko jūs darāt rīt? - nespēdams noturēties, viņš pajautā.

-   Vai šovakar? Es jums varētu parādīt pilsētu. Un apkārtni…

-Tas nav iespējams, - Madlēna vienaldzīgi šūpo galvu.

-    Tūlīt mums izpildkomitejā būs pieņemšana, pēc tam es likšos gulēt. Ari rīt nebūs nevienas brīvas minūtes.

Deniss skaidri juta, ka Madlēnā kaut kas bija mainījies. Viņa uzturēja sarunu, uzdeva nenozīmīgus jautājumus, nevērīgi atbildēja, turpināja mīļi smaidīt. Taču tā jau bija cita Madlēna. Viņš vairs nejuta ne iepriekšējo interesi, ne labvēlību, tikai vienaldzību un nogurumu. Tikai elementāra pieklājība piespieda sievieti uzturēt sarunu. Denisa garastāvoklis sabojājās. Par pārmaiņām sievietes uzvedībā viņš vainoja sevi. Muļķīgā pīpe, kurkšķošais vēders, idiotiskais šampanietis bez uzkožamā - kā dzelzceļa stacijā…

Kad kuteris jau bija pagriezies un devās atpakaļ uz piestātni, resns, jautrs vīrietis džinsu šortos negaidīti pavērsa pret viņiem fotoaparātu.

-    Par piemiņu!

-     Nekautrējieties, nekautrējieties, - Madlēna priecīgi šo atbalstīja. Šķita, ka viņa ir atguvusi labu garastāvokli.

Vitjka atsprāga sānis - kā velns no krusta. Deniss apjuka, taču to neizrādīja, mierīgi nostājās līdzās Madlēnai un neatvirzījās pat tad, kad sieviete paņēma viņu zem rokas.

-    Klikšk, klikšk, klikšk…

-      Paldies! Tagad pasakiet savu adresi, es atsūtīšu fotogrāfiju!

Jautri smaidot, resnulis izvilka bloknotu. Pēc tikko pamanāmas pauzes Deniss nodiktēja adresi, resnulis to akurāti pierakstīja.

-    Labji! - viņš ilgi kratīja Denisa roku. Madlēna bija pilnīgi vienaldzīga.

Izbrauciens tuvojās beigām. Pēc brīža kutera borts ar švirkstoņu piespiedās pie vecām riepām, kas nokarājās pār piestātnes malu. Deniss lūkojās nopakaļ Madlēnai, taču viņa neatskatījās. Ārzemnieki iekāpa milzīgā «Intūrista» autobusā, pārējie cilvēki nemanāmi izklīda, un krastmala kļuva tukša. Lietus bija beidzies, taču no upes vilka dzestrums.

-    Labi nostrādājām, ko? - Vitjka pajautāja.

-    Mhm.

-   Viss ir kā nākas, nodrošināta pilnīga kontrole, vai ne? -Jā.

-    Nu, es skriešu pie Nataškas. Labi?

-Labi.

Taču viņš nekur nesāka skriet, bet turpināja mīņāties uz vietas.

-   Vai es neizgāzos ar to gredzenu?

-    Izgāzies.

-      Jā, vajadzēja noņemt… Tu tikai Mamutam neko nesaki…

-     Uz redzi. Es iešu pastaigāties, - slābani paspiedis Vitjkam roku, Deniss sāka iet gar čuguna žogu, kas norobežoja upi.

Priecīgi izbāzis mēli, milzīgiem lēcieniem garām aizdrāzās liels vilku suns. Trotuāra bedrītēs vizēja peļķītes, gaiss oda pēc svaiguma un dūņām, ik pēc simts metriem kā milzīgas melnas sēnes no asfalta pacēlās čuguna pietauvošanās stabi. Deniss uzlika kāju uz viena no tiem, atspiedās pret celi un pagrozīja rokās pīpi, neuzkrītoši paskatījās apkārt.

No Osipova vairs nebija ne miņas, acīmredzot viņš ko jaudas skrien pie savas Nataškas. Padzīvojis pāris, paklājuši apakšā avīzi un katram gadījumam turot atvērtu lietussargu, cienīgi sēž uz soliņa ar seju pret Donu. Tieviņa meitenīte ved saitē pārlieku kalsnu, nervozu dobermani. Līdzās staltai dāmai cēli iet skaistulis dogs uzpurnī. Dipinot kā zirgs, atpakaļ skrien pazīstamais vilku suns. Saimnieks to gaida tālumā, zem augstā tilta, kas savieno kreiso un labo krastu un atver vārtus uz Kaukāzu. Neraugoties uz visai civilo izskatu, tas ir stratēģisks objekts. Agrāk Deniss par to pat nebija domājis. Nebija pat nojautis, ka Tihodonskā ir tik daudz īpaši svarīgu rūpnīcu un ZPI, uz kuriem kāru aci met ārzemju specdienesti.

Iebāzis pīpi kabatā, Deniss devās tālāk. Pagājis garām baltu tvaikoņu rindai pie pasažieru piestātnes, nonāca pie upju stacijas ēkas, kas bija veidota kā strauji braucošs burinieks. Masts ar vējā piepūstām burām bija desmitstāvu viesnīca, kas tā ari saucās - «Bura». Deniss pāris reizes bija tajā iegriezies, kad nācās strādāt ar zviedru jūrniekiem. Augšā bija pieklājīgs bārs. Taču tagad viņam ir cits maršruts, kuru, starp citu, nezina ne Vitjka Osipovs, ne ari pārējie vienības biedri.

Deniss ūdenslīnijas līmenī gāja gar betona kuģa otru pusi. Atšķirībā no fasādes daļas šeit viss bija nolaists - atkritumi, nolupis apmetums, mūžīgie uzraksti… Tikai patlaban tie bija rakstīti nevis ar kritu, bet gan flomāsteriem un aerosola krāsu - progress iespiežas visās dzīves sfērās, tajā skaitā ari ielas vandālismā. Turklāt bija parādījušies rupji izteicieni angļu valodā - valodas specskolu un paralēli dublēto videofibnu augļi.

Viņš pagāja garām cinkotai restorāna produktu lūkai, necilām avārijas izejas un kaut kādu palīgtelpu durvīm. Nākamās durvis nodriskātajā sienā ne ar ko neatšķīrās no iepriekšējām. Deniss iebāza pirkstu caurumā pie dzelzs aplodas, uztaustīja zvana pogu, nospieda un drošības dēļ nedaudz paturēja. Pēc minūtes nožvadzēja pamatīga atslēga, un uz sliekšņa parādījās smaidošais Mamuts - baltā kreklā ar līdz elkoņiem uzrotītām piedurknēm un kaklasaiti. Uz vaigu kaula vīdēja leikoplasta strēmele. Kā vienmēr no viņa muskuļotā auguma strāvoja pašpārliecinātība un spēks.

Ielaidis Denisu, viņš mašināli pavērās ārā un noslēdza durvis.

-    Iesim, ir labas ziņas!

Manāmi pieklibojot, Mamuts gāja pa priekšu. Putekļainā eja atdūrās pret kāpnēm, nākamais stāvs izskatījās jau krietni civilizētāks, bet, izgājuši pa vēl vienām durvīm, šķita, ka viņi nonākuši mazgabarīta dzīvoklī. Kvadrātveida priekštelpa, labi mēbelēta istaba, neliela virtuve, atsevišķs sanitārais mezgls. Priekštelpā bija vēl vienas durvis, kas veda uz upes ostas pārvaldes gaiteni, kas atradās starp priekšnieka un galvenā inženiera kabinetiem un bija izklāts ar sarkanu grīdsegu. Ārpusē durvis rotāja plāksnīte «Tehniskā bibliotēka», pa grīdsegu varēja nokļūt pie divviru stikla durvīm un iziet pa ēkas fasādes pusi.

-    Ej uz virtuvi. Droši vien esi izsalcis? - Mamuts jautri pamirkšķināja. - Vai omleti ar speķi ēdīsi?

Deniss norija siekalas. Tajā darbā, ko viņš jau gandrīz gadu veica sabiedriskā kārtā, piesaistīja ne tikai interese, asas izjūtas, saskarsme ar noslēpumiem, kas citiem cilvēkiem nebija pieejami, bet arī audzinātāja personība. Mamutā bija iemīlējušies visi grupas locekļi. Viņš nedižojās ar to, ka bija komandieris, neveidoja distanci starp sevi un puišiem, izturējās vienkārši un draudzīgi - kā vecākais biedrs. Ļoti svarīgi bija ari tas, ka viņš netēloja ideoloģisku svētuli: stāstīja un labprāt klausījās politiskās anekdotes, neslēpa sašutumu par ierēdņu stulbumu un padomiski partejiskās realitātes daudzajām nejēdzībām. Normāls, jautrs vecis. Un patlaban Denisam cep omleь - it kā tā tam ari būtu jābūt…

-      Kas noticis, Konstantin Ivanovič? Klibojat, seja nolīmēta…

-     Vakar ņēmām ciet vienu tēvaini… Dūšīgs, maita, sakropļoja vairākus mūsējos. Tik tikko viņu nenošāvu, - Mamuts labprāt atbildēja.

Saška Zubovs stāstīja, ka Mamontovs darbojas īpašā grupā, kas veic «asas» operācijas. Tajā iekļauti fiziski spēcīgi un speciāli sagatavoti pārvaldes darbinieki, katrs no viņiem regulāri piedalās treniņnometnēs Maskavā, kur lec ar izpletni, spridzina mīnas un trenējas tuvcīņā. «Mācās noraut pautus», - kā bija izteicies Saška. Tā ka obligātajā uzvalkā ar kaklasaiti ģērbtā operatīvā darbinieka miermīlīgais izskats ir ļoti maldinošs. Tomēr spēcīgais kakls, platie pleci un izteiktie bicepsi nepiemānīs pat nepieredzējušu cilvēku.

-    Gatavs, - Mamuts uzlika uz šķīvjiem kairi smaržojošo vēršaci, izņēma no ledusskapja apakštasīti ar sagrieztu sieru un desu, redīsus, zaļos lokus, svaigu maizi. - Sākuši!

Viņi ēda klusējot, kad šķīvji bija tukši un Deniss sātni atgāzās pret krēsla atzveltni, Mamuts ieslēdza tējkannu un apsēdās pretī.

-    Tagad stāsti. Ar ko sāksi? Varbūt ar šodienu - uz karstām pēdām…

-     Pilnīgi nekā interesanta, - Deniss uzreiz brīdināja, taču sīki pastāstīja par izbraucienu pa upi. Tā pienācās darīt, jo tas, kam viņš nepievērsa uzmanību, varēja radīt lielu interesi labāk informētajam Mamutam.

Pretizlūkošanas darbinieku ieinteresēja epizode ar gredzenu. Turklāt nevis Vitjkas Osipova misēklis, bet gan Madlēnas reakcija.

-Tātad viņa pati pieķērās gredzenam, sāka izprašņāt? - Mamuts ieminējās, uzdeva vairākus precizējošus jautājumus, pēc tam izgāja no virtuves istabā. Nočīkstēja seifa durtiņas, un viņš atgriezās ar vairākām sieviešu fotogrāfijām un kaut kādu sarakstu.

-    Paskaties…

Fotogrāfijas nebija īpaši skaidras, stūros vīdēja zīmogu pusapļi. Deniss saprata, ka tās pārfotografētas no pasēm. Madlēnu viņš pazina uzreiz. Viņa nesmaidīja un plaši atvērtām acīm skatījās objektīvā.

-    Lūk, viņa…

Mamuts paskatījās sarakstā.

-    Madlēna Dipārka, dzimusi Aviņonā, trīsdesmit astoņi gadi…

-     Trīsdesmit astoņi?! - Deniss bija pārsteigts. - Izskatās krietni jaunāka…

-      Neprecējusies, restauratore muzejā, Lionā, - pretizlūkošanas darbinieks domīgi nolasīja. - Pārbaudīsim, kas šī par restauratori…

-        Kas tad ir? - Deniss nesaprata, kas izraisījis tādu interesi par jauko sievieti.

-     Par ko domā parasts cilvēks, kad vizinās pa upi? - Mamuts sāka skaidrot - Viņš ir atslābināts, tīksminās par dabasskatiem, un viņam ir pie kājas - kāds kuram gredzens. Cita lieta - izlūks! Viņš vienmēr tur acis vaļā un nemitīgi gaida, ko iesāks attiecīgās valsts pretizlūkošana. Tāpēc pievērš uzmanību sīkumiem, dīvainībām, neatbilstībām un cenšas tās noskaidrot. Tieši to tad arī Madlēna darīja.

-     Tātad viņa?… - Deniss neslēpa izbrīnu. - Nu, nē, muļķības!

Mamuts paraustīja plecus.

-    Tu domā, ka izlūkam uz pieres rakstīts, ka viņš ir izlūks? Vai varbūt viņam aug ragi?

-    Nē, bet tomēr… Tik pārsteidzīgs secinājums…

-      Pagaidām neviens neizdara nekādus secinājumus. Vienkārši Dipārkas jaunkundze izraisa operatīvo interesi. Pārbaudīsim viņu, un viss kļūs skaidrs. Tiesa, iespējams, ka nekļūs… Taču, ja viņai ienāks prātā apciemot mūs vēl kādu reizi, mēs viņu pieskatīsim. Katram gadījumam.

-   Jūs nu gan nodrošināties!

-    Un kā tu domāji? - Mamuts iecietīgi pasmaidīja. - Viss mūsu darbs ir viena vienīga nodrošināšanās. Un tajā ir liela jēga. Kad katrā cilvēkā saskati spiegu, pēti zem palielināmā stikla, pārbaudi no visām pusēm, vienu reizi no desmit trāpi mērķī. Vai no simta. Vai no tūkstoša. Protams, daudz lieka darba, darbošanās pa tukšo… Taču, kāpēc tad vispār ir vajadzīga pretizlūkošana?

«Idiotisms!» Deniss nodomāja. Taču skaļi sacīja:

-    Kā jūs viņu pārbaudīsiet?

-   To es tev nedrīkstu teikt, - vecākais leitnants mierīgi atbildēja. - Vismaz pagaidām. Es tā jau ar tevi esmu pārāk atklāts. Tev stipru tēju?

Deniss neapvainojās. Katram ir savs informētības līmenis. Un Mamuts viņam uzticas vairāk nekā pārējiem. Katrā gadījumā viņš ir vienīgais no visas grupas, ko audzinātājs pieņem šajā telpā. Un ne pirmo reizi.

-    Kas ir ar dāņiem? - Mamuts painteresējās, kad viņi dzēra tēju.

-   Starp viņiem nav nekāda Mišela, Konstantin Ivanovič, - Deniss pārliecināti sacīja. - Tas, ka Ota un Karls apmetušies «Kaukāzā» vienā stāvā ar Benavi, ir tīrā nejaušība, to viņiem ieteica administratore - sestais stāvs ir pats klusākais. Numurā nav ne ieroču, ne viltotu dokumentu. Ari konteineru ar mikrofilmām es neatradu. Aizvakar paķēru no Otas videokaseti, noskatījos to uz labas profesionālas aparatūras - parasts Džeimss Bonds, «Goldfingers», bez jebkādas kodēšanas. Ir ari dažas astoņu milimetru kasetes, bet ari tur viss ir kārtībā.

-    Lūk tā, ja? - Mamuts noteica. Viņš nešķita apbēdināts. Pilnīgi nemaz. Denisam tas likās savādi.

-    Starp citu, kā tev izdevās nodibināt kontaktu un tik veiksmīgi to attīstīt?

-        Nu… Vienkārši, - Deniss mulsi novilka. - Ņēmu savā kontrolē, viņiem izejot no viesnīcas, un devos nopakaļ. Viņi gāja kājām, nesteidzoties - apskatīja pilsētu. Iegāja tirgū, pastaigāja pa krastmalu, «Zelta bļodā» apēda vēžus, uzdzēra alu, pēc tam uzkāpa Kailajā kalnā… Bet Bogatjanovkā apmaldījās. Ota smejas un piespiež Kārlu prasīt ceļu. Šis ari prasa: te savā mēlē, te angliski. Bet ar poliglotiem mums ir visai pašvaki… Es ieniru caurstaigājamajā pagalmā un izgāju viņiem pretī, Karls tūlīt pat man uzsauca.

-      Pēc paša iniciatīvas, - viņš lepni piebilda. Tas patiešām bija labs darbs.

Mamuts piemiedza acis.

-    Un ja nebūtu uzsaucis? Ko tad?

-   Tad man atraisītos kurpe, - Deniss paraustīja plecus. - Vai nokristu cigaretes. Vai… Tas viss ir muļķības, viņš nevarēja neuzsaukt. Ārzemnieki nemitīgi meklē savējos pūlī, viņiem redze ir iestatīta uz uzvalkiem un zobu protēzēm. No vienpadsmit cilvēkiem, kurus Karls uzrunāja, septiņi bija uzvalkos, vēl divi - kreklā ar kaklasaiti. Tas viņiem ir «savējā» stereotips.

-    Mhm, - Mamuts pamāja. Viņš bija dzirdējis milzums teoriju, kuras ir apgrozībā tikai tāpēc, ka tām ir vieglāk noticēt, nekā atspēkot.

-   Es sacīju, ka neesmu vietējais, no Novorosijskas, taču mēģināšu noorientēties. Tā mēs aizgājām līdz pašai viesnīcai. Karls uzaicināja iedzert. Bet tālāk viss jau gāja savu gaitu. Man te nav nekādu īpašu nopelnu. Jo vairāk tāpēc, ka nav arī rezultāta.

-    Neesi tik pieticīgs, - Mamontovs sacīja. - Cik ilgi tu viņiem staigāji pakaļ?

-    Apmēram sešas stundas. Precīzāk - piecas stundas un četrdesmit minūtes. Starp citu, viņi nepārbaudījās.

-    Kā tu to zini? - vecākais leitnants tikko manāmi pasmīnēja.

-   Tas taču bija redzams!

-      Vai tiešām redzams? - audzinātājs vairs neslēpa smīnu. - Pārbaudīšanās - tā ir vesela zinātne. Un prasme to noteikt - arī. To mācās sešus mēnešus - semestri.

Deniss nedaudz samulsa.

Mamontovs nodomāja, ka no Holmsa iznāks lietaskoks. Puisis ir apķērīgs, komunikabls, ļoti vērīgs, neatlaidīgs un prot analizēt faktus. Ko viņš varēja dzirdēt par Benavi? Gandrīz neko, kaut kādas drumslas. Tomēr iegaumēja, akurāti nolika kādā atmiņas kaktiņā un saglabāja līdz zināmam laikam. Un tad, kad pienāca vajadzīgais brīdis, spēja to visu sasaistīt ar Mišeli.

-     Un par to, ka nav rezultāta, tu kļūdies, - Mamuts pārstāja smaidīt un kļuva ļoti nopietns. - Rezultāts ir, tikai tas parādījās no citas puses. Vakar mēs arestējām Ciguļevu…

-  Arestējāt?! - izšļakstot tēju, Deniss atgrūda tasīti. Seju izķēmoja grimase - it kā kāds no visa spēka būtu viņam iesitis pa saules pinumu.

-    Nevajag viņu žēlot, šī ir īsta maita! Un tevi viņa arī nežēlo: sūdzējās, ka tu viņai liki gulēt ar veselu Sīrijas nelegālo emigrantu armiju…

Mamuts uz mirkli iegrima domās, kā lemjot - teikt vai neteikt.

-    Svarīgākais, ka Ciguļeva tad arī ir tā Mišela!

Denisa sejā atvieglojums neparādījās.

Mamuts gribēja piebilst, ka šī maita tikusi meklēta veselu gadu, viņas dēļ majors Smirnovs gandrīz tika atvaļināts bez tiesībām saņemt pensiju. Ka viņa ir tā pati spraudziņa, caurums, caur kuru informācija par Tihodonskas ZPI «Točmaš» plūda uz ārzemēm. Gribēja pateikt, bet nepateica. Tāpēc, ka Holmsu tas viss neinteresēja. Viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi, un viņš jutās kā nodevējs.

-     Ko tu tā saskābi? - tagad iepretim Denisam sēdēja nevis labs biedrs, bet gan spēcīgs un ciets vīrs, kurš neieredz mīkstčauļus. - Tu palīdzēji īstenot veiksmīgu operāciju, lai darītu galu bīstamai spiegošanas darbībai. Ienaidnieks padarīts nekaitīgs. Gan tu, gan es, gan pārējie operācijas dalībnieki izpelnījušies atzinību. Vajadzētu priecāties! Jo, lai kur tu aizietu pēc universitātes - uz miliciju, prokuratūru, tiesu, - tev nāksies sodīt noziedzniekus! Un, ja tu sāksi pinkšķēt par katru, tu pārvērtīsies par raudulīgu bābieti un mūždien staigāsi vienos puņķos! Vai ne tā? Tad mēģini iebilst!

-   Tur viss ir kā uz delnas… Es vienā pusē, viņi - otrā. Un visi zina, kas es esmu. Bet ar Antoņinu es satikos, dāvināju puķes, pāris reizes mēs skūpstījāmies… Viņa domāja, ka es ar šo flirtēju…

-    Un kas par to? Ja rīkojas atklāti, bieži vien var tikai salauzt sprandu! Ir kara viltība, ir operatīvie paņēmieni… Kas tos labāk liek lietā, tas arī uzvar!

Deniss smagi nopūtās.

-    Vienalga - tas nelāgi ož.

-    Un kā tu domāji? Tīri ateju, bet tā smaržo pēc rozēm? Tā nemēdz būt!

-    Un šodien, ar Madlēnu… Iespējams, ka sievietei nav nekādas saistības ar jūsu lietām. Un tikai tāpēc, ka man kaut kas izlikās, jūs viņu pārbaudīsiet, ņemsiet uzskaitē, aizliegsiet iebraukt valstī vai sekosiet katram solim!

Mamuts paliecās uz priekšu un pieskārās jaunā cilvēka plecam.

-     Saproti, Denis, operatīvais darbs ir nežēlīga padarīšana. Ja viņa ir izlūks, tava fotogrāfija tiks ievadīta visos franču specdienestu datoros, un tad, kad tev ienāks prātā aizbraukt uz Parīzi, tev atteiks vīzu! Vai arī Orlī lidostā pēc pasu kontroles liks doties atpakaļ! Un neviens nesāks noskaidrot - tu esi saistīts ar mums vai ne! Vai tu to saproti?

Mirkli vilcinājies, Deniss pamāja. Visticamāk, ka tā arī būs. Tie arī nodrošinās…

-      Visiem, kas iesaistīti operatīvajā darbā, nākas piedzīvot šādas šaubas. Tikai pārdzīvo katrs citādāk: cits vairāk, cits mazāk, dažam vispār viss ir pie vienas vietas! Liela nozīme detaļām: piemēram, kā izskatās pretinieks. Ja izrādītos, ka Mišels ir neskūts, sarkanacains alkoholiķis, bet Madlēnas vietā būtu kroplīgs kuprītis, tu to uztvertu savādāk. Vai ne? Atzīsties godīgi!

-    laikam jau, - Deniss atkal pamāja.

-   Tā ka tev vienkārši nepaveicās. Nepieciešams izanalizēt situāciju, salikt visus punktus uz «i», lai vairs nekad nerastos līdzīgas šaubas. Vai arī…

Mamuts vienā rāvienā izdzēra visu tēju.

-     Vai arī jāatzīst, ka neesi piemērots šādam darbam. Mēs no tevis atvadīsimies bez jebkādiem aizvainojumiem, un vari izvēlēties sev citu ceļu dzīvē - kļūsti par advokātu, notāru, juriskonsultu… Taču, teikšu atklāti, man būtu žēl tevi zaudēt. Tev ir labas perspektīvas. Mūsu nodaļas priekšnieks man ieteicā tevi gatavot štata darbam pie mums. Tāpēc izvēlies pats!

Pēc daudziem gadiem Deniss sapratīs, ka viņš izdarīja izvēli Mamuta personības iespaidā. Ja Mamontova vietā sēdētu cits cilvēks, lēmums varētu būt pilnīgi citādāks.

-    Labi, es visu sapratu.

Viņam bija izkaltusi rīkle, un, atkārtojot Mamuta žestu, Deniss iztukšoja savu tasīti. Viņi saskatījās un pasmaidīja.

-     Un labi vien ir, - vecākais leitnants sacīja. - Tad turpinām. Pie mums ierodas amerikāņu rokgrupa, tev nāksies par viņiem rakstīt.

Viņš atkal devās uz istabu un atnesa divas biezas aploksnes, nolika tās uz galda, draudzīgi pamirkšķināja. Vienā aploksnē bija akreditācijas kartīte ar Denisa fotogrāfiju, ko bija parakstījis kāds Braiens Digss, grupas Purgeans menedžeris, divas biļetes uz koncertu Sporta pilī ar violetu spiedogu «1990. g. 23. JŪNIJS». Un divas desmitrubļu naudaszīmes - bufetei un citiem tēriņiem. Otrā aploksnē - trīs piecdesmitnieki.

- Tava prēmija, - Mamuts paskaidroja. Pēc nelielas vilcināšanās Holmss ielika abas aploksnes žaketes iekškabatā.

* * *

Tolaik - astoņdesmit sestajā - Agejevs jau strādāja VDK. Viņš zināja to, ko neviens nedrīkstēja zināt. Ka nepieklājīgi ilgi vecpuišos dzīvojošais izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks nodarbojas ar onānismu un dievina pornogrāfiskus žurnālus, turklāt ņem kukuļus par mašīnu pārdošanu ārpus kārtas un dienesta seifā glabā divdesmit tūkstošus rubļu simtrubļu naudaszīmēs. Agejevs zināja, ka pilsētas Veterānu padomes priekšsēdētājs četrdesmit otrajā gadā par kannu spirta no kaut kāda šizofrēniķa bija iemainījis karaklausības apliecību un visu karu nosēdējis Uzbekistānā. Zināja, ka bijusī vingrotāja, bet tagad apgabala izlases trenere Širjajeva, sacensību laikā Bukarestē bija mēģinājusi savaldzināt divus franču pieccīņniekus, franči izrādījās homoseksuālisti un, pielikuši nazi pie rīkles, atņēma viņai visu naudu, kas bija izsniegta grupai, turklāt vēl ar nazi izgrieza uz pēcpuses sliktu vārdu - franču valodā, protams.

Agejevs zināja daudz. Tostarp arī to, ka sievietes skaistums ir cieši saistīts ar garām kājām. Lai kuru grāmatu atver, varonei ir «garas, slaidas kājas». Tikai to, kas tas tāds ir - garas kājas, - Agejevs nezināja, tāpēc iekrita uz vienkārša, primitīva āķa. Izrādās, ka saīsināti sieviešu svārki rada optisku ilūziju par garām kājām. Tikai optisku - un tikai ilūziju. HaL.

Tolaik, astoņdesmit sestajā, visas Tihodonskas vecenes

kā pēc komandas iespīlējās mini. Un meitene, kurā Agejevs iemīlējās, arī bija ģērbusies mini. Viņš to apprecēja un jau pirmajā naktī saprata: dabiskā izskatā sieviešu kājas nemaz nav garas, bet gan divas reizes īsākas par ķermeni. Tieši divas reizes: kad viņa aizmiga, Agejevs ar aukliņu izmērīja. Divas reizes!… Un mīlestība acumirklī izgaisa.

Jaunā sieva prata vārīt pelmeņus un dziedāt «Brašo Hasbulatu». Vārda «likt» vietā vina teica «vietot», skali smējās un nemitīgi grauza saulespuķu sēkliņas. Tajā pašā astoņdesmit sestajā Agejevs izšķīrās, kaut arī Kantorī uz tādām lietām skatījās ļoti greizi. Un vairāk neprecējās. Taču kopš tā laika viņš brokasto un pusdieno tikai pelmeņu ēdnīcās.

Pusdienas tieši četrpadsmitos nulle nulle. Agejevs atstāj savu smacīgo kantori, kioskā nopērk kādu izzinošu, nesteidzīgu avīzi, piemēram, «Неделя» vai «Экономика и жизнь». Kioskā strādā Katja, viņai ir četrdesmit viens, viņas vectēvu represēja trīsdesmit astotajā, māti aizdzina uz Vāciju, kur viņa kalpoja bagātā drēzdeniešu ģimenē, tur dzemdēja pirmo bērnu, par kuru… Nu, tas nav interesanti. Dosjē par Katjas kājām nav sacīts ne vārda: garas vai īsas, klātas zilām vēnām vai kaut kāda dzimumzīme pa pusgur- nu. Ne vārda. Un, kaut arī rozā uzmava, ko kioska pārdevēja uzvelk, lai ātri saskaitītu laikrakstus, kapteinī Agejevā rada savādu uzbudinājumu, - viņš tikai pateiks «paldies». Un dosies uz pelmeņu ēstuvi.

Agejeva porcija ir sešpadsmit gabali pelēku veikala pelmeņu. Viņš zina savu normu. Piecpadsmit ir par maz, septiņpadsmit - par daudz, sešpadsmit - pašā laikā.

Aukstās dienās viņš lūdz tos pārliet ar majonēzi vai asu tomātu mērci, karstā laikā labāks ir krējums. Un gurķītis, un tomātiņš, un saišķītis kuplu, zaļu, krokainu pētersīļu. Un, protams, kafija.

Šodien bija pārāk karsts, virs trīsdesmit, kapteinim tika uzklāts galdiņš iekšējā pagalmiņā, ēnā uz terases - speciāli iznests galdiņš un divi krēsli.

-   Kam viņam, šitam āzim, otrs krēsls? Kas viņš tāds ir? - pelmeņu ēdnīcā Agejevs izdzirdēja porciju izsniedzējas čukstu. - Šeit jau tā nav kur apsēsties, skaties - rinda!

-    Aizveries, - vadītājs īsi noteica. Viņš precīzi nezināja, kas ir Agejevs, taču nojauta, ka viņam nepieciešams visvisādi izpatikt. Tāpēc, ka pāris reizes kapteinis bija iegriezies kopā ar vietējā OBHSS priekšnieku, ar rajona izpildkomitejas instruktoru, bija nācies tikties arī sabiedriskās ēdināšanas nodaļā - Agejevs apkalpoja teritoriju, tāpēc pazina daudzus cilvēkus un varēja ieiet daudzos kabinetos.

Kapteinis nolika sev priekšā avīzi, bet līdzās - bloknotu un pildspalvu. Pelmeņiem bija ļengans, pusšķidrs apvalks, kas izjūk, tiklīdz tam pieskaras ar dakšiņu. Bet gaļa vienmēr ir cieta, vāri to kaut veselu diennakti. Un šis salikums Agejevam patika. Viņš domāja tā: ja viņam būtu lemts nodzīvot atlikušo mūžu kaut kur Emirātos, milzīgā, baltā mājā ar tūkstošiem nedzirdamu kondicionētāju, slēgtiem tenisa kortiem, baseinu, kas piepildīts ar īstu jūras ūdeni un patiešām garkājainām, raibos peldkostīmos ģērbtām, minēta speciālistēm, - viņš ilgotos pēc šiem pelmeņiem. Ilgotos, tik tiešām ilgotos. Un dzīve vairs nebūtu dzīve.

14.16 kapteinis Agejevs piebeidza pelmeņus un gaidīja kafiju. Pat svelmē kafiju pasniedza ļoti karstu, citādu kafiju viņš neatzina. īsinot laiku, kapteinis ierasti zīmēja bloknotā.

-    Vienu mirklīti, - sacīja porciju izsniedzēja, novācot traukus no galda.

Viņa šeit ir jauniņā, tikai divas nedēļas. Sauc par Viktoriju, kājas vidēji garas, bālas, sīkās vēniņās; tēvs - Hopas turks, miesīgais brālis Astrahaņas apkaimē nodarbojās ar malu zvejniecību, nogalināts apšaudē ar zivju inspekcijas darbiniekiem… Agejevs sajuta smagu atraugu. Pietiek, apnicis.

Tikmēr spīdošā kapilārā pildspalva radīja aizraujošu etīdi: lielgurnainā Viktorija sēž jāteniski uz āža. Krūtis viņai ir mazas, trisstūrveida un nokārušās kā aploksnes atloks. Nolaizīsi ar mēli, no augšas uzsitīsi - pielīmēsies. Ar mēli… Jā…

Agejevs norija siekalas. Vika atnesa kafiju, nolika uz galda, iemeta acis bloknotā un, nosarkusi līdz matu galiņiem, steidzīgi aizgāja. Agejevs viņu pavadīja ar ilgu skatienu, izjūtot apmierinājumu par to, ka viņa bija ieraudzījusi zīmējumu. Labi, ja viņa vēl ari būtu sevi pazinusi… Taču tas ir maz ticams… Kapteinis pāršķīra lapiņu un sāka skatīties baltajā papīrā tā, it kā tur tūlīt pat vajadzētu parādīties slepenrakstā uzrakstītiem vārdiem. Taču lapiņa palika neskarta, un pildspalva atkal ķērās pie darba, turklāt bez jebkādas viņa līdzdalības.

Kur gan ir tas Pidorasts? Vai tiešām vēl mēģinās vazāt viņu aiz deguna…

Agejevs ar Kurlovu bija ļoti neapmierināts. No vienas puses, viņš vispār maz ar ko bija apmierināts dzīvē, taču šis nekaunīgais tēvainis deva tiešus iemeslus neapmierinātībai, jo bija izraisījis pret viņu priekšniecības dusmas. Piektās nodaļas priekšnieks pulkvedis Zaišnijs, ieraudzījis dokumentos nepieklājīgo pseidonīmu, uzbruka Agejevam tā, it kā kapteinis pats būtu aizrautīgi nodevies grēkam, ko šis pseidonīms apzīmēja, un būtu pieķerts nozieguma vietā.

-    Mūsu darbs ir cīņa ar ideoloģiskajām diversijām, tas nozīmē, ka mūsu rokām un instrumentiem, ko mēs izmantojam, ideoloģiskajā ziņā jābūt pilnīgi nevainojamiem! - piesarkušais pulkvedis auroja. - Bet jūs atnesat man visīstāko ideoloģisko diversiju! Lūk, šo!

Zaišnijs pakratīja lapiņu, kas bija aprakstīta Kurlova nebūt ne kaligrāfiskajā rokrakstā.

-   Viņš par mums ņirgājas! Kādu gan labumu jūs no viņa gribat iegūt?! Ja šo papīru ieraudzīs ģenerālis? Vai inspektors no Maskavas? Jūs domājat, ka viņi pasmiesies par jūsu ē-ē-ē… Kurlova jauko joku? Nē, kapteini, tu izlidosi no dienesta piecu minūšu laikā, un ari man nāksies pārsēsties citā krēslā!

Parasti pulkvedis tā neizturējās. Acīmredzot šī idiota izlēciens ir krietni nopietnāks, nekā tas liekas pirmajā acu uzmetienā.

Priekšnieks, šķiet, nojauta viņa domas. Viņš smagi nopūtās, saņēmās un sāka runāt citā tonī, kādā sarunājas ar garīgi atpalikušajiem.

-    Sakiet, kapteini, vai tiešām jūs nesapratāt, ka oficiālajos dokumentos nedrīkst pieļaut necenzētus izteicienus? Turklāt, ja tie uzrakstīti ar kļūdām?

-    Kāpēc ar kļūdām? - Agejevs drūmi pajautāja. Viņam likās, ka ar ortogrāfiju šeit viss ir kārtībā, un viņš gribēja kaut nedaudz attaisnoties.

-   Vajag skatīties vārdnīcā! - Zaišnijs ar plaukstu nikni uzsita pa galdu, sasita roku un atkal aizsvilās.

-    Pat ja būtu bez kļūdām! Vai jūs saprotat…

Pulkvedis bezcerīgi atmeta ar roku un aprāva sevi

pusvārdā.

-     Dokumentu pārrakstīt, pseidonīmu mainīt! - viņš bargi pavēlēja. - Skaidrs? Varat iet!

Kad durvis jau vērās ciet, Avdejevs izdzirdēja dusmās izmestu frāzi:

-    Viņš patiešām ir pilnīgs kretīns!

Šī frāze kapteini aizvainoja līdz sirds dziļumiem. Viņam nesen bija palikuši trīsdesmit deviņi gadi, bet viņš vēl aizvien bija parasts operatīvais darbinieks ar mazām zvaigznītēm uz uzplečiem. Karjera acīmredzami nebija izdevusies, un viņš uzskatīja, ka virzīšanos pa dienesta kāpnēm traucē nelaimīgā šķiršanās, kaut ari dažreiz no dienesta biedru sarunu fragmentiem un jociņiem saprata, ka viņu uzskata… maigi sakot, par ne pārāk gudru cilvēku. Taču nepievērsa tam uzmanību, attiecinot aizvainojošos vārdus uz nelabvēļu intrigām. Bet ja jau ari priekšnieks tā uzskata… Tas līdzinās sazvērestībai, visi ir pret viņu. Tas nozīmē, ka majora dienesta pakāpi viņam neredzēt kā savas ausis, vari kaut visus Tihodonskas disidentus noskaidrot un noprofilaktēt! Ar disidentiem patlaban arī tālu netiksi - tāds laiks: kārtējais atkusnis, pat Saharovs un Solžeņicins vairs nav ienaidnieki, bet gandrīz vai draugi… Tagad priekšniekus vairāk interesē kas cits - narkotikas, ieroči, politiskās ekstrēmistiskās organizācijas… Klīst baumas, ka Piekto pārvaldi gaida vai nu štatu samazināšana vai arī pārprofilēšana. Bet organizatoriskās štatu pārmaiņas nez vai sekmēs viņa karjeru…

«Pie visa vainīgs tas mēsls!» kapteinis pilnīgi bez jebkādas loģikas nodomāja par Kurlovu. «Pats uzprasās, lai viņam saspiestu olas!»

-     Vai viss kārtībā? - kaut kur no sāniem parādījās ēstuves vadītājs - sīks vīrelis ar blēdīgu seju. Viņš smēķēja viltotu «Javu» - elpa smirdēja pēc dedzinātas gumijas. Kapteinis nervozi aizcirta bloknotu, kā baidoties, ka tajā uzzīmētais lezbiešu pulciņš izlēks ārā un sāks riņķot ap šo viltnieku.

-   Jā, jā, kārtībā!

Viņam riebās tabakas smaka maltītes laikā. Un miega laikā, starp citu, ari. Kādreiz viņam bija sieviete - simtprocentīga krieviete, piens un asinis, bize līdz viduklim, taču gultā viņa dūmoja kā lokomotīve. Agejevs cieta, cieta, tomēr reiz neizturēja, uzcēla nakts vidū, iepļaukāja sārto seju un piespieda apēst paciņu «Bonda» ar visu foliju un celofānu. Pēc tam pasvieda kleitu un trīnīti taksim: vācies pie tādas un tādas mātes! Viņa rikšiem vien bez jebkāda takša noskrēja pāris kvartālus, naktī dipoņa aizskan tālu… Viņš to vairs neredzēja.

-    Atvainojiet… - vadītājs tikpat nemanāmi pazuda.

Tieši 14.50 Agejevs piecēlās un, ne no viena neatvadoties, izgāja no pelmeņu ēstuves mājīgā pagalmiņa. Krūtīs plosījās dusmas.

- Nu, Pidorast, pagaidi! - kapteinis atriebīgi novilka zem deguna.

Ielas pretējā pusē rūca «rafiņš», puisis krekliņā ar īsām piedurknēm nesa uz Katjas kiosku pelēkā papīrā ietītus žurnālus. Varēja arī pati iziet, neizkustu. Varbūt, ka kaunas par savām īsajām kājām? Varbūt, ka kāju vietā viņai ir protēzes? Divi zilgani stumbeņi, kas nokaisīti ar talku un apņemti ar biezām ādas siksnām, bet zemāk - koka gabali ar gumijas uzmavām galos. Br-r-r.

Atkal atrauga. Kapteinis Agejevs sajuta smagumu kuņģī, ar ierastu kustību izvilka no kabatas plastmasas caurulīti, kas bija piepildīta ar spilgtām divkrāsainām granu- lām-tabletēm. Viņš izkratīja uz plaukstas divas granulas, iemeta mutē. Pēc dažām minūtēm slikti sakošļātie sapi- parotās gaļas gabali pārvērtīsies par absolūti neitrālu šķidrumu un cauri kuņģa sieniņām iesūksies asinīs. Kāds bija sacījis, ka šīs brīnumtabletes pārstrādā ne tikai gaļu, bet arī kuņģi; visticamāk, ka tie bija meli. Agejevs ticēja tikai saviem ārstiem. Jo īpaši no astoņdesmit sestā gada -, kad viņš pārgāja uz veikalā pirktiem pelmeņiem.

* * *

Reiz Rodiks Baidaks jau bija sēdies pie stūres pilns kā mironis. Pagājušajā pavasarī, aprīlī. Pusotras pudeles degvīna un divi «kubi» pa virsu. Viņš izbrauca cauri visai pilsētai uz simtdivdesmit, mašīna bija ļaužu pilna, astoņi cilvēki - cits uz cita, visi pilni kā mārki. Ik minūti kāds piegrūda viņam pie elkoņa un sacīja: «R-r-rodik, vai jau esam klāt?» Viņš izbrauca cauri visai pilsētai. No Taganrogas šosejas līdz Šolohova prospektam. Tiesa, bija nakts. Tiesa, pilsētas austrumu nomalē viņu tomēr panāca, aizšķērsoja ceļu. Rodiks piebremzēja. Seši miliči pavērsa pret durtiņām pistoles: kāp ārā, maita. Rodiks nekāpa; paskatījās - viņš guļ, mūlis atspiests pret stūri. Iespējams, ka tikko kā bija aizmidzis. Bet iespējams, ka pusi ceļa bija tā braucis. Neviens nezina. Pēc nedēļas Rodika tiesības atdeva viņa tēvam, sacīja: lai jūsu dēls vairs nepiedzeras tik pamatīgi, lai iemet pa malciņam - tāpat kā mēs, piemēram.

Rodions Baidaks neprata iemest pa malciņam.

Šodien viņš bija izkodis ne mazāk par litru brendija.

Kad Rodiks ieslēdza aizdedzi un sacīja: «Tagad mums vējš pakaļā, puiši, citādi pavisam saskābsim», - Sergejs, lai arī kā viņš būtu piedzēries, tomēr sāka palēnām rausties ārā no mašīnas. Viņš atvēra durtiņas, ieraudzīja asfaltu, kurš līgani sakustējās zem pazoles, radot klusu čaboņu.

Kāds sāka vilkt viņu atpakaļ.

-    Ē-ē?… - Sergejs sacīja.

Vilcēja bija Svetka Bernadska. Viņa sēdēja līdzās uz pakaļējā sēdekļa, Serjogas kreisā roka atdusējās uz viņas pleciem kā milzigs baļķis; Svetka bija ieliekusies zem viņa svara, bakstot ar seju Serjogam padusē.

-    Serjožka-tu-ko-SeijožkaL. - Svetka kvieca. Viņa bija ieķērusies Sergeja kreklā un ar abām rokām vilka atpakaļ. Lancia pagriezienā salīgojās, Sergejs uzgāzās virsū Svetkai,

durtiņas aizcirtās. >

-    Kā tu šeit gadījies? - viņš nomurmināja.

-    Muļķis, - Bernadska nezin kādēļ atbildēja.

Viņa nenometa smago baļķi no pleca. Rodiks centās vadīt mašīnu līgani un piesardzīgi. Pa viņa pakausi aiz krekla apkakles plūda sviedri. Uz elektroniskā spidometra trīcēja skaitlis «60».

-    Kurp braucam? - Sergejs pajautāja.

Svetkai Bernadskai acu vietā ir divi zili prožektori, kas pavērsti pret Sergeju, viņa tam kaut ko klusi saka. Sergejs dzird un tūlīt pat aizmirst. Kāda velna pēc viņa iekāpa mašīnā? Varbūt Rodiks viņai šeit krūtis spaidīja, kamēr viņš gulēja? Vai stāstīja pasaciņas?… Pēkšņi Svetka noglāstīja viņam vaigu. Sergejs atkal aizmiga.

Pamodās «otrajā». Vestibilā.

«Otrā» - tā ir Tihodonskas Valsts universitātes kopmītne № 2, mežonīga akmens ala, kas stiepās nevis dziļumā, bet gan uz augšu - sešpadsmit stāvu augstumā. Seit dzīvo fiziķu, filologu un žurnālistu mežonīgie radagabali. Mazākie brāļi. Neandertālieši. Sardzē gremo gumiju un ar sērkociņu tīra nagus sirms alu lācis, tēvocis Boļeslavs. Viņu sauc ari par Gestapo, turklāt ne tikai aiz muguras. Tēvocis Boļeslavs neapvainojas. Naktī, starp vieniem un diviem, viņš paslēpj bikšu starā tievu tērauda stieni un apstaigā lasītavas (tās ir katrā stāvā, ieeja brīva, nāc tik iekšā, dārgais!). Lasītavās mūždien notiek kniebšanās, kniebšanās uz velna paraušanu, jo blokos visiem nepietiek vietas. Gestapo pienāk, kādu bridi skatās, pēta, bet pēc tam kā iebliež ar stieni pa galdu vai grīdu, vai sienu! Studenti nolido no draudzenēm, it kā kļūdas pēc būtu bāzuši raķešu dzinēja sprauslā, bet tas pēkšņi sācis darboties; meičām vēl nedēļu dzemde raustīsies, kamēr nomierināsies. Bet Gestapo ir apmierināts. Viņš šūpo stieni: sak, pamēģini tik pakustēties, maukuri. Un domās onanē. Un nolaiž tieši biksēs.

Rodiks no viņa nebaidās. Ja Gestapo pēkšņi ienāks prātā paprasīt caurlaidi, Rodiks atkleposies un skaļi, pa visu vestibilu, viņu pasūtīs. Bet nākamajā dienā būs zvans no rektorāta, tieši uz sardzi. Tā reiz jau bija noticis.

Šajā reizē Gestapo tikai pieklājīgi lūdz:

-    Lūdzu, bez skandāliem, jaunie cilvēki.

-    Tu, galvenais, pats nesāc lekties, - Rodiks viņam saka.

Viņi trijatā stāv pie lifta. "Svetka Bernadska nelaiž vaļā

Sergeja roku, tur to uz pleciem kā nēšus, ar aukstiem pirkstiem spiežot viņa plaukstu. Kas gan ar viņu noticis, šo memmesmeitiņu? Kas gan Svetkai meklējams kojās?…

Pienāk vēl divi puiši, neliela auguma spēkavīri ar slāviskām sejām un kartupeļu formas deguniem. Līdzīgi kā brāļi. Viens skatās deši virsū Svetkai, šī aizgriežas, viņš - ne. Turpina skatīties. Sergejs atceras Antoņinu Ciguļevu, aiz kuras šādi skatieni sUepās kā sīrups aiz karotes.

-   Tev bikšupriekša vaļā, brāli, - Sergejs saka.

Spēkoņa pavērš skatienu pret viņu, acis ir gandrīz baltas, caurspīdīgas. Mierīgas:

-Ko?

-    Bikšupriekša, - Sergejs atkārto.

Otrais saka savam biedram:

-    Nemuļķojies.

Rokas no dūres līdz elkoņa locītavai ir piepūstas, it kā zem ādas būtu ieguldīti resni daudzdzīslu kabeļi. Daudz kabeļu, visi cieši savīti kopā. Bet augstāk - nekā īpaša, parastas rokas, tās kuļājas beisbola krekla platajās piedurknēs. Brūsam Lī bija līdzīgas ķetnas, viņš ar tām ļoti lepojās, mēdza teikt: «Četras piektdaļas no cīnītāja visa muskuļu spēka ir apakšdelms…»

Uguntiņa uz tablo noskrien lejā pie trekna, sarkana vieninieka. Zvans, durvis atveras. Spēkoņa ieiet pirmais, ar dūri uzsit pa pogu «8».

-    Nemuļķojies, - otrs viņam atgādina.

Uz astoto stāvu lifts rāpjas pilnīgā klusumā. Kola Lukaško dzīvo divpadsmitajā. Rodiks bija teicis, ka draugi no Ukrainas atveduši viņam vairākas paciņas ar lielisku anašu. Plastilīns. Pamēģināsim? Svetkas seja kļūst bāla un izstiepjas, pirksti, ar kuriem viņa spiež Sergeja plaukstu, tūlīt kļūst mikli. Antoņinai rokas gan nekad nesvīda.

-    Vai tās ir narkotikas? - Svetka čukstus jautā.

-    Zāles pret grumbām, - Rodiks kādu citē.

Pēc minūtes viņi sēž tūkstoš divi simti sestajā istabā, te dzīvo Kola, Čuma un trīs melnie no ķīmiķiem. Melnie dek aizsūtīti pastaigāties, Lukaško aizslēdz durvis, nomet pie tām mitru dvieli, aizvelk aizkarus, izvelk no galda atvilktnes «Belomora» paciņu un izpurina uz plaukstas vienu papirosu. Piekasīgi apskata to no visām pusēm un sāk spaidīt tabaku.

-     Cigaretes te neder, - Čuma māca Svētku. Viņa lēni pamāj.

Kola ar ilkni saspiež kartona iemuša malu, piesardzīgi velk - papirosu papīrs lēni nolobās no kartona un nedaudz ieliecas zem tabakas pildījuma.

-    Ko tas atgādina? - Čuma pievirzās tuvāk meitenei un neķītri smaida.

-    Nezinu…

-     Nolaidušos locekli ar prezervatīvu. Bet tajā ir sperma…

Viņš uzliek roku uz apaļīgā ceļgala. Svetka ar riebumu atbrīvojas.

-    Ei, tu… - Sergejs brīdinoši norūc.

Tagad nepieciešams izpurināt tabaku. Tas ir filigrāns darbs: ja pīpējamais papīrs saplīsīs, nekas nesanāks. Taču Kolam ir krietna pieredze. Tiek izvilkta brūna, asi smaržojoša lodīte plūmes lielumā, Lukaško nokniebj gabaliņu, rūpīgi berž to uz plaukstas. Anaša ir lipīga un birzt slikti.

-     Eļļa! - Čuma apmierināti atriež zobus. - Gadās, ka nopērc mēslu, un tas drūp kā māli…

Kola tomēr saberž brūno piciņu, rūpīgi sajauc to ar tabaku un uzmanīgi sāk bērt atpakaļ. Maisījums ož pēc saldām melnplūmēm. Arī viņa pirksti sāk ost pēc meln- plūmēm, un viss bloks ož pēc melnplūmēm. Lukaško savāc visu līdz pēdējam puteklītim, maigi savērpj plāno papīru, lai neizbirtu pildījums, ar milzīgu rūpību uzvelk to atpakaļ uz iemuša.

-    Man no Kabardijas šodien apsolīja atdzīt furgonu ar muskatu, - Čuma pēkšņi paziņo.

-    Furgonu? - Rodiks precizē.

-    Furgonu, - Čuma pamāj.

Čumam ir raupja, brūna seja ar vēja appūstu ādu, visa noaugusi ar bālām pūkām. Viņš ir lauku medaļnieks, no kaut kādām stepēm. Izruna ar frikatīvo «g». Ghe. Sprigans kā elektriskā pirtsslota.

-    Nepūt pīlītes, - Rodiks saka. - Kam tu Kabardijā esi vajadzīgs?

-   Vajadzīgs, - Čuma parausta kumpainos zemnieka plecus. - Uzrakstīju par vienu kolhozu netālu no Baksanas, abreki izlasīja, viņiem iepatikās, paņēma adresi, sacīja: tādā un tādā datumā būs furgons, tajā būs muskats, cik paņemsi - viss būs tavs.

-    Uzrakstīji poēmu?

-Aprakstu. Par priekšsēdētāju.

Čuma dižojas Svetkas Bernadskas priekšā, viņa šim patīk. Lai vienkārši pieietu, iegrūstu viņai rokā puķu klēpi, pateiktu: «Es nespēju bez tevis dzīvot, muļķe!» - n-nē, šīs lietas Čuma nesaprot. Bet furgons ar muskatu, pateicīgie abreki, priekšsēdētājs, kas čurā verdošu ūdeni, - jā, spēks. Tur, stepēs, zina, kas un kā.

-    Spēks! - Sergejs skaļi novelk.

-    Ko? - Čumačenko pagriežas pret viņu.

Sergejs nemirkšķinot skatās no izdzertā sasārtušām acīm.

-Tur, stepē, cilvēki zina, kas un kā, ko?…

Sēdi līdzās Svetkai pēc melnplūmēm smirdošā blokā un vienalga jūti svaigo, izteikto viņas smaržu aromātu; Svetka visa ir balta, drupana kā vārdadienas pīrāgs, - bet Čuma ir raupjš, aprepējis, purns kā ķieģelis, un zeķes mūždien smird. Attiecībā uz Svētku viņš jau sen ir pazaudējis galvu, runā, ka jau pirmajā kursā centies uzrāpties.

Sasodītais alpīnists. Sergejs nodomā: visbiežāk tā arī notiek, cilvēks meklē kādu, kurš ne par mata tiesu viņam nelīdzinās. Meklē, meklē. Atrod. Un - nekā… Nekas labs neiznāk.

Svetka piecēlās, devās uz tualeti. Čuma viņai nopakaļ uzsauca, ka tā nestrādā, caurule aizsērējusi. Viņa izgāja gaitenī, acīmredzot palūgs atļauju kādam kaimiņam. Drosmīga! Tieši tā: mūzika no blakus bloka kļuva skaļāka - tas nozīmē, ka durvis viņai tikušas atvērtas. Sveša mūzika, monotona, ar gaudošanu. Un izlaidīgas vīriešu balsis ar austrumniecisku akcentu. Arābi. Svetka atgriezās drūma, atkal ienira Sergejam zem rokas, pievilka kājas, savilkās kamolā. Memmesmeitiņai ir neomulīgi šajās pēc urīna smirdošajās kojās.

…Anaša iekļūst smadzenēs kā pele savā alā. Ātri, gandrīz vienā mirklī. Sergejam rokās ir akurāti salocītais papiross, tagad tas ož pēc vīraka… Viņš ievelk vienu dūmu un atdod papirosu Čumam.

-    Man pietiks.

Čuma pasniedz papirosu Rodikam.

-    Es ievilkšu «pēdiņu».

«Pēdiņa» - tā ir ar anašu pildītā papirosa pēdējā daļa, tajā sakrājas visvairāk aktīvās vielas.

Rodiks, kura kuņģī skalojas litrs nepārstrādāta brendija, pēc kārtas ievelk divus dūmus, tad vēl vienu. Rodikam par visu nospļauties, viņš ne no kā nebaidās - it kā papucim būtu sakari arī tajā pasaulē. Viņš smejas, žilbinot baltos zobus:

-    Serij, tev ir problēmas?

-   Jā, - Sergejs saka, viņa balss ir piesmakusi. - Man ir problēmas.

Šodien Kurlovs tika izsaukts uz miliciju, un divi drūma paskata operatīvie darbinieki pusotru stundu viņu izprašņāja par visiem neatklātajiem noziegumiem pilsētā.

-    Rit saņemsim par tevi materiālus, - viens no viņiem beigās apsolīja. - Kravā maišeli, žāvē sausiņus!

-     Nospļaujies! Mēsls! - saka, gandrīz kliedz Rodiks. Viņa bālganās acu zīlītes kļūst pavisam šauras, pārvēršas par ledainiem punktiņiem, un pazūd pavisam.

Sergejs paklausīgi nospļaujas uz grīdas, trāpa savam zābakam. Vieglāk nekļuva. Viņš pieķeras Svetkai pie krūtīm, cauri krekliņam un krūšturim gandrīz nekas nav jūtams, tikai šuve uz biezā auduma. Svetka mēģina atbrīvoties no viņa rokas, čukst:

-    Kurlov, tu esi muļķis, - galīgs, ko?

Čuma kļūst drūms, paskatās ārā pa logu: ja nu pēkšņi atbraucis furgons? Sergejs iesmejas.

3. nodala

Sasmakušas zivs iekšas

Maskava,

1991. gada 30. jūnijs

Ir pienācis laiks, kad katrs var apmierināt savus kompleksus un glaimot savai patmīlībai. Protams, ja šim «katram» ir nauda vai šaujamais. Vai arī - gan viens, gan otrs. Kāds skolnieks sacerējumā tā arī uzrakstīja: «Kaifs - tas ir tad, kad es kopā ar tēvu sēžu vāģī pie «Makdonalda» Šelkovskas šosejā. Mēs, protams, varētu izkāpt un paēst pusdienas. Taču mēs tikai sēžam un tētis tikai spiež skaņas signāla pogu, bet mums visapkārt skraida oficianti sarkandzeltenos priekšautiņos un prasa: bigmaku ar marinētu gurķi vai svaigu? Tētis rauc pieri un saka: atnesiet gan vienu, gan otru, mēs vēlāk izvēlēsimies. Oficiants aizskrien, bet mēs ar papu saskatāmies un smejamies.» Labs sacerējums, daiļrunīgs. Tas atspoguļo mūsu laika būtību. Un nekavējoties kļūst skaidrs, kas ir šī mīzala tēvs.

Padesībā «Makdonalds» Šelkovskas šosejā - tā ir vieta tiem, kam patīk spiest uz pogām un sacelt viesuļvētru sev apkārt. Restorāns atrodas pa vidu platai asfaltētai cilpai šosejas malā un to ielenc piecdesmit piecām automašīnām paredzētas autostāvvietas. Ēku apliec baltas bultas, kas uzzīmētas ar iezīmēšanas krāsu, tās ved no pasūtījumu lodziņa pie kases lodziņa, no kases lodziņa pie pasūtījumu saņemšanas lodziņa, - vārdu sakot, turp, kur jūs, nepaceļot pēcpusi no sēdekļa, tikai par pieciem dolāriem varat iegūt zarnu samešanos.

-    Lai viņi tās bultas iebāž sev pakaļā, - Sevrjugins pārliecināti noteica.

Viņš nogriezās no šosejas, ietipināja mašīnu autostāvvietā un, nolaidis elkoni uz signāla pogas, sāka gaidīt. Signāls gaudoja ievainota dinozaura balsī. Pēc minūtes no restorāna parādījās rūtainā sarkandzeltenā priekšautā iespīlēta figūriņa. Figūriņa skrēja, metot sāņus iedegušos, pilnīgos ikrus, ar roku pieturot sārtu nagu uz galvas. Uz meitenes augšlūpas bija izspiedušies sviedri, viņa elpoja kā bajāns ar sacaurumotām plēšām, taču vienalga smaidīja. Profesija.

-   Cik paciņas dienā tu izsmēķē? - Sevijugins pajautāja, turpinot spiest signālu.

-    Pusotru, - mirkli vilcinājusies, meitene atbildēja.

-     No rītdienas tu smēķēsi ne vairāk par puspaciņu - citādi es parunāšu ar tavu šefu, viņš tevi pussekundes laikā atlaidīs. Vai saprati?

-    Sapratu.

Signāls apklusa.

-    Stiep šurp kraukšķošu ābolu pīrādziņu un lielo glāzi piena. Un veicīgāk.

Pēc piecām minūtēm Sevrjugins beidza ēst pīrādziņu, birdinot drumstalas uz ceļiem un grīdas. Pīrādziņš nebūtu tik garšīgs, ja vien meitene ar sārto cepures nagu nebūtu spiesta nedaudz nokratīt savus taukus un nebūtu tā nosvīdusi zem sarkandzeltenā priekšauta. Pat uz pusi ne tik garšīgs, tas tiesa. Lūk, viens no Sevrjugina mazajiem noslēpumiem, kas palīdz viņam dzīvot.

Viņš atvēra durtiņas, notrausa drupačas uz asfalta un sāka gaidīt. Uz blakus sēdekļa gulēja bieza grāmata ar saistošu nosaukumu «Normens Meilers. Prostitūtas spoks». Principā prostitūtas Sevijuginu interesēja, taču ne grāmatās. Viņam nepatika grāmatas, ari šo viņš nesāks lasīt, pat tagad, kad pilnīgi nav ko darīt. Viņš nav radis lasīt grāmatas. Kaut ari pēdējo divu nedēļu laikā ir biežs viesis grāmatu veikalos. Taču savādā pircēja ievērību piesaistīja nevis autori, nosaukumi, nevis sērijas un noformējums. Vienīgais, kam viņš pievērsa uzmanību, bija lappušu skaits. Sākumā Papus deva pavēli sameklēt kaut ko ar divsimt lappusēm, un viņš nopirka «Makšķernieka rokasgrāmatu», tad bija Agatas Kristi sējums - trīssimt divdesmit četras lappuses. «Trīs musketieri» izvilka uz četrsimt sešdesmit lappusēm… Taču tas viss bija absolūti garām. Pat «Ortogrāfijas vārdnīca» (658 lpp.), ar kuru, ja vien rastos vēlēšanās, varētu iedragāt galvaskausu, - ari tā nekam nederēja.

Šodien Papus nolēma riskēt un likt uz… kā viņu?… Uz kaut kādu Normenu Meileru. Jā. Iespējams, ka šis Meilers ir normāls čalis: nav ne pediņš, ne narkomāns, ne arī ar AIDS inficēto savienības biedrs. Iespējams. Kā nekā veselas 814 lappuses uzrakstījis. Astoņsimt četrpadsmit! Tiesa, ja neskaita pēdējo, nenumurēto lappusi, iznāk 813. «Pareizi,» Sevrjugins izbrīnīti nodomāja. «Astoņsimt trīspadsmit. Bet tajā pašā laikā it kā astoņsimt četrpadsmit. Kāpēc man tas agrāk neienāca prātā?»

Viņš apgrieza grāmatu otrādi, atvēra aizmugurējo vāku, izvilka jaunu, čaukstošu naudaszīmi, akurāti ielika to savā portmonejā.

Kāpēc gan vispār nepieciešama šī piņķerēšanās ar grāmatām? Pulkvedis būtu varējis pateikt: «No jums astoņdesmit viens taukšķis un vēl trīs četri simti pa virsu!» Un punkts. Viss būtu skaidrs un saprotams. Kāpēc piesārņot smadzenes?

Ar slīpu līniju apzīmētajā blakus apstāšanās vietā ieripoja tumšzils «žigulis» ar tumšziliem tonētiem stikliem.

Stikls nolaidās līdz pusei, atklājot spēcīgu apaļu galvaskausu, ko sānos greznoja reti, sirmi mad. Aiz tumšajām brillēm slēpās acis - dkpat tumšas, piesādnāti brūnā krāsā. Dziļas kā pistoles stobrs.

-    Labdien, Nikolaj Petrovič, - Sevrjugins sacīja, steidzīgi nolaižot savu stiklu.

Viņš centās izturēdes ar cienu, bez liekas familiaritātes un vienlaikus droši. Taču drosme viņam padevās ar grūtībām. Neviens neticēja, ka Pauris būtu «uzķēries». Ja agrāk neņēma, kāpēc lai sāktu šādā vecumā, kad ir tādas perspektīvas? Varbūt viņam vajadzīgs iemesls? Tūlīt uzklups aizsargkrāsas formās un maskās ģērbd rīkļurāvēji, izvilks Sevrjuginu no mašīnas un izsmērēs pa asfaltu, ka piens vien izlīs no saplosītajām iekšām… Bet pēc tam uzklups visiem pārējiem…

Taču nekas tamlīdzīgs nenodka. Pauris pamāja un norādīja uz savas mašīnas salonu: sēdies, braucam. Sevrjugins izkāpa no mašīnas, pasita Normenu Meileru padusē, sakārtoja sudrabotu pogu, kas kuļājās pie vējjakas, un devās pie «žiguļa». Tiklīdz viņš aizcirta durtiņas, mašīna sāka līgani ripot pa šoseju.

Sevrjugins ar pirkstu uzsita knipi pa lakoto apvāku:

-       Lieliska grāmata, Nikolaj Petrovič. Bestsellers. Turklāt bieza. Astoņsimt četrpadsmit lappuses.

Pauris nenoteikti pamāja.

-    Pagājušajā reizē es tevi brīdināju: nestaigā vairs man pakaļ. Tā bija?

-     Pagājušajā reizē bija sešsimt piecdesmit astoņas, - Sevrjugins sacīja.

-    Un es tev tās iesviedu sejā. Tā bija?

-    Kopš tā laika esmu daudz ko paspējis pārdomāt.

-    Ko tieši?

Sevrjugins nopūtās.

-   Es zinu vienu: jums patīk literatūra, Nikolaj Petrovič. Patīk, grozies kā gribi. Un es vēlos, lai jūs noteikti izlasītu šo grāmatu.

«Žigulis» iegriezās 13-jā Parka ielā, tad Ceriņu bulvāri, 11-jā Parka ielā un devās atpakaļ uz Selkovskas šoseju, savilcis karstu asfalta cilpu ap diviem daudzstāvu kvartāliem. Kad tālumā parādījās «Makdonalda» sarkanais jumts, Pauris nogriezās uz šosejas malu un nobremzēja.

-    Divi mēneši, - viņš īsi izmeta. Viņa piere savilkās kā grīdsega.

-   Trīs, - Sevijugins ātri atbildēja. - Jūs mierīgi, nesteidzoties to izlasīsiet, un pēc trim mēnešiem es jums nodošu jaunu grāmatu. Tikpat apjomīgu.

-    Kāpēc tev acis tā šaudās? - Pauris nicīgi pajautāja.

-Tas ir no nerviem. Taču acīm šajā gadījumā nav nekādas nozīmes. Paļaujieties uz manu vārdu. Šajā pilsētā tas daudz ko nozīmē.

Pauris nolika grāmatu uz ceļiem, negribīgi, it kā ar piespiešanos, izšķirstīja. Katrā lapā bija ielikta simt dolāru banknote. 100… 100… 100… 100… 100… 100… 100… 100… 100… 100…

-      Divi mēneši, - viņš spēcīgi aizcirta grāmatu un nometa to uz aizmugurējā sēdekļa. - Tikai nedomājiet, ka jums viss ir atļauts. Es to pārtraukšu jebkurā brīdī.

-    Protams, protams… Mēs visu saprotam. Aiz apvāka ir burtnīcas lapa, Papus uzrakstīja šādus tādus apsvērumus par mūsu tālāko darbu. Pavisam nedaudz - pieci vai seši punkti… Turklāt ne jau formalitātes ir tas svarīgākais. Dzīve izdara grozījumus, šādiem gadījumiem taču ir telefons, vai ne? Svarīgākais, ka mēs esam pārmetuši viens otram, tā sacīt, savstarpējās palīdzības tiltiņu. Pareizi, biedri pulkvedi?

-    Ne velna nav pareizi! - Pauris atcirta. Viņš pagrieza atslēgu aizdedzes slēdzī, ar pusapgriezienu iedarbināja dzinēju un sāka braukt uz stāvvietu.

-   Kāds mans kolēģis nekādi negribēja noticēt, ka jums patiks mana grāmata, - Sevrjugins paplucināja sudraboto pogu, riskējot to noraut pavisam. - Es ar viņu pat saderēju, likmes bija visai nopietnas, tā ka… Vārdu sakot, esmu ļoti priecīgs, Nikolaj Petrovič.

«Žigulis», nenobraucot no šosejas, apstājās apmēram divdesmit metrus no «Makdonalda». Pauris pārliecās pāri Sevrjuginam, atvēra durtiņas viņa pusē un sacīja:

-      Nedomājiet, ka esat nopirkuši mani ar ādu un kauliem. Es jums neesmu ne draugs, ne arī roklaiža. Pat ja es kādreiz uz kaut ko pievēršu acis, tad tikai tāpēc, ka pats būšu tā izlēmis. Vai tu mani saprati? Tā ari pasaki savam Papum. Un lai viņš nelecas, citādi es vienā mirklī viņu pataisīšu par mammu!

Izkāpis ārā, Sevrjugins atviegloti uzelpoja.

Pēc stundas Sevrjugins stāvēja Rubcova krastmalā pie neliela zivju veikaliņa vitrīnas un kaut ko ilgi tur pētīja, it kā cenšoties atrast pūtīti savā atspulgā uz stikla. Viņš bija padarījis darbu, pat divus. Tagad atlika iepriecināt dvēseli.

-     Ir svaiga plekste, - pārdevēja sacīja. - Ļoti garšīga zivs, bez asakām.

-    Svaiga?

-    Svaiga.

-    Nu nē. Svaigu pleksti es varēju nopirkt gan Čerkizo- va, gan Strominkas, gan Marosejkas ielā. Man vajadzīga zivs ar smaku, kurai vēders tūlīt pat izjuks. Vai saprotat?

-    Pie mums tādu neatradīsiet, varat pat neskatīties, - pārdevēja aizgriezās.

-     Liecies nu mierā, - Sevrjugins pa draugam sacīja un paspēlējās ar savām sabuļa uzacīm. Viņš patika sievietēm un viņš to zināja. Tiesa, tikai tām, kuras vēl nebija paspējušas viņu iepazīt.

-      Es neesmu ne no tirdzniecības pārvaldes, ne no avīzes, ne ari no patērētāju tiesību aizsardzības biedrības. Dēls izlūdzās, lai viņam nopērku vienu zvēru, tādu lielu riebekli, sauc par zilo Amazones vēzi. Ar spīli naglu pārkož. Un ēd, maita, tikai sasmakušas zivis, uz jūsu pleksti viņš pat nepaskatīsies. Es jau otro dienu skraidu pa visu Maskavu, meklēju bojātas zivis - neviens neatzīsies, ka tādas ir.

Pārdevējas acis iepletās.

-    Kur tad jūs to zvēru turat?

-     Akvārijs no tripleksa pa pusistabu. Stāv uz grīdas, citur nav kur nolikt. Es dēlam saku: kāds no mums tur noteikti iekritīs, un tad…

-    Mirklīti.

Pārdevēja nozuda durvīs, kas veda uz palīgtelpām, pēc mirkļa atgriezās, turot izstieptajā rokā caurspīdīgu maisiņu. »

-    Lūk, - viņa sacīja. - Tieši to jūs arī meklējāt.

Maisiņā bija pakavā saliecies sazāniņš, viss nodzeltējis,

piepūties. Sevrjugins vai apstulba aiz laimes.

-      Nu gan tu esi izdarījusi man pa prātam! - viņš priecīgi sacīja.

-    Ņemiet ātrāk, citādi aizbaidīsiet visus pircējus.

Sevrjugins veikli izrāva no kabatas melnu, čaukstošu

maisiņu, atvēra to; pārdevēja ielika tajā zivi, Sevrjugins sasēja maisiņa augšējo malu ciešā mezglā, neizlaižot ārpusē nevienu kubikmilimetru gaisa, turklāt vēl pamanījās iegrūst meitenei plaukstā vairākkārt salocītu banknoti.

-    Kam tas? - pārdevēja klusi nobrīnījās.

-    Es nopirku to, ko ilgi meklēju. Tagad vienmēr nākšu tikai pie jums.

Uz atvadam Sevrjugins velreiz sažūpoja uzacis, nožil- bināja baltos zobus un sparīgi devās pie durvīm.

-    Mirklīti!…

Viņš pagriezās. Pārdevēja skatījās miklām acīm, kurās varēja nolasīt visu viņas jaunās, nekam nederīgās dzīves traģēdiju, ko pēkšņi bija apaugļojušas lielas jūtas.

-     Jums… Jums tūlīt notrūks poga, - meitene mulsi izspieda. - Jūs labāk ielieciet to kabatā, sieva vēlāk piešūs.

Sevrjugins uzmanīgi sevi nopētīja, paraustīja vējjakas sudraboto pogu.

-    Nekas. Varbūt nenotrūks.

Viņš pamirkšķināja un aizcirta durvis aiz sevis. Pēc tam Sevrjugins šķērsoja ielu un piegāja pie telefona automāta.

-      Es būšu pēc pusstundas, Mazuli, - viņš ierunāja

klausules melnajā ebonīta sietiņā. - Savāc cilvēkus. Ir labas zinas.

Sevrjugins lēni nolika klausuli uz taksofona sviras un, pirms iekāpt mašīnā, uzsmaidīja apaļajam, sarkanajam ģīmim uz LG Electronics reklāmas stenda. Taču smaids bija nevis jautrs, bet gan drīzāk draudīgs.

Tieši pēc trīsdesmit minūtēm viņš - kā bija solījis - ieradās norunātajā vietā. Riekstkoka durvis zem izkārtnes «Dņipro» bija aizslēgtas, aiz stikla vīdēja universālā plāksnīte «Inventarizācija». Sevrjugins pieklauvēja. Plāksnīte aizslīdēja sāņus, riekstkoka durvju rāmī pavīdēja vējbaku skarta seja. Durvis acumirklī atvērās.

-    Visi ir klāt, - sacīja cilvēks baltā priekšautā, ielaižot Sevrjuginu iekšā. - Pat Papus ir atbraucis. Viņš, liekas, nojauš, kādas ziņas esi atvedis.

-    Labi, Mazuli.

Sevrjugins šķērsoja tukšo pusdienu zāli, kurā mirdzēja otrādi apgriezto krēslu hromētās kājas, iegāja virtuvē. Šeit bija sapulcējies viss «kantoris»: Rustams, Jumts, Šains, Divi Kilo, Zebra, Maļkovs un Šaļimo. Papus sēdēja, plati ieplētis resnās, īsās kājeles, ar elkoņiem atspiedies pret auksto elektrisko plīti, un ar asu, grūtkūstamu skatienu caururba Sevijuginu.

-    Skatieties, laistās kā nospodrināts patvāris! - sacīja Papus, pamājot «kantoristiem». - Nu, ko, vai paņēma?

-    Paņēma, - Sevijugins vienkārši noteica. Maisiņu ar zivi viņš nosvieda kaktā. - Es taču teicu - viss atkarīgs no cenas. GIP[2] priekšnieka vietnieks pulkvedis Miroļevičs paņēma astoņdesmit vienu tūkstoti četrsimt dolārus. Tas nav daudz. Protams, ņemot vērā viņa perspektīvas.

-    Pie pakaļas mums viņa perspektīvas, - Papus resnais kakls, kas krokās plūda uz krekla apkakli, kļuva sarkans. - Svarīgākais, ka jau šodien varam strādāt nekautrējoties. Un sūtīt visus dirst!

-      Un lai viss ripo pie velna! - Šains svarīgi sacīja, izvelkot speciāli šādam notikumam sagatavotu litra pudeli «Ballantine». Mazulis atstiepa vairākas kristāla glāzes uz biezas «platformas», Zebra kādu no savējiem aizsūtīja pēc tunča eļļā, divi pavāri kā traki grieza plānās plēksnītēs violetos Astrahaņas sīpolus, pārlejot tos ar skābu sauso vīnu un pārkaisot ar melnajiem pipariem, - gatavoja Papus iecienīto uzkodu. Visu klātesošo garastāvoklis acumirklī bija uzlabojies, un tikai Jumts sēdēja bāls, drūms un nikni gremoja savu košļeni.

Sevrjugins apsēdās uz plīts malas, novilka gaiši zilo vēj- jaku, spēcīgi parāva pogu. Poga palika viņam rokās, aiz tās stiepās lokans, tievs vadiņš. Slēptajai videofdmēšanai paredzētajai ierīcei bija grūti izprotams kodēts nosaukums un vairāk saprotams slenga apzīmējums «Zivs acs»; Krievijā tāda vēl nebija redzēta, šāda modeļa nebija pat VDK. Pārāk dārgs, valstij nav tādas naudas. Bet Papum ir. Par «Zivs aci» kantoris reiz bija izgrūdis piecus «taukšķus», tāpēc, precīzi runājot, uz milicijas pulkveža personiska cenraža vajadzētu būt skaitlim 86 400.

Papus iebāza kabatā Sevrjugina pasniegto ierīci, vēlreiz izstiepa roku. Šajā reizē tuklajā plauksdņā iegūla maza, akurāta kasete.

-    Ko tik ilgi?

-    Katram gadījumam līkumoju pa pilsētu, pārbaudījos…

Patiesībā Sevrjugins bija pārrakstījis lenti savām

vajadzībām. Padešām, «katram gadījumam».

-    Šodien pirts uz kantora rēķina. Kā ari rijamais, pļaujamais un viss pārējais. Zebra Midščos uzracis vienu ebrejieti, uz viņas nav dzīvas vietas, taču līdzinās Varlejai jaunībā kā nezinu kas - tā pati seja, tas pats augums, spēj iedomāties? Tas, es tev teikšu…

-    Paldies, Papu, - Sevrjugins sacīja. - Tikai sākumā es gribu atprasīt parādu no Jumta. Pirms divām nedēļām viņš ar mani saderēja, ka pulkvedis man iespļaus sejā un nepaņems ne centa.

-   Ja jau tā, - svēta lieta, kas jādara, tas jādara, - Papus noplātīja rokas. - Uz ko derējāt?

Sevrjugins ar acīm uztaustīja drūmo, gremojošo seju virtuves tālākajā malā.

-    Uz sasmakušām zivs iekšām. Jēlām, bez garšvielām.

Visi zināja, ka pulkvedim ar to nebija nekāda sakara. Kad

pagājušajā gadā Sevijuginu ietupināja, Jumts aizgāja pie viņa vecenes, ar varu ielēja rīklē pāris glāzes degvīna un nogāza uz gultas. Un vēl pāris mēnešus piestaigāja, līdz šī apnika. Tiklīdz apnika - atveda trīs drauģeļus un ļāva šiem darboties, bet pats sēdēja, skatījās, smējās. Jumtam Nasteņka patika jau sen, tikai viņa visu laiku bija mēģinājusi izlocīties, uzskatīja sevi par pārāku, tāpēc viņš ari atspēlējās visos iespējamos veidos. Sevijuginam draudēja piecpadsmit gadu, iespējams, ka pat nāvessods, kas gan varēja zināt, ka viņš atbrīvosies jau pēc sešiem mēnešiem! Tie trīs organizācijā neietilpa, tāpēc jau sen puva zemē, taču Jumtu vecenes dēļ viņš nedrīkstēja aizdkt… Kaut arī bija skaidrs, ka viņu attiecības nebūs nekādas labās, un tāpat vien šī lieta nebeigsies.

-    Derības ir svēta lieta, - Papus atkārtoja. - Tas ir kā kārtīs; zaudēji - maksā!

…Jumts dzēsa savu parādu palīgtelpā, kur apkopējas glabāja netīras lupatas, slotas un spaiņus. Sevrjugins un Divi Kilo sēdēja blakus, aizspieduši degunus ar odekolonā samērcētiem kabatlakatiņiem. Sevrjuginam rokā pistole, Divi Kilo tur kabatas lukturīti - lai viss nodktu godīgi, - taču viņa skatiens klejo pa sienu. Visi pārējie, ieskaitot Papu, stāv gaitenī un, izstiepjot kaklu, seko zaudētāja manipulācijām.

Jumts nesāka sist ar galvu pret sienu vai piedāvāt Sevrjuginam naudu; tas vienalga nebūtu līdzējis. Viņš paķēra līdzi puslitra burku, ēdamkaroti, salveti un pilnu glāzi viskija. Iekārtojies palīgtelpā, Jumts uzmanīgi iegrieza sazā- na piepūsto, dzelteno vēderu un izspieda tā saturu burkā, cenšoties nenotraipīt jauno treniņtērpu. Kāds no «kantoristiem» gaitenī izvēmās. Jumts pat nepamirkšķināja aci. Viņš rūpīgi samaisīja ar karoti smirdīgo, brūngano žurgu, kurā peldēja noglumušas iekšas, aizlika aiz apkakles salveti. Izelpoja. Un - izdzēra. Trijos varenos malkos.

Neviens neizturēja, visi aizgriezās. Tikai Sevrjugins skatījās uz Jumtu, ar skatienu pavadot iegrimstošo ādamābolu, smaidīja. Kad Jumts izlaida no rokām tukšo burku un, elpu neatvilcis, sāka taustīties ar roku, Sevrjugins pats oastiepa viņam glāzi; Jumts kopā ar viskiju gandrīz aprija arī stiklu. Pēc tam nedaudz atvilka elpu, uzkoda lokus. Paskatījās uz Sevrjuginu, - šķita, ka no acīm izsprāgst smacīga atrauga.

Taču Sevrjuginam tas bija pie vienas vietas.

-     Tu taču saproti, vecīt, - viņš sacīja. - Noruna ir vērtīgāka par naudu.

-      Saprotu vecīt, - atskanēja ar grūtībām izspiesta atbilde. - Es visu saprotu…

Pēdējā frāzē izskanēja draudi. Taču Sevrjuginam par to nospļauties.

Pēc tam viss kantoris sāka uzdzīvot, kā tas bija paredzēts. Viss, ko Sevrjugins šajā vakarā ēda, dzēra un drāza - viss viņam likās divtik garšīgāks un patīkamāks. Mitišču meitenei, kas patiešām kā divas ūdens lāses izrādījās līdzīga Natālijai Varlejai jaunībā, viņš piebāza pilnas biksītes ar «zaļajiem», kādus trīs tūkstošus, ne mazāk. Un turpat iegrūda ari durstīgu rožu pušķi.

Sevrjugins labi zināja, kas ir tas mazais noslēpums, kurš palīdz viņam dzīvot: labi daudz cūcību un nekā vairāk.

* * *

Tihodonska

«S» diena. Sūdīga diena.

Brokastu laikā Sergejs ar tēvu palika divatā. Māte izvārīja veselu katlu auzu pārslu tumes un aizgāja vai nu pie Zinas, vai nu pie Mašas, vai ari uz frizētavu, bet, varbūt, ka uz masāžu - viņa bija ļod aizņemta, un visām viņas gaitām bija grūd izsekot.

-    Kāpēc tu neesi darbā? - Sergejs tēvam pajautāja.

Igors Matvejevičs izzieda pa maizes šķēli mencu aknu

gabalu, virsū uzlika gurķa aplīti, pasniedza dēlam. Auzu tume viņiem abiem negaršoja.

-    Paši tiks galā. Nekā tāda, kam būtu vajadzīga mana iejaukšanās, šodien nav. Ja vajadzēs - atradīs…

-   Domā, ka tiks galā? Viņi taču neko nespēj, šie liekēži. - Sergejs nokoda lielu kumosu no sviestmaizes. Gremoja ar baudu, uzdzerot karstu kā vulkāna lava kafiju. Pagājušajā nedēļā sasistā seja bija gandriz jau sadzijusi.

-    Viņi nav liekēži, - sacija tēvs, noliekot uz šķīvja, kas atradās viņam līdzās, vēl vienu sviestmaizi. Aknas bija izziestas līdzeni un akurāti, it kā būtu darbojies speciāls blie- tētājs. - Viņi nav liekēži, Serjoža. Man ir divi sakarīgi, izglītoti vietnieki, katrs no viņiem ir spējīgs pats nostāties pie stūres un neizgāzt visu lietu. Turklāt būtībā viņi jau tur stāv. Stūrē. Viņiem tas patīk: pī-bip, trīs rumbus pa kreisi, trīs rumbus pa labi. Kaifo kā grib. Bet liekēdis esmu es. Kaut kad sen es šo mašīnu palaidu, saeļļoju ritenīšus, bet tagad tikai staigāju, uzbļauju viņiem un lieku naudu kabatā. Un, protams, pārstāvu kantori rajona komitejā, pilsētas komitejā, izpildkomitejā. Un, protams, nokārtoju visas problēmas: asfalta piegādes, benzīna limiti, revīzijas, KRP, OBHSS. Bez manis viņi nav nekas. Vai zini, ko tas atgādina?

Tēvs nezin kāpēc atskatījās.

-     Kapitālismu. Es esmu saimnieks, bet viņi - pārvaldnieki. Algoti darbinieki. Tikai patlaban ne jau es maksāju viņiem algu. Patlaban valsts maksā gan man, gan viņiem. Bet visu pārējo, kas pārsniedz algu, to dk tiešām viņiem dodu es. Paies zināms laiks un, ja kurss nemainīsies, es sagrābšu visu saimniecību savās rokās… Būs firma un būs saimnieks. Es.

Sergejs izdzēra kafiju, ielādēja vārāmajā trauciņā vēl vienu porciju. Tēvs vienmēr sev vāra pats, viņam iznāk noturīgas, biezas putiņas, kas vēl ilgi kā augsts, balts amfiteātris puto tasītes dibenā, kad kafija jau sen izdzerta. Taču ne mātei, ne arī Sergejam tas nepadodas, lai kā viņi būtu mēģinājuši.

-    Pielūko, viņi tevi apvedīs ap stūri, tēt, - šie sakarīgie un izglītotie. Apšmauks, vārdu sakot.

Igors Matvejevičs pat neiesmējās.

-    Katram ir ģimene, Serjoga. Viņi visi mīl savas sievas un bērnus, ir ļoti tiem pieķērušies. Nevis man pieķērušies, ņem vērā, bet viņiem. Citus cilvēkus es nelaistu sev klāt pat lielgabala šāviena attālumā.

-     Tu ko, grasies viņu mājiniekiem dzīt zem nagiem adatas?…

Tēvs pastūma malā šķīvi ar sviestmaizes paliekām, noslaucīja rokas salvetē.

-    Kāpēc šādas kaislības, dēls? Nagi, adatas… Mēs taču nespēlējam gestapo.

Sergejs atcerējās Boļeslavu, otrās kojas, Rodiku un to, kas viņam bija priekšā. Garastāvoklis acumirklī sabojājās.

-    Lūk, skaties, - tēvs turpināja. Viņš paņēma no vāzes ziemas ābolu ar biezu mizu, pasvārstīja to rokā.

-     Pieņemsim, ka ābols reizēm grib nokrist nevis uz leju, bet gan uz augšu. Vai sāniem. Kaut kur ne tur, vārdu sakot. Pastāv daudz dažādu kārdinājumu, mani cilvēki tiem pakjaud ne mazāk par pārējiem. Taču ir arī vispasaules gravitācijas likums. Un ābols vienmēr krīt uz leju.

Sergejs nodomāja, ka tēvs tūlīt nometīs ābolu. Tā vietā viņš tikai rūpīgi to notīrīja, ne reizi nepārraujot spīdošo, spirālveida skaidiņu, pārgrieza ābolu uz pusēm, vienu pusi nolika uz Sergeja šķīvja.

-     Pašlaik visiem nospļaudes par likumiem, - Sergejs sacīja. - īpaši tur, kur apgrozās liela nauda.

-     Nu, saprod… Ir likumi un likumi. Vienus apspriež, pieņem, drukā avīzēs, dkai visiem uz tiem nospļaudes. Bet ir arī cid… Kad es biju bāzes pārvaldnieks, man piezvanīja kolēģis - Ivans Afanasjevičs Bibikovs no Stavropoles. Tā un tā, brauc revīzija, steidzami nepieciešams nosegt iztrūkumu… Bet iztrūkums tiem laikiem milzīgs - trīssimt tūkstoši! Nāvessodu, starp citu, piesprieda jau par desmit. Es viņam nakts laikā pārsviedu mašīnu ar precēm. Bez paraksdem, pavadzīmēm - bez nekā, uz godavārda! Viņš izgrozījās - un visu atdeva. Turklāt ne viņš, ne es nespētu rīkodes savādāk. Citādi Sistēma mūs izstumtu.

-   Vai tas pats Bibikovs? - Sergejs ar pirkstu parādīja uz augšu.

-   Jā. Pēc tam viņš kļuva par lielu vīru.

Tēvs apklusa un ātri izdzēra savu kafiju. Viņam nepatika iedziļināties detaļās un patlaban viņam vajadzēja mainīt tematu.

-     Lai viss iet ratā, Serjoga. Šodien esmu nolēmis pasēdēt pagrabiņā pie Švarca, padzenāt biljardu, pēc tam nokraut galdu ar alu, lai mani aiz kausiem nevarētu redzēt. Vai aizbraukt līdz Donai - Koņikovs uzbūvējis jaunu bāzi - īstu «Hiltonu»! Var arī paņemt kuteri… Šādā svelmē uz upes ir tik forši! Bet tu, kā dzirdēju, esi nolicis sesiju?

-     Noliku, - Sergejs sacīja. īpašu prieku viņš par to neizjūta.

-   Tad kas par lietu? Iesim kopā. «Mūsu Vilijs alu darināja un abus mūs uz dzīrēm aicināja…»

Sencis interesējās par viņa mācību grāmatām un studēja hrestomātijas godprātīgāk par pašu Sergeju.

-    Ejam. Paņemsim Zoju, ja neiebilsti. Bet ja iebilsti - neņemsim.

Zoja bija tēva pastāvīgā mīļākā. Jau sen, piecus vai sešus gadus. Reiz Sergejs bija viņus pieķēris izpildkomitejas bāzē, viņa iezieda tēvam muguru ar pretiedeguma krēmu. Tēvs neapmulsa, viņš nekad īpaši neslēpās, pat nebrīdināja: «Skaties, tikai mātei neko nesaki!» Sergejs, protams, ari tāpat nebūtu neko stāstījis.

Atšķirībā no citām tēva sievietēm, Zoja nemaz nelīdzinājās seksbumbai. Viņa ir galvastiesu īsāka par tēvu, viņai ir balti - kā saulē galīgi izbalojuši - mati, kājas ar asiem ceļgaliem kā devītās klases skolniecei, bet ciskas iekšpusē nesaskaras, it kā viņa starp kājām nemitīgi turētu iespiestu gaisa balonu. Zoja vada tēva firmas reklāmas nodaļu, tur viņai ir savs kantoris kantorī; vairākas reizes Sergejs pēc viņas lūguma bija izdomājis sižetus un saukļus reklāmas kampaņām - ja tie gāja cauri, Zoja izmaksāja procentus.

-    Nē, - viņš sacīja. - Es neiešu.

-    Kāpēc?

Tēvs sabozās.

-     Vai Zojas dēļ? - viņš pajautāja. - Paklausies taču: es netaisījos viņu nekur ņemt līdz, mēs pat neko nesarunājām. Viņa nīkst darbā, lamājas ar māksliniekiem, lai līdz pirmajam jūnijam tiktu nodots ducis reklāmas stendu… Varbūt, ka viņa pat nenāktu.

-    Zojai ar to nav nekāda sakara, tēti. Man ir tikšanās. Svarīga.

-    Tā nav problēma. Satiecies, kārto visas savas lietas, bet pēc tam laid uz šejieni, es te kaut ko sagatavošu, pārģērbšos, galu galā palasīšu… Jā?

Sergejs darītu visu, lai viņu neaizvainotu. Patiesībā tēvs bija nolēmis nevis vienkārši kādu dienu atpūsties no sava kantora - viņš gribēja pabūt kopā ar viņu, pastaigāt, iedzert aliņu, parunāt par šo un to. Iespējams, par sievietēm. Iespējams, par šiem dzeltenzaļajiem plankumiem uz pagaidām tikai nedaudz pietūkušās sejas. Tēvs vienmēr bija ar viņu runājis. Pat tad, kad Sergejam bija astoņi mēneši un viņš nereaģēja pat uz «ā-ā» un «pī-pī», - tēvs, liekot viņu gulēt, ilgi stāstīja dažādus stāstiņus. Bet piektajā klasē, kad Sergejs sāka iet citā skolā, kur viņu nekavējoties iesauca par Cērmi (tolaik viņš vēl bija tievs un garš) un kur nepagāja ne dienas bez kautiņa un asarām, - tēvs nopirka biļetes uz atpūtas namu, nedēļu mācīja viņu ķert foreles, tās sagatavot, cepināt pelnos, ietītas folijā. Mācīja ari kauties. Un nemitīgi runāja, taujāja, stāstīja.

«Tagad ar runām vien nepalīdzēsi,» Sergejs nodomāja. «Un pat visi tavi izveicīgie apsargi, tēt, neko nespēs.»

-    Es nevaru, - viņš klusi sacīja.

-   Varbūt tu gribēji satikties ar meiteni?… Ņem viņu līdzi un nekādu problēmu! Pasūtīsim divus numurus, ari uz kutera kajīšu ir pietiekami!

Sergejs nogrozīja galvu.

-    Nē. Nekas nesanāks.

Tēvs nedaudz pasēdēja, piecēlās, ielika šķīvjus un tasītes trauku mazgājamajā mašīnā. «Mūsu Vilijs alu darināja… divpadsmit purnus pie sevis aicināja…»

-   Es redzēju, ka tev ir jauns «startera» krekliņš, - viņš ierastajā tonī noteica. - Vai iedosi uz dienu, pazīmēties?

-    Ņem. Tikai tas tev būs par lielu.

-    Nekas… Runā, ka tagad tā ir modes lieta. Starp citu, Štatos ir sekta, mormoņi, viņi pat vislielākajā svelmē nēsā vestes un cieši aizpogātus svārkus. Ari mūsu vecticībnieki nekad neizģērbās…

-    Kāpēc tu to atcerējies?

-     Nezinu, - tēvs uzvilka šortus, beisbola kreklu un tenisa kurpes, sabāza kabatās naudu, atslēgas, mašīnas distances pulti. - labi. Piķis ir? Ņem…

Viņš pastiepa jaunu, zaļu papīrīti. Sergejs klusējot paņēma, iebāza kabatā. Viņam bija smagi ap sirdi. Tēvs izskatās noskumis, kaut arī viņš dara visu, lai to neizrādītu. Viņš neies ne uz kādu pagrabiņu un acīmredzot nebrauks ari uz Donu. Visticamāk, ka savāks no kantora Zoju un visu dienu viņu masēs kādā ūķī. Pēc tam sastrīdēsies… Tāpēc, ka tēvam ir jau piecdesmit pieci. Un šo dienu viņš grasījās pavadīt pavisam savādāk.

* * *

Kapteinis bija devis otru iespēju. Šodien viņš tieši 14.00 gaida kaut kādā dīvainā pelmeņu ēstuvē.

Sergejs ieradās desmit minūtes ātrāk - domāja, ka meklējumi aizņems krietni vairāk laika. Bet ēstūzi viņš pamanīja jau kvartālu iepriekš, izkārtne - pa pusmāju, milzīga un uzkrītoša, it kā būtu paredzēta aklajiem. Iegāja iekšā. Meitene ar baltām kā zivs gaļa kājām pajautāja, ko viņš pasūtīs.

-    Šņabis ir? - pašam negaidot, pajautāja Sergejs.

-   Tikai alus.

-   Auksts?

Sergejs paņēma pudeli, izgāja pagalmiņā aiz ēdnīcas un nostājās ēnā zem nojumes.

-    Paej malā, puisi.

Divi strādnieki notaukotos bezročos, kas bija uzvilkti uz plikas miesas, iznesa no ēstūža plastmasas galdu un divus krēslus.

-   Paldies jums, veči, - Sergejs sacīja. - Tagad vēl derētu divvietīga gulta un jūsu viesmīle mežģīņu peņuārā.

Strādnieki paskatījās uz viņu kā uz suņu apčurātu transformatora būdu, klusējot pagriezās un aizgāja. Sergejs apsēdās, izdzēra alu, izsmēķēja cigareti, paskatījās uz nekustīgajiem, karstajās debesīs slīgstošajiem mākoņiem. Kad jau grasījās iet iekšā, pārbaudīt, vai kapteinis tur ir, Agejevs uzradās pats. Ar biezu avīzi padusē.

-   Tu jau esi šeit, - viņš mierīgi noteica.

-   Turklāt jau sen, - Sergejs sacīja. Sirds dauzījās.

Tūlīt kapteinis pasniegs roku, bet viņš aizgriezīsies un

nospļausies. To viņš bija izdomājis, lai aizvainotu Agejevu un šādi kompensētu savu pazemojumu. Taču izdomāt ir viens, bet izdarīt - pavisam kas cits. Un viņš nebija pārliecināts, vai spēs spert tik izaicinošu soli. Taču situācija atrisinājās pati no sevis - kapteinis roku nesniedza.

Agejevs apsēdās pie galdiņa; vēl pirms viņa pēcpuse paspēja pieskarties plastmasas krēslam, atspurdza viesmīle un nolika uz galdiņa šķīvjus, kuros bija ar krējumu pārlieti pelmeņi un zaļumi.

-    Nu, kā?'

Sergejs paraustīja plecus.

-    Lūk, atnācu, sēžu.

-    Labi. Ko atnesi?

Sergejs neatbildēja. Klusēja arī Agejevs, liekot mutē otro, trešo, ceturto pelmeni. Lēti veikala pelmeņi no suņa gaļas. Sēž, indējas, velns lai parauj… Pāri ielai atrodas kafejnīca «Mednieks», tur vienmēr ir svaigs cepetis, aukstās uzkodas un mājas skābulītis - būtu aizgājis uz turieni, mulkis.

-      Ko man vajadzēja atnest? - Sergejs neizturēja un pajautāja.

Vienpadsmitais, trīspadsmitais.

-    Es nesaprotu: jums no manis kaut ko vajag vai ne?…

Četrpadsmitais, piecpadsmitais. Agejevs pārlieca

avīzes maliņu, izlasīja līdz galam rindkopu pretējā pusē.

-    Es… - Sergejs iesāka.

Taču kapteinis viņu pārtrauca, nepaceļot acis no avizes:

-    Ja esi atnesis, liec galdā. Ja neesi - ej projām, nerē- gojies.

Sergejs norija siekalas. Tvēriens bija dzelžains, izrauties nebija iespējams. Turklāt iznāca tā, ka viņam neko neprasa un neko nepiespiež darīt, vienkārši gaida, lai viņš pats ar pliku pakaļu apsēstos uz karstas plīts. Labprātīgi. Viņš velti cer, ka mašīna kaut kur nenostrādās, buksēs, ka viņu tikai nedaudz pabaidīja, bet pēc tam pasmējās un aizmirsa; ka visvarenajai Pārvaldei trīssimt gadu nav vajadzīgs kaut kāds students, kas visā savā mūžā nopublicējis ne vairāk par desmit sīkiem rakstiņiem. Jā, viņš cerēja. Visas šīs dienas un stundas.

-     Bet raports?… Bet tie… Kolivatovs un… - viņš klusi pajautāja.

-       Nepārdzīvo. Tevi izsauks, kad vajadzēs. Atradīs. Pavēste, paraksts - viss kā pienākas. Tev nenāksies skraidīt mums pakaļ, vari man ticēt.

Sergejs piecēlās. Agejevs uzdūra uz dakšiņas pēdējo pelmeni un vilka to pa šķīvi, savācot krējuma paliekas.

-   Tēvs noteikti izgādās tev pašu labāko kameru izmeklēšanas izolatorā, kurā būs vismazāk «negatīvo» un nepakļāvīgo, - Agejevs runāja, iebāzis galvu avīzē, it kā skaļi lasot. - Tu esi dūšīgs, stiprs puisis, turklāt, ja tur izturēsies prātīgi, dzīvosi ne sliktāk par pārējiem. Un pēc trim gadiem visā Tihodonskas apgabalā nebūs neviena žurnālista, kurš kriminālo žargonu prastu labāk par tevi. Liela dzīves pieredze, plašas zināšanas priekšmetā, specializācija, ko nav iespējams iegūt ne par kādu naudu. Pēc tevis būs pieprasījums, Kurlov. Savā nozarē tu kļūsi par monopolistu. Labākie preses izdevumi - tavi. Bet pēc tam… Mums bija līdzīgs gadījums ar tādu pašu puisi kā tu. Patlaban viņš avīzē «Московскй комсомолец» vada nodaļu. Laimīgs, apmierināts. Atradis savu vietu dzīvē…

Sekundes desmitdaļu pēc tam, kad kapteinis bija pie- beidzis pēdējo pelmeni, viesmīle atnesa un nolika uz galda tasi kafijas. Viņas baltos ikrus viscaur klāja pumpiņas - it kā meitenei saltu, bet retie matiņi uz kājām bija saslējušies stāvus.

-   Otru kafiju? - viņa pajautāja, paskatījusies uz Sergeju.

Agejevs pamāja noliedzoši. Meitene ātri aizgāja.

Sergejs jau sāka nožēlot. Visa bravūra kā elektriskā

strāva bija noplūdusi zemē. Viņš nemaz negribēja kļūt par labāko žurnālistu parašu jautājumos. Bet ne jau tas bija svarīgākais. Tagad aiziet nozīmētu - gaidīt un baidīties: nedēļu, mēnesi, gadu.

-    Kas ir ar Antoņinu? - viņš pajautāja.

-   Viņai ir vārdiska caureja. Vispār - dzīva un vesela.

-    Bet ko viņa…

-      Četrpadsmit trīsdesmit, jaunais cilvēk, - Agejevs uzvilka savu pulksteni. Mehānismā kaut kas klusi nopīkstēja.

-    Mani gaida. Uz redzēšanos.

Sergejs saprata, ka ir ieķēpājies. Ieķēpājies pilnīgi un galīgi. Cenšoties nedomāt par to, ko dara, Sergejs ātri izvilka no kabatas divas reizes pārlocītu standarta papīra lapu, kas bija paredzēta rakstāmmašīnām un lēdem printeriem, pasniedza to kapteinim. Gluži kā vienā rāvienā būtu izdzēris glāzi bremžu šķidruma.

-      Lūk…

-    Cita lieta! Ko tad tu tēloji nevainīgu skuķi?

Aprauti nošvīkstēja papīrs. Agejevs atlocīja to, vienkārši

sapurinot, kā kratot termometru, pārskatīja ar adatu printeri nodrukāto tekstu.

-    Tas neder, - viņš sacīja, šūpojot galvu. - Nākamajā reizē raksti ar roku, tas ir tevis paša interesēs. Teksta failu ir ļod grūti iznīcināt, praktiski neiespējami, toties tas ļoti viegli reģenerējas. Vai saprati?… Tagad skaties. Uzmanīgi.

Agejevs no mazās krūšu kabatiņas izvilka vizītkarti, pagrieza to ar aizmugurējo pusi. Tur bija uzrakstīts telefona numurs, bet apakšā - laiks un datums. Sergejs pasniedzās, lai paņemtu vizītkarti, Agejevs novāca roku.

-   Mācies paturēt visu galvā. Noteiktajā laikā no automāta piezvanīsi pa norādīto telefonu, tev pateiks, ko darīt tālāk. Nemēģini pieslēgt aparātam diktofonu, cilvēks otrā galā nekavējoties to uzzinās, saruna nekavējoties pārtrūks. Mūsu sadarbība ir pilna uzticības un brīvprātīga. Nekādas piespiešanas no mūsu puses, nekādas dubultas spēles no tavas. Un vēl…

Kapteiņa neizteiksmīgajās acīs sakustējās kādas spēcīgas jūtas.

-   Iespējams, ka tev patīk būt par pederastu, taču mums ar viņiem nav nekādu darīšanu. Es pats tev izvēlēšos pseidonīmu, un nākamajā reizē tu vēlreiz uzrakstīsi saistību rakstu. Vai saprati?

Pirms Sergejs paspēja pamāt un pateikt «jā», Agejevs jau gāja ārā no pagalmiņa, uzmanīgi skatoties zem kājām, lai neiekāptu suņu mēslos.

-     Divreiz izpidorastētais… - Sergejs pie sevis murmināja, gluži automātiski soļojot no šķērsielas uz šķērsielu.

-     Bet varbūt - «izpidoristetais»? «Izpidoretais»?… Kādreiz vajadzēs kādam pavaicāt.

* * *

-    Vai man nesanāca labi? - Svetka Bernadska jautāja.

-    Es kaut ko darīju nepareizi?

-     Kur tu to rāvi? - Sergejs pašķielēja uz viņu. Pacelt galvu bija slinkums. - Viss bija labi. Tiešām.

-    Kāpēc tad tu klusē?

-    Es smadzeņoju. Guli, nomierinies.

Sākumā viņš bija gribējis sameklēt tēvu, aizbrauca pie Švarca, kur parasti dzīroja Tihodonskas finansu dūži, apbraukāja vairākas tēva iecienītās bāzes Kreisajā krastā. Tukšs. Ieskatījās Koņikova jaunceltnē - patiešām el Kuveita. Tā nebija īstā vieta, kur izrādīt īpašu ziņkāri: nekavējoties parādījās īsi apcirpti zēni plankumainās aizsargkrāsas jakās ar milicijas rācijām rokās. Taču tēva mašīnas autostāvvietā nebija. Arī darbā tēvs nebija rādījies.

Sergejam noteikti vajadzēja kādu atrast. Tās bija kā bērnišķīgas bailes, drebulis, it kā tu viens pats gulētu tumšā istabā un tev rēgotos visādas šausmas un vajag piekļauties pie miesīga, silta auguma, sajust pazīstamu smaržu, lai viss baismais pazustu bez pēdām.

Un viņš atrada Svētku Bernadsku. Pirms aiziešanas i

Svetkas māte piespieda viņus izdzert pa tasei piena un sacīja, lai uzmanās. «Tagad tāds laiks… Es uz jums ļoti paļaujos, Serjoža.» Sergejs sacīja, ka viņa var neuztraukties. Pēc tam iesēdināja Svētku savā izjātajā «piektajā», aizveda līdz Kreisajam krastam un bez īpašām ceremonijām izdrāza viņu savā mašīnā. Sirdsapziņa ilgi nemocīja: pilnīgi noteikti, ka Svetka jau sen vairs nebija meitene.

-      …Man vajag nopeldēties, - viņa sacīja, apsēžoties sēdeklī un salokot zem sevis miklo pārsegu. - Iesi?

-    Iešu. Tikai pabrauksim nedaudz tālāk, šeit ir bīstami.

Daudzu kilometru garumā krasts bija piedrazots ar

izžuvušām, it kā cerebrālās paralīzes sakropļotām siekstām. Peldēties šeit bija bīstami, toties varēja ērti cept šašlikus. Bija darbadiena, cilvēkus nemanīja, pie horizonta - nevienas dūmu strūkliņas.

-    Lūk, tur, - Sergejs norādīja uz nelielu līcīti, ko ieskāva dzeltenu smilšu pakavs. - Tur ir sekls un ūdens vienmēr par trim grādiem siltāks nekā pilsētas pludmalē.

Svetka kaila izlēca no mašīnas, aizskrēja pie ūdens. Pārklājs bija atstājis sarkanu rakstu uz dibena. Sergejs nolaida kājas siltajās smiltīs, ar lielo pirkstu izraka bedrīti, iemeta tajā mezglā sasieto prezervatīvu. Un apbēra.

Līdz armijai viņam ar meitenēm nekā nebija, - tajā ziņā, ka nekā nopietna, —lai arī ko runātu par priekšnieku dēliņu izlaidību. Tikai skūpsti, apskāvieni, pēc mokošas piepūles attaisīts krūšturis. Un viss. Armijā kāds virsdienestnieks - Šābe, Volgas vācietis, Sergejam sacīja: «Līdz divdesmit pieciem gadiem tev jāizdrāž viņas visas, sākot ar memmes- meitiņām un beidzot ar ostas prostitūtām, - lai pieēstos un nomierinātos. Iztrakosies un tad varēsi mierīgi precēties.»

Arī tēvs deva līdzīgu novēlējumu, tikai pieklājīgos vārdos un ar citu motivāciju: «Tev nepieciešams gūt vīra rūdījumu. Svarīgākais ir saprast, ka viņas nav nekādas dievietes un nevajag viņas dievināt. Kurš to nav sapratis, tam ar vecenēm ir lielas nepatikšanas.» Nevis ievērojot šīs rekomendācijas, bet gan drīzāk paklausot dabas balsij, Sergejs iedrāzās civilajā dzīvē kā seksuālais bolīds un jau pēc gada nespēja atcerēties, kā sauca visas viņa meitenes.

Sākumā viņš meklēja pūlī slaidas un lielacainas, kas bija ģērbtas nevainojamos mini svārkos un žaketēs, - viņas izskatās tā, ka sāc šaubīties: vai šajā pasaulē maz kādam dod?… Deva. Tiesa, ne visas. Un ne uzreiz. Taču tās, kuras deva, izrādījās, ka bija veidotas deši tā, kā tas bija uzzīmēts akušieru un ginekoloģijas mācību grāmatās. Ar to viņas uzreiz atšķīrās no dievietēm, kuru marmora tēlus Sergejs bija daudzkārt pētījis muzejos.

Viņās nebija nekā apgarota un debešķīga. Dažreiz izdevās atrast blaugznas gludajos, pēc dārgām smaržām smaržojošajos matos. Kādai ļoti skaistai meitenei Sergejs pamanīja starp kāju pirkstiem kaut ko baltu, kas līdzinājās krita atstātām pēdām, un pajautāja, kas tas ir. Meitene sacīja, ka tā ir silīcija-cinka ziede pret ādas lobīšanos. Pēc tam viņš uzzināja, ka šādi ārstē sēnīšu slimības. Katrs līdzīgs atklājums lika viņam vilties aizvien vairāk un vairāk.

Fizioloģija. Kaila fizioloģija un nekā vairāk. Dažas pašas rāva nost Sergejam apģērbu un bija kā izkausēts vasks, tās gārdza un kliedza, Sergejs tik tikko paspēja aiziet pačurāt starp diviem raundiem. Dažas bija sausas kā caurums voilo- ka pārvilkumā, un ieiet viņās bija iespējams tikai pēc tam, kad pāris reizes bija uzsitis sev pa pēcpusi ar biezu, smagu grāmatu.

Reiz Sergejs nodomāja: stop, es, liekas, esmu atēdies.

Taču viņš kļūdījās. Pēc tam viņu vilka pie precētām sievietēm, kuras bija izdresējuši vīri, kurām piedzīvojums ar lielu, nenogurdināmu zēnu bija kaut kas līdzīgs lidojumam uz mēnesi. Viņas reaģēja uz jebkuru, pat visnodrāz- tāko mīļvārdiņu un iemācīja daudzus trikus; vēlāk tos atceroties lekciju laikā, Sergejs tikai ar grūtībām noturēja savu dzelzceļa pārbrauktuves barjeru, kas gribēja celties augšup. Apetīte rodas ēdot. Viņš pārgulēja ar vairākām pirmkursniecēm, kuras tumsā, novelkot biksītes, zvērēja, ka darot to otro reizi mūžā. Visbiežāk viņas oda pēc sviedriem un netīrītiem zobiem. Dažas gribēja izmēģināt «to» anālajā atverē. Reizēm viņas lūdza ieslēgt gaismu, lai apskadtu īstu, dzīvu vīrieša locekli, dažreiz prasīja, lai viņš tās pārplēš uz pusēm. Parasti Sergejs uzspļāva šādiem lūgumiem.

Ostas prostitūtas neņēma daudz, aptaustot viņas atgādināja omled. Sergejs pamēģināja ar viņām divas reizes, vairāk neriskēja. Bet pēc tam Agrobiržas atklāšanā satika vienu no savām garmatainajām, lielacainajām «žaket- niecēm». Izrādījās, ka viņa ir biržas padomes priekšsēdētāja referente, izskatījās vienkārši satriecoši, un Sergejs sāka šaubīties: vai viņa maz dod?… Viņa deva Sergejam pēc kokteiļa milzīgajā, tukšajā aktu zālē, kuras atslēgas Sergejs nočiepa sardzē. Deva deši uz katedras, ar rokām aptvērusi mikrofona statīvu un pagriezusi pret Sergeju pacelto un apaļo kā bumbiņa dibenu, zem kura vīdēja mikla, iesārta plīnīte. Uz katedras stāvēja tukša karafe un glāze, bet meitene, galvu nokārusi, skatījās, kā kratās Sergeja sēklinieki. Smaidīja. Un viņas garie mati slaucīja grīdu.

Vārdu sakot, viss sākās no jauna.

…Volgas vācietim ar uzvārdu Šābe bija trīskārt taisnība. Sākumā Sergejs metās šīm virsū kā bullis. Viņš lēja tajās spermu galoniem kā sabojājies automāts benzīntankā. Meiteņu ar pareiziem sejas vaibstiem un slaidām, spēcīgām kājām Tihodonskā bija cik uziet!… Taču pēc piektā vai sestā galona Sergejs sāka saprast, ka «pareizi sejas vaibsti» vēl nenozīmē «skaista seja». Nē, precīzāk: «skaista seja» vēl nozīmē «laba seja». Bija meitenes kā no žurnālu vākiem, gudrinieces nevis kaut kādi naktstauriņi, kurām iekšā sēdēja un spieda sviras riebīgas kārpainas večas, golēmi, monstri. Viņu makstis vienmēr bija sausas un tīras. Tur bija uzstādīti lāču slazdi. Acis viņām tukšas, kā no plastmasas, gandrīz nemanāmas piemīlīgajā, smaidošajā purniņā, un barjera acumirklī uzlec stāvus: opā, aiziet!… Un slazds nostrādās, vari būt mierīgs. Morāli izkastrēti veči un puiši - to ari Tihodonskā ir vesels lērums.

Sergejs laikus iemācījās atpazīt viņas pēc acīm. Un nekavējoties saprata, ka pašam nav meitenes. Savas meitenes. Ar labu seju, acīm - kaut ari ne tik lielām kā «žaket- niecēm»… Kurai viņš tieši tagad varētu pateikt: «Paklau, es nevienam to neesmu stāstījis, pat Rodikam ne. Esmu iepinies ļod draņķīgā lietā», un kura par atbildi neliktu manīt, ka viņš muld pāri mēram.

Nevarēja sacīt, ka šis vakuums viņu visu laiku nomāktu. Galu galā bija arī Antoņina, parasta skaista maita, kuru Sergejs lenca veselus divus mēnešus. Un bija - vēl pirms tam - maziņa, neveikla kursa biedrene Balima, kura saprata it visu pasaulē. Taču, kad šī Balima sēdēja viņam uz ceļiem, kaila, saliekusies līkumā, un konvulsīvi kustināja mazo, stūraino iegurni - Sergejs nejuta neko citu kā tikai kaunu.

Toties, lūk: Svetka Bernadska.

Lūk, viņa iet pie mašīnas, māj ar roku: kāpēc nepeldies? Ūdens - prīmā!

Parasta mātes meita (tiesa, vairs ne meitene). Zubrī- tāja. Viņai bija biksītes ar kaut kādu zīmējumu - pelītes, papagaiļi, pērtiķīši - un ložu necauršaujams krūšturis. Serjogas barjeru viņa reiz ātrumā bija nosaukusi par «ču- rekli». Šausmas. Toties tad, kad Sergejs kopā ar Rodiku piedzērušies sēdēja mašīnā, viņa pēkšņi iesēdās pie viņiem un aizbrauca uz kojām, kaut arī ne acu galā necieš ne pašas kojas, ne kompānijas, kas tur pulcējas. Vai viņa kopā ar visiem smēķēja anašu? Sergejs to neatcerējās. Katrā gadījumā pēc atgriešanās mamma noteikti iegrūda viņai rīcineļļu īstajā vietā. Kāpēc Svetkai tas viss vajadzīgs?

- Ūdens ir kā silts piens, - sacīja Svetka Bernadska, purinot matus. Ūdens lāses klusi nodžinkstēja pret mašīnas stiklu. - Ej nopeldies, tik forši!…

Viņai ir augsts, slaids viduklis, to var aptvert ar diviem pirkstiem. Kāju pirksti ir tievi, trausli - gandrīz kā bērnam. Uz potītes gara rēta no kaut kādas senas operācijas. Melnie kaunuma matiņi spurojas uz visām pusēm; kāpēc gan visām blondīnēm ir tik melnas spalviņas?… Sergejs paņēma viņu aiz rokas - tā bija slapja, auksta, — nosēdināja smiltīs, apsēdās blakus.

-    Svetka, - viņš sacīja. - Atbildi man, bet tikai godīgi: kam tev tas viss ir vajadzīgs?

-    Kas? - Svetka ar acīm ieurbās viņā.

-   Toreiz, kojās. Tagad. Tu mani saproti.

Viņa gribēja izlikties, ka domā. Iesmējās.

-   Nezinu. Tu jautā tā, it kā es tevi būtu šurp atvilkusi un ilgi kaut ko centusies panākt. Vai ne?…

-      Rodiks ar savu Lancia varēja mierīgi taranēt jau pirmo laternu. Tu taču Rodiku pazīsti. «Otrajās» es uzvedos kā idiots, ari pārējie nebija labāki. Vārdu sakot, viss kā vienmēr. Kāpēc tu tur gāji?

Svetka vairs nesmaidīja. Viņa patiešām domāja. Ar rokām aptvēra ceļus, mazās krūtis sarāvās, noslīdēja lejup. Kļuva gandrīz neredzamas. Sergejs, pašam negaidot, noskūpstīja viņas potīti. Potīte bija balta, pilnīgi gluda.

-    Vai esi kādreiz dzirdējis Purgeans? - Svetka pēkšņi pajautāja.

-    Kādus Pur?… - Sergejs nesaprata.

-    Grupa no Baltimoras, - meitene paskaidroja. - Viņi bija pie mums pagājušajā gadā - vai atceries festivālu Next Stop?… Viņu taustiņnieks divu stundu laikā uz skatuves salauza kādus astoņus «Korgus». Ciguļeva toreiz teica: pilnīgs ārprāts. Vai atceries?

-    Nē, - Sergejs atbildēja. - Neatceros.

-    Viņi rīt ielido Tihodonskā. Es apsolīju «Vakara Avīzes» redaktora vietniekam, ka nointervēšu ceturtajai slejai. Simt divdesmit rindas. Nāksi man līdzi?

-    Kāds tam sakars ar avīzi?

-    Esmu tur nozīmēta vasaras praksē.

-   A-ā, - Sergejs novilka.

-    Ejam. Tev patiks.

Viņš piecēlās un devās pie ūdens. Smiltis bija blīvas un siltas. Plati atvēzējis kāju, Sergejs iespēra pa izžuvušu, gandrīz bezsvara koka gabaliņu. Penis smagnēji nošūpojās augšup un lejup. Svetka viņu panāca un sāka skriet līdzās.

-    Cik liels!… - viņa sacīja.

-Kas?

Svetka paskatījās uz leju, atkal iesmējās. Mēdījās.

-    Ču… Šitais. Čureklis.

-    Pie velna, - Sergejs sacīja. - Ja vēlreiz tā nosauksi, kājas izraušu.

-    Kā tad šo sauc?

Sergejs pateica. Svetkas seja uzliesmoja kā sarkanā signāllampiņa spēlē «Uzmini melodiju», taču smieties viņa nepārstāja.

-    Kā? - viņa pārjautāja.

Sergejs iekliedzās skaļāk. Bernadska ielēca ūdenī, cieši sakļāvusi garās, taisnās kājas.

Krēsla uzkrita pēkšņi, bez brīdinājuma. Viņi ilgi brauca gar krastu, mežonīgo apkaimi nomainīja salīdzinoši sakopta pludmale, pēc tam šķērsoja tiltu; ķermeņi šķita neierasti viegli, vispasaules gravitācijas likums pilnīgi noteikti niķojās. Sergejs atslābinājās. Kapteinis Agejevs un mašīnraksta lapiņa iekrita atmiņas melnajā caurumā kā bērna šausmas, kas pagaist naktī.

-    Ciguļeva nelika sesiju, - Svetka pēkšņi sacīja, it kā sarunājoties ar sevi. - Interesanti, kāpēc?

Sergejs neatbildēja. Murgi atgriezās. Viņš skaidri saprata, ka nekad netiks no tiem vaļā. Sasodīts! Viņš spēcīgi iespieda grīdā gāzes pedāli, «piektais» saspringa, tomēr triecās uz priekšu, Sergejs aiztraucās pa Dienvidu šoseju, pārbrauca pāri tiltam un, nesamazinot ātrumu, iedrāzās pilsētā. Pārvēlās pāri līdz spīdumam nopulētajām tramvaja sliedēm, pabrauca garām labajā pusē iekārtotajam skvēram, šķērsoja Maģistrālo prospektu un vēl vairākas ielas, iegriezās Kamenogorskas prospektā. Pēc diviem kvartāliem bija Svetkas māja. Viņa piedāvāja uzkāpt augšā. Sergejs atteicās: tur ir mamma, viņas acīs jāskatās deši un godīgi. Kad Svetka kāpa ārā no mašīnas, viņam likās, ka cauri kleitai pavīd pelītes un papagaiļi.

-    Paklau, Svēta, - Sergejs ieteicās. - Man ir viens āķīgs jautājums. Tu taču Rozentāla mācību grāmatu esi izlasījusi krustu šķērsu. Kā pareizi pateikt par cilvēku, kurš ticis divreiz izpidorastēts? Divreiz izpidorastētais? Izpidoristē- tais?

Svetkai Bernadskai, memmesmeitiņai, atkārās žoklis.

-    Nezinu, - vina atteica. - Vai tam ir kāda nozīme?

Sergejs aizcirta durtiņas, nolaida stiklu un sacīja:

-    Šķiet, ka ne. Tam nav praktiskas nozīmes.

* * *

Gestapo izdzirdēja, ka pie ieejas durvju stikla klusi pieklauvē. Skaņa bija smalka, dzidra. Tā klauvē ar atslēgu vai monētu. Vai dzelzs nagu. Pulkstenis rādīja 00.18. Sakarā ar sesijas beigām pustukšā kopmītne vairs nelīgojās šurp un turp no naksnīgās jāšanās. Kluss. Gestapo jau bija nolēmis apgulties palīgtelpā, atpūsties.

Klauvējiens atkārtojās.

-    Kas tur ir? - Gestapo iesaucās.

Ka tavu māti! Viņš taču neskries ārā ik reizi, kad kādam bomzim ienāks prātā skrāpēties gar durvīm.

No ielas tieši sejā iespīdēja mašīnas lukturi. Gestapo piemiedza acis. Mašīna stāvēja pie paša lieveņa, it kā grasītos taranēt kopmītnes ēku. Līdzās bija daži stāvi - gari, platiem pleciem. Kā viņi pielavījušies, Gestapo nebija dzirdējis. Iespējams, ka mašīna šeit stāvēja jau sen, tikai cik…

Tuk-tuk.

-    Eju.

Viņš pielipināja silto košļājamās gumijas piciņu pie sardzes posteņa skaidu plātnes starpsienas un devās pie durvīm. Lukturi pamirkšķināja vēlreiz, iebelza sirmgalvim pa acīm.

-   Tūlīt jūs man dabūsiet, - Gestapo nomurmināja. Otrā pusē pie stikla bija pielipusi roka ar atvērtu

apliecības grāmadņu. Tālāk, tumsā - barga seja ar lieliem vaigu kauliem, cieši sakļautas lūpas. Tuk-tuk. Gestapo veikli iebāza roku kabatā, lai izvilktu brilles, kājiņas aiz kaut kā aizķērās. Ka tavu māti! Viņš pielika seju pie stikla, saplacinot lielo, gaļīgo degunu. Piemiedza acis. Viņa lūpas sakustējās.

Tuk-tuk. Šoreiz cilvēks ar platajiem vaigu kauliem iesita pa stiklu spēcīgāk. Gestapo beidzot saskatīja, kas bija tas, ar ko viņš klauvēja. Tērauda roku dzelži. Dieviņ tētiņ!

-     Es tak… Taisu vaļā! - Gestapo pēc iespējas skaļāk

iesaucās. - Taisu vaļā! Ko jūs man uzreiz neteicāt, biedri?

* * *

-     Celies augšā, Nikolaj! Rokas gar sāniem. Lūk, tā. Nu!… Stāvi!

-     Šos trīs gaitenī, uz lasītavu. Melnos arī. Voroņuk, aprunājies ar viņiem, kamēr galvas nav izvēdinājušās. Ruļkovskis vēlāk izies, apskatīs.

-    Klausos.

-    Ei, Nikolaj!… Stāvi, ka tev saka!

-    Celties! Visiem celties!

Spilgtā gaisma žilbināja acis. Kola Lukaško nespēja precīzi pateikt: viņš guļ vai arī ne. Zināja tikai to, ka ir šausmīgi noguris, it kā būtu veselu mūžu nostrādājis preču stacijā par krāvēju. Pēc diennakts tas parasti pāriet, ja vien, protams, atkal neuzsmēķē… Bet pēc tam blokā parādījās šie vīri. Kā viņi šeit iekļuva - Kola nezināja. Neatcerējās. Iespējams, ka viņš pats tiem atvēra, iespējams, viņi uzlauza durvis. Kā šie zina vina vārdu?

-   Vēlreiz mēģināsi nokrist - es izdarīšu tā, - sacīja kāds liels tēvainis, noliecoties pie pašas sejas. Un uzkāpa ar zābaku uz Koļas basās kājas.

Kola ar galvu triecās pēc cūkādas smaržojošajā vēderā. Vēders izrādījās ciets kā klints. Kolu piecēla, iesita pa ausīm, nostādīja vertikāli.

-    Ruļkovski, apskati viņu. Ātri!

No bloka cits pēc cita gaitenī izgāja Čuma, Solomons un Džo. Pie Solomona melnās pakaļas bija pielipušas sārtas sieviešu biksītes, gumijas dziļi iegriezušās ciskās, savas apakšbikses viņš jau sen bija sapūdējis, tagad aizņemas no prostitūtām. Solomons un Džo skaļi pauda savu sašutumu dzimtajā suahili valodā.

-   Tā, Nikolaj. Es došu komandas, tu tās izpildīsi ātri un neminstinoties. Tas ir tavās interesēs. Sarunāts?… Atver muti un parādi mēli.

Kola plati atvēra muti un pēc iespējas tālāk izbāza mēli. Vīrietis brillēs bez ietvariem uzlika savu roku viņam uz zoda, pavilka to uz leju - it kā gribētu izlauzt žokli. Roka stipri oda pēc hlora. «Ārsts,» Kola nodomāja.

-    Paskaties uz mani.

Acs zīlītē iedūrās miniatūra lukturīša stars.

-Tā… tagad pacel rokas.

Mīksta, dzeltena papīra strēmele noslīdēja no paduses līdz pavēderei. Papīrs nomelnēja 110 sviedriem vai netīrumiem, ārsts to apskatīja pret gaismu, nogrozīja galvu un ielika strēmeli kabatā.

-    Izstiep rokas uz priekšu, izplet pirkstus.

Rokas drebēja.

-    Pagriezies ar muguru pret mani.

Auksd pirksd pārslīdēja locītavu vēnām, pēc tam pa vēnām uz kāju pēdām. Vairākas reizes spēcīgi uzspieda.

-    Novelc apakšbikses līdz ceļiem.

Ārsts piespieda Kolu pacelt uz augšu locekli un ieskatījās zem tā kā sēņotājs, kas zem zariņa meklē bērzlapi. Ar lielo pirkstu uzspieda. Kola iekliedzās.

-    Klusu!

Kolam nācās vēl vairākas reizes griezties ap savu asi, kamēr ārsts, uzstūmis brilles uz augstās pieres, ar pirkstiem klauvēja pa labo paribi, taustīja un staipīja ādu uz muguras, lāpstiņām, vēdera, sēžas. Iespējams, ka meklēja kādus noslēpumainus rakstus. Šifrētus ziņojumus.

-    Kas tas ir? - viņš norādīja uz skrambu zem ceļa.

-    Nokritu, - Kola Lukaško sacīja.

-    Muldi.

Kola neko neatbildēja un aizgriezās. Visu šo laiku trešais apmeklētājs - garš, lieliem vaigu kauliem, seja kā apdauzīts mājas stūris - ložņāja pa istabu, vilka ārā no pagultēm koferus, izkratot to saturu uz grīdas, nometot grāmatas no plauktiem, apgāžot skapīšus, no kuriem bira ārā saulespuķu čaumalas un maizes drupačas. Atrada uz grīdas dvieli, paostīja. Pasmaidīja.

-    Skaties, Vladimir Ivanovič.

Viņš piegrūda dvieli ārstam pie deguna. Ārsts paostīja, nopietni paskatījās uz Kolu Lukaško.

-     Tu esi pilnīgs mūlāps, vai skaidrs? - Ruļkovskis sacīja.

-    Es neko nezinu, - Kola atteica. - Kas jūs tādi esat?

-     Neāksties. Tu pats labi zini, kas tevi var uzcelt nakts vidū, - pārliecināti noteica vīrietis ar lielajiem vaigu kauliem. - Tomēr es tev katram gadījumam paskaidrošu: kriminālmeklēšana, nodala cīņai ar narkobiznesu.

Viņa milzīgās rokas, divas spēcīgas spīles-manipulatori, saspieda Lukaško plecus. Ass ērgļa deguns, aiz tā - plad lemeši - vaigu kauli; ja viņš tagad mauks, Kola izjuks kā māla pika zem arkla.

-    Kur ir anaša, Nikolaj?

-    Man nav nekādas anašas!…

-     Nebetonē. Tu šodien smēķēji ar saviem drauģeļiem, visa istaba piesmirdusi.

-    Es neko nezinu! Man nekā nav!

Pleci tika saspiesti tā, ka, likās, lielo vaigu kaulu īpašnieka pirksdem jāsaskaras citam ar citu caur Lukaško ādu. Pēc tam Ruļkovskis kaut ko ieraudzīja. Tukšu polietilēna maisiņu, kādos parasti pārdod cukuru, - tas vientulīgi gulēja uz palodzes, gandrīz acu priekšā. Ruļkovskis uzreiz visu saprata, paņēma maisiņu, ar pirkstu novilka pa iekšpusi. Pielika pirkstu pie mēles. Notupās līdzās savam biedram ar lielajiem vaigu kauliem.

-    Esam nokavējuši, - viņš klusi sacīja. - Ja Agejevs būtu piezvanījis vakar, mēs šiem kucēniem būtu piebāzuši pilnu pakaļu ar gurķiem.

Vīrs ar lielajiem vaigu kauliem lika Kolam Lukaško nostāties uz ceļiem gultā un pagriezties pret sienu, bet pats piegāja pie ārsta.

-    Iedod man.

Viņš paņēma maisiņu no Ruļkovska, pakratīja, ar pirkstu piesita pie sāniem. Iekšā vāri saviļņojās brūni putekļi, ko, šķita, kādreiz bija atstājis naktstauriņš.

-    Cik vajadzīgs minimumam? - Ruļkovskis pavaicāja.

-    Vismaz divas simtdaļas, - lielo vaigu kaulu īpašnieks sacīja. - Turklāt tā ir tikai pirmā reize… Nav vērts pat ķēpāties.

-    Cik šeit ir?

-    Nebūs pat pussimta. Labi, kas tev?

-         Muskuļu tremors, svīšana, tīras vēnas un mēle. Bez hromatogrāfijas, es, pats saproti, kā bez rokām… Vienīgais, ko varu pateikt: puiši pielādējās vakar vakarā, un tas bija tikai hašišs - bez piedevām.

-   Tā vien gribas iebāzt šiem kucēniem «kameni»… Nu, labi, pagaidīsim… Šīs narkomānu padarīšanas ir kā gripa, vai ne, Ruļkovski? Ja šeit - tad arī tur. Vajag tikai noskaidrot, kurš klepo skaļāk par pārējiem.

Kola Lukaško piesardzīgi pagrieza galvu, lai sadzirdētu, par ko viņi sačukstas, taču vīrs ar lielajiem vaigu kauliem nekavējoties uzkliedza:

-    Ei! Stāvi mierīgs, ka tev saka!

Garastāvoklis, šķiet, šim nebija īpaši labs. Viņš izrāva vadu no elektriskās tējkannas un pāris reizes iemauca Kolam pa papēžiem; Kola tik dkko neapslapinājās.

-Tas tāpēc, lai tu atcerētos, kad nākamajā reizē gribēsi uzsmēķēt.

Pēc tam cilvēks, kuru sauca par Voroņuku, pa vienam ieveda Solomonu, Džo un Čumu; ārsts Ruļkovskis viņus apskatīja, pēc tam katru nostādīja sešsimt divdesmit pirmajā pozā un sita ar vadu pa papēžiem.

-Jūsu, pamuļķu, dēļ normāli cilvēki nevar izgulēties!…

4. nodala

Pa pretizlūkošanas līniju

Pie lidostas ieejas miliču un omoniešu pilns. Turpat spieto ari kaut kādi profeņu audzēkņi futbola krekliņos un bermudu šortos; viņi atgādina līķu mušas, dzer alu, smēķē un nepārtraukti spļaudās, it kā būtu pēdējā saindēšanās stadijā. No magnetolām klaigā hiphops. Jauniešu ir ne mazāk par diviem simtiem. Bet varbūt, ka arī vairāk.

-    Kas tie tādi?… - pavaicāja Sergejs, uzmanīgi piebraucot pie stāvvietas.

-   «Pēdžinzu» fani, - Svetlana atbildēja. - Nekas, gan tiksim cauri.

Līdzās autostāvvietai, krūmos, novietots parasts skolas galds, pie galda sēž puisis, viņam rokās porolona gabals, dažas zobu pastas tūbiņas un trafarets ar šķību gotisku uzrakstu Purgeans. Un' plāksnīte: «PIENĀKT PA VIENAM!»

Laiku pa laikam šeit iestūrē kāds no arodskolniekiem, novelk krekliņu, nomet sagumzītu trīsrubļu naudaszīmi: nu, uztaisi skaisti. Puisis izspiež pustūbiņas saturu uz porolona un divās sekundēs uzsit uzrakstu. Reizēm viņš aizmirst krekliņa iekšpusē ielikt finiera gabalu, un otrā pusē izspiežas snaegruP. Pienāk ari meitenes, sastājas aplī, lai miliči neredzētu, un pēc kārtas izģērbjas līdz jostasvietai. Ari viņas grib uz krūtīm uzrakstu Purgeans. Visas ir vājas, lāpstiņas izspiedušās. Taču puisim, kas taisa uzrakstus, nospļauties par viņu izcilnīšiem.

-     Pa vienam, kropļi!! - viņš ik pēc piecām minūtēm auro basā, radot mežonīgu ažiotāžu.

Sergejs aizslēdza mašīnu, ieslēdza signalizāciju. Lidmašīnas nosēšanās paredzēta pēc piecpadsmit minūtēm.

-    Otrajā stāvā ir bezalkoholiskais alus, - viņš sacīja. - Baigais mēsls. Negribi pagaršot?

Kafejnīcā, ko no zāles atdalīja stikla starpsiena ar nolupušu uzrakstu «Laipni lūdzam», sēdēja kādi pieci cilvēki, ne vairāk. Arodnieki šurp nerāvās. Oficiante strostēja krāvēju, kurš virtuvē bija sasitis kasti ar piena pudelēm, un viņas balss skanēja pa visu stāvu.

-    Man neiedeva akreditāciju, - Svetka sacīja, malkojot augļu tēju no tasītes. No alus viņa bija atteikusies. - Praktikantiem nepienākas. Vajadzēs likt lietā abordāžu.

-    Es turēšu, tu uzdosi jautājumus - vai tā?

-     Nē. Vienkārši palīdzēsi man dkt cauri pūlim, kamēr viņi ies pie mašīnas. Svarīgākais, lai mūs pamanītu.

-    Pamanīs un nespēs atraut acis. Labi…

Svetka atkal bija baltajos džinsos, kuros kārtoja sesiju. «Laimīgie» - Sergejs noprata. Reiz viņš kā muļķis bija nopircis sev gaiši zilus Marlboro Classic, un jau pēc vienas dienas tie kļuva līdzīgi daktiloskopiskajai kartītei. Bet Svetkai - neviena plankumiņa. Kā gan viņai tas izdodas?

-    Es tev gribu kaut ko pavaicāt, - viņa sacīja. Tasīte bija tukša, tējas paciņa tasītes dibenā nomelnējusi un sarāvusies čokurā. - Tikai nekādi nespēju izšķirties.

-    Kaut ko ļoti svarīgu, - Sergejs sacīja.

-Jā, ļoti svarīgu. Tu ne reizes neesi ar mani runājis par Antoņinu. Kad es mēģināju izprašņāt - klusēji. Izlikies, ka neko nedzirdi. Kas tev ir ar viņu? Un kur viņa ir tagad?

Sergejs atcerējās saspringto, šauro Ciguļevas muguru kabinetā aiz stikla, kas bija caurspīdīgs tikai no vienas puses («Esiet sveicināti mūsu ķetnās, KROPĻI!»), atcerējās, kā šī centās viņu apmelot, noslīcināt, lai izķepurotos pati. Meloja tajā pašā balsī, kādā vēl pirms stundas bija teikusi: nebaidies, Serjoža, man nesāp.

-     Viss ir beidzies, - viņš sacīja. - Kaps. Pat ja pēc desmit gadiem mēs kādreiz uz ielas satiksimies, mēs nez vai pamāsim viens otram.

Pirms Svetka pagriezās pret logu, viņas sejā pavīdēja savāda, netverama izteiksme - kā sikspārnis krēslā. Slikti slēpts apmierinājums, prieks? Vai tieši otrādi - vilšanās?

-   Pēc desmit gadiem, - viņa klusi noteica. - Kāpēc tik ilgi?

Sergejs arī pievērsa skatienu logam. Sākumā viņš tikai urbās ar acīm stiklā, lai nebūtu nekas jāredz, pēc tam ieraudzīja savu «piekto». Divi mūlāpi bija nekaunīgi izklājuši uz motora pārsega krekliņus ar svaigu uzrakstu Purgeans un smēķēja, ar elkoņiem atspiedušies pret automašīnu.

-    Skaties, Svēta… Tūlīt šie murmuļi sāks notraust pelnus benzīna tvertnē! Pavisam nojūgušies!

Viņš paraustīja rāmi, cenšoties atvērt logu, nospļāvās, pateica Svetkai, ka tūlīt būs atpakaļ, un noskrēja lejā. Viņš nesāka dot pa ausīm - arodskolnieku te bija kā odu purvā, nav zināms, kas šiem var ienākt prātā. Sergejs pieklājīgi palūdza puišus novākt krekliņus un paiet tālāk no mašīnas.

-    A ko, traucē? - viens no viņiem paraustīja plecus.

-     Pavisam nedaudz, - Sergejs sacīja, saspiežot dūrē atslēgu saišķi.

-      Kā nopērk vāģi, tā sāk žņaugties… - puisis noburkšķēja. Taču krekliņu novāca. Viņa drauģelis darīja to pašu. Pēc mirkļa abi jau bija nozuduši melnkreklainajā pūlī.

Kāpjot pa kāpnēm augšā, Sergejs izdzirdēja, ka diktors paziņo reisa ierašanos. Arodskolnieki sakustējās, milicija sāka virzīties tuvāk izejai uz lidlauku. Sergejs pielika soli, pārlecot divus pakāpienus uzreiz.

Svetka sēdēja tajā pašā vietā, uz galdiņa dūmoja tase svaigas tējas, un garaiņu vērpetes savijās ar bieziem, gaiši brūniem tabakas dūmiem. Viņai pretī sēdēja puisis plānā, rūtainā žaketē, nevērīgi šūpoja kāju, par kaut ko sarunājās. Zobos viņam rēgojās taisna, švītīga pīpe. Svetka smaidīja.

Sergejam notrīcēja sirds. Pat ne notrīcēja - kļuva kā akmens. Viņš kādu sekundi piebremzēja, lai atvilktu elpu, pēc tam devās uz priekšu. No Svetkas sejas saprata, ka meitene ir viņu pamanījusi. Gribēja kaut ko sacīt. Taču Sergejs jau bija sagrābis puisi aiz pleciem un sāka vilkt viņu pie kāpnēm.

-    SerjožaL. - Svetka iesaucās.

Atbalss aizskanēja pa visu zāli: …oža!

-   Jucis, vai? - cenšoties izrauties, iebrēcās rūtainais.

Viņam bija ģimnāzista seja, lielas, zaļas acis ar uzliektām skropstām. Sergeja celis maigi iebrauca šim vēderā. Kārtības labad. Rūtainais ievaidējās, saliecās jautājuma zīmē. Sergejs vilka viņu tālāk, nepievēršot uzmanību kliedzieniem, kas reflektējās pret augstajiem stikliem.

-    …oža!

-    -gej!

Pieslēdzās oficiantes spiedzīgā balss. Kāds skrēja aiz muguras, centās panākt.

Bā-ā-āc… Pēkšņi Sergejs apstājās. Viņa apakšžoklis turpināja vibrēt kā kamertonis, pa kuru iebelzuši ar metāla nūjiņu. Rūtainā stāvs vēl aizvien bija saliekts, taču tagad tas drīzāk atgādināja zemo boksera stāju. Turklāt šim nezin kādā veidā bija izdevies atbrīvoties no tvēriena. Kamēr Sergejs stāvēja un centās to visu apjēgt, rūtainais iesita vēlreiz. Sitiens trāpīja pa pazodi; smadzenes sašļakstījās, acu

priekšā viss sagriezās, rokas pašas nolaidās gar sāniem.

* * *

-Tu esi jucis, vai? Tev ko darīt nav? Tas taču ir Deniss, Ciguļevas bijušais drauģelis! - Svetka kliedza, ātri skrienot pa kāpnēm lejā.

-   Tur jau tā lieta. Maukuris nolāpītais…

-    Vai viņš tev ko nodarījis? Viņš uzkāpa augšā, lai izdzertu kafiju, ari atnācis strādāt, viņam ir akreditācijas kartīte!

-     No kurienes? Vai tad juridiskajā fakultātē tās izsniedz?

-   Viņš ir ārštatnieks «Komjaunietī»! Publikāciju viņam ir vairāk nekā visai mūsu grupai!

-     Interesanti! Kā tas nākas: tev neiedeva, bet viņam iedeva?

-    Es nezinu… Bet kāpēc tu viņam uzklupi?

Kāpņu pakāpieni ar kosmisku ātrumu zibēja zem kājām, pāris reizes Sergejs gandrīz paklupa. Viņi steidzās, jo lidmašīna jau bija nolaidusies pirms piecām minūtēm un Svetkas intervija karājās mata galā. Ciguļevas draudziņš Deniss bija aiztinies, kamēr Sergejs, pārkāries pāri margām, centās atgūties.

-    Es nezinu, - Sergejs sacīja. - Nezinu.

Viņš patiešām nezināja, kas bija uznācis. Šī rūtainā žakete jau bija vienu reizi pavīdējusi viņa dzīvē - pirms tam, kad gadījās nepatikšanas ar Antoņinu. Visu šo laiku Sergejs par viņu nebija atcerējies. Nu, draudziņš… nu, pisējs, kādu Antoņinai bija ne mazums. Kāpēc lai šo atcerētos? Un nekad arī neatcerētos, ja tagad nebūtu ieraudzījis. Slikta zīme. Iespējams, ka nostrādāja kāds reflekss. Vai… Varbūt viņš bija kļuvis greizsirdīgs uz rūtaino Svetkas dēļ?

-    Labi, viss. Sākam strādāt.

Lejā Svetka Bernadska izvilka no somiņas diktofonu, ieslēdza ieraksta režīmu un nospieda pauzi. Priekšā viļņojās dunoša arodskolnieku siena, kas oda pēc alus un sviedriem; tālu aiz tās, pie pašas ieejas lidlaukā, vijās kārtības sargu zilo naģeņu un plankumaino žokejnīcu ķēde. Tiklīdz Svetka pietuvojās šai sienai, viņas sejā parādījās apjukums, lūpu kaktiņi nošļuka.

-   Tātad, - Sergejs apņēmīgi ieteicās. - Rāpies man uz pleciem, un mēs lauzīsimies cauri.

-    Kā - jāteniski? - Svetka izbrīnījās.

-   Jāteniski.

Duna uz brīdi apklusa. Pēc tam pārauga kliedzienos. Arodskolnieki rāva nost krekliņus un vicināja tos gaisā. «PĒDŽINZ!! PĒDŽINZ!!» Likās, ka grupa ir ieradusies sava ceļojuma gala punktā. Svetka bez liekām runām uzlēca Sergejam uz pleciem, viņš aptvēra Svetkas ceļus un devās uz priekšu.

Pusaudži visapkārt krakšķēja, čīkstēja, lamājās, tomēr padevīgi pagāja sāņus. Šiem nebija kur likties. Sergejs iegāja pūlī kā buldozers kukurūzas laukā. Svetka sēdēja uz viņa platajiem pleciem, cieši ieķērusies matos un uzbudināti ar papēžiem sita pa sāniem.

-    Serjoža, tu esi ģēnijs!

* * *

Kaut ari vietas bija atliku likām, Deniss vienalga apsēdās pašā malā - vienu krēslu tālāk no smaidīga puiša gaišā bezrocī.

-      No kādas avīzes jūs esat? - puisis draudzīgi painteresējās.

-    No «Komjaunieša».

Ienāca mūziķi, un saruna pārtrūka. Žurnālisd reizē iedūcās, kā izmēdot fanus-arodskolniekus.

Seši plikgalvaini, stūraini puiši melnos džinsos un raibos kreklos virs biksēm, nedaudz izbrīnīti, pat nobijušies. Ārčijs, Vinss, Džo, Magnuss «Bigbīnss», Deivids un… liekas, ka Klauss. Pagājušā gada «Nekststopā» Deniss, protams, bija viņus redzējis, pat iegaumējis vārdus, taču tagad viņi visi atkal likās pilnīgi vienādi - kā sešas basketbola bumbas «Sporta preču» vitrīnā. Magnuss novilka kaut ko līdzīgu «paskat tik».

-     Nu, viss, sākam, laiks iet, mašīna gaida, pusdienas dziest! Visiem sagatavoties, sakoncentrēties. Sākam!

Tulks, kas pie reizes pārstāvēja arī Tihodonskas tirdzniecības kompāniju, kura bija organizējusi šo koncertu un preses konferenci, vairākas reizes sasita plaukstas.

-Jūsu jautājumi, kungi. Nevelciet garumā!…

Pirmais attapās puisis no «Pilsētas Kurjera»:

-    Cik ilgi jūs pie mums uzturēsieties?

Tulks pārtulkoja un tūlīt pat atbildēja mūziķu vietā:

-    Divas dienas. Tas tika paziņots vēl iepriekšējā nedēļā.

Magnuss atkal kaut ko pateica, «purgeni» iesmējās.

«Varbūt mums palūgt politisko patvērumu?» Deniss saklausīja. Tulks uz to nekādi nereaģēja.

«Rīta Vēstnesis»:

-    Vai jūs atbraucāt ar jaunu programmu?

Vinss (ar tulka palīdzību, protams):

-    Lidmašīnā mēs tikko sacerējām jaunu dziesmu, kas veltīta speciāli tihodonskiešiem.

Vecs paņēmiens, Deniss nodomāja. Tā viņi sāka katrā pilsētā, bet dziesma ir vismaz pusgadu veca.

Žurnāls «Draudzenīte»:

-    Kādu mūziku, izņemot hiphopu, jūs klausāties?

Klauss - tas pats, kurš pagājušajā koncertā bija sasitis

astoņus «korgus»:

-    Mans mīļākais gabals ir Kabaļevska «Bērnu albums».

Aģentūra «Donas jaunumi»:

-    Par ko ir jūsu dziesmas?

Ārčijs:

-    Par mīlestību, meitenēm. Par savstarpējo saprašanos, vārdu sakot.

Magnuss zem deguna nomurmināja: «Par mieru visā pasaulē.»

Ārčijs neizturēja un iespurdzās.

Meitene no studentu žurnāla «Kolokvijs»:

-     Cik stabils ir jūsu stāvoklis Eiropas un Amerikas topos?

Ārčijs:

-      Pēdējais hīts Buy Little Harlot jau kuro nedēļu Eiropas pirmajā piecniekā. Pat nezinām, ko iesākt. Statos nabadzīte Harlot sēž pašā augšējā rindiņā, neviens nespēj viņu no turienes nocelt Varbūt jūs mums palīdzēsiet?

Ārčijs runāja par deviņiem mēmiem. Viņš nevarētu nosaukt nevienu žurnālu vai radiostaciju, kura riskētu ievietot viņu dziesmu vismaz piecdesmitajā vietā. Iespējams, vienīgi kāda fermeru avīzīte ar trīs tūkstošus lielu tirāžu, kas iznāk pilsētā, kurā piedzimis Ārčijs. Iepriekšējā dienā Denisam ar paziņas palīdzību bija izdevies iekļūt internetā, pašķirstīt elektroniskos tehnožurnālus, paviesoties tehno- fanu virtuālajos saietos. Par Purgeans tur neviens pat nebija dzirdējis.

-     Kādas atmiņas jums palikušas par Tihodonsku pēc pagājušā gada festivāla?

Tā bija Bernadska. Vinss viņai uzsmaidīja, saskatījās ar mūziķiem.

-   Šeit bija ļoti karsts.

-      Mūs pārsteidza siltā uzņemšana, ko mums izrādīja Tihodonskas iedzīvotāji, - tulks viņu izrediģēja.

Bernadska ari pasmaidīja. Pagājušā gada vasarā viņa vairākas reizes bija tikusies ar Vinsentu un pat nakšņojusi viņa numurā. Mamuts viņu attiecības bija nosaucis par «diētiskam» - tas ir, parasta dratešanas, kas Parvalde lielu interesi neizraisīja.

-      Vai jūs nebiedē kriminogēnā situācija pilsētā? - Deniss pajautāja.

Visi paskatījās uz Purgeans personisko apsardzi: divi raženi latīņamerikāņi, vienam deguns atgādināja pie sejas pielipušu neapēsta čebureka gabalu, tas bija Bolto; otru sauca par Sebastjanu. Ārčijs pataustīja Bolto vareno plecu.

-    Mēs neesam zaķapastalas, - viņš sacīja.

Ar to preses konference bija beigusies. Žurnālisti piecēlās. No gaiteņa parādījās divas meitenes ar paplātēm, uz tām bija augļi un vīns. «Tikai, lūdzu, ātrāk, kungi!» tulks sita plaukstas. Bernadska Denisam pamāja: «uzgaidi», pielidoja pie Vinsa, ātri ar viņu par kaut ko aprunājās un atgriezās.

Sergejs mīņājās pie durvīm, viņu šeit neielaida.

-   Varu iedomāties, kas notiktu, ja… Šodien viņš ir gluži vai traks. Vai starp jums agrāk ir kaut kas bijis, ko?

-    Nē-ē… Es pats brīnos: ne no šā, ne no tā, - Deniss sacīja.

-    Viņš sastrīdējies ar Antoņinu, varbūt tāpēc? Starp citu, kur tad Toņka pazudusi?

-    Nezinu. Piedod, es te vēl gribēju aprunāties…

-   Tikai pagaidām neaizej, vai dzirdi? Es Sergeju kaut kur aizvedīšu, citādi viņš atkal sāks trakot.

-Labi.

Deniss piegāja pie galda. Uz paplātēm tukšo vīna glāžu ielenkumā bija palikuši divi pazaļi āboli. Viņš paņēma vienu, iekoda. Bolto stāvēja pie loga, lēni izpūšot dūmus no sava sakropļotā čebureka, līdzās bija iekārtojies jaunais, smaidīgais žurnālists gaišajā bezrocī. Šķiet, vienīgais, kurš

tā ari nebija uzdevis savu jautājumu.

* * *

-Trīssimt trešais numurs, paskatieties, lūdzu. Uzvārds- Petrovskis.

-   Ir tāds, - jautri sacīja meitene aiz stikla lodziņa, kaut ko atzīmēja un pasniedza viņam pārlocītu spīdīga kartona gabaliņu. Atvērumā bija rakstīts: «Viesnīca «Kaukāzs». Cienījamais viesi! Sī kartīte ir caurlaide mūsu viesnīcā».

-    Paldies, - Deniss sacīja.

Iegājis numurā, viņš ieslēdzās, nosvieda žaketi uz gultas, pievēra logus. Vienam logam bija saliekta baskvila bulta, Deniss ar nazi to iztaisnoja un cieši aizvēra logu. Ielas troksnis attālinājās, pārvērtās par neuzkrītošu fonu. «Backing part» - tā, visticamāk, būtu sacījis Ārčijs vai Vinsents.

Deniss paņēma no galda pelnutrauku, izvilka no žaketes kabatas pīpi un tabaku, bet no spilgta polietilēna maisiņa - divpadsmit sleju laikrakstu «Sazināšanās», kurā bija ietīts skaļrunis. Visparastākais skaļrunis no sadzīves reproduktora, pie kura rēgojās kontaktu tapiņas. Iegāja tualetē. Nolaida klozeta vāku, pārklāja to ar vienu avīzes lapu, akurāti uzkāpa uz tās ar kājām.

Pie griestiem bija kvadrātveida bieza skārda ventilācijas caurule, stūri tā izliecās par deviņdesmit grādiem un nozuda pārseguma panelī. Cauruli caurumoja dažāda diametra urbumi, it kā kāds būtu mēģinājis izveidot Sony tirdzniecības zīmi. No viena urbuma nokarājās diedziņš, ko no grīdas nevarēja saskatīt. Pacēlies uz pirkstgaliem, Deniss to uzmanīgi pavilka - parādījās tievs vadiņš, kas galā bija sadalīts divās daļās. Izvilcis to vajadzīgajā garumā, viņš nolēca lejā un uzlika spailes uz skaļruņa plakanajām tapiņām.

Pēc tam apgrieza avīzes lapu otrādi, apsēdās, paskatījās pulkstenī, aizsmēķēja pīpi un atlocīja atlikušo avīzes daļu. Nāksies gaidīt kādu pusstundu vai stundu, varbūt, ka nedaudz ilgāk. Laiks sāka ritēt. Viņš mierīgi smēķēja un lasīja sludinājumu lapu, nodaļu «Iepazīšanās»: «Četrdesmit vienu gadu veca sieviete ar trim bērniem meklē vīru - nodrošinātu, ar dzīvojamo platību, bez kaitīgiem ieradumiem…»

Sapņotāja!

«Astoņpadsmitgadīga meitene ir ar mieru dzīvot jebkura vecuma vīrieša apgādībā. Apmaksa - četrsimt n. v. mēnesī. Rakstīt: Bedres ciems, Komunāru iela 22, Aksjutinai T. I., priekš Veras.»

Muļķe! Klaidone, bez adreses, bet lien turpat! Domā, kāds trauksies uz to Bedri ar četrsimt dolāriem uz apakštasītes…

«Simpātiska sieviete, trīsdesmit astoņi gadi, ar labu figūru, materiāli neatkarīga, iepazīsies ar izglītotu jaunu cilvēku no divdesmit pieciem līdz trīsdesmit gadiem nopietnām attiecībām. Piedzīvojumu meklētājus lūdzu netraucēt.»

Madlēnai arī bija trīsdesmit astoņi… Iespējams, ka viņa dzīvoja tieši šajā numurā… Vai ari blakusnumurā… Vai ari tajā, kas atrodas augstāk… Denisam sažņaudzās sirds. Interesanti, kur viņa pašlaik? Un ko dara? Viņš pieķēra sevi, ka smēķē vairs nevis imidža, bet vajadzības pēc. Un šī vajadzība radās pēc izbrauciena pa upi. Sakritība? Vai…

Viņš jau beidza lasīt pēdējo lappusi, kad skaļrunī atskanēja troksnis. Bija ieradies 403. numura, kas atradās tieši virs Denisa, iemītnieks.

Pamīņājās priekštelpā.

Durvis uzreiz neaizvēra.

Tātad Bolto neatgriezās viens. Viņam bija apmeklētājs - kā tas ari tika gaidīts. Varēja saklausīt tālas, neskaidras balsis. Tās pakāpeniski tuvojās…

Pagājušajā gadā Baltazars Lagušs - viņš ari Bolto, - kompānijas Purgeans Corp. apsargs no kāda tihodonskieša bija nopircis ķemmi, kas bija izgatavota no paaugstinātas izturības eksperimentālā titāna. Kaut kas tāds nevarēja notikt nevienā pasaules valstī. Divdesmit pirmā gadsimta tehnoloģija, revolūcija militārajā un kosmosa jomā, fantastiskā Krievijas nolaidība, īpaši stratēģiski svarīga materiāla iztirgošana. Ķemme. Kuru nopirka Bolto. Iespējams, tikai kā neparastu suvenīru - kaut arī tam bija grūti noticēt.

Par kliedzošo faktu Pārvaldei ziņoja viens no informatoriem. Bez detaļām. Tā un tā - pirms pāris dienām šis degunpērtiķis nopirka īpaši slepena titāna plāksnīti. Ticamības pakāpe šādiem ziņojumiem mēdz būt ļoti dažāda, tajā skaitā arī pilnīgi nekāda.

Katram gadījumam tika brīdināti muitnieki, taču tad, kad Purgeans devās projām, Bolto Laguša bagāžā nekas aizdomīgs netika atrasts. Komitejas darbinieki nolēma, ka informators ir kaut ko sajaucis, nepareizi sapratis vai vienkārši samelojis. Taču pēc tam pienāca informācija no cita avota: patiešām, latīņamerikānis nopircis paraugu, kas izgatavots ķemmes veidā. Tagad pretizlūkošana apvainojās uz muitu: sak, slikti meklējāt, ķemmei nepievērsāt

uzmanību… Bet varbūt Bolto bija nodevis paraugu citai personai vai, kas viss var gadīties, noslēpis to kaut kur pilsētā!

Vārdu sakot, nopietna izgāšanās: bija saņemta operatīvā informācija, bet tā netika realizēta, no valsts netraucēti tika izlaists superslepens metāls un nesodīts palaists ķemmētais latīņamerikānis - valsts noslēpumu izlaupītājs. Turklāt bija palicis līdzdalībnieks, visticamāk, ka no savējiem, odze, kura vēl ne reizi iedzels…

Un pēkšņi brīkš, brākš! Ne no šā, ne no tā, ārpus jebkādiem plāniem, grupa negaidīti atkal ierodas Tihodonskā! Ahā! Tas nozīmē, ka palikušas nepadarītas tumšas lietas! Tas ir īstais laiks, lai reabilitētos, saķertu spiegu- latīņamerikāni aiz rokas, turklāt vēl ar žākli piespiestu čūsku-nodevēju pie zemes! Un darbs sāka kūsāt. No Bolto acis nenolaida, viņu izsekoja un pārbaudīja, piecstāvu dzīvojamajā mājā, kas atradās iepretī viesnīcai, uzstādīja super- modernu sistēmu «Skaņa», kas notēmēta uz 403. numura logiem. Lāzera stars fiksēja loga rūts vibrācijas un pārveidoja tās sadzirdamā runā. Operatori nekavējoties pārraidīja iegūto informāciju uz autorāciju, kas bija uzstādīta «Volgā», kura stāvēja pretī viesnīcai. Mašīnā dežurēja divi komitejas darbinieki.

Tiesa, lāzera pelengators neņēma priekštelpu un sanitāro mezglu. Ja Bolto pēkšņi nolems ar kādu aprunāties atejā, turklāt vēl atgriezīs krānu un nemitīgi raustīs skalojamās kastes rokturi, tad par šo sarunu novērotājiem nekas nebūs zināms. Šādam gadījumam bija mikrofons četrsimt trešā numura ventilācijas caurulē un Deniss, kas stāvu zemāk sēdēja sardzē tualetē.

Acīmredzot mikrofons bija jutīgs, jo ļoti labi ņēma ari istabu. Tur risinājās strīds, sarunu biedri runāja paaugstinātā tonī, reizēm pat sāka kliegt. Bolto vienmērīgi staigāja uz priekšu un atpakaļ pa numuru, šļūkājot pa gridu ar saviem kovboja zābakiem. Deniss pielika skaļruni pie pašas auss. Viņš izdzirdēja divas balsis, kas sarunājās angļu valodā.

-    Es teicu, - Bolto nodunēja. - Un tu mani saprati.

-     Nē, es neko nesapratu! Starp mums nav neuzticēšanās. Mums jau ir bijušas kopīgas darīšanas. Es pārdevu metālu, tu to nopirki. Mēs abi bijām apmierināti. Vai ne?

-Jā. Taču tas bija metāls. Bet šie ir dokumenti, es tajos neko nesaprotu. Tāpēc sākumā tu saņemsi pusi. Tieši pusi. Pēc pārbaudes tu saņemsi otru pusi.

-   Tā nebija runāts. Mēs norunājām savādāk. Tu saņem preci, es saņemu naudu. Vai tā? Tā! Es līdu vai no ādas laukā, es riskēju, es iztērēju kaudzi savas naudas, un pēc tā visa tu man saki, ka maksāsi tikai pusi! Bet ko tu saproti no metāla? Tu to nesi uz analīzēm? Vai ari uzmeti acis, un noteici, ka tas ir titāns?

Otrs cilvēks runāja skaļi un dusmīgi. Gandrīz nikni. Viņš labi pārvaldīja angļu valodu. Taču neprata slēpt emocijas.

-   Neauro, - Bolto nesatricināmi turpināja dudināt. - Es neatsakos maksāt. Pēc pārbaudes tu saņemsi pārējo.

-    Pagājušajā reizē tu neko nepārbaudīji… Vai zini, ko tas atgādina? Tas atgādina krāpšanos. Tu vispār taisies noslēgt darījumu? Vai tev ir nauda? Parādi! Es gribu to redzēt!

-    Man ir nauda. Taču es vēl neesmu redzējis formulas.

-    Tās ir man kabatā. Tikai nevis es, bet gan tu pārkāp vienošanos! Parādi naudu - un viss kļūs skaidrs. Ja tev ir piecdesmit tūkstoši dolāru, mēs turpinām sarunu. Ja nav- mēs ejam projām!

«Kādi «mēs»?» Deniss nodomāja. ««Mēs» turpinām sarunu - skaidrs, ka tas ir Bolto un viņa partneris. Bet kuri gan «mēs» grasās iet projām?»

Soļi. Šurp un turp, šurp un turp. Deniss pēkšņi saprata, ka staigā nevis Bolto vai viņa sarunu biedrs. Balsis nepār

vietojas. Staigā kāds trešais, kurš sarunā nepiedalījās. Tiklīdz viņš to saprata, soļi pēkšņi apklusa.

-   Ko tas pērtiķis tur luncina asti, Rūķi? - trešais cilvēks runāja krieviski. Viņam bija rupja un noteikta balss.

-    Pagaidi, Kovaļ! - otrais viņu pārtrauca un atkal sāka runāt angliski. - Manam draugam arī tas viss nepatīk!

-   Man nospļauties par to, kas viņam nepatīk! Viņa seja mani nebiedē, man ir tāda pati! Ko viņš šeit vispār dara?

-    Viņš ir mans kompanjons. Taču nestrīdēsimies. Es piekrītu taviem noteikumiem. Taču sākumā parādi naudu. Visus piecdesmit tūkstošus.

Iestājās pauze. Atkal atskanēja soļi. Tajos jautās saspringtas gaidas.

-Labi.

Klusa, dobja skaņa, ko Deniss noturēja par klauvējienu pie durvīm. Pēc tam saprata, ka visticamāk tikušas atvērtas skapja durvis. Nošvirkstēja rāvējslēdzējs.

-    Lūk! Pārliecinājies? Tagad dod formulas!

Iečaukstējās papīrs.

-    Nem.

Atkal pauze. Soļi apklusa. Jutīgais mikrofons iesūca un pārraidīja uz skaļruni saspringto četrsimt trešā numura atmosfēru. Tā sabiezēja. Deniss skaidri saprata: tūlīt notiks kaut kas nelāgs. Tie divi, kas dežurēja mašīnā, ari ir to sapratuši un jau skrien, pārlecot vairākus pakāpienus uzreiz, uz ceturto stāvu.

-    Kas tas ir? - Bolto gandrīz draudīgi pajautāja.

-    Tas, ko tu pasūtīji. Sakausējuma ķīmiskā formula, - Rūķis saspringti atbildēja. - Kā ari tehnoloģiskā procesa komponenti.

-    Nē. Tā vienkārši ir sagumzīta papīra lapiņa ar greizi uzrakstītiem cipariem. Visdrīzāk tie neko nenozīmē, - draudi Bolto balsī bija skaidri noprotami. - Kur ir dokumenti? īsto dokumentu fotogrāfijas vai kopijas?

-    Kopijas neizdevās uztaisīt, taču formulas pārrakstītas precīzi, - Rūķis ne visai droši centās pārliecināt. Acīmredzot viņš pats neticēja, ka runā pārliecinoši. Turklāt viņš no kaut kā baidījās.

-Tieši tas, kas tev bija vajadzīgs, vari nešaubīties…

-     Un tu gribi saņemt piecdesmit tūkstošus par šiem mēsliem?! - Bolto eksplodēja. - Atslaukies ar to! Un vācies projām no šejienes kopā ar savu debilo draudziņu!

-    Rokas augšā, maita! - Kovaļs ierēcās tā, ka Denisam aizkrita ausis. - Un gulies uz grīdas!

Acīmredzot krievu tekstu viņš pavadīja ar tik pārliecinošiem argumentiem, ka Bolto visu saprata.

-     Zirgēzeļa ārlaulības bērni! Nolēmāt mani vienkārši aplaupīt?!

-    Šādās lietās vienmēr ir zināms risks, - Rūķa balss bija piesmakusi un saspringta. - Klausi viņu. Es par viņu neatbildu, viņš ir traks. Labāk šķirties no naudas, nevis no dzīvības.

Vēl viens klauvējiens. Vairs ne tik kluss. Turklāt ne pie durvīm - tas bija pilnīgi noteikti. Notikumi ieguva negaidītu pavērsienu un bija nepieciešama nekavējoša iejaukšanās. Kāpēc neviens neiejaucas? Varbūt tie «Volgā» neko nav dzirdējuši? Sabojājies lāzera detektors? Vai… Bet varbūt viņi ir nogalināti?! Deniss pieskrēja pie telefona, uzgrieza numuru, ko viņam iedeva, lai steidzami sazinātos ar mašīnu.

Aizņemts.

Viņš atgriezās pie skaļruņa.

-    Tikai nedomā šaut! - Rūķis krieviski sacīja. - Viņš neies sūdzēties milicijai… Sasien un atstāj šo vannas istabā…

-    Tu savu esi padarījis, - Kovaļs atteica. - Pārējais uz tevi neattiecas, es pats zinu, kā labāk. Ņem piķi un tin makšķeres. Tikai mierīgi, neskrien. Satiksimies vakarā pie Vecā.

-   Vecais ari ir pret «slapjo»…

Nenoklausījies līdz galam, Deniss paķēra atslēgu un metās gaitenī. Bija palikusi cerība, ka ar komitejas darbiniekiem viņš sadksies kāpnēs. Vai pie četrsimt trešā numura durvim. Pārlecot vairākus pakāpienus reizē, viņš uzlidoja ceturtajā stāvā, aizdrāzās pa tukšo gaiteni un satikās aci pret aci ar jau pazīstamo gaišajā bezrocī ģērbto puisi, kas nāca ārā no četrsimt trešā. Uz pleca viņam bija uzkārta melna ādas soma ar rāvējslēdzēju, puisis skatījās zem pietūkušajiem plakstiņiem, un tagad vairs nesmaidīja. Šķiet, viņš bija sapratis, kādu avīzi pārstāv Deniss.

-   Atpakaļ, - viņš klusi sacīja.

Deniss izlikās, ka nav dzirdējis teikto. Ar plaukstas aizmuguri viņš noķēra dūri, kas triecās viņa virzienā, un strauji iesita pretiniekam pa saules pinumu. Dažus mirkļus puisis bija kā miris. Viņš pārstāja elpot, novēlās uz ceļiem un ar pieri atdūrās pret grīdsegu. Deniss paņēma somu un uzkāra to sev kaklā.

Toties durvis tik viegli nepadevās. Pēc pirmā spēriena gaitenī parādījās stāva dežurantes izspūrusī galva. Viņa turēja rokās telefona klausuli, aiz tās kā melns serpentīns vilkās vads.

-    Ko tas nozīmē?! Tūlīt izsaukšu miliciju!

-    Zvani ātri! Ātri! Gan milicijai, gan kuratoram! Saprati?

Deniss iespēra vēlreiz, ar papēdi tēmējot zem durvju

roktura. Trāpīja. Koks iebrakšķējās, ap slēdzeni saspurojās asas skabargas. Vēlreiz - tajā pašā vietā. Durvis atsprāga vaļā, skaļi ietriecoties sienā.

Istabas vidū mētājās dažas simtdolāru naudaszīmes. Acu priekšā aizvērās durvis uz tualeti, noklikšķēja slēdzene. Aiz durvīm bija dzirdama sačukstēšanās un ūdens troksnis skalojamajā kastē. Vieglās uzvaras un azarta apreibināts, nedomājot par sekām, Deniss raustīja rokturi un ar dūri sita pa slēdzeni.

-      Ei! - Bolto pārvērstā balsi iekliedzās. - Kas tur nodek?

-    Atveriet, jūs esat aplenkti! Pacelt rokas, nākt ārā pa vienam! - Deniss angliski iesaucās un vēlreiz paraustīja rokturi. Pēc tam atkārtoja teikto krievu valodā.

Numurā ieskrēja līdz jostas vietai izģērbtais Ārčijs, kas smaržoja pēc kaut kāda Denisam nezināma dezodoranta. Aiz viņa - Klauss ar alus pudeli rokā. Viņi sāka grūstīt Denisu, kā skolnieki, kas uzkurina sevi pirms kaudņa.

-    Fuck You, viņš gribēja nožmiegt mūsu Bolto!

-    Kas tu tāds esi, sūdagabal, fakjū?

Deniss kāpās atpakaļ, nenolaižot acis no melnās ķīļbārdiņas uz Arčibalda zoda; interesanti, kā viņš dziedās savu hiphopu ar izmežģītu žokli?

Par laimi, šajā mirklī piesteidzās komitejas darbinieki no «Volgas». Spēcīgi puiši ar īsu standartveida matu griezumu un standarta formā: uzvalki, krekli, kaklasaites. Vecākais piegrūda Ārčijam pie deguna kaut kādu sarkanu grāmatiņu, otrs vienkārši piegāja cieši klāt pie Klausa. Atvainojās kokainā Bruklinas izloksnē un izgrūda mūziķus aiz durvīm.

-    Viņi ir tur, - Deniss sacīja, pamājot uz tualetes pusi. - Bolto un tas otrs. Otram, liekas, ir ierocis… Bet šeit ir nauda, piecdesmit tūkstoši.

Viņš pasniedza vecākajam somu un tikai tagad nodomāja, ka nemaz īsti nezina, vai tajā ir nauda vai ne. Operatīvais darbinieks attaisīja somu, tajā patiešām bija dolāru paciņas. Čekisti saskatījās.

-    Es piebeigšu šito pērtiķi, vai dzirdat? - no sanitārā mezgla atskanēja rupja balss. - Es viņam pusstobru esmu rīklē iebāzis! Ja negribat starptautisku skandālu - ārā no numura, fiksāk! Stroķus nometiet pie durvīm! Nu!

-    Tu ko, mudak, esi saskatījies grāvējus? - Holmss iesaucās.

Komitejas darbinieki paskatījās viens otrā un pavērās uz Denisu tā, it kā tas būtu viņš, kas sagrābis par ķīlnieku Amerikas pilsoni Bolto Lagušu, kura deguns līdzinājās neapēstam čebureka gabalam.

-     Ej projām, - vecākais sacīja un izvilka portatīvo rāciju. - Nemaisies pa kājām.

Deniss gribēja nolamāties, taču savaldījās. Tas neko nemainīs. Šie puiši viņu neņem nopietni.

Rūķa uz grīdceliņa vairs nebija, un gaitenis vairs nebija tukšs - deši otrādi. Tagad šeit drūzmējās uzbudinātie «pur- geni» - visi, izņemot Vinsu, iemītnieki, viesnīcas prostitūtas, spriganie kazino puiši, laiku pa laikam pavīdēja pavāru baltās jakas.

-    Pie ārzemniekiem ielauzušies laupītāji, tur viņus ari saķēra…

-    Nē, starp viņiem bija terorists, šis vicināja granātu…

-     Kāds terorists! Piedzērās, aizmiga vannā un nopludināja visus kaimiņus…

Kā parasti, viedokļu bija vairāk nekā ziņkārīgo. Divi seržanti no viesnīcas apsardzes nesekmīgi centās izdzenāt visus pa numuriem. Kad Deniss atvēra durvis, iestājās klusums. Ziņkārīgu skatienu pavadīts, lavierējot pūlī, viņš piegāja pie loga, gribēja skaisti aizsmēķēt, taču pīpe bija palikusi trīssimt trešajā. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm, atspiedās pret sienu un sāka vērot notikumu gaitu.

Atskanēja soļu dipoņa, no kāpņu puses skrēja pieci cilvēki maskās ar īsiem automātiem rokās. Pūlis acumirklī pašķīrās, un viņi iedrāzās četrsimt trešajā numurā. Pašā gaiteņa galā noklaudzēja durvis, parādījās Bernadska savos lieliskajos baltajos džinsos un basās kājās uzvilktās vīriešu pludmales iešļūcenēs. Viņas mati bija slapji, rokā - līdz pusei izsmēķēta cigarete. Viņa ieraudzīja Denisu, pienāca klāt.

-    Kas šeit notiek?

-    Es nezinu. Liekas, ka apsargs kādu noķēris.

Bernadska pašūpoja galvu.

-    Sasodīts, žēl, ka nav fotoaparāta, vai ne?

-   Jā, - Deniss sacīja. Ne Bernadska, ne miliči, ne iemītnieki, ne istabenes nenojauta to, kas patiesībā nodka četrsimt trešajā numurā. Viņiem nebija nekādas nojēgas par eksperimentālā titāna ķemmi, par piecdesmit tūkstošiem dolāru, par to, kāda ir necilā apsarga Bolto un viņa darījuma partneru - precīzāk, līdzdalībnieku - patiesā seja. Un neviens nenoticēs, ka tieši šeit un tieši tagad tiek sarauti Tihodonskai uzmestie spiegu tīkli. Bet viņš, Deniss, to zināja. Turklāt ne tikai zināja, bet arī bija cieši saistīts ar notiekošo. Un šī līdzdarbošanās viņu sasildīja un cēla pašapziņu.

Pēc dažām minūtēm divi cilvēki maskās izvilka no numura cilvēku ar sarkanu kā tomāts seju un aiz muguras sasietām rokām. Deguns bija sasists, mute aizlīmēta ar caurspīdīgu līmlenti, lūpas atgādināja gliemeža kāju uz akvārija stikla. Pēc tam gaitenī iznāca krietni pamīcītais Bolto. Nezinātājiem likās, ka viņš iet pēc savas gribas, bet čekisti uzvalkos viņam pie sāniem gadījušies nejauši. Izrāde tuvojās nobeigumam.

-   Tu nāc? - Deniss pajautāja Bernadskai.

-    Nedaudz vēlāk. Man vēl vajag novīzēt interviju.

«Jau kuro reizi?» viņš nodomāja. Svētku gaidīja

vilšanās. Visas vizēšanas šodien bija beigušās, pēc dažām minūtēm Vinsu, kā arī pārējos «purgenus» paņems pie rīkles, un viņus pašus varēs «vizēt».

-    Nu tad laimīgi. Un vēlu veiksmi.

No numura parādījās vēl viens cilvēks maskā un skaņā balsī pavēlēja visiem izklīst. Viņam paklausīja, pūlis sāka kļūt retāks. Balss Denisam šķita pazīstama. Kad maska pagriezās pret viņu un melnajā audumā izveidotajā izgriezumā pamirkšķināja balts plakstiņš, viņš saprata, ka tas ir Mamuts. Un tikai ar grūtībām noturējās, lai priecīgi nepasmaidītu.

* * *

Izrādījās, ka šodien ir veļas diena un ka Deniss ir nokavējis. Viņš aizskrēja līdz mazgātavai, kad māte jau grasījās skalot veļu un smēla cied no platas, izrūsējušas vannas. Koferi ar veļu, protams, viņa bija nesusi cauri pilsētai viena pati.

-     Piedod, - Deniss sacīja, paņemot no viņas milzīgu pavārnīcu pusspaiņa lielumā. - Pavisam bija izkrids no galvas.

-   Vismaz novelc žaketi, - mamma sacīja. - Citādi tā būs vienos traipos.

-    Pēc tam.

-    Nekauņa.

-    Es aizmirsu, mammu. Godīgi.

Gājiens uz veļas mazgātavu bija posms rituālā, kas saucās - «labs dēls». Precīzāk, tas bija viens no posmiem. «Labs dēls palīdz uzkopt dzīvokli» - cik Deniss sevi atcerējās, viņš pirmdienās un ceturtdienās mazgāja grīdas. «Labs dēls palīdz saimniecībā» - maize, piens un kartupeļi vienmēr bija viņa ziņā. Taču veļas mazgātava bija svarīgāka: šī darbība bija uzskatāmāka par pārējām. Pēdējā gada laikā viņam ne vienmēr izdevās izpildīt ceturtdienas pienākumus, jo tieši ceturtdienās visbiežāk pulcējās vienība. Bieži vien gadījās, ka viņš aizmirsa nopirkt maizi vai atlika līdz vakaram piena iegādi, bet vakarā piena gandrīz nekur vairs nebija…

Šīs kļūmes aptumšoja «labā dēla» gaišo tēlu, taču tās palika ģimenē. Māte, protams, kurnēja un apelēja pie viņa sirdsapziņas, taču bez īpaša slimiguma un histērijas: vairāk par visu viņa baidījās no «sabiedriskās domas». Tāpēc gājiens uz mazgātavu tika uzskatīts par svarīgāko un nozīmīgāko pasākumu, kas demonstrēja visiem - gan sētniecei Ņinkai, gan kaimiņienei Marijai Ļvovnai, gan tam tītaram Staņislavam Pavlovičam, gan garāmgājējiem un nejauši satiktiem darbabiedriem, gan pastāvīgajiem mazgātavas apmeklētājiem - ģimenē kultivētās mūžīgās vērtības: attiecību skaidrību, savstarpējās rūpes un savstarpējo mīlestību starp labu māti un labu dēlu. Līdz pat šai dienai Deniss ne reizi nebija pārkāpis svēto rituālu.

-      Es satiku Margaritu Semjonovnu, un viņa prasa: kāpēc jūs šodien viena pati? Un tik indīgi skatās…

Attiecībā uz «viena pati» mātei ir komplekss. Viņa bija centusies «nokārtot personisko dzīvi», taču nekas nebija iznācis. Bet nepieprasītiba ievaino dvēseli vissāpīgāk.

-     Nepievērs uzmanību, - Deniss moži atbildēja. - Varbūt mēs viņu satiksim atpakaļceļā.

Viņš aiznesa spaiņus pie gaudojošās mazgājamās mašīnas, pēc tam iesmēla vēl vienu spaini ar zilumu. Māte sēdēja uz kofera, skatoties apaļajā lodziņā, aiz kura no vienas uz otru pusi svaidījās veļa. Viņai mugurā bija kaut kāda veca, izstaipīta kleita ar mežģīņu apkaklīti, siksniņkurpes uz zemiem, nošķiebtiem papēžiem. Siksniņkurpēm bija vismaz divdesmit gadi. Māte ne acu galā neieredz sporta tērpus un tenisa kurpes, viņa tās neuzvilks pat tad, ja jāiznes atkritumu spainis.

Mājās, grāmatu skapī, aiz LPE[3] sējumiem guļ sudraba tabakdoze, uz kuras vāciņa iegravēts uzraksts: «B-am V. L. De Fernesam. No mīļotās. 1909. g.». Atlūza no ģimenes leģendas par Denisa vecvectēva brāli, baronu, ādu fabrikas īpašnieku Saranskā. Mammai tas ir ļoti svarīgi - tāpat kā šīs vecmodīgās kurpes un kleita ar mežģīņu apkakli. Deniss ir pārliecināts, ka gadījumā, ja viņas rokās kaut kādā veidā nonāktu desmit tūkstoši dolāru, viņa neietu un nepirktu sev jaunus apģērba gabalus, bet gan iegrūstu šo naudu kaut kādā ģenealoģiskajā komisijā, no kuras galu galā saņemtu izziņu, ka viņas attālais radinieks patiešām bijis barons, viņam piederējusi ādu fabrika Saranskas pilsētā, un viņš nomiris tādā un tādā gadā no cirkšņa trūces un «Šato di Ažetmo» pārdozēšanas. Jā, tieši tā viņa liktu lietā desmit tūkstošus dolāru. Pēkšņi Denisam ienāca prātā, ka pirms stundas viņš būtu varējis mierīgi pārlikt šādu summu no melnās ādas somas savā kabatā.

-   Šeit iesprūst ūdens izlaišanas svira, - māte sacīja. - Es gandrīz dabūju galu, kamēr to aiztaisīju. Kur tu biji?

-    Mammu, man sākusies prakse.

-     Liekas, ka esmu aizmirsusi ieņemt rindu uz centrifūgu, - viņa piecēlās. - Iešu aizņemšu. Bet tu izkrauj veļu. Un beidzot novelc žaketi. Tā tev nemaz nepiestāv.

-    Forša žakete, - Deniss sacīja.

-   Ja tavs tēvs valkātu rūtainas žaketes, tu nekad nebūtu piedzimis, mans dārgais.

-   Toties viņš valkāja džinsus.

-   Tikai mājās, - mamma iebilda. - Un tikai tad, kad es biju darbā. Labi, krauj ārā, citādi mums būs nevis veļa, bet gan jumta skārds.

-   Es pēc tam aizskriešu pēc sulas, - Deniss sacīja. - Tu neiebilsti?

Māte novilka «hm» un pašūpoja galvu. Par laimi, viņa neprata ilgi dusmoties. Strīdoties ar tēvu, viņa vienmēr uzbruka pirmā un vienmēr pirmā salīga mieru. Kad astoņdesmit trešajā tēvs aizgāja bojā, viņa vairāk nekā mēnesi ne ar vienu, izņemot Denisu, nerunāja. Pat nesvei- cinājās. Taču tās nebija dusmas, vienkārši viņa bija kā apdullināta. Tajā laikā tēva radinieki ļoti apvainojās uz māti. Tēvu kaut kādi nelieši nodūra elektriskajā vilcienā. Viņš bija aizbraucis ciemos pie vecākiem, tas bija sešas pieturas no pilsētas, vakarā sāka posties uz mājām, sacīja: «Ļena un Deniss gaida.»

«Nerunā niekus,» vecāki teica. «Skaties, jau nakts. Paliec!» - «Gaida,» tēvs sacīja. Vairāk nekā desmit durtas brūces. Piecu rubļu un sīknaudas dēl. Izmeklēšana beidzās bez rezultātiem. Divus mēnešus runāja, ka vajag pagaidīt, ka ir pieturas punkti, pēc tam visi «pieturas punkti» kaut kur izgaisa… Pašās beigās operatīvais darbinieks no transporta milicijas nodaļas pateica, ka tēvs bijis stipri iereibis. «Viņš tomēr bija krietni ierāvis, vai saprotat?» It kā tas attaisnotu gan desmit naža dūrienus, gan izmeklēšanas nevarību.

Māte vēl aizvien necieš ne acu galā visus, kas nēsā formu. Bet Deniss nemitīgi domāja par neliešiem, kurus tā arī nenoķēra, - un visticamāk, ka tieši tāpēc aizgāja uz juridisko fakultāti. Mātei tas bija trieciens. Viņa vēl aizvien nespēja no tā atgūties.

-   Tā vien šķiet, ka veļa tiek likta samazgu spainī, - sacīja māte, ieskatoties centrifūgā. Trumulis bija brūngans, vienos plankumos. Stiprinājuma skrūve, kas rēgojās centrā, bija izkustējusies, tai apkārt vīdēja rūsas plankums.

-    Pilsoņi, jūs žāvēsiet veļu vai ne?

Sieviete ar krāsainu lakatiņu galvā piestūma ratiņus ar veļu pie centrifūgas. Viņai bija plata, sārta seja, nevarēja saprast - vai viņa smaida, vai ari vienkārši vaigi nemitīgi izplūst uz sāniem.

-    Nē, - māte, mirkli padomājusi, noteica. - Pagaidīsim nākamo mašīnu.

Deniss, nesakot ne vārda, sāka stumt veļu uz garās rindas galu.

-   Šeit visas mašīnas ir vienādas, vari nešaubīties. Ir arī sliktākas.

Māte, sakrustojusi rokas uz krūtīm, skatījās, kā sieviete ar izplūstošo seju ātri un veikli krāva centrifūgā savus virspalagus, kas bija tikpat raibi un krāsaini kā lakatiņš uz viņas galvas.

-     Varētu padomāt, ka tu šeit bieži iegriezies, - viņa Denisam sacīja.

* * *

-    Kāpēc tu tur vispār līdi? Kāpēc gāji iekšā numurā? - Mamuts jautāja, un nevarēja saprast, vai viņš šo rīcību nosoda vai arī atbalsta. - Tev bija konkrēts uzdevums: sēdēt un klausīties, iegaumēt. Tev neviens nelūdza iejaukties.

-   Taču iejaukties vajadzēja! Bet neviens nenāca! Tāpēc ari devos uz turieni…

-    Un ko tu izdarītu? Viens pret diviem, ar kailām rokām pret pistoli!

Deniss paraustīja plecus.

-     Es nezinu… Kaut arī… Es taču izdarīju! Ja es būtu sēdējis atejā trešajā stāvā, Rūķis mierīgi aiznestu piecdesmit tūkstošus dolāru! Bet es tos atņēmu un atdevu Aloškinam…

-    Jā? - Mamuts bija pārsteigts. - Raportos viņi norādīja, ka soma bijusi numurā… Par tevi vispār nav ne vārda…

-      Kā tad tā! - Deniss sašutumā pielēca kājās, taču Mamuts uzlika uz pleca smagu kā baļķis roku.

-    Nekā sevišķa: visi cīnās par rādītājiem. Viņi izvirzīti apbalvošanai. Un ko tu esi zaudējis? Ne kārtējo zvaigznīti, ne nākamo pakāpi. Tev būtu izrakstījuši vēl vienu simtnieku, es to tāpat nokārtošu!

-    Ne jau tur tā lieta! - Deniss īgni noteica. - Es taču ne naudas dēļ… Vienkārši - visam jābūt taisnīgi!

-     Diemžēl taisnīgums - tā ir pati deficītākā prece, - Mamuts nopūtās. - Par to tev nāksies pārliecināties visu mūžu. Bet tomēr tu esi drosmīgs puisis! Tas Kovaļevskis ir divreiz desāts - par laupīšanu un miesas bojājumu nodarīšanu. Viņam bija «TT1 » ar klusinātāju, un viņš grasījās nošaut Lagušu vannas istabā. Ja tu nebūtu piesteidzies un sacēlis troksni, viņš tā arī būtu izdarījis!

Deniss apmierināti pasmaidīja. Kapteiņa uzslava viņam daudz ko nozīmēja. Taisnīgums bija atjaunots.

-    Ja jau tu esi dk dedzīgs, es tev kaut ko iemācīšu, - operatīvais darbinieks sacīja un pamirkšķināja. - Skādes!

Viņš zibenīgi izstiepa roku un satvēra Denisa uzaci.

-    Tagad paraut uz sāniem, lūk, tā, - un gatavs! Asinis aizlej acis, prednieks ir padarīts akls, viņš ir demoralizēts un izsists no ierindas! Pilnīgi drošs paņēmiens pret jebkuru spēkavīru. īpaši vērtīgi ir tas, ka trauma ir niecīga un ātri sadzīst, - Mamuts krita azartā. - Vajag tikai labi patrenēties. Paņem zobu birsd, nostiprini to sejas līmenī un trenējies. Satver - parauj, satver - parauj… Sākumā pirksti noslīdēs, pēc tam sari sāks padoties - pa dažiem matiņiem, pa kušķītim… Kad būsi izlietojis simts birstītes, tu spēsi ar vienu rāvienu noraut uzaci pat japānim!

-    Kāpēc - pat?

-   Viņiem ir šauras uzacis, īsas, neērtas.

-    Kā jūs to zināt?

-    Zinu gan…

Kapteinis vēlreiz pamirkšķināja Denisam un uzsita uz pleca.

-      Kādā svarā tu boksējies? Vieglajā? Gribi, es tev iedošu kultūristu kompleksu, lai tu varētu uztrenēt muskuļus? Lieka masa vienmēr var noderēt…

Pie durvīm norunātajā veidā pieklauvēja. Aprāvies pusvārdā, Mamuts devās atvērt durvis. Kārtējā VDK atbalsta studentu vienības sanākšana kā parasti notika galvenā

'TT - F. V. Tokareva konstrukcijas pistole. (Tulk. piez.) pasta telpā. Vienas no neskaitāmajām durvīm gaitenī veda uz Mamuta plašo kabinetu. Pastā vienmēr bija daudz cilvēku, tāpēc piecpadsmit jaunieši nāca šurp, nepievēršot sev uzmanību.

Mamuts atgriezās ar Sašu Zubovu - vienības komandieri un organizētāju, kurš dienesta dokumentos bija apzīmēts ar kodētu nosaukumu «Zvans». Zubovs beidza piekto kursu, jau uzskatīja sevi par Pārvaldes štata darbinieku, pazina daudzus virsniekus, bija labi ieredzēts vadības kabinetos un pēc jurista diploma saņemšanas grasījās gadu mācīties Minskas augstākajā skolā. Viņš bija dažus gadus vecāks par pārējiem vienības locekļiem, taču kopumā izskatījās pēc pieauguša vīra: oficiāli sdngra seja, uz- valks-krekls-kaklasaite, nesteidzīgas, cienīgas manieres, apdomīgs, pārliecināts runas veids.

Taču - par spīti ārienei - viņš bija savs puisis, un visi viņu mīlēja. Denisu viņš bija neuzkrītoši vērojis, līdz kādu dienu apstādināja gaitenī, uzsmaidīja kā labam draugam, aizveda pie lodziņa, parunāja par dzīvi dzīvīti, tad pēkšņi pajautāja:

-   Vai tu negribētu iepazīties ar interesantu darbu? Kaut kas līdzīgs operatīvajai vienībai…

-    Līdzīgs?

-      Nu ja. Tikai tā nav komjauniešu, bet gan VDK vienība.

Pārsteigtais Deniss saprata, ka viņš nejoko.

-    Kas būs jādara? Jāziņo par saviem biedriem?

Zubovs saviebās: acīmredzot visi kandidāti uzdeva

vienu un to pašu jautājumu.

-    Nē taču. Pretizlūkošanas līnija. Darbs tikai ar ārzemniekiem. Bet ko darīt - pastāstīsim.

Tas bija apbrīnojami. Gaitenis, kurā trokšņoja simtiem balsu, notupušā palodze, blāvais, sen nemazgātais stikls, gaidāmais seminārs ārzemju literatūrā - viss bija ikdienišķs, pazīstams un pierasts. Un pēkšņi - šāds piedāvājums! Denisam bija rosīga daba, un paralēli mācībām viņš nodarbojās ar daudzām citām lietām - ātršaušanu ar pistoli, boksu, sadarbojās ar apgabala jaunatnes avīzi… Turklāt vienmēr bija tiecies pēc romantikas, bet no vārdiem «pretizlūkošana» un «ārzemnieki» tā vien vēdīja romantika. Patiesībā, ne tikai vējoja - romantika plūda straumēm.

-    Esmu ar mieru! - viņš nedomājot piekrita.

-    Labi, - Zubovs pamāja. Šķiet, ka jau bija pārliecināts par šādu rezultātu. - Ja tu zini kādus krietnus jauniešus, par kuriem tu galvo, vari piedāvāt ari viņiem…

Mamuts un Zubovs apstājās pie durvīm.

-     Sveiks, Denis, - Saša draudzīgi pamāja ar roku un pagriezās pret kapteini, turpinot gaitenī sākto sarunu.

-     Kāpēc tev ar viņu jādalās? I>ai pats meklē cilvēkus, audzina! Pēc gatavā vienmēr ir daudz gribētāju…

-    Kas man prasīja? Ģenerālis deva komandu: palīdzēt piektajai nodaļai. Bet Smirnovs pavēlēja man. Taču ar varu neviens netiks dzīts. Lai aprunājas ar puišiem…

-    Deniss gan ir malacis, - Mamuts mainīja tematu. - Rezultāts pēc rezultāta.

-    Jā, esmu dzirdējis, - Zubovs pamāja. - Tur nav ko brīnīties. Vai atceries, kas ir vina krusttēvs?

Pie durvīm ik pēc pusminūtes sāka klauvēt Ieradās Vaļera Ščeglovs, aiz viņa - brāļi Bezusovi, Toļiks Voroņecs, Saša un Viktors no filologiem, Zeņa Somovs. Pēc tam, ar mūžīgo smaidu simpātiskajā, viltīgajā sejiņā iespurdza Vaļa Rižkova. Viņu bija piesaistījis Deniss, lai veiktu speciālas operācijas, kurās bija vajadzīga bezkompleksainu un sabiedrisku sieviešu piedalīšanās. Pagaidām grupai šādi uzdevumi nebija jāveic un vienīgā specoperācija, kurā Vaļa sevi realizēja, bija drātēšanās ar Mamutu. Šādu secinājumu Deniss izdarīja, pamatojoties uz netiešām pazīmēm un zināmu jūtu nesavaldīguma izpausmi no abām pusēm.

Kamēr Rižkova sačukstējās ar Zubovu, metot atklātus skatienus uz Mamutu, parādījās kārtējais apmeklētājs - sagumis vīrietis ar izstieptu trisstūrveida seju, kurā bija sastingusi grūtsirdības un neapmierinātības ar dzīvi izteiksme. Vīrietim bija atkārušās ausis un saburzīts uzvalks. Rokā viņš turēja avīzi «Экономика и жизнь».

-    Sveiki, Valentin! - Mamuts ar draudzīgu smaidu pasniedza viņam roku, kaut arī Deniss būtu varējis likt galvu ķīlā, ka tā ir tikai labvēlības imitācija. - Sēdies, tūlīt visi sapulcēsies.

Vīrietis apsēdās pie galda, ieurbās avīzē ar tādu interesi, it kā tajā drukātu bildes no žurnāla Playboy.

Atkal pieklauvēja - bija atnācis Hlopkins no psihologiem, aiz viņa Koja un Ļoša no ekonomistiem, pēc tam vēl divi «psihi»… Pēdējais, ar astoņu minūšu nokavēšanos, uzradās Vitjka Osipovs. Viņš norūpējies rauca pieri un nemitīgi skatījās pulkstenī. Arī viņu bija piesaistījis Deniss: labi mācās, daudz lasījis… Izrādījās, ka šie kritēriji der tikai studentu auditorijai: darbs Vitjku neinteresēja, un no viņa nebija nekādas atdeves. Deniss jau bija sapratis, ka šis ir lieks balasts, taču pateikt to Mamutam viņš nespēja: pats taču bija atvedis cilvēku, turklāt, ko ar viņu tagad iesākt, kad jau ir lietas kursā par visu?…

-     Sāksim, biedri! - Mamuts oficiālā tonī sacīja. Viņš apsēdās blakus grūtsirdīgajam svešiniekam, līdzās iekārtojās Zubovs, pārējie saspiedās uz dīvāna un dažiem krēsliem. Bija skaidri redzams, ka kabinets nav paredzēts dk daudziem.

-   Stādu jums priekšā manu kolēģi, kapteini Agejevu no ideoloģiskās nodaļas.

Grūtsirdīgais pacēla acis no avīzes.

-   Pēc vadības lēmuma, - viņš daudznozīmīgi pašķielēja uz vienaldzīgi sastingušo Mamutu. - lai pastiprinātu cīņu ar ideoloģiskajām diversijām, mums vajag ciešāk balstīties uz plašām sabiedrības masām…

Tālāk kapteinis pastāstīja par briesmām, ko rada svešas ideoloģijas iekļūšana padomju sabiedrībā, neģēlīgajiem CIP plāniem izmantot sociālistiskās iekārtas demorali- zēšanai jauno, nepieredzējušo paaudzi, aicināja būt modriem un mobilizēt studentus kā jaunatnes avangardu ap partijas un komjaunatnes kodolu. To sakot, Agejevs kaut ko švīkāja bloknotā, kā konspektējot paša uzstāšanos.

-    Ņemot vērā ideoloģiskās līnijas svarīgumu, esmu pilnvarots jums piedāvāt pāriet uz sadarbību ar mūsu nodaļu… -

viņš nobeidza savu uzstāšanos un nervozi ievilka bloknotā pēdējo līniju.

-   Tā ir pilnīgi brīvprātīga lieta, - Mamuts piebilda. - Kas vēlēsies - varēs pieņemt Valentīna Petroviča piedāvājumu.

-     Kas mums jūsu nodaļā būs jādara? - Rižkova pajautāja un nerātni palūkojās uz Mamutu. Viņš saglabāja pilnīgu vienaldzību.

Agejevs domīgi noskatīja vienības biedrus, pamanoties nevienam nepaskatīties acīs, uz brīdi iegrima domās, it kā izlemjot: vai viņiem var atklāt paredzamā darba būtību. Taču kaķi maisā nepērk, un viņš izšķīrās.

-    Jāziņo par noskaņojumu studentu vidē. Jānoskaidro neveselīgas tendences zināmā jaunatnes daļā. Jāinformē par ekstrēmistiskām organizācijām un grupējumiem… Un tā tālāk.

Pārpildīto kabinetu pāršalca izsmejošas rosības vilnis - puiši grūstījās, piemiedza ar aci, skubināja cits citu:

-    Piesakies!

-    Sākumā tu…

-    Skaties, Ļoška grib!

-    Nē, lai vispirms Voroņecs!

Agejevs nolēma, ka ar savu spilgto un pārliecinošo runu ir tā ieinteresējis studentus, ka tūlīt pie viņa pārnāks visa vienība. Vienkārši katrs kautrējas būt pirmais, kas spers izšķirošo soli.

-   Nebaidieties, lai Konstantīns Ivanovičs neņem jaunā: mēs taču darām kopēju darbu!

Mamuts un Zubovs ar nožēlu saskatījās: to, ko Agejevs ar nomācošu tiešumu piedāvāja jaunajiem cilvēkiem, jaunieši izprata viennozīmīgi - tā bija ziņošana. Šī nodarbe tika uzskatīta par apkaunojošu, un katrs vienības kandidāts vispirms uzdeva jautājumu: vai viņam nenāksies ziņot par biedriem. Un tikai pēc tam, kad bija saņēmis noliedzošu atbildi, turpināja sarunu. Patlaban viņi strādāja ar svešiniekiem: ārzemju tūristiem, jūrniekiem, delegācijām, un šādi aizsargāja valsti no kapitālistisko izlūkdienestu tīkoju- miem.

Tēlot parastus padomju cilvēkus ASV-PSRS draudzības vakarā, pavadīt rietumvāciešus trīs dienu ceļojumā pa Donu, vērot, vai somi nefotografē kara lidlauku vai slepenu rūpnīcu, piedāvāties francūžiem par iespējamiem objektiem vervēšanai vai izpildītājiem dažādiem uzdevumiem, kas saistīti ar ārzemnieku uzturēšanās noteikumu PSRS teritorijā pārkāpumu, - tas ir viens.

Bet darīt to, ko viņus aicina Agejevs, ir pavisam kas cits. Ari tam var atrast gribētājus, taču no cita kontingenta: starp aizkaitinātiem, kompleksu pārņemtiem neveiksminiekiem vai tieši otrādi - starp karjeristiem, kas cenšas izsisties dzīvē ar kantora palīdzību, vai cilvēkiem, kas pieķerti ar «kompromatu»… Iespējams, ka arī starp vienības biedriem var atrast darbam ar «ideologiem» piemērotu kandidātu, ja darbojas smalki, pacietīgi, rūpīgi saldinot rūgto biķeri un aizplīvurojot gaidāmās darbības raksturu. Taču šeit nepieciešama individuāla pieeja, sarunas aci pret aci, tālu no svešiem skatieniem. Bet tik tieši visu priekšā paziņot: nu ko, jaunieši, piesakieties ziņotājos, varēja tikai Agejevs. Un patlaban viņš ir vienīgais, kurš nebija sapratis, ka viņa misija ir ar troksni izgāzusies.

-        Valentīnam Pavlovičam ir taisnība, - Mamuts apstiprināja. - Es ne uz vienu neturēšu ļaunu prātu. Mēs patiešām darām vienu darbu…

Agejevs piekrītoši pamāja.

-    Lai ietaupītu laiku, rīkosimies šādi, - Mamuts ierosināja. - Visus, kas vēlas pāriet pie Valentīna Petroviča, lūdzu pacelt roku.

Rosme norima, jauniešu sejas kļuva nopietnas, iestājās klusums. Nepacēlās neviena roka.

«Ideologs» ar neizpratni raudzījās uz neapķērīgajiem jaunajiem cilvēkiem. Vai tiešām viņi nesaprot, kas no viņiem tiek prasīts?

-    Kas vēlas palikt kopā ar mani?

Acumirklī pacēlās sešpadsmit rokas, par vienu vairāk, nekā vienības biedru, jo Vaļa Rižkova pacēla abas rokas. Viņa nedaudz pacēla ari kāju modernā «laiviņā», taču ne visai augstu, tāpēc to pamanīja tikai Mamuts, kurš tikko manāmi pasmaidīja.

-    Kā redzat, Valentīn Petrovič, gribētāju, kas pārietu pie jums, nav, - ar tēlotu līdzjūtību sacīja Mamuts.

Agejevs aizcirta bloknotu, iebāza to kabatā, paņēma avīzi un devās uz durvīm. Zubovs pavadīja viņu līdz durvīm, bet atgriezies Mamutam pačukstēja:

-   Vai zini, ko viņš man teica? Ka tu visu sarīkoji tīšām. Bet tad, kad tika paceltas rokas, tu viņiem mirkšķināji…

Mamuts pasmīnēja. Tāds nu Agejevs bija.

* * *

Nez kādēļ visvairāk darba ir pavasarī pirms īstas tveices iestāšanās. Un vasaras beigās. Aktivitātes periodi bija kā posmkājiem. Maijs un augusts, velns lai tos parauj. Kapteinis Agejevs strādāja jau pietiekami sen, lai to zinātu, un bija redzējis pietiekami daudz, lai spētu izcelt un nosvītrot kopsaucējus.

Šodien ir divdesmitais augusts, termometra stabiņš tuvojas trīsdesmit pieciem grādiem, līdz sastingumam vēl tālu. Tihodonska ņudz kā liels skudru pūznis, un kapteiņa Agejeva diena ir izplānota pa minūtēm. Viņš piecēlās sešos, astoņos jau sēdēja darbā pie rakstāmgalda, izskatīja mapītes ar lietām. Pagājušajā nedēļā mapīšu skaits bija ievērojami palielinājies, Agejevs līdz zināmam laikam centās nepievērst tām uzmanību. Patlaban šis laiks bija pienācis, nekur nespruksi, visam noteikd savi termiņi.

Sparīgi darbojoties ar spīdošu kapilāro pildspalvu, viņš katrai lietai ierasti sastādīja darba plānu, sadalot to pa punktiem 1, 2, 3, 4, apakšpunktiem l«a», 3«b», 6«c», 18«d», kuriem bija savi nelieli apakšpunkti l«a»-bis, 3«b»-bis un tā tālāk. Visas šīs noņemšanās mērķis bija sadalīt sarežģītu un šķietami neizpildāmu veselumu daudzās elementārās pirmskolas sarežģītības līmeņa daļiņās. Pēc tam katra šāda daļiņa, katrs šāds apakšpunkts tiks laists darbā, kura smadzenes bija kapteinis Agejevs. Par viņa rokām, kājām un citiem orgāniem kalpoja aģenti, eksperti, iestāžu un uzņēmumu pirmo - «režīma» - daļu priekšnieki vai to organizāciju partorgi, kuros šādu nodaļu nav, miliči, kā arī parasti cilvēki, kas ne ar ko neizcēlās, kurus izmantoja «pa tumšo» un kuri dažreiz pat nenojauta, ka pilda kādus uzdevumus.

Daudz skribelēšanas. Ļoti daudz. Filmās un grāmatās par čekistiem to nerāda un par to neraksta.

Sakārtojis plānās mapītes ar svaigajām lietām, kapteinis Agejevs ķērās klāt citām mapēm - uzbriedušām, no putekļiem un sasvīdušām rokām nomelnējušām muguriņām. Pulkstenis ir 10.15. Atkal skribelēšana, no kuras sāk lauzt labās rokas īkšķi. Savāda lieta: kad Agejevs skicē savā bloknotā, viņš nejūt nekādu laušanu, nekādas sāpes. Laikam tāpēc, ka tad viņš atslābinās un atpūšas, bet tagad saspringti skata cauri ideoloģiskos diversantus.

Agregātu rūpnīcas strādnieks Trjapkins, pielējies kā mārks, skaļi deklamējis pandņu: «Atcelt brīvdienu - to partija mums prot, gribētos kaut reizi nedaudz paplostot…» Klāt bijis iecirkņa meistars Bobrikovs, kurš Trjapkina izdarības nav pārtraucis. Tā rezultātā praksē nozīmētie PTS1 audzēkņi - nepilngadīgie Ivčenko un Venčiks - sākuši atkārtot pantiņu un skaļi smieties. Papildziņas: Bobrikovs ari bijis iereibis, turklāt dzēris kopā ar Trjapkinu. Vēl papildziņas: Ivčenko bijis narkotiku reibumā pēc anašas lietošanas. Materiāli, kas raksturo incidentu, savākti diezgan vispusīgi, atliek tikai pieņemt lēmumu.

Agejevs iegrima domās. Bobrikovs ir PSKP biedrs, neklātienē mācās mašīnbūves institūtā, viņam par pazeminātu maksu piešķirta ceļazīme uz Indiju. Te viss ir vienkārši: par dzeršanu ar padotajiem un to, ka nekas netika darīts, lai pārtrauktu antipartejiskus izteicienus, - stingrais rājiens ar ierakstu, kā ideoloģiski neizturētai personai aizliegums braucienam uz ārzemēm, ziņojums uz institūtu -, lai pavēro, vai viņš ir augstākās izglītības cienīgs.

Ivčenko ir nepilna ģimene, māte - dzērāja, viņš pats ir milicijas uzskaitē par narkotiku lietošanu un velosipēdu zādzību. Lai tad arī milicija ar viņu tālāk nodarbojas…

Venčiks - agrāk nekur nav bijis iejaukts, mācās labi, domā stāties institūtā, tēvs ir maizes kombināta galvenais inženieris. Šeit ir lauks profilaksei - paziņot komjaunatnes komitejai un tēvam uz darbu, lai atskaitās partijas komitejā, kā viņš audzina dēlu…

Ar Trjapkinu bija vissarežģītāk: pati zemākā kategorija, nemācās un negrasās to darīt, uz ārzemēm pat nedomā braukt… Ko tādam padarīsi? Ja nu vienīgi - uzbērt sāli uz astes… Tiesa, ir maiņas priekšnieks, ir iecirkņa partorgs, lai tad šie arī atbild par zemo ideoloģijas līmeni. Partorgam - rājiens bez ieraksta, maiņas priekšniekam - stingri aiz-

' PTS - profesionāli tehniskā skola. (Tulk. piezj rādīt.. Nākamajā reizē, kad Trjapkins dkai pavērs muti, viņi to nožmiegs savām rokām!

Uf. Nolicis pildspalvu sāņus, Agejevs atvilka elpu, pakustināja pirkstus, uzpūta tiem. Iedžinkstējās vietējais telefons.

-    Zvana sešdesmit trešās skolas direktors, - dežurants paziņoja. - Grib pakonsultēties. Savienot?

Kaut velns viņus visus rāvis! Viņš taču negrib konsultēties par gramatikas likumiem, atkal sapūtīs pīlītes, bet darba jau tā ir pilnas rokas! Taču sešdesmit trešā skola ir viņa operatīvajā iecirknī, un, ja jau pats direktors zvana, tad lieta ir nopietna, viņš var piezvanīt arī uz rajona komiteju, bet varbūt ir jau to izdarījis: ar partiju «konsultējas» pirmām kārtām.

-    Savieno…

Direktoru sauca par Nikolaju Petroviču. Satrauktā baritonā viņš paziņoja, ka divi devītās klases skolnieki saķēpājuši portretus sabiedrības mācības grāmatā, izkropļojot partijas un valdības vadītāju izskatu.

-    Kā izskatu? - Agejevs mēģināja precizēt.

-   Vadītāju, - Nikolajs Petrovičs konspirējās. - Pa telefonu nevaru teikt. Ja nepieciešams, es tūlīt atvedīšu to grāmatu…

Agejevs grūtsirdīgi paskatījās uz kartona mapju kaudzi.

-     Sakiet, Nikolaj Petrovič, - viņš sirsnīgi ieteicās, - kā jūs uzskatāt: tā ir nerātnība vai pretpadomju akcija?

-    Es nezinu, - rūpju pārņemtais baritons atbildēja. - Tas jānoskaidro jums…

-     Bet jūs taču pazīstat savus skolniekus? - kapteinis virzīja nepiekāpīgo direktoru uz to ceļu, kuru pašreizējā brīdī uzskatīja par pareizu. - Viņi ir parasti skolēni vai arī imperiālisma algotņi?

-    Nē, nē, ko jūs! Parasti skolnieki, komjaunieši, - direktors saprata, ko nozīmētu tas, ja viņam uzticētajā skolā atklātu «imperiālisma algotņus». - Ari ģimenes ir labas… Visticamāk, ka tā ir vienkārši palaidnība…

-     Tad izsauciet vecākus, un lai de viņus noper par šādām palaidnībām! - Agejevs ieteica.

-    Mēs to izdarīsim! - iepriecinātais Nikolajs Petrovičs nobēra. - Varat nešaubīties! Paldies par konsultāciju!

Agejevs atviegloti uzelpoja un atkal sparīgi ķērās pie nākamajām lietām.

Fašistiskā organizācija, ko vada Rodions Baidaks (iesauka Fīrers). Izstrādāšanas termiņi beigušies. Vajag saņemt vai nu rājienu vai… Kapilārā pildspalva sāka sparīgi skraidīt pa papīru:

«Ar mērķtiecīgi savervēta R Baidakam tuva cilvēka (pseidonīms Ķieģelis) palīdzību izdevies noskaidrot, ka R. Baidaks un viņa paziņas Skorčenko, Jeļisejevs, Gosticins, Ļevčikovs patiešām sauc sevi par fašistiem un ir piešķīruši R. Baidakam iesauku Fīrers. Tomēr minētajām personām nav nekādas ideoloģiskās bāzes, viņi nezina fašisma teorijas pamatus un par to neinteresējas, literatūru par attiecīgo jautājumu nav studējuši. Tā kā Baidaka un viņa paziņu izglītības un kultūras līmenis ir zems, viņi nespēj apgūt un vēl jo vairāk izplatīt fašistiskās teorijas. Nosaukumu «fašisti» viņi izmanto citu jauniešu grupējumu iebiedēšanai un tam, lai iedvestu bailes komerckiosku īpašniekiem, no kuriem viņi cenšas iegūt meslus naudā. Politiskās motivācijas viņu darbībā nav. Tādējādi šajā gadījumā minētās personas būtu jāuzskata nevis par ekstrēmistisku organizāciju, bet gan kriminālas ievirzes huligānu grupu.

Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu:

1.   Nepieciešams pārtraukt R. Baidaka un viņa grupas tālāko darbību.

2.  Informēt par šo grupu Tihodonskas pilsētas IeD.

3.    Avotu Ķieģelis izmantot turpmākajai iekļūšanai negatīvi orientētā un politiski nenoturīgā jaunatnes vidē.

Nodaļas operatīvais pibvarotais kapteinis Agejevs.»

Pusdivpadsmitos - vesela zvanu gūzma. Vismaz divi no tiem prasīja Agejeva aktīvu iejaukšanos. Divu stundu staigāšana pa kabinedem, gaidīšana pie aizslēgtām durvīm, drudžaina vajadzīgo frāžu un pārliecinošu formulējumu meklēšana. Reizi pa reizei viņš pēkšņi it kā pamodās, atklājis, ka nepiespiesti pļāpā ar mašīnrakstītāju Raječku, ar acīm glāstot viņas apaļīgos, karstos gurnus, kas slēpās zem vasaras biksēm -, bet galvā klikšķ taustiņi un sviriņas: tāds un tāds punkts, tāds un tāds apakšpunkts.

14.00 - pusdienas. Kioskniece ar rozā uzmavu uz pirksta, jauno avīžu elastīgums vēl pagaidām nesaburzītajās locījuma vietās, sešpadsmit veikala pelmeņi, svaigu tomātu salāti, viesmīle Vika un tievas, zilganas dzīsliņas uz viņas bālajām kājām. Zem halāta slēpjas nokārušās trīsstūrveida krūtis, kas līdzinās aplokšņu atlokiem.

Visas šīsdienas tikšanās ir pārceltas uz konspiratīvo dzīvokli Kaukāza ielā. Cilvēku ir pārāk daudz. Pārdevējs, pastnieks, students, dramatiskā teātra grimētājs… No lielākās daļas (ar maziem izņēmumiem) nav nekāda labuma. Tās ir drazas, kas paliek tējas sietiņā, viss labākais iziet cauri un dara savu darbu. Vismaz tā liekas pašam Age- jevam. Taču tiem, kas ir augšā, kas vērīgi seko, lai kapteinis ar cilvēkiem strādātu aktīvāk, tiem, iespējams, labāk redzams. No augstuma. Iespējams, ka no šiem tūkstošiem «nekā» arī veidojas «kaut kas».

…Agejeva konspiratīvais dzīvoklis ir visparastākā dzīvojamā platība. «Izīrē izolētu vienistabas dzīvokli centrā, visas ērtības, telefons, pēc remonta, tīrs, ne dārgi.»

Dienesta dzīvokļu Pārvaldei trūkst - tā Agejevam tika pateikts. «Patlaban vairs nav tie laiki,» mīklaini izteicās Zaišnijs, pēc katra vārda sitot ar plaukstu pa galdu. Vai nu viņš cerēja, ka drīz «tie» laiki atgriezīsies, vai ari uzskatīja, ka īstu konspiratīvo dzīvokli tādam kretīnam kā Agejevs nedrīkst uzticēt.

Šo mitekli Agejevs izvēlējās, izskatījis milzums sludinājumu. Ērta vieta. Netālu atrodas tirgus, nemitīga cilvēku drūzmēšanās, caurstaigājama kāpņu telpa ar izeju uz caurstaigājamu pagalmu, saimniece ar normālu biogrāfiju un bez kompromitējošiem sakariem, kaimiņi nav ziņkārīgi… No finansu daļas iedalītajiem līdzekļiem Agejevs samaksāja par gadu uz priekšu un, neprasot atļauju, ielika savu - mazu, bet funkcionālu «Gerd» sistēmas slēdzeni. Katram gadījumam viņš ataicināja kompetentu cilvēku, kuru kolēģi bija iesaukuši par Ošņātāju. Apskatījis katru dzīvojamās platības kvadrātcentimetru, speciālists apstiprināja: tīrs.

Tā Agejevs sāka strādāt Kaukāza ielā 22. Reizēm šeit juta kaut kādu skābenu maitas smaku, un viņam sāka rasties aizdomas, ka viltīgā saimniece kaut kādā veidā izmanās vest uz šejieni maukas un viņu kavalierus. Taču pēc tam viņš nomierinājās. Smirdēja ari kāpņu telpā. Un ari pagalmā ne mazāk. Smirdēja it visur.

* * *

Vikas vēders arī bija bāls, ar iebaltām zeķturu svītriņām un sarkanīgiem nospiedumiem - no veļas. Dziļi iegrimusī naba atgādināja vecu lodes ievainojuma rētu. Zem tās nevīžīgi melnēja noskūtā kaunuma apmatojuma matiņi, kas atkal bija sākuši ataugt. Toties krūtis bija tādas pašas kā tajā pirmajā zīmējumā: nokārušās, trisstūrveida, ar maziem, gandrīz neredzamiem galiņiem. Kad Agejevs vilka pa tiem ar mēli, viņa sarāvās un sāka smagi elpot.

-    Kāpēc noskuvies? Slimoji?

Viņa aizsedza sariņus ar plaukstu.

-     Nē… Taisīju abortu. Ja būtu zinājusi, pielabotu, lai būtu gluds… Citādi neglīti…

Neglīts viņā bija praktiski viss. Gan palīkās kājas ar neapgrieztiem nagiem, gan taukaini spīdošā mugura, gan noļukušais vēderiņš un neizteiksmīgā seja. Taču šis neglītums Agejevu dīvainā kārtā uzbudināja - tāpat kā kiosk- nieces sarkanīgā uzmava. Šodien viņš bija uzstādījis personisko rekordu, izkniebjot Viku trīs reizes. Ja viņas vietā būtu skaistā un ar labu augumu apveltītā Raječka, visticamāk, ka viņš ar kaunu būtu izgāzies.

Kapteinis pavērās pulkstenī. Šodien operatīvo tikšanos grafiks bija mainīts: grimētāju viņš bija pārbīdījis uz vakaru, bet pārdevēju pat pārcēlis uz rītdienu. Taču «logs» jau gāja uz beigām.

-     Ģērbies, - viņš nokomandēja. Viktorija paklausīgi apsēdās uz neapklātā dīvāna un sāka vilkt izstaipītās triko biksītes.

-    Kad man uzrakstīt par vadītāju? - viņa lietišķi painteresējās. - Un krāvēji… Nemitīgi dzer un uzkož pelmeņus. Bet kas tad maksās? Onkulis?

Viņa ļoti nopietni izturējās pret saviem jaunajiem pienākumiem.

-    Uzraksti šovakar, - Agejevs samierinoši sacīja. - Rīt atnāksi trijos uz šejieni un atnesīsi.

-   Vai palagu paķert? - Viktorija precizēja. - Citādi dzel- dina…

Patiešām, dibenu un muguru klāja sarkani plankumi.

-    Nu… - Agejevs pat apjuka no šāda neviltota tiešuma. Sieviete bija pārliecināta, ka sekss ir neatņemams viņas slepenā darba atribūts. - Paķer.

Kā ziņotāja Vika nemodināja nekādu interesi. Ja nebūtu maniakālās vēlēšanās aplaizīt aplokšņu atlokus, Agejevs nekad nebūtu viņu iesaistījis sadarbībā. Tas, ko viņš darīja, bija visīstākā dienesta stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. Bet varbūt pat kaut kas ļaunāks. Kādu gan ģīmi saviebtu Zaišnijs, ja ieraudzītu, kas notiek konspiratīvajā dzīvoklī! To iedomājies, Agejevs ar ļaunu prieku novilka «hm».

-     Bet vai dzīvokli man iedos? - Vika jau bija apģērbusies un godbijīgi skatījās uz savu kuratoru.

-    Ko? Kādu dzīvokli?

-     Es jau sen stāvu rindā… Taču bez blata neko nav iespējams dabūt…

Agejevs vēlreiz noteica «hm», taču ar citu pieskaņu. Tik ilgi, kamēr cilvēki tā dcēs viņa pārvaldes visvarenībai, par informatoru trūkumu nevarēs sūdzēties.

-    Nu… Ne uzreiz, protams…

-    Protams, protams, - cerību spārnotā Vika pamāja.

-   Tagad izej pagalmā, no turienes uz Mazo šķērsielu.

-    Kāpēc? Man ērtāk uz Kaukāza, tuvāk pieturai.

-   Tā vajag!

-    Labi…

Viņa nelīda skūpstīties uz atvadām, un Agejevam tas patika. Siekalaini sentimenti ir pilnīgi lieki, un ļod labi, ka Vika pret visu, kas notiek šajā istabā, izturas kā pret neatņemamu darba sastāvdaļu.

Kapteinis vēlreiz paskatījās pulkstenī. Šodien viņš ir nepieļaujami samazinājis intervālus starp slepeno līdzstrādnieku pieņemšanām. Tas var radīt nevēlamas tikšanās un ziņotāju atšifrēšanu…

Pie durvīm noteiktā manierē piezvanīja. Tas bija Ķieģelis.

-   Tu ieradies par trim minūtēm ātrāk, - Agejevs bargi sacīja. - Laiku jāievēro krietni precīzāk.

Kurlovs saviebās un neko neteica. Kurators mainīja toni.

-     Pēdējā informācija izrādījās visai laba, - kapteinis izmocīja smaidu un mēģināja draudzīgi uzsist Ķieģelim uz pleca, taču puisis izvairījās un, neizņemot rokas no džinsu kabatām, nolaidās uz krēsla.

Agejevs zināja, ka šādi sēdēt viņam ir neērd, taču, šķiet, puisim ļoti vajadzēja kaut kā izrādīt savu neatkarību.

-    Un ko tālāk? - Kurlovs pajautāja.

-    Kā parasti. Šo un to precizēsi. Tevi netur aizdomās?

Agejevs iekārtojās uz vēl aizvien siltā dīvāna, nolika uz

ceļiem bloknotu, mašināli notēmēja pildspalvu uz tīro lapu.

-    Nē, - Ķieģelis drūmi atbildēja.

-      Visvairāk tu biji pamanāms pie tā… sava kursa biedra… Lukaško! Vai pēc tam nebija nekādu sarunu?

-     Nē, - Ķieģelis sadrūma vēl vairāk. Bija jūtams, ka saruna viņam ir nepatīkama.

-    Vai neko nepārrunājāt? Vai kāds nemēģināja uzzināt, kas būtu varējis iegāzt? Kura maita?

Bet Agejevam tieši patika teikt cilvēkiem nepatīkamas lietas.

Sārtums studenta vaigos kļuva bālāks. Kurlovs saspringa, savācās, kā gatavojoties lēcienam.

-     Tu domā, kāpēc es jautāju? - Agejevs samierinoši nopūtās. - Es par tevi uztraucos. Ukrainas kanālu mēs slēdzām, divus vietējos piegādātājus nodevām milicijai. Ieinteresētās personas vienmēr sāk meklēt cēloni. Es gribu, lai tu būtu ārpus jebkādām aizdomām.

-    Es zinu, ka jūs vēlat man tikai labu.

-    Tikai bez sarkasma. Tas ir pilnīgi lieks. Es patiešām tev vēlu labu. Tu lūdzi likt mierā Baidaku - es to izdarīju. Viņa fašistiskās padarīšanas ir aizmirstas.

-    Ir reizes, kad gribu jūs nožņaugt…

-    Muļķības, - Agejevs pašūpoja galvu. - Es taču esmu tavs draugs. Tava zemapziņa, kura neļauj tev pieķerties man, - tā to zina. Tā ir krietni gudrāka par tevi. Uzticies tai!

Sergejs neatbildēja. Uz bloknota lapiņas bija ērti iekārtojusies nimfete, kas centās saskatīt savu kājstarpi.

-     Labi. Pie lietas. Tu nedrīksti ne ar ko izcelties, nedrīksti atšķirties no pārējiem, nedrīksti mainīt ieradumus un dzīvesveidu. Tā ir tavas drošības ķīla. Tu turpini iet uz kopmītni, tu sarunājies, dzer, stāsti anekdotes… Pēc mūsu datiem sīrieši gaida lielu partiju opija, tiklīdz tā būs klāt, tavi draugi par to uzzinās… Un tu ari… Atkārtoju: svarīgākais ir neizceldes!

-      lai neizceltos, man katru dienu jāsmēķē anašu, - Kurlovs drūmi noteica. - Vai pat jāduras. Citādi pret mani nebūs nekādas uzticības. Ja ari būs, tad par opiju man neviens nestāstīs. Kāpēc stāstīt, ja nav nekādas intereses?

-      Pareizi, - Agejevs piekrita. - Tāpēc tev vajag maskēties. Tu esi savs puisis, Serjoga Kurlovs, nedaudz vējagrābslis, meitu ģēģeris, izsitējs - vai ari kas tur vēl? Serijs - kā tevi parasti sauc. Ari par narkotikām tu interesējies. Taču, cik tu izsmēķēsi: puscigareti, ceturtdaļu, ievilksi vienu dūmu, - tas ir atkarīgs no tevis. Vari pat katru reizi nesmēķēt. Agrāk tu taču reti ar to niekojies? Pareizi. Tu esi brīvs cilvēks - šodien smēķēju, parit atpūšos, kāda jums dala?

-       Pateikt ir viegli! Turklāt… Ja es vispār negribu smēķēt?

Agejevs gurdi pasmaidīja.

-Tad nesmēķē. Vispār. Un uzpļauj visam… Es taču neieteikšu tev kaut ko sliktu, Sergej. Vai tu mani saproti?

Nimfete bija tikusi līdz turienei ar pirkstu un iegremdēja to līdz galam. Sergejs skatījās uz lapiņu un juta, ka viņam stipri dauzās sirds.

-    Es atkārtoju: es vēlu tev tikai labu!

-     Lai notiek, - Sergejs sacīja, nolicis uz ceļiem savas milzīgās dūres. - Es eju, smēķēju. Ko tālāk?

-    Tālāk tu nāc pie manis, iepriekš piezvanījis pa telefonu. Tagad tu esi pārbaudīts cilvēks, un es tev iedošu savu tiešo telefonu. Pieraksti to, pēc tam iegaumē un sadedzini.

Agejevs izrāva no bloknota lapiņu, pastiepa to Kur- lovam kopā ar pildspalvu.

-    Pieraksti ar savu roku. Tā vajag.

Viņš skaidri, pa vienam, nodiktēja sešus ciparus.

Ķieģelis pierakstīja numuru un iebaza lapiņu džinsu aizmugurējā kabatā.

-Un?

-   Tu nāc tad, kad tev ir nopietnas un konkrētas ziņas, lai veld nešķiestu laiku. Mani interesē «kur» un «cik». Un, protams, ari uzvārdi. Ja tu pēkšņi uz ilgu laiku pazudīsi vai paziņosi, ka visas kojas atmetušas šo lietu - es vienkārši nodomāšu, ka tu melo. Un, liekas, nebūšu kļūdījies…

Agejevs paņēma atpakaļ pildspalvu un turpināja zīmēšanu.

-    Vai ari tas neģēlis Baidaks tavos ziņojumos kļūs par svēto. Viņš taču ir tavs draugs? Taču draudzība ir draudzība, bet es tev pastāstīšu kādu atgadījumu…

Tagad nimfete bija sažņaugusi rokā apavu lāpsdņu. Bet lāpstiņas vietā taču varēja būt ari kurpnieka īlens - vai tad ne?…

-    Kāds mūsu palīgs - tāds pats jauneklis kā tu - nolēma spēlēt dubultu spēli, - nepaceļot acis no bloknota, noburkšķēja Agejevs. - Viņa tuvs draugs bija saistīts ar ieroču tirgoņiem. Ļoti nopietna grupa: zādzības no armijas noliktavām, militāro priekšnieku korupcija, kontakti ar bandītiem… Mēs paļāvāmies uz savu cilvēku, bet viņš, brīdinājis draugu, sāka mums piegādāt dezinformāciju. Domāja, ka mēs neko neuzzināsim. Muļķīgi, vai ne? Mēs vienmēr visu pārbaudām, turklāt ne reizi vien - un tad, kad pārliecinājāmies par nodevību, viņš dabūja kameni…

-    Kas ir «kamene»? - Kurlovs pajautāja. Viņš klausījās ļoti uzmanīgi.

-    Šajā gadījumā par kameni kļuva patrona. To nejauši atrada divkoša kabatā. Tikai vienu patronu. Taču ar to pietika… Pašlaik viņš atpūšas uz pašām tālākajām nārām no loga Borodjanskas stingrā režīma kolonijā.

Agejevs pacēla galvu un vērīgi palūkojās sava sarunu biedra acīs.

-     Citā gadījumā par kameni var kļūt morfina ampula. Svarīgākais, lai nodevējs saprastu, par ko viņš saņem sodu. Vai tu saprati manu domu, Kurlov?

-    Sapratu, - Kurlovs pieceļoties sacīja. - labāk lietot morlinu pašam. Tas būs krietni drošāk. Vai ne?

Agejevs pasmaidīja.

-    Jebkurā gadījumā varu garantēt vienu: no nodaļas cīņai ar narkobiznesu es tevi katrā gadījumā izpestišu. Viennozīmīgi.

-    Paldies, - Kurlovs sacīja un devās uz durvīm.

Mājās viņš izvilka lapiņu ar cipariem un iemācījās no galvas telefona numuru, pēc tam izvilka sērkociņus un drūmi pasmīnēja. Kafkas mašīna bija viņu iesūkusi pilnīgi un galīgi. Kā īsts ziņotājs pilda instrukcijas pat savā istabā, kur viņu neviens neredz. Stāsts par kameni bija izrādījies ļoti pārliecinošs. Un pamācošs.

Viņš pagrozīja lapiņu rokās. Otrā pusē, iebāzusi galvu starp izplestajām kājām, pati sevi laizīja nepilngadīga meitene. Sergejs pacēla lapiņu pie acīm. Aizsmēķēja. Tas drīzāk bija Bērdelijs nevis Pikaso. Pārskata lekcijās par gadsimtu mijas rakstniekiem un māksliniekiem Lidija Niko- lajevna Bērdelijam bija veltījusi kādas desmit minūtes: nelietim labi padevās zīmēt makstis un failus, bet pirms nāves viņš savam testamenta izpildītājam izmisīgi lūdzās sadedzināt visus savus darbus… Vai kapteinim Agejevam kādreiz ienāks prātā lūgt ko līdzīgu?

Taisnības labad jāatzīmē, ka šis maukuris zīmē labi. īpaši jau kā neprofesionālis. Sergejs iemeta lapiņu ar nimfeti galda atvilktnē. Lieliski zīmē, maita.

Pēc tam nez no kurienes istabā ievēlās cilvēki, šeit bija ari melnie - Lukaško un Čumas kaimiņi. Solomons sāka uzmākties Svetkai, viņa klusējot atvairijās ar kāju un trāpīja Solomonam kājstarpē. Kola Lukaško gulēja savā gultā uz vēdera, aiz vaigiem bija redzamas miklās lūpas - likās, ka viņš būtu ar galvu piespiedis slieku. Nerimtīgais Rodiks gulēja uz muguras, un, kaut ko kliedzot, vāļāja sev virsū Zotovu no ceturtā kursa. Zotovai mugurā bija skaista blūzīte ar slīpu kakla izgriezumu un vairāk nekā. Gurni ir slapji, spīd, un kad viņa ar pienbalto pakaļu plaukšķina pa Rodiku, skaidri dzirdama slapja skaņa: plunkš. Debesis aiz loga iekrāsojušās oranžā un violetā krāsā. Oranžā - tā bija laternu gaisma uz ielas, tās iededz ap vienpadsmitiem. «Cik ilgi es šeit nīkstu?» Sergejs nodomāja.

-      Es gribu iet projām, - Svetka Bernadska viņu pasauca. - Es vairs nevaru, Serjoža. Lūdzu…

Viņas zilie prožektori satumsuši, lūpas trīc. Solomons, kurš minūti bija dejojis viņas priekšā, piespiedis rokas pie kājstarpes, lēni adiecās. Solomona purnā visās varavīksnes krāsās laistījās spīvas afrikāņa dusmas.

Sergejs piedraudēja viņam ar pirkstu. Solomons nošņācās un ieslēdzās tualetē.

-      Kāda velna pēc tu vispār šurp atvilkies, muļķe, memmesmeitiņa? - Sergejs iesaucās.

Padesībā viņš pats bija šo atvilcis, taču bija par to jau aizmirsis.

-    Ļauj man iet, - Bernadska atkārtoja, un Kurlovam patika šāda pazemība.

Svetka bija mainījusies kopš tās dienas, kad abi bija sagaidījuši «purgenus». Precīzāk, no nākamās. Viņš bija nesekmīgi meklējis Svētku pa visu pilsētu, pat piebraucis «Vakara Avīzē», tur pateica, ka Svetkai vajadzētu dežūrēt tipogrāfijā. Aizbrauca uz tipogrāfiju: veci fotosalikuma aparāti, aiz tiem - sievišķi baltos halātos, viņas klaudzināja kā ložmetējs un lamājās cita ar citu; korektoru istabās avīžnieki dzēra alu un lasīja sleju novilkumus. Visiem ir karsti, visi nikni, neviens nezina, kas ir Svēta Bernadska un vispār - kāpēc sardze laiž cauri, kas pagadās.

Sergejs nokāpa lejā ēdnīcā, pie kompota glāzes iepazinās ar puisi no «Vakara Avīzes», tas pateica, ka Svetka visdrīzāk varētu būt «Kaukāzā», viņai tur darīšanas. Kādas darīšanas? Nu tā… Kaut kāda intervija… Puisis atvainojās. Aizgāja pēc vēl viena kompota un vairs neatgriezās. Sergejs aizbrauca uz viesnīcu, tur valdīja nervoza rosība. Daudz miliču, augšā nevienu nelaiž, vestibilā riņķo cilvēki, no visām pusēm skan aprautas frāzes: «Teroristi uzbruka, gribēja sagrābt par ķīlniekiem mūziķus…», «kādi teroristi, tās ir tikai mācības…», «nē taču, ceturtajā stāva apzagts numurs…».

Pie tukšās letes ar plāksnīti «Iekārtošana» mīņājas rūtainais Deniss. Kad parādījās administratore, atdeva tai atslēgu un izgāja uz ielas. Viņš šeit dzīvo vai? Kaut kāds trako nams…

Pastaigājis pa vestibilu, Sergejs izgāja uz ielas un jau grasījās braukt projām, kad parādījās Svetka - jautra, dzīvespriecīga.

-    Sveiks, Seijoža! Ko tu šeit dari?

-    Bet tu?

-    Es intervēju Vinsu…

-    Labi, palasīsim!

Viņš iesēdināja Svētku mašīnā, taču aizveda viņu nevis uz mājām, bet gan uz Kailo kalnu - vientulīgu, mežonīgu vietu, kas atradās gluži līdzās centram; ļoti ērti. Atgāza Svētku sēdeklī, novilka krekliņu, krūšturi un uzreiz pamanīja sarkanīgu plankumu uz kakla.

-    Kas tas tāds?

-Tas? Nieki… Nedaudz apdedzinājos…

Sergejs viņai iesita, sākumā ne īpaši stipri. Viņa sāka bļaut:

-    Kas tu tāds esi? Ko tu no sevis iedomājies? Vienreiz pārgulējām, un uzreiz esmu tev kaut ko parādā?

Viņa izsdepa pirkstus, gribēja saskrāpēt seju, taču nespēja, kaut arī ieskrāpēja roku. Svetka vēl sacīja, ka no Baltimoras līdz Tihodonskai ir divpadsmit tūkstoši kilometru, un, pat ja viņa loceklis kādreiz izaugs dk garš, viņa speciāli tur, Baltimorā, iegādāsies speciālu sunīti, lai tas nokož pēc iespējas lielāku gabalu. Sergejs pajautāja:

-   Tu patiešām domā, ka kāds no tiem maitas gabaliem ņems tevi līdzi? Tu esi caurums, kādu Baltimorā ir atliku likām!

Svetka paskatījās uz viņu kā uz idiotu. Un sāka smieties. Sergejs nodomāja: vai tiešām būšu pateicis nepatiesību? - un galu galā iesita viņai pa vēderu. Jau sen vajadzēja to izdarīt Svetka izvēmās mantu nodalījumā, visu ceļu viņa sēdēja, atspiedusi galvu pret paneli, un skatījās uz saviem vēmekļiem. Viņa vairs nesmējās un neskrāpējās.

-     …Lūdzu, - Svetka vēlreiz atkārtoja. Viņai piebalsoja līdzās novietotās gultas čīkstoņa.

-    Ej, - Sergejs atļāva.

Svetkai bija slīdigas plaukstas - it kā tās būtu nokaisītas ar sīkiem stikla putekļiem. Zilie prožektori pārvērtušies par diviem ezeriem, viņa pielēca kājās, ādas kurpju papēži sāka klidzināt uz durvju pusi.

-    Lasies, lasies vien.

Priekštelpā kāds pieklauvē. Svetka ielido atpakaļ ar muguru pa priekšu, tik tikko nenokrīt. Uz sliekšņa izaug divi spēkoņas ar kartupeļu formas deguniem. Viņi līdzinās viens otram kā brāļi Znamenski[4].

-     Visi paliek savās vietās! - viens no viņiem nokomandē.

Viņš paliek pie durvīm, klusi saka otram: tikai nedari muļķības, saprati? Otrs puisietis dodas pie gultas, kurā guļ Kola Lukaško. Zotova inerces pēc turpina plaukšķināt ar pakaļu pa Rodiku, viņš skatās viesī ar tukšām kā auto lukturi acīm. Brālis Znamenskis atzinīgi bubina: hop-hop, meitenīti.. Pēc tam pieiet pie Lukaško un ar kāju sper pa nierēm. Lukaško bļauj, izlec no gultas.

-    Kas ir?

-     Nekas, - brālis saka, uzmanīgi pētot ienadzi. - Tu mums esi parādā par četrdesmit devām, Lukaš. Ja neno- rēķināsies, maksās tavi draugi. Un ari draudzenes.

Blokā iestājas kapa klusums, var pat dzirdēt, kā aiz grīdlīstes čabina tarakāni. Beidzot Rodiks nomet no sevis Zotovu, šūpojoties pieceļas kājās. Viņa bikses sakrokojušās pie pašām potītēm. Seja kā ģipša maska, acis trakas, bez zīlītēm. No viņa'tā vien spiežas ārā hašišs, taču Rodiks valdās. Viņš māk savaldīties, ja grib.

-   Tā, puiši, - viņš klusā balsī saka. - Zūdiet pakaļā. Abi. Un lai es jūs te vairs neredzētu, skaidrs? Pakaļā, mans tētis…

-     Bet varbūt tu labāk paņemsi mutē? - brālis Znamenskis pārjautā, izvelkot no kabatas nazīti un akurāti nogriežot ienadzi.

-    Veči, nevajag, - Kola Lukaško palūdz, viņa seju klāj plankumi, uz zoda spīd siekalas. - Es aizņemšos naudu, es tūlīt…

Pirmais brālis Znamenskis - tas, kurš stāv pie durvīm, ielido sienā tā, ka viņa deguna līmenī uz krāsotā apmetuma paliek asiņains traips ar ašiem, tieviem stariņiem, kas plešas uz visām pusēm. Sergejs nesteidzas laist viņu vaļā, viņš vēlreiz atvēzējas un ietriec puiša galvu aplodā. Pēc tam atver durvis un izmet viņu gaitenī. No tualetes atskan

Solomona satrauktā murmināšana. Viņš skaita lūgšanas savā dzimtajā suahili.

-     Bet tagad saloki savu pretīgo nazīti, - Sergejs pavēlēja, pavērsis pirkstu pret otru brāli Znamenski. - Un fīksi ņem pēdu! Nu!

-Tu esi varens sūdagabals, - ar cieņu noteica spēkoņa, paslēpjot nazīti kabatā. Viņš izgāja gaitenī, palīdzēja savam biedram piecelties, uzmetis viņa roku sev uz kakla.

-Taču zvēru, liktenis tev lēmis mirt pa ceļam uz reanimāciju! - viņš pie lifta nokliedza. - Iegaumē manus vārdus!

Svetka Bernadska pieskrēja pie durvīm, aizcirta tās, pagrieza slēdzeni.

-       Serij, ek, muļķi… - Kola Lukaško murmināja, paslēpjot seju plaukstās. Viņš vēl nebija atžirdzis. - Tu taču netiksi ārā, ka es tev saku. Es ari netikšu. Neviens netiks. Vitjoks jau divus gadus tur kojas, tie ir viņa cilvēki, viņš nepiedos. Sis par katru viņu matiņu paprasīs, par katru gramu…

-   Vēl ir pārāk agrs, lai ietu projām, - Rodiks autoritatīvi paziņoja. - Mēs viņus sodīsim.

Viņš bija tieši tāds pats, kad trieca savu Lancia cauri visai pilsētai pa pašu ielas vidu. Rodiks kūpināja cigareti, piedūmojot visu bloku ar jaunu melnplūmju porciju. Sergejs juta, ka vēl mirklis - un viņš izvemsies.

Sergejs iegāja vannas istabā, pabāza galvu zem krāna un šādi stāvēja piecas minūtes. Iespējams, ka pat visas desmit. Vai pusstundu. Pēc tam atgriezās blokā. Ūdens tecēja pa kaklu un seju, atstājot slapjas švīkas, un Sergejs skaidrā, mierīgā balsī sacīja:

-    Labi. Visiem liels good bye. Mēs ar Svētku ejam mājās.

Bet visi jau gulēja. Debesis aiz loga bija kļuvušas spoži

melnas kā gumijas zābaks. Cuma gulēja kopā ar Zotovu, uzlicis celi uz viņas kailā vēdera, nēģeri no ķīmijas fakultātes savās gultās bija izstiepušies miera stājā un šņākuļoja caur īsajiem, saplacinātajiem deguniem. Lukaško bija aizmidzis sēdus - tajā pašā pozā, kādā viņš bija skaidrojis par Vitjoku, ka šis turot visas kojas. Negulēja dkai Svetka un Rodiks; Svetka sēdēja uz grīdas un lasīja «Žurnālista» aprīļa numuru, piebīdījusi sev klāt galda lampu, Rodiks sēdēja blakus - drūmojās, vaikstījās, it kā izvingrinot seju pirms kārtīga kaudņa.

-    Iesim, - viņš pieceļodes sacīja.

* * *

Gestapo sēdēja palīgtelpā, skatījās pa televizoru «Preses ekspresi». Viņa krēsla elkoņu balsts bija nolipināts ar sažuvušām košļājamās gumijas piciņām.

-   Tie esat jūs?

Viņš izņēma no mutes košļājamo gumiju, iztriepa to pa krēslu, piecēlās, šķindinot kabatā atslēgas.

Rodiks piegāja pie taksofona, kas karājās vestibilā, iemeta monētu, uzgrieza numuru. Viņš ilgi gaidīja, kad tajā galā atbildēs, pēc tam pateica dažus vārdus klusā balsī un uzkāra klausuli. Viņam red kad nācās kaut ko atkārtot.

Svetka stāvēja pie stikla durvīm, skatījās uz ielu. Gestapo, klibojot no palīgtelpas pie durvīm, paspēja ar acīm ap- tausfit viņas pēcpusi, Svetkas džinsus, cauri kuriem bija izspiedušās gumijiņas.

-   Tur kāds ir, - Svetka sacīja, rādot tumsā.

-    Nu un tad? - Gestapo noburkšķēja.

-    Tur patiešām kāds ir!… - Svetka strauji pagriezās pret viņu.

Gestapo neko neatbildēja, viņa pelēkie vaigi saplaka, salipa kā futbola bumbas kamera, no kuras izlaists gaiss. Viņš atvēra durvis, ārā smaržoja pēc naksnīgā gaisa un akācijām.

-     Tu, Svetka, pāris minūtes pasēdi kopā ar Gestapo, viņš tev kaut ko pastāstīs par iekšējo uzbūvi, - Rodiks sacīja. - Mēs drīz būsim klāt.

Uz ielas bija tumšs un kluss. Tukšajā stāvvietā bija dkai trīs mašīnas: Lancia un divi «devītie» pie sāniem. Tie stāv tuvu, gandrīz cieši klāt, bloķējot Lancia durtiņas. Aiz stikliem gail cigarešu uguntiņas, vienas mašīnas durvis ir atvērtas, no tās rēgojās kāja, kas ar papēdi klaudzināja pa asfaltu. Sergejs pieliecās atkritumu kastei, kas stāvēja pie ieejas, izvilka metāla urnu, izkratīja no tās atkritumus.

-    Nu ko, smerdeļi, nenāk miegs? - no «devītā» atskanēja balss. - Mēs domājām, ka būsiet tikai no rīta…

No mašīnas ar vēderu pa priekšu izlīda neaptverams vīrietis, no ausīm līdz pat potītēm apaudzis ar taukiem. Zem krekla viļņojās vēders. Acīmredzot tas tad ari bija Vitjoks. Aiz viņa izkāpa četri puiši, kā arī Znamenskis jaunākais. Iesāņus pavīdēja vēl dažas ēnas.

-     No bailēm, šķiet, vēderi sāp? Esat nolēmuši atdot piķi? - resnais sacīja. - Pareizi. No jums divi taukšķi. Ieskaitot soda naudu par dīkstāvi un morālo kaitējumu. Un, protams, mēs jums pabojāsim veselību, lai turpmāk nelektos.

-    Pasūkā, - Rodiks īsi atteica.

Kaujinieki klusējot līda viņam virsū. Rodiks šūpojās, viņš netaisījās bēgt projām. Sergejs ērtāk satvēra urnu, atvirzīja roku.

-    Paej malā, Rodik, aizķeršu…

Vienam viņš iebelza pa krūtīm, otram trāpīja pa roku. Pēc tam viņam izsita urnu un uzklupa no visām pusēm - klusējot, naidīgi un nikni, ne tā, kā to bija darījuši čekisti Oktobra parkā. Tie uzbruka, sekojot kaut kādiem noteikumiem, it kā kāda nežēlīga sporta veida sacensībās, bet šie lēca kā zvēri, bez jebkādiem noteikumiem, tikai ar vienu mērķi - nožņaugt, pārlauzt mugurkaulu, salauzt sprandu…

Sergejs ar elkoņiem kādam iesita, kļuva nedaudz brīvāk, citu saķēra aiz galvas un pārsvieda pāri plecam, pagriezās un ar dūri iemauca pa draudīgi balsnējošo seju. Bum! Galvā atskanēja skaņš zvana sitiens, patiesībā visa galva bija pārvērtusies skaņā zvanā, tikai kā gan kāds bija pamanījies ielikt iekšā smago mēli un novilkt virvi? Acu priekšā viss sagriezās, taču viņš turpināja sist pretiniekiem, un pēc katra izklupiena to kļuva par vienu mazāk.

Beidzot Sergejs palika aci pret aci ar brāli Znamenski, šim rokā bija nazis.

-    Vai neesi aizmirsis par reanimāciju, maita? - brālis klusi atgādināja.

Viņš krustiski novicināja nazi, cenšoties sagriezt seju. Sergejs adēca atpakaļ, paklupa pret aizmugurē guļošo Rodi- ku, kuru viens no kaujiniekiem turpināja spārdīt ar kājām. Krītot Sergejs saķēra šo futbolistu aiz krekla un uzmeta sev virsū kā segu. Krist bija sāpīgi. Turklāt futbolists ar pieri iebelza viņam pa degunu. Taču pēc tam Sergejs viņu sagrāba aiz matiem un piespieda vairākas reizes iebadīt asfaltā.

Piecelties kājās Sergejam palīdzēja brālis Znamenskis: viņš turēja pie Sergeja kakla nazi un vilka aizvien augstāk un augstāk. Sergejs uzspurdza kā tauriņš.

-    Lūk tā, - Znamenskis viņu uzslavēja. - Bet tagad tu iesi un Vitjokam pasūkāsi. Viņam ir ierūsējis kopš pagājušās nakts.

-    Ej dirst… - Sergejs nogārdza.

Vairāk viņš neko nevarēja pateikt, jo naža asmens pārbrauca pa bedrīti zem gāmura, un Sergejs izdzirdēja, kā pa krekla krādziņu klusi norit sīkas, siltas lāses.

-   Vairāk ne vārda, saprati? - brālis Znamenskis sacīja. - Uz priekšu.

Resnais Vitjoks sēdēja mašīnā, smēķēja. Bikšupriekša bija atpogāta, no turienes vīdēja saburzīta apakškrekla mala. Magnetolā sēca Rozenbauma balss.

-      Kurš man sacīja «pasūkā»? - Vitjoks pajautāja, pievēris vienu aci, lai tajā nelīstu dūmi. - Vai tu, maukuri?

Sergejs nodomāja, ka ir ieķēpājies līdz ausīm. Nav kur sprukt, ko gribēs, to ar viņu izdarīs. Bet grib viņi, zonas maitas, lūk, ko…

-    Klusē? Nu, tad…

Pēkšņi atskanēja troksnis, kas kļuva arvien skaļāks, - likās, ka taisās nolaisties smagais 11-86. No ielas puses kopmītnes pagalmā iebrauca četras mašīnas, durtiņas atvērās, mašīnām vēl braucot, no tām izlēca kaut kādi cilvēki. Viņi dažās sekundēs nogāza uz asfalta Znamenski, Vitjoku un Sergeju, ar seju uz leju sāka vilkt uz krūmu pusi. Vitjoks bija trāpījies milzīgam puisietim, gandrīz dkpat lielam, kā viņš pats. Galva maziņa, sānos saplacināta - plēsoņa. Uzrauts deguns, kas kā cūkas šņukurs bija iespiests sejā. Kad no Vitjoka biksēm izkārās krāniņš, viņš iebelza pa to ar kāju, iekārtojot to atpakaļ biksēs. Aiz šķidrajiem krūmiņiem, amonjaka piesātinātajā «noliešanas» pļaviņā, visus sameta vienā kaudzē kā malkas pagales. Bālsejains puisis, kas atgādināja Pjero un kurš bija nosēdējis pāris gadus stingrā režīma kolonijā, notupās līdzās Sergejam. Aiz sporta bikšu jostas vīdēja pistoles spals.

-    Kurš nogāza Rodiku, maitas? Labāk pašam atzīties… Es saku, ka tā būs labāk. Nu?…

Brālis Znamenskis, šķiet, gribēja kaut ko sacīt, atvēra muti - no tās izlija tumšs ķīselis. Vitjoks skatījās debesīs un ātri šļūkāja kājas pa zāli.

-    Kurš nogāza, to pašu nogāza, - Sergejs sacīja. - Tur, blakus.

Pjero, liekas, nenoticēja. Viņš izvirzīja žokli, pacēla plaukstu, taisoties iebraukt Sergejam sejā.

-     …Neaiztiec, ka tev saku, - Rodiks atkārtoja. Viņu veda zem rokām, pieturot no abām pusēm. - Tas puisis ir kopā ar mani. Dzirdi?

Roka atvirzījās. Pjero izbrīnīti pavērās uz Rodiku, tad Kurlovu.

-     Ar tādu purnu… Bet es viņam gandrīz izskrūvēju spuldzes.

-     Celies, Serij, - Rodiks sacīja. - Tas ir Borja Slota. Mans galvenais izpalīgs.

-   Ja jau tāda tā lieta… - Slota palīdzēja Sergejam piecelties, transformējot atriebes ieroci šaurā, spēcīgā plaukstā. - Kad iet vaļā kautiņš, nav laika skaidrot…

Neizskatījās, ka viņš būtu noskumis. Sergejs ar pirkstu pieskārās asfalta nobrāztajai sejai, nospļāvās, ar kabatlakatiņu aizspieda asiņojošo brūci uz kakla. Borjas Slotas draugi atvilka atiikušos Vitjkas komandas kaujiniekus, noguldīja līdzās komandierim un brālim Znamenskim, sastājās aplī un sāka lēkāt, izsviežot kājas neizprotamā dejā. No pļaviņas atskanēja dobju sitienu troksnis un neskaidri izsaucieni.

-     Bez slapjā, - Slota brīdināja. - Rodiku šeit ir manījuši…

Baismā deja izbeidzās, taču aplis ap sakautajiem ienaidniekiem neizklīda. Atskanēja kaut kādas skaņas, šķita, ka līst ūdens. Uzvarētāji čurāja uz uzvarētajiem.

Kad izrēķināšanās bija galā, Baidaks, tikko turoties kājās, piegāja pie nekustīgajiem ķermeņiem.

-Tātad, - viņš neskaidrā balsī rezumēja, taču tie, uz ko tas attiecās, saprata katru vārdu. - Šeit nespert ne kāju. Ieiesiet kojās - visi būsiet līķi.

Sergejs ar abām rokām vēl aizvien turējās pie galvas. Tajā vēl aizvien dunēja zvans.

-    Kāpēc mēs iznācām? - viņš Rodikam pajautāja. - Kāpēc nepagaidījām puišus?

Rodiks atmeta ar roku.

-    No kā mums jābaidās? No šitiem mēsliem?

Viņš nevērīgi iedūra pirkstu tumsā. Mūžīgi nemierīgais skatiens uz mirkli sakoncentrējās.

-    Ej, pārsien sevi, tev kakls sagriezts no auss līdz ausij! Gestapo bija ļoti laipns, viņš uzzieda jodu uz Sergeja

brūces, sameklēja vati, saiti un visai veikli uzlika pārsēju.

-    Vajag iedzert zāles, - viņš ieteica, neskatoties acīs. - Antibiotikas.

Baidaks dzēra kaut kādas zāles no metāla Slotas

blašķes. Aizcirtās mašīnu durtiņas. » »

-    Braucam? - Rodiks pajautāja. Varēja manīt, ka viņam

kļūst arvien labāk. »

-    Mēs iesim kājām, - Kurlovs atbildēja. - Bet tu brauc.

-    Liels jūdes? - Rodiks paraustīja plecus. - Nu, skādes! Kad mašīnas bija aizbraukušas, Sergejs palūdza Ber-

nadskai pildspalvu un ielīda «devītajā», kurā bija sēdējis Vitjoks. Saulessarga kabatiņā viņš atrada dokumentus, pierakstīja visus datus. Kā arī mašīnu numurus. Ziņotāja dzīvē tomēr gadās patīkami mirkļi.

-    Kam tev tas vajadzīgs? - Svetka pavaicāja.

-    Ej pastaigāt, - Sergejs caur zobiem novilka un iebāza roku mantu nodalījumā. Viņš darbojās intuitīvi, kaut ari nojauta, kas tur varētu atrasdes. Intuīcija nepievīla. Mantu nodalījumā bija pistole un šķautņaina granāta. Pistoli viņš iebāza azotē, bet granātu atstāja vietā.

-   Tagad iesim…

Viņš pavadīja Svētku līdz mājām, ne reizi nepavēris muti - pat tāpēc, lai ieliktu cigareti. Kāpņu telpā bija tumšs un kluss. Uzkāpis līdz pirmajam kāpņu laukumiņam, viņš pagrieza Svētu ar muguru pret sevi un sāka līst zem svārkiem. Taču stipri apreiba galva, karsts kamols rāvās no kuņģa dzīlēm uz āru, tik tikko to izdevās noturēt Atspiedusies pret margām, Svetka pacietīgi gaidīja. Blāvi baltoja atsegtā sēža.

-    Sveiki, - Sergejs ar grūtībām izrunāja un skrēja ārā. Pie mājas viņš izvēmās. Pēc diviem kvartāliem viņam trāpījās taksofons, un viņš piezvanīja, kur vajag. Sergejs vēlāk pat nespēja atcerēties kā tika līdz mājām.

OTRA DALA

PROGRAMMA «TĪRĀS ROKAS»

1. nodala

Augstākajā līmenī

Auksta diena Maskavā,

1995. gada 14 janvārī pīkst. 19.45

Puisim, kuru atrada Elektrorūpnīcas ielas 17.a numura boileru mājā, sānos vīdēja caurums trīslitru burkas kakliņa lielumā, un no tā kā lāsteka bija izslīdējis gabals sasalušas plaušas. Mutē iebāzta žurku apgrauzta zivs aste.

Viņu atrada kaimiņu mājas pusaudži, kuri tieši šeit gatavojās piebeigt pudeli «Zvērkāvja», un kāds no viņiem pievērsa uzmanību rokai, kas rēgojās no krāmu kaudzes.

Kamēr izmeklētājs nopratināja pārbiedētos devītklas- niekus, operatīvais milicijas pilnvarotais Reškins apstaigāja dzīvokļus. Tā bija ikdienišķa un pierasta lieta.

-     Vakar agri no rīta skatos, ka pagraba durvis līdz galam vaļā, - kapteinim teica večiņa no trešā stāva. - Parasti tās ir aizslēgtas, bet atslēgas - pie mājas pārvaldnieka Vasilija Fjodoroviča…

Jauns pāris no ceturtā stāva paziņoja, ka boileru mājas durvis stāv vaļā jau trešo dienu.

-      Aizvakar vakarā, atceries, Taņ, mēs nācām no

Sidorovičiem, un durvis bija vaļā, - teica bāls, neizteiksmīgs puisis, pakasot savas krūtis.

-   Jā, atceros, - piebalsoja Taņa - ņipra, dedzīga brunete, pilnīgs vīra pretstats. - Tur vēl stāvēja Seva Voroncovs ar kaut kādu vīrieti.

-    Kas tas par Sevu Voroncovu? - saausījās Reškins.

-   Viņš ir no tiem… No biezajiem.

Puisis brīdinoši satvēra Taņu aiz rokas, bet viņa tikai paraustīja plecus.

-   Seva dzīvo sešdesmit pirmajā dzīvoklī. Kolosāli iekārtots…

-    Kā tu zini? - laulātais draugs satraucās.

-Tīri nejauši, - kapteinis uzsita uz pleca palsajam vīrietim. - Vienā mājā dzīvojat, kāds kaut ko pamuldēja - sievām patīk kulstīt mēli… Labi, draugs, kāp lejā, bet es tūlīt…

Azarta pārņemts, Reškins uzskrēja piektajā stāvā, piezvanīja pie sešdesmit pirmā dzīvokļa durvīm. Neviens neatvēra.

Palsais jauneklis no ceturtā stāva mirušajā atpazina

savu kaimiņu Vsevolodu Voroncovu. >

-    …Kā tad tā… - viņš murmināja. - Vēl šorīt dzirdēju viņa soļus augšā. Izrādās, nav bijuši viņa…

-    Aprakstiet vīrieti, kuru jūs redzējāt kopā ar Voroncovu, - palūdza izmeklētājs.

-   Nu tāds… Parasts, ādas jakā. īsi mati, seja apaļa. Nu tāds pats kā visi, ko tur teikt… Visu laiku košļāja. Bija dzirdams, kā gumija atraujas no zobiem.

-   Vai varēsiet viņu atpazīt?

-    Nu kā lai to… Laikam…

Izskatījās, ka lieta būs viegli atklājama. Reškins pagāja sāņus un mēģināja izsaukt rajona nodaļu.

-   Kas viņam iebāza mutē to zivs asti? - jautāja puisis no ceturtā stāva.

Pieaicināto liecinieku klātbūtnē divi miliči uzlauza sešdesmit pirmā dzīvokļa durvis. Taņa nebija melojusi - iekārta «Ričas» viesnīcas līmenī: Libānas ciedra mēbeles, Buhāras paklāji, «Tehniks», mājas kinoteātris ar kvadro- sistēmu. Lai gan nekas neliecināja par laupīšanu, tomēr izmeklētājs lika durvju atslēgu noņemt - rit viņš to nosūtīs trasoloģiskai ekspertīzei.

-    Bet kā būs ar dzīvokli? - palsais kautrīgi pajautāja, ar interesi skatīdamies apkārt. - Apzags kā likts!

-    Nebaidies, - Reškins viņu nomierināja. - Ar nagliņu aizsitīsim, zīmogu uzliksim. - Neviens nebāzīs degunu.

Jautātājs šaubīdamies paraustīja plecus. Nebija skaidrs, uz ko attiecas šīs šaubas: zīmoga apsardzes spējām vai kapteiņa nesenajam skaidrojumam par viņa sievas informētību. Varbūt kā uz vienu, tā otru.

Reškina rācija iepīkstējās.

-      Tas tavs Voroncovs ir aktīvs Basmanova ONG1 biedrs. No Papiņa «dēliņiem», iesauka - Sevrjugins. Astoņdesmit septītajā sodīts par ieročiem, pēc tam apsūdzēts par bandītismu, bet izspruka sveikā - trūka pierādījumu. Mēs piezvanījām Organizētās noziedzības pārvaldei, viņi tūlīt atbrauks…

Lai jau brauc… Reškins atkal nokāpa lejā boileru mājā. Eksperts palūdza viņam paturēt gaismekli un ar foliju aplīmētu lietussargu, lai detaļas uz notikuma vietas fotogrāfijas būtu skaidras un izteiktas.

-     Citādi tā muļķīgā zivs aste visu laiku atrodas ēnā. Nekādi nespēju to nofiksēt Savā mūžā neko tādu neesmu redzējis.

Uzplaiksnīja zibspuldze - vienu, otro, trešo reizi… Beidzot kriminālists nolaida aparātu.

-    Klausies, Reškin, bet varbūt te tie jaunieši blēņojušies, iebāzuši to asti. Tu nepajautāji, ko viņi pie šņabja piekoduši?

'ONG - organizētas noziedzības grupējums.

- Nemuldi niekus, - drūmi noburkšķēja Reškins.

Te oda pēc nopietnām grūtībām, šī neizskatījās pēc parastās sadzīves problēmas, lieta var iegūt negaidītus pavērsienus, var rasties neparedzēti sarežģījumi. Intuīcija nebija pievīlusi operatīvo darbinieku. Bet ne viņš, ne ari kāds cits nevarēja iedomāties, kādas sekas radīs šīs slepkavības izmeklēšana.

Auksts vakars Maskavā.

1996. gada 10. februārī

-   Liekas, es noberzu kāju, - čukstēja Irina Aleksejevna.

Mirolevičs pašķielēja uz leju, zem galda. Sieva neuzkrītoši novilka kurpi un parādīja uztūkušu, sarkanu papēdi.

-Sāp?

-    Mmjā.

-   Kāds reiz man teica, ka apavi no Kartjē esot ērtāki par paša ādu.

-   Es teicu, ja mēs nenopirksim šīs kurpes, man šovakar nebūs ar ko iet. Tās sarkanās ir pārāk vulgāras.

Tas, kas šobrīd notika starp viņiem, atklāja Dzelzs Paura vājo vietu. Jo, ja tik atbildīgā pieņemšanā sieva rāda vīram noberztu papēdi, bet viņš ar prieku to apskata un nopietni apspriež šo problēmu, tātad, par spīti ietekmei, varai un bailēm, ko viņš iedveš ne jau bikliem ļaudīm, pats bija zem šīs tupeles un zem šī papēža.

Mirolevičs uzlika savu lielo plaukstu viņas pirkstiem, kuri turēja sudraba dakšiņu ar siļķes gabaliņu: viss būs labi, mīļā, neuztraucies. Irina Aleksejevna pasmaidīja, viegli ar galvu piebikstīja viņa plecam - šis žests satrauca Nikolaja Petroviča vīrieša ego līdz pašiem būtības dziļumiem.

Irinas dēļ viņš bija pametis ģimeni, licis uz spēles savu karjeru - komunistu laikos aiziešana pie jaunas aktrises tika uzskatīta par «morālu nenoturibu» ar visām no tā izrietošajām sekām. Vienkārša maucība netika nosodīta, ja nepieķēra un ārēji viss izskatījās pieklājīgi. Bet ja dk atklāti… Tad varēja zaudēt partijas biļeti! Viņam paveicās: ar laiku partijas komitejas dzelzs disciplīna strauji atslāba, bet partijas biļeti ar tagadējā prezidenta vieglo roku varēja nomest publiski pat no augstās tribīnes. Tāpēc arī iztika bez «organizācijas» iejaukšanās…

-    Ielej man šampanieti, dārgais…

Pa labi un pa kreisi no viņiem stiepās milzīgs galds, - kā bezgalīga šoseja, - ko ierāmēja čalojošu, smejošu, nopietni runājošu cilvēku galvu rinda. Reizēm kāda galva pagriezās pret Nikolaju Petroviču un apjautājās par viņa veselību vai par viņa bērnu veselību, vai vienkārši palūdza pasniegt ikru trauciņu. «Jā, paldies, labi…» - «Vienkārši brīnišķīgi, paldies.» - «Jums ketlaša vai stores?…».

Patiesībā ģenerālleitnantam Mirolevičam viss bija kārtībā - it īpaši pēc iecelšanas jaunajā amatā. Brīnišķīgs garastāvoklis, lieliska perspektīva… Viņš beidzot bija iekļuvis «aptverē». Priekšā mirdzēja kārtējās ģenerāļa zvaigznītes, jauni amati, pavērās politiskās karjeras iespējas… Viņš bija kļuvis par iespaidīgu personu - galvaspilsētas Galvenās iekšlietu pārvaldes priekšnieks interesēja daudzus citus priekšniekus, viņu vēroja plaša sabiedrība. Kaut gan tikai pirms mēneša viņa dārgā veselība neinteresēja nevienu, izņemot Irinu un viņam tieši padotos darbiniekus.

-   Vienu mirkli, draugi!

Galda tālākajā galā piecēlās garš vīrietis, iespīlēts dārgā angļu tūka uzvalkā. Viņš pacēla sarkanvīna kausu.

-    Es aicinu iedzert par stingru roku!… - viņš iesāka, uzreiz izpelnīdamies ilgus aplausus. Pagaidīja, kamēr troksnis pierima, un turpināja:

-.. .Ierosinu iedzert par mūsu Grigorija Grigorjeviča stingro un nekļūdīgo roku, kura droši aizsargā mūsu dārgo Ivanu Fjodoroviču, kura vienmēr, pie jebkuriem apstākļiem paliek…

-    Paliek man kabatā, lūk te.

Vispārējai jautrībai valdot, piecēlās viesību «vaininieks» - smagnējs vienkārša izskata cilvēks ar papliku galvvidu. Tas bija Koržovs, Prezidenta drošības dienesta priekšnieks, viņa labā roka, kā parasti, bija iebāzta bikšu kabatā, kreisā turēja šņabja glāzi. Vakar viņam palika piecdesmit divi, dzimšanas dienu viņš, kā jau pieklājas, atzīmēja šaurā lokā, ar Saimnieku un ģimenēm, bet šodien rīkoja banketu te «Prezidenta hotelī».

-    Es gribu pateikt, lūk, ko, - Koržovs domīgi pakodīja lūpas, un tad Nikolajs Petrovičs ieraudzīja, ka Drošības dienesta priekšnieks cieši skatās uz viņu. Galvenais apsargs jau sen bija Mirolevičam labvēlīgs. Toreiz Drošības dienests veica operāciju pret finansistu grupas «Pilsēta» ģenerāldirektoru Semjonu Poplavski, tas izsauca palīgus no milicijas… Sāka griezties sarežģīts politiskais karuselis. Mirolevičs nostājās Koržova pusē, viņa priekšnieks ģenerālis Panovs neapdomīgi atbalstīja Poplavski. Kad atklāja kārtis, Panovs aizgāja pensijā, bet Mirolevičs ieņēma viņa vietu.

-    Mani šodien daudz slavēja, teica visādus labus vārdus par manām rokām, galvu, sirdi… un Dievs vien zina, par ko… - Koržovs nesteidzīgi turpināja. - Bet mūsu dienesta panākumus lielā mērā nosaka sabiedriskā kārtība un operatīvā situācija Maskavā, sadarbība ar galvaspilsētas miliciju. Tāpēc es gribu iedzert par cilvēku, kas nu jau divdesmit deviņus gadus dara savu grūto darbu, melno darbu, nedzirdot uzslavas un aplausus. No visām pusēm - tikai kritika! Neatklāta slepkavība - kur skatās Mirolevičs! Skandaloza zādzība - nav bijis pietiekami uzmanīgs Mirolevičs! Populārai aktrisei nozagta automašīna - atkal vainīgs Mirolevičs! Gribu iedzert par labu, godīgu darbarūķi - milici. Par Nikolaju Petroviču Miroleviču. Viņš ilgus gadus vadījis kriminālizmeklēšanu un visu kriminālo miliciju, tagad atstājis mūžīgo vietnieka posteni un ieņēmis Galvenās komitejas vadītāja vietu. Atbildība lielāka, pilnvaru vairāk, bet galvenais…

Koržovs ieturēja pauzi, pasmaidīja un pamirkšķināja Mirolevičam.

-    Galvenais, tagad «vainīgo» kārtā var iecelt citus…

Atkal pauze. Viesi to saprata pareizi un pieklājīgi iesmējās.

-   Tas, protams, ir joks! - turpināja Koržovs, un smiekli vienā mirklī apklusa.

-      Nikolajs Petrovičs nav tas, kas slēptos aiz citu mugurām. Es iedzeru par viņu, apsveicu ar paaugstinājumu un… Ziniet, man liekas, tas nebūs pēdējais paaugstinājums. Ģenerālim Mirolevičam ir stingra roka, bet visu valsti pārņēmis kriminālais neprāts, tāpēc… Tomēr nesteidzinā- sim notikumus. Uz jūsu veselību, dārgais Nikolaj Petrovič. Lai katrs dara, kā grib, bet es dzeršu, kājās stāvēdams.

Visi, protams, piecēlās. Gan galvaspilsētas mērs, gan Prezidenta administrācijas priekšnieks, gan Valsts domes priekšsēdētājs un vēl pusotra simta paša augstākā ranga dižmaņu. Visi lieliski saprata, ko Koržovs gribēja pateikt. Baumas par Miroleviča iecelšanu iekšlietu ministra postenī jau sen klīda varas gaiteņos, bet tagad tās guva oficiālu apstiprinājumu.

Nikolajs Petrovičs, mašināli pieglaudis sirmo matu paliekas deniņos un pūlēdamies saglabāt centīga valsts ierēdņa neitrālo sejas izteiksmi, izslējās visā augumā.

Irmas Aleksejevnas seja pietvīka, acis mirdzēja - vai nu no saviļņojuma, vai asarām… Nu, nu, mīļā, laiks pierast: kurpes no Kartjē, krekli ar šaurām svītriņām, tvaicēts lasis, pildītas olīvas, skaisti tosti augstā, valdības līmenī - tev par godu… Ne velti izgāji pie vīra, kurš varētu būt tavs tēvs!

-     Paldies, - skaļi pateicās Mirolevičs. - Paldies par labajiem vārdiem, Grigorij Grigorjevič. Es tos attiecinu ne tik daudz uz sevi, cik uz galvaspilsētas vienkāršajiem milicijas darbiniekiem. Un iedzersim par tiem, kas šo nakti pavada, aukstumā dežurējot, braucot uz notikuma vietu, katru mirkli riskējot ar dzīvību…

-       Labi, braucam, - nokomandēja Koržovs, pameta Mirolevičam ar aci un pirmais iztukšoja glāzīti. Mirolevičs saprata, ka viņa īsā un kautrīgā replika gājusi tam pie sirds.

Pirmās ēdienu maiņas laikā visi izgāja blakuszālē, kur bija klāti galdiņi ar viskiju, džinu, viegliem kokteiļiem, kafiju un mazītiņiem, bet apbrīnojami garšīgiem pīrādziņiem.

-    …Lūdzu, Nikolaj Petrovič, pastāstiet par algoto slepkavu bandu… Vai taisnība, ka jūs personīgi piedalījāties šīs bandas likvidēšanā?

Tā ir vicepremjera sieva, viņa smaidīja pa visu seju, it kā būtu pazīstama ar Miroleviču no agras bērnības. Trauslā, gleznā rokā viņa virpina neaizdedzinātu cigareti un gaida, kad Mirolevičs pasniegs šķiltavas, bet pēc tam satraucošā mecosoprānā saka: pal-dies-s… Mazliet nosvīdis, Mirolevičs noslēpj šķiltavas kabatā un sāk stāstāt.

-     …No informētiem avotiem kļuvis zināms, ka jums ir sagatavots municipālās milicijas reorganizācijas plāns. Kā tad ir, Nikolaj Petrovič? Jā, ari es par to esmu daudz domājis. .. Varbūt parunāsim rit pirtiņā? Pusseptiņos - vai tas jūs apmierina?

Tas ir pilsētas mērs. Kad Mirolevičs bija parasts vietnieks un Panovs sūtīja viņu savā vietā uz pilsētas sanāksmēm, viņš ne reizi pat roku nepasniedza, nerunājot nemaz par aicinājumu uz pirtiņu.

-     …Ai, Nikolaj Petrovič! Es pavisam piemirsu: nākamnedēļ trīsdesmit minūtes KSTV, speciāli jums. Nekādā gadījumā neatsakiet, labi? Tas būs «prime time» - izdevīgā laikā, desmitos vakarā, kad puse valsts sēž pie televizoriem. Trīspadsmitā vakarā es pie jums aizbraukšu uz darbu, kopā mēs uzmetīsim nelielu plāniņu - norunāts?

Tā ir Natālija Porohova, slavena teležurnāliste, sarkanmataina dīva ar silikona krūtīm, viņas raidījums «Pirmā persona» ieņem vienu no reidnga augšējām rindām: lai papļāpātu ar Porohovu tiešajā ēterā, krievu kultūras dūži un politiķi izveidojuši garu rindu pusgadu uz priekšu.

-    Un sakiet, - Porohova pieklusināja balsi un, konfidenciāli paņēmusi zem elkoņa, paveda Miroleviču sāņus.

-    Kad gaidāms paaugstinājums?

Viņa labvēlīgi pasmaidīja, bet skatiens neatbilda smaidam: tas bija caururbjošs un plēsonīgs.

-    Man gribētos, lai pārraidē jūs neaprobežotos tikai ar Maskavu, bet runātu par cīņu ar noziedzību visas valsts mērogā…

-    Nu ko jūs, ko jūs…

-    Nekautrējieties, nevajag…

No teledīvas dvesmoja dārgas smaržas, bet viņas skatiens ģenerālī radīja nepatīkamas izjūtas - it kā tā zinātu par viņu kaut ko tādu, par ko ļoti jākaunas, - kaut arī klusē par to līdz zināmam laikam. Varbūt līdz tiešajam ēteram…

-    Atvainojiet, Natālija Vladimirovna, bet es varu atbildēt tikai par sevi un runāt par apstākļiem tikai Maskavā. Ne vairāk!

Visu laiku, kamēr Mirolevičs atbildēja uz jautājumiem, turot atdzisušas kafijas tasi rokā, Irinu Aleksejevnu aplidoja Grigorijs Grigorjevičs Koržovs. Irina atgriezās jautra un uzbudināta, ar mīklainu smaidu uz lūpām.

-    Kā ar kāju? - jautāja Nikolajs Petrovičs.

-    Es par to pat aizmirsu, Kola, goda vārds.

Mirolevičs pieliecās pie viņas mazās auss, ar lūpām

aizskāra matu sprogu, kas smaržoja pēc kalnu ziediem.

-    Vai tik mūsu dārgais Grigorijs Grigorjevičs necenšas piekļūt tavam instrumentam? - puspajokam jautāja viņš.

-    Ceru, tu pateici, ka uz tā spēlēju vienīgi es?

Irina Aleksejevna smiedamās atmeta galvu. Viņas acīs

Mirolevičs lasīja mīlestību un iekāri. Par šo izteiksmi viņš bija pārdevis dvēseli velnam. Bija vajadzīgs labs dzīvoklis, atbilstošs remonts, pienācīgs iekārtojums, jauna vasarnīca, dārgs apģērbs… Droši vien viņa mīlēja viņu arī tāpat, bet atkarībā no tā, kā viss minētais uzradās, mīlestība kļuva sdprāka, bet iekāre - atklātāka…

-Mīļā…

-    Turpināsim, draugi! - Koržovs aicināja visus atpakaļ pie lielā galda.

Tikko atvērās durvis, no banketa zāles atskanēja aizrautīgas harmonikas skaņas, bet ar spēcīgiem skaļruņiem pastiprināts čerkstošs tenors - visā Krievijā pazīstams tenors - noskandēja: «Svei-ciens dzimšanas dienā! Sveiciens dzim-šanas dienā!»

-     Re, kā, - nočukstēja Nikolajs Petrovičs Mirolevičs, spiezdams sievas roku.

Irina Aleksejevna bez vārdiem saprata viņu.

Re, kā…

Ir tāda smalka, nemanāma līnija vai robeža. Kamēr tu atrodies tai otrā pusē - nav svarīgi, cik tālu: pusotra kilometra, metru, desmitdaļu milimetra, - tevi neievēro, tu neesi nekas. Tu piederi pie pūļa. Bet atliek tikai pārkāpt šo robežu, spert sīku solīti, kas absolūti neko nemaina tavā būtībā un gandrīz nekādi neietekmē tavas algas lielumu - un pēkšņi esi iekļuvis «dāmās». Simtiem augstu stāvošu acu sāk atzinīgi skatīties uz tavu pusi, it kā viņu redze nupat būtu ieguvusi asumu. Un sekretāres ar briežādu apsistajos kabinetos ne no šā un ne no tā sāk ar tevi koķetēt un pasniedz ne vairs parasto šķīstošo «Nestli», bet īstu, ar rokas dzirnaviņām samaltu pupiņu kafiju.

Tomēr pats galvenais ir tas, ka lielie bosi uzaicina tevi uz saviem vakara un rīta saietiem: «…Šodien vienkārši tāpat, Petrovič, bez kāda nolūka, čībiņās un bikšturos.» Vai: «Šodien atnāks Pats, piedzersimies smokingos.» Un tu esi uzņemts elites klubā, kur reizi nedēļā parādās visā valsti pazīstama persona ar nedabiski saceltiem pleciem, un tu spied viņa drebošo, vārgo roku, no kuras uz tevi birst zeltaini burvju putekļi. Un tu stāvi, šo putekļu apņemts, un no šī brīža, lai ko tu darītu, - tu visu dari pareizi. Re, kā…

-     Jūs pie telefona, Nikolaj Petrovič, - teica palīgs, pēkšņi kā no parketa izdīdzis. Viņš mazliet pieliecās, demonstrēdams godbijību, un pasniedza mobilā telefona klausuli. Majors vai kusa gatavībā būt noderīgam. Vestibilā gaidot pavadītās stundas nebija atstājušas viņa sārtajā sejā ne mazākās noguruma pēdas vai - nedod Dievs - neapmierinātību. Starp citu, gaidīt restorāna «Prezidenta hotelis» vestibilā ir daudz mierīgāk nekā ķemmēt narkomānu perēkļus vai slēpnī gaidīt slepkavu.

-     Kas? - Mirolevičs kundziski noprasīja. Jautāts gan tika inerces pēc, jo šo numuru zināja tikai nedaudzi cilvēki.

Majors vainīgi paraustīja plecus.

Nikolajs Petrovičs paņēma klausuli.

-    Mirolevičs klausās.

Kādu bridi viņš klusēdams klausījās, aiz inerces košļājot ar anšoviem pildītu olīvu, pēc tam piecēlās no galda un, pamājis Irinai - sak, es tūlīt - iegāja blakuszālē. Šajā telpā, ko apgaismoja spilgti dzeltenzaļas gaismas plafons visā griestu platumā, pie tālākās sienas sēdēja īpaši svarīgu personu miesassargi, bet stūrī šurpu turpu staigāja kāds no viesiem: ar plecu piespieda klausuli pie auss, nomurmināja monotonā balsī: «Nu tu taču saproti, tu ļoti labi sapro-oti…»

Mirolevičs apsēdās krēslā, ar grūtībām norija olīvu un nospieda pauzes pogu.

-   Labi, Kiril. Tagad mierīgi un skaidri atkārto man, kas pie tevis ir noticis.

-     Ne jau pie manis noticis, - balss klausulē skanēja neskaidri. - Pie tevis. Tikko pie manis ienāca Davidovs no pilsētas prokuratūras, mēs kopā mācījāmies. Bet tagad klausies ar abām ausīm, ko viņš man teica… Janvāri viņa puiši atraduši līķi Elektrorūpnīcas ielas boileru mājā. Tas bijis cilvēks no Papiņa Basmanova komandas, ar iesauku Sevrjuga. Viņu, kā pēc tam atklājās, nošāvis drauģelis - starp viņiem bijis kāds sens strīds, apvainojums. Kratīšanas laikā tā Sevrjugina dzīvoklī starp visādiem krāmiem atraduši videotehniku - vai nu maz ko pie viņa varēja atrast. Un uz vienas no kasetēm…

-    Nu? - ģenerālis smagi izdvesa.

-     …īsāk sakot, Davidovs teica, ka uz tās kasetes ir kompromats pret tevi. Ļoti nopietns kompromats. Es tikai nesapratu, kas tieši, Davidovs minēja kaut kādu grāmatu par prostitūtām, par kaut kādām lappusēm. Piecsimt lappusēm, astoņsimt… Kas tās par blēņām, Kola, - tu pats kaut ko saproti?

Platons slīdēja no griestiem un spieda Miroleviču pie zemes. Acīs sastinga dzeltenzaļa migla.

-    Kiril, nekā nesaprotu, - viņš teica. - Kaut kāda kļūda.

-   Tev labāk zināms…

-     Ja es varētu apskatīt to kompromatu, kā tu viņu nosauci, tad varbūt kaut kas noskaidrotos.

-    Es, protams, varētu pamēģināt noņemt kopiju priekš tevis, Davidovs neiebildīs, tikai…

-Ko?

-    Pirms es paspēšu apgriezties, tu varēsi visu noskatīties pa televizoru.

Nikolajs Petrovičs pēkšņi juta, ka iestivinātā apkaklīte kreklam, kuru viņš nesen nopirka salonā «Karden-Palace», žņaudza kaklu. Viņš parāva pogu.

-   Velns parāvis! Ko tu tur muldi?

Kirils smagi elsa klausulē, acīmredzot pūlējās koncentrēties.

-   Tā sarkanmatainā p…zda Porohova iegrūdusi kukuli prokuroram - bet varbūt viņš iegrūdis viņai kaut kur, nezinu. Tikai - kopija ir pie viņas, tas nu skaidrs. Un viņa grib to iebāzt vienā no savām tuvākajām programmām, tas būs nākamnedēļ, piecpadsmitajā. Hallo, Kola, tu dzirdi mani? Hallo?… Kur tu esi, Nikolaj? Hallo! Hallo!

Auksta diena Piemaskavā.

Zavidovas dabas rezervāts, Gološčekinskas sargmājiņa

1995. gada 16. februārī

Sniegota klajuma malā - liela egle, apsnigusi, gluži kā ar baltu pūderi apbārstīta. No sargmājiņas loga tā nav redzama visā garumā, tā ir tik liela. Laiku pa laikam no kāda zara atraujas sniega pika un lido lejup. Šodien ir bezvējš, un nav saprotams, kāpēc krīt.

Viena pika, otra.

Trešā.

Krīt tāpēc, ka krīt. Sviestmaizes likums…

-   Viņš izrādījās nelietis, Ivan Fjodorovič, kāda jēga par viņu runāt, - Koržovs aizgriezās no loga.

-    Interesanti sanāk, - prezidenta balss skanēja cieti. - Nesen tu apgalvoji pavisam ko citu! īsts vīrietis, godīgs, stiprs, uzticams, viņš jāieceļ par ministru, viņš ieviesīs kārtību! Labākais no labākajiem. Tā bija?

-Jā. Viņš bija labākais. Bija. Bet kas gan varēja zināt…

Lejā no virtuves virmoja ceptu mērkaziņu smarža. Ahmets cepināja tās verdošā Kubaņas saulespuķu eļļā, pēc tam izņēma no eļļas, pārkaisīja ar savām viltīgajām kaukāziešu zālītēm un lika cepeškrāsnī, līdz cepetis gatavs. Neko garšīgāku Koržovs savā mūžā nav ēdis, mēli var norit. Un premjers Bogomazovs, kas pārtikas ziņā nebija izvēlīgs, vienmēr uzlielīja Ahmeta mērkaziņas - kaut gan no visa cita ne velna nesaprata. Un Poluņins, administrācijas priekšnieks, neskatoties uz savu divpadsmitpirkstu zarnas čūlu un mūžīgajiem gremošanas traucējumiem - pat viņš, atgriežoties no Gološčekinskas sargmājiņas, ik reizes paķēra līdzi maisiņā duci zeltainu, kraukšķīgu mērkaziņu: savai ģimenei.

Bogomazovs, Koržovs un Poluņins - trīs pilnīgi atšķirīgi un cits citam pilnīgi nesimpātiski cilvēki, kurus vieno tikai dienests, kopējs prezidents un ne ar ko nesalīdzināmās Ahmeta mērkaziņas. Pašlaik premjers izklaidīgi tīrīja brilles, bet čūlas slimnieks norūpējies no stikla caurulītes kratīja plaukstā kaut kādas tabletes. Cietuši bija nevis viņi, bet Koržovs.

-    Nu, ko tu klusē? Visās avīzēs rakstīja, ka viņš ir kandidāts iekšlietu ministra amatam! Ar tavu palīdzību?

Koržovs gribēja norīt tabletes. Rīkle pavisam izkaltusi, viņš apvaldīd noklepojās. Gribējās aukstu alu, bet tagad nebija īstais brīdis…

-Ar manu…

-    Un ko tagad? Galvaspilsētas Galvenās iekšlietu pārvaldes priekšnieks, gandrīz vai ministrs, un dzīvo bandītu apgādībā - tas, tavuprāt, nav nekas!? Bet ko tauta teiks par mani?! Ne par tevi, bet tieši par mani?!

-    Dzīvoja, - klusām precizēja Koržovs.

-Ko?

-    Viņš nošāvās vakar vakarā. Tieši pārraides laikā. Izgāja vannasistabā un iešāva sev mutē.

-     Natālija Porohova paziņoja preses konferencē, ka Galvenās iekšlietu pārvaldes priekšnieks mēģinājis izdarīt spiedienu uz viņu, - iejaucās Bogomazovs. - Pat draudējis. Bet pirms pārraides, četrpadsmitajā datumā, kad Porohova bija darbā, viņas mašīna uzlauzta tieši stāvvietā. Nav izslēgts, ka vaininieki darbojušies pēc Miroleviča rīkojuma -, meklējuši kasetes.

-    Blēņas, - Polunins skali noteica.

-    Viņš nav tāds muļķis. Porohova pa šo laiku varēja uztaisīt vairākus tūkstošus kopiju un tirgoties ar tām…

Prezidents pameta uz viņu drūmu skadenu no sirmo uzacu apakšas.

- Paldies Dievam, šajā valstī vēl ir tādi cilvēki kā Poro- hova, - viņš noteica tādā tonī, kas solīja ko vairāk. - Cilvēki, kas iet līdz galam.

Iespējafns, nodomāja Koržovs. Tiešām, līdz galam.

Viņa personīgajā arhīvā līdzās citiem interesantiem materiāliem bija arī ieraksts par krievu teležurnālistes Natālijas Porohovas tikšanos ar Pēterburgas narkobosu Žoru Siņavski, kuru nošāva 1992. gada jūlijā. Koržovs labi zināja, ka filmēšanas brīdī Natālijai Porohovai bija tikai divdesmit divi gadi un ka Žora Siņavskis visas valsts acīs vēl nebija bandīts, caur kura rokām iet pāris centneru heroīna gadā, - viņš bija tikai KAPBANKAS pārvaldes priekšsēdētājs, jaunās krievu tirgus ekonomikas flagmanis. Un Porohova gulēja ar viņu tikai tāpēc, ka pirmo savu raidījumu «Personas» gribēja veidot tieši par Siņavski, jaunu, talantīgu biznesmeni, kas tobrīd bija ļoti populārs. Acīmredzot tik viegli viņš nepiekrita.

Pēc visa spriežot, vispār nepiekrita. Raidījums nenotika. Bet raidījuma «uvertīra» palika. Un, jāatzīst, Natašā Porohovā zūdībā aizgāja (vai arī turpina iet bojā) īsta krievu Čičolina. Viņas krūtis ierakstā atgādina Pantagriela vaigus, kas, spēlējoties ar makaronu, te ievelkas, te piepūšas.

Drošības dienesta priekšnieka arhīvā glabājās ne mazums satraucošu sižetu ari par citiem otrās senākās profesijas pārstāvjiem: te bija slaveni, cienījami žurnālisti, un tie, kuri likās daudzsološi, un tādi, kuri vispār nesolīja neko. Koržovs vāca visu, ko varēja - rezervei. Gadījums ar Miroleviču tikai apstiprināja, ka viņš to nedara velti. Var neņemt kukuļus, var nerotaļāties ar likumu, var rīkoties vienīgi pēc instrukcijas, gulēt tikai ar sievu noteiktās divas reizes mēnesī - bet tā vēl nav garantija pret kompromatu.

Kompromatu var uztaisīt no nekā. Pat vienkāršais grafiskais video attēla apstrādes redaktors ļauj pielikt tev ragus, asti, nagus, un tie izskatīsies visai dabiski. Beigu beigās mēra izjūtu zaudējušie žurnālistiņi pavairos kroplos portretus miljoniem eksemplāros un vēl piedomās ticamus komentārus… Visi tavi draugi un radinieki, visa valsts noticēs, ka tu esi īsts velns. Galu galā arī pats npticēsi. Paskatīsies vienu, divas, trīs reizes - un noticēsi.

Tātad - kāds ir secinājums? Tāds, ka vienīgais, kas sagādās tev drošību visās dzīves situācijās, - tas ir pretkom- promats. Par ko vien vēlies. Un paldies Dievam, ka Poro- hova ir tāda, kāda viņa ir: skaista, seksuāla meiča, kura vienmēr un visur iet līdz galam. Tāda nekad neiegāzīs Koržovu… Kaut gan… Kā viņa izturētos situācijā, kādā simtiem reižu novedusi citus? Šauties vai kārties sarkan- mate neies, tas ir fakts. Bet varbūt vispār nenobīsies: sak, tas ir dabiski, nav par ko kaunēties, bet tautai patīkami paskatīties! Jā, cilvēki galīgi kaunu zaudējuši…

…Jauns cilvēks ērtā, platā uzvalkā pieklauvēja un brītiņu pieklājīgi pamiņājās pie durvīm, iekams gāja iekšā.

- Galds ir klāts, - viņš paziņoja.

Bogomazovs, Koržovs un Poluņins klusēdami pagaidīja, kamēr prezidents izslējās, un tikai tad piecēlās. Kā likās, Ivanu Fjodoroviču šī klusēšana kaitināja. Šodien viņu viss kaitināja - un viss šķita aizdomīgs.

Saruna turpinājās ēdamtelpā, kas ļoti atgādināja kādu no «Sibiriādes» dekorācijām, trūka vienīgi lielo, sarkano tarakānu, kas rosās zem neēvelētajiem soliem. Ivana Fjodoroviča mīlestība pret visu patiesi krievisko pēdējā laikā bija vērsusies plašumā un nereti izgājusi no rāmjiem.

-.. .Saprotiet, esmu jūs sapulcējis ne jau tāpēc, lai pateiktu dažas vēsturiskas frāzes, - Prezidents murmulēja, sadalīdams putna gaļas krūtsgabalu. - «Dzimtene briesmās» un tamlīdzīgi… Pirms ķerties pie vispārējā, jātiek skaidrībā par atsevišķām detaļām. Šinī gadījumā atsevišķais ir pulkvedis

Mirolevičs, kas pilnīgi pārdevies mūsu… jā, mūsu ienaidniekam. Viņš ir nodevējs. Tas nav ne pirmais, ne ari pēdējais gadījums. Un nebūt ne vienīgais. Bet viens no jums ir viņu protežējis, otrs tam pievienojies, bet trešais - klusēdams uz to visu noskatījies. Ko lai es tagad domāju?…

-      Bet, Ivan Fjodorovič! - drošības pēc iesaucās Bogomazovs, kam patlaban nekas cits piemērotāks neienāca prātā.

-     Vai nu tā ir parasta nekompetence, - Prezidents turpināja, - vai… Kas tas ir?

«Sazvērestība,» Poluņins domās turpināja. Visas valsts sazvērestība, kurā divas trešdaļas iedzīvotāju lietotu «Fordu» pērtiķa dibena krāsā uzskata par augstāko sasniegumu simbolu, bet gada ienākumus piecpadsmit tūkstošu dolāru apmērā - par īsd velnišķīgu kārdinājumu, no kura tos neatturēs ne likums, ne morāle. Ko nu par to… Ļaujies tik kārdinājumam! Sensenais Čehova stāsts par vīru, kas uz dzelzceļa nozadzis bultskrūvi. Mūžam izsalkušu, nekad nepaēdušu suņu sazvērestība - pret kilogramu sardeļu.

-      Es domāju, tā ir mūsu kopēja nelaime, pret kuru jācīnās kopējiem spēkiem, - skaļi Bogomazovs sacīja.

-    Kopējā? - Prezidents sarauca pieri. - Valdības locekļus izraugās tās priekšsēdētājs. Bet jūs pilnīgi atbalstījāt caurcaurēm korumpēta ģenerāļa kandidatūru!

Bogomazovs nomākts apklusa. Šāda pakļāvība mīkstināja Saimnieka dusmas.

-Tas nav pirmais gadījums! - Sakropļotā roka uzsita pa galdu. Šķīvji palēcās, nošķindēja kristāls. - Kamēr bija runa par licencētu komisiju locekļiem, par uzņēmumu direktoriem, informāciju kompāniju vadītājiem un sportistu treneriem, šo ķibeli vēl varēja mēģināt labot, tā sakot, «ambulatoriski». Bet kad infekcijas perēklis ir iekļuvis ari tiesīb- sargājošās iestādēs… Tad, manuprāt, ķirurģiska iejaukšanās ir absolūti nepieciešama…

Bogomazovs un Poluņins piekrītoši pamāja. Tagad vajadzēja atbalstīt Saimnieku ar konkrētiem liedšķiem priekšlikumiem, taču viņi to nevarēja un tāpēc nogaidoši pagriezās pret Koržovu. Tādās lietās viņš bija meistars un spīdoši attaisnoja kolēģu cerības.

-Tagad jāizstrādā speciāla ilgtermiņa programma cīņai ar korupciju. Lai Speciālais' birojs iefiltrē savus aģentus tiesībsargājošajos orgānos, noziedzīgajos grupējumos, komercstruktūrās - visur, kur vien iespējams! Tas dos iespēju iegūt pilnīgu korumpcijas sakaru ainu un parādīt paraugprāvas visā valstī!

Bogomazovs un Poluņins uzmanīgi vēroja prezidenta reakciju. Tas piekrītoši pamāja.

-   Laba doma, - premjers solīdi nodūca. - Bet programmas nosaukums varētu būt: «Tīras rokas».

-   Pareizi! - Prezidenta sejā saspringums atslāba. - Tieši tā - tīras rokas. Un auksta sirds. Vai galva?

Vienīgi Poluņins neizteicās. Iznāca, ka viņš it kā neatbalsta izvirzīto ideju, pilnīgi iespējams, ka prezidentam tāds iespaids varēja rasdes. To nedrīkstēja pieļaut.

-    Ka dkai uz vietām nenorok visas šīs atmaskošanas…

Poluņins norūpējies pakasīja aiz auss.

-    Tāda varbūtība pastāv, - Koržovs piekrita. - Tāpēc aģentu darbs stingri jākontrolē. Lai viņu ziņojumu kopijas sūta uz Maskavu, bet centrālā aparāta darbinieki lai regulāri izbrauc uz vietām un organizē kontroltikšanās. Programmas koordināciju varu uzņemdes es pats.

-    Uzņemies! - Prezidents atļāva un pasmaidīja. - Bet mērkazinas šodien ir labas.

Atmosfēra bija izlādējusies, un pusdienas noritēja visai jauki.

Tihodonska

1996. gada 17. maijs

Novilcis apavus, Deniss paslēpa tos skapīti, izņēma iešļūcenes un aizslēdza durvis. Džodijai ir nelāgs paradums grauzt kurpes un zeķes, un atradināt viņu no tā var, vienīgi ieliekot zeķē rokasgranātu.

-   Vai neesmu nokavējis? - Deniss uzsauca.

-    Nē, - no virtuves atbildēja māte. - Man vēl viss nav gatavs… Ar ko tevi var apsveikt?

Deniss izlikās, ka nav dzirdējis. Nebija nekā, ar ko apsveikt ne sevi, ne mād.

Viņš paņēma somu un devās uz savu istabu. Atkrita krēslā. Paņēma ieskaišu grāmatiņu un atvēra. Piecu mācību gadu laikā spilgtais apelsīnkrāsas vāks bija nobružājies un tapis pelēcīgi iesārts - gluži kā Džodijas vilna. Arī lapas vairs blīvi negulēja cita pie citas, tās bija sametušās pēc daudzo pildspalvu, lodīšu pildspalvu un citu rakstāmo spiediena un kapilāro strautiņu plūsmas: «ieskaitīts», «labi», «teicami»… Dažiem pasniedzējiem ir ļoti smaga roka, uz papīra viņu paraksta grāvīšus var manīt vēl vairākus nākamos semestrus.

Uz fotogrāfijas, kas ielīmēta mazliet iesāņus no trafareta kvadrāta, redzama gandrīz sveša seja. Pieci gadi, ak Kungs!… Neizveidojies plakans deguns. Trūcīgs, nīkulīgs augājs uz zoda un virslūpas (tajā tālajā deviņdesmit pirmajā Deniss varēja atļauties skūt bārdu vienreiz nedēļā). Skatiens saspringts, lecīgs. Vēlāk Mamuts mācīja viņu pēc tādām acīm atšķirt «potenciālo runātāju» kolektīvā viņu interesējošo objektu - nedrošu, par sevi nepārliecinātu, noslēgtu cilvēku, kas, pienācīgi pret to izturoties, ir gatavi «atvērties».

Visas lappuses, izņemot pēdējo, ir pierakstītas un dekāna palīga biedra Ašota Melikjana parakstītas, ar fakultātes ģerboni apzīmogotas. Mācības ir pabeigtas, atiikuši tikai valsts eksāmeni. Bet šodien bija tirgošanās diena, precīzāk - sadale. Daudzi uztraucās, kā nekā dek izšķirts liktenis… Kad Deniss iznāca no aktu zāles, kur sēdēja komisija, pie vina metās vairāki cilvēki.

-    Nu, kā? - vaicāja bālais Borodajevskis - pats lielākais kursa panikas cēlājs.

-     Uz pilsētas prokuratūru, par izmeklētāju, - Deniss ikdienišķā balsī paskaidroja.

-      Va vellos! - Borodajevskis norūpējies norūca. Viņš baidījās no nemierpilna darba un cerēja iekārtoties mierīgā jurista vietiņā kādā no daudzajiem apgabala departamentiem.

Bet Vitjoks Osipovs aizvilka draugu kāpņu telpā un, vairākkārt palūkojies uz visām pusēm, čukstēja:

-     Tu teici it kā taisījies uz turieni? - viņš nenoteikti pameta ar zodu uz atvērtā loga pusi. - Neizdevās?

Deniss noplātīja rokas.

-   Velna būšana!… Bet ko tu tāds mierīgs?

-    Par ko tad uztraukties?

Jā, patiešām, atšķirībā no visiem pārējiem kursa- biedriem Deniss jau pirms trim nedēļām zināja šodienas pasākuma iznākumu.

-     Plāni mainījušies, - teica Mamuts. - Bet galvenais palicis nemainīgs. Oficiāli tu tiec norīkots uz Prokuratūru, bet vienlaikus noformējies pie mums. Par štata operatīvo darbinieku darbam pa slepeno līniju. Dienests, izdiena, kārtējā dienesta pakāpe, apbalvojumi, prēmijas… Bet par to zina tikai nedaudzi, visiem pārējiem tu esi prokuratūras izmeklētājs.

-      Dubultā dzīve? - Deniss šaubīdamies jautāja. Šāds priekšlikums viņam ne visai patika. Pareizāk sakot, nepavisam nepatika.

-   Jā, - Mamuts apstiprināja. - Kā izlūkam. Tikai tu esi savā valstī un drošā aizsegā. Turklāt piedalies speciālā valdības programmā, ko kontrolē no pašas augšas. Tas ir ļoti godpilns un perspektīvs darbs.

-    Un… Un cik ilgi tas vilksies?

-    Nezinu, - Mamuts godīgi atzinās. - Programma paredzēta vairākiem gadiem.

-    Un pēc tam?

-     Pēc uzdevuma izpildīšanas tiks imitēta tava pārnākšana pie mums. Cilvēki taču maina darbu, vai ne? Turklāt tu saņemsi savu algu visus šos gadus.

-    .. .Tā tu arī neatbildēji, - māte atgādināja.

Viņa stāvēja durvīs, ar muguru atspiedusies pret stenderi, un turēja rokā dziļu šķīvi ar tomātu salātiem, kurus maisīja ar lielu koka karoti. Uz sarkano šķēlīšu un balto sīpolu aplīšu fona vīdēja tumši piparu punkdņi. Deniss norija siekalas.

-      Vai tiešām esi mēms no laimes? Ar ko tevi tā iepriecināja? - Pēc balss toņa jūtams, ka patiesībā viņa nekā priecīga negaida.

-     Nu, mamm. Kāda laime… Parasta sadale, parasts darbs, - Deniss teica.

-    Un par ko tad tu strādāsi?

No virtuves atskrēja Džodija, droši vien tur kaut ko plēsa, kamēr neviena nebija. Šī sarkanīgā, pinkainā kuce viņu mājā bija parādījusies pirms nedēļas. Mammai jau sen bija nepieciešams kāds, kam viņa būtu vajadzīga - tā viņa mēdz teikt. Zinot viņas tieksmi uz ģenealoģiju, Deniss cerēja, ka šis «kāds» būs pekīnietis, pūdelītis vai spaniels ar ciltsrakstiem resnā pergamenta tīstoklī, kas apstiprināts ar zīmoglaku. Bet Džodija bija parasts sētas suns, attāls radinieks kaut kādam «afgānim», ar neproporcionāli garu ķermeni, pinkainu cekulu un bārdu; mamma paskaidroja, ka sugas kucēni viņai nav pa kabatai.

-     Esmu norīkots uz pilsētas prokuratūru par izmeklētāju, - Deniss teica. Džodija lampačoja tuvāk, ar nagiem skrapstinadama grīdu, un ka izsalkusi apostīja viņa zeķes. - Astoņsimt četrdesmit tūkstoši mēnesī. Sākumam nav slikti.

Uz bridi karote salātu traukā sastinga.

-    Prokuratūra, - māte noteica klusā balsī, it kā Deniss būtu atzinies: esmu norīkots par asenizatoru.

-Jā.

Deniss paglaudīja kucīti. Acis tai vienmēr aizsedza gara spalva, māte reiz pat mēģināja to nogriezt, bet Džodija neļāvās. Tomēr acis bija ļod skaistas. Ja spalvu pašķīra, parādījās divi tumši, mirdzoši ahāti.

-Tev taču bija labas atzīmes, tu varēji tikt jebkurā vietā, - viņas balss skanēja rāmi, bet karote rokā darbojās kā betona maisītājs. - Par advokātu, notāru. Kaut vai par juriskonsultu…

-   Kāds sakars tam visam ar atzīmēm, es pats tā gribēju! Kāpēc deldēt bikses kaut kādos kantoros? Un turklāt - advokatūra nav man domāta… Iesniegt vai noraidīt prasības visādiem neliešiem, spiest viņu netīrās, sasvīdušās rokas…

-Tātad tagad tu staigāsi zilās biksēs, ar zilu, īsu žaketīti un uzplečiem. Un tu smaržosi pēc…

-      Prokuratūrā vairs nevalkā zilus formas tērpus, - Deniss paskaidroja.

-    …Un tu smirdēsi kā visi tie… purni.

-    Viņiem nav nekāda īpaša smaka, mamm. Velti tu tā runā.

-   Kad esmu runājusi ar viņiem, viņi vienmēr kasa, lūk, šeit!… - māte iekvēlojās. Tiesa gan, viņa nerādīja, kur ierēdņi kasījuši. - No viņiem nāca ķiploku un vīriešu atejas smaka!

-Tu esi runājusi ar miličiem, mamm. Es strādāšu nevis milicijā, bet prokuratūrā!

-   Tur nav nekādas atšķirības!

…Ļoti skaistas acis. Un ļoti gudras. Ja labi iztēlojas, var iedomāties, ka Džodija ir apburta princese. Teiksim, Brunejas sultāna vai Spānijas karaļa Eduarda jaunākā meita, kura lietojusi narkotikas. Vai kaut ko sliktāku. Bet varbūt viņa ir kāda asiņu sajaukuma auglis. Varbūt viņa tāda ir piedzimusi, viņu gribējuši noslīcināt, taču viņa izglābusies, nokļuvusi uz tvaikoņa, kas peldējis Azovas jūrā, pēc tam nonākusi līdz Tihodonskai. Un viss, kas viņai saglabājies no iepriekšējās dzīves, ir sudraba plāksnīte pie kak- lasiksnas, kas uzlikta dzimšanas dienā un paslēpta viņas biezajā spalvā, ar notrītu uzrakstu norvēģu vai angļu valodā.

-      Nekad neesmu tev solījis, ka būšu advokāts vai juriskonsults, - Deniss teica. Pirmo daļu frāzei: «Ko tu man piesienies?» viņam izdevās norit, lai gan tā lauztin lauzās uz āru.

-   Un es neesmu solījusi, ka priecāšos, ja tu uzvilksi formas tērpu un piestiprināsi pistoles maksti, - māte teica un gāja uz virtuvi. Džodija tuntuļoja viņai nopakaļ.

-     Es staigāšu civiltērpā! Un pistoles tur, šķiet, neizsniedz…

Māte ieslēdza radio. Nervozi atrāva cepeškrāsns durtiņas, noviļņoja ceptas gaļas smarža. Deniss noslēpa atzīmju grāmatiņu, izņēma no skapja biezu frotē dvieli un devās uz dušu.

Pie flīžu sienas vannai iepretī piekārts liels spogulis - cilvēka augumā. To piekāra tēvs. Apakšējā stūri Deniss reiz pielīmēja bildīti ar iznīcinātāju 1-16; tagad no tā palikušas krāsainas driskas mākoņu formā gluži kā pēc tiešā trāpījuma. Izkāpjot no vannas, gribot negribot ieraugi sevi spogulī, jo pakaramais dvieļiem un tīrajai veļai atrodas tieši virs spoguļa.

Apģērbā Deniss neizskatās pēc spēkavīra. Bet tagacf redzami vēdera preses «krustiņi - nullītes», pleci vērsti uz

sāniem un plūstoši pāriet kaklā, muskuļotajām kājām it kā par maz vietas pie šaurajām gūžām. Mamuta kultūristu komplekss ir palīdzējis - piecu gadu laikā Deniss ir pieņēmies svarā par piecpadsmit kilogramiem un tur nav neviena grama tauku.

-   Ai-ja-ā! - pasviedis roku gaisā, Deniss satvēra sariņu speciāli pie sienas piestiprinātā zobu sukā un ar zibenīgu kustību izrāva to ar visu sakni. Plastmasas kātu ar dažiem desmitiem palikušo sariņu viņš iemeta atkritumu kurvī, kur iepriekšējos gados devušies savi pusotra simta improvizēto trenažieru.

Piecas minūtes viņš pastāvēja siltā dušā, noberzējās ar vīkšķi, izmazgāja galvu un, ielaidis vanniņā karstu ūdeni, iemeta tajā nelielu audekla dvieli. Denisam nepatika elektroskuvekli vai bārdas dzenamie ar maināmām kasetēm. »

Lai gan saprata, ka, iespējams, būs vien jāpierod - kad sāksies dežūras un nakts izsaukumi, karstais ūdens un dvielis ne vienmēr būs pie rokas. Bet tas viss būs pēc tam - vēlāk. Pagaidām viņš bez steigas var lietot parasto skuvekli, ielikt tajā sudraboto asmenīti, ar karstā dvieļa tvaikiem apstrādāt seju un mierīgi noskūties, klausoties nogriežamo matiņu atsperīgo švīkoņu.

…Bija atnākusi krustmāte Liza, mātes māsa - viena no nedaudzajiem radiniekiem, ar kuriem mammai bija saglabājušās labas attiecības.

-   Nu? - viņa jautāja Denisam, it kā viņš tur, vannā, veiktu izmēģinājumu atomkodola skaldīšanā. - Nu kā?

-Jauki, - atbildēja Deniss, pieskaņojies viņas tonim.

-    labāk nemaz nevar būt.

-    Būtu vismaz klusējis, - mamma teica.

-    Bērns ir apmierināts, - krustmāte Liza paskaidroja.

-    Skaties, viņš pilnīgi staro. Ko tu vēl gribi, Nastja?

Par Nastju sauca māti. Viņa ir pāris gadu jaunāka par krustmāti Lizu un cenšas ar māsu nestrīdēties.

-    Galu galā prokuratūra ir tā vieta, kur nemēdz samazināt štatus un regulāri izmaksā algu. Pareizi, Denis?… Manai draudzenei Šurkai bija paziņa izmeklētājs, vienmēr eleganti ģērbies, brauc ar savu žiguli, viņam ļoti skaists rokraksts. Draudzene saka: visiem izmeklētājiem esot ļoti skaists rokraksts, vienkārši brīnišķīgs, tā dēļ viņos var iemīlēties.

Krustmāte pameta Denisam ar aci. Māte klusēdama grieza maizi. Pārāk slidens temats.

-   Patiesībā tu taču esi apmierināts, Denis? - krustmāte negribēja atkāpties.

-    Protams, - Deniss atbildēja, iedams uz savu istabu. - Un kā vēl!

Patiešām, viņš bija tikpat apmierināts kā izpletņlēcējs, pirmo reizi piegājis pie atvērtas lūkas.

Džodija berzējās gar dīvānu un meta greizus skatienus uz trauku ar speķoto teļa gaļu. Krustmāte Liza palīdzēja uzklāt galdu, mamma stāstīja, ka viņai atkal līmējies klāt kāds no realizācijas daļas, bet ministrija ieviesusi jaunu gada atskaites formu, kur pats velns var kaklu nolauzt.

-   Nastja, paskaties uz dēlu, - krustmāte pačukstēja, pieskaroties māsas rokai. - Kā izliets Šurkas paziņa… Svarīgajās lietās.

Deniss stāvēja viesistabas durvīs, tērpies tīrā, baltā kreklā, ar rislinga pudeli un korķa viļķi rokā.

-     Vēl es neesmu izliets, - viņš teica. - Lai izlietu, vispirms ir kaut kas jāielej. Par panākumiem. Vai ne, mamm?

Mamma neteica neko.

2. nodala

Izmeklētāja darbs

Tihodonska,

1995. gada 22. augustā

Septiņos nolija neliels lietus, un vakars pilsētā pienāca silts un svaigs - kā sieviete pēc dušas; vakars, kādu gadā nav vairāk par desmit. Tatjana Dimkova pusstundu ilgajā programmā «Šodien» stāstīja par divām lielām aviokatastrofām Floridā un Taivānā, kas prasījušas vairāk nekā deviņdesmit cilvēku dzīvības, par lielu sprādzienu Haifas dokos, kur seši izraēliešu strādnieki burtiski tikuši saraustīti gabalos, par taifūnu «Saito», kas sadragā zvejnieku kuģus Japāņu jūrā, - bet šajā pusstundā Tihodonskas dzīvokļos tika ieņemti ne mazāk par pusotru tūkstoti bērnu, kuriem lemts nākt pasaulē nākamajā pavasarī: un ļoti iespējams, ka šie pusotra tūkstoši būs skaistāki un veselāki par saviem vienaudžiem. Bet diez vai laimīgāki.

Goreičukam ari nekas nebūtu pretī, ja tagad varētu palīst zem plāna linu palaga un atklāt tur pāris mīkstu apaļumu, krūtis un simpātisku mūlīti piedevām, kas ar zaļu aci viņam draiski pamirkšķinātu. No šī siltā, kastaņsmaržu pieelpotā gaisa «pilnīgi iespējams» varētu materializēties kaut kas tāds… ar nepārtrauktas darbības motoriņu starp kājām - vai nevarētu? Goreičuks ar grūtībām piecēlās no krēsla, pagāja pāris soļu, turēdamies pie sienas, un ar rokām aptaustīja izgulēto dīvānu. Nekā, nav neviena. Savādi.

Tatjana Dimkova, vainīgi pasmaidīdama, atvadoties bija viņam teikusi: «Tāda neparasta bija 22. augusta diena. Visu labu jums - līdz rītam.»

- Atā, Taņa, - Goreičuks noīdēja. - Tālu neaizej.

Viņam šī diena un šis vakars bija pēdējais mūžā - kaut gan Goreičuks to pat nenojauta. Pulksten 15.40 viņš pārdeva garderobistam poliklīnikā pēdējos trīs sējumus no sievas «Pasaules bibliotēkas», pulksten 16.02 attaisīja savā dzīvē pēdējo «Krievu degvīna» pudeli stikla taras pieņemšanas punktā un, savācis vēl kabatās sīknaudu, izdzēra pie pieturas savu pēdējo kausu «Žiguļu» alus.

Tagad viņš bija piekusis. Pamatīgi piekusis.

Televizorā rādīja reklāmu. «Dirols» - no rīta līdz vakaram, ka tevi nelabais! Teļļuks bija vecs, bez tālvadības pults, bet piecelties, lai pārslēgtu programmu ar roku - nē, tas būtu pārāk grūd. Viņš jau tā bija patērējis daudz spēka, lai nokļūtu līdz dīvānam. Vemšanas reflekss Goreičuku sen mocīja, degvīns kuņģī dumpojās, sašķidrināja jau tā trūcīgās asinis un smadzenes. Goreičuks attaisīja bikses un mēģināja novilkt. Bikses nepadevās - traucēja dibens.

-    Taņ, - Goreičuks murmulēja, - tu vēl tepat?… Cūku būšana. Nevaru pakaļu pacelt, palīdzi, nu tak nedusmo, a?

Tanuš?… »

Taņa Dimkova ilgi nespēja materializēties. Pat tādā kas- taņsmaržas pilnā gaisā. Goreičuks dzirdēja, kā no kastes atskan vaidi un pukšķi, Taņuša pūlējās, cik spēja, - malacis vecene, - bet kaut kas viņu traucēja, droši vien kliedzieni, kas skanēja pagalmā.

Goreičuka mājas pagalms bija plānots kā aka ar paplašinātu augšgalu, tas darīts speciāli, lai gadījumā, ja kāds kaķis pačurātu zālē, katrā dzīvoklī būtu dzirdams. Bet tagad tur auroja desmit varenas rīkles:

-    Ga-zar! Ga-zar!

laikam dzimšanas diena. Ja ari šis Gazars atrastos lidmašīnā virs Tihodonskas, viņš saucienus tomēr dzirdētu.

Pēc tam kāds uzrāpās uz nojumes virs parādes durvīm, sāka trinkšķināt ģitāru un kaukt. Un pārējie piebalsoja: «Bet ja es aizmigtu, tad kabatas man neiztīriet, nē, nē-ē-ē!»

-   Aizverieties, maitas! - Goreičuks iekliedzās.

Sauciens sanāca vārgs. Tāpēc, ka Goreičuks bija noguris. Viņš pat bikses nespēja novilkt. Bet Tatjana Dimkova, NTV diktore, krāšņa sieviete, ne veca, ne jauna, piens un asinis, tādā vieglā dzeltenbrūnā kleitā, kuru viņa laikam novelk pār galvu, viņa baidījās materializ… materi- al… materializ-zē-ties tādā kņadā. Un Goreičuks gulēja ar visām biksēm un gandrīz vai raudāja.

-    Spļauj viņiem virsū, Taņ, - viņš lūdza. - Te visu laiku kāds bļaustās. Tas vēl labi, ka man ir trešais stāvs, bet piektajā sliktāk, tur skaņa atbalsojas vairākkārt, tur vispār - kā caurulē. Es tev saku, Taņuš, te viss taisīts kā pakaļā. Tas darīts tīšām, lai cits citu dzirdētu un neieredzētu. Skorpioni stikla burkā. Kad sieva un meita vēl dzīvoja pie manis, gadījās, ka lamājās un kliedza uz mani: ak tu, sūds un mēslu vabole un tavi draugi tādi paši sūdi un pakaļas - bet mani draugi stāv pie alus bāriņa pieturā un visu dzird, un smejas… Un es pats arī auroju, Taņa. Jā. Kad kļūstu nevaldāms. Bet gadās, ka bļauju tāpat vien, pats nezinu - kāpēc. Un esmu taču mācījies institūtā…

Pagalmā sāka sprāgt petardes. Bet televizorā turpinājās vaidi un kunkstēšana.

Goreičuks pavēra acis. Tur lēkāja trusītis ar kaklasaiti, ņirbēja krāsaini titri, gulēja kāds pliks sievišķis, galvu atmetusi, kodīja lūpas un masēja pati sev krūtis.

-     Neķircinies, Taņ, - Goreičuks burkšķēja. - Fiksāk dragā šurp. Tik noguris es taču nevaru ielīst pie tevis televizorā. Un tad vēl tās bikses. Nu?…

Viņš veica vēl vienu piegājienu, lai atbrīvotos no biksēm. Nostivēja tās līdz pusgūžām un juta: viss, beigas. Taņa Dimkova žēli iekliedzās, sāka mētāt galvu no vienas uz otru pusi, it kā visiem spēkiem pūlēdamās materializēties. Nez kāpēc mati viņai kļuva gari un rudi. «Tā ir pat interesantāk,» Goreičuks noguris nodomāja.

Aiz loga kaut kas nodunēja, viņš sarāvās. Pēc tam atskanēja šņākoņa, un kliedzieni kļuva divtik skaļi. Logs iegaismojās zaļā krāsā.

-    Ga-zar! Ga-zar!

-     Tur viņi šauj ar raķešu pistolēm, Taņuš. Viņiem ir dzimšanas diena. Kādam Gazaram - armēnim laikam. Te dzīvo daudz armēņu, viņiem ir skaistas sievietes, bet ātri gan noveco. Ar viņiem strīdēties nav jēgas, es reiz, krietni iemetis, izgāju, gribēju ieviest kārtību, bet aizlidināja mani pāri visam pagalmam, maitas. Bet mums tas nekas, tiesa? Tu palīdzēsi man novilkt bikses, pēc tam zeķes, pēc tam… Nu, nezinu, varbūt pavalstīšu tevi sev virsū. Kā pagāšreiz… Tikai kusties, Taņ, un beidz grozīt savus čičus, kā pēdējā idiote, vai neredzi - es te guļu, noguris velns…

Un Taņa Dimkova paskatījās uz viņu. Viņa novilka ar pirkstu otrpus ekrāna, un Goreičuks ieraudzīja tikko pamanāmu caurspīdīgu sliedi. «Viņa ir nobriedusi,» viņš saprata. «Tūlīt sāks maķ… maķerializēties.» Pagalmā atkal noblīkšķēja. Taņa paskatījās uz loga pusi un pamirkšķināja ar draisku zaļu aci.

Sākās.

Goreičuks dzirdēja, kā sašķīda stikls un izbira uz grīdas, tad viņš neviļus aizmiedza acis, jo istabu apgaismoja spilgts uzliesmojums.

-    Rāmāk, Taņuša, - viņš lūdza. - Tu esi zvaigzne, neviens to nenoliedz, bet tāpēc jau nevajag dauzīt televizoru, sazin kad varēšu jaunu nopelnīt, bet tev taču jāatgriežas darbā, kur citur dēsies?…

Velti viņš bija bažījies. Televizors stāvēja neskarts, tajā atkal lēkāja trusītis ar kaklasaiti - bet Goreičuka sejai pārskrēja karstuma vilnis. Tā bija Taņa Dimkova ar garu gariem sarkaniem matiem, kas lēkāja un skraidīja pa viņa istabu, smējās kā apmāta, ar rokām tvarstīja viņa mantas: aizkarus, avīžu kaudzīti, krūzi ar aizvakardienas tējas paliekām, trauku bufeti, krēslu, tapetes - un tas viss ari kļuva sarkans, karsts un sprēgājošs.

-    Velna milti! - Goreičuks teica. - Laikam ir garlaicīgi tupēt šajā kastē dienu no dienas, vai ne?… It kā būtu iesaiņota kādā pasta sūtījuma kastē. Saprotu… Bet tagad nāc. Nāc pie manis, Taņuša. Aši. Esi prātīga. Esmu noguris. Nu, aši, aši…

Taņa Dimkova tūlīt metās pie viņa un sagrāba aiz biksēm. No viņas pieskāriena spalviņas uz Goreičuka kājām uzliesmoja, āda sačokurojās.

-    Ei, ei! - Goreičuks iekliedzās.

Viņš nevarēja ne iedomāties, ka sievišķi var būt tik karsti. Pārāk karsti. Varbūt tā ir elektrība? Taņa taču augu dienu sēž, pieslēgta pie strāvas, tā jau var ātri sadegt. Goreičuks ieraudzīja, ka bikšu viņam vairs nav, bet apspalvojums kājstarpi sprakšķ un dzirksteles birst uz grīdas. Un arī grīda sprakšķ, krāsa uz tās it kā vārās, veido burbulīšus un plīst, tapetes lobās un sagriežas rullīšos, un stikla lauskas, kas vēl rēgojas loga rāmī, sabirst ar skaļu troksni.

Pēkšņi Goreičuks sajuta lielas sāpes. Un ļoti lielas bailes.

-    Nē-ē, Taņka!

Viņš aizmirsa savu nogurumu. Un pielēca kājās un skrēja, lai paslēptos no žilbinoši sarkanās Taņas Dimkovas. Taču viņa jau bija visur un negribēja to izlaist no rokām: Goreičuks viņai patika. Kad Goreičuks mēģināja izlauzties gaitenītī, viņa uzlēca tam jāšus mugurā, ieķērās matos, sāka skrāpēt acis. Un kliedza:

-    Pavizini mani, pavizini mani!

Goreičuks viņu vizināja, kamēr dūmi iekļuva plaušās. Pēc tam viņš nokrita un vēl dzirdēja, kā čokurojas un plist āda uz sejas, rokām un vēdera, kad Taņa Dimkova viņu skūpsta un laiza. Viņa pagrieza viņu uz muguras un izdarīja tā, lai viņš iekļūtu viņā. Goreičuka miesa tūlīt atplauka, gluži kā zieds, - un Goreičuks pēdējo reizi mūžā iekliedzās.

-    Četrpadsmitajā līnijā dzērāji šaudījušies ar raķešu pistoli un trāpījuši logā, - dežurants stāstīja. - Kaimiņi dzirdējuši kliedzienus pēc palīdzības. Centrālie ziņoja, ka tur simtprocentīgi jābūt līķim. Dzīvoklī iekšā nav gājuši, tur vēl rosās ugunsdzēsēji…

Deniss aizsita krimināllietas vākus, ielika iekšā ar saspraudi cieši sastiprinātās aprakstītās lapas. Vēl stunda, un viņš būtu pabeidzis apsūdzību. Rīt termiņš.

-   Vai tur ir vai nav līķis? - viņš saērcināts jautāja. - Kāpēc tāds «simtprocentīgi»! Vai viņi redzējuši mirušo?

Nelaimes gadījums ar letālu iznākumu - tas ir prokuratūras izmeklēšanas uzdevums, bet, ja cilvēki nav gājuši bojā, tad viņam tur nav ko darīt, uz notikuma vietu lai izbrauc milicijas izmeklētājs.

-    Kur tad šis paliks, - kapteinis Serovs saprātīgi teica. - Ja cilvēks ugunsgrēka laikā kliedz, bet pēc tam apklust, tad pēc apdzēšanas noteikti atradīs līķi.

Kapteinis strādāja par dežurantu pilsētā jau piecus gadus, un viņam varēja ticēt.

-    Kur tad tiesu eksperts? - īdzīgi ņurdēja Deniss.

-    Centrālie pēc viņa aizsūtījuši jau sen.

Deniss uzmeta plecos žaketi. Bija karsti, taču operatīvās meklēšanas grupas vadītājam vajadzēja izskatīties oficiālam. Norūpējies uzsita sev pa kabatām, pārbaudīdams, vai cigaretes un šķiltavas ir vietā. Tagad viņš pīpēja pa īstam un noņemties ar pīpi nebija laika.

-    Labi, braucam…

Būtu labi, ja līķis notikuma vietā neatrastos. Tad nolamātu visus, atgrieztos prokuratūrā, pabeigtu apsūdzības rakstu, no rīta aizvestu lietu uz kantori - un uz mājām, atpūsties. Bet, ja līķis būs - kamēr notiks apskate, uzzīmēs shēmas, nosūtīs uz sekciju - paies vismaz divas stundas.

Varbūt pat vairāk. Atgriezīsies vēlu, noguris, par apsūdzības pabeigšanu nebūs ko domāt, rīt vajadzēs iet uz darbu un likumīgā brīvdiena atkal kaķim zem astes. Kā jau parasti.

Paršnovs no kriminālmeklēšanas un eksperts Savickis jau sagatavojušies, viņiem nervozais dežūru ritms ir pierasts, viņiem jādodas uz jebkuru notikuma vietu, neatkarīgi no tā, kam tas jāizmeklē. Pa ceļam uz operatīvās grupas zilidzelteno ratiņu Savickis ierasti kūpināja savu mūžīgo «belomoru».

Operatīvais, kā parasti, ieņēma vietu blakus seržantam - šoferim, izmeklētājs un eksperts apsēdās aizmugurē. Mikroautobuss traucās cauri naktij, uz jumta ritmiski mirgoja signālugunis, mezdamas spokaini zilus atspīdumus uz garāmzibošo māju sienām. Uz Tagankas ielas viņi pamanīja «Ātro palīdzību», tā apdzina rafu, pamirkšķināja ar tālajām gaismām un aiztraucās četrpadsmitās līnijas virzienā.

-    Pēdējais laiks atpumpēt, - Savickis drūmi pajokoja, izpūzdams indīgu dūmu mākoni.

-     Man ir kāds draugs, - šoferis noklepojās un, pār- slēdzis ātrumu, piedeva gāzi. - Arī sēdēja pie stūres, dzina mašīnas no Holandes. Reiz viņu apturēja Polijā, atņēma naudu līdz pēdējai kapeikai - un pēc šī gadījuma viņš sāka ņemt sev līdzi raķešu pistoli: šī lieta it kā nav noliegta, sliktākajā gadījumā policija vienkārši to atņem - un viss.

-     Kāds labums no tās, - Paršnovs noburkšķēja. - Ja bandītu varētu nobaidīt ar raķešu pistoli, uz ceļiem jau sen viss būtu kārtībā.

-    Bet tu paklausies, - šoferis turpināja. - Gandrīz tai pašā vietā, pie Ščecinas, viņu atkal apturēja. Tie paši puiši. Pazina viņu, pat sasveicinājās. Tomēr naudu pieprasīja. Sākumā viņš mēģināja ar labu tikt ar tiem galā, bet šie nesaprot. Sāka lekties - nogāza viņu uz asfalta un ņēmās spārdīt ar kājām. Viņš kaut kā izrāvās, piecēlās, ielēca mašīnā - un gāzes pedāli grīdā. Viņam bija mazlitrāžnieks, kaut kāds «Golfs», bet bandītiem BMW, dabiski, kā jau pienākas. Mans draugs redz: šie viņu panāks un caur nolaisto logu vēl stroķi vicina. Tad viņš arī izšāva ar savu raķešu pistoli…

-    Vajadzēja ar starta pistoli, - Paršnovs pasmīnēja.

-    .. .bet raķete ielidoja kabīnē un iekšā visu izdedzināja, kā krāsnī. Neviens neiznāca ārā. Pēc tā visa mans draugs izmeta savu raķešu pistoli, teica: viss, negribu vairs ne naudu, ne piedzīvojumus.

-    Muļķības, - Paršnovs noteica.

-      Kāpēc? - Savickis iebilda, zelēdams savu «belo- moru». - Tas ir pilnīgi iespējams. Bet, lai braucot trāpītu nolaistā stiklā, - tur vajag trenēties gadus piecus.

-    Toties masturbēt ērti, - Paršnovs sacīja.

-    Ko?… - Savickis nesaprata.

-      Raķešu pistoles stobrs ir tieši… tavas patronas diametrā.

Eksperts Savickis nospļāvās pa logu. Paršnovs atmetās ar galvu pret sēdekļa balstu un skaļi iesmējās.

-    Ļoti asprātīgi, - Savickis noteica.

Šoferis piebremzēja, apgrieza mašīnu, ar lukturi apgaismodams māju numurus.

-    Klāt esam, - viņš teica. - Tur aiz tā stūra.

Pie šaurajiem vārtiem aiz dzeltenā centrālās rajona nodaļas «uazika» stāvēja divi sarkani «urāli», āķveidīgā pagalmā stiepās brezenta caurules. Neieslēdzot pagrieziena rādītāju, no trotuāra aizslīdēja «Ātrā palīdzība».

-    Tātad nav atpumpējuši, - Savickis pasmīnēja.

-   Tu arī esi asprātīgs puisis, - Paršnovs nepalika atbildi parādā. - Vai iedot tev raķešu pistoli? Varbūt pamēģināsi ar manu «Makarovu».

Viņi iegāja sētā.

Divi logi trešajā stāvā izskatījās pēc saraudātām acīm ar izsmērētu tušu. Mitri notecējumi svītrās plūda lejup pa mājas fasādi. Vienā no logiem parādījās ugunsdzēsējs, viņš izlauza apdegušo, vēl plēnējošo rāmi un iesaucies nosvieda to lejā. Rāmis smagi atsitās pret asfaltu, pašķīda sarkanas dzirkstis. Bariņš mājas apģērbā tērpušos pārbiedēto nama iedzīvotāju atsprāga sāņus.

-     Jūs tur, uzmanīgāk! - augšup uzlidoja spiedzoša sievietes balss. - Ja neizdevās sadedzināt, tad nositīsiet, nelieši!

Tiesu medicīnas eksperts ar vietējo operatīvo darbinieku un milicijas pilnvaroto uz soliņa pīpēja. Viņiem pie kājām atradās nestuves: pirmais, ko Deniss ieraudzīja, bija apogļojušās, dūrēs sažņaugtas rokas.

-    Nu, kā tur ir? - viņš jautāja.

-     Beigts un pagalam, - atbildēja pilnvarotais. - Izce- pies…

Līķis gulēja uz muguras, kājas daļēji saliektas, rokas it kā uz kādu tēmēja. No apģērba adikusi vienīgi apsvilusi, sviedriem piemirkusi apkakle ap kaklu un zeķu gumijas uz kājām. Āda vizēja brūna kā apcepta pankūka, vairākās vietās to izvagoja asinīm pildītas plaisas. Viena sejas puse sakrunkojusies, otra - uztūkuši, zili violeta.

Deniss ievēroja, ka elpo caur degunu, zobus sakodis. Nošvirkstēja sērkociņš, Savickis klusēdams aizpīpēja. Paršnovs noklepojās, sāka skatāties uz korpulentu, jaunu sievieti krāsainā, kā likās, uzbeku halātā: viņa pirkstiem burņīja īso degunu un murmināja: «Mēs visi tā varējām sadegt… Labi, ka nepaguvām aizmigt…» Starp halāta malām vīdēja ar plānu zīdu segtas krūtis.

-    Dežurants saņēma ziņojumu, ka te kāds blēņojas ar raķešu pistoli, - Deniss teica. - Vai tas tiesa?

-    It kā tiesa, - pilnvarotais pamāja. - It kā Dimirčjans šodien dzirdījis savus drauģeļus, viņš dzīvo tur, vienu māju tālāk. Kāds sakās dzirdējis dziedam, cits - ka šaudījušies, lamājušies uz velna paraušanu. Kāds redzējis uzliesmojumu… Cilvēki vēl nav attapušies, tāpēc sarunā nezin ko.

-    Un kur šis Dimirčjans ir pašlaik? Vai pēc viņa ir kāds aizsūtīts?

-     Es biju aizgājis. Nav mājās. Arī viņa mašīnas nav. Aizlaidies.

-    Paršnov, pagaidām iztaujā cilvēkus, - teica Deniss. - Mēs ar Savicki apskatīsim dzīvokli, pēc tam ar dakteri - līķi. Bet jūs labi pārmeklējiet pagalmu, - viņš griezās pie vietējā operatīvā darbinieka. - Ja patiešām šāvuši, tad jābūt čaulītēm.

Paršnovs mērķtiecīgi devās nopratināt jauno sievieti. Savickis sagatavoja fotoaparātu ar zibspuldzi, iededza lukturi un soļoja uz ieeju. Deniss pamāja iecirkņa pilnvarotajam, aicinādams sekot.

-     Nav jēgas, tur būs juceklis, kā ellē, - pilnvarotais noteica, tomēr gāja līdzi, kaut arī bez īpašas patikas.

Kāpjot augšā pa tumšajām, slidenajām un mitrajām kāpnēm, viņiem pretī rībināja dūšīgi vīri sodrējiem notrieptām sejām speciālos kombinezonos. Deniss nodomāja, ka ar tiem noteikti jāaprunājas, un sauca nopakaļ:

-    Kurš no jums ir galvenais - pasakiet, lai pagaida mani

lejā!

-      Kas tu tāds par korespondentu? - ugunsdzēsēji painteresējās.

-       Pilsētas prokuratūras izmeklētājs Petrovskis. - Deniss meklēja kabatā apliecību, bet ugunsdzēsēji netaisījās viņu gaidīt, tikai noteica: «Labi, labi» un dimdināja pa kāpnēm lejup.

Kāpņu telpā vējoja šķebinoša deguma smaka. Trešā stāva kāpņu laukumiņu ūdens sedza plaukstas biezumā, tajā peldēja melnas plēksnes. Divas pavecākas sievietes ar sveci rokās klusu sarunājās, stāvēdamas uz savu dzīvokļu sliekšņiem; apdegušās durvis ar numuru 12 bija izceltas no eņģēm un pieslietas pie sienas. No iekšas plūda skāņi dūmi.

-       Mans uzvārds - Petrovskis, esmu prokuratūras izmeklētājs, - Deniss stādījās priekšā. - Kas dzīvoja šinī dzīvoklī?

Sievietes saskatījās. Viena jautāja otrai:

-    Kā vinu… Grišuks?

-      Nē, Goreičuks. Volodja, - tā atbildēja. - Sieva ar meitiņu aizbraukušas uz laukiem, uz Djatlovu, tur viņiem ir māja, bet viņš šeit nodzēra pēdējo sīkumu. Ari grāmatas nesa un pārdeva, un nodzēra. Viņa, šitā riebekļa dēļ piegāza ar ūdeni visu māju… Paklau, tur atskrējusi Nadja no otrā stāva, - sieviete atkal pievērsās kaimiņienei, - viņi nupat kā beidza remontu, astoņus miljonus izgāzuši, veselu mēnesi staigāja kā pāvs, lielīdamās: ak, kādas mums tapetes, ak, kādi mums griesti!…

-     Nāciet mums līdzi, būsiet pieaicinātie liecinieki, - Deniss palūdza sievietes.

-    Ak nē, pēc tam vazās pa tiesām. - Abas vienā mirklī nozuda aiz savu dzīvokļu durvīm. Un tā vienmēr.

-    Atrodiet lieciniekus! - Deniss nokomandēja iecirkņa pilnvaroto un uzmanīgi, lai nenosmērētos gar apdegušajām sienām, iegāja dzīvoklī, kur grīdu klāja putas. Viesistaba bija izdegusi līdz pamatiem, dīvāns izskatījās pēc avarējuša cepelī- na atliekām, televizora pārogļotajā kineskopā greiza plaisa. Logs - izsists, tukšajā ailē vīdēja klusa, zvaigžņota nakts.

«Un ko tagad?…» Deniss nodomāja.

Žilbinoši uzliesmoja zibspuldze - vienu, divas, trīs reizes… Savickis izdarīja vairākus fotouzņēmumus: istabas kopskats, dīvāns, televizors, galda paliekas, krēsla paliekas… Noteikt ugunsgrēka izcelšanās vietu tagad nav iespējams, tāpēc viņš fotografē visu pēc kārtas.

Uz pirkstgaliem Deniss piegāja pie loga un paskatījās lejā. Paršnovu neredzēja, toties vietējais operatīvais vadīja veselu grupu iedzīvotāju, kuri, rādīdami sev gaismu ar lukturīšiem, cītīgi meklēja čaulītes.

-   Uzkāpiet augšā, biedri, - Deniss pakliedza, juzdamies neveikli par tik bezpersonisku uzrunu.

Taču operatīvais neapvainojās un drīz vien ienāca izdegušajā dzīvoklī. Rokā viņš turēja lukturi ar spilgtu, šauru gaismas kūli.

-    Noprecizējiet līdz rītdienai tā cilvēka uzvārdu, kurš faktiski šeit dzīvoja, - Deniss teica un uz mirkli aizdomājās.

-      Vēl… Jā, laikam jāpaziņo sievai. Sazinieties ar Djatlovas rajona nodaļu.

-    Labi, tiks izdarīts, - operatīvais pamāja. Viņš ari pats labi zināja, kas darāms, bet jaunais izmeklētājs rīkojās pēc instrukcijas un visā nopietnībā komandēja operatīvo grupu.

Tomēr instrukcijā nav teikts, kā tumsā apskatīt pilnīgi izdegušu dzīvokli.

-    Ko tad darīsim? - it kā apspriezdamies pats ar sevi, Deniss teica. - Vadi sadeguši, gaismas nav…

-    Nedarīsim neko, - ikdienišķā tonī paskaidroja operatīvais. Viņš izskatījās nedaudz vecāks par Denisu. - Tādā bardakā tik un tā neko neatradīsi. Durvis aizslēgsim, bet rit mūsu izmeklētājs ar ugunsdzēsēju speciem visu sīki izpētīs. Un tavs uzdevums ir uzskribelēt īsiņu protokolu formas pēc: dzīvoklis trešajā stāvā, numurs tāds un tāds, viss izdedzis un tā tālāk. Un izrakstiet norīkojumu uz morgu…

Deniss atviegloti uzelpoja. Viss nostājās savās vietās un ieguva skaidrību. Viņš pat piedeva operatīvajam familiāro «tavs».

-    Nu, ejam? - operatīvais ierosināja. - Toļiks tūlīt saorganizēs večus, ieliks durvis un aizzīmogos līdz rītam…

-Tūlīt, tūlīt… Iedodiet man lukturi…

Viņam tomēr gribējās izdarīt kaut ko uz savu roku. Ne velti viņu piecus gadus mācījuši, ne velti viņš ir grupas vecākais…

Spilgtais gaismas plankums pārskrēja kā ar sēru plīvuru pārklātajai istabai, ieskatījās nokvēpušajos kaktos.

Pag, pag…

No apdegušajām sienām un griestiem dažās vietās vēl cēlās tievas dūmu strūkliņas. Deniss iegāja virtuvē, sameklēja nazi un šķīstošās kafijas skārda bundžu. Atgriezies istabā, viņš nokasīja apmetumu vairākās vietās. Ienāca Paršnovs, viņam sekoja iecirkņa pilnvarotais.

-   Tur ir divi veči, viņi parakstīs visu, ko vēlies, - viņš ziņoja.

-    Čaulīti atradāt? - Deniss jautāja. - Vai kaut ko tamlīdzīgu?…

-    Pagaidām ne, - milicis atbildēja.

-    Un ko saka mājas iemītnieki?

-     Katrs savu, - Paršnovs skaidroja. - Divi dzirdējuši vienu šāvienu, divi - divus, viens - trīs… Divi cilvēki redzējuši zaļu uzliesmojumu, viens - sarkanu, pārējie - vispār neko nav redzējuši.

-     Šeit jau bieži dzērumā sarīko salūtus, - atskanēja iecirkņa miliča balss. - Tagad tās grabažas tiek brīvi tirgotas: gan raķetes, gan petardes, gan visādi feierverķi.

-    Dzīve izvērtusies nepārtrauktos svētkos, - Paršnovs konstatēja. - Tā gadās.

Deniss pievērsa viņa uzmanību dūmiem, kas joprojām cēlās no sīkajiem iedobumiem.

-     Kas tas varētu būt? Vai esi kādreiz ko tamlīdzīgu redzējis?

Paršnovs piegāja pie sienas, uzmanīgi pavilka ar pirkstu un paostīja.

-    Fosfors. Par to mēs mācījāmies devītajā klasē.

***

Tiesu medicīnas ekspertīzes biroja trīsstāvu ēka bija uzblīdusi no iekšpuses kā pārgatavojies arbūzs dobē - skaties, ka nepārsprāgst Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit septītajā gadā šeit paguva apstrādāt astoņsimt līķu gadā, un apkalpojošam personālam un ekspertiem nebija laika gurķoties; deviņdesmit sestajā caur sekciju zāli «izmaršēja» divarpus tūkstoši miroņu. Pirms gadiem desmit tas būtu šķids pilnīgs absurds - tad jau vieglāk kamielim izlīst caur adatas aci. Tomēr tika galā… Darbs paliek darbs. Šogad darba apjoms droši vien palielināsies, «miroņu gājiens 97» solās būt vēl apjomīgāks. Bet tiesu medicīnas ekspertīzes birojs stāv kā stāvējis. Plaisā, pamazām brūk. Bet stāv. Izmeklētāji, kuri sen šeit ir «savējie», kuri vaigā pazīst un atceras visas Maijas… Stepanus… un Varvaras… Nikolajus…, kas sēdējuši ziņu biroja lodziņā no Brežņeva, Andropova un Cerņenko laikiem - ar izbrīnu konstatē, ka foajē apjoms it kā paplašinās, izstiepjas un attālums no nodilušā paklājiņa pie ieejas līdz sekciju zāles durvīm, kuru viņi kādreiz veica, pašiem nemanot, pēkšņi sācis prasīt laiku un spēku. Vai tā būtu telpas izliekšanās?… Neviens nezina. Un nekad ari neuzzinās. Izmeklētāji parasti tādas lietas neapspriež.

Kas attiecas uz Denisu, tad viņš tikai priecātos, ja biroja foajē būtu bezgalīgs. Lai tikai ietu, ietu un nekad neaizietu līdz «sadalīšanas» vietai.

Viņš negribēja turp iet. Lai kas ari būtu Nikolaja Gorei- čuka ķermenī, kurš bija dzīvs sadedzis savā dzīvoklī, - lai tas tur iekšā ari paliek. Pat ja tas ir plastikātā ievīstīts apsūdzības akts pret Dimirčjanu. Vai ari raķete ar īpašnieka iniciāļiem. Vai ari… Bet neviens negrasās viņam jautāt - vai viņš grib vai negrib. Droši vien tas ir pareizi, ka nejautā. Un pa plecu arī neviens nesit: sak, turies, puis. Kas tur sevišķs? Parasts netīrs darbs.

- Labdien.

Viņa plaukstā ieslīdēja kaut kas auksts. Gluda roka ar laulības gredzenu. Deniss redzēja sev iepretī sērīgu, grumbām izvagotu seju marta sniega krāsā. Netīri balts uzsvārcis uzmests virs sporta krekla. Kustīgs žoklis: eksperts kaut ko košļāja.

-    Labdien. - Deniss paspieda roku. - Mans uzvārds - Petrovskis.

-    Gukalovs. Sāksim?

Deniss norija siekalas, pūlēdamies to izdarīt nedzirdami. Prakses laikā viņš veiksmīgi bija uzņēmies visus protokola sastādīšanas darbus - izmeklētājs apzināti bija uzkrāvis viņam lielāko daļu stulbā rakstu darba un pāris reižu uzdevis pašam nopratināt kaut kādus otršķirīgus lieciniekus. Taču piedalīties līķa sekcijā Denisam vēl nebija nācies.

-    Jā, protams, - viņš atbildēja. - Vai pie jums drīkst smēķēt?

-     Tu izskaties bāls, Petrovski. Vai daudz dzer? Vai drātējies?

Ar cigaretes dūmu Kurbatovs izveidoja tādu kā jautājuma zīmi. Viņš bija uzmeties uz palodzes, kājas nokāris, un vērīgi skatījās uz Denisu, it kā risinādams kādu svarīgu loģisku uzdevumu.

-      Sveicināts, Aleksandr Petrovič, - Deniss teica, paņemdams kabineta atslēgu. - Vienkārši neesmu izgulējies.

-   Agrāk liecies gulēt, - Kurbatovs ieteica, spaidīdams cigaretes galu pret skārda bundžas - pelnutrauka - malu.

Denisa kabinets atrodas gaiteņa pašā galā, blakus tualetei un smēķējamai telpai. Katru reizi, kad viņš šeit nāk, uz palodzes vienmēr kāds sēž (vai stāv blakus vai staigā) un spaida cigareti. Visbiežāk nez kāpēc tas ir Kurbatovs.

Kurbatovs valkā elegantus, stilīgus uzvalkus («…manai mātei droši vien patiktu,» Deniss nodomāja) un izsmēķē savas divarpus paciņas Camel dienā. Viņš ir «sevišķi svarīgais» un apzinās savu vērtību. Kad prokurors gribēja nodot Kurbatovam kravas mašīnu šoferu lietu, tas teica: «Pie mums sāk strādāt jaunais, kā viņu… Petrovskis, lai tad viņš izmēģina zobus. Mums jau tā katram ir vai desmit lietas.» Un prokurors iesmērēja šo lietu Denisam - jo Kurbatovs ar prokuroru ir draugos.

- …Un kāpēc tu nevarētu izgulēties, Petrovski? Domā, ka darba šausmīgi daudz? Nieki. Pagājušo vasaru es izmeklēju četrpadsmit lietas un visas, starp citu, nodevu laikā. Turklāt nevienas attaisnotas lietas vai AI'…

Deniss beidzot atslēdza durvis. Augstprātis turpināja viņu uzmanīgi apskatīt melnā zeķe zem uzrautās bikšu staras bija līdzena un gluda kā paša āda - nevienas krunciņas. Kurbatovs nepieturējās pie izmeklētājiem noteiktā KPK[5], viņš aktivi stājās pie operatīvā darba, viņam bija sava aģentūra, viņš vāca kom- promatu par visiem, par kuriem varēja. Un arī par tiem, par kuriem nedrīkstēja, ja radās tāda izdevība. Tāpēc no viņa baidījās daudz vairāk nekā no parasta izmeklētāja.

Lielāko mūža daļu viņš bija nostrādājis Uzbekistānā, Turkmenistānā, Kirgizstānā, un, kad Savienībai sākās agonija, ātri pārorientējās un pārvācās uz Krieviju, nez kāpēc uzTihodonsku. Kurbatova Āzijas laiku biogrāfijā periodiski atgadījās dažādas nepatikšanas, saistītas ar sūdzībām par dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, dažas reizes viņu atstādināja no amata, ierosināja krimināllietas, izmeta no prokuratūras. Bet viņš aizbrauca uz Maskavu, ielauzās pašos augstākajos kabinetos, bija pat pie Rudenko[6], pierādīja, ka visā vainojams nacionālais jautājums, viņa principialitāte un Centra līnijas realizēšana, kas vietējās varas pārstāvjiem nepatīk. Un panāca savu: apsūdzības noņēma, viņu atjaunoja darbā un viņš atkal nodarbojās ar izmeklēšanu.

Laikā, kad Kurbatovu pārcēla darbā uz Krieviju, viņa personīgā lieta «pieredzēja» brīnumainas pārmaiņas, un Tihodonskā par viņa vētraino biogrāfiju neviens neuzzināja. Pareizāk, Aleksandrs Petrovičs domāja, ka neviens neko nezina.

-   Nē, darba nav daudz, - Deniss piekrita. - Es vienkārši neesmu vēl iegājis ritmā.

Viņš jau bija pārkāpis kabineta slieksni un tikai gaidīja izdevīgu mirkli, lai pieklājīgi pamātu un ieslēgtos.

-     Nu, vajag tik mesties iekšā, saproti! - Kurbatovs skolmeistara tonī teica, it kā Deniss par kaut ko būtu strīdējies ar viņu. - Vajag rosīties, puis, - un kā tu domāji?…

-    Es rosīšos, - Deniss piekrita.

-    Nu, nu, - Kurbatovs samierinoši pamāja. - Pēc pusstundas man būs interesants darbiņš. Ienāc, paskaties un pamācies. Tas tev noderēs.

-    Paldies, ieiešu.

Un aizvēra durvis aiz sevis.

«Nekā lieka» - piemērotākais vārda «nabadziba» eifemisms. Izmeklētāja Petrovska kabinetā nebija nekā lieka. Lēts rakstāmgalds ar vienu skapīti, seifs, sadauzīta rakstāmmašīna «Moskva», trīs krēsli (sēdekļa otrā pusē etiķete ar uzrakstiem: krēsls, pusmīkstais), ar avīzi pārklāts skapītis, kur starp elektrisko tējkannu, krūzīšu kaudzi un šķīstošās kafijas kārbu vīdēja dzeltenīgi cukura graudiņi.

Šaurās durvis aiz muguras ved uz nelielu istabiņu bez logiem. Pēc ieceres tā ir fotolaboratorija: tur atrodas trauks filmu attīstīšanai, palielinātājs, fotovanniņa (kivete), laika gaitā sacietējušas ķimikālijas: attīstītājs, fiksators… Bet prokuratūras izmeklētāji jau gadus divdesmit piecus netaisa fotogrāfijas; tādam nolūkam eksistē eksperti-kri- minālisd rajonu milicijas nodaļās un speciālie tehniķi- fotogrāfi apgabala iekšlietu daļā un apgabala prokuratūrā.

Tāpēc tumšā istabiņa pārvērsta par nevajadzīgo liedsko pierādījumu noliktavu. Dziļā nišā uz rupji apstrādātu dēļu plaukdem stāv noputējuši, visādu grabažu piebāzti čemodāni, cieši piestampāti maisi ar nezināmu saturu, mētājas asiņainu kleitu, sagraizītu kreklu, ložu sacaurumotu vīriešu svārku vīstokļi. Daudz aizvēsturisku, laika gaitā sacietējušu apavu.

Reiz no plauktu puses atskanēja uzstājīgs klauvējiens, Deniss apjukumā mehāniski pajautāja: «Kas tur ir?», iereibuši vecīga balss pieprasīja kaut kādu Petrovnu. Tā noskaidrojās, ka niša ir nevis vienkārši niša, bet gan durvju aile; aiz lietisko pierādījumu kaudzēm atradās milzīgas koka durvis, kurās rēgojās liela bronzas atslēga ar figu- rāliem zobiem. Atslēga pagriezās, slēdzene nočirkstēja, bet durvis neatvērās.

Deniss iegāja no sētas puses, uzkāpa pa vecām dzelzs trepēm un atklāja, ka trepju laukumiņā ir trīs dzīvokļi. Pirmajā un trešajā dzīvoja kaut kādi cilvēki, bet sen nekrāsotās durvis ar numuru «2» bija aiznaglotas ar vairākām milzīgām naglām. Sadabūjis knaibles, Deniss izvilka naglas, un durvis atvērās bez sevišķām pūlēm. Nometis dažus maisus uz grīdas, viņš izlīda pa plauktu starpu un atradās savā kabinetā. Par savu atklājumu viņš nevienam nestāstīja, jo visi zināja, ka prokuratūra ne reizi vien paplašinājusies uz kopējo telpu rēķina.

Deniss pievienoja elektrotīklam tējkannu, apsēdās pie galda un vēlreiz pārskatīja piezīmes, kuras bija pierakstījis tiesu medicīnas ekspertīzes birojā.

Kad viņš tur sēdēja, Goreičuka līķis viņam šķita no vienas vietas pārklāts ar krevelēm, taču Gukalovs pievērsa viņa uzmanību uz šķērsām un gareniskām apdeguma joslām. Vertikālie apdegumi, pēc eksperta vārdiem, liecina, ka cilvēks kādu laiku atradies vertikālā stāvoklī, mēģinājis glābties, bēgot no uguns. Un - nav spējis. Tātad par vēlu pamanījis uguni. Tātad cieši gulējis. Tātad… Nu, visvairāk iespējams, ka bijis iereibis. Pilnā kā mārks. Histoloģija to noteiks precīzi…

Jau pabeigdams sekciju, Gukalovs pievērsa uzmanību tumšajiem, pārogļotajiem plankumiem uz līķa kājām. Šajās vietās āda bija it kā skābju pilienu saēsta, veidojot mazus riņķīšus - krāterīšus. Deniss pajautāja par fosforu: vai tas varētu radīt līdzīgu efektu. Eksperts pamāja: gan fosfors, gan pulveris - jebkurš reaģents ar augstu degšanas temperatūru.

Vēlāk Deniss brītiņu pasēdēja, vērdamies ārā pa logu, un pūlējās atbrīvoties no visām šīs lietas smakām un sīkumiem. No otrā stāva bija labi pārskatāms ar slaidām papelēm apstādītais Maģistrālais prospekts - Tihodonskas galvenā iela. Pa trotuāriem plūda vasarīgi raibi tērptu ļaužu straume, ielas braucamo daļu aizņēma nepacietīgie dažād- krāsu automobiļi un nesteidzīgie trolejbusi.

Kvartāla vidū stāvēja autoinspekcijas mašīna, divi seržanti starp vieglajām automašīnām izraudzījās piemērotu upuri un paģēroši pamāja ar svītraino zizli. Tas nebija viegls darbs: visās vietās, uzbraucot uz Maģistrālā prospekta, stāvēja zīme «Kustība aizliegta», ja tā tiktu ievērota, tad braucamā daļa būtu tukša, jo trolejbusi, «Ātrā palīdzība» un taksometri tur nebrauca.

Bet ne jau tāpēc pilsētas priekšniecība bija atbrīvojusi centrālo maģistrāli, lai pati nīktu «korķos», kas izveidojās uz sānieliņām ar bojāto segumu! Arī zemāka ranga ierēdņi bija piesavinājušies komfortablās braukšanas privilēģijas, tāpat viņu draugi un paziņas, arī dažādu pasugu miliči, neatkarīgi - formā vai civilapģērbā, un visi, kam vien bija kāds braucamais, vai augstu stāvošas personas «vizītkarte», un komersanti ar sievietēm, un bandīd, un dīkdieni…

Vārdu sakot, vienalga, kam arī pamātu ar zizli - tas vai nu pamirkšķināja ar lukturi: tātad savējais, vai arī piebremzēja uz mirkli un pabāza pa lodziņu kaut kādu papīru vai desmitnieku, vai vispār pabrauca garām - kā ģīmī iespļaujot… Seržanti atspēlējās citu pilsētu vai vienkāršajiem braucējiem, kas steigā iegriezuši zem aizlieguma zīmes, rēķinādamies nevis ar stipru aizmuguri, bet ar krievu mūžseno cerību, ka varbūt izspruks sveikā…

Vērot autoinspektorus nebija interesanti, tāpēc Deniss pievērsa uzmanību meitenēm. Dziļa izgriezuma sarafānos vai īsos bruncīšos, kailiem vēderiem vai izaicinošos šortos, caurspīdīgās jaciņās vai pieguļošos krekliņos - viņas izskatījās pavedinošas. Tihodonskā ir daudz skaistu meiteņu, kā nekā dienvidi, jauktas asinis, augļu un dārzeņu pārpilnība. .. Tomēr labāk skaistuli apskatīt ne jau no otrā stāva loga…

Maģistrālā prospekta apcere Denisam bija palīdzējusi abstrahēties, un viņš spēja apēst dažas mātes sagatavotās sviestmaizes un padzert tēju. Tagad galvenais bija neļaut atgriezties atmiņām par tām smakām, citādi visi pūliņi būtu vējā.

Iezvanījās iekšējais telefons.

-    Nu, vai tu nāksi? - Kurbatovs jautāja.

-      Protams! - Deniss izlēca gaitenī un, aizslēgdams durvis, paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas divdesmit astoņas minūtes - augstprātis izrādījās visai precīzs.

Iepretī Kurbatova kabinetam uz cietiem sēžamajiem ar atvāžamu sēdekli (krēsli nākuši no kinoteātra ielas otrā pusē; kinoteātris veiksmīgi pārkārtots par elektronikas salonu-veikalu) sēdēja trīs cilvēki. Diviem varēja būt gadi divdesmit pieci - divdesmit septiņi, bet starp abiem kluknē- ja pavecāks vīrietis, kurš pavadīja Denisu ar aizdomīgu skatienu. Visi trīs vasarīgi ģērbušies: T krekliņos, vieglās biksēs un vasaras kurpēs. Bet tas, kurš sēdēja vidū, izrādījās, bija rokudzelžos, no kā Deniss secināja, ka abi malējie ir konvojnieki. Spriežot pēc viņu sejām un civilapģērba, varēja secināt, ka tie ir nevis štata konvojnieki, bet gan kriminālmeklēšanas operatīvie darbinieki.

Kurbatovs nepaciedgi staigāja pa kabinetu. Uz galda aizdomās turētā nopratināšanas veidlapas, uz galdiņa blakus vīdēja kaut kāds ar avīzi piesegts priekšmets.

-    Sēdies, - augstprātis teica, norādīdams uz savu vietu.

-    Vadīsi protokolu. Sāc ar ievirzes datiem, darba gaitā es pieslēgšos…

-    Kas ir tie tur gaitenī? - Deniss jautāja.

-    Slepkava, - ikdienišķā tonī paskaidroja Kurbatovs.

-     Nositis sievu, līķi noslēpis un nelūst ne traks. Puiši no rajona ar viņu cīnījās divas dienas - bezcerīgi! Un tad šefs savāca šo lietu pie mums…

Viņš pēdējo reizi pārlaida visam acis, sakārtoja istabas vidū krēslus, saberzēja rokas.

-   Tūlīt šimam žaunas atvērsies!

Un, pavēris durvis, valdonīgi nokomandēja:

-    Ievediet!

Pēc brīža cilvēks rokudzelžos sēdēja uz krēsla, viens operatīvais nostājās viņam aiz muguras, otrs - starp viņu un logu. Nekā draudīga vai briesmīga aizdomās turamā izskatā nebija: ovāla, diezgan labsirdīga seja ar biezām lūpām, mazs noapaļots zods, deguns kā poga, retas, gaišas skropstas, izliekta piere… Portrets acīm redzami neatbilst Čeza- res Lombrozo izstrādātajām slepkavas ārējām pazīmēm. Vienīgi sasprindzinātais zilo acu skatiens, kas lēkā no Kurbatova pie Denisa un atpakaļ. Bet viņa situācijā ikviens būtu sasprindzis…

-    Uzvārds, vārds, tēvvārds, dzimšanas gads? - Deniss sāka nopratināšanu.

-   Ananjevs Valentins Pavlovičs, piecdesmit devītais, - aizdomās turamais atbildēja dobjā balsī.

-      Vai zināt, kur atrodaties, Valentin Pavlovič? - Kurbatovs mierīgi vaicāja. Un, atbildi nenogaidījis, piebilda: -Tihodonskas pilsētas prokuratūrā pie sevišķi svarīgu lietu vecākā izmeklētāja Kurbatova. Tas esmu es! - Augstprātis viegli palocījās, un Deniss pamanīja, ka uz viņa galvas ir stipri maz matu.

-     Kad rajona izmeklētājs nevar atklāt noziegumu un noziedznieks vainu noliedz, viņu atved uz šejieni. Un šeit visi atklāj patiesību. Visi!

Kurbatovs lēni tuvojās aizturētajam, hipnotizēdams viņu ar savu izvelbto stiklaino acu auksto skatienu.

-   Tiesa gan, divi neatzinās… Bet viņus nošāva tik un tā!

-    Par ko mani nošaus? - Ananjevs aplaizīja lūpas un, pamājis uz Denisa pusi, jautāja: - Kas tas tāds?

-   Tas ir mūsu eksperts. Ļoti labs eksperts, tas nekas, ka jauns. Viņš arī pateiks, par ko jūs nošaus. Bet jūs taču pats labi zināt…

«Kas par ekspertu?» Deniss nesaprata. «Eksperti taču neraksta protokolus…»

-    Es neko nezinu. - Aizdomās turamais atkal aplaizīja lūpas. Viņu noteikti mocīja slāpes. - Divas dienas spēlē uz nerviem ne par šo, ne par to… Un kas jums tur zem avīzes?

Operatīvie ari ieinteresēti pašķielēja uz galdiņu ar noslēpumaino priekšmetu.

-     O-o-o! - Kurbatovs zīmīgi pacēla pirkstu. - Tas ir simtprocentīgs jūsu vainas pierādījums! Bet es negribu jūs pieķert melos, ar neapgāžamiem pierādījumiem piespiest pie sienas. Gribu, lai jūs pats ar atzīšanos atvieglojat sirdi. Izmeklēšana un tiesa to nems vērā…

-    Man nav ko atzīties. Kas ir tur zem avīzes?

Līdz šim Ananjevs bija skatījies pārmaiņus gan uz Kurbatovu, gan Denisu, bet tagad viņa uzmanība bija koncentrēta uz galdiņu ar avīzi.

-    Kas tur ir?! Kas?! Jums nav tiesību!

-    Ā, tu atcerējies par tiesībām! - Sevišķi svarīgais spēji mainīja toni. No agrākās laipnības vairs nebija ne smakas. - Kur ir tava sieva? Kur, saki!

-      Nezinu. Es taču paskaidroju: aizbrauca pie mātes. Gaidu telegrammu - nav! Sāku uztraukties, zvanīju pa telefonu: izrādās - nav aizbraukusi! Ziņoju milicijai. Bet mani

saņem ciet! Un aiz restēm… Par ko? f

Aizturētajam drebēja lūpas, acis pieplūda asarām. Deniss nodomāja, ka te notikusi kļūda - šis cilvēks nevarēja aukstasinīgi izrēķināties ar sievu.

-     Par slepkavību, Ananjev! - spriežot pēc pārliecinātā toņa, Kurbatovs bija citādās domās. - Pastāstiet, kā Jeļena bija ģērbusies, kad izgāja no mājām?

-    Es jau simtiem reižu stāstīju! - Ar saslēgtajām rokām nopratināmais noslaucīja acis. - Balta blūze ar ziliem punktiņiem…

Lunkani kā kaķis Kurbatovs aizslīdēja pie apsegtā galdiņa.

-    Melni svārki…

Kurbatovs pieskārās avīzes malai. Deniss saprata, ka tūlīt notiks kaut kas ļoti svarīgs. Ari Ananjevs to saprata. Viņa acis iepletās, valoda kļuva gausāka, mēle sāka mežģīties, it kā viņš pēkšņi būtu apreibis.

-Un… kurpes… melnas… uz tieviem papēžiem… Kurbatovs strauji parāva avīzi. Uz galdiņa stāvēja melnas «laiviņas» uz augstiem, tieviem papēžiem. Uz tām bija sakaltuši dubp.

-   Vai šīs?! - briesmīgā balsī iekliedzās augstprātis. Ananjevs sastinga. Pēc tam pasvieda rokas pie sejas un

piespieda dūres pie acīm.

-    Vai šīs?! Runā, maita, atzīsties!

-   Jā… jā… jā! - Aizturētais histēriski raustījās.

Pēc stundas Deniss parakstīja protokolu, Ananjevs pavirši pārlasīja un parakstījās, kā nākas - katrā lappusē.

Kurbatovs aizsmēķēja un pasniedza cigareti aizturētajam.

-   Nu redzi, es taču teicu. Šeit visi kļūst vaļsirdīgi. Tāpēc ka citādi nevar. - Nu augstprāds runāja gandrīz draudzīgā tonī. - Tagad kopā ar puišiem brauksi un parādīsi vietu.

Slepkava pamāja. Operatīvie izveda viņu gaitenī, bet viens tūlīt atgriezās.

-    Nemoki mūs, Aleksandr Petrovič! - tas lūdzās. - Kur jūs sadabūjāt šīs kurpes?

-    Viņu mājās, kur citur. Skapī, - Kurbatovs pasmaidīja. - Tikai novārtīju ar dubļiem.

-    Nu gan laiž! - operatīvais sparīgi cirta ar dūri plaukstā. - Tīri nostrādāts! Varu iedomāties, kas ar viņu nodks, kad mēs līķi atraksim, bet sievai būs kurpes kājās!

-    Es neko nesapratu, - Deniss godīgi atzinās, kad operatīvais bija izgājis.

-    Kas tur ko saprast, - Kurbatovs draudzīgi sapurināja viņu aiz pleca un uzcienāja ar cigareti. Tas bija pirmais labvēlības žests, kuru izpelnījās praktikants.

-     Viss ir ļoti vienkārši: viņš pastāstīja, kādas kurpes sievai bijušas, izejot no mājām, es izraudzījos līdzīgu pāri. Skaidrs, ka viņš nogalinājis aiz pilsētas, un līķi, visticamāk, apracis. Tāpēc kurpēm jābūt dubļainām. Es aizgāju uz parku un pavazāju kurpes pa puķu dobi. Un tas ir viss. Kad viņš tās ieraudzīja, nosprieda, ka viss ir nācis gaismā un mēs visu zinām.

Deniss noknakšķināja šķiltavas, aizsmēķēja un deva piesmēķēt audzinātājam.

-    Bet šīs taču nav tās kurpes!

-        Domā, viņš atceras atšķirību? Šādas bija cietušās kurpes, viņš tās pazīst. Tās vai citas - mēģini tikt skaidrībā! Ja viņas garderobē nebūtu līdzīgs pāris, vajadzētu vienkārši saraudzīt atbilstoša lieluma melnas «nagliņas». Un arī tās derētu!

-    Bet tā taču… - praktikants saminsdnājās.

-   Falsifikācija? - sevišķi svarīgais viņam palīdzēja. - Muļķības! Tā ir pratināšanas taktika. Ar pareizu taktiku ir atklāta slepkavība. Cietušo apbedīs, kā cilvēkam pieklājas, bet slepkavu iesēdinās uz gadiem divpadsmit. Ja es nebūtu izvēlējies pareizo taktiku, viņš būtu bez vainas, tīrs, staigātu un pasmietos par mums. Vai tad tā nav?

-Jā, tā ir…

Atgriezies savā kabinetā, Deniss izsmēķēja cigareti un uzgrieza rajona iekšlietu daļas numuru.

-     Hallo, Sergej Leonidovič, te Petrovskis no pilsētas prokuratūras. Kā ar manu pieprasījumu par Gazarosu Dimirčjanu?

Kriminālmeklēšanas priekšnieks majors Surovcevs brīdi klusēja, acīmredzot mēģināja aptvert, kas tas par Petrovski. Pēc tam atcerējās.

-   Tūlīt pajautāšu, pagaidiet mirkli.

Kādu laiciņu klausulē murdēja un sīca, pēc tam atkal atskanēja Surovceva balss:

-     Viņš ir izolatorā. Izrādās, ka liels nelietis, gribēja mūsu seržantu iekaustīt. Ierosinājām lietu par pretošanos, tagad dabūs trūkties…

-    Sapratu. Vai kaut ko atradāt pie viņa?

-    Skuķi atradām, draudzeni, bija kopā ar viņu.

-    Bet ieroci?…

-    Ieroča nav.

Savējie viņu sauc par Gaziku vai Gazonu.

Viņam ir liela, apaļa galva, melni mati, kas atgādina īsu suņa spalvu, bet āda uz vaigiem un zoda katru pavasari iekaisa, un tad Gaziks uz kādu nedēļu vai divām aizbrauca pie krustmātes Hersonā, lai ārstētu purnu ar jūras ūdeni.

Sieviešiem patīk ar viņu delverēdes, viņām viņš ir kā plīša lācītis, tāpēc ari nav greizsirdīgas cita uz citu, pat ja Gaziks samizo kādu turpat acu priekšā. Var pat no muguras pakudnāt ar kociņu. Vai uzšļākt no tējkannas.

Iedzēris Gaziks Dimirčjans ņem rokā ģitāru, strinkšķina un dzied žēlā balsī. Saka - skaisd dzied.

Nekam nopietnam Gaziks Dimirčjans neder. To visi zina. Pat Slota ar to sen samierinājies un neko arī neprasa.

Gaziks Dimirčjans nevienu nav nogalinājis tā - viens pret vienu.

Un nav pat sakropļojis.

Nu varbūt tikai dažas reizes, kad bijis iereibušu paziņu kompānijā, kad Slotam prāts saiet pakaļā un viņš pirmo pie rokas pagadījušos var piesist bez iemesla, un visus apkārtējos pamazām sagrābj tāds pats dullums, un visi sāk kājām spārdīt uz asfalta raustošos ķermeni, - nu, tad arī Gazikam nav nekas pred iedunkāt zem ribām… Tā ir kā deja. Locekļi darbojas paši no sevis, izpauž sevi. Tie lēkā un spārda, kamēr neatsit kājas īkšķi, bet pēc tam vīrs smagi elpo un ar piedurkni noslauka siekalas no zoda. Tas ir ķermenis. Gazikam Dimirčjanam ar to nav nekāda sakara.

Bet ar raķešu pistoli sanāca pavisam muļķīgi. Slotam aprīlī viena bija gadījusies, viņš neteica - kur radusies un kāpēc viņam tā vispār vajadzīga. Un padešām - Slotam ir savs kārtīgs nevainojams stroķis, ķīniešu «TT». Bet raķešu pistole vispār ir joka pēc, viņš to reizēm dod savam sievišķim pašaudīt. Reiz Gaziks viņam ieminējās:

-    Man drīz bus dzimšanas diena, Slota, tu varētu man uzdāvināt savu stroki.

Slota atcirta:

-Nē.

Lūgties nav jēgas, vēl sadusmosies. Mantiņa tā, iespējams, ir «karsta», vismaz marķējums uz tās bija. Un Gaziks aizmirsa raķešu pistoli.

Bet divdesmit otrajā visi sapulcējās pie Gazika mājās, māmuļa lika galdā milzīgu trauku ar īstu armēņu hašlamu, pats Gaziks atnesa no pagraba kannu ar vīnmateriālu, pēc kura speciāli bija braucis uz Stepņanskas vīna rūpnīcu, un visi bija apmierināti. Tiesa gan, Slota neatnāca, kaut gan bija aicināts. Toties ieradās viņa meiča - tā govs, Maša Vešņaka, kopā ar draudzenēm. Un kāds velns viņu dīdīja paņemt līdzi to stroķi un trīs patronas: divas zaļas un vienu sarkanu…

Nu protams, visi pietempās. Jo bija jautri. Patiešām. Pat Maša Vešņaka, kas uzskata sevi par princesi uz zirņa, čurāja tieši uz balkona, kur māmuļa audzē tomātus dziļās plastmasas kivetēs. Māte pēc tam pasauca Gaziku uz virtuvi un čukstus vaicāja, vai šie visi nevarētu iet pastaigāties: paskat, cik jauks vakars.

Un viņi izgāja uz ielas, kur patiešām bija patīkams, kluss vakars. Iegāja omulīgajā kaimiņu sētā, kur iekārtota lapene un divi soli - un kas gan vēl vajadzīgs? Iedzēra vīnu, smējās, līksmojās; Gaziks uzrāpās uz nojumes - kā uz estrādes, viņam pasniedza ģitāru, viņš nodziedāja kaut ko sirsnīgu, pārējie pievienojās.

Pēc tam viņam ieteica, lai lien lejā, un viņš nolīda. Viņš visu dara, kā draugi vēlas. Un te nav vienkārši draugi - te ir viesi! Tas ir vairāk nekā draugi… Un viņi klaigāja bez mitas:

-     Ga-zar, Ga-zar! - un skubināja, lai viņš noskūpsta savu draudzeni Iru Jakimoviču. Gaziks tikai aizvakar nogrābis šo Iru pludmalē. Viņai ir X veida kājas, ceļgali nepārtraukti trinas viens gar otru, tur āda vienos grumbuļos ar mazām pūtītēm. Gaziks tomēr skūpstīja Iru Jakimoviču un piespieda viņu sev cieši klāt, lai šī justu, cik viņš lejasgalā ciets un liels.

Izrādījās, ka vienīgi Maškai Vešņakai nav neviena, ar ko saspiesties kopā. Bet viņai, kā redzams, to briesmīgi gribas. Slota palicis mājās alu dzert; viņa drauģeļi, kuri šeit sapulcējušies, tie baidās šai meičai pat pieskarties, jo pārāk labi zina, cik negants var būt Slota. Maška Vešņaka stāvēja maliņā, domāja, domāja, iegāja vēlreiz krūmos izčurāties - bet pēc tam izņēma no somiņas raķešu pistoli un izšāva gaisā. Raķete ar šņākoņu traucās augšup kā zaļa saniknota čūska. Irai Jakimovičai gandrīz pārtrūka biksīšu gumija - tik ļoti viņa pārbijās. Ari pārējie sarāvās, apklusa: protams, ne jau tāpēc, ka izbijās no šāviena, bet tāpēc, ka tas bija pārāk negaidīti.

Bet zaļā čūska šāvās augstāk un augstāk, nokļuva līdz mazai, nedabiski mirgojošai zvaigznei, apmeta loku ap to un, sadalīdamās divās daļās, izgaisa.

Visiem padka. Vēlreiz!

Maška Vešņaka smaidīja. Viņa lūkojās uz plīša Gaziku, kurš siekalojās ap Iras Jakimovičas vasarraibumaino kaklu, un atkal savā prātā kaut ko gudroja. Pēc tam piedūra Gazikam pie pleca un pameta ar galvu, aicinādama sev līdzi.

Viņi pagāja sāņus, kur gandrīz nevienā logā vairs nedega gaisma, un Maška kaut ko klusu pateica. Gaziks gandrīz vai apsēdās, kratīdams savu lielo, apaļo galvu.

-    Nevaru, ko tu iedomājies. Slota mani nositis.

-     Dzīvs būsi, nemirsi, - mierināja Maša Vešņaka. Un bāž savu idiotisko raķešu pistoli viņam pie deguna, it kā piemērīdama, kur bliezt. - Nu?…

-    Nē, - Gaziks atkārtoja. - Tu vienalga neizšausi. Bet Slota - tas gan izšaus.

-        Idiots… - Maška nospļāvās un trāpīja savai apel-

sīnkrāsas kurpei. - Tas nemaz neskaitās, tas ir tas pats, ko es sev ar roku daru. Tu taču esi plīša lācis, vai ne, Gazon. Tu neesi īsts… Nu?…

Maškas acis ir ļaunas un netiklas; Gaziks vēlreiz pakratīja galvu. Viņa glumais orgāns atsperīgi kustas kaut kur lejā, prasīdamies brīvībā, bet bailes no Slotas ir stiprākas. Slota - tas padešām izrīkosies ar viņu kā ar plīša rotaļlietu: noraus rokas un kājas, izplēsīs acis, uzšķērdīs, bet pēc tam iegrūdis pilsētas izgāztuves krāsnī.

-   Būtu labāk gājusi pie viņa, - Gaziks teica. - Un beigta balle. Ja vēlies, aizraušu tevi ar savu mašīnu. Norunāts?

-   Tu mani nemācīsi, lops. Dari, ko saku. Citādi norisi šito, un tas izlidos ārā pa pakaļu.

Un, būdama pilnigi piedzērusi, Maška Vešņaka iegāza viņam ar pistoli pa zodu. Ja ar tādām lietām pārāk ilgi spēlējas, vienmēr kaut kas notiek. Ari šoreiz notika: sitiena laikā Maška nejauši aizķēra sprūdu, bet Gaziks pūlējās pagriezt sāņus viņas roku, lai izvairītos un atgrieztos pie savas Iras Jakimovičas un…

Ba-bah!

Un raķete, protams, izšāvās otrreiz.

Ar nokaitētiem putekļiem tā nopūderēja Gazika vaigus, apsvilināja skropstas un uzacis. Uz mirkli padarīja aklas Maškas neķītrās acis. Zaļā monstra garā dūmu aste sagriezās četrdesmit piecu grādu leņķī, atspoguļodamās mājas pirmā un otrā stāva logos. Raķete, spiedzoši svelpdama, šāvās gaisā, bet pēc tam ietriecās trešā stāva logā, un stikli šķindēdami pašķīda uz visām pusēm kā mirdzošs konfeti. Gaziks redzēja, kā uguns atsitās pret dzīvokļa griestiem, atlēca nost, atsitās pret grīdu, iešņācās divkārt stiprāk, niknāk, svaidījās pa dzīvokli, pamazām zaudēdama savu zaļo krāsu un pārvērzdamās par parastu sarkanu liesmu.

Maška Vešņaka tupēja uz ceļiem un berzēja acis, kaut ko murminādama pie sevis. Viesi pietrūkās no soliņa.

-    Tu, sasodītā govs… - Gaziks gārdza, ar pūlēm tverdams gaisu. - Ko tu izdarīji!…

-    Ej tu galīgi… - Maška atcirta.

Gaziks redzēja viņas sdngo seju ar iezīmētām acīm, ar īso, stāvus sacēlušos matu cekulu un saprata, kas turpmāk nodks. Saprata, ka labāk būtu ietriecis šajā kucē savu locekli, kā viņa pieprasīja. Jā, jā, pat ja viņam, to darot, vajadzētu vaukšķēt, atdarinot Maškas rotveileru, vārdā Dodiks, un pēc tam kailam četrrāpus pārskriet pāri visam pagalmam.

Tāpēc, ka tagad nu viņam patiešām ir vāks. Noteikti.

-    Tu neko neredzēji un neko nezini. - Gazika balss drebēja. - Tevis šeit pat nebija.

Drebošu roku viņš izrāva Maškai raķešu pistoli un iebāza sev kabatā. Stobrs bija karsts kā spiedogs… - bet varbūt Gazikam tā tikai šķita. Viesi no lapenes skrēja pie viņa, mezdami satrauktus skatienus uz trešā stāva logu, kur uzplauka gaiša apelsīnkrāsas atblāzma - kā Maškas Vešņakas bikses.

-   Slotai arī - ne vārda, - Gaziks ātri bēra vārdus. - Šāvu es. Es. Tāpēc ka biju piedzēries.

-     Vai arī tāpēc, ka tu esi plīša āzis, - Maška auksti piebilda.

-    Jā, - Gaziks piekrita. - Tikai nesaki Slotai. Lūdzu.

Un viņš, cik ātri vien spēja, metās pie sava moskviča,

kas stāvēja uz ielas pie apmales. Ira Jakimoviča šķērsoja viņa ceļu, arī viņa bija pilnā un negribēja pamest Gaziku, tādu mīļu un amizantu. Kamēr Gaziks iedarbināja mašīnu, viņa iekrita pakaļējā sēdekļi un, stulbi smaidīdama atpakaļskata spogulī, pajautāja:

-    Kur mēs brauksim?

-      Uz elli, - atcirta Gaziks. Izskatījās, ka viņš nebūt nejoko.

Pa Vasarnīcu ielu moskvičs nobrauca līdz tiltam pār Temerniku, tad nogriezās un, kratīdamies dangās, brauca

gar upīti, kamēr nokļuva biezos krūmos. Te Gaziks apstājās un izkāpa no mašīnas, teikdams, ka drīz būs atpakaļ. Viņš atgriezās pēc minūtēm piecām, kad Ira Jakimoviča jau gulēja, atmetusi galvu un skaļi elpodama ar lielu, sausu muti. Gaziks iesita viņai pa vaigiem un dauzīja, kamēr Ira atvēra acis un jautāja:

-    Kas ir?…

-      Ģērbies nost! - viņš pavēlēja. - Gulēt esi šurp atbraukusi?

Raķešu pistoles viņam vairs nebija.

Ūdens smird pēc sprāgušām zivīm. Puikas tās ķer ar lieliem dukuriem un izsviež krastā, viņi apgalvo, ka salaka nav zivs - tas ir mēsls, pat vēl sliktāks par mēslu, jo apēd citu, derīgu zivju ikrus. Salakas lēkā zālē kā sudrabaini sārtas ūdens lāses, pēc tam sastingst. Klaiņojošiem kaķiem un suņiem tās nepatīk daudzo asaku dēļ, ari ēdamā mīkstuma tām maz; vienīgi pretīgajām zaļganajām sūdmušām salakas ir pa prātam - tāpēc ari zivtiņas pamazām pūst. Un smird.

Divas varbūt ne pašas skaistākās Tihodonskas meičas sēž uz soliņa pie upītes, skatās ūdenī un pīpē par abām vienu mentola cigareti, apmainoties ik pēc trim ievilcie- niem. Vienai pirksti īsi, bet nagi gari, citai - otrādi. Viņas pašas nezina, ko šeit gaida. Gluži vienkārši - ir garlaicīgi. Tā nu pasēdēs vēl brītiņu šeit, pēc tam ies citur, kur mazāk smirdoņas.

-    Sveikas, meitenes!

Viņas pagriezās un ieraudzīja jaunu puisi brīnum jaukā sīkrūtainā žaketē. Acis šim zaļas, bet skropstas melnas un biezas.

-    Ko vajag? - meičas noprasīja.

-   Gribu iepazīties, - puisis pieklājīgi teica. - Un vēl šo to.

Meičas sāka ķiķināt. Un katra klusībā nodomāja, ka rit

kādā kompānijā pie alus pudeles nevērīgi izmetīs: sak, vakar pēc manis kāds tīkoja, pats ģērbies žaketītē, līdzīgs tam, kurš spēlēja Aramisu…

-    Kas tu tāds?

-    Izmeklētājs, - puisis atteica.

Meičas to uztvēra pēc sava prāta - piesargi kabatas.

-    Beidz muldēt…

-      Nē, patiešām - izmeklētājs. Ja gribat, parādīšu apliecību.

Viņš parādīja meičām brūnus vāciņus ar zeltītiem rotājumiem, un iekšā tiešām stāvēja rakstīts kaut kas par izmeklētāju un bildīte arī apzīmogota. Tiesa gan, uz bildītes puika neizskatījās tik labi.

-    Droši vien gribi mūs savākt? Bet par ko? - jautāja tā ar garākajiem nagiem. Viņa vienmēr lien priekšā.

-    Nē, - puisis atteica. - Gribu jūs uzaicināt.

-    Abas? - vaicāja meiča ar īsajiem nagiem.

-   Abas, - puisis pārlaboja.

-   Tas gan laiž!… - meičas pameta viena otrai ar aci un ieķiķinājās. - Nu un tad - vai izmeklētājs nav cilvēks?

Ira Jakimoviča stāvēja, sabāzusi īkšķus šortu kabatās un izgāzusi uz āru savu mazo vēderiņu. Seržants izstaipītā triko treniņtērpā staigāja pa krastu, mezdams ūdenī žākaru.

-   Nu… nezinu gan, - Ira novilka vai desmito reizi. - Varbūt šeit, bet varbūt - tur tālāk.

-   Tālāk mēs jau skatījām, - Paršnovs īgni atgādināja.

-   Tātad šeit. Nu… kā jau teicu, bija tumšs. Bet es biju pillā.

-    Ņem vērā, ja neatradīsim, es tevi ņemšu uzskaitē. - Paršnovs bargi pakratīja pirkstu. - Par vieglu uzvedību un sakariem ar noziedzīgu elementu.

-        Ai, ai. Tad jau gan… - Ira Jakimoviča pasmīnēja. Tomēr viņas acis sāka nemierīgi šaudīties.

Uz celiņa pie mašīnas parādījās Deniss Petrovskis ar divām meičām. Tās nedroši smīkņāja un laiku pa laikam saskatījās.

-    Re, atvedu pieaicinātos lieciniekus, - izmeklētājs paziņoja.

-      Ko-o, tu atvedi?… - meičas pārjautāja garlaikotā balsī.

-     Lūk, pie šī jaunā cilvēka, lūdzu, viņu sauc Viktors, viņš par jums visu pierakstīs. - Deniss ātri pastūma draudzenes pie Paršnova. - Un pat pacienās ar saldējumu.

Kamēr Paršnovs izskaidrojās ar meičām, Deniss nokāpa pie ūdens.

-   Vēl neko neatradāt? - viņš jautāja seržantam.

-    Neko.

Ūdens malā pelēkajās, eļļainajās dūņās mētājās satrunējušas lupatas un caurcaurēm izrūsējušu ragaviņu paliekas. Ira Jakimoviča saviebās un novērsās.

Gazaross Dimirčjans kādu diennakti notupēja pie viņas dzīvoklī Otrās piecgades ielā, bet viņus «izskaitļoja» pēc moskviča.

Pašlaik Dimirčjans jau sēdēja iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā un zvērēja, ka viņš, tieši viņš un neviens cits nejauši iešāvis logā, tāpēc ka bijis ļoti stipri piedzēris… Zvērēt nekādas īpašas vajadzības nebija, galvenais - kur ir ierocis? Raķešu pistole? Bet tieši to Dimirčjans nezināja - aizmirsis. Saprotiet, bija piedzēris.

Bez raķešu pistoles Deniss nevar lietai pielikt punktu. Bet iznāktu tik skaists lietas atrisinājums - labs, trekns «ķeksītis» rādītājos. Atrast stobru, celt apsūdzību, nozīmēt ekspertīzi - un vari pieņemt, ka viss izdarīts; lietu var ieslēgt seifā un ķerties pie citas; viņam uz kakla vēl ir tie šoferi (dubulta slepkavība) un Autoinspekcijas reģistrācijas nodaļa (kukuļņemšana). Un vēl kādas piecas mazāk nozīmīgas lietas… Kur palikusi tā sasodītā raķešpistole?

-    Irina, panāc šurp, - Deniss aicināja.

Ira Jakimoviča pašķobīja lūpas, paskatījās mākoņos. Tad piegāja pie Denisa.

-Tu teici, ka Dimirčjans pārbraucis pāri tiltam. Vai viņš no mašīnas neizkāpa?

-    Nē-e. Tikai piebremzēja. Un brauca tālāk.

-    Kāpēc viņš brauca tieši uz šejieni?

-   Kā lai es zinu? Domā, Gaziks dikti sajēdza, ko dara?… Varbūt viņam tikai tāpēc vajadzēja turēties pie barankas, lai rokas netrīcētu.

Aiz muguras nošvīkstēja zāle. Viena no meičām bija piegājusi pie ūdens. Deniss ievēroja, ka viņai apgrauzti nagi un pat āda ap tiem sakosta. Izskatās sapīkusi. Otra, kurai nagi garāki, - tā kaut ko pļāpāja ar Paršnovu.

-    Mēs ejam prom, - meiča paziņoja. - Te ir garlaicīgi. Un smird.

-    Vēl minūtes desmit, - Deniss palūdza. - Esam gandrīz atraduši.

-    Bet vai mums samaksās?

Ar žākaru seržants pavilka biezu dūņu piku un nomurmināja rupju lamuvārdu. Viņa krosenes līdz augšai bija notašķītas ar pelēku ķēpu, no šņorcaurumiem uzspiežot izšļācās burbulīši.

-    Ja uziesim mantu, tad dalīsimies, - Deniss meičai apsolīja.

-    Nu tad iedodiet cigareti, izmeklētāji

Viņš izvilka tris cigaretes - arī sev un Irai Jakimovičai. Nošvirkstināja šķiltavas.

-    Gi-ta-nes, - meiča pa zilbēm izburtoja uz apmalītes. - Bez filtra. Droši vien kaut kāds mēsls. Kā to vīrieti sauc?

-   Vai tu par viņu? - Deniss pamāja uz seržantu. - Tas ir Volodja Belanovs, viņš ir sambo cīņas sporta meistars.

Meiča pietupās, iespiedusi svārku malu starp ceļiem, un skatījās uz plato zilā triko apspīlēto seržanta Belanova muguru. Ira Jakimoviča sataustīja kabatā sērkociņu, nolauza galu un iebāza cigaretē, lai neizbirtu tabaka. Viņa pūlējās izturēdes brīvi un neatkarīgi, nemitīgi atlieca plecus un iztaisnoja muguru, bet drīz vien atkal saliecās kā jautājuma zīme… Visu informāciju, kuru varēja izvilkt no viņas, Deniss jau sen bija izvilcis. Paldies par to pašu. Tagad sarunām nebija vairs nekādas jēgas, tā bija tukša laika nosišana.

-    .. .Ā-a, redz, kur ir tā manta, - pēkšņi ierunājās meiča ar apgrauztajiem nagiem. - Saproti, es to atradu.

Viņa piecēlās un tuvojās dūņu čupai, ko seržants pirms mirkļa bija izvilcis, un uzmanīgi pagrūda to ar kāju. Tur kaut kas bija. Kaut kas ciets. Seržants Belanovs atskatījās. Viņa seja bija pietvīkusi un saniknota.

-    Kas tur ir, ei? - viņš no augšas uzsauca.

Deniss ar pirkstu saspieda izsmēķi un piegāja tuvāk. Desmit pret vienu, ka tas ir importa pudeles kakliņš. Varbūt caurules gabals. Vai vispār kas tamlīdzīgs.

-   To atradu es, vai dzirdi? - meiča atkārtoja.

-    Dzirdu.

Ar papēdi viņš izšķaidīja dūņas un noliecās. Denisam pretī vērās dubļainās raķešpistoles stobrs.

***

Goreičuka sieva, steidzīgi atbraukusi no Djatlovas, identificēja līķi. «Tas ir viņš, Kolka, viņš. Kas gan cits?…» Ekspertīze atklāja fosfora pēdas kā dzīvoklī, tā arī uz nelaiķa ķermeņa, un Denisam rādīja pat aptuvenu, pēc šīm pēdām uzzīmētu shēmu, kā raķete pārvietojusies pa istabu.

Cilvēki, kuri divdesmit otrajā augustā bija viesojušies pie Dimirčjana, neapstiprināja un ari nenoliedza viņa liecību: bija tumšs, visi bija piedzēruši, neviens neko neredzēja. Tikai viena lieciniece, Maša Vešņaka - pārdevēja itāļu supermārketā, moderna, glīta meiča ar nekustīgu seju un lieliem vaigukauliem - noteikti pateica:

-   Jā, Gaziks visu vakaru vicināja to lietiņu. Un pēc tam sāka šaut, es redzēju. Bet logā viņš netēmēja, tas notika nejauši.

-    Kur viņš dabūja šo raķešu pistoli?

-    Nezinu. Droši vien kaut kur atrada.

Pats Dimirčjans teica, ka pistoli viņam uzdāvinājis bijušais klasesbiedrs, vārdā Golburts, kas nesen aizbraucis uz Filadelfiju, savu pastāvīgo dzīvesvietu. Golburts reāli eksistēja un patiešām bija aizbraucis - bet neviens no viņa Tihodonskā palikušajiem radiniekiem raķešu pistoli nekad nebija redzējis.

Izmeklēšanas eksperimenta laikā Dimirčjans parādīja pagalmā vietu, no kuras šāvis, parādīja, kā viņš stāvējis. Kā liecināja ballistiskās ekspertīzes pārbaudes - viss noticis tieši tā. Deniss pirmoreiz mūžā izvirzīja apsūdzību slepkavībā, ar rakstāmmašīnu nodrukāja lēmumu par arestu, prokurors stūri parakstījās, uzlika lielu ģerboņa zīmogu, un Dimirčjanu pārveda uz cietumu.

Drīz pienāca trasoloģiskās ekspertīzes slēdziens: raķešu pistoles novīlēto marķējumu izdevās atjaunot par 85%. Numuru variantus Deniss nosūtīja uz rajona iekšlietu daļu un jau pēc pāris dienām uzzināja, ka pistole nopirkta 1993. gada aprīlī sporta un medību piederumu veikalā «Taiga» Stepļanskā. Pircējs uzrādījis medību biļeti uz Georgija Mihailoviča Starigina vārda.

Denisam šis uzvārds šķita ārkārtīgi pazīstams. Starigins… Šķiet, futbolists?

Nē, ne futbolists.

Kāds no krievu estrādes zvaigznēm?… Nē, žurnālists, kura vārds laiku pa laikam pavīd laikraksta «Izvestija» vai «Donas Vēstis»?

Nē.

Darba dienas beigās Denisu izsauca prokurors, iztaujāja par lietām, atgādināja, ka augusta beigās darbu parasti sanāk daudz, tāpēc vajag pacensties, pasteigties, parādīt iniciatīvu. Deniss atgriezās savā kabinetā, ieslēdza elektrisko tējkannu un nolika uz galda divas mapes - lietu par kukuļņemšanu Valsts autoinspekcijas reģistrācijas nodaļā un lietu par divu šoferu slepkavību uz Dienvidu šosejas. Pie kuras ķerties vispirms?

Un tad nāca apskaidrība.

Starigins…

Viņš pēkšņi atcerējās stāstu, ko bija dzirdējis dežūras laikā: «sacīkšu braucējs» ar raķešu pistoli, sadursme pie Ščecinas, degoša mašīna.

Deniss atvēra mapi ar šoferu lietu. Dažas fotogrāfijas no notikuma vietas: līķis netīrā, sagraizītā apģērbā, bālgans, pliks vēders ar tumšiem asiņainiem plankumiem, apakšbikses zem noslīdējušas siksnas. Tuvplānā: lodes atstātais caurums ar kvēpu pēdām. Un divas vēl dzīvo šoferu fotogrāfijas - noslēgtas, saspringtas sejas. Viena noslepkavotā vārds bija Berseņovs, bet otra…

Starigins. Georgijs Mihailovičs.

Deniss, iepriecināts par savu atklājumu, nekavējoties paziņoja prokuroram, piezvanīja Surovcevam…

-   Ka tevi nelabais! - majors brīnījās. - Kur tam draņķim gadījusies raķešu pistole?

-    Rīt ķeršos klāt viņam un sākšu spiest, - Deniss apsolīja. - Bet jūs palīdziet no savas puses…

Taču saspiest plīša Gazaru neizdevās. Kad otrā dienā Deniss ieradās kamerā, izrādījās, ka iepriekšējā vakarā Dimirčjans ar stikla lausku pārgriezis sev vēnas. Karcerī viņš atradies viens, tāpēc viss atklājies tikai nākamajā rītā, pirms paris stundām; Gazaross Dimirčjans nomira, nenācis pie samaņas.

3. nodala

Krāvēja eksāmens

Viņi pārnāca pusvienpadsmitos, kad Sergejs jau sāka uztraukties. Atnāca abi: gan tēvs, gan māte. Mazliet iereibuši, trokšņaini, pat tādi kā jaunāki.

-   Interesanti, kur jūs viens otru atradāt? - Sergejs jautāja.

Igors Matvejevičs, apavus nenovilcis, iegāja vannas-

istabā, atvēra krānu un sauca no turienes:

-    Uzmini!…

-    Droši vien Svarca pagrabā.

-      Nu-ū, cik neinteresanti, - māte novilka, ar patiku apskatīdama sevi spogulī. - Tagad es saprotu, Igor, kur tu visus šos gadus esi taisījis dēlu par žūpu.

-    Mācīju viņu tikai dzert, nevis piedzerties.

-    Skolotājs atradies…

Tēvs iznāca no vannasistabas ar dvieli rokās, mati bija mitri un sajukuši, lūpas zilas.

-      Bet vai zini, mīļā, cik daudz svarīgu papīru parakstījuši cilvēki, kuri bijuši pilni kā mārks? Zini?… Un cik daudz šo pašu cilvēku, no rīta lāpīdami paģiras, ķērušies pie auklas ieziepēšanas?

Māte pameta ar roku: sak, lai paliek. Sergejs vērīgi skatījās uz tēvu.

-    Kas ir, vai tev palika slikti? - viņš jautāja.

Vecāki klusēdami neizpratnē saskatījās. Un pēkšņi abi laida vaļā smejamo, kā skolnieki - un, jāatzīst, tas viņiem lieliski izdevās.

-    Kur tu to rāvi?…

Sergejs paraustīja plecus.

-    Nezinu. Tāpat vien.

Viņš ieslēdzās savā istabā, apsēdās uz gultas. Šeit bija ļod klusu, durvis apsistas ar putuplastu - to bija atnesis tēvs, kad vēl strādāja bāzē par galveno inženieri. Ar zilganu spokainu lampiņu uz rakstāmgalda vizēja videoaparatūra. Maza pēdiņa pabāzās no segas apakšas, miegaina balss nočukstēja:

-   Vai kāds atnāca?…

-    Guli, - Sergejs teica.

-   Vecāki, vai?

-    Guli, kad tev saka.

Viņš ielika kādu kased un ieslēdza video. Pēc tam sēdē- ja, stulbi blenzdams mirgojošā ekrānā, kurā skaisti varoņi dzīvoja parastu dzīvi: ēda, dzēra, drāzās, joņoja ar automobiļiem, šāva cits citu. Ja atmestu šaušanos, situācija būtu simtprocentīgi parasta un pazīstama. Visi tā dzīvo. Lentes beigās bija ierakstīts kaut kāds pornomateriāls. Sergejs izslēdza video, plaši atvēra logu, lai izvēdinātu cigarešu dūmus. Izģērbās un atlaidās gultā. Elpa, kas kutināja ādu uz viņa kakla, vairs nesmaržoja pēc Colgate.

Pie durvīm kāds klauvēja.

-     Tas esmu es, Sergej, - tēvs klusi teica. - Iznāc, parunāsim.

Sergejs atcerējās, cikos rīt viņam jāierodas kantori, un skaļi ievilka elpu.

-Eju.

Igors Matvejevičs sēdēja pie virtuves galda. Viņā maz bija atlicis no tā skaļā, runīgā vīrieša, kurš nesen atgriezās no sava iemīļotā krodziņa: āda uz kakla sakritusi krokās, caur retajiem matiem vīdēja pliks pauris. Un lūpas zilas kā mironim. Kopš zināma laika Sergejs saprata: tā mēdz būt, kad tēvs dzer vairākas dienas pēc kārtas. Uz galda stāvēja atkorķēta degvīna pudele un divas glāzes.

-     Es nedzeršu, tēt, - Sergejs teica, miegdams acis spilgtajā gaismā. - Kas noticis?

-    Apsēdies… Es laikam šoreiz ari atturēšos.

Viņš piecēlās un steidzīgi nolika degvīnu ledusskapi. Pelēkajās sporta biksēs viņa kājas šķita pavisam izdilušas.

-    Svetlana Bernadska, - vai vina ir tava draudzene? -

tēvs jautāja. - Tu satiecies ar viņu?

-    Nu un tad?…

-   Tāpat vien, gribēju zināt. Es taču bieži nejautāju tev par tādām lietām, vai ne?

Jau otrajā kursā pēc Svētas paziņojuma, ka lidos ar kaut kādu biznesmeni uz Baltimoru, Sergejs viņu iekaustīja. Ne pārāk stipri… īsi sakot, iegāza pa vēderu. Biznesmenis aizlidoja uz savu Baltimoru, aizmirsis pat atvadīties. Tas ir saprotams. Mēnesi Sergejs ar Svētu dusmojās viens uz otru, pēc tam atkal sāka satikties. Domāja, ka droši vien apprecēsies. Veselu nedēļu, kad tēvs ar māti aizbrauca uz Kipru, Svēta dzīvoja pie Sergeja. Pa visu šo laiku Sergejs tikai divas reizes izgāja ārā, lai nopirktu maizi un kafiju. Viņš viscaur bija aplipis ar sakaltušu spermu, bet Svētai no biežās berzes sākās kaut kāda ekzēma. Tās nedēļas beigās viņi atkal pamatīgi sastrīdējās un… precēties Sergejam vairs negribējās.

-   Vai jums ir vēl kaut kādas attiecības? - tēvs atkārtoja.

-      Nav nekādu, - Sergejs atbildēja. - Kā tu pazīsti Svētku? Es, šķiet, jūs neesmu pat iepazīstinājis.

-    Es satiku šo meiteni vakar viena sava drauga birojā, viņa tur gribēja iekārtoties par menedžeri par piecsimt dolāriem. Pēc tam mēs kopā iznācām, un es uzaicināju viņu bārā iedzert aukstu šampanieti.

Sergejs pasmīnēja. Tas izskatījās pēc tēva. Bet Svetka nebija viņam teikusi ne par iekārtošanos darbā, ne par šampanieti.

-    Kuņa. Atzīmēt pieņemšanu darbā?

-    Nē, viņu nepieņēma.

-    Un velti. Viņa vispār ir centīgs skuķis. Tavu palīdzību nelūdza?

Tēvs pieliecās, ieskatījās ledusskapi, aizvēra to.

-    Viņa nezināja, ka esmu tavs tēvs, - viņš paskaidroja. - Bet saprata, ka esmu draugs viņas potenciālajam priekšniekam. Un ierosināja fiksi nodrāzties. Mašīnā.

-    Svēta?

-   Pilnīgi atklāti. Tiesa gan - čukstus, pie auss. Tas viņai dara godu.

-    Izbeidz. Viņa acīmredzot gribēja tevi izāzēt.

-   Jā? Var jau būt. Bet…

Igors Matvejevičs sameklēja bufetē cilindrveida kārbiņu ar monogrammu JSP, izņēma cigareti un, saspiedis filtru zobos, noknakšķināja masīvas galda šķiltavas.

-     Taču es viņu tiešām izdrāzu. Tikai ne mašīnā, bet atpūtas bāzē. - Viņš spēcīgi izpūta dūmus pa nāsīm. - Uz ātro. Ir tāds labs angļu vārds: koikli. Ļoti precīzs. Divdesmit sekundes, ne ilgāk.

-   Tu esi jucis!

-    Tā arī bija, es izgāzos. Izgāzos! Ar Zoju man nekad tā nav bijis. Un ar citām arī ne. Veselu dienu es nevarēju atjēgties, domāju, ka visi apkārtējie ir mani pievīluši, bet šī jaunā kucīte, viņa… viņa vienkārši norādīja manu īsto vietu.

-    Pareizi darīja. Tagad zināsi.

Sergejs pats nemanīja, kā viņa rokā ari atradās cigarete. Mutē bija rūgtums - ne tik daudz no dūma, cik no dziļi slēpta aizvainojuma. Kad tēvs to dara ar gaišmataino, sirsnīgo Zoju, tad tas ir pavisam kas cits, bet te - Svēta. Svēta Bernadska, ar kuru viņi veselu nedēļu šķirstīja «Mazo pasaules atlantu», visā nopietnībā apsvērdami, kur pavadīt medusmēnesi… Vai jāplīst aiz smiekliem!

Pašam negaidīti Sergejs pasmaidīja.

-   Tur nav nekā smieklīga, - Igors Matvejevičs sarauca uzacis.

-   Tagad, cik sapratu, ar darbu viņai viss kārtībā?

-     Ne velna! Ir darbs un ir izpriecas, solīdi cilvēki šos jēdzienus nejauc. Bet tiem, kas jauc, tas labi nebeidzas. Kas viņa būs par menedžeri? Ne pieredzes, ne spēju… Brīva jāšanās par piecsimt zaļajiem mēnesī - jā, to gan viņa spēj. Bet tad nabaga Borisam depresija nodrošināta, viņš pat nespēs uztaisīt nodokļu deklarāciju… Parasta ielene. Bija saruna par kursabiedriem, viņa stāstīja, ka viņiem esot tāds Sergejs Kurlovs - pamatīgs stulbenis ar cāļa smadzenēm, kurš iekārtojies vienā elegantā kantorī…

-     Bet par šo lietu kaut ko teica? Par paraugu nenostādīja?

Igors Matvejevičs tikko neaizrijās ar dūmiem.

-    Zini, es labāk turēšu muti.

-   Vai tev neienāca prātā, ka viņa mēģinās tevi šantažēt? - Sergejs pajautāja, pats nezinādams - kāpēc.

-     Neienāca gan. Izdarīju muļķību un viņas klātbūtnē piezvanīju mātei uz darbu. Bet viņa iegaumēja numuru un… Meiča uzskata, ka viņai nodarīts pāri: viņu izmanto un pretī neko nedod. Acīmredzot viņa labi zina, ka pretī jādod tas, ko viņa prasa.

-    Nu un?

-    Nekā īpaša. Pēc pusstundas viņa piezvanīja mātei un tai visu izstāstīja. Ari par divdesmit sekundēm.

-    Izbeidz!

Gaišmatainā Zoja nez kāpēc Sergejam pēkšņi šķita labsirdīga tantiņa, gandrīz kā radiniece.

-     Pavisam nopietni. Zini, kāda velna pēc mēs ar tavu māti līdz vēlai naktij sēdējām pie Svarca?… - Igors Matvejevičs klusu jautāja. - Apspriedām turpmāko dzīvi. Nonācām gandrīz līdz laulības šķiršanai. Jau apsvērām, kā dalīt mantu… Dzīvokli, mēbeles, visu pārējo.

-    Izbeidz, - Sergejs izmocīja. - Kaut kādas Svetkas dēļ!

-    Bez jokiem. Svetka, protams, ir tikai iegansts.

Sergejs nodomāja, ka iedzert tomēr vajadzēs. Bet, tikko viņš piecēlās, tēvs visu saprata un teica - sēdi, man ir tuvāk. Viņš piepildīja glāzes, sagrieza citronu lielās, lempīgās šķēlēs - kā doktordesu. Izdzēra klusēdami, katrs par sevi.

-    Un kāpēc tad atgriezāties tādi jautri? - Sergejs gribēja zināt.

-     Izrādās, ka mēs abi vēl neesam zaudējuši humora izjūtu. Un kāpēc jāmaina ieradumi, ja var dzīvot ari tā - sev par prieku?

Kad tēvs saspringa, zem acs viņam sāka pulsēt dzīsliņa. Sergejam šķita, ka šajā vienā vakarā viņš novecojis vairāk nekā visā pagājušajā gadā, kad viss viņa darbs - visi šie rūpīgi eļļotie ritentiņi, atsperītes, rokriteņi sāka sabirzt tieši acu priekšā, bet viņš sešpadsmit, astoņpadsmit stundas dienā skraidīja kā apsvilis, ķēra tos un lika atpakaļ vietā. Tagad viņš ir saimnieks, kā kādreiz gribēja. Milzīgie treileri, asfalta veltņi, buldozeri, pašizkrāvēji, ekskavatori - tas viss tagad pieder viņam. Un ari strādnieki.

-   Serjoža, vienkārši paturi to prātā. Lai neuzrautos kā es.

-   Tā ari darīšu.

Tēvs izklaidīgi pamāja un mainīja sarunu tēmu:

-    Kā tev ar darbu? Kas tas ir par «šiku kantori»?

Sergejs pameta acis uz pulksteni: jau pusdivi. Sešos no rīta viņu gaidīs «Vezīrā». Vai viņi, velns parāvis, govis slauc tādā agrumā?…

-    Uzraku tādu vietiņu. Rīt pārrunas.

-     Cik savādi, - Igors Matvejevičs domīgi teica. - Es varu tevi ņemt pie sevis, iekārtot par menedžeri pie Borisa vai vēl desmit labās vietās. Tā meiča gatava gulēt ar katru, kas viņu iekārto darbā, bet no tevis netiek prasīts absolūti nekas. Tomēr tu no visa atsakies un ej savu ceļu. Kāpēc tā?

-     Viena vienkārša iemesla dēl: cilvēki ir dažādi. Un otra, sarežģītāka iemesla pēc - aiz pienākuma apziņas. - Sergejs piecēlās un izstaipījās. - Es eju gulēt.

-   Arlabunakti, - tēvs novēlēja. Un pēkšņi pajautāja: - Vai tavā istabā kāds ir?

Sergejs neko neatbildēja un izgāja.

Lai atgultos, viņam vajadzēja pastumt pie sienas kādu miegā iegrimušu ķermeni. Tas izliecās, atsegdams kailu dibenu zem saņurcīta naktskrekla, - kā dzeguzēns, kas izgrūž audžubrāli no ligzdas.

-Jau rīts?…

-    Vēl nav, - es gribu gulēt.

-   Tad liecies un guli.

-   Aizvāc pakaļu!

-    Ko tu, ko tu…

Viņa izliecās vēl vairāk, pagrozīdama nelielo, apaļo dibenu. Sergejs noliecās pie viņas: Svēta negulēja, bet smaidīja, pagriezusies pret sienu.

-    Esi iedzēris, vai? -Jā.

-    Kāpēc nenāci gulēt? Baidies?…

-   Jā. Baidos saķert kādu kaiti.

Ar plato, miklo plaukstu Sergejs aizsedza viņas muti. Lūpas pavērās, starp tām kustējās mēle. Kad dūre ietriecās viņai zem nierēm, Svēta gribēja iekliegties, mute drudžaini pavērās, ķermenis saspringa. Taču dzirdama bija vienīgi apslāpēta īdēšana.

-    Es tevi nožņaugšu, mauka!

Viņš sita neskatīdamies, pēc tam pagrieza viņu uz muguras, uzsēdās virsū un aizsedza rokām visu seju, atstājot vaļā vienīgi lielās, šaudīgās, šausmu pilnās acis.

-    Nožņaugšu…

Viņas gūžas cēlās un krita kā seksa rituāla kulminācijā. Arvien ātrāk un ātrāk. Bet no seksa te nebija ne miņas. Svētas acis sprāga vai ārā no orbītām. Starp pirkstiem spiedās baltas putas.

-    Maita, kuce…

Nosmakt Sergejs viņai neļāva. Kad seja kļuva zilgana, viņš atlaida rokas. Svēta izliecās vēlreiz, izskatījās gandrīz pēc tiltiņa, gaiss ar skaļu svilpienu ieplūda plaušās. Viņš vairākas reizes iepļaukāja meiču pa vaigiem.

-    klusāk, pamodināsi vecākus.

-      Serjoža… kas… tev… - caur drebošajām lūpām izvēlās vārdi.

-    Piecelies tieši piecos, pamodini ari mani. Un, kamēr es mazgāšos un tīrīšu zobus, lai no tevis te nebūtu ne smakas.

Sergejs atgrūda viņu pie sienas, apgūlās un pagrieza viņai muguru. Svēta raudāja - žēli un bezcerīgi. Viņš

aizvēra acis. Bija sākusies grūta diena.

***

Tas bija direktora rubīna krāsas vāģis Lincoln Bumtaun. Milzīgs motora pārsegs, aiz kura šoferis droši vien piecus metrus tālāk ne velna neredz. Smieklīgi maza stūrīte. Satelīta navigators, kurš uz Krievijas ceļiem nemūžam nevienam nav vajadzīgs. Gaišpelēkas ādas apdares salons. Blakus «Bumtaunam» stāvvietā neredzēja nevienu mašīnu. Viņi bija atbraukuši pirmie.

-   Mans dienesta auto, - Sergejs Kurlovs izteica minējumu.

Pārvaldnieks pat nepasmaidīja. Ar spilgtiem, platiem

bikšturiem greznotais pamatīgais spēka mitriķis, kurš viņu pavadīja, vispār skatījās kaut kur garām.

-      Dienesta mašīna jums nepienākas, - pārvaldnieks nopietni paskaidroja. Viņš bija tīri noskuvies, smaržoja pēc laba odekolona, vieglais vasaras uzvalks izgludināts un šūts pēc mēra. Viņu sauca Vals Valičs (Ivans Ivanovičs? Pals Paličs?) - kaut kas tamlīdzīgs; Sergejs lāgā nesadzirdēja, kad viņi iepazinās.

-   Kāpēc tad mēs nācām šurp? - Sergejs brīnījās. - Jūsu kabinetā būtu daudz ērtāk.

Vals Valičs nez kāpēc izņēma savu kabatas portfeli, pagrozīja rokās, it kā apskatīdams no visām pusēm. Šim vīram varēja būt ap gadiem četrdesmit. Koptā seja gar zodu jau sāka izplūst uz leju, ko līdzsvaroja prāvais, smagais deguns. Jaunībā viņš noteikti saukāts par Diždeguni. Vai Dzeni. Ko viņš grib? Palielīties ar čunguru? Atradis īsto laiku!

Kabatas portfelis palidoja zem mašīnas.

-    Padod to man! - Diždegunis valdonīgi pavēlēja.

-    Kāpēc?

Sergejs varētu šo sesku ņemt un salocīt četrās kārtās - kā kartona loksni. Milzenis ar bikšturiem sevišķas grūtības nesagādātu, ja vien viņam nav ieroča. Bet Sergejs pārāk labi atcerējās majora Agejeva seju, kad tas teica:

««Vezīrs» - tā ir tava indulgence par visiem līdzšinējiem grēkiem. Ja aizķersies tur, noturēsies gadu vai divus, un šķirsimies pa labam. Tu mums neko parādā neesi, mums pret tevi pretenziju nav.»

-   Vai tas ir kaut kāds nozīmīgs tests?

-    Jā, - atteica Vals Valičs.

-    Patiešām, kas tas par preses sekretāru, velns parāvis, kas nevar palīst zem bruņumašīnas ar zemo šasiju.

-    Pie mums augstu vērtē darbu, nevis runāšanu. Sāku skaitīt laiku.

-    Es laikam esmu pārāk resns jūsu firmai, vai ne…

Vals Valičs klusēja. Sargs izņēma no kabatas sūkājamo

konfekti un iemeta mutē.

Sergejs piegāja pie mašīnas no priekšas. «Bumtauns» blenza uz viņu aukstiem mandeļveida lukturiem. Starp radiatora posmiem vīdēja nokritušie naktstauriņa spārni.

Viņš pat nedomāja līst zem monstra. Noliecās, pataustīja ar rokām zem bampera, atrada malu. Paldies Dievam, tur aiz dīka neviens nenoslinko un nonem no detalam atskabargas. Viņš satvēra.

Sergejs lēnām atliecās taisni, noturot motora pārsegu. «Bumtauns» ar traku spēku vilka lejup, izstiepjot muskuļus un kaulus kā stīgas; jūties tā, kā atverot rīkli pūķim. Tur lejā uz asfalta gulēja tas sasodītais kabatas portfelis.

Sergejs pārlika labo kāju uz priekšu, pagrozīja. Tomēr neaizsniedza. Pārsegs bija jāceļ vēl augstāk, bet kāja jāstumj tālāk. Dziļāk rīklē. Tagad tikai jānotur… Sasodīts, būtu zinājis, speciāli nopirktu četrdesmit septītā izmēra kurpes.

Fr-r-r. Kabatas portfelis aizlidoja tālu, gandrīz pie paša Vaļa Valiča kājām. Sergejs nodomāja: «Fals Faličs.» Viņam sanāca smiekli, un viņš tikko neuzmeta mašīnu sev uz kājām. Nolaižot to, dzirdēja, cik pretīgi nokrakšķ mugurkaula skriemeļi. Monstra rīkle aizcirtās un vēl brīdi bez trokšņa klakšķināja, šūpojoties atsperēs. Drošības jostas salonā uz āķiem salīgojās.

-   Bet, ja šo vajadzēs apturēt skrējienā, tad es padodos, - Sergejs teica, uzmanīgi iztaisnodams muguru.

Vals Valičs parakņājās kabatas portfelī, izņēma paciņu «zaļo» un pastiepa Sergejam.

-   Tavs avanss. Tu esi pieņemts darbā.

Sergejs paņēma naudas paciņu, izveidoja no tā vēdekli. Piecdesmitnieki un ceineri. Vairāk nekā trīssimt piecdesmit, bet mazāk par četriem simtiem. Svēta mērķēja uz pieciem simtiem, bet pār devās par daudz zemāku cenu.

-    Vai man būs jāceļ stienis? - viņš jautāja.

-   Nē. Tu strādāsi par krāvēju. Mucas, kastes, cūku un liellopu kautķermeņi. Brigādē ir trīs cilvēki: tu, vēl viens krāvējs un šoferis ar uaziku. Pieci seši braucieni dienā.

Deviņsimt dolāru. >

-   Nē, pagaidiet… - Sergejs pakratīja galvu. - Es esmu diplomēts žurnālists. Domāju, ka jums vajadzīgs sakarīgs preses sekretārs vai reklāmas speciālists. Es varu…

-     Tur jau viņš ir, - Vals Valičs pārtrauca Sergeju un norādīja uz stulbeni ar krāsainiem bikšturiem, - brīnišķīgi izgriež ar finierzāģiti. No darba brīvajā laikā. Vai vēl ir jautājumi?

«Mums tik gadu jānostāv un nakti jānoturas,» Sergejs nodomāja.

-   Jautājumu nav.

-   Tad ejam, es parādīšu jūsu īpašumus.

***

Žurnālistikas fakultātē ir brīvā sadale, katrs iekārtojas, kā var. Apmēram trešdaļa no kursa sāka strādāt specialitātē, pārējie saņēma savus diplomātus ar vizītkartēm, kas bija sakrājušās pēc preses konferencēm, «apaļajiem galdiem» un pasēdēšanām redakciju bāros, - sēdās pie telefona un sāka «izsist» sev vietu vajadzīgos kantoros ar plašiem, gaišiem birojiem.

Larisa Sčeņko iekārtojās firmā, kas pārdeva makulatūru Kondopogas kombinātam un Somijai. Viņas rokas iespraukušās valsts tipogrāfijā, no turienes viņa izved veselus kalnus otrreizējo izejvielu gandrīz par velti.

Marina Pšeņičņika strādā jaunatnes uzņēmumu asociācijā, tā ir viena no vissiltākajām vietām Tihodonskā: speciāls fonds un nodokļu atvieglojumi.

Salmanova apprecējusies ar «Donas Vēstneša» redaktoru, kuram ir četristabu dzīvoklis, un strādā sekretariātā.

Koļa Lukaško sen atmetis visam ar roku, dzer sīvo un ieved ādas jakas no Abudabi.

Zeņkovs, kurš iestāju eksāmenos radošajam konkursam nodeva dzejoļu izlasi «Stepes krustceles», gatavojas atvērt savu mākleru firmu; uz šo brīdi viņš jau veiksmīgi samainījis divus dzīvokļus centrā, nopelnīdams sešpadsmit tūkstošus dolāru. Ļaudis runāja, ka nav izticis bez Rodika Baidaka un viņa tētuka palīdzības. Pats Rodiks, kā baumoja, piedalījies kaut kādos puslegālos komerciālos projektos kā «komunicēšanās menedžeris».

Sergejs Kurlovs laikam bija vienīgais, kuram brīvā sadale neeksistēja. Darba vietu viņam sarūpēja majors Agejevs. Paldies, draudziņ!

Atklāti runājot, pats viņš nezinātu, kur iet. Pēdējos trīs mācību gadus kā spitālīgais norobežojās no visiem draugiem, lai nekristu kārdinājumā. Agejevs prasīja: uz priekšu! Bet zālīti pīpēja praktiski visi. Vai nu zelēja, vai durstījās. Kā nekā dienvidu pilsēta, arābu, māti viņu tā un šitā, kultūras atraugas. Kurš nepīpēja, tas bija pazīstams ar tiem, kuri pīpē.

Kādu laiku Sergejs draudzējās ar Čumačenko. Čuma narkotikas necieta. Taču viņš bija saistīts ar ko citu. Reiz - tas notika otrajā kursā - viņš visiem paziņoja, ka šodien viņam atvedīs furgonu muskata no Kabardijas. Protams, neviens nenoticēja. Bet furgons tiešām atbrauca. Tiesa gan, ne tajā dienā un pat ne tajā nedēļā, - tomēr atbrauca. Divpadsmit kastes ar vīnu, plus milzīga kārba ar persikiem un puse auna. No furgona izlēca abreki, to visu klusēdami uzstiepa divpadsmitajā stāvā, Čumačenko dzīvoklī, bet kas nesatilpa, - atstāja lasītavā. Kopmītne divas dienas neizlaida glāzes no rokām.

Pēc tam atbrauca tatra ar meloņu degvīnu. Tam sekoja šokolādīšu un kūpinātu foreļu plūdi. Biedri Čumačenko tincināja: «Kas tas ir? No kurienes?» Viņš kautrīgi paskaidroja: «Mani palūdza uzrakstīt par vienu firmu, un es uzrakstīju. Šiem patika. Tagad pateicas.» 1995. gada Jaungada naktī kopmītni okupēja meičas no aģentūras «Mierīgās padibenes», kuras visiem, ieskaitot Gestapo, bija absolūti bezmaksas. Reizēm Čumam uzradās nauda, daudz naudas. Dolāri. Viņš aizdeva, deva vienkārši tāpat, svaidīja to kopmītnes gaiteņos. Pats galvenais, nauda nebija viltota. Droši vien ASV Federālās bankas priekšsēdis arī bija pasūtījis Čumačenko rakstu.

Un tad pienāca diena, kad Čuma iesauca Sergeju savā istabā un teica: «Zini, Serģi, es viens ar šo blāķi dk un tā netikšu galā - sadalām to gabalos.» - «Kādu blāķi?» Sergejs nesaprata. Čuma parakājās galda atvilktnē, atrada kaut kādu blociņu, izrāva no tā lapiņu un pastiepa Sergejam. Uz lapiņas stūrainajā Čumas rokrakstā bija divi uzvārdi un divi telefoni. «Tie ir bosi, Serjoga,» teica Čumačenko. «Šiem sūdiem ir viss, viņi tagad lien pie varas. Uzraksti, ka Boriss Semjonovičs sācis kā parasts pārdevējs un cik daudz cietis tāpēc, ka nav gribējis zagt, - un viņš tev nopirks dzīvokli ar visu iekārtu piedevām, lai nākamo materiālu tu viņam varētu «piesviest Internetā».» Un tikai tad Sergejam «pieleca», kas tie bijuši par «kolhoziem», kas par «firmām», par kuriem rakstīja Čumačenko. «Un daudz tev tādu paziņu?» viņš jautāja. «Blāķiem vien, es taču teicu. Vesela jūra. Bet normālai dzīvei pilnīgi pietiek ar četriem pieciem - bet to es sapratu tikai tagad. Tā kā - uz priekšu!…»

Sergejs atteicās. Čumam viņš vairs netuvojās, pat speciāli pārstāja sasveicināties, lai tas apvainotos. Beigu beigās Čuma piezvanīja viņam uz mājām un teica: «Ko tu, vecīt, tas viss bija tikai joks!»

«Viss kārtībā, Čuma,» atbildēja Sergejs. «Saruna paliks starp mums. Tikai tu man esi «piegriezies», atvaino.»

Tā nebija taisnība - attiecībā uz «piegriešanos». Čumas vienīgais nopietnais trūkums bija tas, ka viņam patika Svetka Bernadska. Un ari tas, ka agrāk vai vēlāk viņam uz pēdām nāks Pārvalde. Un ir jau nākusi - tā sakot, Sergeja Kurlova, - kursabiedra, pudeles brāļa un ziņu pienesēja personā. Tas vienkārši bija Sergeja pienākums - vai nu nodot Čumu, vai ari neuzturēt ar to nekādus sakarus.

Tuk-tuk-tuk.

Tuk-tuk.

Labi jau labi; ja Čuma būtu skopulis vai ņerga, ieguldītu savu naudu nekustamā īpašumā vai «Eiropas zelta» akcijās, - nu tad velns ar viņu. Nodotu. Droši vien.

Bet Čuma nebija skopulis. Tur jau tas joks.

Un spraudziņa viņu draudzībā kā bija, tā palika.

Tāpēc Sergejs gluži vienkārši izsvītroja Čumu no sava paziņu saraksta, bet, kad tas reiz gribēja smēķētavā izskaidroties, - sadauzīja tam purnu līdz asinīm, lai vairs nepiesietos.

.. .Viņš patiešām nezināja, kur strādāt. Tēvs aicināja pie sevis - atteicās. Jebkurā pilsētas avīzē strādāja paziņas vai bijušie draugi. Jebkurā kantorī ir iespējams «uzrauties» uz labiem cilvēkiem.

Ar padibenēm vienmēr vieglāk. Savu «darbu apvienošanu» Sergejs atstrādāja, slamstīdamies pa stacijām vai staciju kafejnīcām; tur pats gaiss - kā netīrītā pērtiķu mītnē, tur daudz neliešu, kas sākumā pulverišu vietā mēģina tev iesmērēt kartupeļu miltus, un turklāt vēl izmīzties tev ausī, bet vēlāk, jaušot tavu spēku - nometīsies četrrāpus. Sergejs niknojās uz visiem - gan padibenēm, gan bijušajiem draugiem. Viņš palika viens. Un, kā allaž, viņam hroniski neveicās ar vecenēm.

Tāpēc, uzklausot Agejeva ziņu, ka Tihodonskā ir kāda iestāde, kam nepieciešama uzraudzība, viņš pat izjuta tādu kā atvieglojumu.

Kantoris ar nosaukumu «Vezīrs». Kastes, mucas, cūku un liellopu kautķermeņi, ūsainais šoferis Goga ar uaziku, nerunīgs pārinieks, vārdā Paša. Apmēram desmit braucienu dienā (Vals Valičs tomēr samelojis): uz bāzi un no bāzes, uz taras remonta rūpnīcu, uz produktu pieprasītāju punktiem, kas izkaisīti pa visām pilsētas nomalēm. Un saņemt piecsimt dolāru mēnesī.

- Žurnālists atradies, bitīt tritīt! Tevi kā zirgu vajadzētu tik jūgt ogļu ratos un dzīt ar pātagu…

Tie bija gandrīz vai pirmie vārdi, kurus pirms dažiem gadiem VDK teica Sergejam Kurlovam - toreiz vēl zaļknābim studentam.

Un pieķērca nelaimi, maitas.

4. nodala Dzīve leģendas gaismā

-Tāda sagadīšanās, velns parāvis! - Deniss pikd beidza savu stāstījumu. - Ja būtu paguvis viņu nopratināt, noteikti būtu atklājis to iekārušos lietu.

-   Sagadīšanās, tu saki? - domīgi noteica Mamuts. - Kam tu pastāstīji par raķešpistoli?

-    ???

Laikam pārsteigums tik skaidri atspoguļojās Holmsa sejā, ka Mamuts apstiprinoši pamāja.

-   Jā, jā. Tādu sakritību nemēdz būt. Vismaz mēs tādām neticam. Kam ziņoji, ka stobrs ir «karsts»?

-   Tak nevienam…

Pašpaļāvību zaudējis, Deniss paraustīja plecus.

-      Ziņoju prokuroram, Centrālās kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam…

-    Redzi nu. Bet saki - nevienam…

-   Tie taču nav cilvēki no malas. Tie ir savējie.

Mamuts pavīpsnāja.

-    «Nodod tikai savējie.» Vai esi dzirdējis tādu parunu?

-    Esmu…

-     Tad ķeries un atšķetini šo «pašnāvību», - pēdējo vārdu pretizlūkošanas darbinieks izrunāja ar manāmu sarkasmu. - Ļoti iespējams, ka neko nepanāksi. Bet mērķis ir cits: papētīt, kas noraustīsies, būs ieinteresēts, nervozēs… To mēs arī ņemsim uzskaitē, pavērosim cītīgāk… Skaidrs?

Deniss pamāja.

-   Tad rīkojieties, biedri leitnanti

-    Kāpēc «leitnant»? - Holmss nesaprata.

Mamuts piecēlās un, atplaucis smaidā, pastiepa plato plaukstu.

-    Vakar pienāca pavēle par biedra Petrovska ieskaitīšanu kadru sastāvā un pirmās virsnieka dienesta pakāpes piešķiršanu. No sirds apsveicu un vēlu sekmes!

-   Ātri gan. - Deniss saviebās un sāka berzēt saspiesto delnu. - Prokuratūrā es vēl esmu praktikants.

-    Un vēl kāds jaunums. - Mamuts vairs nesmaidīja un skatījās sāņus.

-    Mums ir izveidota jauna apakšvienība spicām operācijām, es esmu iecelts par komandieri. Tāpēc tu tagad strādāsi ar majoru Agejevu. Tu ar viņu jau esi ticies…

-Kā?!

Deniss ar nepatiku atcerējās ideologa drūmo figūru.

Mamuts noplātīja rokas.

-    Neko nepadarīsi… Ari man negribas šķirties, bet uz augšu tomēr jāvirzās… Jaunais darbs būs spraigāks un arī perspektīvāks: kā nekā apakšpulkveža amats.

-    Nē, tam es nepiekrītu!

-     Izbeidz! Tu taču neesi nekāds puika, tu esi valsts drošības dienesta virsnieks, mūsu kolēģis! Par tādām kaprīzēm nevar būt ne runas… Bet mēs ar tevi varam satikties tāpat: kas mums var aizliegt iedzert pa šņabītim no dienesta brīvajā laikā. Turklāt mana apakšvienība vajadzības gadījumā tevi apsargās un aizstāvēs.

Deniss drūmi klusēja. Viņš labi saprata, ka neko nevar grozīt, tomēr garastāvoklis bija sabojāts.

-     Pēc nedēļas vai pusotrām ar tevi tiksies kāds no Pārvaldes vadības, - Mamuts turpināja. - Vai nu pats ģenerālis, vai viens no vietniekiem. Pacenties izrādīt, ka esi kompetents, ka zini situāciju prokuratūrā. Un būtu pavisam jauki, ja tu līdz tam laikam atrastu informācijas noplūdes kanālu.

- Pacentīšos, - Holmss atteica.

***

Stāvoklis prokuratūrā vispārīgos vilcienos bija daudzmaz skaidrs: ir prokurors - Vladimirs Ivanovičs Stepancovs - drukns neliela auguma kazaks ar iesirmām krēpēm, kuru dēļ viņš dabūjis iesauku Hulio, - viņš ir visas komandas priekšnieks, viņam ir trīs vietnieki, vesels bars palīgu un seši izmeklētāji.

Starp izmeklētājiem pastāv sava nerakstīta hierarhija, katra izmeklētāja vieta un nozīme tiek noteikta atkarībā no viņa kabineta novietojuma attiecībā pret tualeti. Tualete šeit visiem viena - sievietēm un vīriešiem, izmeklētājiem un prokuroriem; tāpēc ikviens cenšas atstāt pēc sevis tīru klozetpodu, nečurāt uz tualetes papīra un nevemt uz grīdas. Ikvienam ir atslēga, lai atslēgtu vai aizslēgtu tualeti - pēc vajadzības. Pilsoņiem - prokuratūras apmeklētājiem - ieeja dienesta atejā aizliegta: lūdzu, pretī, parkā ir maksas tualete, tā domāta visiem.

Deniss Petrovskis, kā jau jaunākais un mazpieredzējis darbinieks, ieņem zemāko hierarhijas pakāpi. Viņš ir tualetes «durvju sargs», un bieži karstā laikā no hlora viņam sākas iesnas. Toties viņam tuvāk no visiem iznāk iet pēc ūdens kafijai.

Blakus kabinetā sēž Tihons Kruss un Taņa Lopatko. Reizēm Deniss dzird, kā viņi skaļi savā starpā sarunājas vai kliedz uz apsūdzētajiem. Tihonam divdesmit seši gadi, viņš ir otrās klases jurists, kas atbilstoši armijas dienesta pakāpei ir vecākais leitnants. Viņš uzaudzējis bārdu, lai izskatītos solīdāks. Taņa ir divus gadus vecāka, ari viņai ir otrā klase, un viņa vēl arvien nav precējusies, lai gan liekas simpātiska.

Tālāk atrodas Vasjas Kravčenko kabinets. Vasja ir slaids, spēcīgs un akurāts - kā lentes konveijers. 1993. gadā viņš, izbraucot pie čigāniem uz kratīšanu, iesteidzās mājā pirms operatīvā darbinieka un rajona miliča, un tāda steiga nepalika bez sekām: aizdomās turētā tēvocis sašāva viņam celi - un kopš tā laika Vasja Kravčenko iet ar «gūžām» - kā dejojot rumbu.

Nākamo kabinetu aizņem Antons Snetko. Antons šeit ir

vienīgais nopietnais sportists - sambists un smagatlēts, divreiz nedēļā iet «pumpēties» uz sporta zāli, un āda viņa plaukstās vienmēr lobās no talka, ar kuru ierīvē stieni. Antons ir nelabojams brunču mednieks. Precējies jau trešo reizi, neviena sieva līdz šim viņam nav dāvājusi bērnu.

Gaiteņa galā, vistālāk no tualetes, ir Aleksandra Petroviča Kurbatova kabinets. Deniss nekad nav redzējis Kurbatovu divas dienas vienā kreklā vai spilgtas krāsas zeķēs. Kurbatovs nevalkā džemperus, puloverus un kurpes ar rievotu zoli. Viņš ir vienmēr gludi noskuvies un bez redzama iemesla nelamājas. Pat pēc smagas naktsdežūras šis augstprātis smaržo pēc laba dezodoranta (Kašarela) - attiecībā par smaržām māte ir pamatīgi kļūdījusies. Kurbatovam nav lietu, kas atrodas atkārtotai izmeklēšanai, nav lietu ar attaisnojošu spriedumu. Visās apspriedēs Kurbatovu slavē, viņu pastāvīgi min citiem par paraugu. Bet tieši Kurbatovs minēts Holmsam kā objekts, kas varētu būt interesants operatīvai izstrādei.

Pats Holmss pēc prakses kļūs par sesto izmeklētāju.

…Pastrādājis mēnesi, Deniss tā ari nebija lāgā paguvis ne ar vienu iepazīties. Nebija laika. Dimirčjana lieta acīmredzot nonākusi strupceļā. Pats Gazars nevarēja piedalīties šoferu slepkavībā, jo visu dienu bija darbā, pusdienlaikā sēdēja palīgtelpā un spēlēja kārds. To apliecina vai desmit cilvēku. Viesi, kas 22. augustā bija ieradušies uz viņa dzimšanas dienu, nekā jauna par raķešpistoli neatcerējās… Tāpēc kafiju Deniss dzēra vienatnē, rītos sasveicinājās ar kolēģiem un ne vienmēr uzreiz varēja atminēties, kurš ir kurš, it sevišķi, ja kolēģis neapmeklēja smēķētavu, kā, piemēram, Antons Sņetko.

Tomēr ilgi tā turpināties nevarēja. Un reiz Taņa Lopatko iegāja viņa kabinetā, turot pirkstos neaizdegtu cigareti.

-    Visi aizgājuši pusdienās, bet man, kā par nelaimi, nav uguns. Izpalīdzi, Petrovski.

Pirms brīža Deniss bija dzirdējis, kā viņa ar Tihonu strīdas par kaut kādu rakstāmmašīnu. Viņš pasniedza šķiltavas. Taņa aizsmēķēja, viņas pirksti manāmi trīcēja. Skaisti pirksti, vienīgi nagi nelīdzeni apgriezti.

-   Vai tev ir kādas problēmas, Petrovski? - Taņa jautāja, izpūzdama tievu dūmu strūkliņu. - Paskat, uz tapetēm parādījies pat pelējums no tā, ka tu nepārtraukti te tupi kā tāds celms. Kravčenko teica, ka tu viņam atgādinot Alfonsu Bertiljonu.

Deniss pasmaidīja. Bertiljons - viens no mūsdienu dak- tiloskopijas pamatlicējiem - savas karjeras sākumā strādāja par parastu rakstveža palīgu Parīzes policijas prefektūrā un bija populārs ar savu nesabiedrisko un drūmo raksturu.

-   Esmu nonācis laika trūkumā, - Deniss skaidroja. - Buksēju uz vietas.

-    Neviens neatzīstas?

-    Neviens neko nezina. Kas zina, tas neko nesaka.

-     Nospļaujies un izberzē, - Taņa ieteica. - Standarta situācija, tā izzudīs pati no sevis, tikai nevajag norobežoties. Ej un iedzer normālu maltu kafiju «Kosmosā», papļāpā ar kādu. Saskarsme ar cilvēkiem veicina domāšanas procesu.

Kad man neiet darbs, es vienmēr parunāju ar kādu. Tikai jāprot izraudzīties gudrus sarunu biedrus, tas ir pats grūtākais. Apkārt vieni glumekļi un nejēgas!

Taņai nobira pelni uz galda, viņa ātri tos nopūta Deni- sam uz biksēm, atvainojās un nodzēsa cigareti apakštasītē uz palodzes. Viņai patiešām skaistas rokas - «laimīgas», kā saka hiromanti; tikai labajā rokā starp rādītāju un vidējo pirkstu dzeltenīgi brūns plankums no tabakas.

-    Nu, vai tu nāksi, Petrovski? - Taņa jautāja. Viņa jau stāvēja pie durvīm un spaidīja rokturi.

-    Uz kurieni?

-    Ak kungs! Dzert kafiju. Melnu kafiju ar cukuru. Vai ari ar konjaku, kā teiksi.

Deniss gribēja atteikties, darba patiešām bija pāri galvai. Tomēr Holmss labprāt piekrita.

-   Jā, protams. - Holmss pielēca kājās, sagrūda papīrus atvilktnē. - Es uzcienāju.

-    Protams, kā gan citādi.

***

Bārmeni «Kosmosā» sauca par Prošu, viņš bija neliela auguma vīrs ar brillēm un bumbierveida galvu. Zinītis no multfilmas. Kafiju viņš vārīja garšīgu, ar biezu, baltu putu kārtiņu - un vēl teica «lūdzu». Viņš zināja, kas ir Taņa Lopatko, un izturējās ar lielu cieņu. Ari Denisam tika daļa no tās.

- Reizēm, kad jūtu, ka smadzenes nemaz vairs nestrādā, es skatos amerikāņu policijas grāvējus, - Taņa turpināja, ieņemdama malku kafijas un žestikulēdama ar jaunu neaizdegtu cigareti. - Tas ir stimuls. Tur viss notiek stulbi un banāli, tīrās blēņas. Bet ir viens, par ko es cienu amerikāņus - ja ir A kategorijas filma, tad tajā vismaz spēlē labi aktieri, teiksim, Sigals, Keidžs… Vai tev patīk Sigals?

-    Nē, - Deniss atteica. Viņš aizdedza Taņas cigareti un aizsmēķēja pats. Saule apspīdēja tukšos galdiņus ar plastmasas glāzītēm un putekļainos mākslīgos ziedus. Šeit nebija ļaužu - kā īstā kosmosā. Bet karsti gan.

-     …Viņš ir pilnīgs ambīlis, - Taņa pēkšņi ierunājās. - Viņi visi ir mūjābeļi un tēlo pilnīgus mūjābeļus. Bet, kad sāc pie sevis viņus visus nopratināt - domas sarosās, atdzīvojas… Ko viņš atbildētu uz šo jautājumu? Bet uz šo? Saproti, par ko es runāju?

-    Saprotu.

Vienīgais, ko Deniss saprata, bija tas, ka Taņa Lopatko ir «ar novirzēm». Interesanti, kāpēc?

-    Kurbatovs ari ir mērglis, - sarunu biedrenes domas taisīja dīvainus līčločus. - Viņā ir kaut kas noslēpumains, kaut kas tīri ārišķīgs. Ar viņu nav interesanti.

-     Kāpēc? - jautāja Deniss iespējami naivāk. - Aleksandrs Petrovičs kolosāli panāca kāda slepkavas atzīšanos. Arī mani paaicināja, lai pamācos.

Vairāk par visu cilvēkiem patīk pamācīt citus un pierādīt viņu alošanos. Ja to izmanto, var iegūt daudz interesantas informācijas. Tā mācīja Mamuts.

-     Tāpēc ka viņš klusēdams vienkārši tevi iznīcina. Klusēdams. Tu stāvi viņa priekšā, runā un runā, stosties un pinies, bet viņš klusē un rij. Pēc tam visu dienu jūties kā apkošļāts ābols.

-     Man viņš šķiet interesants, - Deniss iebilda. - Vai gribi vēl kafiju?…

-   Tev bijis maz darīšanu ar viņu, - Taņa pasmīnēja. Par kafiju viņa, šķiet, nedzirdēja. - Bet man gan ir bijis. Vienreizēji glums tips. Pirms pāris gadiem mūsu kantorim piešķīra dzīvokli. Vienistabas dzīvokli. Kravčenko aiz priekiem lēkāja līdz griestiem, viņš mitinājās tehnikuma kopmītnē, uz petrolejas plītiņas cepa olu kulteni. Arī Tihons dzīvoja kopmītnē, kaut precējies. Bet Kurbatovs ir vecpuisis, viņam pieder trisistabu dzīvoklis ar lodžiju Marksa prospektā.

Taņa pacēla balsi, un bārmenis vairākkārt paskatījās uz viņu pusi.

-    Un pēkšņi izrādās, ka viņš ir pirmais rindā! Izrādās, uz viņa adresi pierakstīts vesels bars ļaužu! Vai nav riebeklis? Es biju vietējās komitejas priekšsēdētāja, mēģināju parunāt ar viņu: saprotiet, velns parāvis, Aleksandr Petrovič, jauniešiem grūti, Kravčenko nekādi nevar apprecēties, Krusam bail gādāt bērnu… Galu galā sāku pat pacelt balsi, bet viņš klausījās uzmanīgi, neteikdams ne vārda. Kā ārsts psihiatrs. Un tomēr pievāca dzīvokli sev. Vai nu pārdos, vai mainīs… Bet man pēc tam visi darbi sagāja grīstē, melnā strīpa dzīvē, galva pavisam vairs neklausīja. Tādā ziņā Sigals ir daudz labāks par Kurbatovu.

«Tas tiesa,» Deniss nodomāja. «Diez vai Sigals zina, ko

nozīmē dzīvokļu rinda.» »

-    Vai Kravčenko līdz šai dienai vēl dzīvo kopmītnē? - Deniss jautāja.

-      Līdz pat šai dienai. Bet Krusa sieva divas reizes taisījusi abortu, viņš ar varu piespieda sievu, tāpēc ka kopmītnē ar bērnu nav ko darīt. Viņa sieva ir poliete, katoliete no Sloņimas, nespēj viņam to piedot, visu laiku grauž un grauž.

Deniss atvainojās un aizgāja pie letes. Atgriezās ar divām glāzītēm izraēliešu degvīna. Ļoti smaržīga meloņu degvīna.

-    Vai smadzeņu stimulēšanai neesi pamēģinājusi?

-   Tas ir silts, - Taņa teica.

-    No ledusskapja.

Ar pirkstiem Taņa pieskārās glāzītei. Uz apsvldušā stikla palika viegli nospiedumi.

-      Labi, pamēģināsim… Tikai uzmanīgi. Kurbatovs saodīs un nosūdzēs Stepancovam. Viņi draudzējas, abi kopā brauc atpūsties. Es gan nesaprotu, kā radusies tāda draudzība… Par taviem panākumiem!

Atstiepusi mazo pirkstiņu, viņa vienā rāvienā iztukšoja glāzīti. Pēc tam pašķielēja uz bārmeni Prošu un pagriezās ar muguru pret viņu.

-     Man liekas, viņš pienes ziņas ne tikai prokuroram vien.

-Kas?

-    Kurbatovs. Un tas tur ari…

Viņa pameta ar galvu uz bāra pusi aizmugurē.

-    Kam tad viņi ziņo? - Deniss brīnījās.

-    Kam jau visi, - Taņa savilka lūpas. - Ir tāda organizācija, nosaukums ar trim burtiem… Ciest viņus nevaru. Cūku purni.

Deniss juta, ka nosvīst. Viņš satvēra glāzīti - tā patiešām bija salta kā ledus - un ari vienā rāvienā iztukšoja.

-      Vai esi dzirdējusi - mans apsūdzētais pārgriezis vēnas?

-   Jā. Ej atnes vēl to draņķi.

-Tūlīt atnesīšu. - Deniss pieliecās viņai pavisam tuvu. - Man gan šķiet, ka tur kaut kas nav kārtībā. Gribu noskaidrot šo lietu. Jau nosūtīju pieprasījumu uz izolatoru. Lai atgādā pie manis dežurantu, korpusa pārzini, uzraugu. Vārdu sakot, visu maiņu. Nopratināšu katru atsevišķi, tad būs skaidra bilde…

-     Izbeidz… Pārgriezis - un cauri, tev pašam mazāk problēmu. Bet tu radi sev jaunas. Kāda velna pēc? Sēdies pie mašīnītes un nodrukā slēdzienu: sakarā ar apsūdzētā nāvi krimināllieta tiek pārtraukta. Un viss! Ej, paņem labāk konjaku, tas ir stiprāks…

Kurlova pārinieku sauc Paša, iesauka - Drins. Tas droši vien atvasināts no angļu vārda «drink» - dzert. Kaut gan diez vai - kas tad te prot angliski… Pats Paša ir ražena auguma virs, bet galviņa maza. Viņš ir kā jucis uz spīdošiem «komandiera» pulksteņiem - niķelētas podziņas, ciparnīca tumsā spīd, modinātājs un ciparnīca ar bildītēm: tādu pulksteņu viņam droši vien ir dučiem, viņš tos lieto pēc kārtas. Viņa otra vājība ir «sivēnu sula». Trīs reizes nedēļā, kad viņi ierodas gaļas kombinātā, kāds no strādniekiem Pašam iznes puslitra krūzi ar svaigām cūkas asinīm. Uz trauka malām asinis jau paguvušas sabiezēt. Paška ar pirkstu noslauka biezumus. Un dzer. Viņam garšo. Visu ceļu pēc tam Paška atraugājas, un smirdoņa tāda, it kā mironis būtu nopirdies.

-    Vai tev nav noriebusies šī smirdoņa? - Sergejs viņam jautā, kad abi kratās furgonā starp sasalušiem gaļas klučiem.

-    Ko, ko? - Paška nesaprot.

-    Labāk dzer šņabi.

-    Man šņabis nepatīk.

-    Vai ar sieviešiem bučojies?

-    Kāda velna pēc viņas jābučo, viņām patīk kas cits, - Paška prāto. - Bet mute cilvēkam dota, lai ēstu. Nevis lai bučotos.

Paška ir interesants cilvēks, viņā viss ir kontrastā. Liels ķermenis - un maza galva, biezas, gaļīgas lūpas - un maziņš deguns, turklāt uzrauts tā, ka nāsis veras tieši sarunu biedrā. Ja ari Paška Drins gribētu noskūpstīt kādu meiteni, diez vai viņai tas sevišķi patiktu.

«Vezīram» pilsētā ir sešas tirdzniecības vietas - stikloti alus bāri, ēstuves un nelielas lētas kafejnīcas. Ir ari sava produktu bāze. Un kantoris Ostas ielā. Sergejs un Paška saņem preci dzelzceļa un upju staciju noliktavās, lielās valsts bāzēs, privātos kantoros, kas realizē importa pārtikas produktus. Pēc tam izvadā pa vietām. Tāds ir viņu darbs.

Pirmajās dienās Sergejs strādāja, tērpies garā kokvilnas virsvalkā, kuru viņam izsniedza Vals Valičs. Reiz vini izkravā mucas ar marinētām skumbrijām - ļoti smagas, visai uzmanīgi sagāžamas uz sāniem - bet, Paška Drins rīkojās pavisam vienkārši, uzcēla plecos un nesa. Kā vērsis. Arī Sergejs nolēma rīkoties tāpat, saņēma mucu un devās uz priekšu. Bet, kāpjot pa trepēm, uzmina uz virsvalka stērbeles un tikko nenogāzās.

-     Kā tu domā, kāpēc es nekad nenogāžos? - Paška viņam jautāja. - Tāpēc ka dzeru sivēnu sulu.

Sergejs pasūtīja viņu pie velna, bet virsvalku vairs nelietoja, nopirka sev izturīgu un ērtu darba kombinezonu. Kaut ari dārgu.

Šodien šoferis Goga teica, ka grafiks mainīts: pēc gaļas braukšot vēlāk. No rīta devās reidā pa noliktavām, iekrāva cigaretes, eļļu, alu, balonus ar saspiestu gaisu un zivju konservus. Pēc tam vajadzēja doties cauri visai pilsētai uz pludmali, kur atradās viena no «stiklenīcām». Pa ceļam Goga iebrauca kādā bedrē, tā ka kastes tikko nenogāzās Sergejam un Paškam uz galvas. Parasti tādos gadījumos šoferis apturēja mašīnu un apvaicājās, vai viss kārtībā. Bet šoreiz nevaicāja, laikam jau steidzās.

-    Ahā, soda punkts, - Paška noteica.

Viņš nocēla augšējo kasti ar alu, izņēma sešas pudeles, pasniedza Sergejam, bet pārējās četrpadsmit akurāti sadauzīja citu pret citu un lauskas izsvaidīja pa visu grīdu.

-    Es šo alu ne visai cienu, - Paša teica, ar zobiem atkorķēdams pudeli. - Bet tāda ir kārtība. Dzer, ja negribi, lai tevi kādreiz te aprok. Teiksim, ka, iebraucot bedrē, kaste nogāzās.

Kamēr Sergejs izdzēra vienu pudeli, Drins iztempa visas piecas.

Kad mašīna bija atbraukusi pie «stiklenīcas», šoferis lādējās: kur jūs, krāvēji, skatījāties, velns parāvis?! Paša uzpūta viņam alus smārdu un lika aizvērties. Nelielais, izkaltušais Goga Paškam bija tas pats, kas zilonim muša. Viņš neko vairs neteica, vienīgi palūdza «stiklenīcas» bufetniecei kalkulatoru, lai sarēķinātu, cik viņam atskaitīs no algas - kopā ar nodokļiem un tirdzniecības uzcenojumu. Bufetniecei bija gadi trīsdesmit pieci, raupjas rokas, skaista seja un jau manāmi aptaukojies, uzblīdis augums. Viņa uzsauca šoferim:

-    Ko tur skaitīt, ienāc, es tev visu izdarīšu kalkulatora vietā!

Goga ar Čapajeva žestu uzskrūvēja ūsas un drošsirdīgi devās uzbrukumā, kamēr Sergejs un Paša izkrāva kastes un balonus, tie abi ķiķināja palīgtelpā.

-    Nu neknaibies taču, lempi, ai-ai-ai!…

Paša pavēstīja, ka bufetniecei ir bikšeles ar rāvējslēdzēju un viņai patīk kniebties stāvus - tā stāstījis šoferis. Un vēl viņa izmantojot alu pret apaugļošanos.

Pēc pusdienām viņi brauca uz gaļas kombinātu. Jau pa vairākiem kvartāliem bija jūtams sasmakušas gaļas smārds: acīmredzot naktī no konteineriem ir izkrauti kaulu milti. Paškas Drina apetīte no tā absolūti nemaz necieta - pirms preces iekraušanas viņš, kā parasti, izmeta savu puslitru «sivēnu sulas» un atraugājās.

Pēc tam strādnieki izripināja uz paaugstinājuma savus ratiņus. Parasto saldēto kautķermeņu vietā tur vāļājās sasmakuši, žurku apgrauzti govju skeleti. Sergejs neizturēja un noprasīja:

-     Vai jums neizsniedz maisiņus vēmekļiem kā lidmašīnā?

-Tā nav mūsu problēma, - strādnieki paskaidroja. - Bija pavēle, jūsu priekšnieks pasūtīja, mūsējais - iekrāmēja. Un viss.

Paška Drins uzvilka cimdus, lai nesavainotu rokas, un klusēdams vilka govs skeletu mašīnā. Pēc tam devās pēc nākamā.

-   Ja tā stāvēsi, - garām ejot, viņš teica Sergejam, - pie- sitīšu. Un pateikšu ari Valičam.

-      Vai esi drošs, ka šis ir tieši tas, pēc kā mēs atbraucām? - Kurlovs viņam jautāja.

-    Esmu drošs. Neonanē kabatā, bet strādā.

Sergejs ari paņēma no šofera cimdus un sāka vilkt šos puvekļus mašīnā. Elpoja caur ādu un ausīm. Govju kaulus bija apsēdušas mušas: biezā slānī tās klāja preci un nelidoja prom, maitas, vicini rokas, cik gribi - vai nu dēja oliņas, vai uzvedās vienkārši nekaunīgi. Nācās dauzīt kaulus pret rampu. Pēc kravas iekraušanas Sergejs vairs nelīda furgonā, bet apsēdās kabīnē pie šofera.

Šoreiz brauciens bija paredzēts uz pilsētas austrumu nomali, kur birzī aiz lidostas nesen tika atvērta neliela kafejnīca ar nosaukumu «Pilots». Sergejs neatminējās, ka agrāk viņi būtu braukuši uz šejieni. Goga piestūrēja pie dienesta ieejas durvīm, kas bija apsistas ar cinka plāksnēm.

-    Krāmē ārā.

Drins jau pilnā sparā svieda kaulus uz asfalta. Sergejs ari grasījās ielīst pie viņa furgonā, bet pārinieks ar netīru cimdu norādīja uz durvīm un teica:

-Taisi vaļā, te es pats tikšu galā…

-    Kā, vai tad mūs negaida? - Sergejs brīnījās.

Paša neko neatbildēja. Sergejs dažas reizes pieklauvēja pie cinka, bet bez rezultāta. Beigu beigās viņš sameklēja ķieģeli un kārtīgi ieblieza. Durvis negaidot atsprāga, no turienes izlidoja apaļīgs iededzis puisis krievu kreklā. Izstieptā rokā viņš turēja lielas šķēres, ar kādām sadala putnus, un droši vien bija nodomājis «pielīmēt» Sergeju pie asfalta. Sergejs tikko paguva pieliekties un ar galvu ietriecās resnītim vēderā. Tas skaļi iekviecās - ī-ī-, piesarka kā tomāts un apstājās, strauji elpodams.

Sergejs izsita resnitim no rokām šķēres un iebelza tam pa deniņiem. Puisis nebija lāgā nokritis, kad pa durvim izskrēja vēl divi vīrieši notašķītos baltos virsvalkos. Viņi paskatījās uz zemē nostiepušos puisi, uz šķērēm, ko Sergejs tagad turēja savā rokā, - skaļi nolamājās un ieskrēja atpakaļ.

-    Bet tagad ātri, - Paša izrīkoja. - Dari tāpat kā es.

Viņš izlēca no mašīnas un devās iekšā pa durvīm, katrā

rokā turēdams pa skeletam. Kad Paša vilka tos pāri slieksnim, brikšķēdamas atlūza dažas ribas. Goga uz visu to noraudzījās, pie mašīnas pīpēdams.

Vispirms bija tvaiku pilna virtuve un kāda sieviete sviedriem piemirkušā puķainā kleitā un ar priekšautu.

-     Vai jums nav vairs ko darīt, maitasgabali!… - viņa kliedza gandrīz žēlabainā balsī. Paša uz bridi piebremzēja, nometa kaulus, nocēla no plīts lielo katiu ar verdošo zupu un izlēja viņai pie kājām. Sieviete iegaudojās un sabruka uz grīdas. Sergejs, kurš gāja aiz Pašas, ieraudzīja viņas sarkanās, ar zupu applaucētās potītes.

Pēc tam bija pusdienu zāle ar desmit piecpadsmit apmeklētājiem. Paša satvēra govs skeletu ar abām rokām un cirta ar to kā ar pātagu pa saklāto galdu. Spiedzieni. Lamāšanās. Šķīvji un glāzes lidoja uz visām pusēm. Apmeklētāji spruka kur kurais. Otru skeletu Drins nosvieda uz letes starp divām studentēm līdzīgām patīkama izskata meitenēm.

-   Vai tu, debilais, esi galīgi nojūdzies? - viena no viņām kā skaldīt noskaldīja.

Paša ar visiem pieciem pirkstiem sagrāba meiču aiz krūtīm, norāva no krēsla un noslaucīja cimdu gar viņas seju. Sergejs kā muļķis stāvēja zāles vidū, vēl arvien turēdams rokā satrunējušos govju kaulus. Viņš nesaprata, kas te notiek… nesaprata, kas tā par idiotisku spēli, kurā viņš spiests piedalīties.

Spiedzieni. Lamāšanās.

Meiča raudādama sēdēja uz grīdas un histēriski skrāpēja sev seju ar abām rokām. Viņas draudzene rīstījās un vēma.

Vīrietis gaišā vasaras uzvalkā gulēja uz grīdas, kustinādams kājas un atņirgdams zobus. Rokās viņš turēja degvīna karafes kaklu. Blakus notupusies jauna sieviete.

-    Ko jūs darāt, pavisam prātu esat zaudējuši? - Ko jūs darāt? - viņa atkārtoja, blenzdama uz Sergeju šausmās izvalbītām acīm.

«Laikam esmu viņam iemaucis pa galvu,» Sergejs nodomāja. Viņš patiešām nesaprata - kad un par ko.

Bet Paša atkal staigāja pa zāli, lietišķi izmētādams smirdošos kaulus un apgāzdams galdus un krēslus.

-    Nav ko te, sūdarallā, piestaigāt? - viņš kādam teica. - Šis ir smirdīgs ūķis, un kārtīgam cilvēkam te nav ko meklēt. Un viss. Un nav ko gausties.

Vakarā šoferis Goga teica, ka jāiegriežas Ostas ielā, Vals Valičs uzaicinājis pie sevis.

-    Tikai vispirms konservus jāaizfirē uz «Labinku», - viņš vēl piebilda.

-     Bet pulkstenis jau pieci, - Sergejs iebilda. - Darbdiena beigusies, esmu jau pārģērbies.

-      Nekas, tur tu nesasmērēsies. Pietiks ar pāris minūtēm.

-    Atkal tautu baidīsim?

Goga sāka smieties.

Ārā strauji satumsa, gaisā bija jaušama negaisa tuvošanās. Bet furgonā smirdēja tāpat kā iepriekš. Paša iekārtojās tieši uz grīdas, paklājis zem dibena avīzi; visu ceļu viņš zelēja gumiju un klusēja. Puskrēslā viņa seja ar savilktajām uzacīm un cietajiem puniem vaigu muskuļos pēkšņi Sergejam šķita pazīstama. Varbūt Paša Drins viņam vienkārši atgādināja kādu dzīvnieku?

Bet kādu?

Viņi iebrauca «dzimtajā» «Vezira» noliktavā, kur no rīta bija izkrāvuši produktus, paņēma trīs kastes ar uzlīmi «Baltijas šprotes». «Labinkā» viņus sagaidīja pats direktors, Goga viņu sauca par Irakliju Andrejeviču.

-   Nu? - Iraklijs jautāja, ar nazi atvērdams kartona kasti. - Atkal kaut kādus sūdus atvedāt?

-   Laba manta arī ir sūdi, - Goga paspīdināja zobus, - tikai vēl nesagremoti.

«Labinkas» direktors paņēma plakanu konservu kārbu, pagrozīja to rokās un nomurmināja:

-    Okei. Ja laba, tad laba.

Pēc tam vērīgi paskatījās uz Sergeju un pameta ar galvu:

-   Jaunā kaujinieka kurss, vai ne?… Jauniņais? Ķer - pie brokastīm notiesāsi.

Iraklijs meta viņam konservu kārbu. Sergejs automātiski to satvēra. Un tikko novaldījās, tūlīt neatmetis atpakaļ - miklajā, ādas krokām ieskautajā mutē.

-    Paldies, neesmu izsalcis.

Irakliju viņa piezīme nez kāpēc sasmīdināja. Nu, velns viņu rāvis, Sergejs nodomāja, mājās pārbaudīsim, ar kādām labām mantām jūs te tirgojaties… Paša paņēma kasti un ienesa to iekšā, Sergejs ķērās pie otras. Virtuvē bija tikai divi džinsoti puiši, kuri sēdēja uz produktu pārstrādes galda bleķa un spēlēja kārtis.

-    Nomet uz galda un tinies! - viņi teica Sergejam.

Kantori Ostas ielā viņi pavadīja minūtes divas, ne vairāk, Vals Valičs uzaicināja viņus kabinetā, kur katram pasniedza divsimt piecdesmit dolārus («tā ir prēmija, par plāna pārsniegšanu»), un pēc tam vēsi atvadījās. Šķiet, viņam ne sevišķi patika krāvēju smaka.

-   Vai mēs bieži tā… pārsniegsim plānu? - Sergejs jautāja Drinam, kad viņi iznāca uz ielas.

-    Piecgadi - trīs gados, - Paša atbildēja, nospļaudamies uz asfalta. Pat pusi dienas pēc «sivēnu sulas» lietošanas viņa siekalas bija sārtas. Viņš paskatījās savā izrakstītajā «komandiera» pulkstenī, pēc tam pielika pie auss un ieklausījās. - Iraklijs uzaicināja uz «Labinku», pie viņa savējiem rijamais par brīvu. Varbūt iešļūksim? Kā tu domā?

-    Mājās paēdīšu, - Sergejs atteica.

-    Kā nu gribi.

Sergejs pēkšņi atcerējās Pašas seju tumšajā furgonā, pelēkās ēnas, kas ritmiski kustējās viņa vaigos, uzrautais deguns - nu tieši… kas? kur?

-    Klausies, Drin, vai mēs ar tevi agrāk nekad neesam tikušies?

-    Nu, ja nu vienīgi «Artekā», pionieru līnijā, tū-tū-tū… Kas tad ir?

…Mašīnu Sergejs šodien neņēma - un pamatīgi to nožēloja. Divas pieturas, ko viņš riskēja pavizināties ar autobusu, pasažieri blenza atklāti uz viņu, nez kāpēc uzreiz nekļūdīgi noteikuši miasmu izplatīšanās avotu. Sergejs izkāpa un atlikušo ceļa daļu nogāja kājām. Mājās bija sanākuši viesi: tēva universitātes kursabiedrs Dima ar sievu - viņiem pieder sava mākslas galerija Pēterburgā.

-   Labvakar, - Sergejs, pabāzis galvu viesistabas durvīs, apsveicinājās ar viesiem.

Pēc tam steidzīgi devās uz vannasistabu. Mamma viņu pasauca un pēc tam panāca gaitenī. Viņa bija ģērbusies gaišā bikškostīmā ar lielu, modernu sprādzi - tēva dāvana no Vīnes, kad viņam vēl nebija nevienas mīļākās. Viņa bija šika, tikai izskatījās nobijusies.

-    Tu atgādini spoku, Serjoža, - viņa pusčukstus teica. - Kas atgadījies? Kad tu parādījies, Dimas otrā puse tikko nenokrita no krēsla.

-    Nekas, vienkārši esmu noguris.

Nu, re. Mātes acis kļuva platākas un platākas, bet seja izstiepās, un Sergejs jau baidījās, ka tūlīt viņa ar acu āboliem ieurbsies viņā un nometīs žokli uz grīdas, kā tas stulbenis Džims Kerijs «Maskā».

-   Kas tā par smaku… Ak Kungs… Kas par smirdoņu? - māte izdvesa un neviļus ar roku aizsedza muti un degunu. Viņa kļuva divreiz bālāka par savu bikškostīmu. - Pēc kā tu smirdi?… Vai esi kādu nogalinājis?

«Un patiešām, vai esmu kādu nogalinājis?» Sergejs nodomāja.

-    Nezinu, - viņš atteica. - Man vienkārši bija smaga diena, bet no gaļas kombināta izveda kaulu miltus. Es gribu kārtīgi nomazgāties.

Māte teciņus aizskrēja uz tualeti, smieklīgi svaidīdama papēžus uz sāniem - Sergejs nekad agrāk nebija ievērojis, ka viņa tā skrien, - paņēma baloniņu ar gaisa atsvaidzinātāju, uzpūta spuldzītei gaitenī un ar aerosola strūklu izveidoja maģisko apli ap Sergeju.

-   Ņem, lūdzu, tēva šampūnu, tam ir ļoti noturīga smarža un ielej ūdenī. Nežēlo. Pamērcējies vismaz pusstun- diņu… Ak Kungs… Tieši kā līķu smaka, vai ne?

-    Mēsli, - Sergejs noteica, aizslēgdams vannasistabas durvis.

Viņš dzirdēja, kā no viesistabas iznāk tēvs, kā viņi ar māti par kaut ko skaļi sačukstas. Pagaidīja, kad tie atgriežas viesistabā («ciemiņus nevar atstāt vienus, Igor, parunāsim vēlāk»). Pēc tam aizzagās uz virtuvi, paķēra konservu nazi un atgriezās. Attaisīja krānu, atvēra flakonu ar šampūnu «Švarckopf», izlēja visu tā saturu vannā. Iesmaržojās pēc saules sakarsētas citronu birzs - kā pie Gurzufas, kur viņi atpūtās… Sergejs aizmirsis, kurā gadā tas bija. Viņš sameklēja kabatā konservu kārbu «Šprotes» un sakratīja pie auss.

Nekas nebija dzirdams.

Varbūt labāk netaisīt vaļā? Lai Agejevs atver - pareizi? Tas ir viņa darbs. Par to viņš vēlāk saņems Varoņa zvaigzni un kārtējo paaugstinājumu. Citādi vēl teiks, ka Sergejs pats tur sastūķējis pulveriti…

Jā, protams. Bet ja nu nekāda pulvera nav? Sergejs nolika kārbu uz grīdas, pielika naža asmeni pie metāla apmales. Kārba skanēdama sagāzās uz sāniem. Sergejs to atkal novietoja pareizi. Un ar plaukstu uzsita pa koka rokturi.

Grīda iedunējās, īsi atbalsojot sitienu. Gaisma vannas- istabā ritmiski nomirkšķināja.

-   Sergej, kas tur notiek? - jautāja tēvs. Viņš droši vien stāvēja aiz durvīm un klausījās. - Mums jāaprunājas. Vai tiešām tev patīk šis darbs?

-   Viss ir kārtībā, viss labi. l'm fine… Viss ir vienkārši lieliski, - Sergejs murmināja.

No cauruma kārbā iztecēja parastā brūnganā konservu eļļa ar zivju smalkumiem. Nazis grauza skārdu tālāk, atstājot nelīdzenas, robotas pēdas. Sergejs iztēlojās, kā viņš kādreiz ņems šo kārbu un ietrieks Agejevam ģīmī.

Un pagriezīs pulksteņa rādītāja kustības virzienā.

***

Visi to zina. Evandželista jau nu noteikti. Arī Šīfere un Krauforde zina. Un Svetlana Kotova, Solonika pēdējā draudzene, arī zināja, iekams viņu Atēnās nepiežmiedza.

Galvenais ir sajūta, it kā tu turētu sīku monētu starp kājām. Monēta nedrīkst nokrist, pat ja tu skrietu pāri ceļam rūcošu automašīnu deguna priekšā. Pat ja tevi sit pa pakrūti un plaušas iekšā sagriežas kā slapjš, nedzīvs dvielis. Tu uz visu nospļaujies un lepni pārvietojies Visumā, turot sasodīto monētu ar vertikālajiem robiņiem aiz pašas maliņas, un tava taisnā zarna ir saspiesta kā salipis makarons, - bet zombēti veči Marksa prospektā noskatās tev pakaļ, aizmirsuši visu pasaulē, viņi ir sajūsmināti, viņi krīt vaļējās kanalizācijas lūkās, paskrien zem mašīnu riteņiem, viņi taranē vitrīnu stiklus, ļauj asinīm izšauties no pārplēstās aortas, viņi samin garāmgājējus kā satrakotu ziloņu bars. Var derēt - desmit pret vienu, - ka vakarā pēc vakariņām un «Spicā Džokera», uzstiepuši vjetnamiešu prezervatīvu, šie mudaki teiks savām sievām un mīļākajām: paklau, mīļā, tagad pastaigā šurpu turpu un paboli acis kā tā ielene, kuru es šodien redzēju prospektā…

Tas jau ir tas īstais Podija Solis. Ar lielo burtu. Un mazo monētiņu pakaļā.

Maša Vešņaka zina, kas tas ir. Vai vismaz domā, ka zina.

Viņa iet uz savu itāļu lielveikalu, kur nupat beidzies pusdienas pārtraukums, viņas seju rotā pussmaids, kas nav veltīts nevienam, viņa paspīd pūlī kā klīstoša komēta.

Vienīgi mazās monētiņas vietā Maša tagad starp kājām saspiež it kā resnu, zarainu pagali, tur iekšā jūtams kas receklīgs un pa kājām drīz sāks tecēt asinis.

Maša ir saplosīta. Ja Slota, riebeklis, nebūtu trāpījis resnajā zarnā, viņš būtu plosījis viņu jebkurā citā vietā, tas tiesa. Kad Slota ir saniknots, viņš kļūst ciets un neiejūtīgs kā koks, kā cirvis, viņš var tikai nogalināt. Nekādas labsajūtas. Viņš nokauj un saka: tu man kolosāli iegriezi, mauka. Ļoti kolosāli.

Pamanījusi priekšā puisi ar seteru, Maša ātri pārgāja ielas pretējā pusē. Seters saslējās pakaļkājās un ošņādams nervozi grozīja degunu. Suņi jau pa gabalu sajūt asinis; kad Mašai ir mēnešreizes, Dodiks vienmēr grasās līst zem brunčiem…

Tās nav mēnešreizes. Tās ir vienkārši asinis, tāpēc ka Mašu «apstrādājis» viņas labākais draudziņš. Iztīrījis atkritumvadu. Samaisījis zarnas. Viņš atbrauca pēc Mašas, tikko sākās pārtraukums, un aizveda pie sevis. Sākumā iegāza pa pakrūti. Pēc tam teica, ka raķešpistole, kuru viņa paņēmusi Gazona dzimšanas dienas atzīmēšanai, bijusi «karsta», - bet Slota nevienam nav lavis aiztikt savas mantas bez atlaujas. Tagad viņš ar šo stulbo raķešpistoli ir kā salate ar vizuli vēderā. Vai tas ir taisnīgi? Taisnīgi vai ne - es jautāju tev, pretīgā varde?!

Nē, nav taisnīgi. Un tātad? Tātad vainīgais saņem sodu. Tas būs taisnīgi, jā gan. Gaziks, pediķis, savu jau saņēmis, vai ne?

-   Viņš pieprasīja, lai es viņā bāžos ar pirkstiem… Nē, nevajag, lūdzu. Nē, nē…

-    Aizveries! Viņš savu saņēma.

-     Man sāp. Lūdzu… Es nebiju pat domājusi to izņemt no somiņas, paķēru līdzi katram gadījumam, domāju - ja atpakaļceļā kāds piesiesies, tad varēšu… Tu esi jucis, nevajag. Ko tu dari?!

-     Nerausties, pretīgā kuce. Tu izšāvi pirmā. Tu pati sāki līmēties viņam klāt - tā es gribu teikt.

-    Nav tiesa! Nē!!! Sāp taču, idiot!

-   Aizveries, mauka…

-Ai, ai… Kur tu grūd, sāp!

-    Tā tam arī jābūt… Tas ir sods… Tu mani pamatīgi iegāzi, kucene. Vēl neviens… nav… mani… tā iegāzis. Še saņem! Saņem! Hi-hi-hi…

Slotas runa kļuva nesakarīga, viņš sāka gārgt un stenēt. Arī viņa stenēja, bet ne jau kaislē. Starpenē kaut kas plīsa. Divu caurumu vietā tur, pilnīgi iespējams, tagad bija viena atvere, un nu viņai taisnā ceļā jāgulstas uz operāciju galda. Maša bija dzirdējusi par tādiem gadījumiem.

…Pirmo reizi viņi gulēja kopā pirms gada, viņas mājās. Viņa apmazgājās ar alaunu, un Slota reizes četrdesmit jautāja: nu, kā ir, meitenīt, vai nesāpēja? Nav nepatīkami? Maša vai mira aiz smiekliem, taču klusēja, un viņas rokas visu laiku atradās uz Slotas aukstā, kustīgā dibena. Sākumā viņa tina ap pirkstu spalvas, kas kušķiem rēgojās ap viņa pakaļu, pēc tam rokas pamazām atdzīvojās un sāka viņu steidzināt, iegrūst, izvilkt, ātrāk, ātrāk… Tas bija jauki. Slota izskūpstīja viņai visas vietiņas, pats bija pieglaudīgs un neatlaidīgs, viņš nesita, nerāva, neplēsa uz pusēm, - kaut ari bija kā izbadējies un atlaidās tikai pēc trešās vai ceturtās reizes.

Maša nekad nav bijusi skaista, viņa to zināja ļoti labi. Bet Slota gan nezināja; un neviens no tās lielās brigādes, kas urba šo caurumu pirms viņa, to nezināja un nevarēja zināt. Tāpēc ka Maša Vešņaka ne mirkli neaizmirsa par monētu, kura katrā ziņā jāsatur, lai kas arī notiktu, un turēja to pat tad, kad viss ķermenis kusa kā vasks.

Turēja arī tagad, jo nebija kur sprukt…

Maša iegriezās kādā pagalmā, liekot svešajam vecītim, kas tīrīja paklāju, sastingt ar putekļu slotiņu rokā. Viņa iegāja tuvākajā piebrauktuvē, izņēma no kosmētikas somiņas kabatlakatiņu un iebāza to bikšelēs. Ka tevi jupis… Maita. Kad viņa izgāja uz ielas, vecītis vēl arvien stāvēja kā piemineklis. Vai varbūt kaut ko bija ieraudzījis?…

Lielveikalā viņa ieradās četras minūtes pirms pārtraukuma beigām. Atprasīties nebija iespējams, itāļi tādas spēlītes nespēlē, mājās var atlaist tikai ar amputētu roku vai kāju padusē. Maša iegāja tualetē, izņēma asinīm piemir- kušo mutautu, novilka bikšeles. Un, pirms visu to ielaida tualetes podā, viņa uzmanīgi pārbaudīja: spermas nebija ne grama. Slota tātad nebija beidzis. Viņa aši apmazgājās un nomainīja veļu. Izdzēra meprobamata tableti. Kad nošķindēja zvans un Maša ar savu parasto pussmaidu sejā parādījās tirdzniecības zālē, nevienam pat neienāca prātā, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā.

***

- Kura gada tas bija? Astoņdesmit trešaja? Vai nezini, kas vadīja?

-    Nezinu.

-    Labi, tūlīt noskaidrošu…

Kurbatovs pievilka tuvāk telefona aparātu un koncentrēti sāka sastādīt numuru.

-     Vai kāds ir sūdzējies? Māte, tēva vecāki, kāds no darba?

-    Nezinu, - Deniss atkārtoja. Un padomājis piebilda:

-    Diez vai. Mātei vispār nepatīk sūdzēties.

-   Un velti, - augstprātis teica. - Ja kāds zināmajā lietā ir stipri ieinteresēts, tad tas cenšas, cik var, pūlas izvairīties no liekās «bagāžas», lai neuzkrautu sev nepatikšanas. Bet, kad viss ir mierīgi, neviens īpaši nekasās…

-    Sveiks, Vladislav! - to Kurbatovs teica jau klausulē. - Pazini? Labi. Astoņdesmit trešajā jūs izmeklējāt Petrovska slepkavības lietu. Iespējams, tā tika apturēta sakarā ar to, ka nebija vainīgo. Sameklē, lūdzu, šo lietu. Es aizsūtīšu mūsu zēnu ar vēstuli, izsniedz zem paraksta to viņam uz pāris nedēļām. Nē, nekas sevišķs, ja izdosies, tad pastāstīšu. Paldies.

Un, nolicis klausuli, pamirkšķināja Denisam.

-   Lūk, tā. Atvedīsi lietu, paskatīsimies, un būs skaidrs - kas un kā.

Denisam aizrāvās elpa. Viss notika pilnīgi negaidīti. Kurbatovs pats ienāca pie viņa kabinetā, papļāpāja par dzīvi, iztaujāja par ģimeni, bet, kad viņš pastāstīja par seno traģēdiju, tas tūlīt tvēra telefonu un pa tiešo savienoja šodienu ar pagātnē nogrimušo baismīgo nakti.

Izrādījās, ka tēva slepkavības lieta ir paplāna mape - nobružāta kartona vākos. Standarta veidlapas, parasti papīri: ar nodilušu rakstāmmašīnas lenti nodrukātie un ar grūtībām salasāmie lēmumi, pavirši rakstīti raporti un nopratināšanas protokoli, neskaitāmi melnbalti fotouzņēmumi. Fotogrāfijas Deniss neskatījās, bet visu pārējo izlasīja.

Sākumā notikumi risinājās paralēli: netālu no Tihodonskas uz dzelzceļa uzbēruma tika atrasts tēva liķis, bet pēc divām stundām Stepņanskas stacijā aizturēja trīs huligānus, kas elektriskā vilciena vagonos sagraizīja sēdekļus. Aizturētos gaidīja sods, bet Stepņanskas operatīvais darbinieks, kas nejauši ielūkojās dežūrdaļā un neko nezināja par Tihodonskas kolēģu atradumu, vadīdamies pēc instrukcijas vai mūžsenā detektīva instinkta, pēkšņi pajautāja: «Puiši, kāpēc nogalinājāt lāga vīru?»

Uz labu laimi uzdotais jautājums samulsināja aizturētos.

-     Mēs nemaz negribējām… - nomurmināja pats jaunākais. - Viņš pats uzprasījās…

Acīmredzot pēc tam pie viņiem ķērās nopietni, jo lietā parādījās «tikšanās ar vainīgo». Trīs deģenerāti sīki aprakstīja, kā dzēruši portvīnu stacijas bufetē, kā braukuši uz ciemu pie pazīstamām meičām, taču draudzenes nav sastapuši, toties nopirkuši paštecināto, kā atpakaļceļā saķildojušies ar «vīrieti zilā uzvalkā», kā sācies kautiņš un Borjka nejauši ar nazi viņam iedūris divas vai trīs reizes…

-    Desmit reizes, nelieši! - Deniss iekliedzās. Viņš trīcē- ja, pa seju tecēja asaras. - Desmit reizes nejauši!

Visus trīs ievietoja iepriekšējās izmeklēšanas kamerā - Sivko un Čepurniju par huligānismu, bet Borisu Kružiļinu - par slepkavību. Pēc trim dienām huligānus atbrīvoja, pieprasot parakstus par dzīvesvietas nemainīšanu, bet slepkavu arestēja. Tomēr, pārbraucot uz izmeklēšanas izolatoru, viņš atteicās no agrākās liecības un paziņoja, ka to no viņa izsituši operatīvie darbinieki. Uz aizdomās turamā krekla atklāja tēva asinis, bet izrādījās, ka ari Borjkam ir tās pašas grupas asinis. Divi naži, ar kuriem deģenerāti graizīja sēdekļus, nebija slepkavības ieroči, bet trešo - Borjkas - tā arī neatrada. Tā kā viņa vaina nebija pierādīta, pēc desmit dienām Kružiļinu atbrīvoja, bet pēc diviem mēnešiem lietu apturēja, jo nebija vainīgo.

Pēc stundas nomierinājies un sakārtojies Deniss iegāja pie Kurbatova. Tas pārlaida vērīgu skadenu viņa bālajai sejai un pietūkušajām, apsarkušajām acīm, taču neko neteica un lietpratīgi pāršķirstīja papīrus. Pēc tam kaut kur piezvanīja, ievāca informāciju, kaut ko pierakstīja, piegāja pie durvīm, aizslēdza tās, izņēma no skapja aizsāktu konjaka pudeli un divas glāzītes.

-     Sivko nav vairs sasniedzams, - augstprātis beidzot ierunājās. - Viņu nogalināja deviņdesmit pirmajā. Bet pārējos gan var patramdīt…

Kurbatovs apklusa un salēja glāzītēs dārgo, zeltaino šķidrumu. Deniss klusēdams gaidīja. Rokas viņam bija aukstas, bet pār muguru tecēja sviedri.

-    Čepurnojs ietupināts par laupīšanu, - Kurbatovs turpināja. - Četrus gadus jau atsēdējis, vēl divi atlikuši. Bet pats galvenais neģēlis, Kružiļins, dzīvo šeit, pilsētā, te ir

vina adrese… >

Viņš nolika papīra lapiņu Denisa priekšā un pacēla glāzīti.

-    Par tava tēva piemiņu!

Sākumā Denisam konjaks šķita pavisam maigs, otrs mēriņš kā uguns apsvilināja rīkli, pēc tam siltums lēni kāpa augšup, sasprindzinājums atslāba.

-    Un ko tur varētu darīt?

Kurbatovs piepildīja glāzītes pa trešam lāgam un pieglauda paretos matus.

-   Zeks jāiedzen slazdā… Vai jāliek zem preses… Vai ari atdosim pediņiem, kas ir vēl vienkāršāk. Bet galveno… Nav jēgas ķerties pie vecās «lietas», kaut gan pamēģināt var. Sagrābt nakti, atvest uz nodaļu, ar bomi pa ribām, pēc tam paņemt uz grauda: sak, tavs nazis kā lietiskais pierādījums bija pievienots citā lietā, bet tagad atraduši īsto vietu, kur to likt - tur ir gan tavu pirkstu nospiedumi, gan cietušā asinis…

«Sevišķi svarīgais» šaubīdamies sarauca pieri.

-    Nē, tās ir muļķības. Nav ne tie laiki, ne tie cilvēki… Tādā veidā ar lietu nekas nesanāks. Bet var vēl kaut ko izdomāt…

-      Kāpēc tad toreiz, astoņdesmit trešajā, neko neizdomāja? - Deniss jautāja. - Tad taču bija vieglāk!

-    Ļoti vienkārši, - Kurbatovs pagrieza pret praktikantu ledainās, saltās, izvalbītās acis. - Tad tas nevienam nebija vajadzīgs. Bet tagad tu esi viens no mūsējiem. Komandas loceklis!

«Sevišķi svarīgais» rūpīgi aizkorķēja pudeli, paslēpa to, bet glāzītes atstāja uz palodzes.

-    Un, ja aizskarts komandas loceklis, mēs izmantojam visas iespējas, lai aizstāvētu viņu. Bet iespējas mums ir ļoti lielas! Drīz tu pats redzēsi!

-   Vai Kravčenko ir komandas loceklis?

Kurbatovs saausījās.

-      Kāpēc tu jautā par viņu? - Dzeltenīgajās acīs iegailējās aizdomu liesmiņas.

-   Tāpat vien… Viņam sašāva kāju, bet čigānam par to iedeva trīs gadus. Un viss!

-   Ā-ā-ā!

Liesmiņas apdzisa.

-   Nejau katrs, kas te strādā, ir komandas loceklis, - augst- prātis zīmīgi pacēla pirkstu. - Bet tu man patīc. Un, ja kāds cilvēks patīk Aleksandram Petrovičam, tam ir ļoti liela nozīme.

-    Paldies. - Deniss piecēlās.

-Jā, starp citu! - Kurbatovs iesita sev pa pieri. - Šodien, kad sēdēju pie šefa, viņam piezvanīja no izolatora. Ko tu tur izmeklē? Ar to pašnāvību jau tāpat viss ir skaidrs, bet tu vēl izsauc veselu armiju kontrolieru un uzraugu… Priekšnieks vaimanā - nav kas posteņos paliek. Vladimirs Ivanovičs viņam apsolīja, ka velti cilvēkus neraustīsim. Un lūdza, lai es tev to pasaku.

-Bet kā tad tā?…

-     Pavisam vienkārši. Parasti zeķu dēļ neviens nepār- strādājas. Ja padarījis sev galu - tad tā ari tam jābūt. Paskat, cik daudz ir kārtīgu cilvēku, kam jācieš, - viņiem vajag palīdzēt. Vai tad tā nav?

-   Tā Ir, - Deniss šaubīdamies atteica.

-Jauki. Es jau manīju, ka tu esi prātīgs puisis. Un katrā ziņā kļūsi par komandas locekli.

Atgriezies savā kabinetā, Deniss ilgi sēdēja, blenzdams sienā ar izbalējušām tapetēm. Tiešām - Kurbatovs teica pareizus vārdus. Ja vien aiz tiem nestāvētu ļoti lielas nepareizības, lietas, ar kurām Deniss negribēja samierināties. Bet atmaksāt tēva slepkavam pēc nopelniem Aleksandrs Petrovičs gatavojās, izmantojot nepareizas metodes. Un šajā ziņā Deniss ar viņu bija pilnīgi vienisprātis. Te notika kaut kāda šķelšanās un vajadzēja vai nu noliegt visas nepareizības kopā, vai ari šķelties pašam.

***

Deviņdesmit sestajā kioskniece Katja apprecējās ar karavīru, pameta darbu un aizbrauca uz Irkutsku. Tagad kioskā sēž Anna Valerianovna, bijusī skolotāja, viņas seja izskatījās kā steigā nomizots kartupelis. Arī viņa lieto gumijas uzpirksteni, lai ērtāk šķirotu avīzes, - bet majoram Agejevam par to nospļauties.

Blakus bija atvērta vēl viena kafejnīca, kur pārdeva divas tumīga, vēsa alus šķirnes no trīsdesmit litru tilpuma muciņām un garšīgas karstas kompleksās pusdienas. Samērā lēti. Tur strādāja jaunas, ķiķinošas oficiantes, Taņa un Raisa, sportiskām, iedegušām kājām. Kad meičas uzvelk augstpapēžu kurpes, gūžās un kāju ikros izspiežas spēcīgi muskuļi.

Bet majors Agejevs, vienalga, iet uz to pašu pelmeņu ēdnīcu. Tiesa gan, pelēcīgos veikalu pelmeņus te jau vairs negatavo, kaut kāda firma katru dienu pieved svaigus cūkgaļas pelmeņus. Ļoti garšīgus un sulīgus, nesaldētus, tādus var apēst gan sešpadsmit, gan astoņpadsmit, gan divdesmit sešus. Bet naudiņu gan par tiem noplēš pamatīgu. Taču majoram Agejevam tā jau sen. vairs nav problēma.

Ēdienu izsniedzēja Vika ir mazliet piebrieduši, viņai uzradies dubultzods, arī «buferu» izmērs palielinājies no otrā uz trešo numuru. Tikai iedegums Vikai nez kāpēc neķeras klāt (bet kā tad tētiņš - turks, rodas jautājums?), staigā bāla, ar zilām dzīslām lejpus ceļgaliem.

-   Jums ar krējumu, Valentīn Petrovič?

Sabiedrībā vina izturas uzsvērti oficiāli un uzrunā vinu vārdā un tēvvārdā. Bet konspiratīvajā dzīvoklī cenšas pilnā sparā kā pa aģentūras, tā ari pa gultas līniju.

-   Jā, protams. Un esi tik laba, kinzu sasmalcini salātos.

-    Labi, Valentīn Petrovič.

Pats Agejevs nemaz nav kļuvis vecāks pa šiem gadiem. Viņam šķiet, pat tapis jaunāks un labāk izskatās. Varbūt tāpēc, ka darbs ir veiksmīgs… Cīņa ar narkotikām un organizēto noziedzību izrādījusies perspektīvāka par politisko pretinieku meklēšanu. Pirmkārt, šī darba noderīgums ir visiem acīm redzams, tā nav vis ar mocekļu oreolu apvīto disidentu vajāšana. Un, otrkārt, pamatā ar to nodarbojas milicija, visas neveiksmes var novelt uz viņiem. Toties panākumiem ir skaidri izteiktas formas. Un rezultāts jau kā uz delnas - viņš kļuvis par vecāko operatīvo darbinieku, ieguvis majora pakāpi, tagad vispār nozīmējuši uz perspektīvas līnijas. Pagaidām grēks būtu sūksūties. Kantoris atkal atgūst formu, nostiprinās karkass, apaug ar muskupem. Klīst baumas, ka drīz sagaidāma pavēle no novērošanas un fiksācijas režīma pāriet uz aktīvu darbību.

-    Kad saņemšu dzīvokli, Valentīn Petrovič? - Vika čukstēja, likdama salātus uz galdiņa.

-Ko?

-    Man apnicis mētāties pa kaktiem. Vakar atkal saplē- sos ar saimnieci…

-    Vai esi prātu zaudējusi?! - majors nošņāca. - Parunāsim citā vietā!

-    Svaigi, pavisam svaigi, varat nešaubides, - Vika notrallināja un vainīgi paskatījās visapkārt.

Pēc pusdienām Agejevs devās uz konspiratīvo dzīvokli. Kā parasti, pāris reižu palūkojies apkārt un pārliecinājies, ka neviens neseko, viņš ienira pēc čurām smakojošā vārtrūmē.

Holmss ieradās precīzi norunātajā laikā. Agejevs pieķēra sevi, ka nezina, kā pret viņu izturēties. Viņš nebija kaut kāds Ķieģelis vai Homiķis - viņš bija pilnvērtīgs Kantora darbinieks, leitnants. Katra ziņojuma kopija tika nosūtīta Centram, jebkuru brīdi ar viņu var tikties kāds 110 priekšniecības - vai 110 Maskavas, vai Tihodonskas… Un, ja atklāsies, ka Agejevs nav kaut ko pareizi fiksējis vai visu sapratis, vai nav kaut ko pienācīgi novērtējis, tad sekas var būt visai nopietnas.

-   Sveicināts. Es jūs atceros, jūs atnācāt pie mums pastā.

Ja Holmss tādā veidā gribēja nodibināt personīgus kontaktus, tad bija izvēlējies neveiksmīgu frāzi, jo tā Agejevam lika atcerēties savu publisko fiasko.

-   Sveicināts, - viņš gurdeni atbildēja. - Apsēdieties. Jūs esat ļoti precīzs.

-    Tāds bioritms, Valentīn Petrovič. - Deniss apsēdās iepretim un pārmeta kāju pār kāju.

Viņš izskatījās sanīcis, acis apsarkušas. Tādas acis Agejevs bija redzējis bērniem, kuri augām dienām cīnās datorspēļu zālē «Mortl Kombat». Interesanti, ar ko Petrovskis cīnās savās četrās sienās?

-   Ļoti daudz darba, negaidīti daudz, - Deniss teica. - Visu šo laiku nav bijis pat mirkļa, kad atvilkt elpu…

-    Jā, es saprotu, - majors pamāja ar galvu. Viņš, kā parasti, ar rakstāmo švīkāja bloknotā.

-       Izmeklēšanu izolatorā man ieteica pārtraukt pats Stepancovs. Tiesa gan, nevis personiski, bet caur Kurba- tovu. Man ienāca prātā, vai tā nevarētu būt paša Kurbatova iniciatīva. Bet par to, ka raķešpistole piederēja nogalinātajam šoferim, esmu ziņojis vienīgi prokuroram. Kurbatovs par to neko nezināja. Tāpēc visdrīzāk informācijas noplūde notikusi caur Stepancovu, un viņš ir ieinteresēts arī izmeklēšanas pārtraukšanā. Tātad informācijas noplūde nav nejaušība. Loģiski, vai ne?

Agejevs pāršķīra lapu un kustināja rakstāmo vēl žiglāk. Holmss izdarījis pilnīgi pareizu secinājumu. Ne velti Mamontovs viņu uzlielīja. Un pats Mamontovs arī izvirzījies ar Holmsa pūlēm. Tagad arī Agejeva karjera daudzējādā ziņā atkarīga no šī jaunā cilvēka. Tomēr svarīgi viņu nesaslavēt par daudz.

-   Vispār, jā, loģiski, - majors piekrita. - Mēģināsim pie viņa piestrādāt.

-Bet kā?

Holmss domāja, ka Agejevs stenografē viņa ziņojumu, nesaprata vienīgi, kāpēc uz tik mazām lapiņām.

Kā! Tur jau ir tas āķis. Tajos laikos tādu čūsku prokurora mundierī iemestu pagrabā, izdauzītu zobus, atsistu nieres, un viņš pastāstītu par visiem saviem nekrietnajiem darbiem, nodotu visus līdzdalībniekus. Bet tas atzīts par nelikumīgu un nehumānu rīcību. Tāpēc lieta aprobežojas ar telefonsarunu noklausīšanos, īslaicīgiem ārējiem novērojumiem un savākto mēslu pārraidīšanu uz Maskavu. Un viss. Nekādu seku, izņemot, protams, smirdoņu. Un tas skaitās pilnīgi likumīgi un humāni. Starp citu, varbūt sakarā ar līniju «lirās rokas» lietai var būt negaidīts turpinājums?

-       Ar operatīvajām metodēm, - Agejevs miglaini paskaidroja. - Pie izdevības pārbaudi viņa papīrgrozu.

Galveno uzmanību pievērs visdažādākajiem saplēstu piezīmju fragmentiem. Izgludini tos, mēģini salīmēt, ja neizdodas, atdod man. Pārbaudi piezīmes uz galda kalendāra lapiņām. Varbūt tur parādās kas interesants. Pievērs uzmanību, kas nāk pie viņa. Par ko viņš interesējas. Ar ko draudzējas…

Iešķindējās telefons un tūlīt apklusa. Agejevs saspringa. Atkal aprauts zvans. Majors piegāja pie aparāta un pēc trešā zvana pacēla klausuli. Acīmredzot konspirācijas nolūkā viņš pagrieza Holmsam muguru un piesedza klausuli ar plaukstu. Tomēr viņa vārdi bija skaidri saklausāmi.

-Jā. Nu… Kāpēc? - Agejevs pameta acis uz pulksteni. - Ne agrāk kā pēc stundas.

Izstiepis kaklu, Deniss ieskatījās bloknotā. Stenogrammas vietā viņš ieraudzīja sieviešu dzimumorgānu ar skorpiona asti un spīlēm. Neticēdams savām acīm, viņš pāršķīra lapu. Tur jauna meitene, sacēlusi kājas gluži kā kaķene, laizīja sev starpeni.

Agejevs nolika klausuli.

-     Ātri uzraksti, ko tu man nupat stāstīji. Laika nav nemaz. Vai tu gribēji man ko lūgt?

-   Jā, - Deniss pamāja. - Šajā lietā ir vismaz piecpadsmit liecinieku: viesi, kaimiņi sētā. Viņi visi apgalvo, ka raķešpis- toli tajā vakarā redzējuši pirmo reizi…

Agejevs saprotoši pamāja ar galvu. Kaut raķešpistole un viss pārējais viņam bija pilnīgi vienaldzīgs, tomēr atklāti izrādīt to nedrīkstēja nekādā gadījumā.

-      Milicijas kartotēkās neviens no šiem puišiem nav reģistrēts, izņemot vienu, kurš, būdams iereibis, čurājis uz ielas un apsaukājis milici. Tas arī viss.

-    Nu vai tad ir vērts uztraukties, - Agejevs sacīja.

Un pirms Deniss atvēra muti, lai turpinātu, majors negaidot sirsnīgi jautāja:

-    Paklau, kā tev radusies tāda patika uz žaketi?

-   Tas ir… kā?… - Deniss piebremzēja. Sarunā lietotais «tu» viņu sevišķi neizbrīnīja, galu galā Agejevs ir vecāks gan pēc gadiem, gan pēc dienesta pakāpes. Un viņš jau arī vēl nejutās ne kā prokuratūras izmeklētājs, ne valsts drošības dienesta leitnants, viņš jutās kā zaļš students.

-       Es, piemēram, neciešu liekus apģērba gabalus. Japānā notika tāds konkurss - kurš izturēs veselu stundu četrdesmit grādu karstumā, tērpies siltā apģērbā. Godalga: piecdesmit tūkstoši dolāru. Izturēja visi konkursa dalībnieki, vajadzēja skaitīt, kurš paspējis uzģērbt vairāk kažociņu. Bet es tādā konkursā nepiedalītos pat par miljonu.

-   Jūs laikam toreiz bijāt Japānā? -Nē.

-   Vai jūs kādreiz esat bijis resns?

Agejevs pūlējās atcerēties pelēko veikala pelmeņu garšu.

-    Nekad.

-    Es gan kādu laiku biju, - Deniss atzinās. - Kad man iesita pa vēderu, tas vēl veselu minūti drebēja kā receklis. Mamma paskaidroja, ka tas esot vielmaiņas traucējums uz nervu pamata. Pēc tēva nāves es biju kā zilonis.

Agejevs pārlaida acis Denisa kalsnajam stāvam. Lūk, vēl viens fakts no sērijas: «Kas nav atrodams slepenajā dosjē». Par notikumu ar Denisa tēvu majoram bija zināms praktiski viss, izņemot slepkavas vārdu. Bet viņš pat iedomāties nevarēja, ka šis kalsnais jauneklis ar iekaisušajām acīm, kas pašlaik sēdēja viņa priekšā, kādreiz saukāts par resni.

-    Nu, labi, labi. Un tomēr - kāpēc žakete?

-     Ļoti vienkārši. Žakete noslēpj kā vēderu, tā dibenu. Tas ir kā divreiz divi, tāpat kā melnā krāsa optiski padara slaidāku.

-    Bet šodien tev vispār nav nekāda dibena, tomēr žaketi tu valkā jebkurā laikā.

-   Pēc veca paraduma. Turklāt žaketei ir kabatas, tas ir daudz parocīgāk nekā keiss… Tātad par palīdzību…

-   Jā, jā, protams.

-      Man vajadzīgi Pārvaldes dosjē par maniem lieciniekiem, - Deniss izvilka no kabatas papīra lapu un nolika uz galda. - Tas, ko nemūžam neatradīšu IeM kartotēkās. Draugi, paziņas, draudzenes, kāda kuram aizraušanās… Visu, ko iespējams savākt par kādu nopietnu personu.

-    Nopietnu personu? - Agejevs pārprasīja.

-   Ir slepkava vai slepkavas. īsāk sakot: kāds no tiem cilvēkiem, kuru uzvārdu esmu šeit uzrakstījis, iespējams, pazīst viņus. Varbūt tiem ir pat kādas kopīgas intereses. Bet šie cilvēki nav manīti kopā, milicijas rīcībā nav nekādas informācijas par viņu sakariem.

Majors atkal ķērās pie pildspalvas. Tagad viņš orgānam piezīmēja posmainas kājiņas, katrā pusē pa trim. Daļēji tās izskatījās kā sievietes, daļēji kā skorpiona kājas.

-   Vai tu doma, ka mums par katru ir uzskaite? Cik tad vajadzētu darbinieku?

-    Pieņemsim, ka ne par katru. Bet šī ir specifiska publika, un droši vien kāds no tiem piesaistījis jūsu interesi.

-    Pat ja tā būtu. Tā ir slepena informācija un var tikt izmantota vienīgi Pārvaldes interesēs.

-    Bet runa taču ir par slepkavām.

-      Ar slepkavām nodarbojas prokuratūra. Šinī laika posmā ar prokuratūru nodarbojas Pārvalde, kurā ietilpsti arī tu. Kāpēc tad kontroluzdevums jārisina ar tētiņa kalkulatoru?

Holmss paberzēja pieri. Šķiet, viņš bija sapratis.

-    Kāds stāvoklis tad ir pilsētas prokuratūrā?

Deniss pacēla acis. Jā, viņš visu saprata. Bet sarunāties ar Agejevu acumirklī vairs negribējās. Mamuts nekad nebūtu pieminējis tētiņa kalkulatoru.

-        Neesmu pat paguvis kārtīgi iepazīties. Pagaidām izskatās vienādi - parasti, normāli cilvēki. Nekā īpaša. Tiesa gan, Taņa Lopatko, kura sēž blakusistabā, viņai gan ir nopietni pieņēmumi, - Deniss pavīpsnāja, - ka viens mūsu kolēģis strādā Pārvaldē.

-    Kurš tas ir?

-    Tas pats Kurbatovs, kurš man stāstīja par prokurora ieteikumu.

Arī Agejevam gribējās pasmaidīt, taču viņš savaldījās.

-    Kāpēc viņai tā šķiet?

-    Kurbatovs viņai vienkārši nepatīk.

-   Asociatīva pazīme.

-    Laikam gan.

-    Bet tu, ceru, viņai patīc.

-   Taņai Lopatko patīk bārdaini precēd vīrieši.

-        Muļķības. Viņa tev atklāja savas šaubas par Kurbatovu, tātad pretstatīja viņu tev. Kurbatovs - slikts, Petrovskis - labs.

-    Un ko tagad?

-      Jāstrādā. Vai Lopatko nav precējusies?… Uzaicini viņu uz labu restorānu, kur pietiekami pieklājīga publika. Jā, Denis. Neprecētam sievišķim, kura pieradusi visu darīt pati, - viņai tā ir laime, ja kāds cits pagatavo garšīgas vakariņas un vēlāk nomazgā traukus. Un ja tu vēl pabarosi viņu ar karotīti vai saremontēsi tualetē ūdens tvertni, tava Taņa Lopatko pārvērtīsies par vērtīgu informācijas avotu.

-    Pirms salabot tualetes ūdens tvertni, vīrietim vismaz reizi jāguļ ar šīs tvertnes saimnieci.

-     Interesanta doma! - Agejevs atkal pāršķīra blociņa lapu un sāka zīmēt santehniķi, kas ar uzgriežņu atslēgu ieskrūvē bultskrūvi specifiskā ūdens rezervuāra ieliekumā. Šis sižets viņu aizrāva ne pa jokam.

-     Nesaskatu tur nekā krimināla, - majors runāja, vārdus spiezdams caur zobiem. - Vai viņa ir tik pretīga?

Deniss neatbildēja.

-Tas ir darbs, saprati? - majors pieklusināja balsi. - Man vienalga, vai tu gulēsi ar kādu vai ne. Viens pediņš pumpē informāciju manām vajadzībām no kāda dzelzceļa karaspēka ģenerālmajora. Vai pateikt tev, no kādas vietas viņš to pumpē?… In-for-mā-ci-ja, leitnant Petrovski, lūk, kas mani interesē. Un ari jūs. Precīzāk - mūs abus.

Agejevs izņēma no kabatas aploksni, mazliet pavēra, lai Deniss redzētu banknošu maliņu, un pastūma viņam.

-      Operatīvam tēriņam. Un restorānā neskopojies. Pirmais iespaids ir pats svarīgākais, tas nosaka turpmākās attiecības.

Iznācis no konspiratīvā dzīvokļa, Holmss, kā jau noteikumos paredzēts, nogriezās pagalmā. Kreisajā pusē pie blakus ieejas vārtiem sēdēja Ķieģelis. Viņš bija ieradies pirms noteiktā laika, un tagad gaidīja, ik pa brīdim uzmezdams acis pulksteņa rādītājiem. Ieraudzījis Petrovski, Kurlovs steidzīgi novērsās.

«Ko tas tips te izošņā?» viņš naidīgi nodomāja. Sastapšanās ar paziņu draudēja viņam ar nepatikšanām par konspirācijas zaudēšanu. Bet Deniss neskatījās apkārt.

Tikko pienāca noteiktais laiks, Kurlovs iegāja dzīvoklī.

-     Kāpēc tāda steiga? - Agejevs neapmierināts noprasīja. - Tikko pie manis bija sievišķis no… Nav svarīgi, no kurienes. Bet viņa ir saistīta ar «Vitjaz», tā ka jūs abi, iespējams, varējāt viens otru atšifrēt!

-    Velns parāvis! Un es satiku vienu mūdzi no juristu fakultātes. Viņu sauc Petrovskis… Bet viņš mani nepamanīja.

Majors klusu pie sevis nolamājās. Aģenti nedrīkstēja cits citu redzēt Par tādu pārkāpumu pulkvedis Zaišnijs viņu pašu varēja padarīt par pēdiņu.

-    Kāpēc šāda neplānota tikšanās? - Agejevs spēji pārtrauca sarunas audzinošo daļu.

-        Tāpēc, ka šodien ir «salidojums» tās pašas kafejnīcas, nu tā «Pilota» dēļ! - Sergejs nervozi attrauca. - Būs lielas ziepes, varbūt pat apšaudīšanās. Man piedāvāja stroķi, es atteicos.

-     Tiešām, kāpēc? Tev ir pašam savējais, - Agejevs mierīgi teica.

-      Kāds «savējais»? Kas par lietu?! Kas noticis? - Kurlovs sabozās.

-     Tātad deviņmilimetrīgais brauniņš, pielāgots Maka- rova patronai, - Agejevs turpināja tikpat mierīgi kā iepriekš. - Kad tu mums nodevi Vitjku ar granātu, viņam vairs nebija ko zaudēt, viņš teica, ka «bāriņā» bijis arī stobrs, bet pazudis. Kā tad tas varēja pazust, ja tu biji pēdējais, kas tur ieskatījās?

-    Ko jūs runājat, vai gribat man piešūt lietu? - Sergejs uztraucās. Viņš netaisījās bāzt galvu cilpā vai saņemt lodi krūtis un tāpēc bija atnācis atteikties. Bet Agejevs diplomātiski atgādināja par Vitjku un pistoli un tagad viņam nebija kur sprukt. No tāda āķa vari norauties, tikai izraujot sev visas iekšas.

-      Ko tu, ko tu! - Agejevs liekulīgā izbīlī savicināja rokas. - Mēs taču esam draugi! Bet draugiem nav kārtojami nekādi rēķini. Ja tu būtu ienaidnieks, es tevi par to pistoli momentā būtu ietupinājis uz četriem gadiem. Un vēl nogādājis zonā, kur svīst tavs krustdēls Vitjoks! Bet es gribu tev tikai palīdzēt. Nu, kas tur ir ar to «Salidojumu»?

-    Sešos mežmalā pie kempinga.

-    Labi. Mēs paziņosim milicijai, - Agejevs lietišķi teica. Pie sevis viņš nosprieda, ka to nedrīkst darīt: tie strādā rupji, kā ar cirvi, bet pat pie vissmalkākā darba «Salidojuma» izgāšanās radīs aizdomas, un pirmām kārtām tas skārs jaunos, un Ķieģeli momentā izskaitļos.

-    Es nu eju.

-    Laimīgu ceļu.

Regulārs divstāvu paralēlepipeds - tā ir skola «VSK» numurs deviņdesmit pieci. It kā milzīgs sūdaini dzeltenīgs ķieģelis, kas nokritis no debesīm un pamanījies trāpīt mazā brīvā laukumiņā starp Hruščova laiku māju kvartālu un autobusa pieturu.

Deniss ieradās pēc pulksten diviem, cerēdams, ka lielākā daļa bērnu šinī laikā jau būs izklīduši pa mājām, bet lielākā daļa skolotāju vēl ne. Pie durvīm drūzmējās īsi apcirpti pusaudži, līdzīgi izsmēķu saujai; divi kāvās, prasmīgi vicinādami dūrites, pārējie skatījās. Deniss sagrāba katru cīnītāju aiz apkakles, sagrūda abus ar pierēm kopā un nolika sānus.

-   Vai tad jums stundas vēl nav beigušās? - viņš jautāja. - Divas mainas, vai?

-    Nobučo man locekli, - attrauca pusaudzis, kurš stāvēja vistālāk. Tad puika nospļāvās un ņēma kājas pār pleciem; pārējie viņam sekoja.

Direktora kabinets un skolotāju istaba atradās otrajā stāvā, vienā blokā. Tikko Deniss atvēra durvis, atskanēja zvans. Vairākas dāmas, acīm redzami pārāk ātri nosirmojušas, no skolotāju istabas rindā iznāca koridorā. Viena no viņām, paskatījusies uz Denisu, uzsauca pār plecu:

-    Valērija Mihailovna, laikam pie jums.

-   Jā, nāciet iekšā! - sauca augsta, skanīga balss.

Deniss iegāja.

Ieraudzījis neliela auguma sievieti ar milzīgām pelēkām acīm, Deniss nodomāja: «Valodas un literatūras skolotāja» Pēc tam mainīja domas: «Nē, ingliš vai fransēz»! Meiča (vai jauna sieviete) piecēlās otrpus galda, kur dūca dators ar sarkanu inventāra numuru uz korpusa. Viņa izskatījās apjukusi.

-      Atvainojiet, droši vien esmu ieradies nelaikā… Sveicināti.

-   Vai jūs ko gribējāt? - jaunā sieviete prasīja.

Denisam ienāca prātā, ka viņa vispār ir praktikante.

-   Jā, protams. Vispār es gribēju parunāt ar direktoru.

Meitene apsēdās uz galda malas, salika rokas uz

krūtīm. Pašķielēja uz datoru. «Tūlīt pateiks, ka viņa ir direktore,» Deniss nodomāja.

-    Diemžēl direktore ir saslimusi. Vai jums ir kas steidzams?

-   Tā varētu teikt.

Deniss parādīja apliecību.

-     Šajā skolā mācījās cilvēks, vārdā Gazaross Dimirč- jans. Viņš pabeidza deviņdesmit trešajā gadā. Vai atceraties vinu?

-   Tad es pati mācījos ceturtajā kursā, - meitene atbildēja. - Varbūt Anna Marjanovna atceras, viņa šeit strādā kopš septiņdesmit otrā. Vai Aleksandra Kirilovna. Bet kas noticis… ja, protams, tas nav noslēpums?

-       Dimirčjans ir liecinieks kādā lietā, - Deniss paskaidroja. - Varbūt ir saglabājušies kādi veci klases žurnāli?

-     Visus vecos žurnālus mācību gada beigās nodod rajona izglītības nodaļā arhīvā.

Starp citu, vārdkopa «Valērija Mihailovna» viņai ne īpaši labi piestāv. Deniss gribēja viņai to pateikt, bet neuzdrošinājās. Viņai bija ļoti mazas rozā sārtas ausis. Sārti pirkstu galiņi ar skaidri izteiktām papilārām līnijām. Kad viņa tā sēž uz vienas ciskas, svārku mala atsedz mazu, šauru ceļgalu. Ari sārtu, protams. Interesanti, vai viņai mājās ir sūce tualetes ūdenstvertnē?

-      Mjā-ā… - Deniss novilka. - Tad atvainojiet. Kā redzams, vienkārši esmu nepareizā vietā sācis.

-    Lūdzu.

Viņš pagriezās un devās uz durvīm, bet pa ceļam kaut ko atcerējās.

-    Jā, gandrīz piemirsu. Vēl kaut kas. Piedodiet manu uzmācību. Tīri profesionāla interese: vai jūs mācāt valodu un literatūru?

-    Nē. Esmu parasta sekretāre. Un kas tad ir?

-    Kļūdījos. - Deniss raudzīja nepiespiesti pasmieties. - Bet tagad gan precīzi uzminēšu: šis dators, uz kuru jūs visu laiku aizdomīgi šķielējat, ir salūzis, vai ne?

Meiteni nemaz nepārsteidza viņa deduktīvās spējas.

-   Kāds no skolniekiem ir iznīcinājis divus teksta failus, - viņa skumīgi teica. - Direktora referātu apgabala pedagoģiskajai konferencei.

-   Viņš droši vien jūs par to nogalinās, - Deniss izteica minējumu.

-     Mūsu direktors ir sieviete. - Sekretāre pārsteigta pacēla acis. Tās viņai patiešām bija kā citplanētiešiem. Humanoīds. Milzīgs. Deniss to gribēja viņai pateikt, bet atkal nespēja sadūšoties.

-    Vienalga - nogalinās. Es domāju tā, ka mans darbs ir ne tikai noziegumu izmeklēšana, bet vēl arī to profilakse. Tāpēc… atļaujiet apskatīties jūsu datoru.

-   Jūs tur vienalga neko nevarēsiet izdarīt.

Deniss jau sēdēja pie monitora un spaidīja taustiņus.

-     Pasniedzējs, kas mums lasīja informātiku, nemitīgi atkārtoja: personālais dators ir pasaulē pati iecietīgākā mašīna pret cilvēka muļķību. Atvainojiet. Viņš ar to domāja, ka te vienmēr iespējams atspēlēt pāris gājienus atpakaļ - katalogā tikai jāatrod rinda Unera-se… Goda vārds, tas ir viss, ko atceros no šī kursa, tā bija vienīgā informātikas lekcija, kuru es apmeklēju. Vairāk neko nezinu… Ja man teiktu: ieslēdz datoru vai izslēdz - es vienkārši apjuktu. Patiesi… Ahā, redz, kur tā ir. «Junreiz». Tā pati burvju rindiņa. Nu, paskatieties, Valērija Mihailovna, ko mēs tūlīt darīsim… Starp citu, teikšu godīgi, kā ir: šis vārds - tēvvārds jums galīgi nepiestāv.

Rajona tautas izglītības nodaļas arhīvā viņam izsniedza veselu kaudzi klases žurnālu - no pirmās līdz desmitajai B. Pazīstamais pelēkais A-4 formāta vāks, apvilkts ar caurspīdīgu plēvi. Kad Deniss mācījās skolā, tāda plēve bija ārkārtigs deficīts, un kāda meitene, ar uzvārdu Guļko, gada sākumā vienmēr pasniedza klases audzinātājam saudzīgi satītu rulli - speciāli žurnālam. Neviens nezināja, kur viņa ņēma šo plēvi. Tajā laikā attieksme pret cilvēkiem, kuri prata ko sagādāt, bija īpaša, un visi skolotāji ārkārtīgi cienīja šo skuķi Guļko. Pēc tam kļuva zināms, ka turku celtnieki remonta laikā ar šādu plēvi aplīmē māju sienas un grīdas, lai ar krāsu un šķidrumiem tos nenotraipītu. Bet Deniss ap to laiku skolu jau bija beidzis.

Viņš nolika sev priekšā devītās un desmitās klases žurnālus, bet pārējos atlika malā.

Pirmais darbs bija pārrakstīt visus divnieku un trijnieku īpašniekus: uzvārdus un adreses. Izrādījās, ka Dimirčjana vidējā atzīme bija 4,2. Četriniekus un teicamniekus Deniss tāpat nolēma pārrakstīt. Tāpat meitenes - katram gadījumam.

Bokuns, Borisova, Vitkovskis, Voiteks.

Deniss strādāja luminiscētās spuldzes mirgojošā gaismā, viens pats ar plauktiem sadalītajā arhīva zālē, kas atgādināja nenogremdējama «Titānika» kravas telpas. Gaiss smaržoja pēc veca papīra un vecas tintes.

Gribova, Griščenko, Guculs, Dalidovičs, Demidovs, Druss, Jesipenko, Žurbo.

«Valērija,» Deniss domāja. Taigas simfonija. Sirdslēkme. Kaimiņu runcis, kas pielavījies pie aptieciņas un apreibis lēkā pa aizkariem.

Deniss teicās kaut kad piezvanīt, ja viņai nav iebildumu. Un uzaicināt kaut kur. Iespējams.

Viņa atbildēja, reiz nu viņš izglābis tai dzīvību, tad drīkst cerēt.

Viņai ir ļoti mīksta, maiga āda, sevišķi uz kakla un ausīm. Denisam ļoti gribas tai pieskarties. Savā divdesmit piecu gadu garajā mūžā viņš nebija pazinis sevišķi daudz sieviešu, bet galvenais, tā ari nebija iemācījies viņas nohipnotizēt, lai šīs, dvesdamas «esmu tava», nomestu drēbes un kristu uz dīvāna Denisa apskāvienos.

Viņš droši vien piezvanīs. Kā uzrunās viņu: Valērija Mihailovna? Nē, ne jau tādā sarunā. Valērija? Nē. Vaļa?

Lera?…

Deniss pamatīgi izstudēja Dimirčjana skolas raksturojumu. «Vidējas spējas… viegli iespaidojams… atklāts raksturs… nav uzcītīgs… aktīvi piedalās klases sabiedriskajā dzīvē. Nekā konkrēta. Tajā pašā dienā Deniss ielūkojās Gazarosa pēdējā darbavietā: Aeroflotes kasēs, kur viņš skaitījās trešās kategorijas atslēdznieks. Kadru daļā pārrakstīja visas brigādes uzvārdus.

Tad nolēma, ka sākumam pietiks.

Vakarā aizpildīja veselu pieprasījumu lērumu Iekšlietu Pārvaldes kartotēkai, roka kļuva pavisam nejūtīga. Droši vien viņu vienkārši pasūtīs vienu māju tālāk. Trīsdesmit četri uzvārdi, starp kuriem, iespējams, būs ari raķešpistoles agrākais īpašnieks, starpposms starp nelaiķi šoferi Stariginu un nelaiķi slaistu Dimirčjanu. Ļoti maz ticams.

***

Agejevs ir parasts mūlāps. Kustonis. Lai ražīgi strādātu Pārvaldē, kuras galvenā nodarbošanās ir vecu sakaltušu mēslu izskrāpēšana no dažādiem slēptiem kaktiem, šīs iestādes darbiniekiem laikam ari pašiem jābūt mēsliem; viņiem droši vien notiek testēšana, analīzes mēģenēm, kas

uzrāda fekāliju saturu organismā, un kuram tas lielāks, tam ir visas iespējas no kapteiņa kļūt par majoru… Sergejs, protams, neatklāja visus sīkumus par braucienu uz «Pilotu», tomēr nepārprotami lika Agejevam saprast - vieta, kur viņš nokļuvis, nav viņam domāta.

-    Kāpēc ne? - Agejevs brīnījās.

-Tāpēc, ka tur man reiz iespiedīs rokās lauzni un teiks: nosit to vai to!

-    Pag! Vai tu jau esi kādu nosids? - Majors izpleta visus piebus pirkstus, un viņš izskatījās tā, it kā apstiprinošas atbildes gadījumā pajautātu «ahā, cik?» un, saliecot pirkstus citu pēc cita, lietišķi ierakstītu atbildi blociņā.

-    Nē, - atteica Sergejs. Un precizēja: - Vēl ne.

Agejevs smagi nopūtās un savaikstīja līdzjūtīgu grimasi.

-    Es saprotu, tev ir grūti. Bet tagad pieteikts karš organizētajai noziedzībai. Narkotiku tirgus aug, notiek ietekmes sfēru pārdale, centralizācija… Un tu atrodies priekšējās līnijās.

-      Man par to visu nospļauties! Ietekmes sfēru pārdalīšana - tā ir viņu problēma. Bet, ja mani ierauj īstā kriminālā - tad tā jau ir mana problēma!

Majors pieliecās un mēģināja apņemt Sergeju ap pleciem, bet viņš izvairījās.

-    Tajā karā, Lielajā Tēvijas, mūsu izlūki strādāja vācu štābos, gestapo… Kā tu domā, ko viņi tur darīja? Kaitēja vāciešiem, kā rāda kinofilmās? Nē. Viņiem bija pēc iespējas labāk jāveic savs darbs, jāsaņem par to pakāpes, medaļas, jāvirzās dienestā uz augšu… Tikai tā viņi varēja sekmīgi izpildīt savu uzdevumu. Tātad nācās ari plānot operācijas pret Padomju armiju, ari partizānus apšaut… Par to, tiesa gan, nerunā, bet strādāt gestapo un palikt tīrām rokām nevienam vēl nav izdevies!

-    Kāds sakars tam ar gestapo? Tagad taču nav karš! Un es negribu nevienu nogalināt, velns parāvis! - Sergejs gandrīz kliedza. - Vai jūs esat pavisam sajucis?…

-       Tikai bez histērijas, - Agejevs sacīja sausā, bezkaislīgā balsī. - Atceries: vai Vizboru tiesāja par to, ka viņš «Septiņpadsmit pavasara mirkļos» tēloja Bormaņu? Nē. Tāpat ir ar tevi. Tev ir loma, tu to spēlē mūsu uzdevumā, tātad tu esi netiesājama persona.

«Kā nu - netiesājama,» Sergejs drūmi nodomāja, atcerēdamies sarunu ar kuratoru. «Tiklīdz jutis piedegumu, nodos mani ar visām zarnām.»

Arī pirms izbraukšanas uz «salidojumu» Sergejs vēlreiz atteicās no šaujamā, ko Drins viņam pastiepa.

-   Atkaušos ar rungu. - Viņš pacēla kreklu un parādīja pie jostas piekārto apzāģēto lāpstas kātu.

Drins nicīgi nospļāvās.

-    Tur nevajag atkauties. Tos mēslus vajag novākt. Bet, ja katrs pieķēzīs bikses, tad nekas nesanāks.

-Tad jau redzēs, kas pietaisīs bikses, kas - ne…

-     Tad jau redzēs, - Drins nospļāvās vēlreiz tieši Sergejam pie kājām. Tas izlikās, ka nav redzējis.

Izbrauca piecās mašīnās, lai gan bija salasījušies cilvēki piecpadsmit un pilnīgi pietiktu ar trim. Divos žiguļos izvietojās Goga, Paša, Sergejs un vēl pieci palīgstrādnieki no «Vezīra». Trīs lietotās BMV brauca septiņi spēcīgi puiši, kurus Kurlovs nekad agrāk nebija manījis. Drūmi, īsi apcirptiem matiem, ģērbušies sporta kostīmos, ar kro- senēm kājās, viņi visai stipri atšķīrās no Drina, Gogas vai Kurlova.

«Sitēji, profesionāli slepkavas,» Sergejs nodomāja. «Droši vien bruņoti. Kad visi aktīvi iesaistīsies, viņam nebūs iespējams izķepuroties. Un arī Paša bliezīs ar savu idiotisko īsstobreni…»

Aiz lidostas sākās liels, pamatīgi nolaists mežaparks, kura austrumu puse bija pārvērsta par izgāztuvi.

Nogriezies no šosejas uz bedraina ceļa, mašīnu kortežs aizlīgoja starp atkritumu kaudzēm un izbrauca sausām nezālēm apaugušā klajumā.

Viņus jau gaidīja. Pretējo pusi pārstāvēja sešas mašīnas, starp kurām izcēlās melns džips.

Ap tām saspringtās pozās stāvēja cilvēki. Arī piecpadsmit.

-    Nav jau nemaz šie tik spici, - Paša atvieglots nopūtās.

«Vezīrieši» apstājās metrus divdesmit no džipa.

-    «Frontera», - teica Goga. - Mēsli. Tev taisnība, viņi nav nekādi spicie. Varbūt viņiem nav arī stroķu.

-Tagad klausies, ko saku, - Drins lietišķi iesāka. - Viesis ar viņiem tirgosies, bet mēs skatīsimies. Pēc tam - tad jau redzēs. Bet izskatās, ka bez asinīm neiztiksim…

Sportiski ģērbtie puiši, plati kājas iepletuši, izveidoja retu ķēdi, bet viens devās pie pretinieka grupas. No turienes viņam pretī nāca spēcīgs liela auguma puisis džinsos un kreklā ar uzrotītām piedurknēm. Viņi satikās apmēram vidū un nesasveicinājušies sāka tirgoties. Sākumā saruna bija klusa un Sergejs neko nedzirdēja, bet pēc tam tonis kļuva asāks un atsevišķu frāžu fragmenti nonāca ari līdz klausītājiem.

-    Mums sava teritorija, bet jūs uzbrūkat…

-   Kāds sakars tam ar teritoriju! Jūs jaucaties iekšā svešā lietā! - Viesis droši cirta pretī.

-    Skanošais visiem vajadzīgs. Visiem jādzīvo. Vai varbūt tikai jums? - viņa pretinieks nedomāja padoties.

Atmosfēra bija jau pietiekami nokaitēta. Sergejs vairākkārt zagšus paskatījās apkārt, vai krūmos neieraudzīs omoniešu iespaidīgās figūras, taču nekas nebija manāms. «Tūlīt jāliekas slīpi, lai nepadara par kropli, » vins norūpējies nodomāja.

Pēkšņi Viesis iegāza savam oponentam pa žokli, un tas kā nopļauts nogāzās sausajās nezālēs. Sporta kostīmi vienā mirklī izrāva pistoles un atklāja uguni. Pretinieka rindas sajuka. Sitēji metās uz priekšu.

-    Man pakaļ! - Drins iebļāvās nelabā balsī un arī skrēja uz priekšu, īsstobreni vicinādams.

«Kur palikuši menti?» Sergejs sērīgi nodomāja un, izvilcis lāpstas kātu, metās Drinam pakaļ.

Skriedams garām parlamentārietim, kas mēģināja piecelties, Drins izšāva, un tas atkal nokrita zemē. Kur- lovam krūtis kaut kas pārtrūka. Apziņa iedarbināja glābšanas pārslēdzēju, un viņš it kā atradās kaut kur sāņus, kā neitrāls novērotājs. Iedegās ass un milzīgs kautiņš. Sporta kostīmi noslēpa stobrus un rīkojās ar īsām ķēdēm, Drins izšāva vēlreiz, saārdīja džipa durvis, bet nevienam netrāpīja. Kurlovs mērķēja pa galvu mazam, ņipram puišelim, tas noliecās, un runga salauza tam atslēgas kaulu. Demoralizētie pretinieki apjuka un metās kur kurais.

-    Zūdam! - Viesis nokliedza.

Visi atgriezās pie mašīnām.

-    Kāpēc tu viņu nogāzi? - smagi elpodams, Viesis jautāja Pašam. - Tādas komandas nebija, mēs mērķējām pāri galvām!

-    Kā lai es zinu… - Drins nesakarīgi noplātīja rokas.

Cita pēc citas aizcirtās mašīnu durtiņas, ierūcās motori. Apbraucot atkritumu kaudzes, piecas automašīnas izgrieza uz šosejas un aiztraucās uz pilsētu. Neviens tām nesekoja.

***

Veiksmīgā kautiņa atbalss noskanēja jau nākamajā dienā.

Kad Goga iebrauca «Labinku» pagalmā, viņa uaziks ar spārnu tikko neaizķēra zilu furgonu, kas bija piestājis pie rampas.

-      Kas tie par kropļiem, kas sabraukuši pie mūsu Iraklija? - Goga nopurpināja. Sergejs un Drins sāka izkraut plakanās metāla kastes ar liellopu gaļas pusfabrikātiem, bet tad jau nāca pats Iraklijs - baltā teniskreklā un baltās audekla biksēs, kuras piltuvveidīgi nokārās no viņa uzblīdušā vēdera pāri kārnajām kājām. Viņš pasauca Gogu un Pašu sāņus, sačukstējās par kaut ko, bet tad paaicināja lejā, noliktavās, viņš izskatījās satraukts.

Kastes ir smagas. Taisnstūrainas, platas, neparocīgas, apdauzītās malas noķēpātas ar taukiem, slīd no rokām. Turklāt vāki šķindēdami nemitīgi krīt nost, un tas pamatīgi spēlē uz nerviem. Pati ļaunākā krava, kādu vien var iedomāties produktu furgonā. Kad Sergejs viens pats pārstiepa liellopu gaļu uz virtuvi, atkal parādījās «Labinkas» saimnieks un teica:

-    Klausies, Dzērve, bez tavas palīdzības mēs neiztiksim.

«Dzērve» ir Sergeja iesauka grupējumā. Drins mēģināja izkropļot viņa uzvārdu un saukt par Kurvu, bet Sergejs sagrāba Pašku aiz rīkles un apsolīja izraut acis, un, lai pārliecinātu, ka tā izdarīs, pielika pie aizmiegtajiem plakstiem no kastes izrautu naglu. Tas iedarbojās, un Goga izgudroja citu segvārdu - neaizvainojošu. Kru, kru, kru - tā dzērves kliedz.

-    Precīzi, - Sergejs piekrita. - Bez manis kā bez rokām.

Iraklijs uzmanīgi paskatījās uz viņu.

-    Ejam.

Viņi iegāja noliktavā, garām produktu sadalīšanas telpai, garām virtuves durvīm un trauku mazgātavai; Sergejs ieraudzīja simpātisku meiteni ar gaišzilu formas priekšautiņu, viņa pīpēja, ar muguru atbalstījusies pret sienu, plaukstas tumši sarkanas no karstā hlorētā ūdens.

Pēc tam viņi devās lejup pa kāpnēm ar īsiem, neērtiem pakāpieniem.

-    Uzmanīgāk, - Iraklijs brīdināja.

Kad strādnieki velk ārā no šejienes liellopu un cūku liemeņus iekraušanai ratiņos un nosūtīšanai uz sadales telpu, uz pakāpienu malām paliek norautas gaļas un tauku driskas, tās neviens nenovāc. Tāpēc paklupt šeit ir viegli.

Čīkstot pavērās noliktavas smagās durvis, gaismas strēles krita uz betonētās grīdas. Sergejs pieliecies iegāja noliktavā aiz Iraklija.

Goga un Drins sēdēja uz tukšajiem paliktņiem, rūpīgi aplūkojot savus pirkstus. Blakus uz pašmāju cigarešu kastes atradās pa pusei apgrauzts kūpināts cālis. Pie pretējās sienas atradās saldējamā kamera, tās baltās durvis bija nošļakstītas ar asinīm. Blakus uz betona grīdas gulēja cilvēks, kura mati bija salipuši mitrās, taukainās šķipsnās. Iraklijs piegāja klāt, pietupās un ar pretīgumu pacēla tā galvu. Sergejs ieraudzīja seju ar asinsizplūdumiem un aizvērtas acis. Labais vaigs bija melns no dubļiem.

-      Firsovs viņu atsūtīja, - teica Goga. - Fakts, ka Firsovs. Viņš pats atzinās.

Iraklions atlaida galvu, tā nevarīgi nokrita uz grīdas. Iraklions skatījās uz Drinu.

-Tu viņu nobendēji, stulbeni…

-   Nē-e, - moži atsaucās Drins. - Tu taču man teici… Vai tad es, domā, vārdus nesaprotu?

-    Viņš neelpo.

-    Ahā, un kā vēl elpo!

Drins pieliecās un ar kāju iebelza guļošajam pa nierēm. Tas pēkšņi izliecās un kaut ko nokunkstēja.

-    Ahā, - Iraklions atkārtoja.

Sergejs nezināja, kas tas par cilvēku un kāpēc viņš vāļājas šeit, mazliet atgādinādams atdzīvojušos liellopu gaļas gabalu. Sergejs nezināja, ko Iraklions domāja, teikdams, ka bez Sergeja palīdzības viņš netiks galā.

Nezināja, bet sāka nojaust.

-    Redzēji? Paskat, kāds kuņa!

Gogam rokā divas granātas - visīstākie ribainie aizsarg- krāsas «citroniņi» ar skanošiem gredzeniem drošinātāju skavās. Atliek tikai paraut, un pagrabā vairs nebūs nevienas dzīvas dvēseles, tikai gaļas gabali. Kur Goga ņēmis granātas, kāpēc viņš tās demonstrē? Pēc tam Sergejam atausa skaidrība, ka tas ir atbildes gājiens. Firsovs, «Pilota» direktors, vai tas, kas stāv aiz viņa, atsūtījis šo puisi, lai viņš apmētā ar granātām «Labinkas» noliktavu un ēdamzāli… Taču Iraklions bijis modrs un diversantu aizturējis.

Goga un Drins atkal pārskatīja savus pirkstus. Paškam kauliņi nobrāzti, viņš smīn zem deguna. Iraklions runā ar Firsova ziņnesi, tas beidzot atver acis - tās ir zilas kā «Labinkas» apkalpojošā personāla formas tērpi, - pēc tam, pacēlies uz elkoņiem, aizrāpo līdz saldējamās kameras durtiņām. Tagad Iraklions uzrunā Sergeju, abi ar Gogu kaut ko cenšas viņam iestāstīt. Stāsta un stāsta. Gogam pie apakšlūpas pielipusi tabakas drupata.

-    …Bet kāpēc es? - Sergejs naivi jautā.

-Tāpēc ka dēs, - atsaucas Drins. Kraukšķinādams viņš pabeidza grauzt cāļa kaulus.

-    Tā vajag, - Iraklijs pacietīgi skaidro. - Mums tevi vajag pārbaudīt, saproti?

-    Bet es viņu pat nepazīstu!

-    Stulbs esi, vai? Vai tev vēlreiz viss jāstāsta? No paša sākuma? Labi…

Puisis cenšas rāpus tikt ārā no noliktavas, tomēr tas neizdodas - Goga iesper viņam ar papēdi pa kaklu. Puiša acis izskatās ārprātīgas, mute plati vaļā, rēgojas asa nolauzta zoba šķautne un asinaina mēle. > >

-   Tu viņu piebeigsi. - Iraklijs atkārto trešo reizi. - Pats, ar šiem saviem knaģiem.

-    Ej tu galīgi!

Sergejs sagrāba saujā Iraklija seju, atgrūda to metrus divus un aizskrēja uz kāpnēm. Jau uz pirmā pakāpiena paslīdēja - kaut, iespējams, viņu notrieca no kājām; kad mēģināja piecelties, zem deguna uzpūtās sarkans asiņu pūslis, bet augstāk kā monuments stāvēja Paška Drins ar žāvētu vistas tūpli rokā.

- Nedirs bumbiņas, Kurva, - Drins saka.

Sergejs iegāž viņam ar dūri zem ceļgala, Drins sabrūk uz grīdas. Goga pa to laiku veikli uzlec Sergejam uz vēdera un sāk bradāt. Viņš nav gara auguma, šis ūsainais šoferis, metru septiņdesmit, ne vairāk, tāpēc valkā smagas kurpes uz augstiem papēžiem. Ja Gogu neapturēs, viņš ar saviem papēžiem vienkārši sašķaidīs zarnas. Sergejs pagriežas uz sāniem, nogāž šoferi un piemīca viņu ar ķermeni, tūdaļ kaut kas nodārd, un Sergejam galvā ietriecas metāla ratiņi- - Iraklions pacenties.

Trieciens bija apdullinošs, Sergejs sajuta mutē skābumu, lūpas kļuva nejūtīgas; smadzenēs kaut kas sagriezās, un no aizmirstības putekļiem klāta atmiņas kaktiņa, gluži kā noklīdusi saulespuķu sēkliņa, izpeldēja sens bērnības sapnis. Sergejs to atcerējās ļod skaidri… Sulīgi zaļa pļava, kas robežojas ar zeltainu smilšu karjeru, tālumā - sādža ar sarkaniem māju jumtiem. Sergejs lido virs zālē mudžošām brūnām jūnija vabolēm, lido zemu, ātri un viegli viņa seju kutina timotiņa ziedu pušķīši un pļavas skarenes, kaklā guldz līksmi smiekli. Viņš ir puisēns, kura mīkstie kauli aug un nostiprinās pa naktīm, viņa tētis un mamma apskāvušies guļ blakusistabā, no rīta viņš ierausīsies gultā pie vecākiem, lai līdz galam izsapņotu šo brīnišķīgo sapni… Tad pēkšņi zeme strauji noslīdēja lejup, it kā izbijusies no kaut kā, atsprāga no viņa. Tālu lejā - sausas, cietas smilds, saulē un lietū izbalējušas dēļu atlūzas un ķieģeļu šķembas. Un Sergeju sagrāba bailes…

Firsova vēstnesis atkal mēģināja aizlaisties, un Paška Drins beidzot iedegās trakās dusmās. Pret saldējamās kameras durvju rokturi viņš sadragāja tā pakausi, pataisīja mīkstu. Viņš to negribēja darīt, protams, - tā sanāca.

Kurlovam uz galvas iztukšoja divlitru minerālūdens pudeli un uzslēja kājās. Ar puspievērtām acīm viņš sprauslāja un nemitīgi ar pirkstiem slaucīja padeguni. Pēc tam viņam deva iedzert glāzīti brendija un palīdzēja uzkāpt pa kāpnēm. Pamazām viņš atguvās. Drins elpoja tepat blakus, asi smirdēdams pēc kūpinātas vistas, bija dzirdama Irak- liona monotonā balss:

-   Valičs tev acis uz pakaļas uzvilks, stulbeni…

Pie trauku mazgātavas durvīm Sergejs, acīmredzot kaut ko atcerējies, pēkšņi pagriezās, nometa no pleca smago Paškas ķepu un devās uz ēdamzāli. Viņš apsēdās pie letes un piesmakušā balsī izmeta bārmenim:

-    Degvīnu!

***

Šorīt beidzot piezvanīja no Rajona iekšlietu daļas, no kartotēku nodaļas. Neticīgi jautāja, vai tiešām vajadzīgi visi trīsdesmit četri uzvārdi. Deniss atbildēja: «Jā, visi.» Viņu aicināja atnākt pēcpusdienā.

Divdesmit vienas pieprasījuma veidlapas otrā pusē bija lakonisks uzraksts «D/n». Datu nav. Pārējie trīspadsmit Gazika Dimirčjana klasesbiedri tā vai citādi izrādījās saistīti ar kriminālo pasauli, tas nozīmē, ari ar iekšlietu iestādēm.

Reizēm tā nebija pat nekāda saistība - varbūt tikai sīka, tikko jaušama skrambiņa pašā virspusē: piemēram, Slava Voiteks bija minēts aizdomās turamo skaitā lietā par zādzību motoru rūpnīcā, bet galu galā izrādījās tikai liecinieks; Oļegs Demidovs bija aizturēts dzērumā pēc ķildas ar sievu (uz kserokopijas fotogrāfijas bija skaidri saskatāmas švīkas viņam uz vaiga - sievas atstātās zīmes); Oļegs Griščenko bija aizturēts sakarā ar kartupeļu zādzību kolhoza laukā un ticis sodīts.

Reizēm šī saistība bija dziļāka un traģiskāka. Oksana Gribova, klases vecākā (fotogrāfijā tā bija drukna, apaļīga meitene) - no 1995. gada atrodas meklēšanā, aizbraukusi uz Maskavu, uz eksāmenu sesiju, un pazudusi. Konstantīns Rešetņikovs tajā pašā gadā nogalināts upju stacijā, lieta vēl šodien nav izbeigta.

Pieciem cilvēkiem no 10.b bija sodāmība: Potapovs, Guculs, Jesipenko, Žurbo un Fedorenkovs. Vienīgi Potapovs izcieta sodu kolonijā, pārējie bija sodīti nosacīti. Kirils Žurbo sēž jau otru reizi, simt četrdesmit astotais pants, izspiešana, pieci gadi bez mantas konfiskācijas. Denisam iekrita acīs Pāvela Jesipenko kartīte: debīliķa seja ar izvalbītām acīm, uz pieres karājas reti mikli mati.

Parasta klase parastā Tihodonskas skolā.

Tādu skolu pilsētā ir desmitiem, tādu klašu simtiem, tādu potapovu, jesipenko un žurbo - tūkstošiem. Simtiem tūkstošu. Tipiska 1993. gada parauga desmitā «b», tikai viegls ieskicējums, neliela liecība visam tam, kas notiek pilsētā.

Samazināta kopija.

Trīspadsmit no trīsdesmit četriem. Mazliet mazāk par pusi no klases pēc pašu vai citu gribas pēc stundām palika skolā spēlēt uz nažiem. Kas dzivs, tas spēlē vēl šodien. Puse Tihodonskas spēlē ar viņiem kopā.

Deniss atminējās savu klasi: mūžīgo «divnieku karali» Koļu Sazonovu, kurš mugursomā reiz atnesa divdesmit zagtas šokolādes tāfelītes un uzcienāja visus pēc kārtas, stipro Dimu Paličevu, kurš, vēlēdamies izcelties meiteņu priekšā, pirms izlaiduma vakara uztetovēja sev plaukstas pamatnē kārava dūzi. Pēc diviem gadiem, armijā, Paliču kā pusblatnaju stulbeni līdz nemaņai piekāva noziedzības heraldikā pieredzējuši «veči». Klasē nebija tādu zēnu, kuri nezinātu vārdus dziesmai: «Tai vakarā ne dzēru es, ne dziedāju, uz viņu vien tik skatījos», kurš nebūtu lasījis Siškova «Ceļiniekus» vai Medinska «Godu» (precīzāk - tās divas trešdaļas grāmatu, kurās galvenais varonis vēl nav paguvis pāraugt).

Nebija tādas meitenes, kurai neglaimotu «Kamčatkas monstra» Igora Bello uzmanība; Igora vecākie brāļi pēc kārtas «atpūtās» Kolimā. Vecāki Gļebam Broševam (dzimis teicamnieks) no neatminamiem laikiem abonēja laikrakstu «Литературная газета» un žurnālu «Иностранная литература» un vēl kaut kādas pusnelegālas «Filozofijas studijas», bet mājās viņiem kā relikvija glabājās Anglijā izdots grezns tetovējumu albums.

Parakstot apsūdzības slēdzienu, Deniss izskatīja to liecinieku sarakstu, kuri bija snieguši liecības Potapova, Gucula, Jesipenko, Fedorenkova un Žurbas lietā. Dimirč- jana uzvārda tur nebija. Daudz interesantākas izrādījās izziņas, ko izmeklētāji bija pieprasījuši no skolas. Tās bija izsmeļoši ziņojumi: ar ko draudzējies, ar ko sakāvies, no kā norakstījis, kurā klasē sācis pīpēt vai dzert, attiecības ar meitenēm, attiecības ar vecākiem. Gazarosa Dimirčjana vārds šajos sarakstos minēts ne vienu reizi vien; izskatās, ka viņš veidojies kopā ar visiem deviņdesmit piektās skolas «grūtajiem» pusaudžiem. It sevišķi ar Guculu un Jesipenko… Un tas jau ir kaut kas.

Deniss piezvanīja majoram Surovcevam.

- Es jums nosūtīšu vairākas fotogrāfijas, palūdziet kādu no operatīvajiem, lai parāda Dimirčjana mātei. Varbūt pēdējā laikā kāds no šiem puišiem bieži saticies ar Dimirčjanu.

Pēc tam viņš no plaukta paņēma apjomigo Berseņova- Starigina lietu un pasvārstīja rokā, novērtēdams svaru. Aši pāršķirstīja papīrus, piebremzēdams pie sākuma burtiem - G. (Guculs… Guculs… nē, nav) un J. Gesipenko… reti sastopams uzvārds… Jeremejevs, Jerošins… tas nav tas… nav). Pēc tam Deniss iegriezās pie Taņas Lopatko, palūdza tā izmeklētāja mājas telefona numuru, kurš bija nodarbojies ar šo lietu līdz savai aiziešanai no darba. Izmeklētājam bija lielisks uzvārds - Kuguridi. Klausuli pacēla sieviete, pēc balss spriežot - balināta blondīne, ne vecāka par divdesmit pieciem: saimnieka neesot mājās, aizgājis uz darbu… Kur strādā? Privātnotārs. Jā, labs darbiņš. Un naudiņa - nevar ne salīdzināt ar izmeklētāja aldziņu.

Ap pusdienlaiku Deniss piezvanīja notāram.

- Ak kungs! - Kuguridi iesaucās. - Kādi vēl uzvārdi?… Guculs? Jesipenko? Kā lai tos visus atceros, mīļais kolēģi?… Viņi minēti lietā? Nē?… Tātad ari bāzē nav. Loģiski? Nu - visu labu.

Deniss nedomāja padoties. Pie gailējošās cigaretes viņš aizsmēķēja jaunu un atkal ierākās papīros. Lietā bija sīks tā furgona pārvietošanās plāns, uz kura strādāja Berseņovs un Starigins; tas bija neliels, produktu pārvadāšanai pārveidots ratiņš ar spilgtu uzrakstu uz sāniem: «Uzkožamo tīkls «Pīrādziņš». Nepaej garām, rīma.» Berseņova un Starigina firma saucās «Pīrādziņš», tai bija vairākas tirdzniecības vietas Tihodonskas centrā un stacijās, tur pārdeva karstu desu, picas un izlejamo alu. Slepkavības dienā, 25. aprīlī, furgons veica parasto maršrutu pa ēstuvēm un noliktavām, pusdienas pārtraukumā izbrauca uz Dienvidu šosejas, kur pa lēto uzpildījās kādā speciālā degvielas uzpildes stacijā. Tieši uz Dienvidu šosejas, sestajā kilometrā, atrasts furgons ar diviem līķiem.

Deniss izrakstīja visus tirdzniecības stendus un veikaliņus, kur tajā dienā bija iebraukuši Berseņovs un

Starigins, blakus pierakstīja tos Dimirčjana klasesbiedru uzvārdus, ar kuriem tas bija sagājies skolas laikā. Un devās pie Surovceva.

-   Atkal kārtējā darba hipotēze, Denis Aleksandrovič? - majors saērcināts teica, pārlaizdams acis sarakstam. Pretēji grāmatās un kinofdmās apgalvotajam, izmeklētāji savā darbā necieta pārāk daudz hipotēžu.

Deniss noplātīja rokas.

-Jāpārbauda tirdzniecības punktu darbinieku uzvārdi, - viņš teica. - Varbūt atklājas, ka tur strādā kāds no agrākajiem Dimirčjana drauģeļiem. Ja tā, tad viņi varēja tikties ar Berseņovu un Stariginu īsi pirms slepkavības. Un ne tikai tikties.

-Tev nav ko darīt, - Surovcevs neapmierināts secināja. Un negribīgi ar zīmuli kaut ko uzskribināja uz galda kalendāra lapiņas. - Tu ker zivtiņas duļķainā ūdenī. Labāk būtu sasviedis kartītes par atklātiem noziegumiem.

-   Toties būs trekns kumosiņš, - Deniss atjokoja.

Kā redzams, majors ne visai ticēja viņam.

Deniss nolēma darbā neatgriezties un, iznācis no Surovceva kantora, devās uz deviņdesmit piekto skolu. Visu ceļu viņš gudroja pietiekami vērā ņemamu iemeslu, lai pieklauvētu pie skolotāju istabas durvīm un pajautātu: «Vai Valērija Mihailovna ir darbā?» Izrādījās, ka viņš varēja arī neko negudrot: agri nosirmojušie skolotāji pavēstīja, ka Valērija (ne Valērija Mihailovna, un ne Lera, tieši - Valērija) pašlaik ir ministrijā, paraksta kaut kādus papīrus. Nav zināms, vai atgriezīsies.

Denisam nez kāpēc prātā ienāca pusaudži, kuri skolas pagalmā bija kāvušies viņa iepriekšējās vizītes laikā. No tak- sofona viņš piezvanīja uz mājām un pateica mātei, ka aizkavēsies, pēc tam atrada pagalmā brīvu lapeni, no kurienes skola bija redzama kā uz delnas, iekārtojās tur un sāka gaidīt. Drīz uznāca lietus. Sporta laukuma noputējušais asfalts vispirms pārklājās retiem, mitriem plankumiem, bet pēc brīža viss jau bija zem ūdens. Bija patīkami tā sēdēt un klausīties, kā aukstas lāses bungo pa jumtu, bet pirkstos sprēgā sausa, tīkama cigarete. Deniss cerēja, ka Valērija, protams, būs paķērusi līdzi lietussargu… kaut, godīgi runājot, vēl vairāk gribējās, lai viņa parādītos pie apvāršņa, samirkusi līdz pēdējai vīlītei un ieskrietu lapenē pie viņa, un paliktu tur, līdz pārstāj līt.

Lija vairāk nekā pusstundu, bet pēc tam starp mākoņiem parādījās zema, košsarkana saule. Deniss izsmēķēja vienu pēc otras vēl divas cigaretes. Valērija atgriezās tikai pēc pieciem, viņai mugurā bija pilnīgi sauss pieguļošs lietusmētelis, bet no somiņas kabatas rēgojās raibs lietussargs.

-    Labdien, - Deniss viņu sveicināja.

-    Labdien, - atsaucās Valērija un nemaz neizskatījās izbrīnīta.

Izrādījās, neko nevajadzēja ne izdomāt, ne arī paskaidrot Valērija teica:

-    Es jau domāju jums piezvanīt pati (Deniss sajuta iekšā patīkamas trīsas). Vakar bija ienākusi Anna Marjanovna Sazončika, līdz deviņdesmit piektajam pie mums mācīja jaunāko laiku vēsturi. Tāpēc labi atceras deviņdesmit trešā gada absolventus…

Viņi runāja lietišķā, mierīgā toni. To darot, viņa lēni kāpa pa kāpnēm un skatījās uz Denisu no apakšas uz augšu. Ari viņš skatījās. Un saprata, kāpēc Valērijas acis šķiet kā «citplanēliešiem»: uz sudrabaini pelēkās varavīksnenes blakus zīlītei izpletās smalki, tumši stari, un tie radīja mirgošanas efektu. Nekad agrāk Deniss tādas acis netika redzējis. Un bija pārliecināts, ka arī neredzēs.

-    Es palūdzu Annas Marjanovnas adresi, viņa ar prieku jums palīdzēs, - Valērija teica.

-     Nu, ļoti labi, - Deniss atbildēja. Tikpat mierigi un lietišķi. - Vai viņa paguva jums kaut ko pastāstīt?

-   Vispār… jā, - Valērija aši pasmaidīja, acīmredzot kaut ko atcerējās. - Anna Marjanovna uzskata, ka ikviens nākamais izlaidums ir krietni sliktāks par iepriekšējo.

-    Un visa pasaule traucas pretī bezdibenim?

-    Kā gan citādi. Tikai deviņdesmit trešajā zāle bija zaļāka un bērni mierīgāki.

-    It sevišķi desmitā «b» klase, - Deniss nespēja atturēties no ironijas.

-   Jā. Ar nelieliem izņēmumiem.

Viņa uzmanīgi paskatījās Denisam acīs. Smalkie stariņi - kā saulītes bērnu zīmējumos - īsu mirkli it kā apdzisa.

-    Vai ir kas nopietns?

Deniss sabozās un teica:

-   Nezinu. Bet vispār… Ja jau jūs runājāt ar Annu Marja- novnu, varbūt pastāstīsiet kaut ko arī man? Pie kafijas tases?

-   Vai tūlīt?

Jautājums bija konkrēts, izteikts bez emocijām. It kā Deniss tikko būtu nodevis viņai pavēsti, kur melns uz balta rakstīts: lūdzu ierasties tādā un tādā restorānā, lai sniegtu liecību tādā un tādā lietā. Nav norādīts vienīgi laiks un datums.

-     Kāpēc gan ne? - Deniss atsaucās. - Ja jums vēl ir kādas darīšanas tur augšā, es varu pagaidīt šeit.

Valērija mazliet padomāja. Tad pasmaidīja.

-     Godīgi sakot, kādu laiku es aizrautīgi lasīju Agatu Kristi. Tā kā… Pēc piecpadsmit minūtēm - labi?

Denisam nepatika trokšņainas vietas, bet nepatika ari klusi kaktiņi. Viņš vispār nesaprata, kāpēc cilvēki iet uz restorānu. Nu, tiešām, Teātru darbnīcās, Čerkizova vecajā savrupmājā, tur ir omulīgs bārs, kur var iegriezties izrādes starpbrīžos vai pēc izrādes. It kā starp citu, izjūtu bagātināšanai; pie viena arī lai apskatītu aktierus, kuri steidzas uz turieni, reizēm pat nepaguvuši noņemt grimu. Tas ir saprotams. Bet lai speciāli ietu uz «Purpurbāru», «Kaukāzu» vai kur citur - ko tur darīt? Ēst? Dzert? Klausīties mūziku? Mājās ar draugiem ir daudz omulīgāk. Un garšīgāk. Nav blakusgaldiņu, kur kāds vemj. Un, galvenais, neskan līdz apnikumam nodrillētais «Zaķītis».

Dziesma par zaķīti Denisam ir līdz kaklam. «Esmu tavs pirkstiņš.» «Esmu tava stampiņa». «Milzīgs aptaukojies zaķis, kas iereibis rosās pa bungādiņu - lūk, viņa, visas Denisa Petrovska aģentūras dzīves traģēdija. Viņam bieži nācies iepazīties ar ārzemniekiem - studentiem, kas ieradušies kultūras apmaiņas uzdevumā, tūristiem, speciālistiem, jauniem cilvēkiem, meitenēm, vīriešiem un sievietēm, kuri kaut kādu iemeslu dēļ interesējas par Pārvaldi. 1.ai nodibinātu kontaktus, viņš veda tos uz restorānu. Pat ja tur spēlēja pieklājīgs pūtēju orķestris un neviens no orķestrantiem nebija piedzēries vai neslimoja ar smadzeņu sifilisu, tomēr agrāk vai vēlāk kāds no zāles iespieda vadītājam rokā desmitnieku un teica: rauj

vaļā «Zaķīti», komandier. Un vini rāva vaļā. «Kaukāzā», kur » > ' > > '

balli vada tāda tipa meitenes kā Antoņina Ciguļeva, kas zina, ka Geršvins ir Odesas ebrejs, bet Penderecki sauc par Kšištofu, - pat tur nav kur glābties no uzmācīgās dziesmiņas: «Pa naktīm man nenāk miegs, jo tevi man mīlēt prieks.»

Vispār Denisam restorāni nepatika.

Bet viņš nezināja, kur vēl var uzaicināt meiteni, kas iepatikusies. Kamēr Valērija devās uz skolotāju istabu, viņš par to domāja, taču nekas oriģināls neienāca prātā. Galu galā viņi aizgāja uz «Kosmosu», kur bija tīrs un apgrozījās maz publikas. Bārmenis ar gludiem maza bērna vaidziņiem, līdzīgs Zinītim no multfilmas, pasniedza viņiem kafiju ar putām, vienai tasītei uzkaisīja virsū rūgtu saberztu šokolādi - tā bija domāta Valērijai.

- Deviņdesmit trešajā gadā beidza četri zelta medaļnieki. Mūsu skolai nav slikts rādītājs. Viena no medaļām desmitajā «b» - Oksanai Gribovai…

-   Jā, es atceros šo uzvārdu, - Deniss teica. - Bet mani vairāk interesē divnieku un trijnieku karaļi.

Padeslbu sakot, pašlaik viņu vairāk interesēja pavisam kas cits, un viņš baidījās, ka šī interese pēkšņi var izlauzdes uz āru.

-    Jā, atceros, - Valērija pamāja. - Anna Maijanovna stāstīja man par Dimirčjanu. Skolā viņu saukuši gan par «Plīšgalvi», gan «Plikgalvi». Viņš neapvainojies. Bijis vājas gribas puika, kaut arī spējīgs. Mīlīgs un laipns - tā par viņu teicis Sazončiks. Ko viņš izdarījis, ja tas nav noslēpums?

-   Dzērumā ielaidis raķeti logā, nodedzinājis dzīvokli ar visiem iemītniekiem. Bet cietumā pārgriezis sev vēnas.

Valērijas sārtie vaigi nobālēja.

-   Cik šausmīgi! Bet, ja jau viņš miris, kāpēc vēl vajadzīga šī izmeklēšana?

-   Kāds no viņa draugiem ir saistīts ar divu šoferu slepkavību uz Dienvidu šosejas…

«Saldie slazdi» ir pats efektīvākais paņēmiens, kā iegūt informāciju, - Deniss atcerējās Mamuta vārdus. - Vīrietis grib izskatīties svarīgs un atraisa mēli simtprocentīgi. It īpaši gultā.

«Precīzi teikts!» Deniss nodomāja un tomēr pateica iesākto līdz galam:

-    Iespējams, ka tie ir draugi vēl no skolas laikiem.

-     Es jau domāju, ka kaut ko tamlīdzīgu dzirdēšu, - Valērija klusi teica. - Dimirčjana draugi… - Meitene pacēla galvu un atkal paskatījās uz Denisu. - Atzīstos, ka es nespēju atturēties un sarīkoju Annai Marjanovnai nelielu nopratināšanu. Vainīga, protams, ir Agata Kristi. Tātad Dimirčjans biedrojies ar visiem, kas bija stiprāki par viņu, - un tādu klasē bija ne mazums. Neatceros visus uzvārdus, bet Anna Maijanovna diezgan daudz runāja par kādu Jesipenko.

-    Pāvelu Jesipenko? - Deniss pārprasīja.

-      Laikam. Viņa teica: tas debilais Jesipenko. Darvas karote medus mucā. Esot zadzis pildspalvas un pulksteņus, bijis kā ķerts uz spožām lietām. Sevišķi uz pulksteņiem. Sestajā klasē viņš gandrīz izslēgts no skolas par sīku zādzību. Un astotajā tāpat.

Deniss ievēroja, ka putas neaiztiktajā kafijas tasītē saplok un šokolādes druskas pamazām nogrimst melnajā šķidrumā.

-    Kādas bija viņa atdecības ar Dimirčjanu? - viņš jautāja.

-     Dimirčjans skraidījis viņam nopakaļ kā sunītis. Kā to sauc… izsitējs vai citādi? Cigaretes viņam gādāja. Naudu. Jesipenko bija fiziski ļoti labi attīstīts, un Dimirčjana acīs tam bija izšķiroša nozīme.

Pēdējais šokolādes gabaliņš nozuda šķidrumā. Kafija droši vien jau atdzisusi. Deniss nodomāja: kam man vajadzīgs tāds Jesipenko? Valērija sēdēja tepat metra attālumā, viņas kāja apbružātā kurpītē sarunas laikā vairākas reizes pieskārās viņa kājai. Deniss atcerējās meičas, kuras dažas reizes bija pavadījis «Guļai-poļe» un «Purpurā». Ar dažām no tām viņš bija gulējis. Vakariņu laikā meičas nekad neaizmirsa savas glāzītes un šķīvjus, bet, liekoties gultā, neaizmirsa brīdināt, ka anālais sekss maksā mazliet dārgāk.

-   Jūsu kafija atdziest, - viņš atgādināja.

Valērija atjēdzās.

-   Jā, patiešām. Man droši vien laiks iet.

Viņa ātri izdzēra kafiju un piecēlās.

-     Pagaidiet. Vai redzat, aiz letes stāv bārmenis? Viņu sauc Proša. Viņš apvainosies, jo jūs viņam esat iepatikusies, viņš pat sagatavojis jums kapučino, lai gan es samaksāju par parasto kafiju. Starpība nav mazā, bārmeņi nelielās kafejnīcās parasti tādus upurus nenes. Bet jūs to izdzerat vienā rāvienā, aukstu. Un uzreiz ejat prom.

-     Kas tad man būtu jādara? - Valērija brīnījās. Deniss nodomāja, ka tūlīt viņa sadusmosies un tiešām aizies.

- Galvenais - izliecieties, ka nekur netaisāties aiziet, - viņš teica. - Apsēdieties. Un pasūtīsim vēl kaut ko. Ko jūs teiktu par martini un olīvām ar citronu? Proša būs vienkārši laimīgs.

Valērija apsēdās.

***

Reizi nedēļā, piektdienās, Iraklijs baro krāvējus bez maksas - piešķir katram pilnu šķīvi ar cūkgaļas karbonādēm. Piektdiena ir bezgaļas diena, bet visiem par to nospļauties, ari Sergejam. Šovakar Vals Valičs iegrozīs viņam smadzenes par darba disciplīnas pārkāpumu. («Kāpēc jūs nenobeidzāt to idiotu noliktavā, es jums jautāju, Kurlov?!»), un bija sagaidāms, ka Iraklijs ieteiks Sergejam šoreiz iztikt bez tās sasodītās cūkgaļas. Taču Iraklijs to nedarīja. Sergejam tika parastā porcija: četru pirkstu biezuma gaļas gabali un māla bļodiņa ar tomātu salātiem. Viņš apsēdās maliņā, ēda un domāja.

Domāja.

Pēc tam aizmirsa, par ko bija domājis, jo zāles pretējā galā pie galdiņa ieraudzīja Svētku Bernadsku. Svētas priekšā atradās šķīvis ar kraukšķīgo kartupeļu kaudzīti. Viņa uzdūra kartupeli uz dakšiņas un uzmanīgi cēla pie mutes, cenzdamās nesasmērēt lūpas. Iraklijs, kā jau īstens kaukāzietis, siržu lauzējs un viesmīlīgs saimnieks, pats pasniedza viņai kafiju un saldējumu, to darot, viņš smaidīja un palaida kādu jociņu. Svetkai mugurā balts svīteris ar tumšām horizontālām svītrām - kaut kas jūrniecisks, praktisks. Sergejam šķita, ka pēdējos mēnešus, kopš viņi nebija tikušies, Svētas krūtis palielinājušās pusotras reizes.

Tomēr galvenais nebija tas. Galvenais - blakus Svētai sēdēja Čumačenko. Čuma - Mēris. Purva rāvas krāsas uzvalkā ar melnu zīda kaklasaiti. Ari viņš tiesāja kartupeļu porciju un izskatījās absolūti laimīgs.

Sergejs savā kaktā izdzēra alu un turpināja novērot minēto pārīti. Kā tas gadījies, ka viņi pēkšņi ieradušies «Labinkā»?… Pārtraukums beidzās, Goga un Drins, jau paēduši, piecēlās no sava galdiņa un izgāja ārā uz lieveņa izpīpēt pa pēcpusdienas cigaretei. Iedams garām Sergejam, Goga novērsās - viņš dusmojās par vakardienas notikumiem.

…Tik tiešām, Svēta ir ļoti pārvērtusies.

Viņai ir it kā cita seja. Vaibsti kļuvuši smalkāki, lūpas - kaprīzas, acis mirdz kā zvaigznes. Varbūt Cuma pieradinājis Svētu pie kokaīna? Par tādu rīcību viņam pautus vajadzētu noraut.

Sergejs attapās: pag, vai esmu greizsirdīgs, vai?

Nē, nē, ko tu!

Vienkārši nožēla žņaudz kā krupis. Viņš pameta Bernadsku tieši tajā laikā, kad viņa sāka veidoties par krāšņu sievieti. Krūtis, seja, manieres, viss pārējais… Tiešs trāpījums. Kāpēc viņš pameta viņu?

Vajadzēja nožņaugt.

-    Serjoga, tu?

Tas ir Cuma. Kliedz pāri visai zālei. Pamanījis.

-      Sveicināts, - Sergejs pieklājīgi atsaucās, nepiecel- damies no savas vietas. - Uz tavu veselību.

Viņš domāja, ka Cuma nepienāks pie viņa. Bet Cuma - brīvais stepju dēls - mājienus nesaprot. Čuma pienāca un pastiepa roku.

-     Man stāstīja, ka tu esot iekārtojies «Московский комсомолец» par speckorespondentu, - viņš teica.

Plauksta Cumam ir plata, sausa un cieta, īsta zemkopja pēcteča roka. Toties mugurā lielisks uzvalks, godīgi sakot, - vienkārši ekstra klase, bez komentāriem. Sēž kā uzliets… «Ar dzīrēm lepnām, viesībām, mēs tiksim Čumas valstībā!»

Sergejs negribot pašķielēja uz savu kombinezonu. Pierastais, pēc sviedriem smirdošais, no augšas lidz apakšai nosmulētais strādnieka kombis, kuru māmiņa nekādi nevar izmazgāt, jo viņa šķiras no papiņa un viņai tādām lietām nav ne laika, ne gribēšanas.

-     «Комсомолец» mani nav aicinājis. Es strādāju par krāvēju, - Sergejs pasmaidīdams teica.

-    Nopietni?

-   Jā. Un man beidzas pusdienas pārtraukums.

-   Tu blefo, Seijoga, - Cuma nogrozīja galvu.

-    Žurnālistam tas nāk par labu.

-      Beidz ākstīties. Iesim pie mūsu galdiņa, apsmadzenosim… »

Svēta, galvu pagriezusi, skatījās uz Sergeja pusi. Viņa pat nepasmaidīja, nepamāja, liekot saprast, ka pazinusi viņu. Bet arī nenovērsās. Skatījās kā uz afišu stabu. Lasīja. Pēc tam piecēlās.

Velns parāvis, Sergejs nodomāja, kājas viņai, šķiet, kļuvušas garākas par centimetriem pieciem. Vai par desmit. Vesels decimetrs, ka tevi jupis! Kad viņa pienāca tuvāk, Sergejs nosvīda. Satraucās. Tāds meitietis… Tūlīt teiks: «Nu, Serjoža? Ko tu tāds sakrities, ar bārdu apaudzis? Varbūt piezvanīsi šodien? Noteikti piezvani, es gaidīšu.» Tad viņš pasūtīs viņu tā, lai visa zāle skan. Un kā vēl pasūtīs!… Lai Iraklijs dzirdētu, lai Goga ar Drinu dzirdētu. Čumam, protams, nebūs pa prātam, tad Čumu ar ģīmi pret netīro galdu: tāda, vecīt, ir dzīve, itāļu žaketīti uzreiz vari norakstīt, nekāda ķīmiskā tīrīšana nepalīdzēs. Čuma skries pie taksofona saukt savējos. Ļoti labi, lai tik brauc šurp, pietiks visiem…

Taču Svēta neko tādu neteica. Apstājās dažu soļu attālumā no viņa galdiņa, kaprīzi savilka lūpas un uzrunāja Čumu:

-    Nu, vai tu vēl ilgi?

Sergeja šeit it kā nebija. Čuma pacēla galvu.

Ak, cik sen viņš kāroja iedzīt savu līko, ķeburaino arklu viņas padevīgajās vagās!

-    Skaties, šeit ir Sergejs, - teica laimīgais Čuma.

-    Es redzu.

-    Mēs ar viņu iemetīsim pa glāzītei…

-    Man beidzas pusdienas pārtraukums, paldies, - pieceldamies attrauca Sergejs.

Uzsitis Čumam pa plecu, viņš pagāja garām lietišķi vēsajai Svētai un izgāja uz lieveņa.

5. nodala

Organizācija

- Velti es bikses pietaisīju, - noteica Slota, - šķiet, tikām cauri sveikā.

Viņi ar Rodiku Baidaku sēdēja uz soliņa pie ieejas «Vezīra» kantori. Slota izstiepa savas garās kājas un saliecās, pār viņa plecu karājās dižegles zars ar zaļām spīdīgām ne īsti lapiņām, ne adatiņām. Agrāk šīs egles te neauga, vispār nekas neauga. Tikai vēlāk, pēc tam kad Hojs izpirka arhitektūras darbnīcu ēku, sāka apzaļumot lieveni un ap to esošo teritoriju: ierīkoja soliņus, uztaisīja lapeni ar apaļu stāvu jumtu, zemi noklāja ar dekoratīvo sūnu un melnzemi, visapkārt sadēstīja kokus. Hojam sevišķi patika dižegles. Baumoja, ka septiņdesmitajos gados viņš sēdējis pie Volkoviskas (vietējā zona skaitījās viena no pašām nelaimīgākajām Savienībā), bet, kad izkļuva brīvībā, pirmais, ko ieraudzījis, bijušas dižegles pie galvenajiem vārtiem. Milzīgas dižegles, kuru zarus rotā tā kā lapiņas, kā adatiņas.

-    …Iznāk, ka Mašu velti pietesu, - Slota turpināja.

Viņš paskatījās uz Rodiku.

-   Nezinu, - vienaldzīgi atteica Rodiks Baidaks. - Varbūt ari velti.

-    Kopš viņa iznesa raķešu pistoli no mājas, es katru dienu gaidu, ka notiks kas slikts.

Rodiks pamāja.

-   Te gribot negribot jādod kājām vaļa.

-    Es tāpat domāju.

Vēl viens jautājošs skatiens. Slota cerēja sagaidīt no Rodika kaut ko nomierinošu: labi jau, labi, Mašas smadzenēm neliels satricinājums nāk tikai par labu. Bet Rodiks nemaz nedomāja viņu mierināt, Rodiks demonstrēja pilnīgu neitralitāti. Un ja tā, Slota pats pie visa vainīgs - vispār nevajadzēja ņemt šo raķešpistoli. Suvenīrs… Labāk jau uzreiz būtu norāvis galvu vienam no tiem šoferiem un paķēris to līdzi, glabātu mājās kādā konfekšu kastē. Nē, Slota ir pietiekami gudrs un piesardzīgs cilvēks, Rodiks viņu pazīst ne jau pirmo gadu - bet kopš tā laika, kad pie horizonta paspīdēja garkājaina skuķene Maša Vešņaka, Slotu vairs nevar ne pazīt.

-    Domāju: labi, esmu iekritis sūdos, - Slota turpināja.

-    Bet jūs arī vēl visus…

-    Labi jau, labi.

-   Un viss Maškas dēļ, viss viņas dēļ. Labi, noslānīšu vēl pāris reižu, bet pēc tam atlaidīšu grēkus.

Rodiks gribēja teikt, ka vislabāk būtu tai slampai uzreiz pārlauzt kakla skriemeļus un nemocīt. Bet nosprieda, ka tā nav viņa darīšana, un nepateica neko. Un to vēlāk visiem nācās pamatīgi nožēlot.

-    Vai Mašu patiešām vēlāk neizsauca? - Rodiks jautāja.

-    Varbūt viņa pa kluso devās uz prokuratūru?

-    Nē, - Slota pārliecināts atbildēja. - Maška tagad ir barojama krople, bez manas atļaujas nesēžas pat uz poda.

Pārējos, kas toreiz vilkās pie Gazona, ari vairs neizsauc. Viss noklusis. Izskatās, ka tiešām esam sveikā tikuši cauri, vai ne?

Rodiks nospaidīja savu izsmēķi pie soliņa kājas un piecēlās. To pašu darīja arī Slota. Šodien piektdiena, nedēļas beigas, Hojs sasauc ātro apspriedi. Pulkstenis rāda sešpadsmit un četrdesmit minūtes, tātad visi jau sanākuši. Rodiks var ari nokavēt, viņš Hojam nav neko parādā, viņš ir pilntiesīgs partneris, nemainīgs lielums, boss. «Vezīram» viņš nodrošina legālu statusu, ar garantijas vēstulēm sagādā kredītus un caur tētiņu «saņem» dažādas sīkas nepatikšanas.

Bet Slota nedrīkst nokavēt. Kaut arī viņš ir Rodika draugs, Hojam viņš nav nekas vairāk kā ķēdes suns. Grēkāzis. Netīro darījumu speciālists.

-   Vai atceries Sergeju Kurlovu? - Rodiks pēkšņi jautāja.

-    Kas tas tāds?

-     Tu mūs izpestīji no Resnā Vitjkas pie kopmītnēm. Kurlovam bija draudzene, blondīne baltās biksēs.

-   Ā-a, - Slota pamāja ar galvu. - Kurlovs, cik atceros, ari nav nekāds liesais. Kompānijas pēc mēs taisījāmies arī viņu nolaist līdz ar visiem. Kas tad ir?

Divatā viņi uzkāpa uz lieveņa. Slota atvēra durvis un, atkāpies sāņus, palaida Rodiku. Tas iznāca automātiski, it kā pats no sevis. Rocliks pat nepasmaidīja un iegāja iekšā. Slota viņam sekoja.

-    Izrādās, ka Kurlovs strādā pie mums «Vezīrā», - teica Rodiks, iedams pa pustumšo gaiteni. - Par krāvēju.

-    Par vienkāršu krāvēju? - Slota brīnījās. - Jūs taču esat kursabiedri…

-     Es viņu šeit nekad neesmu redzējis, bet Vals Valičs man šodien to pateica. Pēc sapulces viņš taisījās Kurlovam meloni vienā vietā iespraust. Viņiem ir kaut kādas slepenas lietas.

Rodiks un Slota uzkāpa otrajā stāvā, kur atradās sabiedrības ar ierobežotu atbildību «Vezīrs» direktora Jurija Petroviča Hoja galvenais kantoris. Rodiks aizsmēķēja jaunu cigared un iegāja kabinetā, bet Slota palika koridorā patrit mēli ar diviem sargiem un modru aci novērot, kas apkārt nodek. Jā, agrāk viss bija vienkārši: kam dūre stiprāka, tas pirmais ieiet pa durvīm. Vienkāršāk nemaz nevar būt. Tagad daudz kas ir mainījies. Tomēr Slota neapskauda savu labāko draugu - kā nekā arī ķēdes sunim ir savi sīkie prieciņi: alus bundžiņa pie patīkamas sarunas ar duncīti piedurknē. Nav nemaz tik maz. Turklāt visi suņi nonāk paradīzē. Tā taču ir, vai ne?

***

Ir nu gan kantori sev sameistarojis! Tas ir jāredz. Kad Hojs izpirka trisstāvīgu arhitektūras darbnīcu ēku Vidus ielā, nevienam no viņa draugiem nebija ne jausmas, ko viņš tur darīs. Skaidrs kā diena - tā visi domāja - sienas apmetis ar «bairamiksu» pa 55 dolāriem iepakojumā, tāpēc ka visi «jaunie» Tihodonskā sienas pārklāj ar «bairamiksu»; jumta segumam izmantos metāliskos dakstiņus Rhust - tāpēc ka visi «jaunie» jumtus pārklāj ar dakstiņiem Rhust; ieliks logus ar plastikāta rāmjiem un Tihodonskā ļoti populāro skaņu izolācijas koeficientu 30 dB; ieklās visejošākās piektās kategorijas plāksnītes «granito gris»; piekārs tihodon- skiešu iemīļotos griestus «Čikago metalik» par visiecienītāko cenu 16 dolāri un vismīļāko plāksnīšu lielumu 600x600… Vārdu sakot, kā visiem.

Galu galā Hojs tā arī izdarīja. Bet viņš izdarīja vēl kaut ko. Divas nedēļas dienu un nakti bijušajā arhitektu darbnīcas ēkā strādāja turku celtnieku brigāde, kuru Hojs bija uzaicinājis. Par katru kvadrātmetru, par katru cilvēkstundu

Hojs maksāja šiem turkiem trīsreiz vairāk, nekā pienākas jebkuram, kaut pašam talantīgākajam turkam Tihodonskā. Viņi radīja tādu troksni, ka viss kvartāls divas nedēļas negulēja, neskatījās televizoru un gandrīz nemaz nesarunājās. Kad beidzot turki atstāja ēku, izrādījās, ka trīs stāvu vietā tur palikuši tikai divi. Viņi bija noņēmuši pārsegumu starp otro un trešo stāvu, līdz ar to griestu augstums palielinājās par metriem pieciem, nojaukuši visas starpsienas un kaktā uzmeistarojuši stikla «brīnumtorni», kur pašlaik atrodas Jurija Petroviča Hoja kabinets. Tornī var nokļūt pa metāla vītņkāpnēm ar zemām margām, bet lejā atrodas ozolkoka kantora galdi - un, ja nebūtu dekoratīvā apmetuma «baira- miks» un plastikāta logu rāmju, un griestu «Čikago meta- lik», tad viss kopumā te izskatītos pēc ceha cietuma ražošanas zonā.

Hojs bija ļoti apmierināts.

Kad pagalmā ir parasta darba diena un viss rit normāli, Hojs sēž savā tornī no astoņiem rītā līdz astoņiem vakarā un skatās lejā pa milzīgu panorāmas logu. Viņam ir žiglas un uzmanīgas acis, zem acīm izveidojušies maisiņi, lielā, raupjā seja it kā pārklāta ar pelēku putekļu slāni - tāda cilvēka seja, kurš ilgi biedrojies ar pudeli un lielām naudas summām.

Hojam patīk runāt par dažādiem sadzīves sīkumiem no savas tumšās pagātnes, ko viņš pavadījis aukstās barakās pie Volkoviskas. Viņam patīk vērot no augšas, kā strādā viņa pārvaldnieks Vals Valičs, kā strādā viņa grāmatveži, sekretāri, «buksieri» un kurjeri. Viss kā uz delnas. Mierīgi.

Šā kantora darbinieki parasti sēž šeit līdz sešiem, bet šodien, kā jau darba nedēļas beigās, puspiecos galdi ir notīrīti, visi aizvākušies mājās. Palikuši tikai daži «velkoņi», atsevišķu nozaru (vai tēmu - kā Hojs sauc) vadītāji, galvenais grāmatvedis, pārvaldnieks Vals Valičs un Rodiks Baidaks. Virsotne. Elite. It kā to uzsvērdams, Hojs sapulcināja visus savā tornī, nosēdināja pie galda… Tātad ar ko sāksim?

«Vezīrs», tāpat kā jebkura mēreni plaukstoša firma, pumpēja naudu, kur vien iespējams, neaprobežojoties ar sabiedrisko ēdināšanu un pārtikas produktiem vien. Šeit pārdeva Kondopogā ražoto papīru un kartonu, lētās amerikāņu šķiltavas «Liberti», medicīniskos skenerus kuņģa slimību diagnosticēšanai, popkorna aparātus, metāla plāksnes un vēl daudz ko citu, kas tālu pārsniedza «Vezīra» darbības statūtos paredzēto… Piemēram, narkotikas. Protams, narkotikas. Tās deva līdz tūkstoš procentu peļņas, turklāt bez nodokļiem.

Šodien sapulce bija īsa. «Velkoņi» un galvenais grāmatvedis atskaitījās piecu minūšu laikā. Hojs deva rīkojumu pamazām novērsties no visādiem sīkumiem un popkorniem un stingrāk pastrādāt ar Kondopogas kombinātu. Pēdējais papīra cenu paaugstinājums bija noticis jau jūnijā, tagad visi paguvuši pierast pie jaunajām cenām un gaida kārtējo pa- dārdzināšanos. Tāpēc izpirks visu līdz pēdējam rullim. Vasarā rajonā saradies vai ducis jaunu izdevniecību un avīžu - un apmēram tikpat daudz kantoru, kas tirgoja papīru, beiguši eksistēt. Patērētāju loks paplašinās, piegādātāju - sašaurinās, izdzīvojušo iespējas palielinās, «Vezīrs» savas iespējas nedrīkst palaist garām… Un tā tālāk viss tādā pašā garā.

Kad Hojs beidza, «velkoņi» un galvenais grāmatvedis aizgāja. Ar Vaļu Valiču un Rodiku Hojam bija savs runājamais. Pēdējo kokaīna partiju viņi bija pasūtījuši Taipakā, Kazahstānas dienvidos. Prece pienāca laikā, aizlodētās metāla bundžās ar uzrakstu «Sautēta cūkgaļa ar garšvielām» - bet piecpadsmit bundžās no simt četrdesmit piecām atstarpe starp pulvera augšējo līmeni un vāciņu bija mazliet lielāka nekā paredzēts. Svara iztrūkums? Jā. Taču ne jau tur tā vaina. Hoju vairāk par visu uztrauca tas, ka muitniekiem ir paradums atvērt konservu bundžas, kurām iekšā kaut kas, aizdomīgi švīkstēdams, birst, nevis guldz vai vispār nav nekādas skanas.

Hojs teica, ka tādās lietās necieš paviršību. Agrāk vai vēlāk tas nāk gaismā.

Rodiks paskaidroja, ka Taipakā dabūjams vislētākais kokaīns.

Hojs teica, lai aizrijas.

Rodikam atkal bija attaisnojums: pat ja muitā atklāj narkotikas, «Vezīram» nav jābaidās, jo sūtījuma pavaddokumentos ir minēta cita firma un cita adrese.

Hojs atzina, ka Rodiks ir gudrs, tomēr viņš, Hojs, ir vēl gudrāks, jo astoņus gadus pavadījis zonā un ēdis kaltētus kartupeļus, bet tas lieliski vairo prātiņu.

Rodikam vairs nebija ko iebilst.

Pēc tam viņi apsprieda neseno incidentu ar Firsovu, kurš neatlaidīgi cenšas iekļūt narkobiznesā un neievēro brīdinājumus. Paspēlējis «salidojumā», viņš gribēja uzlaist gaisā Irakliju ar visām precēm un pārdesmit apmeklētājiem. Tā rīkojas tikai pilnīgi plānprātiņi. Un neviens nezina, ko viņš rit izstrādās. >

-    Nosūtīsim puišus, lai izkvēpina viņa midzeni, - Vals Valičs ierosināja.

-   Kam tas vajadzīgs? - Rodiks aizvēra pietūkušos plakstus un atlaidās pret mīksto ādas krēsla atzveltni. - Ar Firsovu jānoslēdz rēķini… Bet punktu ņemsim savā pārziņā.

-    Pareizi, - Hojs piekrītoši pamāja. - Kurš to uzņemsies?

-    Uzdošu Slotai, - acis neatvēris, atbildēja Rodiks.

-      Starp citu, kas attiecas uz Slotu, - ierunājās Vals Valičs. - Man radusies problēma ar vienu jauniņo…

-    Ar kuru? - Hojs gribēja zināt.

-    Ar Kurlovu. Viņš strādā pāri ar Pašu Jesipenko.

-    Ar Drinu? - direktors precizēja. - Ar to pašu?…

Vals Valičs pamāja.

«Tas pats» nozīmēja to, kurš puslitra krūzītēm tempj sivēnu asinis. «Vezīrā» strādā četras krāvēju - kravas pavadītāju brigādes: deviņi spēcīgi puiši, kuri «slimo» ar neskaidru valodu un ļaunu dabu, deviņi visvienkāršākie «dūru mehānismi», kuriem līdzās pat Slota izskatās kā īsts boss. Neviens, izņemot Vaļu Valiču, nezināja viņu vārdus, precīzāk runājot - neatminējās. Un kam tas vajadzīgs?

-    Un kas ir ar šo… Kurlovu?

-     Pēdējo Jesipenko pārinieku novāca divdesmitajā augustā, - Vals Valičs paskaidroja, - bet divdesmit trešajā ieradās šis Kurlovs. Pārbaudi izturēja normāli, pēc tam šiem bija veiksmīgs izgājiens «Pilotā», - es puišiem pat izmaksāju prēmijas.

-    Nu un?… - Hojs viņu nepacietīgi pārtrauca.

-   Vakar šis iedepās, - pārvaldnieks skaidroja. - Tas mūdzis no Firsa… Kad noliktavā viņu apstrādāja, Kurlovs atteicās viņu piebeigt, krita histērijā. Iraklijam iebrauca ģīmī. Gribēja aizlaisties.

-   Tas nav labi, - direktors sarauca pieri.

-    Puisis līdz ceļiem iekāpis sūdos, bet baidās iet dziļāk.

-      Labi. Bet tās ir tavas problēmas, Valič. Velc viņu dziļāk iekšā vai novāc… Ja šis tavējais, kā viņu… Kurlovs palaidīs muti kaut kur pasaulē, es pats sadzīšu tavās iekšās stikla lauskas. Un viss. Vairāk par to negribu dzirdēt.

Vals Valičs savaikstīja neizdibināmu seju: viņš visu saprata. Un savā piezīmju grāmatiņā pierakstīja: «Kurlovs - aprēķins 100%». Tādējādi Sergeja Kurlova liktenis bija izlemts. «Simtprocentīgs aprēķins» Valam Valičam nozīmēja, ka dažas dienas vēlāk Kurlovu atradīs kādā no atkritumu izgāztuvēm Tihodonskas vasarnīcu rajona apkaimē.

-      Pagaidiet! - pēkšņi ierunājās Rodiks Baidaks un atvēra acis.

Hojs pavērsa pret viņu savu lielo, pelēko seju. Pēc tam kad deviņdesmit ceturtā gada janvāri «Vezira» direktors ātri atmeta dzeršanu (viņš visu darīja ātri, pat skuvās), viņa acu baltumi kļuva koši sarkani nemitīgi plīstošo kapilāru dēļ. Bet uz dienas beigām plaksti pietūka un nogurušās acis vēlās ārā no orbītām, tā dažkārt radot apjukumu Jurija Petroviča Hojas sarunu biedros.

-    Nu? - jautāja Hojs, blenzdams uz Baidaku.

Rodiks, ne acu nepamirkšķinādams, vērās viņam pretī.

-    Kurlovs ir mans kursabiedrs, - viņš teica. - Es vinu pazīstu kā raibu suni. Lai strādā. Viņu nevajag aiztikt.

Vals Valičs izbrīnījies pacēla acis no piezīmju grāmatiņas. Marija Afanasjevna Voikova - otrās kategorijas pavāre kafejnīcā «Pilots» - nomira «Ātrās palīdzības» slimnīcā pirmdienas rītā. Parasti šajā laikā - pussešos - viņa izslēdza uz grīdas pie gultas pīkstošo elektronisko modinātāju un sāka savu darba dienu.

***

Kādu laiku prokurors Stepancovs mēģināja ar viņu sarunāties, uzrunājot uzvārdā: «Biedrene Lopatko, ienāciet manā kabinetā.» Izklausījās komiski. Viņai bija dīvains tēvvārds: Leonardovna. To izrunājot, mutē it kā maisījās metāla bumbiņas. Stepancovam bija mazliet neskaidra izruna, taču tādu vārdu nemaz nebija iespējams skaidri izrunāt, - tāpēc «Tatjana Leonardovna» arī nederēja. Vienkārši «Taņa»?… Nē, pārāk familiāri. Beidzot izvēlējās neitrālo variantu: Tatjana.

-       Vispār, Tatjana, lietas būtība ir šāda, - teica Stepancovs, nesteidzīgi pārcilādams papīrus uz sava galda. - Vai zini, kur atrodas kafejnīca «Pilots»?

-    Zinu, - atbildēja Tatjana. Reiz viņi ar Tihonu tur bija pusdienojuši, pēc tam uz ātro klusēdami drātējušies viņa mašīnā un tad Tihons aizbraucis pie savas sievas. Kā parasti.

-       Tur divi nepazīstami pastrādājuši ļaunprātīgu huligānismu, nodarījuši materiālus zaudējumus.

-    Nu un tad? Tā nav mūsu kompetence. - Lopatko pārliecinoši teica.

Stepancovs pārstāja jaukties papīros un salika rokas uz galda.

-     Klausies un nepārtrauc. Tie divi brašuļi uzbrukuma laikā apgāzuši kastroli ar verdošu ūdeni un tieši pavārei virsū. Viņa ilgi gulēja slimnīcā, kur vakar nomira. Turklāt viņai bija slima sirds. Tev vajadzēs šo lietu izmeklēt.

-    Kas tur ko izmeklēt? - pieredzējusī Taņa jautāja. - Huligānisms, plus smagi miesas bojājumi, kas izsaukuši nāvi. Izmeklēšana notiek Pervomaiskas rajona Iekšlietu nodaļā. Kāds sakars tam ar pilsētas prokuratūru? Vai mums nepietiek sava darba?

-      Sakars tāds, ka cietusī ir Likova sievasmāte, - prokurors saērcināts atbildēja. - Viņa dzīvoja atsevišķi, bet tagad meitiņai uzradusies vainas apziņa un viņa grib, lai slepkavas saņem bargu sodu! Tāpēc tu šo lietu izmeklēsi - ātri, kvalitatīvi un ar rezultātiem!

-    Te tev nu bija… Apgabala gubernatora sievasmāte strādā kafejnīcā par pavāri?!

-Jā. Tā ir viena no demokrātijas pazīmēm, - prokurors pamāja. - Bet saproti, kas par atbildību. Ja noies greizi - mums novilks ādu pār acīm. Skaidrs?

Parasti viņš runāja citādi: «Mums pautus noraus.» Taču šoreiz tāds formulējums nederēja.

- Kur nu vēl skaidrāk…

Viņai bija pilnīgi skaidrs, kam novilks ādu, «ja kas noies greizi».

Piespiedusi pie krūtīm plāno pārbaudes materiālu, Taņa izgāja no šefa kabineta. Šodien viņa bija uzvilkusi siltās zeķubikses zem garajām biksēm. Pirmo reizi šajā rudenī. Auksts rudens, turklāt ar griezīgu vēju. Katru rudeni, oktobrī, Taņu pārņēma vieglas, sievišķīgas skumjas. It kā būtu nodzīvojusi veselu mūžu, bet mirt, ai, kā negribas… No pagājušās vasaras viņa, kā parasti, bija gaidījusi daudz - un, kā parasti, saņēmusi pigu. Mīlestības nav, darbs noriebies, ap muti jau saradušās sīkas grumbiņas. Divdesmit astoņi gadi, divdesmit astoņas nodzīvotas dzīves - viņa tikko pagūst pavadīt tās ar acīm, kā vagonus, kas pilnā ātrumā traucas garām. Tas zēns, Deniss Petrovskis, tas taču ir veselus četrus gadus jaunāks par viņu. Bet Taņa aiz inerces izturas pret viņu kā pret vienaudzi. Smieklīgi, vai ne? Viņš ir simpātisks. Un labsirdīgs. Laikam sieviešu uzmanības neizlutināts. Draudzene no universitātes, Soņa Kiževatova, saka tā: «Ja kaut reizi tādu telēnu ievilksi gultā, visu mūžu varēsi slaukt.»

Taņai viņš patīk. Tiesa, tiesa. Bet Soņa ir muļķe, viņa vienu tādu teļu nogrābusi aiz astes, viņam ir tikai divdesmit trīs gadi, vecākais leitnants, artilērists. Trešo gadu dzīvo kopmītnē, lamājas, vecleitnants katru vakaru piedzēries pie atkritumu vada spaida kopmītnes mauķeles…

Bet kā nu kuru reizi sanāk. Varbūt viņai paveiksies labāk?

Tikai - ar ko?

-     Viņš jums iznācis gandrīz simpātisks. Nav līdzīgs. Lūpām jābūt biezākām. Acis mazākas. Uz deguna lielas poras, virsdegunē rieva, bet gandrīz virs tās sākas mati. No viņa nāca nepatīkama smaka. Nē, neizskatās līdzīgs.

Lieciniece Ļena Davidova atdeva māksliniekam Ruļevam viņa divu stundu ilgā, skrupulozi veiktā darba augli.

-    Es taču netaisos jums zīmēt šīs poras! - Ruļevs bija sašutis. - Un šo smaku!… Galu galā neesmu nekāds impresionists. Es taču jautāju par proporcijām, parādīju, un jūs teicāt man: jā, apmēram tā, jā, viss pareizi!

-    Bet tagad redzu, ka līdzības nav, - Davidova spītīgi atkārtoja. - Un viņa seja bija nevis apaļa, kā šeit, bet gan ovāla, un galva izskatījās kā ola.

Ruļevs bija pirmais mākslinieks, ar kuru viņai bija darīšana. Viņš strādāja par atbildīgo sekretāru milicijas resora avīzē «Postenī», zīmēja maketus un noformēja sleju «Sarunas ierindā», bet vajadzības gadījumā izpildīja saviem darba devējiem pieaicināta speciālista funkcijas noziedznieka identificēšanai. Ruļevam bija šaura seja un salmu dzelteni, pakausī pušķī saņemti, mati. Ari zobi dzelteni - no tabakas. Un spīdīgas siržu lauzēja acis. Ļena Davidova skaidri zināja, ka atliek tikai paslavēt šos viņa ķeburus, un viņš izģērbs viņu, Ļenu, tieši šeit pustumšajā rajona nodaļas būcenī. Izģērbs un uzmauks, kā salmiņu iebāž sulas paciņā.

-    Es nemūžam neatpazītu viņu šeit, - Ļena Davidova, rādīdama uz zīmējumu, teica.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka nav līdzīgs.

Viņai bija taisnība. Ruļevs zīmēja slikti. Kaut kā viņš vēl mācēja atveidot glāzi un ābolu (mākslas skolas trešās klases programma), viņam padevās amizanti cilvēciņi ar miliča cepuri, ar kādiem bija pārpildīta humoristiskā sleja «Sarunas…», - bet tālāk ģeniālā mākslinieka Ruļeva spējas nesniedzās. Turklāt vakaros viņš piestrādāja reklāmu aģentūrās un izjuta hronisku laika trūkumu.

-   Johaidī! - Ruļevs sirdīgi iesaucās.

Viņš nodzēsa sejas ovālu un iezīmēja jaunu, vairāk izstieptu. Acis samazināja divas reizes un iezīmēja gandrīz pie pašas virsdegunes. Pamatīgi samazināja pieres platību. Noapaļoja un palielināja lūpas.

-    Un tagad? - Ruļevs prasīja.

Viņam bija gari, sdpri un izveicīgi pirksti. Ļena Davi- dova nešaubījās, ka Ruļevs uzstādītu rekordu krūšturu attaisīšanas ātrumā.

-    Matus vēl zemāk, - viņa teica.

Ruļevs nikni strādāja ar dzēšgumiju un zīmuli. Pieres līnija tagad stiepās virs pašām uzacīm.

-    Virslūpai jābūt īsākai. Runājot viņam mutes kaktiņos veidojās putas.

Putas Ruļevs nesāka zīmēt. Augšējo lūpu saīsināja un pievilka tuvu degunam.

-    Nu?…

Šajā brīdī gaitenī atskanēja skaļi, nervozi soļi. Durvis plaši atvērās, un istabā ienāca Taņa Lopatko, pirkstos viņa turēja neaizsmēķētu cigareti.

-    Ruļev, dod uguni. Kas jauns pie jums dzirdams?

-    Nekas, - Ruļevs drūmi atteica. - Runā, ka es neprotu zīmēt.

-    Nevar būt, - Taņa saērcināta izmeta.

Viņa labi zināja, ka identificēšanas vajadzībām visa civilizētā pasaule izmanto speciālas laboratorijas ar seju tipu un to fragmentu kartotēku: galējas nepieciešamības gadījumā izmanto profesionālu mākslinieku pakalpojumus. Ruļevs nekad nav bijis profesionāls mākslinieks un nekad tāds arī nekļūs. Viņš var zīmēt tikai ķēmus avīzē. Bet visā Tihodonskā darbojas viena vienīga laboratorija, un, lai iekļūtu tās darba grafikā, izmeklētāja rokās jābūt lietai ar kaudzi līķu. Tā ka vajadzēs samierināties ar to, kas ir.

-      Mūsu Rulevs ir slavens mākslinieks, - mehāniski teica Taņa Lopatko, apskatīdama zīmējumus. - Ar viņa palīdzību Tihodonskas milicijai izdevies noķert un padarīt nekaitīgus savus desmit bandītus un mašīnu zagļus.

-   Astoņus cilvēkus, - Rulevs precizēja.

Katram no šiem astoņiem bija vai nu rēta uz sejas, vai ari pamatīga kārpa, vai kāda skaidri redzama kroplība. Zīmēt kārpas Rulevs prata.

-Tomēr šeit kaut kā trūkst, - Davidova palika pie sava.

-    Kā tieši?

-     Nu… Nezinu. Viņa sejā bija kaut kas nepatīkams. Līdzība ar kaut ko.

-Ar ko?

-    Es taču teicu, ka nezinu.

-   Tavās liecībās rakstīts, ka uzbrucējs atradies tev ļoti tuvu, - Taņa Lopatko teica.

-   Viņš elpoja man sejā.

-    Jā, tieši tā. Tev vajadzēja viņu pavisam labi saskatīt. Ļena, pacenties atcerēties…

Ļena aizgriezās pret sienu un sasprindzināja atmiņu. Viņa atcerējās, ka vienā no blakusistabām nofotografēja viņas krūtis ar zilimelniem plankumiem, kuri palikuši pēc tām nelaimīgajām pusdienām «Pilotā». Tagad fotogrāfijas pievienotas lietai, menti var blenzt uz tām, cik katram patīk, un arī fotogrāfs droši vien novilcis pāris lieku kopiju savām vajadzībām. Ļena jau nožēloja, ka paklausījusi draudzenei Regīnai Burakovai un sapinusies ar miliciju.

-    Man šķiet, viņam kaut kas bija ar degunu, - Ļena pēc brīža nedroši ierunājās. - Deguns viņam bija… - viņa sāka minstināties, meklējot vajadzīgo vārdu. - Kā cūkai. Jā, tieši tā. Strups un uzrauts.

-    Kāds, kāds? - Ruļevs pārjautāja, neticīgi viebdamies.

-     Cūkas deguns, tev saka, - Taņa Lopatko atkārtoja Ļenas vietā.

-    Uzrauts, - Davidova papildināja.

Ruļevs skaļi iesmējās, ātri kaut ko papildināja zīmējumā un pastūma lapu Ļenai.

-Tāds?

Ļena Davidova blenza zīmējumā kā zibens ķerta. Pēc tam teica:

-   Jā, tas ir viņš.

Taņa Lopatko paņēma no viņas zīmējumu, paskatījās un arī gribēja skaļi smieties. Deguna vietā Ruļevs bija uzzīmējis parastu cūkas snuķi. Kā rādās, šis zīmējums būs devītā vina radošā veiksme. >

Vēlāk Ruļevs palaboja degunu, lai zīmējums neradītu tiešas asociācijas ar «Sarunu…» personāžiem, pārvilka līnijas ar radiogrāfu, mīļi uzzīmēja stūri «RUL» un atdeva visu kserokopēšanai. Dienas beigās attēls jāsalīdzina ar fotogrāfijām no kartotēkas - vai tur neatrodas kāds līdzīgs. Taņa Lopatko atgriezās prokuratūrā un līdz vakaram nodarbojās ar savākto liecību analīzi.

Informācijas maz, dīvainību daudz - tas ir viss, ko šajā sakarībā var teikt.

Kas tas par savādu uzbrukumu? Ne piedzēruši slaisti, kas ieklīduši kafejnīcā, lai iemestu vēl pa simts piecdesmit dzidrā un piekāvuši bufetnieci, kas nav devusi tiem uz parāda… Divi darba drēbēs, skaidrā prātā, izsvaida pa zāli kaut kādus puvekļus, plēš un dauza visu, kas gadās pa rokai…

Arī «Pilota» direktors izturas dīvaini. Pirmkārt, neko nav ziņojis. Meitenes - Davidova un Buraka pasūdzējās milicijā, bet pēc pavāres nāves viss ari sāka vārīties. Citādi neviens par uzbrukumu neuzzinātu. Bet direktoram taču jābūt ieinteresētam, lai huligānus atrastu un nekas līdzīgs vairs neatkārtotos! Tomēr viņš, gluži otrādi, nav noskaņots uz atklātību. Neatceras, kāda izskatījusies mašīna, ar kuru atbraukuši uzbrucēji. Ar lielām grūtībām, stenēdams un stostīdamies apraksta viņu izskatu. Visu kafejnīcas personālu, tāpat kā tās vadītāju, piemeklējusi dīvaina amnēzija.

Elektriskā tējkanna bija gandrīz izvārījusies sausa, kad Taņa beidzot atrāvās no papīriem. Kā paradusi, viņa vispirms paskatījās pāri galdam: parasti tur bija redzama nevainojami taisnā Tihona matu šķirtne, viņš sēdēja, noliecies pār rakstāmmašīnu, un uzmanīgi ar pirkstiem spaidīja taustiņus. Bet patlaban Tihona nav, viņš aizgāja pusseptiņos. Taņa Lopatko kabinetā sēdēja viena.

- Tā ir pat labāk, - viņa noteica.

Kruss bija parasts vīrietis: normāli sirsnīgs, normāli dusmīgs, ar mieru strādāt kā zirgs, lai pabarotu ģimeni. Zeķes, blaugznas, izkususi šokolādes tāfelīte krūšu kabatā (sievai), cigarešu paciņā noslēpts lēts poļu prezervatīvs (steidzīgam gadījumam). Vispār Kruss pret iedzeršanu ir vienaldzīgs, viņš nespēj pilnībā saprast, kas tur patīkams, ka kājas vairs neklausa, bet galvā apdullinoši dun kaut kāds zvans, - bet, ja Kravčenko vajadzīgs partneris, lai pieveiktu pudeli mājas vīna, tad pierunāt nevajag ilgāk par piecām sekundēm.

Taņa saprata, ka tieši tā iznācis ari ar viņu pašu. Tihonam nepavisam nav vajadzīga mīļākā, bet viņš ir pieradis iet, kurp viņu ved. Lai tad arī iet pie velna. Lūk, tā.

Viņa atcerējās, ka Tihons divdesmit sešu gadu vecumā tā arī nebija iemācījies trāpīt bez palīdzības no malas, viņš bakstīja te vienā gūžā, te otrā, reiz pat ceļgalu apšļakstīja - un stenēja un šņāca kā lokomotīve, līdz beidzot viņa pārņēma iniciatīvu un novadīja to vajadzīgajā vietā. Tādās reizēs Taņai šķita, ka viņa pieaugušam tēvocim sasien zābaku šņores. Tāds ir Tihons. Viņš jāņem aiz pavadas un jāved.

Un nelaist vaļā.

«Kāpēc nelaist vaļā? Kāda sūda pēc viņš man vajadzīgs?» Taņa domāja un ielēja kafiju. Iebēra nevis vienu, bet divas karotītes, lai prāts būtu asāks. Un vairāk cukura. Iedzēra malciņu un sāka apcerēt, kas varētu slēpdes aiz šīs lietas dīvainībām.

«Pilots» klusē tāpēc, ka baidās. Tie varētu būt kaut kādi grēciņi, kas slēpjas kafejnīcas putekļainajos kaktos. Spēles ar uzcenojumiem? Pāršķirošana? «Kreisā» produkcija? Tas varētu būt… Taņa juta, ka viņā briest svarīga un vērtīga ideja. Tie varētu būt konkurenti. Rēķinu kārtošana starp korporācijām. Tirdzniecības mafiozi iespaido cits citu bez starpniekiem. Taņa kritiski ieklausījās savu domu gaitā, vēlreiz visu pārdomāja, lai pārliecinātos, cik tā pamatota. Jā, izskatījās pēc īstenības.

Pēc tam vienā rāvienā izdzēra auksto kafiju un pēkšņi iedomājās, ka viņai nebūtu nekas pretī, ja tāds vīrietis kā Tihons Kruss būtu gadījies viņai ceļā pirms gadiem pieciem. Tad viņai nevajadzētu līdz pusnaktij sēdēt tumšajā prokuratūras mājā un indēties ar skābeno «Pele» kafiju un cigaretēm tukšā dūšā. Viņa prastu Tihona smadzenes iegrozīt tā, ka viņš laimīgs trauktos uz priekšu, saskrējies putās, pacēlis gaisā kuplo sarkano asti, ar pakaviem šķildams skanīgas monētas, - bet viņa sēdētu karietē, vienā rokā turētu grožus, un ar otru spiestu pie krūtīm jauku zilacainu bērniņu…

Negaidot iezvanījās telefons. Taņa neviļus sarāvās.

-    Hallo, vai Tatjana Leonardovna?

-   Jā, tā es esmu.

-    Majors Lipņickis jūs traucē - Galvenās Iekšlietu pārvaldes meklēšanas nodaļa. Labi, ka sastapu jūs.

Parasti rudenī, kad apkure vēl nav ieslēgta, bet ārā un kabinetā ir vienāds aukstums un mitrums - pat tad telefons uz Taņas Lopatko galda neatdziest. Zvani, zvani, zvani… Bet tagad klausule rokā šķita kā auksts akmens.

-    Klausos, biedri major.

-    Man te piegādāts kāda jūsu aizdomās turamā fotorobots.

-Tas nav robots…

-     Nav svarīgi. Nesen es savācu fotogrāfijas vienam no jūsu kolēģiem - Petrovskim. Tur bija kāds tips - Pāvels Grigorjevičs Jesipenko. Segvārds - Drins. Un arī jūsu aizdomās turamais ir šis pats Drins - viena un tā pad seja!

-Tiešām? -Taņa jautāja. Viņa pārāk nebrīnījās. Daudzi noziegumi dek atklād tā - nejauši.

-    Deviņdesmit pieci procend. Varbūt deviņdesmit septiņi. Palūdziet no Petrovska fotogrāfiju un pārliecinieties pati. Je-si-pen-ko, vai iegaumējāt?

-Jā.

Taņai uz meles bija kads jautajums, viņa gribēja to formulēt, bet nespēja.

-    Nu… Tas būtu viss, - majors sacīja.

Bet, pirms viņš nolika klausuli, Taņa attapās.

-   Vienu mirkli! Kur strādā šis Jesipenko?

Majors brītiņu klusēja, tad teica.

-    M-mm… Tā. Tā… Atradu! Krāvējs. Sabiedrība ar ierobežotu atbildību «Vezīrs».

-     Paldies, - Taņa pateicās. Ar brīvo roku viņa uzrakstīja uz lapiņas firmas nosaukumu un apvilka to vairākas reizes. Rīt noteikti jānoskaidro, vai «Vezīrs» nav saistīts ar pilsētas sabiedriskās ēdināšanas tiklu.

-     Tatjana Leonardovna, vai jūs nebaidāties tik vēlā stundā atgriezties mājās? - majors pēkšņi apvaicājās. - Ārā tāda tumsa. Man ir dienesta mašīna, varu aizvest, ja kas…

Balss samtaina, «īsspalvaina», kā Taņa to iesaukusi. Majors droši vien ir šķirtenis, tumšmatis, vecums - mazliet pāri trīsdesmit, smēķētājs ar stāžu, gultā prasīgs un neinteresants. Taņa neizturēja un pasmīnēja: tomēr profesionālās dedukcijas iemaņas reizēm palīdz viņai izvairīties no nevēlamas iepazīšanās.

-     Pateicos, bet man preti tikko izbrauca virs, - viņa sacīja. Pēc tam piebilda: - Ar sudrabainu saabu.

-      Bet varbūt tomēr?… - majors neatlaidās, it kā nedzirdējis piebildi par vīru. Acīmredzot ari viņa dedukcijas spējas nebija sliktas.

***

Tumsā pašas kāju pēdas šķita kā divas veiklas žurkas, kas neveiksmīgi cenšas apdzīt viena otru. Asfalts nav saskatāms, tikai pēc soļu trokšņa var spriest par tā eksistenci: ciets, izturīgs, klāts ar plānu dubļu kārtiņu. Ielu apgaismes lukturi blāvi spīd ar dzeltenīgi violetu gaismu. Ja šajā vakarā kāds tiešām gribētu izbaudīt «svaigu, jaunavīgu miesu», Taņa Lopatko, prokuratūras izmeklētāja, ar visai nevainojamām ķermeņa formām (sevišķi tādā pustumsā), varētu būt piemērota kandidatūra. Pistoles viņai nebija, tuvcīņas iemaņu ari ne, vienīgi brūna apliecība ar zeltītu ģerboni, no kuras labuma nekāda.

Taču Taņa par tādām lietām nedomāja. Viņa pat paspēja aizmirst par sarunu, patiesību sakot, aizvainojošu sarunu ar majoru Lipņicki. Viņa gribēja uzspļaut šiem vīriešiem no augsta torņa.

Ceļā uz mājām Taņa sev apsolīja: pat ja izrādīsies, ka viņi ar Denisu meklē vienu un to pašu cilvēku un tātad mēnesi vai divus būs lemts abiem strādāt vienā iejūgā, - viņa nedarīs absolūti neko, lai puisi savaldzinātu. Goda vārds.

Zilacainais bērniņš, ja tam būs lemts nākt pasaulē, atnāks pa sausu, tīru ceļu. Bez dubļiem.

Rajona nodaļas dežūrdaļā valdīja klusums, kā parasti dienā. Vecākais leitnants, kas sēdēja pie pults aiz biezā organiskā stikla, pazina Kurbatovu un steidzīgi noliecās pie lodziņa, kur pieņēma iesniegumus.

-   Aleksandr Petrovič, vai kas vajadzīgs?

Sevišķi svarīgais draudzīgi sasveicinājās. Viņš prata izraisīt cilvēkos simpātijas, ja vien gribēja.

-   Mēs nākam pie Rožkova. Bet pagaidām parādi mums «pērtiķu būri».

No trim aizturētajiem domātajām kamerām divas bija tukšas. Trešajā no viena gala uz otru staigāja dūšīga izskata vīrietis ar atrautu vējjakas piedurkni.

-   Skaties, - triumfējoši ieteicās Kurbatovs, pagrūzdams Denisu pie apaļa iluminatoram līdzīga lodziņa, ko tāpat sedza biezais stikls, kam apakšējā daļā bija izdurti caurumi.

Ieraudzījis Petrovski, dūšīgais vīrs metās uz durvīm. Aiz pārsteiguma Deniss atsprāga atpakaļ. Ar dzelzi apsistās ozolkoka durvis noslāpēja spēcīgā, smagā ķermeņa triecienu.

Varenās dūres dauzīja tērauda plāksni.

-    Kas tas tāds? - augstprātis gribēja zināt.

-    Kāds nelietis, - dežurants paskaidroja. - Ir vairākas reizes sodīts, tagad iekritis ar narkotikām. Petruša viņu atvilka šurp pirms kādas stundas.

-    Kā viņu sauc? - nevērīgi jautāja Kurbatovs.

-   Acumirkli…

Vecākais leitnants noliecās pār žurnālu.

-    Vina uzvārds ir Kružilins.

Deniss apstulba. Tas taču bija tēva slepkava! Tad, paskat, par kādu pārsteigumu runāja Aleksandrs Pet- rovičs…

-        Ejam! - Sevišķi svarīgais paņēma viņu zem rokas un aizvilka sev lidzi. Deniss mehāniski cilāja kājas. Viņš domāja, ka toreizējā saruna tā ari paliks tikai saruna - vai maz ko kādreiz kāds apsola… Taču izrādās, ka Kurbatovs nav runājis pa tukšo!

Viņi uzkāpa otrajā stāvā un iegāja kabinetā, kam uz durvīm bija uzraksts: «Kriminālās milicijas priekšnieks apakšpulkvedis Rožkovs». Kabineta saimnieks - kalsns tumšmatis ar medaļā kaļamu profilu un kontrastējošu sirmu matu šķipsnu sagaidīja viņus ļoti laipni: panācās pretī, paspieda roku un piedāvāja ērtus krēslus pie loga.

-    Atveda, - viņš teica Kurbatovam. - Varam paturēt uz dienām trim par narkotikām, papurināt kā nākas. Bet, ja neatzīstas, vajadzēs atbrīvot, jo sankciju neviens nedos.

-    Kāpēc? - Kurbatovs brīnījās. - Ja vajadzēs, es pats to dabūšu no Stepancova.

Rožkovs noplātīja rokas.

-    Nu ja jau tā…

Deniss saprata, ka pilsētas prokurors apakšpulkvedim ir apmēram tas pats, kas Dievs tas Kungs, bet Kurbatovs - tā vietnieks Centra rajona Iekšlietu nodaļā.

Tumšmatis pagājās no loga līdz galdam un atpakaļ, paskatījās uz Denisu, novērsās un paskatījās vēlreiz, pēc tam jautāja Kurbatovam:

-    Nu ko tad darīsim?

-    Ko jau parasti, - ikdienišķā tonī atbildēja augstprātis. - Vediet viņu pagrabā.

Un, uztvēris apakšpulkveža piesardzīgo skatienu, piebilda:

-   Tas ir mūsu darbinieks - Deniss Petrovskis, es viņam uzticos.

-    Tad ir cita lieta, - apakšpulkvedis pasmaidīja. - Tūlīt visu sagatavosim un pēc minūtēm desmit es aizsūtīšu Petrušu pēc jums.

-     Tas ir viens, - Kurbatovs sacīja, kad Rožkovs bija izgājis* - Bet te būs otrs.

No žaketes kabatas viņš izvilka četrkārt salocītu papīra lapu ar stūra zīmogu, tekstu mašīnrakstā un ķeburainu parakstu.

«Uz jūsu pieprasījumu paziņoju, ka notiesātais Cepur- nojs izcieš sodu kolonijā Nr. 6 no 1993. gada maija, šajā laikā uzvedība bijusi slikta, ir ļaunprātīgs kolonijas režīma pārkāpējs, vairākkārt nokļuvis soda izolatorā, uz audzināšanas pasākumiem nereaģē, pret administrāciju naidīgi noskaņots. Pēc rakstura noslēgts un piesardzīgs, par brīvībā pastrādātajiem noziegumiem neko nestāsta. Kolonijas priekšnieka vietnieks iekšlietu dienesta majors Serebr- janskis.»

Deniss atdeva papīru atpakaļ, un izmeklētājs to atkal iebāza kabatā.

-   Redzi, kas par putnu! Nu nekas… Man ir apsūdzētais, ar iesauku Nagla, viņš ir liela autoritāte noziedznieku aprindās. Reiz es izgāju, uz galda atstāju dažus papīrus, izlikos aizmirsis… Bet papīros redzams, ka tas Čepurnojs mums stučī, cik vien var. Pēc pāris mēnešiem Nagla ieradīsies «sešniekā», un mūsu draugam būs vāks. Varbūt vēl agrāk, ja viņš aizsūtīs zīmīd…

Denisam uzmetās zosāda. Jā, Kurbatovs nemētājas ar vārdiem. Un viņam ir ļoti garas rokas. Deniss nekad nebija domājis, ka prokuratūras izmeklētājam var būt dk garas rokas!

-   Un kas notiks ar šo? - viņš norādīja ar pirkstu uz leju, bet Aleksandrs Petrovičs visu pareizi saprata.

-    Narkodkas viņam piesvieda speciāli, lai būtu iemesls. Es teicu, ka viņš ir iejaukts slepkavībā Tirgus laukumā. Tagad trīs cilvēki viņu pratinās. Arī tu vari atveldzēt sirdi - ar gumijas rungu vai kājām, kā vēlies…

-    Nē, nē… Vai viņš tiešām iejaukts tajā slepkavībā?

-   Varbūt ir iejaukts, - Kurbatovs paraustīja plecus. - Tak jau izcils nelieds.

-      Taisnību sakot, es negribu skatīties, - Denisam vajadzēja saņemdes, lai to pateiktu. Jo Kurbatovs tā pūlējās viņa dēļ un varēja ņemt ļaunā lādu nepateicību. Bet sevišķi svarīgais neņēma ļaunā.

-    Kas tad tevi spiež to darīt? Aiziesim - un lieta darīta. Viņam no tā vieglāk nekļūs.

Un pēkšņi noprasīja:

-     Ko tu tā roc to lietu par ugunsgrēku? Apsūdzētais miris, lieta jāizbeidz…

-     Bet tā ir saistīta ar citām lietām. Ar šoferu noslepkavošanu…

-Ā-ā…

Durvis strauji atvērās. Uz sliekšņa stāvēja spēcīgs puisis ar rudu matu cekulu.

-    Viss sagatavots, Aleksandr Petrovič!

Kurbatovs piecēlās.

-    Plāni mainījušies, Petruša. Es piezvanīju uz darbu, šefs mūs meklē. Brauksim turp. Par rezultātiem piezvani.

-    Noteikti, - operatīvais darbinieks pasmaidīja.

***

Uz galda kā pasjansā bija izklātas piecpadsmit fotogrāfijas. Divas vai trīs stipri atgādināja fotoproves galvenajai lomai filmā «Šausmas Gobu ielā»; vienā kāds simpātisks gaišmatis lūkojās tā, it kā gaidītu izlidojam apsolīto putniņu. Ļoti dažādas sejas.

Sākumā pie galda bija uzaicināta Davidova. Meiča bez minstināšanās norādīja uz pavirši nofokusēto fotogrāfiju, kur redzams cilvēks ar retiem, mikliem, pie pieres pielipušiem matiem. Tas bija Jesipenko, kartīte no pilsētas kriminālmeklēšanas nodaļas. Tā pati, par kuru bija runājis Lipņickis.

Deniss pamāja.

-    Labi, paldies.

Taņa Lopatko redzēja viņa saspringto seju, atminējās savas retās profesionālās veiksmes un labi varēja iztēloties, kas notiek Denisa galvā. Petrovskis bija uzgājis pēdas, tagad viņš bija sasprindzis. Šorīt Surovcevs iesniedza pilsētas sabiedriskās ēdināšanas tirdzniecības punktu darbinieku štatu sarakstu pārbaudes rezultātus un klusinātā balsī piebilda: «Zini, pie kuras vietas man tāds darbiņš?…» Izrādās, ka viens no Gazarosa Dimirčjana bijušajiem klasesbiedriem strādā firmā, kam Tihodonskā pieder kafejnīcu un ēdnīcu tīkls. Vienīgais. Un tas ir Pāvels Jesipenko. Firmas nosaukums - «Vezīrs». Surovcevs paziņoja vēl kaut ko: Dimirčjana māte atpazinusi Jesipenko fotogrāfijā, viņa nosaukusi to par Pavļiku.

Davidovai pa pēdām kabinetā ienāca Buraka. Viņa ziņkāri paskatījās uz abiem pieaicinātajiem lieciniekiem un ar vēl lielāku interesi, kā Taņai šķita, - uz Denisu.

-      Lūdzu, uzmanīgi apskatiet visas fotogrāfijas, ko redzat uz galda, un pasakiet, vai to vidū ir cilvēks, kurš jums uzbruka kafejnīcā «Pilots», - Petrovskis palūdza. - Ja ir, parādiet to, lai liecinieki varētu redzēt jūsu izvēli.

Buraka šķelmīgi nolaizīja 110 iekšpuses savu vaigu, sarauca pierīti un pievērsa skatienu galdam. Minūtes trīs viņa klusēdama likās vērojam fotogrāfijas, it kā patiešām tās pētītu. Deniss pacietīgi klusēja, kaut aiz satraukuma bija kā saspringta stiegra.

-    Nu, laikam šis… - beidzot novilka meiča, ar pirkstu virpinādama virs galda spirālveidīgus apļus. - Laikam šis. Jā, šis.

Pirksts nokrita uz Jesipenko fotogrāfijas.

-    Pateicos, - Deniss izdvesa. Šķiet, viņš būtu ar mieru noskūpstīt šo izlaidīgo ieleni, kurai dibens, Taņa par to gandrīz nešaubījās, vienās pūtītēs.

Tiesa gan, praktikanta prieks krietni noplaka, kad trešais pieaicinātais liecinieks Romāns Plišs neatpazina nevienu.

-    Nē, šos nekad neesmu redzējis. Kad tas bandīts man iegāza pa galvu, tur iekšā kaut kas uzliesmoja, un es viņu it kā nofotografēju. Te viņa nav. Viņš bija čirkains, bet jums te visi ir plikpauri vai tādi nolaizīti. Un mūlis plats, todes inteliģents. Sievai tādi patīk. Es, atzīstos, toreiz satraukuma karstumā sagrābu karafi aiz kakliņa, triecu pret galda malu un nodomāju: uzzīmēšu šim riebeklim uz katra vaiga pa rozītei, tad zinās. Bet, kā redzi, šis neļāva. Turklāt vēl sabojāja drēbes…

Liecinieks rādīja uz savas lētās gaišās žaketes apkakli, kur saglabājies tumšs plankums. Protams, asinis.

-   Nu nekas, - viņš piebilda, - tam viss vēl priekšā, dod tik laiku. Gan debesis rādīsies aitādas lielumā, gan ar vārītu ūdendņu apšļāksim… Dod tik laiku.

***

Kurbatovs no sapulces aizgāja pēdējais, atstādams aiz sevis kairinošu «Kašarelli» smaržu. Viņš pat paguva pasniegt Stepancovam mēteli - un tas iznāca pavisam dabiski: džendmenis izpalīdz džentlmenim, un tikai.

Galvenais, viņš neko nejautāja.

Stepancovs atrada rakstāmgalda atvilktnē vecu piezīmju grāmatiņu un iebāza kabatā. Kāpjot lejā, ieraudzija Lopatko un Petrovski klusu sarunājamies. Izbrīnīti tie pašķielēja uz viņu un apklusa.

-        Būšu pēc divdesmit minūtēm, - Stepancovs noburkšķēja. - Ja kas, ejiet pie Kurbatova.

-    Bet sankcijas, Vladimir Ivanovič? - Lopatko jautāja.

-   Ja kādi jautājumi, griezieties pie Kurbatova.

-   Bet kā ar sankciju, Vladimir Ivanovič? - Lopatko neatlaidās. - Mašīna taču gaida…

-     Pēc divdesmit minūtēm, - cietais staccato atskanēja jau no lejas.

Prokurors izgāja uz ielas, atvēra bordo krāsas «deviņdesmit devītā» durdņas. Atbildot uz aizdedzes atslēgas pagriezienu, viegli iedūcās rūpīgi noregulētais motors. Blakus stāvēja dzeltenais milicijas «uaziks», gaidot Pet- rovski. «Lai pagaida,» Stepancovs nodomāja.

Viņš mazliet pariņķoja pa centru, sakopodams domas, pēc tam apturēja pie pirmā ieraudzītā taksofona. Blakus bija veikals, no kura vilka spēcīgs zivju smārds. No pagalmiņa izbrauca zila cisterna, tās sānus greznoja ar rupju trafaretu veidota zila zivs, kas atgādināja ciedras čiekuru. Un pašķībs uzraksts: «Dzīvas zivis». Tātad atvestas svaigas karpas. Pirms gadiem septiņiem izveidotos rinda no pašām durvīm, cilvēki skraidītu, grūstītos, trokšņotu, rindas priekšgalā esošajiem sejas priecīgi satrauktas, par spīti paredzamajai stundai (tas ir minimums), kas jānostāv rindā. Vārdu sakot- svētki. Bet tagad viss mierīgi. Garlaicība.

Stepancovs ielaida automāta atverē pietaupīto žetonu, sameklēja grāmatiņā numuru bez īpašnieka vārda, pagrieza sarūsējušo izliekto disku. Knikšķi un tarkšķi. Ne vairs jauna sievietes balss atsaucās: «Hallo?»

-      Savienojiet mani ar Dmitriju Pavloviču, - teica Stepancovs.

-    Kas jautā?

-    Sakiet - Volodja. Viņš zinās.

Pēc pagaras tarkšķu virknes Stepancovs saklausīja:

-    Baidaks pie aparāta.

-    Sveicināts, Dmitrij Pavlovič! Vai pazīsti?

-    Kā tad citādi, - Baidaks vienaldzīgi atsaucās. Un tikpat bezkaislīgi jautāja: - Vai kas noticis?

-    Iespējams, - Stepancovs atbildēja.

Tādas lietas Baidaks saprata no pusvārda.

-   Tu esi ar mašīnu?

-     Jā. - Stepancovs paskatījās pulkstenī. - Pēc piecpadsmit minūtēm es piebraukšu pie «siles».

-Tūlīt būšu, - teica Baidaks. Un nolika klausuli.

Prokurors atkal ietrausās salonā, kur smaržoja pēc jaunas ādas un mastikas, bez steigas ieslēdza ātrumā un aizbrauca uz bijušo pilsētas komitejas ēdnīcu, kur kādreizējos ziedu laikos par divdesmit trim kapeikām varēja notiesāt pamatīgu svaigas cūkgaļas karbonādi. Dmitrijs Pavlovičs jau stāvēja uz plāksnītēm izliktā celiņa, prāvā, sirmā galva pacelta, zilā putekļu mēteļa stūri plandījās vējā, atsedzot pelēki baltrūtainu oderi. Rokā smilškrāsas «diplomāts», kurš neiztrūkstoši pavadīja Dmitriju Pavloviču Baidaku no rīta līdz vakaram piecas dienas nedēļā; mīksta spiestā āda, trīs plaši nodalījumi, zeltīti šifrētas atslēgas ritentiņi.

Pašķielējis sāņus, Dmitrijs Pavlovičs pamanīja Stepancovu un bez steigas piegāja pie mašīnas.

-     Vēlreiz sveicināts, - Stepancovs sasveicinājās pirmais.

-    Nu tad vēlreiz, - Baidaks atsaucās bez kādām emocijām un apsēdās blakus.

Viņi bija iepazinušies pirms gadiem divdesmit. Nākamais prokurors un vecākais justīcijas padomnieks tad tikko sāka pierast pie 2. klases jurista nosaukuma un jaunā mazģimenes dzīvoklīša pilsētas nomalē; toreiz sieva, vēl jauna un spēcīga, reizi mēnesī atnesa svaigas karpas, pati gandrīz vai samīdīta veikala rindā, un pēc tam viņi ēda zivju zupu un ceptu zivi un dzēra «Stoļičnaju», vēlāk mīlējās uz paklāja koridorā, jo istabā gulēja bērns; toreiz prokuratūras darbinieki tikai sapņoja par vissīkākajām privilēģijām dzīvokļu jautājumos, un šie sapņi nepiepildījās; toreiz vecākais izmeklētājs Jevsejenko, neapšaubāmi labākais rajonā, kuram nebija nevienas neatklātas lietas, dzīvoja mašīnu rūpnīcas kopmītnē, un viņa seju diezgan bieži rotāja blakšu kodienu plankumi.

Pastāvēja vairāki paņēmieni, kā godīgi tikt pie normālas dzīvojamās platības un paspaidīt paša personīgo sievu atsevišķā istabā mīkstā gultā: nolūkot piemērotu dzīvokli, kas atbrīvojies pēkšņas nāves vai vientuļa cilvēka pašnāvības gadījumā, aizzīmogot un lūgt prokuroram parūpēties izpildkomitejā par atbrīvotā dzīvokļa piešķiršanu rindā esošajam izmeklētājam, vai ari kādam no priekšniecības vai tā radiniekiem piežmiegt asti, un tad par to, lai tava degsme apdzistu, pilnīgi iespējams, varētu tev piespēlēt kaut ko no vecajiem fondiem.

Bet pēkšņas nāves un pašnāvības gadījumi parasti notika dzīvošanai nepiemērotos būceņos, un priekšniecības radinieki, nemaz nerunājot par pašu nomenklatūru, praktiski bija neaizskarami un, ja arī nokļuva tīklā, tad ar tādu sabiedrisku rezonansi, ka izmeklētājs neko nevarēja mainīt. Un tomēr liktenis bija piespēlējis Stepancovam laimīgo lozi: viņš noķēra uz āķa dzīvokļu biroja inspektoru Baidaku. Bija ierosināta lieta pret mājas pārvaldnieku, pases galda darbinieci un citiem nevienu neinteresējošiem sīkelementiem: nelikumīgs pieraksts, sīka kukuļņemšana, dienesta dzīvokļu piešķiršana sētniekiem… Parasta dzīves proza.

Bet, atsēdējis diennakti kamerā, namu pārvaldnieks sniedza liecību pret Baidaku, bet Stepancovs uzraka divas dzīvokļu lietas, kurās Dmitrijs Pavlovičs pats personīgi bija uzrakstījis fiktīvus protokolus par sadzīves apstākļu pārbaudi un nelikumīgi pierakstījis cilvēkus dzīvokļu pretendentu rindā.

Mūžīgais «dzīvokļu jautājums» Tihodonskā bija tikpat ass kā visā valstī. Cilvēku sarūgtinājums, neietilpdams šaurajos «Hruščova māju» dzīvoklīšos, plūda pāri, cilvēki zaudēja prātu, grauza cits citu - un konflikts bieži beidzās ar veļas auklas cilpu vai līdz pēdējam novalkātu kaprona zeķi, kas piestiprināta pie loga kliņķa vai lustras āķa.

Dažkārt darbā laida sērkociņus un petroleju, vēl retāk līdz izmisumam novestais nabadziņš mēģināja izrēķināties ar kādu no rajona vai pilsētas priekšniecības. Izmeklētājiem, kuri nepiederēja ideoloģisko darbinieku kategorijai, nebija ieteicams meklēt te kādu dialektiku, iedziļināties notikušā cēloņos, viņu uzdevums bija vienīgi nokārtot dokumentus par pašnāvības faktu. Taču informācijai rajona komitejā par ļaunprātībām tik svarīgā sfērā viennozīmīgi sekotu iekritušā Baidaka izslēgšana no partijas un viņa atdošana galīgai saplosīšanai.

Stepancovs, kurš pats no laba prāta negribēja bāzt galvu cilpā vai bezcerīgi ļauties blakšu kodieniem, nesāka rakstīt ziņojumu, bet izvēlējās citu ceļu. Viņš aizgāja pie Baidaka uz dzīvokļu biroju, parādīja absolūti iznīcinošus materiālus un uzdeva dažus jautājumus.

Baidaks mierīgi un ar cieņu, kā teicamnieks eksāmenā, atbildēja uz četriem jautājumiem.

Atbildi uz pēdējo - piekto jautājumu viņš piedāvāja Stepancovam uzklausīt kopējo vakariņu laikā kafejnīcā «Pavasaris». Stepancovs principiāli paziņoja, ka viņi abi vakariņos augstākās kategorijas restorānā «Intūrists».

Baidaks pasmaidīja. Pirmo reizi starp viņiem radās savstarpēja sapratne un simpātijas.

Viņi kārtīgi paēda, bet pēc pusgada nākamā prokurora ģimene pārvācās uz labu vienistabas dzīvokli ar milzīgu deviņus kvadrātmetrus lielu virtuvi Krasnogvardeiskas ielā.

Un tā tas sāka ripot.

Un ripoja.

Stepancovs parādā nepalika, no savas puses palīdzēja Dmitrijam Pavlovičam, kā vien varēja. Un palīdzēt vajadzēja bieži, bet arī atdeve bija atbilstoša. Dažu gadu laikā Stepancova apdzīvojamā platība palielinājās tik daudz, ka dēls - ceturtās klases skolnieks, tēlodams reindžeru, varēja nesties pa dzīvokli ar savu pedāļu mašīnu. Puika, savilcis melnās kazaka uzacis («Kad izaugšu, tad ķeršu riebekļus tāpat kā tēds,» reiz viņš teica), apbraukāja teritoriju, pieturēdams katrā istabā, lai pārbaudītu, vai tur neslēpjas krievu meiču drgoņi vai meksikāņu «bandidos». Pieturvietas bija astoņas, viesistaba, ēdamistaba, divas guļamistabas, kabinets, virtuve un divi sanitārie mezgli.

Vārdu sakot, grūti pateikt, kurš kuram palīdzēja vairāk. Turklāt pakāpeniski tuvinājās abu ģimenes. Vladimira Ivanoviča sieva apmainījās ar firmas ēdieniem un dažādām receptēm ar Dmitrija Pavloviča sievu, abu dēli mija markas, sērkociņu etiķetes, dažkārt ari belzienus, un Rodions, kurš bija vecāks, varēja piekaut Stepancova Maksimu bez žēlastības, līdz asinīm, bet nākamajā dienā uzdāvināt viņam labāko modeli no savas rotaļu automobiļu kolekcijas.

Tādas bija tās lietiņas.

Viņi bija draugi - Stepancovs un Baidaks. Kad abi bija krietni iedzēruši, Stepancovs teica Baidakam: «tu, biro- krāt», bet Baidaks varēja uzlikt roku uz prokurora sievas siltās gūžas un nenoņemt līdz brīdim, kad galva kļūst skaidra; viņi reizē novecoja, bet viņu bērni kopā pieauga.

Nu, protams, šodien, pēc nelaimīgās sapulces prokurors nevarēja nepiezvanīt Baidakam un nebrīdināt par draudošajām nepatikšanām.

-    …Tad par ko tu runā? - pārjautāja Dmitrijs Pavlovičs, kad «deviņdesmit devītais» apstājās klusā krastmalā, kur nebija ne dvēseles.

-      Šodien uzzināju, ka mans izmeklētājs rok zem «Vezīra», - Stepancovs paskaidroja. - Vai tavs Rodions vēl arvien tur strādā?

-    Skaidrs, - Baidaks noteica dobjā balsī, kas noskanēja kā dūkoņa ūdensvada caurulē. Šķiet, pedejo jautajumu viņš nebija dzirdējis. - Un ko šis izracis?

-       Jesipenko Pāvelu Grigorjeviču. Uzbrukums kafejnīcai «Pilots»: salauztas mēbeles, vairāki cilvēki piekauti, viena sieviete no personāla aplieta ar verdošu ūdeni, šķiet, viņa ir mirusi… Viņas uzvārds - Voikova, un viņa ir Likova sievasmāte.

-    Es nepazīstu nekādu Jesipenko.

-   Iesauka - Drins. Krāvējs no «Vezīra». liecinieces atpazinušas viņu pēc fotogrāfijām. Man uz galda ir lēmums par kratīšanu un arestu, gaida parakstu un zīmogu… Bet, līdzko parausi aiz diedziņa, dažkārt var sākt šķetināties tāds kamols…

Baidaks atvēra mašīnas durtiņas savā pusē, izkāpa un atspiedās ar rokām pret čuguna margām. Apaļgalvis, spēcīgs, neuzkrītoši, bet gaumīgi ģērbies vīrietis - zināmā mērā viņš atgādināja Kurbatovu. Viena suga.

Arī Stepancovs izkāpa un nostājās blakus, skatīdamies ūdenī. Pa vasaru Dona bija kļuvusi duļķaina, seklāka, uz granīta plāksnēm atstājot tumšzaļu horizontālu joslu centimetrus desmit virs ūdens.

-    Mēģini apvaldīt savus okšķerus. - Dmitrijs Pavlovičs beidzot caur zobiem izspieda.

-   Diez vai izdosies, - Stepancovs paraustīja plecus. - Fakti ir dzelžaini, bet cietusī - Likova radiniece. Pats saproti…

-   Tad pieturi viņus, cik iespējams.

-   To es izdarīšu. Bet ne ilgāk kā uz diennakti.

Baidaks pamāja un gāja atpakaļ pie mašīnas. Saruna

bija pabeigta. Pēc pāris minūtēm viņi atkal piebrauca pie bijušās pilsētas komitejas ēdnīcas.

Stepancovs atgriezās prokuratūrā ap vienpadsmitiem. Iedams pa kāpnēm, viņš pēkšņi ievēroja, ka kāpj uzreiz pa diviem pakāpieniem, un nobrīnījās: «Oho!» Taņa Lopatko pīpēja pie loga otrā stāva gaitenī, pameta acis uz viņu un panācās pretī. Stepancovs nepievērsa viņai uzmanību, ienira savā kabinetā, īsi izmezdams sekretārei:

-    Esmu aizņemts.

Pa telefonu viņš izsauca Kurbatovu. Kad tas parādījās - elegants, pēc dārgiem dezodorantiem un svaigi maltas kafijas smaržojošs vīrietis, - Stepancovs pirmo reizi pievērsa uzmanību kādai viņa īpatnībai. Bikses. Visiem normāliem vīriešiem no cirkšņiem uz sāniem ir horizontālas krunkas, kuras neizzūd pat pēc rūpīgas gludināšanas, gluži kā zilganā krāsa tikko skūtā sejā. Bet Kurbatovam šādu rievu nez kāpēc nav. Dabas brīnums.

-   Ir neliela programma ārpusklases lasīšanai, - Stepancovs teica. - Kā ir, vai esi ļoti aizņemts?…

-    Nē, - atteica Kurbatovs. Citas atbildes nemaz nevarēja būt: Kurbatovam patika ārpusklases lasīšana.

-   Palasi šīs lietas. - Prokurors pastūma pa pulēto galdu Kurbatovam divus akurāti sakārtotus dokumentu vākus. - Petrovskis un Lopatko steidzas ar kratīšanas orderiem un arestiem, bet man šķiet, ka pierādījumi diezgan pašķidri. Ka neiebraucam grāvī. Bet Likova priekšā ļoti negribētos sevi apkaunot…

-   Pašķidri, jūs sakāt? - Kurbatovs uzmanīgi skatījās uz šefu. Un tas atbildēja ar tikpat uzmanīgu un nozīmīgu skatienu. Kā jau profesionāļi, abi zināja, ka izteikti vārdi nekur nepazūd, tie karājas gaisā, tos uzsūc mikrofoni un svešas ausis, tie paliek atmiņā, iekonservējas un pašā nepiemērotākajā brīdī kā bumerangs var atgriezties. Skatieni - pavisam kas cits. Skatienus lietai nepievienosi, nekas tāds vēl nav gadījies.

-      Pašķidri gan. Labs advokāts tos sasitīs lupatās. Nekādas steigas nav. Labāk zaudēt dienu vai divas nekā gubernatora acīs izrādīties par muļķiem.

-    Es sapratu.

Kurbatovs pamāja un, pasitis aktu vākus padusē, devās uz durvīm. Viņš nekad neuzdeva liekus jautājumus, vismaz Stepancovam ne.

Pēc tam prokurors piezvanīja sekretārei un pajautāja, vai Lopatko vēl ir tepat.

-   Jā, - atbildēja sekretāre.

-    Labi, lai ienāk.

Tatjanai Lopatko bija sasarkusi seja un tāds izskats, it kā viņai steidzīgi vajadzētu nolaist mazumiņu. Bet, pirms viņa paspēja izteikt savu jautājumu, Stepancovs ierunājās stingrā balsī:

-   Steidzat kā apsvilusi, gribat ziepes savārīt… Skuķi šo huligānu atpazīst, bet viņas ir draudzenes, varēja arī sarunāt. Taču trešais cietušais viņu neatpazina! Kā tas izskaidrojams?

-     Tas viss jāpārbauda, Vladimir Ivanovič, - mazliet izbrīnījusies, teica Lopatko. - Izdarīsim kratīšanu, nopratināsim, konfrontēsim, operatīvie padarbosies ar viņu kamerā - un viss kļūs skaidrs! Vai tad pirmo reizi, vai?

Prokurors nopūtās un satriekts pakratīja galvu.

-    Vai tavās rokās bieži nonāk gubernatora radinieku lietas? Zini, tur var sākt kūpēt tāds vīraks! Pēc tam kauliņus nesavāksi!

Taņa gribēja iebilst bet viņš pacēla roku.

-   Es uzdevu Kurbatovam rūpīgi izpētīt lietu un paziņot savas domas. Viņam pieredze lielāka nekā jums abiem!

-    Bet laiks iet!

-    Cik daudz jau tā laika aizgājis. Un tagad vēl dieniņa šurp vai turp, kāda starpība! Ej pie darba…

Skatīdamās sev zem kājām, Taņa izgāja no prokurora kabineta.

***

Litera lieta № 0057 Avots - Ķieģelis Kurators - Agejevs

Ziņojums № 14

«Aizvakar mēs ar Pāvelu Jesipenko (sauc par Drinu) ievedām sasmakušu gaļu Sarkanarmijas ielas 64. numura mājā un izmētājām pa pagrabu un vārtrūmi, dauzījām pie dzīvokļu durvīm, skaļi lamājāmies un bļāvām: «Vācieties ārā, kuņas, citādi būs vēl ļaunāk!» Tad vēl Drins katrā stāvā uzzīmēja galvaskausu ar kauliem un bezkaunīgus vārdus. Šī pasākuma mērķis man nav skaidrs, lai gan acīmredzot saistīts ar iedzīvotāju izlikšanu.

Pēdējās nedēļas laikā man izdevās arī apskatīt kafejnīcu «Palma» un «Donas» noliktavu telpas; šīs kafejnīcas pieder SIA «Vezīrs». Netika atrasts nekas, kas liecinātu par mūs interesējošās preces klātbūtni.

Iekraušanas-izkraušanas darbu laikā visā termiņa garumā es ne vienu reizi vien ņēmu izpētīšanai tās produkcijas paraugus, kuri atradās SIA «Vezīrs» apgrozībā, kā, piemēram: dāņu salami, Atlantijas siļķes sinepju mērcē, šprotes, sterilizētais piens «Timaševskoje», melnās olīvas, banāni, mandarīni bez sēkliņām, «Rīgas balzams», degvīns «Kremļovskaja». Nevienā no augstākminētajiem produktiem mūs interesējošā produkta pēdas neizdevās atrast. Viens no firmas apsargiem, vārdā Stass, manā klātbūtnē izteica frāzi: «Tādiem gājieniem Iraklijam «dulluma» pietiek», - ar to acīmredzot domādams kafejnīcas «Labinka» vadības darījumu ar pilsētas alusdarītavu Nr. 2 par alus piegādi mucās. Tomēr, pieņemdams, ka vārds «dullums» šeit varētu būt lietots citā nozīmē, es mēģināju panākt ar Irakliju Andrejeviču Čihaurovu atklātu sarunu.

Čihaurovs atteicās runāt, tā kā es nesen biju iebraucis ar dūri viņam pierē un viņš to nav aizmirsis. Citu pazīmju par mūs interesējošo preci atskaites periodā nebija. Manā klātbūtnē noteikti ne. Un vispār. Velns zin kur, biedri major, viņi slēpj savas narkotikas - šie kretīni.»

Līdzīgi bravūrīgi izlēcieni jau sen paguvuši viņam apriebties, vēl jo vairāk tāpēc, ka Ķieģelis labi saprata: tas nav nekas cits kā paša bezspēcības kompensācija. Agrāk viņš atļāvās laiku pa laikam paplašināt šauros kancelejiskā žanra rāmjus, noformēt ziņojumus kā reportāžas, aprakstus vai feļetonus, lai parāditu Agejevam, kādam cilvēkam viņš liek strādāt par krāvēju. Taču majoru tas nekādi neietekmēja.

Reiz Sergejs divās lappusēs aprakstīja, kā šoferis Goga drāzis noliktavas pārzini Aļonu Prokofjevu, piespiezdams viņu kopošanās laikā ēst lecekšu gurķi. Ziņojums beidzās ar parasto frāzi: «Neizdevās atrast nekādas pēdas par mūs interesējošo preci.» Agejevs izlasīja ziņojumu ar parasto skābo sejas izteiksmi un drūmi izmeta: «Kādā sakarībā te minēts gurķis?» Izskatījās, ka viņš Sergeja «rakstu darbus» uztver nopietni. Vai arī izliekas, lai iztiktu bez sarunām par patiešām nopietnām tēmām.

-    Kāpēc neviens neatbrauca uz «salidojumu»? - dienu pēc šaudīšanās saniknotais Kurlovs viņam jautāja. - Es brīdināju jau iepriekš, bet cilvēkus sašāva - un viss. It kā tā būtu jābūt!

-    Iznāca pārpratums, - Agejevs raudzījās sāņus, - mēs visu noorganizējām, taču milicija salaida dēlī…

Un tā bija visa runāšana.

-        Nē, ar tādiem inteliģentiem gājieniem viņus nepaņemsi, tikai pats sevi sapurini, nolaid tvaiku.

Sergejs ielika ziņojumu garā Eiropas formāta aploksnē un iebāza starp zaļajiem Jeseņina krājumiņiem. Pēc tam sadedzināja uzmetuma papīrīšus. Agejevs ieteica rakstīt uzreiz tīrrakstā un solīja izkastrēt, ja kaut viena melnraksta molekula atradīsies neiznīcināta. Nav zināms, vai viņš savus solījumus pildītu, bet viņa paša, Sergeja, darbabiedri noteikti saplosītu viņu gabalos, ja kāds uzzinātu Sergeja ziņojumu saturu. Sergejs rūpigi izberzēja pelnutraukā pelnus un izpūta melnos putekļus vēdlodziņā.

Šajā mirklī pieklauvēja tēvs un aiz durvīm sacīja:

-    Māte aicina vakariņās.

-   Tūlīt, tēt, - Sergejs atsaucās.

-    Viņa aicina jau sesto reizi. -Jā… Tūlīt.

Kad tēva smagie soļi pa gaiteni attālinājās, Sergejs piekasīgi pārlaida acis grāmatu plauktam, izņēma vienu zaļo sējumu un, ielicis tajā aploksni, paslēpa to galda atvilktnē, galdu aizslēdza, atslēgu iebāza kabatā un tikai pēc tam devās ēst vakariņas.

Nesen ģimene bija sākusi ieturēt ēdienreizes divos piegājienos: vispirms tēvs, pēc tam māte vai ari otrādi; Sergejs pats izvēlējās, kam pievienoties. Šajā reizē viņš vakariņoja viens. Māte bija sagatavojusi kāpostu tīteņus, kuri jau paguvuši atdzist, un krējuma mērce atgādināja sacietējušu un saplaisājušu lavu.

Pēc tam ieradās mamma, uzlika tējkannu uz uguns un cerīgi ieminējās:

-    Serjoža, es redzēju uz tava galda kaut kādus papīrus. Vai tu ko raksti?

Sergejs sarāvās tā, ka tīteņa gabals atkrita atpakaļ šķīvī. Pēc tam viņš apjēdza: mamma laikam domā, ka viņš no jauna pievērsies žurnālistikai. Taisni jāsmejas.

-   Nezinu, mā, - viņš atteica. - Ražoju atvilktnei. Tad jau redzēs.

-     Nellija Ivanovna, mana kursabiedrene - vai atceries viņu?… uz izlaidumu uzdāvināja tev portmoneju, - tagad strādā «Kulinārijas Avīzē». Es varētu ar viņu parunāt…

Sergejs tikko savaldījās, lai nesāktu skaļi zviegt. Mammīte nokristu no krāsns, ja uzzinātu, ka viņas dēls patiešām iecerējis spēcīgu aprakstu turpinājumos, veselu hroniku - tikai ne jau par dzīvi vispār un ne par grieķu virtuves receptēm vai Tālo Austrumu laša sagatavošanas paņēmieniem, bet par modernajiem seksotiem, kuriem dzimtenes un cilvēces dēļ jārij narkotikas un jāpiedalās slepkavībās. Par kuratoriem, šiem asinssūcējiem kukaiņiem, kuri, izpumpējuši tevi sausu, nodod kriminālajiem, gluži kā vecas, salauztas lelles sasviež krāmu kambarī… Jā, Sergejam gandrīz vairs nebija šaubu, ka brīdī, kad visi kompromitējošie materiāli par «Vezīru» būs Agejevam uz galda, - tai pašā brīdī viņš no slepenā aģenta pārvērtīsies par pirmo apsūdzēto, kas nekādi neatšķiras no Drina, Iraklija vai Vaļa Valiča. Visdrīzāk gan viņu pat novāks, jo viņš atšķirībā no citiem var izpļāpāt valsts noslēpumus.

-      Ei, Serjoža, vai esi atslēdzies? - mamma smaidot jautāja.

-Jā, tas ir… Paldies, mā. Nedomāju, ka mans materiāls derēs «Kulinārijas Avīzei».

-    Nu, skaties pats. Es tavā vietā aizietu no tā «pērc un pārdod» kantora un mierīgi pasēdētu mēnesi vai divus pie raksta. Un tad atdotu to kaut vai Newsweek.

Sergejs enerģiski pieveica pēdējo tīteni.

-   Varbūt es tā arī izdarīšu, - viņš teica.

Dzerot tēju, mamma atkal mēģināja sākt sarunu par «šīm sievietēm». Tā viņa nosauca Svētu Bernadsku, Zoju un visas pārējās Tihodonskas iedzīvotājas vecumā no deviņpadsmit līdz trīsdesmit pieciem gadiem, fiziski veselas, neprecētas, bezbērnu, ar kurām, viņasprāt, varēja būt sakari Seijožas tētukam. Sergejs atvainojās, teica, ka darba pāri galvai - un atgriezās savā istabā. Ieslēdzās. Atkrita gultā, palicis zem galvas lielās plaukstas, un iegrima smagās domās.

Viss, ko viņš ziņoja majoram Agejevam, bija meli. Vai gandrīz viss.

No tā brīža, kad Sergejs Kurlovs iekārtojās «Vezīrā», kurators labākajā gadījumā saņēma vienu vai divus patiesus informatīvus, - kā viņš pats tos dēvēja - ziņojumus. Visas pārējās lapiņas bija pilnas mēslu, parastu mēslu, kas gan izteikti gramatiski pareizi un stilistiski nevainojami veidotiem teikumiem (pat ja runa bija par Gogu un noliktavas pārzini Aļonu Prokofjevu), ar kādiem parasti aizpilda «baltos plankumus» bulvāru preses slejās.

Patiesībā Sergejs vairākas reizes bija izložņājis «Vezīram» piederošās noliktavas, dažas reizes slepus no Pašas Drina izpētījis to kastīšu un kārbu saturu, ko pārvadāja furgonā. Un atrada, ko meklēja. Bez īpašas piepūles. Iesaiņojumā ar salami desām, kuras bija paredzētas «Labinkai» un «Palmām» (šie divi «punkti» deva vislielāko peļņu visā sistēmā) bieži atradās plastikāta lodītes ar heroīnu. Katra lodīte paredzēta vienai devai - no pusītes līdz diviem «kubikiem» - atkarībā no pulvera kvalitātes. Lēto «brūno» heroīnu Sergejs atrada ari konservu kārbās. Reiz uz labu laimi atvēra kārbiņu ar šprotēm - tieši tādu, ar kādām Iraklijs reiz bija cienājis. Ari te bija pulveris.

Tomēr ziņot par saviem atklājumiem Sergejs Kurlovs nevienam negrasījās.

Tā tik vēl trūka.

Viņš nojauta… nē, viņš laikam zināja: kad zaļi planku- motie brašuļi no narkomānu apkarošanas nodaļas uzbruks «Vezīram», tad viņu samals starp diviem pretējiem spēkiem.

Nav zināms, kā tas notiks: vai nu apšaudē kāds - vienalga, no kuras puses - ielaidīs viņam lodi galvā, vai arī novāks kā nevēlamu liecinieku vai kā provokatoru, vai sasmērējušos aģentu… Bet viņš noteikti izrādīsies viens no pirmajiem, kas cietīs, viens no tiem, kas paliek guļam savu smadzeņu mērcē, notirināsies uz naža vai cietuma palagu cilpā.

Sergejs to negribēja. Viņš pieņēma vienīgo pareizo lēmumu: mierīgi, nepievēršot ne vienas, ne otras puses uzmanību, strādāt par krāvēju, nogaidot piemērotu bridi. Kad tas pienāks, tad sagrābt lielāku pulvera partiju un pamāt visiem ar rociņu. Ne gluži pieklājīgs žests. Adresēts kā Agejevam, tā arī Hojam un Valam Valičam.

Lai viņi visi vācas pie velna! Montētājas tipogrāfijā tajā laikā jau gatavos svaigus, kaismīgus diapozitīvus «Slepenā ziņotāja hronikai», skandalozās avīzes plēsīsies par ekskluzīvo materiālu, vienu kaseti viņš nosūtīs Artemam Boro- vikam, ko izmantot televīzijas raidījumā «Pilnīgi slepeni», bet elektronisko versiju pat Statos paspēs nolasīt līdz caurumiem.

Tad viņš nodos preci vairumtirdzniecībā un sameklēs sev klusu vietiņu kaut kur tuvākajā pierobežā. Bet varbūt tālākajā. Un neviens viņam neko nevarēs padarīt, jo katram vajadzēs glābt savu pakaļu…

**★

Tajā rītā Sergejs pamanīja Gogam ūsās blaugznas. Un arī uzacīs. Goga ieradās darbā drūmāks par lietus mākoni, ne ar vienu nesasveicinājās, ierausās «uazika» kabīnē un, uzsitis signālpogai, aizkaitināts uzbļāva:

-    Ilgi būs jāgaida?

Tas bija domāts krāvējiem - Sergejam un Drinam. Parasti ik rītu pirms pirmā reisa Goga ar Pašu izsmēķēja pa cigaretei vai pat divas, apsprieda vakardienas filmu NTV vai runāja par meitiešiem. Bet šodien nav laika runāt: tieši septiņos trīsdesmit Gogam pavēlēts piebraukt pie galvenā kantora.

Paša labsirdīgi pazobojās:

-   Direktors vēlas, lai tu vina sekretārei Marinai ar ūsām pakutinātu starp ciskām. Bet tu trako, stulbais.

Kad viņi salīda furgonā, Sergejs dzirdēja, kā Goga rupji lamājas pats ar sevi.

Piebrauca pie kantora. Goga aizskrēja pie Hojas stikla būdā, bet Sergejs ar Drinu apsēdās uz soliņa un pīpēja. Drins klusēdams ievilka dūmu, piepūta ar tiem vaigus, paskaloja un izlaida caur degunu. Deguns viņam mazs, saplacināts. Sergejs skatījās uz viņu, skatījās, bet tad sacīja:

-Viss… Beidzot atcerējos.

-   Ko atcerējies? - Drins, galvu nepagriezdams, pajautāja.

-   Atcerējos, kur agrāk esmu tevi redzējis.

-   Artekā, - Drins atkārtoja veco, nodrāzto joku.

-     Nē. Tu aiz kājām vilki Resno Vitjku, pēc tam vēl iespēri viņam. Pie otrās kopmītnes. Tu toreiz biji kopā ar Slotu, bet es ar Rodiku Baidaku. Atceries?

Drins nenoteikti paraustīja plecus un turpināja spēlēties ar dūmiem.

-   Toreiz jūs pamatīgi izpestījāt mūs, - Sergejs teica.

-   Aha.

Cigaretes dūmi izplūda no nāsīm divu tievu, lēnu strūkliņu veidā. Paša skatījās gaisā, seja nepauda neko, vienīgi: sēžu un pīpēju. Tāda pati tukša izteiksme viņam bija, velkot pa asfaltu Vitju - bargo, draudīgo un pārmērīgi resno Vitju, kura priekšā drebēja visa Tihodonskas universitātes otrā kopmītne.

-      Bet Resnajam drīz vien iegrieza termiņu, - Paša pēkšņi ierunājās. - Tur viņš arī apkakājās. Tik žēlīgus papīrus sūtīja no cietuma, puiši smējās.

No kantora rikšiem izskrēja Goga. Viņa seja bija satum- susi kā lietus padebess, acis zibēja. Drins, celdamies kājās, painteresējās, vai Marina nav iegāzusi viņam pa vienu vietu. Goga pat neko atbilstošu neatcirta, ierausās kabīnē un aizcirta durtiņas. Motors ierēcās. Sergejs un Paša ātri ielēca furgonā.

Izrādījās, ka Drinam šodien ir dzimšanas diena. Tas noskaidrojās, kad Goga brauca nevis uz preču staciju, kā bija plānots vakarā (Sergejs jau zināja, ka deši tur, stacijā, viņiem visbiežāk iekrauj produktus ar «pildījumu»), bet drāzās uz gaļas kombinātu.

Kamēr viņš apgrieza mašīnu, uz paaugstinājuma parādījās viens vienīgs strādnieks ar ratiņiem. Tie bija tukši. Tas ir - gandrīz tukši, jo uz tiem stāvēja vienīgi Pašas iemīļotā krūzīte, līdz malām piepildīta ar «sivēnu sulu» un balts finiera gabals ar sarkanu krāsu uzzīmētiem skaitļiem 25 raibā rāmītī.

Drins palūkojās no furgona un pasmaidīja.

-  Ā, te jau ir arī dāvana, - viņš teica, nolēkdams no rampas. Un apmierināts piebilda: - Speciāli.

Sergejs neko nesaprata. No kabīnes izlēca Goga ar nedaudz noskaidrojušos seju, tiesa gan, kaut kādas bažas tur vēl saglabājās, - it kā šoferi mocītu vēdergraizes.

Viņš iebāza roku kabatā, izņēma melnu kastīti un neveiklām kustībām pasniedza Drinam.

-   Tas no firmas un personīgi no Valiča, tā sakot, ar vislabākajiem novēlējumiem…

Drins paņēma kastīti un atvēra. Iemirdzējās rokaspulk- steņa masīvais korpuss ar trim uzvelkamām skrūvītēm.

-    Ko tu neteiksi! - Drins pasmīnēja. - Tas iet šausmīgi precīzi - uz sekundi. Sauc par hramomotru.

-   Par hronometru, - izlaboja Sergejs. - Tev dzimšanas diena, vai?

-    Nu-ka, - Paša priecīgi pamāja. - Speciāli.

Viņš pieliecās pie ratiņiem, paņēma krūzi un turēja sev priekšā acu augstumā. Tad kā tēmēdams aizmiedza vienu aci. Šķidruma līmenis krūzītē novibrēja, un pāri tās malām notecēja biezas, sarkanas putas. Drins saudzīgi noslaucīja krūzīti ar tīru kabatlakatu - tad, acis pievēris, vienā paņēmienā neatņemdamies un ar baudu izdzēra. Pēc tam izspļāva uz betona pie zobiem pielipušās putas.

Uz stacijas noliktavu tomēr vajadzēja braukt. Tur furgonā sameta dažas Bond kastes un Baltijas šprotes. Atpakaļceļā Drins mocījās ar atraugām. Viņš smaidīja.

-   Atvaino, - teica Sergejs Kurlovs, - es nezināju, ka tev šodien svētki. Apsveicu… to labāko.

-   Paldies, - Drins pateicās, vēl arvien smaidīdams. - Atnāc šodien uz «Labinku», Iraklijs apsolīja pagatavot veselu sili kaut kādu gruzīnu mēslu. Vakar tirgū nopirka auniņu. Speciāli.

Šodien viņš reizes astoņas atkārtoja šo vārdu. Speciāli. Agrāk nekad to nebija teicis, bet tagad skandināja, it kā nupat būtu iemācījies.

Sergejs nodomāja, ka laikam Drins vienkārši uzskata šo par savu dienu, kad visi, pat direktors augstajā stikla tornī, domā par viņu. Rūpējas. Gādā dāvanas. Speciāli viņam. Drinam, vienkāršam krāvējam netīrā uzsvārcī, kura apakšmala sacietējusi no sviedriem un liellopu asinīm. Nevis Gogam, kaut Goga ir brigadieris un saņem pusotra simta vairāk; ne ari Valam Valičam, kaut Valičs ir pārvaldnieks, kas izlemj visādas svarīgas lietas un ģērbjas zilā uzvalkā ar sīkām strīpiņām, bet saņem… Vārdu sakot, saņem daudz. Vakar vakarā Hojs, laikam ieskatījies savā kalendārā un teicis: «Klausies, Valič, vai dāvanu Jesipenko esi nopircis?» - «Nē,» apmulsis atbildējis Valičs. «Tad kāda velna pēc tu vēl stāvi!? Paņem manā seifā pāris simtiņus un bliez uz veikalu. Kusties taču!» Un Valičs skrēja. Speciāli, lūk, tādas tās lietiņas.

Botāniskā dārza rajonā Goga uz brītiņu piebremzēja. Cauri dzinēja ritmiskajiem pukstiem no āra bija dzirdamas balsis: «Viņš pats teica, jā, noteikti. Jā, tieši šeit, Maikopa ielā, ka es tev saku. Tu… stūrē tik, - un viss.» Noklaudzēja furgona borts; pastiepies augšup, ievēlās cilvēks vējjakā, aiz viņa - vēl viens. Tad mašīna sāka braukt.

-    Sveiks visapkārt. Nu, Drin, pievāc pakalu, iepledes kā…

Tas bija Slota un puisis no apsardzes - tas pats dēlietis, kas bija mīņājies blakus Valam Valičam, kad Sergeju pieņēma darbā. Stulbenis ar krāsainiem bikšturiem.

Drins apjucis kaut ko nomurmināja un pavirzījās. Mitriķim rokā prāvs plastmasas maiss, ar kādiem tirgojas vecenes stacijas tirgū. Pilnum pilns kā piebāzts. «Dzeramie un uzkodas,» Sergejs nosprieda. Viesi sasēdās uz soliņiem Drinam abās pusēs. Pa furgona jumtu klusi sāka bungot lietus.

-      Iedzer, Paša, - teica Slota, pasniegdams Drinam plakanu «Ballantaina» kociņu.

Drins pakratīja savu mazo galviņu.

-    Nē, - viņš teica, - man šņabis nepatīk.

-   Tas nav šņabis. Viskijs.

-    Vienalga. Bet kaut ko ierit gan gribētu.

Blāķis iebāza roku sainī. Tad furgons pagriezās, un viņš gandrīz vai nokrita no soliņa. Kaut kas nošķindēja. Slota uzmācīgi turpināja grūst Drinam pudeli ģīmī.

-    Dzer, es tev saku. Tās ir zāles, - viņš apgalvoja kā mazam bērnam.

-    Nu izbeidz…

-    Dzer, Paša.

Slotas balss tonis mainījās - kļuva dobjš, skaudrs. Nikns. Drins pēkšņi saspringa un nobālēja. Viņš skatījās uz Slotu, it kā to pirmo reizi redzētu, bet viņa apakšžoklis lēnām atkārās.

-    Ko tu?… - viņš nedroši murmināja. - Es… negribu.

-    Bez histērijas, Paša. Tā visiem būs labāk. Dzer.

Drebošu roku Drins paņēma pudeli.

Iekampa malciņu.

-    Dzer vēl. Līdz dibenam.

Drins paklausīgi izdzēra visu līdz pēdējai pilītei - kā noburts nenovēršot acis no Slotas. Pēc tam strauji pagriezās un, aizmēzdams tukšo pudeli, iekliedzās:

-    GOGA!! APSTĀJIES!!

Mašīna norausdjās un paātrināja gaitu. Sergejs dzirdēja, kā no kabīnes atskan lamāšanās. «Kas te notiek?» viņš gribēja jautāt. Bet tad blāķis izvilka roku no saiņa, un tajā bija pamatīgs ūdensvada caurules gabals ar nolupušas oranžas krāsas paliekām.

Viņš mazliet paslējās kājās un iegāza Pašam pa galvu.

Ba-ā-c. Vadmalas sporta cepurīte pakausī pielipa pie iegarena iedobuma galvā. Drins pēkšņi iespiedzās, nopir- dās, uzkrita uz aizslietņa un lēnām noslīga uz ceļiem, pie dēļiem aplaužot nagus. Cepurīte kļuva tumšāka, no tās apakšas aiz apkakles tecēja asinis.

-    Apsveicu dzimšanas dienā, Paša, - teica Slota. Rokā viņam pazibēja «TT» pistole.

Sergejs paguva pielēkt kājās, kad mašīnu sāka neganti kratīt (likās, ka Goga lielā ātrumā uzbrauc uz lauku ceļa), un viņš, nespēdams noturēt līdzsvaru, nokrita.

Blāķis un Slota uzgāzās viņam virsū. Caurule aizspieda rīkli, gāmurs uzlēca kaut kur pie zoda un tur iesprūda. Elpa aizrāvās.

-   Tev ir desmit sekundes laika, Serjoga, - Slota elpoja viņam tieši sejā, - lai iedzertu pretsāpju līdzekli. Hojs teica, ka jūs abus vajag piebeigt. Abus. Jūs nelaimīgā kārtā tikāt sazīmēti «Pilotā». Čomak, sacēlās liels šuhers, un jūsu portretus jau glezno. Visā augumā.

«Tē-tē» stobrs lēkāja acu priekšā. Goga, kā redzams, ar abām kājām spieda gāzes pedāli grīdā; furgons kratījās, koka karkass žēli čīkstēja. Drins, izstiepies visā garumā, kauca vienā zemā tonī. Viņa galva mehāniski raustījās no vienas puses uz otru.

-    Es… neesmu vainīgs… - nogārdza Sergejs Kurlovs.

-    Neviens nav vainīgs, Seržik. Pats parastākais netre- fers.

Blāķis iekrekstējās un stiprāk uzgūlās caurulei.

-    …ne-esmu vai-nī…

-    Bet Rodiks negrib, lai tevi sistu ar cauruli pa galvu. Viņš teica Hojam: Serjoga kaut kur paglābsies, atstāsim viņu. Es arī esmu par to. Tikai…

Tikai ko?!

Kaklā kaut kas skaudri noguldzēja. Acu priekšā lēkāja melni punktiņi. Kaut kur aiz krūškurvja auga un brieda sprādziens.

-Tikai tev jāpiebeidz Drins.

Skrimšļi krakšķēja zem stindzošā metāla. «Caurule, cau-ru-le. Aizvāciet to.» Sergejs gribēja teikt. Bet tā vietā no rīkles izrāvās: -Jā. Jā!!

Caurules spiediens atslāba, un gāmurs nostājās vietā. Smagi ievilkdams elpu, Sergejs apsēdās. Pistole Slotas rokās jautājoši raudzījās uz viņu: nu, ko teiksi?

Patologanatoms rakāsies viņa iekšās, dungojot kādu muļķīgu dziesmiņu. Un vēl tas idiotiskais paradums - apmazgāt mironi. Māte, protams, pati neriskēs - un pareizi daris; samaksās liekus pusotra miljona, un viņu apmazgās morgā. Kaut kādas vecas piepes izģērbs viņu pliku (un var iedomāties, kāda izskatīsies veļa), uzgāzīs uz sastingušā ķermeņa veselu spaini zilo graudiņu šķīduma. Vai atšķaidītu veļas pulvera ūdeni. Pēc tam ķersies pie berzēšanas ar marles vīkšķiem. Paduses, kājstarpi, visur. Marles vīkšķi noteikti ir netīri, viņas ar tiem jau noberzušas kādus divdesmit miroņus.

Blāķis uzmanīgi pastiepa viņam cauruli. «Uaziks» nedaudz palēnināja gaitu, bet kratija vēl aizvien. Sergejs negribēja ņemt cauruli aiz tā gala, ar kuru bija sists

Drinam, tāpēc satvēra zemāk. Drins turpināja kaukt ar atvērtām acīm. Viņš noteikti vairs neko neapjēdza. Galvaskausa kauli zem viņa šņirkstēja, kad viņš grozīja galvu.

Ja Sergejs viņu nepiebeigs, tad to izdarīs Slota un Cietpauris. Bet tad viena līķa vietā būs divi. Divi līķi blakus. Kaut kur grāvī, aukstā ūdenī. Vismaz nedēļu, varbūt pat divas - gulēt blakus sairstošajam Drina ķermenim. Un trūdēt pašam. Uzpūsdes.

Nē, galvenais ir kas cits: tad viņš neuzrakstīs grāmatu! Atmaskojošu grāmatu. Nebūs vairs cilvēka, kurš atklās padesību. Nē, tas viss ir pupu mizas, atrunāšanās… Viņš negrib mirt! Dzīvot! Dzīvot par katru cenu!

-    Nevelc garumā, - Slota pakratīja galvu. Interesanti, kur viņi tagad brauc?

Grants segums ceļmalā, lauku ceļš. Slapjie vasaras mājiņu jumd tālumā, nesadedzinātu rudens lapu kaudzes. Tīrs, svaigs gaiss, brīnišķīgs mitras zemes un kritušo lapu smārds. Dzīves smaržas.

Sergejs paspēra soli un noliecās pār Drinu. Drina atvērtā mute īdēja: Mmmmmm… Viņam šodien dzimšanas diena. Cik veiksmīgi. Būtu tā parasta diena, viņam laikam nebūtu devuši iedzert «pretsāpju līdzekli» pirms nāves.

-    Dod pistoli, - Sergejs nepagriezdamies teica.

-    Iztiksi tāpat, - Slota vienaldzīgi atteica.

Kurlovs saprata, ka rīkojies muļķīgi: ja viņam būtu pistole, tad nav zināms, kā pavērstos notikumi. Bet tagad viss skaidrs. Tikai…

Sergejs nezināja, kur tādos gadījumos jāsit. Viņš neprasmīgi atvēzējās, bet Cietpauris palīdzēja, teikdams:

-    Sit pa pieri, stulbeni. Kas tur ko domāt?

Ja tas viss notiktu karstā klimatiskā joslā, tad būtu pavisam kas cits. Sergejs pasūtītu viņus vienu māju tālāk. Smiltīs, piemēram, ķermenis var gulēt gadiem un tomēr nesāks smirdēt. Tas gluži vienkārši izžūtu - un viss. Mumificētos. Un radiniekiem tad bērēs nevajadzētu kaukt. Tas ir pats galvenais - lai radinieki bērēs negaudotu… Sergejs aizmiedza acis un sita.

Trāpīja sejā, tieši pa vidu. Uzrautais Drina deguns pazuda dziļā sarkanā tranšejā. Gaudošana apklusa. Slota neapmierināts teica:

-   Tu skaties, stulbeni, kur sit.

-      labi, - atteica Sergejs. Apziņa nedarbojās. Tikai refleksi. Un galvenais tagad bija iedzimtais izdzīvošanas reflekss.

***

-   Es zvanu no «Vezīra» - klausulē nočerkstēja Paršnova balss. - Līdz šim brīdim Jesipenko vēl nav darbā.

Deniss ar plecu piespieda klausuli pie auss un iestiprināja cigareti iemutī. Reti kad lietas izmeklēšana norisinās gludi un bez nepatīkamiem pārsteigumiem. Lai gan viņa darba pieredze vēl nebija liela, šo likumsakarību viņš bija jau iegaumējis.

-    Ko nu darīsim? - Paršnovs jautāja.

-   Uzzini, cikos viņiem sākas darba diena, - Deniss teica.

-   Krāvēji atnāk septiņos, tagad viņiem jau sākas pusdienas laiks.

Deniss paskatījās pulkstenī: bez ceturkšņa divpadsmit.

-    Uz mājām zvanīji?

-    Zvanīju, - sēca balss klausulē. - Neviens neatbild.

Nepilna pusgada laikā, kas bija pavadīti pilsētas prokuratūrā, Deniss iemācījās vairākus izteiksmīgus lamuvārdus. Skolotāji bija Kravčenko un Sņetko, kuru lūpās parastie lamuvārdi skanēja kā Gvarneri vijole. Pašlaik Deniss atcerējās kādu anatomisku etīdi un skaļi to pateica.

-    Nesapratu, - Paršnovs klausulē atzinās.

-   Paliec turpat, mēs tūlīt aizbrauksim un noskaidrosim, - teica Deniss. - Un gādā, lai galvenais priekšnieks - kā viņu tur sauc… būtu uz vietas.

Deniss salika papīrus seifā, uzmeta plecos putekļmēteli un saskaitīja paciņā cigaretes. Maz. Vajadzēs pa ceļam nopirkt.

Kāda neveiksme… Pēc Kurbatova veiktās lietas pārbaudes prokurors deva sankciju Jesipenko arestam. Ko tagad arestēt? Kur tas Drins palicis? Turklāt pazudis ne vakar, ne aizvakar, bet tieši šodien. Ari sagadīšanās? Un ja izrādīsies, ka viņš noslepkavots?!

Denisam pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Nē, nē, kas par niekiem… Tikai primitīvos detektīvstāstos galvenais mafiozo izrādās prokurors… Un Stepancovs nemaz neizskatījās pēc mafiozo! Turklāt viņa šaubīšanās ir pilnīgi pamatota: kad lietā ir iejaukta gubernatora radiniece, ikviens centīsies nodrošināt sevi pret nevēlamām sekām. Parasts ierēdnis, kas trīc un dreb par savu ādu un savu krēslu.

Iedomājies par šādu ikdienišķu izskaidrojumu, Deniss uzreiz nomierinājās. Bet vai tomēr nav pārāk daudz sakritību?

Denisu kremta šaubas, un visu ceļu viņš sēdēja klusēdams, nepievēršot uzmanību Taņas Lopatko bažīgajai pļāpāšanai.

-    Šeit, lūdzu. Jurijs Petrovičs jūs gaida.

Drukns cilvēks zilā uzvalkā ar roku norādīja uz metāla kāpnēm, kas spirālveidā pacēlās līdz plašai stikla «kabīnei».

-    Lūdzu, uzmanīgāk.

Jebkurā citā gadījumā Deniss būtu palaidis Taņu Lopatko pa priekšu, bet šīs trepes neiedvesa viņā uzticību. Metāls klusi sanēja un rezonēja zem viņa kājām.

-        Vai jūsu direktors ar šo parikti nelido zem griestiem? - prasīja Taņa pārvaldniekam, pamājot ar galvu «kabīnes» virzienā. Pārvaldnieks kāpa pēdējais, aplūkodams viņas kājas.

«Man vieņalga, lai skatās,» nodomāja Taņa.

-    Nē, - pārvaldnieks īsi atteica. - Nelido.

Kad Deniss atvēra direktora kabineta durvis, Jurijs Petrovičs Hojs jau smaidīja un nāca pretī ar sveicienam pastieptu roku.

-    Sveicināti. Jūs no prokuratūras, - viņš teica, apstiprinot jau zināmo faktu.

Deniss un Taņa sasveicinājās, pamāja ar galvu Parš- novam, kas pie žurnālu galdiņa drūmi sūca minerālūdeni.

-   Jesipenko vēl nav rādījies? - jautāja Deniss.

-    Nē, - Paršnovs atbildēja.

-   Vakar viņam bija dzimšanas diena, - pārvaldnieks paskaidroja. - Varbūt Pāvels vēl svin. Tā reizēm gadās… Kaut gan pie mums ir stingra disciplīna!

-    Jūs apsēdieties, - Hojs pastūma tukšo krēslu Taņai. - Tēju vai kafiju?

-    Paldies, neko nevajag.

Deniss aizsūtīja Paršnovu uz Jesipenko dzīvokli, piekodinādams durvis tomēr neuzlauzt, tikai iztaujāt kaimiņus. Kad leitnants bija izgājis, Deniss Petrovskis apsēdās viņa vietā un pagriezās pret direktoru.

-    Domāju, ka jūs jau esat lietas kursā, Jurij Petrovič, - viņš teica. - Jūsu firmas darbinieks Pāvels Jesipenko tiek turēts aizdomās par ļaunprātīgu huligānismu un… slepkavību aiz neuzmanības.

Hojs skumji pamāja un nebilda ne vārda.

-    Mums ir pamats domāt, ka viņa pārinieks arī strādā «Vezīrā».

-    Pārinieks? - Hojs pacēla uzacis. - Vai tad Pāvels nebija viens?… Atvainojiet, nezināju. Vispār krāvēji - tas nav mans līmenis.

-     Uzbrukums kafejnīcā «Pilots» notika darba laikā, - sarunā iesaistījās Taņa Lopatko. - Jesipenko, pēc aculiecinieku izteikumiem, bija darba drēbēs, pārinieks - arī. Viņi atbraukuši ar furgonu, kas pieder jūsu firmai. Tātad viņi pildījuši savas priekšniecības rīkojumu?

Hojs pacēla galvu un savilka lūpas urskulī.

-   Vai tā ir pratināšana?

-      Pagaidām ne, - atteica Deniss. - Kaut gan pratināšana - tas ir tas pats, tikai ar protokolu.

-    Es sapratu, pateicos. Atbildēšu ar to pašu «nē». Nekādus tādus mežonīgus rīkojumus es nevarēju dot. Mūsu firma rūpējas par to, lai garšīgi un sātīgi pabarotu pēc iespējas vairāk cilvēku, nevis iznīcinātu tos. Kaut vai neuzmanības dēļ. Kas attiecas uz darba apģērbu, tad, atklāti runājot, nezinu, kādu apģērbu tagad pieņemts saukt par darba apģērbu. Lielākā pilsētas iedzīvotāju daļa iet ciemos cits pie cita tādos kankaros, kādos es kaunētos pie sievasmātes kartupeļus rakt. Bet furgons… Tas ir līdz bezjēdzībai vienkārši. Katrai mašīnai ir reģistrēta numura zīme. Četri cipari, trīs burti - tos atpazīt ir vieglāk par vieglu. Ja jūsu aculiecinieki un cietušie teiks: jā, mēs redzējām furgonu tieši ar tādu numura zīmi, - tad mūsu sarunai būs konkrēta jēga.

Taņa Lopatko paskatījās uz Denisu. «Pilota» kalpotāji nebūt necentās kļūt par lieciniekiem un neko konkrētu neteica, bet meitenes pat sakarīgi nevarēja pateikt mašīnas krāsu. Deniss novērsās.

-     Labi, - viņš teica. - Ja jums nekas nav pretī, mēs apskatīsim jūsu furgonu. Un ari pārējo jūsu saimniecību.

-      Ja jau tas nepieciešams, tad… - Hojs vienaldzīgi paraustīja plecus. - Esmu ar mieru nākt jums pretī. Pat tad, ja atbilstošas atļaujas, kā noprotu, jums nav.

-   Tā vēl nav kratīšana, - teica Deniss.

-Jā, protams… Vals Valičs jūs pavadīs.

Pārvaldnieks skābi pasmaidīja.

Viņi nokāpa lejā, «mašīnu zālē» - kā Vals Valičs to lepni dēvēja; jauni cilvēki, kas sēdēja pie kompjūteriem un kalkulatoriem, laikam bija nolēmuši pārtraukt darbu, jo ekrāni bija vai nu tukši, vai mirgoja daudzkrāsainos punktiņos.

Viņi apstaigāja vairākus kabinetus, pats mazākais no tiem Denisam likās kā pils salīdzinājumā ar viņa paša alu prokuratūrā. Iekārtojums gan radīja drūmu, bērēm atbilstošu noskaņu, ko vēl pastiprināja tumšās poļu ofisa mēbeles. Sasmacis gaiss. Meičas ar izkrāsotiem ģīmīšiem, puiši blu- zonos, visi pūlējās izskatīties laipni: raidstacijas «Radio-103» signāli no magnetolas; visur tie paši spilgtie punktiņi uz monitoriem.

Valičs iesēdināja Denisu un Taņu milzīgā Linkoln- Bumtaun salonā, un viņi apbraukāja vairākas kafejnīcas - «stikla mājas».

-    Marinēts zandarts ar kartupeļiem, cālis tabakā, zaļumi, augļi, viss svaigs, - pārvaldnieks lepni komentēja ēdienkarti. Un piemetināja: - Varbūt tomēr pusdienosiet?

Deniss bija izsalcis, bet saprata: ja izdzertu tikai tasīti kafijas, attieksme tūlīt mainītos - izmeklētāji it kā izmantotu tirgoņu viesmīlību, un tie nodomātu, ka viņus nav grūti pieradināt.

-     Paldies, mēs neesam izsalkuši, - viņš atbildēja abu vietā un drošības pēc paskatījās uz Taņu, bet nesaprata, vai viņa atbalsta tādu principialitāti.

Pēc tam Valičs aizveda viņus uz garāžu, kur pārģērbās krāvēji. Ģērbtuve bija tukša. Jesipenko tā ari nebija rādijies.

-     Nekur viņš nepazudīs, - optimistiski teica pārvaldnieks. - Līdz rītdienai atskurbs un atnāks - gan redzēsiet.

Atpakaļceļā Valiča kabatā iepīkstējās telefons. Viņš paņēma radiotelefona klausuli, paklausījās un pasniedza Denisam:

-   Tas jums: leitnantam ir kaut kādi jaunumi.

Jaunumi nebija nekādi sevišķie.

-   Durvis neviens neatver, - teica Paršnovs. - Es apgāju apkārt mājai, ieskatījos logos, bet nekas nav redzams, vienīgi aizkari. Pajautāju kaimiņienei, tā teica, ka Jesipenko esot redzēts šajās dienās, vakar un aizvakar. Bet vispār viņš ne ar vienu nesatiekoties, dzīvojot viens, dažreiz pazūdot uz vairākām dienām…

-   Es sapratu, - Deniss teica klausulē. - Šodien tas viss, paldies.

Vals Valičs bija ar mieru aizvest viņus līdz prokuratūrai, bet Deniss vēlējās apstāties pie autobusu pieturas.

-    Lūdzu, atsūtiet pie manis Jesipenko pārinieku, - izkāpjot viņš palūdza.

Pārvaldnieks vienā mierā pamāja ar galvu.

Kad Deniss un Taņa no «Bumtauna» pārsēdās autobusā, pasaule viņiem pēkšņi zaudēja krāsas, kļuva pelēka.

Diena nebija izdevusies, Deniss jutās vīlies.

-   Velti atsacījāmies no pusdienām, - pēkšņi teica Taņa Lopatko. - Varējām paši maksāt, lai nebūtu parādā.

-  Vai viņi ņemtu tavu naudu, - noburkšķēja Deniss. - Varam ieiet «Kosmosā» un pasūtīt ceptas desiņas vai omleti.

-   Jā-a… Iznāk, ka es uzprasījos!

-    Es tevi lāgā nesaprotu…

Deniss pagriezās pret Lopatko un tikai tagad, blāvajā rudens dienas gaismā, ievēroja kaut ko dīvainu viņas sejā. Krāsojums. Otrās klases juriste Lopatko bija grimēta. Uz plakstiem starp uzacīm un skropstām vīdēja krāsainas ēnas, skropstas pagarinātas pusotras reizes (mākslīgās!), uz vaigiem - rūža trīsstūris, lūpas rūpīgi iezīmētas… Taņa nekad nebija krāsojusies. Tikai retumis uz pieres vai ap muti bija manāmas tonālā pūdera pēdas, - un ari tikai tādēļ, lai noslēptu kādu nodevīgu pumpiņu. Viņas somiņā, izņemot maciņu, atslēgas un kabatlakatiņu, nebija nekā. Nekādu tūbiņu, neviena flakoniņa, nekādu citu smalku, sievišķīgu nieciņu…

-     Nu? - pārjautāja Deniss, pēkšņi atklājis, ka Taņa Lopatko ari skatās uz viņu un zem brūngansārtā krēma kārtas viņas sejā parādās sārtums - vēl košāks par mākslīgo.

-      Ko tu blenz? - Tana iesaucās kā uzbudināta vai aizkaitināta.

-    Neko, - Deniss teica.

Taņa, sapurinājusi matus, strauji pagriezās pret logu. Zem mazās austiņas ietrīsējās zelta auskari ar caurspīdīgu violetu akmentiņu. Arī auskarus Taņa Lopatko nekad nenēsāja. Nekad. Denisam likās, ka tūlīt viņš izdzirdēs

meitenīgā aizvainojuma vārdu «muļķis».

***

-      Kas tā Valērija tāda? - pie vakariņu galda māte vaicāja.

Pasaulē garšīgākā siera zupa - vēl viena dārga ģimenes relikvija, kas mantota no b-na V. L. De Fernesa, - pēkšņi zaudēja garšu.

-    Kāpēc tu jautā? - Deniss pacēla acis no šķīvja.

-   Viņa zvanīja pirms kāda laika, tu vēl biji darbā. Tā ir tava meitene?

-    Nezinu, - padomājis Deniss teica. - Varbūt.

-    Sen jau kā tiekaties?

-    Reizes divas.

-   Ja tu būtu pārnācis no darba agrāk, varētu tikties trešo reizi.

-    Gan vēl tikšos, mamm.

Pie galda pieļepatoja Džodija, uz purna viņai rēgojās siera gabaliņš. Kā pilntiesīgs ģimenes loceklis, Džodija ēda pie kopējā galda, - bet siera zupa viņai negāja pie sirds. Vakar brokastu laikā, kad māte runāja pa telefonu, viņa nozaga vārītas vistas gabalu un aprija to; kad māte atgriezās virtuvē, Džodija sēdēja uz grīdas, klepoja un rīstījās - kaklā bija iestrēdzis kauls. Māti gandrīz vai ķēra trieka, viņa tūlīt ņēmās griezt «Ātrās veterinārās palīdzības» numuru. Vetārsts atbrauca, iespēra ar kāju pa ribām, un kauls uzreiz izsprāga ārā. Mātei tas viss izmaksāja astoņdesmit tūkstošus. Uz darbu viņa aizgāja tikai pēcpusdienā.

Deniss vēl arvien nevarēja izšķirties: stāstīt mātei par Kružiļinu vai ne. No vienas puses, būtu labi nomest daudzus gadus nesto ģimenes slogu, bet, no otras puses, tas nozīmēja uzplēst vecās brūces… Turklāt viņa tik un tā neko nesaprastu, jo ne jau no tiesas nāca novēlojies spriedums… Teiks, ka tā var apsūdzēt jebkuru nevainīgu cilvēku. Un, ja vēl dzirdēs par kamenēm un gumijas steku, tad droši kritīs histērijā… Viņai vajag, lai viss notiktu tīri, skaisti, pēc likuma un pie tam vēl labi smaržotu. Bet dzīvē tā nekad nenotiek. Tāpēc viņa arī bēg no šīs dzīves, slēpjas savā izdomātajā pasaulē, osta putekļus savā bibliotēkā, noņemas ar nekur nederīgu šuneli un darbojas kā augstākais tiesnesis ģimenes jautājumos. Un domā, ka tiek galā ar šo lomu.

-      Ceru, ka tava Valērija nav izmeklētāja vai šāvēja apsardzē?

-     Sekretāre-mašīnrakstītāja, - Deniss teica, nepaceldams acis no šķīvja. - Parastā vidusskolā.

-    Interesanti būtu paskatīties uz viņu.

-    Varbūt kādreiz paskatīsies.

Māte, kā jau saprātīga sieviete, bija samierinājusies ar

to, ka viņas dēls nestrādā advokātu kantorī un neraksta kandidāta disertāciju. Ka viņa dzīve saistīta ar noziedzniekiem, prostitūtām un lamzakiem zilos formas tērpos, kuri laiku pa laikam pakasa sev kājstarpi. Un viņa krekli pat pēc mazgāšanas smird pēc tabakas dūmiem. Grūta un nervoza darba smārds.

Vienīgais, ar ko māte līdz pat šim laikam nevarēja samierināties, - tas ir tā saucamais elastīgais grafiks, kad Deniss atgriežas mājās tumsā, pēc asā Vokera, pēc sievietes - ārstes, vārdā Kvina, pēc Šarapova, Ļeva Novoženova… bet viņa lēnām jūk prātā, baidoties pat domāt, kādās situācijās var iekļūt dēls. Un viņa tikai priecāsies, kad Deniss atradīs sev meiteni, pie kuras steigsies katru vakaru, aizmirstot par savu sasodīto darbu. Bet varbūt kādreiz to vispār pametis… Darbu, protams.

Par Kružilinu viņai nevar stāstīt.

-    Paldies, mamm. Patiešām ļoti garšīga zupa.

-    Vesels ēdis, - māte automātiski atbildēja.

Deniss nomazgāja savu šķīvi un nolika žāvētavā. Paņēma krūzīti, ielēja tēju un atstāja uz galda, lai padziest, bet pats izgāja koridorā pie telefona. Pievēra aiz sevis durvis.

Pēc brīža viņš atkal pabāza galvu virtuvē un teica:

-    Nu, es aizeju, mamm. Neuztraucies.

Un aizgāja. Teju izdzert viņš bija aizmirsis.

TREŠA DALA

CŪKAS ATGRIEŽAS PIE SILES

1. nodala

Cīņa par izdzīvošanu

Tikko paguvis noskatīties filmu - sapni par Cilvēku ar Notekcauruli un viņa piedzīvojumiem (trešā sērija, nākoš- nakt apsolīta ceturtā), Sergejs piecēlās un gāja berzt vannu. Tā bija aplupusi, ar rūsas plankumiem dibenā. Nav zināms, kas te vispār mazgājies. Varbūt kaut kāds sifilitiķis. Vai baciļu apsēsts bomzis.

«Bet vai tev nav vienalga?»

Pusdesmit. No ielas skanēja bērnu klaigas, kāds ar akmeni dauzīja slidkalniņa dzelzi. Pa pievērtajām virtuves durvīm koridorā ieslīdējis spilgts saules stars. Trešā oktobra rīts bija skaidrs - kā par spīti, kā tīšām piemeklēts. Un tas Sergeju kaitināja.

Beidzot viņš nokļuva līdz nevainīgi baltai emaljai. Vanna iemirdzējās. Pēc tam - devās uz tualeti, atpakaļceļā paķēra līdzi bieza dubulta polietilēna paku, ko viņš jau vakar bija noskatījis. Tajā stāvēja hlors. No dušas Sergejs samitrināja vannu, pēc tam pabārstīja hloru. Asa smaka iecirtās degunā, spazmas aizžņaudza kaklu.

«Varēji iztikt bez visas šīs rosīšanās, stulbeni.»

Viņš iegāja virtuvē. Telpa maziņa, trīs reiz divi kvadrātmetri. Nepieceļoties no galda, te var aizsniegt jebkuru stūri. Vakar vakarā Sergejs, tā arī nepaguvis izdzert otro «Smirnova» pudeli, nokrita uz grīdas, saliecās līkumā, nevarēdams guļus atlaisties kā cilvēks. Gulēja sarāvies kā savītis citrons glāzes dibenā. Naktī aizrāpoja līdz gultai - sāpēja visās malās.

Virtuvē Sergejs iededza gāzi, uzlika katliņu ar ūdeni.

«Gāze - tas ir vēl labāk, vai ne? Un dezinficēt neko nevajag.»

Iemeta ūdenī divus asmenīšus, kurus atnesa no vannas- istabas. Asmenīši noteikti ir lietoti, viņš atrada tos uz plauktiņa, kur tie bija tā piekaltuši, ka ar grūtībām varēja atraut nost. Kas ar tiem bija skuvies? Bet varbūt nemaz netika izmantoti tādai vajadzībai?… Laikam tas bijis tāds pats idiots kā viņš. Dieva nepieņemts. Rodiks teica, ka šis dzīvoklis ir «lāst steišn». Pēdējā mājvieta. Atsēdēšanas vieta, pilnīgi aizvieto iepriekšējo izolatoru vai cietumu. Sēdi klusāks par peli. Iziet kāpnēs nedrīkst, zvanīt nedrīkst. Sergejs pat lāgā nezināja, kur atrodas. Varbūt upes stacijas rajonā, tāpēc ka aizvakar vakarā, braucot šurp ar Rodiku, kaut kur netālu skanēja kuģa sīki stieptais signāls: pia-a-aaa! pia-a-aaa! - gluži kā kaķa aste būtu ievērta durvīs. Tā signalizē «Komētas» un «Meteori», kad uzņem ātrumu un paceļas uz zemūdens spārniem. Bet varbūt tā bija dzelzceļa lokomotīve, kas to lai zina.

Cik ilgi viņam te jāsēž? Ilgi. Kamēr viss nokārtosies. Rodiks teica, ka tagad menti skraida pa ielām ar viņa fotokopijām, kas izņemtas no ģimenes arhīva. Interesanti, kādu šie paņēmuši? Vienu no pēdējām - Sergejs ar kursabiedriem pie žurnālistikas fakultātes ieejas vai ari sēž pie galdiņa restorānā izlaiduma banketā… smaidošās kursa- biedru sejas nogrieztas, pats Sergejs arī saīsināts līdz pašam kaklam, galva palielināta. Kamēr viss nokārtojas…

Nekad tas nenokārtosies. Ne-kad. Medības beigsies tikai tad, kad zvērs tiks notverts.

Pats pārsteidzošākais, ka galvenais mednieks, tas, kas rausta visas aukliņas, - ir sens viņa paziņa… Viņu sauc Deniss Petrovskis.

Ļoti glums tips!

Lidostā Svēta tad kliedza: «Tas taču Deniss, bijušais Ciguļevas draudziņš!…» Ģimnāzists rūtotā žaketē, kurš smēķēja īso, švītīgo pīpi, dzirdīja Antoņinu krogos, kur viņu saņēma Pārvaldes zēni ādas jakās. Kautrīgs juridiskās fakultātes students, žurnālists uz sabiedriskiem pamatiem, bet tagad pilsētas prokuratūras izmeklētājs.

- Pagaidām māceklis, bet ar ķērienu, - Rodiks teica, rādot viņa fotogrāfiju.

Patiešām ar ķērienu. Viņš vienmēr iemanījās būt notikumu centrā. Ko viņš darīja «Kaukāzā» jandāliņa laikā? Nejauši gadījās vestibilā? Bet ko viņš darīja pie konspiratīvā dzīvokļa? Nejauši iznāca no kāpņu telpas? Un ar Toņu nejauši vazājās pirms aresta…

«Seksots,» nodomāja Sergejs. «Viņš ir seksots. Tāds pats seksots kā es.» Karmiskais brālis, kā par to teiktu Lidija Nikolajevna, antīkās literatūras pasniedzēja universitātē.

Ūdens katliņā bija uzvārījies. Sergejs ar karoti pamaisīja asmenīšus. Tad padomāja par ēdienu: olas ar majonēzi. Uzreiz radās apetīte.

«Bet kāda jēga?»

Iemeta katliņā divas olas no ledusskapja. Tās uzreiz sāka sisties gar malām, it kā lūgdamās tikt ārā; starp olām uz gaisa pūslīšiem dejoja asmenīši.

Desmit un piecpadsmit minūtes. Vecāki droši vien stāvus pa sienām rāpjas. Rodiks bija paspējis piezvanīt vecākiem un brīdinājis: Sergeja kādu laiku mājās nebūs. Ja kāds jautās, viņi neko nezina. Pazudis. Aizgājis un nav atgriezies.

Tēvs Rodikam bija piekliedzis pilnas ausis ar trisstāvī- gajiem: Jūs nelieši! Kuņasbērni! Homiķu banda! Kur mūsu dēls, atbildiet?! Sergejs nezināja, ka tēvs prot tā izrunāties. Rodiks smējās, to stāstot. Viņš teica, ka vecāki būs klusi kā pelītes. Viņi pārāk baidoties par viņu - Sergeju.

Ledusskapī atradās majonēzes burciņa. Ēdiena te pietika veselai nedēļai: žāvētas desas, konservi, polietilēnā ietīta maize, pat āboli - tiesa, savītuši un bezgaršīgi. Šņabis, protams. Trauki skapīti bija taukaini, lipīgi. Kas te dzīvojis pirms viņa? No kā slēpies? Kur viņš ir tagad?… Sergejs nezināja.

Viņš sagrieza olas uz maizes un pārlēja ar majonēzi. Apēda. Tūlīt sagribējās vēl. Pēkšņi bija parādījusies kaut kāda zvēriski nenormāla apetīte. Sergejs juta, ka spētu iztukšot visu ledusskapi.

«Sāc ar šņabīti, ar šņabīti. Bet pēc tam būs vieglāk!»

Viņš apēda desas luņķi ar visu miziņu, bundžiņu sīkzivtiņu tomātū mērcē. Sagribējās tēju. Uzlika uz gāzes tējkannu, un, kamēr ūdens uzvārījās, sagatavoja vēl trīs olas. Jēlas. Kam tad viņš visu te atstās? Nevienam.

Ūdens tējkannā bija uzvārījies, bet sagatavot stiprumu - nebija vēlmes. Toties šņabis - to uzvārīt nevajag. Mutē pēc vakardienas bija pretīga garša, apdedzinātais kuņģis sāpēja, un vispār Sergejam nepatika lāpīt paģiras.

«Tagad būs vieglāk, muļķi. Viegli un vienkārši.»

Viņš attaisīja šņabja pudeli, ielēja puslitra burciņā. Izdzēra vienā rāvienā. Iekšās kaut kas sakustējās, noburkšķēja, it kā ierunājās. Sergejs vairākas reizes norija siekalas, uzkoda maizi. Izņēma asmenīšus no kastroļa un zvāro- damies devās uz vannasistabu.

Ūdens ar troksni gāzās pret vannas dibenu, pilieni uz hlora attaukotās malas mirgoja sudrabotās lodītēs. Sergejs izģērbās, drēbes nometa uz gridas un ilgi skatījās uz saņurcīto džinsu starām. Tagad apģērbs tikai morgā.

«Veiklas, glumas večiņas, mironīšu ģērbējas.»

Viņš apsēdās uz vannas malas, paņēma asmenīti un pārvilka pār plaukstas pamatnes iekšpusi. Uz ādas parādījās tieva, sarkana svītra, izspiedās sīciņas asins piles. Asmenītis laikam neass, vai arī viņš nav pietiekami stipri uzspiedis.

Sergejs pagrieza vēlreiz - stiprāk. Vēl viena svītra, tagad sarkano pilīšu nedaudz vairāk.

«Nu taču!…»

Roka drebēja un atteicās klausīt.

«Nu!…»

Kāds ar spēku pagrūda viņa plecu, un Sergejs ar galvu gandrīz iegāzās izlietnē. Viņš pieķērās pie krāna un atskatījās. Durvīs stāvēja Cilvēks ar Notekcauruli.

«Ceturtā sērija.»

Viņa sejā no augšas līdz apakšai rēgojās dziļa, melna brūce, acu āboli peldēja smadzeņu putrā - gluži kā vārītas baltās pupiņas, uz ādas un matos vīdēja nolobījusies oranža metāla krāsa. Augšējā lūpa pāršķelta divās daļās, trisstūr- veida izgriezumā rēgojās zobi. Cauruli Cilvēks turēja labajā rokā.

-    Nu? - viņš atkārtoja. - Nu vai apdirsies, Serjoga?

-    Ej tu… - Sergejs nogārdza.

-   Tu saki, rokas neklausa? Bet atceries, kā tās klausīja manā dzimšanas dienā. Atceries?

Sergejs labi atcerējās, kā bija nogalinājis. Ar diviem sitieniem viņš bija pārvērtis Drina seju asiņainā masā. Viens un divi. Otrajā reizē caurule pārsita galvaskausa sāna sienu, uz tās palika smadzeņu graudiņi. Tātad sitiens bija stiprs. Un kā vēl. Ar rokām nebija nekādu problēmu. Pilnīga paklausība!

-   Tā, tā, tā, - teica Cilvēks ar Cauruli. - Es saprotu, ja tu sev gribētu izdauzīt smadzenes vai ari iedzīt rīklē glāzi. Bet šoreiz tikai - vēnas pāršķērst. Smieklīgi. Skatos, šis sagatavojies: izmazgājis te visu, dezinficējis. Baidies sifilisu aiznest uz viņpasauli? Varēji vēl arī griestus nobalsināt, Serjoga. Izflīzējis, maisītāju nomainījis. Paskat tik, būtu aizbraucis kā faraons kapenēs…

-    Aizveries, - atcirta Sergejs. - Es nemaz nenožēloju, ka tevi piebeidzu, kropli.

-    Melo, - iesmējās Cilvēks ar Cauruli. - Tu nožēlo gan. Tu salauzi rotaļlietu, Serjoga, kuru nekad nevarēsi salabot. Bet es jau nestrīdos: jā, salauzi. Saplacināji kā pankūku, riebekli tāds. Un tagad dzer šņabi un iestāsti sev skaisto domu, ka nomirt ir daudz vieglāk un patīkamāk nekā nogalināt citu un pēc tam pašam ilgi dzīvot. Tas tiesa, Serjoga, viss ir tiesa! Laidies prom ātrāk, griez vēnas, izlaid garu! Bet, ja roka drebēs - tad es tev palīdzēšu, vecas draudzības vārdā!

Cilvēks pavicināja caurules galu, uzsita pa vannas malu. Atskanēja dobja metāliska skaņa, uz grīdas krita oranžas skaidiņas.

Sergejs ar pirkstiem uzmanīgi pieskārās pierei. Pirksti bija auksti un drebēja.

-   Vācies prom no šejienes, - viņš teica neskanīgā balsī.

Baltās pupiņas sakustējās acu dobumos. Šķēlums

augšējā lūpā pavērās uz abām pusēm, kā skatuves priekškars. Cilvēks smaidīja. Viņš uzsita pa vannas malu vēlreiz. Vēl. Vēl. No spalgā trokšņa Sergeja galvā kaut kas sprāga, uzspridzināja viņu no iekšpuses, viņš pat sajuta mutē metāla garšu.

Notekcaurules Cilvēka seja pēkšņi atradās gluži blakus, tad sastinga virs viņa. Sergejs trīcēja no bailēm un dusmām - un sita, mērķēdams melnajā, šķībajā ieplakā deguna vietā. Dūre šļakstēdama iegrima gaļā; tur vajadzētu būt mīkstumam. Siltam mīkstumam.

Bet pirkstu kauliņi atsitās pret kaut ko cietu, sāpes pārņēma roku līdz elkonim.

Sergejs atvēra acis.

Viņš redzēja vienīgi aizslēgtās vannasistabas durvis. Vairāk nekā. Nevienas dzīvas dvēseles. No ielas vēl arvien skanēja sitieni pa slidkalniņa dzelzi. Sergejs aplaizīja lūpas, paraustīja durvis ar roku. Jā, aizslēgtas. Viņš pats tās aizslēdza, kad ienāca.

«Ceturtās sērijas beigas. Turpinājumu skatieties šovakar…»

Ūdens bija satecējis un sniedzās līdz vannas malām. «Vajadzētu tur ielīst,» nodomāja Sergejs. Jā, noteikti, tāpēc jau viņš berza visu ritu. Karstajā vannā viņa saspringums atslābtu, varbūt varētu pat izsmēķēt cigareti pirms… Viņam taču negribējās, lai viņu atrod pie pakaļas piekaltušās apakšbiksēs. Viņš būs tīrs un nomazgājies. Un pat viegli dezinficēts.

Sergejs no grīdas pacēla asmenīti, apsēdās uz vannas malas un ielaida vannā kājas. Un tūlīt tās izrāva. Ūdens bija ledaini auksts.

Ko nu?

Viņš līdz galam atgrieza sarkano krānu, pabāza roku zem strūklas - ne mazākās pazīmes par karsto ūdeni.

No rīta karstais ūdens noteikti bija tecējis. Sergejs labi atceras, kā cēlās tvaiks no vannas, kad viņš skaloja to ar dušu. Bija ūdens. Un - vairs nav. Vai to kāds atslēdzis…

«Nu pietiks tev noņemties ar to ūdeni, pamuļķi! Ej, iebāz galvu cepeškrāsnī - un lieta darīta! Galu galā - esi vīrietis vai ne?!»

Sergejs atņirdza zobus. Pasmaidīja. Bet ja nu arī gāzi atslēguši?

***

- Neko nevar darīt, nāksies uzlauzt, - Deniss teica un, lai būtu tīra sirdsapziņa, nospieda zvana pogu vēl divas reizes.

-    Salauzt ir vieglāk nekā uzcelt, - mājas pārvaldnieks paraustīja plecus.

Viņš nelikās ne izbrīnīts, ne uztraukts. Pagājušajā vasarā kādā no viņam uzticētajām mājām tika atrasts piecdesmit trīs gadus vecas sievietes līķis, viņa bija slimojusi ar astmu un nosmakusi, sēžot krēslā pie televizora. Sieviete tā arī tur bija nosēdējusi gandrīz nedēļu, bet TV diktori sveicināja viņu katru rītu un novēlēja labu nakti katru vakaru. Pēc tam līķa smaka pa ventilācijas šahtu nokļuva līdz kaimiņiem, un dzīvokli vajadzēja atvērt. Mājas pārvaldnieks kā amatpersona piedalījās šajā procesā, viņš redzēja visādiem atkritumiem pilnās nelaiķes čībiņas, redzēja žurku mēslus uz nelaiķes kleitas, līdz kauliņiem apgrauztus pirkstus un atvērtas blāvas acis, kas atgādināja atdzisušu omleti. Pēc tam sekoja pārmetumi no priekšniecības un ugunsdzēsējiem: pa nedēļu elektrības skaitītājs uzgriezis divsimt desmit tūkstošus rubļu - par televizoru, kurš darbojās cauru diennakti, piecām simtvatu lampiņām lustrā, kuras pārdega tikai ceturtajā dienā, un par lampiņu tualetē, kuru saimniece bija aizmirsusi izslēgt, pēdējo reizi dzīvē aizejot uz poda. Nācās maksāt no savas kabatas… Tā ka šoreiz pārvaldnieku bija grūti ar kaut ko pārsteigt vai iebaidīt.

Te stāvēja divi liecinieki - studenti, kuri īrēja dzīvokli iepretī Jesipenko mājoklim. Atslēdznieks Volodja no DzER-26 arī stāvēja blakus, turot gatavībā naglu rāvēju - gadījumā, ja leitnantam Paršnovam nekas nesanāks.

Bet Paršnovam viss sanāca. Viņš sadabūja mūķīzeru saišķi, pakratīja acu priekšā, izvēlējās vajadzīgo, pagrozīja slēdzenē, koncentrēti apskatīdams dermatīna apšuvumu. Atskanēja kluss klikšķis.

-    Laipni lūdzam, - teica Paršnovs, atvērdams durvis.

-    Paldies, - Deniss pateicās.

Visi bija gaidījuši ieraudzīt pašu sliktāko: asinis, stikla lauskas uz grīdas, trūdošas miesas smaku zem netīrām drēbēm.

Jā, smaka, protams bija - no pārpildīta atkritumu spaiņa, kas stāvēja priekštelpā. Uz grīdas celiņa bija daudz smilšu, bet uz spoguļa, kas atradās pretī ieejas durvīm, rēgojās taukaini pirkstu nospiedumi. Bet kas attiecas uz visu pārējo…

-    Liecinieki, lūdzu, nāciet man līdzi, - Deniss aicināja. - Un jūs, leitnant, ari.

Viņš apgāja apkārt vienīgajai istabai - standarta septiņpadsmit «kvadrātiem», ieskatījās virtuvē, vannasistabā, tualetē un pieliekamajā. Dzīvokļa saimnieka šeit nebija. Nekādā veidā. Deniss ieskatījās drēbju skapī. Rudens vējja- ka, putekļmētelis, ar rokām adīts džemperis - tātad tās lietas, kuras Jesipenko varēja paķert līdzi bēgot - bija uz vietas. Bet tas vēl neko neliecināja.

-    Jāieskatās viņa slēptuvēs, - teica Paršnovs, uzminēdams Denisa domas. - Nauda. Ja viņš kaut kur devās, tad vajadzēja iztīrīt visu.

Deniss piekrītoši palocīja galvu.

Paršnovs zinoši paskatījās zem galdauta, atvēra skapi un parakājās veļas kaudzītē.

-    Ir, - izbrīnījies viņš teica. - Vai varat iedomāties…

Astoņsimt tūkstoši rubļu un divsimt dolāru. Deniss ātri » >

aizpildīja kratīšanas protokolu, pagriezās pret studentiem.

-    Izlasiet un, ja viss uzrakstīts pareizi, tad parakstiet.

Liecinieki, sabāzuši kopā galvas, pētīja protokolu un

lietišķi parakstījās.

-    Paldies. Varat būt brīvi.

Pēc tam visi izgāja, un Paršnovs kārtīgi aizslēdza durvis ar savu mūķīzeri. Atslēdznieks Volodja ierosināja durvis vēl aizsist ar dēļiem:

-   Tāpat vien, katram gadījumam.

-    Nē, nevajag, - Deniss noraidīja.

Starp stenderi un durvīm viņš uzlīmēja divas platas balta papīra strēmeles, uz kurām bija viņa personīgais zīmogs un paraksts.

-   Ja kāds gribēs šeit ieiet, tam nospļauties par taviem papīrišiem, - skeptiski noteica Paršnovs.

Deniss paskatījās uz viņu.

-      Viņš jau desmit reizes būtu iegājis un izgājis, negaidot mūs.

***

Telefons uz galda iezvanījās. Stepancovs nesteidzīgi pacēla klausuli. Kas tad šoreiz?… Viņš skatījās uz «Panasonic» korpusu, domājot par uzlādēto daļiņu plūsmu, kas iedarbināja šo sarežģīto mehānismu. Iedomājās šauru elektronisko strautiņu, kas ielaužas skaistā aparāta iekšienē caur nolaistām elektroķēdes slūžām, un tagad satinas, sagriežas kā piltuvē… Bet no kurienes tas atskrējis? Kur ir tā sākums?

Ceturto reizi.

«Ja piezvanīs septīto, tātad - kāds no savējiem,» nodomāja Stepancovs.

Pieci, seši, septiņi. Prokurors pacēla klausuli.

-    Hallo.

-    labdien, Vladimir Ivanovič. Traucē Baidaks. Baidos, ka tev nācās skriet no pašas tualetes.

Stepancovs nosolījās sev, ka nākamajā reizē sagaidīs desmito signālu.

-     Viss kārtībā. Tu varēji man piezvanīt uz mājām, Dmitrij Pavlovič. Pēc sešiem.

-    Pēc sešiem būs par vēlu, - teica Baidaks.

-    Kas noticis? - Stepancovs sāka uztraukties. - Vispār, nē, labi… piezvani uz mājām vakarā, tad visu apspriedīsim.

-    Es jau teicu: būs par vēlu, Vladimir Ivanovič. Ļaļa no rīta nopirka svaigu breksi un satriecošu franču vīnu. Un šņabis, protams, ledusskapī dzesējas. Zivs jau ir cepeškrāsnī, pēc divām stundām būs kārtībā. Ļaļa sola kaut ko vienreizēju. Viņa cenšas tevis dēļ, Vladimir Ivanovič. Un, protams, arī Ņinas dēļ. Atnāciet uz vakariņām, nenožēlosiet.

Prokurors pārlika klausuli labajā rokā, kreiso noslaukot biksēs.

-     Es šodien gribēju uzkavēties darbā, - Stepancovs meloja, kā pieradis melot sievai.

-    Nospļaujies, - svarīgi teica Baidaks.

-     Kam tas viss vajadzīgs, Dmitrij Pavlovič: breksis, franču vīns, šis un tas?… Kāpēc? Nekādu svētku nav, dzimšanas dienas arī.

-    Man nepatīk skaļi vārdi, tu taču zini. Ļaļa ir ļoti pateicīga tev par to zvanu. Es - arī. Nu un Rodiks… Izskatās, ka viņam viss nokārtojas. Vēl atliek pāris jautājumu, kas, manuprāt, ir normāli…

«Bet atrisināt tos vajadzēs man,» Stepancovs domās papildināja.

-    Labi. Viss. Es sapratu, - viņš ātri noteica. - Mēs ar Ņinu būsim pusseptiņos.

-    Skaisti, skaisti.

Prokurors tikko paguva nolikt klausuli, kad pie durvīm klauvēja. Tas bija Petrovskis un Lopatko. Petrovskis pabijis Jesipenko dzīvoklī un zvanījis no turienes: lieta ņēmusi ļaunu virzienu. Kur nu vēl ļaunāk…

-   Ko jūs tur esat iecerējuši? - Stepancovs jautāja, pieceldamies no krēsla. - Braukājat visur, ļaudis baidāt… Divatā kā tie… Nāves eskadroni. Vai jums par daudz brīva laika?

Viņam nepatika izrādīt pat mazāko satraukumu padoto priekšā, tāpēc viņa balss palika tikpat plūstoša un mierīga. Prokurors staigāja šurpu turpu pa savu kabinetu, kā pulksteņa vēzeklis, un grīda čīkstēja zem viņa soļiem.

-     Jesipenko nav sācis dzert un uzdzīvot, Vladimir Ivanovič, - nedaudz pārsteigts par uzņemšanu, teica Deniss. - Viņš ir pazudis. Turklāt aizdomīgi pazudis: mantas ir neskartas, nauda ari…

-   Nu un tad? Aizvilcies pie kādas skuķes, aizgulējies pie tās. Vai vispār aizbraucis uz citu pilsētu. Tādai publikai tas ir tīrais sīkums.

-    Un pazudis arī viņa pārinieks - Kurlovs, - turpināja Petrovskis. - Es viņu izsaucu - neatnāca, mājās nav, darbā arī nav.

Stepancovs nopūtās.

-    Tikai kinofilmās visas mīklas tiek atminētas un viss kļūst skaidrs. Bet dzīvē… Zini tādu parunu: «Viens muļķis var uzdot tik daudz jautājumu, ka simts gudro nevarēs atbildēt.» Vai mums tagad visi pēc kārtas jāmeklē?

-Bet…

-    Kad tu Jesipenko kā apsūdzēto sauksi pie atbildības, izsludināsi meklēšanu, tad arī sāksim meklēt! Bet par viņa pārinieku mums vispār nav nekādas daļas!

-      Kā tad ne? - iejaucās Lopatko. - Viņi kopā bija «Pilotā»! Kurlovs iesita Plišam! Cietušais viņu atpazina pēc fotogrāfijas! Tagad visi gali sanākuši kopā!

Prokurors beidza staigāt šurpu turpu un atgriezās pie galda.

-    Ko vēl teiksiet? - oficiāli un stingri viņš jautāja.

Deniss noklepojās.

-     Jesipenko skapī mantas ir dažāda izmēra. Daudz pulksteņu. Es uzreiz pievērsu uzmanību, bet nevienam neteicu. Gribu izdarīt papildu izmeklēšanu, pieaicināt Berseņova un Starigina radiniekus - lai paskatās. Varbūt tās ir nogalināto lietas…

Stepancovs skatījās sev priekšā uz galda. Zaļais nenobriedušais puišelis rok dziļi, un viņš ir ļoti neatlaidīgs. Kā redzams, Dmitrijs Paličs ir ne pa jokam uztraucies. Un šo savu satraukumu izgāzīs viņam pie ceptā brekša un franču vīna. Kaut izgāzīs bez kādiem akcentiem, it kā starp citu. Viņš vienmēr izturas tā, it kā būtu desmitreiz svarīgāks par pilsētas prokuroru. Pats smieklīgākais, ka tā padešām ir. Ar viņa plašajiem sakariem neviens nevar sacensties, jā, un kapitāli viņam tādi, lai Dievs dod katram… Un tagad balotējas Likumdevēju sapulcē, un tiks tur, var likt galvu ķīlā, ka tiks!

Ar to ir jārēķinās. Un jāsēžas pie draudzīgu sarunu galda ar jau gatavu problēmas risinājumu. Lai Baidaku laulātais pāris priecājas. Nē, pat ne Dmitrijs Pavlovičs un ne vina sārtmiesīte Lalečka - tie acīmredzamos mēslos

nelīdīs. Bet dēliņš-jā, Rodiks, maita. Rodions Dmitrijevičs. Tas gan zina, no kā viņam jābaidās.

-   Es jūs uzmanīgi uzklausīju, mans draugs, - prokurors svarīgi teica. - Jūs strādājat neracionāli, izšķiežot spēkus un nodarbojoties ar niekiem. Jums vajadzētu koncentrēties uz gubernatora sievasmātes slepkavības izmeklēšanu, bet Lopatko taisās meklēt to, kas iebraucis ģīmī kaut kādam Plišam! Vai zināt, cik reižu dienā kāds kādam iegāž pa ģīmi? Vai meklēsim visus?

«Dziedi, lakstīgala, dziedi!» ļaunā priekā nodomāja Deniss. Viņa kabatā bez trokšņa strādāja diktofons.

Taņa gribēja ko teikt, bet prokurors pacēla roku.

-     Nē. Izmeklēsim Voikovas nāves lietu, vēl jo vairāk tāpēc, ka nākuši klāt jauni fakti, kas ļauj šo lietu pabeigt ļoti drīz.

-    Kādi fakti? - satraucās Tana.

-      Visam savs laiks, pacietieties, - saudzīgi teica prokurors un vērsās pie Petrovska: - Bet jums noteikti vēl ir par agru izmeklēt tik sarežģītu lietu kā šoferu nogalināšana. Tā ir mana vaina - netiku ņēmis vērā šo apstākli. Bet tagad mēs to labosim. Šodien pat nododiet lietu Kurbatovam.

-    Kāpēc? - iesaucās Deniss. - Man viss sanāk!

-    Nekas jums nesanāk. Un, kad jūs to sapratīsiet, būs par vēlu, - Stepancovs aizkaitināts teica. Un pavēlošā tonī piebilda: - Šodien pat nododiet lietu! Bet tagad jūs esat brīvs!

Apstulbis Deniss pagriezās un kā uzvelkama rotaļlieta izkļuva no kabineta.

-   Apsēdieties, Tatjana Leonardovna. - Stepancovs izņēma no seifa plānu mapīti, kuras kartons vēl nebija paspējis nobružāties. Nolika uz galda.

-     Ņemiet Pešnera sutenera lietu, Kravčenko pēdējās dežūras laikā izņēma viņu no cilpas… Vai atceraties.

-    Atceros, - Taņa Lopatko teica. - Tikai…

-    Tur viss ir vienkārši. Pešners, pēc operatīviem datiem, bija parādā vairāk nekā četrdesmit tūkstošus dolāru, mašīnu viņam atņēma par parādiem, viņa četras labākās meitenes aizplivinājās pie Vazranjana - tā kā ir pamats, lai izdarītu pašnāvību. Diez vai tā būtu inscenēta slepkavība… Bet radinieki sūdzējās, viņi šaubās; mēs ierosinājām krimināllietu un veicām izmeklēšanu. Tagad vajag to ļoti gudri un sakarīgi nobeigt, lai neviens vairs nešaubītos. Saved kārtībā visu dokumentāciju un pārtrauc izmeklēšanu. Kravčenko nav diez cik akurāts tādā darbā.

-   Bet man jau tā ir astoņas lietas. Turklāt Voikovas lieta tikko sākusi kustēties.

-    Jā, runājot par jaunumiem! - prokurors pacēla pirkstu. - Jesipenko ir miris. Tāpēc Voikovas lietu var mierīgi pārtraukt.

Prokurors ieturēja pauzi. Tatjanas Lopatko sejā bija lasāms neviltots apjukums: pirmā sola teicamnieces - aktīvistes izteiksme kopā ar rūgtu pieredzi uzkrājušas palais- tuves vaibstiem - viņas seja izstiepās, kļuva smagāka, it kā pārtapa lielā, violetā pilienā, kas gatavojas notrūkt un nopilēt uz Vladimira Ivanoviča nelaimīgajām smadzenēm.

-       Gravā pie Botāniskā dārza suņi izrakuši līķi, - Stepancovs mierīgi turpināja. - Seja sakropļota, bet apģērbs saskan ar to, kas aprakstīts orientējošā izmeklēšanā par Jesipenko. Kurbatovs aizbrauca uz vietas, viņš paķēra līdzi šoferi no «Vitjaz», un tas atpazina Jesipenko.

Taņa Lopatko piecēlās no krēsla jau pie vārda «līķis» un izbrīnīti skatījās uz prokuroru, it kā arī izdarītu atpazīšanu.

-    Kāpēc jūs neko neteicāt Petrovskim?

-    Viņam tas vairs nebūtu interesanti un saistoši.

Tajā brīdī prokurora kabineta durvis atsprāga vaļā. Uz sliekšņa uzbudināts stāvēja Deniss. Viņš bija bāls, lūpas manāmi trīcēja.

-    Vladimir Ivanovič! - skaņi teica, gandrīz kliegšus izkliedza māceklis. - Es nepiekrītu jūsu lēmumam par lietas nodošanu Kurbatovam. Un es uzrakstīšu iebildumu apgabala prokuroram!

Iestājās mēms klusums. Diktofons Denisa kabatā strādāja pa tukšo.

-   Tās ir jūsu tiesības, - nedaudz samulsis, beidzot teica Stepancovs. - Bet manā praksē tāda gadījuma nav bijis. Un vai jūs saprotat, kā tas sarežģīs mūsu savstarpējās attiecības?

-    Es visu ļoti labi saprotu! - Deniss gandrīz kliedza. - Pie tam daudz vairāk, nekā jūs domājat!

Strauji apcirties uz papēža, viņš izskrēja uzgaidāmajā telpā un ar spēku aizcirta durvis aiz sevis. Taņa Lopatko, mazliet pagaidījusi, sekoja viņam un iegāja viņa kabinetā. Petrovskis stāvēja pie loga un nervozi smēķēja. Taņa piegāja cieši klāt, apskāva vīrieša plecus un piespiedās viņa mugurai.

-   Nevajag tā uztraukties! - viņa nočukstēja un ar lūpām pastiepās pie Denisa kakla.

Tajā brīdī zem viņa žaketes kaut kas noklakšķēja. Beidzās kasete, un atspere tina to atpakaļ.

-      Kas tas? - šaurā plauksta ieslīdēja zem Denisa žaketes un sataustīja diktofona silto korpusu.

-      Kas tas ir? - atkārtoja Taņa Lopatko pilnīgi citā intonācijā.

***

-   Tas viss ir nieks, - pamācoši teica Kurbatovs, uzsitot māceklim pa plecu. - Nozīmīgas lietas ir tās, kuras skar cilvēku personīgi. Bet dienesta lietas nedrīkst ņemt pārāk tuvu pie sirds, citādi nerviem beigas! Kāda starpība, kas izmeklēs to sūdaino lietu - tu vai es? Gribi, es turēšu tevi lietas kursā? Kaut gan to neatbalsta - es izdarīšu pārkāpumu, ja tas tev tik svarīgi. Bet kāpēc ieņemt tādu pozīciju, rakstīt raportu, strīdēties ar prokuroru? Tas ir tas pats, kas spļaut pret vēju! Kā tev šķiet, kuru atbalstīs Pobedenijs - zaļknābi vai apgabala prokuroru?

-     Redzēsim, - stūrgalvīgi atbildēja Deniss. - Es esmu zaļknābis un nezinu jūsu zemletes noteikumus. Tāpēc rīkojos kā vajag.

Augstprātis pats bija ienācis kabinetā, pats sācis sarunu. Diez vai viņš bija rīkojies, draudzīgu nodomu mudināts. Ne Deniss, bet vēl jo vairāk Holmss nebija tik naivi.

-    Kāpēc tu pats meklē kašķi? Nu labi, ja runa būtu par tava tēva slepkavām - tad tevi jebkurš saprastu. Pats zini, ka es pirmais tevi sapratu: Kružiļinam pierādīja divas laupīšanas, plus narkotikas… Gadus septiņus viņš dabūs. Par to otru uz zonu vēsti aizsūtījām…

Kurbatovs ieturēja pauzi. Deniss juta sirdsapziņas pārmetumus. Aleksandrs Petrovičs patiešām bija noņēmis no viņa pleciem daudzu gadu smago slogu. Turklāt pašam Denisam nevajadzēja pat pirkstu pakustināt. Grozies, kā gribi, bet viņš sevišķi svarīgajam ir parādā. Tomēr, kāpēc

Kurbatovs lūdz atdot šo personīgo parādu - dienesta interesēs? Galu galā tas ir pretrunā ar paša nupat teikto!

-    Man vienkārši tevis žēl, - atbildēja Kurbatovs uz neuzdoto jautājumu, un mācekli izbrīnīja viņa intuīcijas asums. - Ja tu saplēsīsies ar Hulio, viņš uz katra soļa bāzīs tev degunā mēslus. Jā, un arī gaisotne kolektīvā vairs nebūs agrākā: cits uz citu sāks skatīties ar neuzticību un turēt aizdomās velns zina par ko!

«Bet vai tad tagad tā nav,» nodomāja Deniss. Raportu viņš jau uzrakstīja. Pat divus - apgabala prokuroram Pobe- denijam un majoram Agejevarn. Atpakaļceļa nebija. Bet būt par nepateicigu cūku Kurbatova acīs viņam arī negribējās.

-     Kāda velna pēc mums šķēpus lauzt? - samierinoši turpināja Kurbatovs. - Nekā personīga tur nav, nekā tāda, kas tevi skartu tieši - arī nav… Ko tu uzbrūc Stepancovam?

-      Ko?! - Deniss aizsvilās. - Un tas, ka par lietas izbeigšanas pamatu arvien biežāk kļūst apsūdzētā nāve! Dimirčjans izdarīja pašnāvību - it kā tā tam vajadzētu būt: izbeidz lietu bez kādas pārbaudes, viss jau tāpat skaidrs! Jesipenko novāca pirms aresta - arī it kā tā tam vajag būt! Kam vajag? Man to nevajag, gluži otrādi - man tas galīgi nepatīk! Es esmu izmeklētājs, nevis bandītu izpalīgs!

Kurbatova acis samiedzās un kļuva vēl dzeltenākas.

Deniss saprata, ka karstumā izmuldējis daudz lieka. «Izvairies pakļauties pirmajam jūtu uzplūdam, jo tajā ir patiesība,» viņš atcerējās seno gudrību. Un arī Mamuts mācīja: tu izpildi slepenu uzdevumu, tavs spēks ir slepenībā, neiz- celies, neiesaisties atklātā cīņā, nedod iemeslu turēt tevi aizdomās nevienā lietā…

-     Un kādā sakarā tu to visu saki? - Kurbatovs mierīgi jautāja.

Lūk, paraugs, no kā jāmācās, kā sevi savaldīt. Tagad taču pilnīgi loģiski varēja pajautāt: «Kuru tu, maita, biji domājis? Kurš te ir bandītu palīgs? Es? Stepancovs? Bet tu tāds tīrinš un labiņš?»

-    Viņi bieži pakaras, uzšķēržas, nogalina cits citu, - sevišķi svarīgais turpināja. - Tie taču ir noziedznieki… Narkomāni, psihopāti… Vai mums vajadzētu raudāt par katru? Tad jau asaru nepietiktu! Es te runāju par kaut ko citu: vajag cienīt biedriskumu, komandu. Bet, ja par niekiem saplēsīsies ar visiem - nekā laba nebūs! Salamāties ar kolēģiem apsūdzētā dēļ var tikai pilnīgs idiots!

Sevišķi svarīgajam mutes kaktiņos parādījās putas, un viņš akurāti tās noslaucīja ar izgludinātu kabatlakatiņu. Tā bija vienīgā viņa jūtu izpausme. Aleksandrs Petrovičs jau tā izturējās ļoti korekti, kaut arī brīdināja nekaunīgo jaunieti par visu, kas bija nepieciešams. Un Petrovskis saprata brīdinājuma jēgu. Ja vien nebūtu slepenā uzdevuma, visdrīzāk viņš paklausītu Kurbatovam. Bet Holmss nepieder pats sev un nevarēja atļauties tādu greznību, kā darīt to, ko vēlas.

-   Es negribu ne ar vienu strīdēties, Aleksandr Petrovič, - teica Deniss. - Esmu jums pateicīgs par to, ko manā labā darījāt. Bet raportu es jau aizsūtīju.

-   Nu ko, - Kurbatovs noplātīja rokas un piecēlās. - Dari, kā zini. Tikai atceries: pateicība izpaužas nevis vārdos, bet darbos.

Jau saņēmis durvju rokturi, viņš atskatījās.

-    Starp citu, Kružiļina lietā ir ļoti maz pierādījumu. Un vairums no tiem aiz matiem pievilkti.

-    Kādā sakarā te Kružiļins? - Deniss saspringa.

-   Vispār. Ja visi būs tik patmīlīgi, tad ar viņiem neviens neķēpāsies. Daudz vieglāk ir lietu piebremzēt. Un izlaist vinu brīvībā.

Durvis aiz Kurbatova klusi aizvērās.

Dienu vēlāk apgabala prokurors atzina Petrovska argumentus par pārliecinošiem un atcēla Stepancova rīkojumu par lietas nodošanu Kurbatovam. Vēl vairāk, Pobedenijs piezvanīja Hulio un teica:

-     Tavs Petrovskis ir apķērīgs puisis, principiāls. Tu viņu atbalsti, mums tādi ir vajadzīgi.

-    Es atbalstu, - nomurmināja Stepancovs.

-     Un pietiek viņu marinēt mācekļu kārtā. Ir pagājis pietiekami daudz laika, viņš sevi labi parādījis, gatavo dokumentus par viņa apstiprināšanu amatā.

-   Saprotu, - ar skābu grimasi atbildēja pilsētas prokurors. Grimase pa telefonu, protams, nebija redzama.

Pēc tam Stepancovs izsauca Kurbatovu un pārstāstīja viņam sarunu ar Pobedeniju.

-   Tātad puisītis nav tik prasts, kā izliekas. - Kurbatovs norūpējies pakasīja pakausi. - Kas viņam par «aizmuguri»? Pilnīgi nesaprotami!

-    Tad noskaidro, - Stepancovs teica. - Tev tak patīk visu zināt!

Viņi daudznozīmīgi saskatījās.

***

Vitālijam Stariginam vasarā palika divdesmit trīs, un viņš nepavisam nebija līdzīgs savam nelaiķa brālim - šoferim. Šaura, gara seja, mierīgas, izteiksmīgas acis. Vitālijs mācās mākslas zinātnes fakultātes ceturtajā kursā Krievijas Humanitārajā universitātē - vienīgajā privātajā augstskolā Tihodonskā, kur profesora alga svārstās ap septiņdesmit dolāriem, bet semestra mācības maksā pusotra tūkstoša.

-   Laikam vairāk neviens neatnāks, - viņš ierunājās lūstošā, pazemā balsī, atskatījies vēlreiz pār plecu. - Bez ceturkšņa trīs. Varbūt jūs mani arī atlaidīsiet?

-    Nē, neatlaidīšu, - teica Deniss. - Ejam.

Bez Vitālija viņš bija izsaucis vēl divus: Berseņova tēvu un māsu. Tie diezgan atturigi bija apsolījuši, ka atnāks šodien tieši divos pie prokuratūras ēkas. Un - neatnāca. Turpretī Vitālijs parādījās tieši laikā, ģērbies plānā paltrakā, džinsos un lielos, smagos zābakos. Vārdu sakot, students.

Viņš vēl pastāvēja pie «uazika», gaidīja atgriežamies šoferi, kurš bija aizgājis iedzert kafiju pie Sņetko. Šoferis atgriezās ar izsalkuša Drakulas izteiksmi sejā; viņš bija ļoti neapmierināts ar priekšniecību, kas piespiež padotos strādāt sestdienās, - un ar sevi, kas tādai priekšniecībai pakļaujas.

-    Dvēselē jūs, kā redzams, esat jūds, - negaidot Vitālijs teica šoferim.

Tas pagriezās pret studentu, nobālējis baltāks par sniegu.

-    Ko t'teici?…

-     Un jums vajadzīgs ari priekšnieks jūdaists, - Vitālijs pieklājīgi piebilda. - Lai pa sestdienām būtu sabats, svētkos maca un sveces lai kantorī degtu dienu un nakti.

-     Denis, kas tas par pāvu, ka tevi nelabais? - čerkstoši jautāja šoferis, sēžodes savā vietā.

-    Labi, braucam, - Deniss īsi pavēlēja.

Viņi sāka braukt. Šoferis raustīja ātrumu pārslēga kloķi, kā gribēdams to izraut ar visām saknēm. Vitālijs, it kā nekas nebūtu noticis, izņēma no iekškabatas spāņu poēzijas tulkojuma sējumiņu, sāka lasīt, tuvredzīgi velkot degunu pa rindām.

-    Atvaino, - ierunājās Deniss. - Kā tu domā - kāpēc pārējie neatnāca?

Starigins jaunākais vēl nedaudz «paostīja» lappusi, pēc tam ielika tur sērkociņu. Tad pacēla galvu un teica:

-    Nezinu.

Atkal atvēra grāmatu un turpināja lasāmo.

-    Un tavi vecāki, - Deniss neatlaidās, - viņi arī neatnāca, kaut zināja, ka no viņiem daudz kas atkarīgs. Kas tas ir: derdzīgums, nevēlēšanās aizskart vecas brūces?…

-    Bailes, - Vitālijs paskaidroja. - Tēvs baidās, ka, ieraugot šī slepkavas alu, viņš pēc tam nodedzinās visu māju. Cik tur stāvu - pieci? deviņi? Vienalga nenoturēsies, atnāks kādu vakaru un pielaidīs uguni.

-    Bet Jesipenko taču miris.

-   Tēvam par to nospļauties. Žora visu ģimeni baroja.

-Bet tu…

-     Es mācījos. Brālis teica, lai mācos. Lielu naudu pelnīja, piedka gan mācībām, gan mājai. Visam piedka.

Šoferis strauji nobremzēja pie luksofora. Deniss ar pieri atsitās pret priekšējo sēdekli.

-       Bet kāpēc tu ebrejus neieredzi, - viņš jautāja Vitālijam.

Students atkal lasīja, atspiedies ar plecu pret logu.

-   Tas ir garš stāsts.

Jesipenko dzīvoklī viņu gaidīja Paršnovs ar pieaicinātajiem lieciniekiem - kluss pavecāks pāris, uzcirties kā uz svētkiem. Denisam darba nebija daudz, jo Drina dzīvoklī atradās maz lietu: četri krēsli, dīvāns-gulta, ar traukiem piekrauts skapītis, drēbju skapis, ledusskapis un milzīgs «Filip» televizors, kas aizņēma vai pusi sienas.

-      Paskaties, vai te nav pazīstamu mantu. - Deniss atvēra skapja durvis.

Vitālijs piegāja, ieskatījās, iebāza mantu kaudzē abas rokas un ņēmās katru pārlūkot.

-     Tas, šķiet, piederēja Zoram… Viņš to tieši pirms pēdējā reisa nopirka.

Vitālijs izvilka īsu ādas jaku apelsīnu krāsā, gandrīz jaunu.

-Jā, precīzi, te ir tas traipiņš…

Skapītī mētājās dažas grāmatas un videokasetes, tur atradās arī kartona kārba, tajā - pieci pāri rokaspulksteņu - ar siksniņām un bez tām, visi lēti, masīvi, ar hromētiem un gumiju apvilktiem korpusiem, ar raibām ciparnīcām…

Deniss uzlika kārbu uz galda.

-    Vai te nav nekā pazīstama?

Pēc pirmā atraduma sadrūmis, Vitālijs parakājās ar tievo roku hromēti gumijoto lietu čupā, paņēma vienu pulksteni, pagrozīja un nometa, pēc tam ņēma citu.

-   Jā, redz, kur tas ir, - viņš teica, pieejot pie Denisa un sniedzot viņam pulksteni. - Te ir pat iegravēts uzraksts: «Zorka, neguli, turi stūri. Kapteinis Vaits. 14.06.93.» To es viņam uzdāvināju, kad pabeidzu pirmo kursu. - Deniss paņēma pulksteni, neuzdcīgi paskadjās uz gravējumu.

-    Kapteinis Vaits?

-      Vi-Ai-Ti - no vārda «Vitālijs», - teica Starigins, jaunākais.

-   Tagad tu esi caurcaurēm ortodoksāls, tas neizskatās pēc tevis: Vi-Ai-Ti…

-   Tas bija pirms trim gadiem.

Mierīgas, izteiksmīgas acis.

-   Labi, - Deniss pamāja. - Tad sastādām protokolu, un - uz mājām.

Līdz pieciem darbs ar lietām bija pabeigts, dzīvoklis aizzīmogots, protokols - parakstits.

-     Piedod, - Deniss teica Stariginam jaunākajam, kad viņi izgāja uz ielas, uz slidenā asfalta. - Tu saki: Zora pelnīja lielu naudu, baroja visu ģimeni, nostādīja tevi uz kājām. Bet kā viņam izdevās tik daudz nopelnīt?

Vitālijs izņēma no kabatas mutautiņu, delikāti nosusināja ar to degunu. Un pavisam mierīgi teica:

-    Viņš veda narkotikas - heroīnu un kokaīnu. Protokolam es to neatkārtošu, un jūs nekad nevarēsiet pierādīt, ka es kaut ko zinu un slēpju.

Deniss aizsmēķēja, pavisam piemirsis iecienīto iemuti. Vitālijs aizgriezās no dūmiem, kas plūda uz viņa pusi.

-    Žora aizgāja strādāt uz «Pīrādziņu», kad tēvam bija infarkts, bet mani izmeta no filfaka. Reizēm viņš pa divtūkstoš zaļajiem mēnesī nesa mājās. Mātei ziedus pirka, kad atgriezās no darba.

-        Tātad tieši «Pīrādziņā» viņš nodarbojās ar narkotikām?

-Jā.

-    Un tur līdz pat šim laikam…

-    Nezinu. Un labāk nejautājiet. Neieredzu ebrejus un narkomānus… Nevienu tik stipri neienīstu. Bet teikt tik un tā neko neteikšu.

-        Tavs brālis slauca naudu no tiem pašiem narkomāniem.

-Jā! Bet es par to naudu mācījos! Kvatročento, Kozimo Mediči, Brunelleski, Mazačo, Alberti un Giberti!… Pēc gada ar universitātes vāciņiem es varēšu aizlaisties no šejienes uz Maskavu vai pat uz Milānu, atrast pieklājīgu darbu, nopirkt māju un Klimta oriģinālu pie viesistabas sienas - tieši pēc tā Žorka tiecās. Viņš zināja, ka pats nekad nekļūs slavens, visu mūžu grozīs stūri, kamēr sajuks, bet es - es esmu gudrs, es iziešu sabiedrībā! Vai saprotat…

-    Sapratu, neņem pie sirds.

Vitālija acis samiedzās šaurās spraugās. Seja saspringa, piepūtās, vaibsti kļuva raupji. Tagad Deniss savā priekšā redzēja Žoras Starigina kopiju, šoferīti.

-     Un par kādu naudu tu domā mācīties pēdējos trīs semestrus?

-     Kaut kas ir vēl palicis, - Vitālijs iebāza roku mēteļa kabatā, pakustināja uzacis, it kā mēģinādams iegūt savu iepriekšējo seju… - Vecāki teica, lai izmācos līdz… Tur tieši tik, cik vajag, kapeika kapeikā. It kā Žorka būtu zinājis, ka tā notiks.

-   Tu laikam esi ģimenes mīlulis, - Deniss izteica savu pieņēmumu.

-   Vieglāk, lūdzu! - Vitālijs saviebās.

-    Zoru tevis dēļ nogalināja, un tu man negribi palīdzēt noķert tos pārējos.

-   Tas ir tavs… jūsu darbs, kāpēc man jāpalīdz? Brālim no tā ne silts, ne auksts.

-   Tev, protams, ir cits aicinājums.

-   Tikai nevajag, labi? Ja jūs tur mazāk kafiju dzertu, sen būtu noķēruši visus, kas jānoķer. Pilsētā narkotiku piegādātāji cits citam kāpj uz galvas, ķer klientus, izkārto noieta tirgu svešā teritorijā. Žora laikam ari bija kādam šķērsojis ceļu. Tas… Jesipenko - kur viņš strādāja? Tur ari rociet, tieši darba vietā. Tur noteikti arī ir narkotikas, ieroči. Viss, ko vajag.

Deniss nometa izsmēķi, uzmina virsū. Dīvaina padarīšana: cik daudz heroīna un citu zālīšu tiek pārdots tāpēc, lai kāds varētu kļūt par zinātnieku, mākslinieku vai ārstu, iespējams, pat par narkologu, kāds - vienkārši par normālu cilvēku. Un - vai patiešām kļūst?… Deniss to nevarēja apgalvot.

-    Vai zini, ka es varu panākt, lai konfiscē mantu, kas iegādāta nelikumīgā ceļā? Un tad ardievu tavas mācības, Milāna un Klimts viesistabā pie sienas.

Viņš zināja, ka runā galīgus niekus, bet gribējās kaut kā ieriebt šim netīras naudas izlolotajam pusaudzim.

Bet tas tikai nicīgi pasmējās.

-     Noslepkavotā radiniekam? Konfiscējiet… Ja tas ir pareizi pēc jūsu likumiem. Bet labāk atrodiet slepkavu. Un tos, ar narkotikām. Un viņiem visu konfiscējiet…

Smiekli aprāvās.

-    Es jūs visus neieredzu! Un vispār - visi cilvēki, normāli cilvēki, jūs neieredz!

Vitālijs pagriezās un gāja prom, bet Deniss palika, neveikli mīņājoties uz vietas. Viņš jutās kā apspļaudīts.

**

Deniss piezvanīja uz pilsētas NCEN1 , lai noskaidrotu vairākus jautājumus, kas viņu interesēja, un operatīvais darbinieks, kurš pārzināja sabiedrisko ēdināšanu, atbildēja bez kavēšanās.

' NCEN - nodaļa cīņai ar ekonomiskajiem noziegumiem.

-    «Pīrādziņš»? Bija tāda firma… Gribēja ierīkot lētu uzkodu tīklu: buljons, belaši, olas… Pēc tam sākās kaut kādas nepatikšanas, nogalināja viņu šoferus, direktora vietnieks aizbēga ar naudu. īsāk sakot, aiztaisīja ciet. Kādā sakarā jūs jautājāt?

-    Tāpat vien. Liecinieks viņus pieminēja, gribēju precizēt. ..

-     Ā-a-a… Nu labi. Vismaz mums attiecībā uz viņiem nekādu jautājumu nebija.

«Savādi gan,» nodomāja Deniss. «Tirgo narkotikas gandrīz atklāti, par to zina vesels bars cilvēku - un neviens viņiem neuzdod jautājumus.» Redziet, jautājumu nav! Vajadzīgs slepenais aģents prokuratūrā, lai rastos jautājumi! Tikai nav kam uzdot jautājumus, jo konkurenti pacentušies un vinu metodes ir loti efektīvas…

Viņš iegāja pie prokurora, īsi noziņoja lietas būtību, palūdza organizēt «Vezīra» ārējo novērošanu. Šoreiz viņam nebija diktofona.

Stepancovs klausījās klusēdams, ar skatienu ieurbies papīru kaudzē uz galda. Pēc dumpja uz kuģa viņš pret jaunajiem izmeklētājiem izturējās sausi un uzsvērti oficiāli.

-    Kāpēc viņi būtu jānovēro? - viņš laiski jautāja. - Vajag nevis fantazēt, bet izmeklēt: nopratināt lieciniekus, izvirzīt apsūdzību, veikt kratīšanu, konfrontāciju. Un nodot lietu. Vai pārtraukt to, kā prasa likums. Bet, ja saskatās detektiv- filmas, tad var desmit gadus novērot un fotografēt. Bet tas nav izmeklētāja darbs…

Tomēr prokurors tūlīt piezvanīja Surovcevam un lika novērot furgonu reisus, kuri piederēja «Vezīram» un

«Pīrādziņam».

-      «Pīrādziņš» likvidēts, Vladimir Ivanovič, - Deniss paskaidroja.

Stepancovs pakustināja žokļus, izteiksmīgi paskatījās uz izmeklētāju un teica klausulē:

-   Noskaidro, kas tur ir ar to «Pīrādziņu», varbūt tas jau apēsts… Tad galveno uzmanību - «Vezīram».

Pēc tam nolika klausuli, atkal pievērsās papīriem un noburkšķēja:

-    Tas viss ir muļķības. Vienkārši negribu, lai tu atkal sāktu sūdzēties.

-   Es nemaz neesmu tāds sūdzmanis… - nedaudz apvainots Deniss mēģināja attaisnoties. Bet prokurors netaisījās noskaidrot attiecības.

-    Tātad tā, - Stepancovs pacēla galvu un pirmo reizi paskatījās izmeklētājam tieši acīs. - Nedēļas divas tavā vietā pastrādās milicija: iztaustīs «Vezīru», mēģinās uzzināt, vai kaut kur nav uzpeldējuši bijušā «Pīrādziņa» īpašnieki… Mašīna ir iedarbināta un griezīsies kādu laiku stacionārā režīmā. Bet tu pa to laiku pavilksi savas pārinieces lietas. Pretošanos iecirkņa pilnvarotajam, Fedosova kukuli un piekaušanu atskurbtuvē vajag nosūtīt uz tiesu līdz mēneša beigām.

-Tam vēl laika diezgan, Vladimir Ivanovič…

-    Vai tiešām! - Stepancovs ironiski pacēla uzacis. - Tad jāgaida, kamēr tas paies?

-    Es saprotu, ja jums ir vēlēšanās, jūs vienmēr atradīsiet man kādu steidzīgu lietu, kaut ko līdzīgu Pešņera lietai. Bet pierunāt mani būs grūtāk nekā Taņu Lopatko. Es apgriezīšu to maucīgo «Vezīru» ar kājām gaisā, es raustīšu aiz olām visus, kas strādāja kopā ar Drinu. Un es noskaidrošu, kas griež leijerkasti!

Tā bija nekaunība. Uzacis tā arī palika sarauktas virs izbrīnā izstieptas sejas. Prokurors ar saspringtu ziņkāri pētīja nekaunīgo padoto.

-    Es nevienu nepierunāju, - viņš teica. - Ari tevi, Denis Aleksandrovič, netaisos pierunāt. Un neiedomājies sevi par visuvarošu Vokeru. Te nav bērnudārzs.

-   To ari es saprotu.

- Diez vai. Bet drīz sapratīsi.

Pēdējos prokurora vārdos izskanēja slēpti draudi.

***

Tajā pašā laikā Holmss ziņojumā Agejevam izklāstīja visus faktus, kas liecināja, ka Stepancovs bremzē izmeklēšanu. Un pievienoja divas diktofona kasetes.

Majors uzmanīgi izlasīja, pasvaidīja rokās kasetes.

-    Pašdarbība? Ar ko ierakstīji?

-   Ar parasto rekorderu…

-    Pašdarbība… Tas trokšņo, un ieraksta kvalitāte… Un galvenais - beigās klakšķis. Kāpēc nodarbojies ar tādām muļķībām? Tevi, cerams, vismaz neuzrāva?

Holmss samin stinājās.

-    Neviens.

-Tev laimējies. Ir bijuši gadījumi, kad pēc tādas izgāšanās cilvēki dzīvi sadedzināti.

-       Prokuratūrā nav piemērotas krāsns. Un nav ari neviena, kas dedzina.

-    Domā?

Agejevs uzlika šauras brilles bez rāmjiem un ieskatījās kaut kādos papīros.

-    Novērojumi un izsekošana parāda, ka tavs šefs regulāri sazvanās un satiekas ar Baidaku. Zini, kas tas ir?

Holmss pakratīja galvu.

-    Pilsētas dzīvokļu biroja priekšnieks. Firmas «Eglīte» īpašnieks - nekustamo īpašumu tirdzniecība. Koncerna «Apbūve» līdzdibinātājs - kotedžu ciematu celtniecība pilsētas labākajos rajonos. Tagad apgūst Kailo kalnu.

-    Nu un tad?

-        Rajona Likumdošanas sapulces kandidāts. Draugs daudziem pilsētas un rajona vadītājiem, - Agejevs monotoni turpināja uzskaiti. - Hoja draugs…

-    Kā? - Deniss iesaucās. - Hoju es pazīstu…

Un atkal majors nepievērsa viņam uzmanību.

-    Precīzāk, Hoja saimnieks. Kad no centra perspektīvā pārvietojamo māju iedzīvotāji sāk protestēt, ierodas Hoja cilvēki, baida spītniekus, piegāna kāpņu telpas, aizdedzina durvis, izmētā visur smirdošas maitas. Un «Eglītes» un «Apbūves» problēmas tiek labvēlīgi atrisinātas. Starp citu, tev zināmais Jesipenko ne reizi vien ar to nodarbojies.

-Tad, lūk, kā… - Deniss novilka.

-      Likumdošanas sapulcei tika izvirzīti vēl četri kandidāti. Ar visiem «parunāja» zēni netīros, ar asinīm notraipītos kombinezonos. Scenārijs apmēram vienāds: sasmirduši gaļas gabali, uzraksti uz durvīm, sevišķi neatlaidīgajiem piedauza ģīmi. Sitējs, starp citu, tev pazīstamais Jesipenko.

Tagad Agejevs apklusa, ar skatienu ieurbās Holmsā un klusu jautāja:

-    Domā, ka neatradīsies, kas tevi dzīvu sadedzina? Un kā vēl atradīsies. Pērn vienu tā nosvilināja.

-   Kā tad tā? - Deniss apjucis nomurmināja. - Ja jūs visu zināt, kāpēc tad neliešus nearestējat!

-Tāpēc…

Pēc neierasti garā un emocionālā monologa Agejevs atmaiga un pārgāja uz savu ierasto atbrīvoto stilu.

-Tāpēc ka operatīvo informāciju pie lietas nepiešūsi. Ja varēsi iekustināt riteni - tad darbojies. Kaut kādus faktus es tev piemetīšu. Bet tu izārdi skudrupūzni, un mēs paskatīsimies, ko viņi daris.

Majors ierasti švīkāja ar pildspalvu savā blociņā. Un zīmējums pievilka viņu, liekot aizmirst reālo pasauli.

-Tie kandidāti… Vai viņi liecinās?

-        Pēdējais, kam pārsita degunu, - noteikti liecinās. Par pārējiem nezinu. Pamēģini. Te ir visi saraksti - gan iedzīvotāju, gan kandidātu. Uzvārdi, adreses. Strādā!

-    Bet ja mani novāks? - joka pēc Deniss jautāja, kaut strādājot slepenajā dienestā, šī doma pirmo reizi pavisam nopietni ienāca prātā.

-    Nebaidies ne no viena, pasūti visus uz poda. Tu esi drošībā, aiz akmens sienas. Paskatīsimies, ko tavs Stepancovs izdarīs…

-   Viņš mani pirmo izmetīs.

-    Nekad, - ar platu smaidu teica Agejevs. - NEKAD. Es galvoju.

Un konkretizēja:

-    Pārvalde galvo.

Viņš noņēma brilles un uzlika uz bloknota ar tradicionālo sižetu. Majora Agejeva Tihodonskas grācija, deviņdesmit septītā gada rudens albums. Atklāts un bezgaumīgs porno. Nekādu meiteņu ar slaidām kājām, nekādu nimfomāņu ar «karē» matu griezumu. Prasts bābietis ar paplūdušu ģīmi, resnām, ieplestām kājām, kur tauku krokas nokarājas kā savilkti aizkari. Briļļu lēcas cenšas aizkarus atvilkt, bet velti: starp tiem - melnāks par melnu. Majors Agejevs noveco.

***

Pāri ceļam, iepretī «Vezīra» galvenajam kantorim, stāvēja patruļas mašīna ar sarkanzilām bākugunīm uz jumta. Deniss no tālienes paskatījās uz to, pagrozīja galvu un atcerējās kādu no Kravčenko-Sņetko mīļākajiem izteicieniem. Pēc tam piegāja klāt un pieklauvēja pie stikla. Stikls nolaidās; iekšā sēdēja Paršnovs ar Pikuļa grāmatu uz

ceļiem. »

- Esiet sveicināts, biedri prokuror, - sirsnīgi teica

Paršnovs, atverot durvis. - Welcome mūsu miteklī. Kafiju gribi?

-    Gribu.

Deniss iesēdās mašīnā. Leitnants atliecās, no aizmugurējā sēdekļa paņēma milzīgu krāsainu termosu un atskrūvēja vāciņu.

-    Kas par smaržu!…

-Tu man labāk paskaidro, Paršnov, kāpēc patruļas mašīna stāv šeit? - Deniss uzmanīgi izņēma no leitnanta rokām karstu plastmasas glāzīd un nostrēba malciņu.

-   Tas ir - kā kāpēc? - nesaprata Paršnovs. - Tā taču ir tava ideja, Petrovski. Vai ari tu domā, ka es brīvprātīgi te sēžu, lai celtu savu kultūras līmeni?

-      Es domāju, ka novērošanai jūs varējāt izvēlēties vienkāršāku mašīnu, bez specaprikojuma un uzraksta uz sāniem, - Deniss paskaidroja.

-   Ā-a… - leitnants novilka. - Nu tas ir jautājums Surov- cevam. Viņam citas nebija.

-    Kāpēc tieši pretī ofisam?

-      Nu ko tu man piesienies, Petrovski? - Paršnovs nopūtās. - Man pateica: stāvi šeit. Es nostājos un stāvu. Kā zemē iemiets. Nu?… Viens dzenas pakaļ furgonam pa pilsētu, otrs sēž krūmos ar ierakstu kameru - bet mana vieta ir šeit.

Kafija nekādi negribēja atdzist, plastmasas glāzīte sakarsa un apdedzināja pirkstus. Deniss nolika to uz paneļa. Viņš ļoti šaubījās, ka kāds dzītos pakaļ kādam pa pilsētu. Labākajā gadījumā varēja iedomāties vēl pāris milicijas mašīnu ar sarkanziliem specsignāliem, kas sastingušas kaut kur ieprefi «Vezīra» garāžām. Un operatīvie - tie garlaikojas, lamājot viņu, Petrovski, un pie viena visu pilsētas prokuratūru.

-    Vai grāmata interesanta? - jautāja Deniss.

-        Kautiņu pamaz, - Paršnovs paraustīja plecus. - Un neviens nedratejas… Bet tu, Petrovski, dzer kafiju. Atdzisīs.

***

Tajā dienā SIA «Vezīrs» nesagaidīja vēl vienu savu darbinieku. Kaut kur bija pazudis šoferis Goša, viņš arī Paramoņenko Grigorijs Vasiļjevičs, lielūsainais jāklis, visu Tihodonskas bufetnieču draugs un apmierinātājs. Septītā datuma vakarā viņam bija sarunāta tikšanās ar kādu Jekaterinu Piginu, oficianti no kafejnīcas «Ceļavējš»; Goša neieradās. Astotajā agri no rīta pie Gošas dzīvokļa durvīm klauvēja kaimiņš - aizņemties pāris tūkstošus līdz algai; neviens neatvēra.

Beigu beigās Goša neieradās darbā, kaut šajā dienā «punktos» veica ģenerāltīrīšanu un viņam vajadzēja izvest visu stikla taru un citas grabažas no palīgtelpām. Tīrīšana izjuka. Gošu gaidīja nopietni pārmetumi no Vaļa Valiča - bet Goša neieradās arī nākamajā dienā, un ne pēc nedēļas, ne pēc mēneša. Metāla skapītī, kur Goša pārģērbās, aiz atslēgas palika viņa darba jaka un bikses, L burta veidā sastingušas zeķes, maza ķemmīte ar dažiem tajā palikušiem matiem.

Kad pieņēma jaunu šoferi, atslēgu pie skapīša nozāģēja, mantas izmeta. Darba jakas kabatā atrada piecpadsmit dolārus un puspaciņu Golden Amerikan. Goša tā ari neatgriezās pēc šīm mantām.

2. nodala

Neiedzeniet cilvēkus stūrī

Vienkārša, dabiska darbība pārvērtās mocībās.

-    Kāds lops! Nē, ar to viss jāizbeidz…

Iešalcās ūdens tvertnē. Sakustējās plastmasas nieciņš ar gaisa atsvaidzinātāju.

Dodiks skrāpējās ārpusē pie durvīm un smilkstēja.

-    Fu, - uzsauca Maša Vešņaka. - Ej prom.

Rozā papīrs karājās uz rullīša zem jumdņa ar iegriezumu, no turienes rēgojās nevērīgi norauta maliņa ar pūkainiem kaķēniem. Slota gāja uz tualeti, pirms likās gultā ar viņu, un to norāva. Vienam kaķēnam bija norauta pusgalva, citam pakaļkājas un aste, - bet viņi tik un tā spēlējās, pūkaini un miksti kā šis papīrs, labākais papīrs pilsētā. Maša zina, viņa vienmēr ņem to savā itāļu supermārketā.

Bet papīru viņa neizmanto. Jau gandrīz mēnesi. Maša paņēma no plauktiņa vates rullīti, atdalīja virsējo kārtu, samitrināja siltā ūdenī zem krāna. Tikai vati, meitenes, nekādu papīru. Ja jūsu iemīļotais puisis principiāli strādā uz sauso, ja viņam patīk urbt pakaļējo eju, bet beigt viņš beidz tikai tad, kad jūs sākat kaukt - aizmirstiet par papīru, meitenes, pat ja tas ir labākais papīrs pilsētā no «Rapallo» veikala. Jūs slaucīsieties ar mitru vati un katru reizi ieliksiet speciālu svecīti, lai taisnā zarna nesaplīstu pavisam un neizkristu pa gabaliem podā.

Maša izlietoto vati iemeta atkritumu spainī. Nomazgāja rokas un, kā ieradusi, savilka gūžu muskuļus, lai saturētu iedomāto monētu. Sajūta tāda, it kā pārspiestu kapsulu ar skābi. Viņa saķēra izlietnes malu ar rokām un pastāvēja, gaidot, kamēr pāries sāpes. Svecīte beidzot bija izkususi, sāpes mazinājās.

Dodiks sāka smilkstēt.

- Apklusti, - Maša teica.

Viņai negribējās iet ārā no šejienes. Te, aizslēgtā telpā, viņa jutās vairāk aizsargāta, jā, un ari iešana sagādāja ne mazums neērtību. Ko vēl izdarīt? Maša novilka kreklu un noslaucījās ar kosmētisko salveti. Paskatījās uz sevi spogulī. Mazas krūtis, galiņi tikko manāmi pacēlušies virs izcilnīšiem; pārāk mazas, lai Slota varētu vidū ielikt savu locekli un iztaisīt «lokomotīvīti tunelī». Iekritis vēders, līdzīgs apaļai bļodai, kuras malas veido krūšukurvja velve un iegurņa kauli, un te nu kājas, slavenās Mašas Vešņakas kājas, A klases eksporta prece. Divi pamatīgi zilumi gūžu augšējā daļā, kroplīgi zili plankumi uz ceļiem, kuru dēļ jāvalkā tumšas zeķubikses, kuras jau 96.-tajā visi izbrāķēja un aizmirsa.

Ceļgali manāmi pietūkuši. Nu jā, Mašai Vešņakai reizēm nākas rāpot uz saviem slavenajiem eksporta celī- šiem draudziņa Slotas priekšā, tajā pašā laikā darot visādas tādas lietas, strādājot vaiga sviedros. Starp citu, seja. Kas tur mums ir ar to seju?… Maša pārvilka pār pieri un vaigiem ar svaigu salveti. Tas nelīdzēja. Viņas sejai līdz pilnībai bija tālu: pārāk slīpa piere, plati vaigukauli, neizteiksmīgas uzacis. Bet tā bija interesanta, velns parāvis, šo seju slepus apskatīja kā kaut ko tādu, par ko jākaunas, bet kas pievelk, viņu vai apēda ar acīm, aprija… bet dzeltējošais plankums zem labās uzacs tomēr nav nekas šarmants. Un vēl šī saspringtā rieva ap muti, kas parādījusies, visu laiku ciešot sāpes. Reizēm Slotas galvā kaut kas atslēdzās, viņš iebrauca ar lielajiem pirkstiem viņai mutes kaktiņos un vilka uz sāniem, it kā gatavotos tos pārraut, reizēm ar plaukstu aizspieda muti un degunu, skatījās ar izklaidīgu smaidu (viņa jūt, ka pagale kļūst smagāka un cietāka). Reizēm vienkārši sit pa seju. Parastais minēts «salūts» tagad Mašai Vešņakai liekas kā maigs glāsts. Viņas draudziņam Slotam laikam arī - tāpēc šis to jau sen vairs nepraktizē.

Grīda auksta, Maša jau ilgi jutās nosalusi.

Viņa uzmeta uz pleciem vēl silto kreklu. Viņa kreklu, kas pievilcies ar sviedru un cigarešu dūmu smārdu. Tepat nolikti viņa džinsi, svīteris un apakšbikses. Taisni brīnums, ka Slota vēl iet dušā, pirms liekas ar viņu gultā. Pat neērd

kļūst. >

Viņi taču bija salabuši, jā. Divas nedēļas jau, kā viņš teica: «Atvaino, Maš, es uzvedos kā lops, vienkārši ļod nobijos, pat nezinu, kas man uznāca!» Vēl teica: «Bez tavas atļaujas es vairs pat pirkstiņu nepieduršu.» Tajā naktī viņa atļāva sevi aiztikt ar pirkstu, ar visiem pirkstiem, ar visu ko, un arī pati pieskārās viņam. Maša domāja, ka izžmiegs viņu sausu, izspiedīs kā citronu. Domāja, ka viņš raustīsies orgasmā kā paranoiķis, rēks, izlieksies kā tiltiņš, - un tad viņa beidzot varēs viņam iespļaut sejā, tāpēc ka Slota patiešām ir neredzēts dzīvnieks, un viņš neko viņai nevarēs izdarīt, pat nesapratīs neko, šis lops, āzis tāds. Bet viņiem nekas nesanāca. Slota centās, tomēr nekas nesanāca, ar tādiem pašiem panākumiem viņš varēja viņā stumt izlaistu gaisa baloniņu.

Viņš vairs nemācēja normāli, pa labam.

Viņš bija pamēģinājis jēlu cilvēka miesu un vairs nevarēja ēst spinātus.

Svīteris bija ļoti silts, Islandes. Maša pati viņam nopirka (kad? neatceras). Džinsi netīri, vienkārši šausmas. Kabatā kaut kas smags. Šķiltavas. Pistole. No tās nāca skābena dzelzs smaka; no stobra tāds kā deguma smārds, tipiska vīrieša smaka. Maša nezināja, kā pistoli sauc. Un vai tajā ir patronas.

Trešajā vakarā pēc samierināšanās viņi sastrīdējās. Nav svarīgi, par ko. Viņa vienkārši neizturēja, pateica viņam visu, ko domāja par viņu. «Tagad tu kļūsi par homoseksuālistu, ja tevi nepiebeigs.» Nu, kaut ko tādā garā. Viņš tikko kā bija sēdējis uz dīvāna (bumbiņa atkal nekur nelidoja) un tagad skatījās uz viņu gandrīz vai vainīgām acīm. Un pēkšņi ar roku saķēra viņas seju, saņurcīja, ar pakausi trieca pret plato, griezto atzveltni. Bet pēc tam izvaroja. Viss viņam sanāca, bez krēma, bez eļļas, it kā sienā dzītu naglu.

Dodiks gaudoja aiz durvīm.

-   Klusu, klusu, - Maša teica. - Nomierinies, mans labais.

Kā dabūt aptveri? Kinofilmās aptveres gandrīz vai

pašas krīt rokās, pat nepaspēsi neko saskatīt. Bet šeit… Loģiski spriežot, kāpēc lai Slota nēsātu līdzi nepielādētu pistoli? Tik tiešām.

-   Ts-s-s, Dodik, klusu.

Viņš nepamodīsies. Viņš ir izpumpējies pilnīgi, tas ir fakts. Visa viņa enerģija, viss tas baltais glumais draņķis kopā ar izkusušo sveci tagad šaurā straumītē notek gar viņas kājām (eksporta variants, A klase). Pat ja arī pistole neizšautu, viņš tik un tā nepamostas, varēs atgriezties uz šejieni un nolikt pistoli vietā. Līdz nākamajai reizei. Patronas dabūt nav problēma, tikai jāzina - kādas. Ir 9 milimetru. Ir 7 milimetri. Vai pieci? Varēs paņemt dažādas, no katras pa trīs. Viņai daudz nevajag. Un viņam nevajag.

Maša Vešņaka saspieda pistoli ar abām rokām, notēmēja iedomātajā galvā. Galvā ar sapinkātiem matiem, atvērtu muti, guļošā galvā uz spilvena.

Spilvendrānu viņa sadedzinās. Spilvenu arī. Un segu vajadzēs sadedzināt. Izvest no pilsētas un sadedzināt. Ielikt čemodānā? Kādas muļķības. Ar čemodānu vilcienā, pēc tam cauri stacijas ciematam, pēc tam mežā. Savākt malku. Šarmanta garkājaina meitene ar čemodānu vāc mežā malku. Un kas var galvot, ka malka būs sausa? Pēc tam sakraut ugunskuru un uz tā uzlikt spilvenu un segu. Šarmanta garkājaina meitene, kura… Nē, nē.

Bet ķermenis? Ko darīt ar ķermeni?

Iznest pa daļām un samest atkritumu urnās pie pieturām. Šodien labo roku, rit kreiso. Galvu parīt. Rumpi sadalīt četrās daļās. Viens, divi, trīs… septiņi. Jau nedēļa. Paliks viņa kājas un tas, kas starp kājām. Pa nedēļu tas viss sāks smirdēt, dzīvoklī nevarēs ienākt. Apģērbu, pat veļu nāksies slēpt skapī, aiz atslēgas, ietīt lavandas papīrā. Tad vēl pazvanīt draugiem un uz darbu, pateikt, ka saslimusi ar vējbakām. Bet kur viņa sadalīs ķermeni? Virtuvē uz grīdas? Apakšējiem kaimiņiem būs ko brīnīties, kad ieraudzīs sarkanu plankumu savos griestos. Teiksim tā - būs šokēti. Bet ja vannā, šeit? Labi, nedēļu viņa nemazgāsies. Veselu nedēļu. Labi, lai tā būtu.

Bet pēc nedēļas vai daudz ātrāk Rodiks, bet varbūt Hojs atskries, kaut kas te nav tā. Viņi meklēs Slotu. Viņi pat neies vispirms uz Slotas dzīvokli, viņi nāks uz šejieni. «Kādas izskatās tās vējbakas, Maša? Atver ātrāk, skuķi.»

- …Vai tu aizvērsies vai ne, ķēms? - Maša sakliedza. Dodiks uzreiz pārstāja kaukt, nagi noskrapstēja uz linoleja, aizejot no durvīm.

Maša atcerējās Tatjanu Drubiču filmā «Assa», kā viņa ievēla Govoruhinu vannā, pēc tam pārģērbās, bet mentene stāvēja viņai aiz muguras, muļķe tāda, gatavā ķēve, pārbaudīja apģērbu, ārdīja vīles. Pēc tam Drubiča jautāja: vai drīkst izmazgāt krūzīti?… Drīkst, drīkst. Cik garlaicīgi. Kāda velna pēc tas vajadzīgs? Nē, nav vajadzīgs!

No tā laika Maša gulēja ne vairāk kā četras stundas diennaktī. Slota nāca katru vakaru, atvēra durvis ar savu atslēgu, nesasveicinājies devās uz virtuvi, ēda, kas tur bija. Pēc tam apsēdās uz «brilles», smēķēja tualetē. Pēc tam mazgājās. Pēc tam uzkrita viņai. «Tad saki man, kas es esmu? Homiķis…» Viņš apliecināja sevi. Caur viņas anālo atveri. Kas tur ir, viņas pakaļā? Nekā, izņemot mežonīgas sāpes. Bet viņam viss vienalga, galvenais, lai viņai sāpētu, tad viņa loceklis stāv. Kādreiz jaunu izjūtu meklējumos Slota pie peņa piesies nazīti. Tik tiešām piesies. Lai atklāti izdrātētu aknas vai liesu, tas tik būs vareni.

Aizbēgt?…

Tieši tagad?

Nē, Maša Vešņaka, meitene ar monētu šaurajā pakaļā, ne no viena nebēgs.

Bet kāpēc viņa nevarētu uzspļaut savai monētai un mazliet paskrieties?

Patiešām - kāpēc? Savas dzīvības glābšanas pēc?

Tāpēc. Tāpēc ka neaizbēgs. Bez šaurās pakaļas Mašai Vešņakai vēl ir galva uz pleciem, un šī galva var izskaitļot šādus tādus variantus. Maša paliks bez darba, bez dzīvokļa, bez naudas. Nakšņos stacijās. Mazgāsies no rītiem sabiedriskās tualetēs un mazgās savu veļu aukstā ūdenī. Atdosies komandējumā iebraukušiem vīriešiem, lai iznāktu zupai un cīsiņiem. Smieklīgi, vai ne? Konkursā uz «Rapallo» viena pārdevēja vietu pieteicās trīsdesmit trīs meitenes. Kad Mašai visa pūļa priekšā paziņoja, ka viņa ir pieņemta, pārējās trīsdesmit divas novēlēja viņai - cita domās, bet cita skaļā balsī - pakļūt zem mašīnas, pakārties, noslīkt mēslos.

lai iepūš. Viņa vēl brauks vasarā stažēties Riminī uz firmas rēķina…

Kājām kļūst vēsi, laiks iet gulēt, nogulēt savas četras stundas. Maša vēlreiz paskatījās spogulī. Seja, kas skatījās pretī, bija smaidoša, tagad viņa sev patika. Kaut kas viņu apspīdēja no iekšpuses, gluži kā uguntiņa ķīniešu lukturītī. Kaut kāda doma.

Maša iebāza pistoli atpakaļ džinsos. Atvēra durvis un izgāja koridorā. Sameklēja skapī tīru naktskreklu, īsu, līdz pusgūžām, ar muļķīgām mežģīnītēm. Tikko pacel rokas, lai sakārtotu matus - viss redzams. Šis krekls glabā ne mazums atmiņu. Slotam kādreiz tas patika, teica, lai nenovelkot, kad viņi divatā ņēmās pa gultu. Viņš nekad neaizvēra acis, mīlēja skatīties, pētīt, viņam patika līst zem apģērba. Maša atļāva. Pludmalē, kad abi stāvēja rindā pēc kolas, viņa pati ieskatījās Slotas peldbiksēs. Muļķe. Viņai tas patika.

Beigu beigās Maša paņēma citu kreklu, parastu. Uzvilka un pavēra guļamistabas durvis. Slota gulēja uz vēdera, apķēris spilvenu ar rokām. Gulēja. No virtuves atskrēja Dodiks un ar auksto degunu piedūrās kājai. Ir nu gan, asinis jūt pa kilometru.

-    Vietā! - Maša pavēlēja.

Doma bija šāda: viņa nevienu nenogalinās. Pad - ne. Lai ar Slotu tiek galā viņa draugi. Piemēram, Rodiks. Maša Vešņaka tikai pateiks, kur vajag, pastāstīs par to lietu, visu pateiks, pa stundai un minūtei - ar Slotas paša vārdiem. Kā šoferi lūgušies nešaut, tāpēc ka vienam bērni, otram tēvs sirdsslimnieks, bet cita pelnītāja nav, un kā Slota teicis: «Lai nodek puiši, dzīvojiet,» - un izšāvis. Bet pēc tam Drinam jautājis, vai viņš negrib sev satecināt siltu krūzīti? Pats Slota noteikti zina daudz vairāk - ne tikai par sevi, bet par visiem. Par to pašu Rodiku. Tāpēc Rodiks centīsies Slotu novākt, pirms to noved līdz prokuratūrai.

Kad Maša likās gultā, viņš nemierīgi sagrozījās un miegā noburkšķēja:

-    …tikai pamēģini… tā… uz kurieni.

Maša sastinga. Gaļas un kaulu kalns. Velns ar viņu… Nogalināt tūlīt pat Iespļaut nedzīvās acīs. Uzsēsties viņam virsū un izčurāties tieši rīklē. Un neko neslēpt, lai visi redzētu, visi zinātu, ka viņa, Maša Vešņaka, izcila meitene, tomēr piebeidza savu draudziņu. Un kā piebeidza!…

Gaļas un kaulu kalns.

Apvemties var.

Nē…

Tas izmeklētājs, tāds garš, tievs. Slota stāstīja. Teica: «Mīzējs no prokuratūras atnāca.» Kā viņu sauca?

Pe, pe. Petrovs? Pirogovs? Pistonovs? Petrenko?

Petrovskis. Labi, lai būtu Petrovskis. Kaut kāds Petrovskis pratināja viņu sakarā ar Gazika Dimirčjana dzimšanas dienu. Garš un tievs Petrovskis. Kur viņš sēž, kādā prokuratūrā? Apgabala? Pilsētas? Rajona? Un cik Tihodonskā rajonu?

Daudz.

Bet tas nav nekas briesmīgs. Beigu beigās ir taču telefons, ir vārdiskās elektroniskās uzziņas galvenajā pastā, ir organizāciju saraksti, tikai seši tūkstoši par uzziņu. Un nekādu rindu.

Un ko pēc tam viņam teikt?

Labdien, mēs neesam pazīstami, esmu ašā meitene, kas var celt un var nest, gribu iespundēt savu draudziņu, kas mani izdrātēja pakaļā.

Labdien, es runāju no taksofona, man nav laika, man pakaļ dzenas mans bijušais draudziņš, kas figurē kādā no jūsu lietām. Man steidzami jums jāpaziņo kaut kas svarīgs.

Labdien, man ir informācija Jesipenko lietā, man jūs jāsatiek neitrālā teritorijā, esmu gatava pat parakstīt protokolu, ja jūs man garantējat drošību… Un ja apsolāt mani nedrātēt, kur pagadās.

Mašas seja uz spilvena spīdēja kā ķīniešu lukturītis.

Viņa zināja, ka atradīs viņu. To tievo un garo.

***

-    Proša, vai esi kādreiz dzirdējis, ka kafejnīcā pārdotu narkotikas?

Proša svarīgi sakārtoja brilles uz deguna. Viņš neapvainojās, jo zināja, ka runa nav par «Kosmosu» un par viņu pašu. Viņš jau bija pieradis, ka pie letes piesēžas prokuratūras izmeklētāji saburzītās žaketēs, ar acīm redzamām neizgulēšanās pazīmēm sejā - un uzdod negaidītus jautājumus.

Proša atbildēja, taisot putas kafijas tasītē:

-   Pat pa televizoru redzēju. Šķiet, tas bija par «Kolombo».

-     «Kolombo» mani neinteresē, - teica Deniss. - Pie mums Tihodonskā - vai esi dzirdējis?

Viņa priekšā uz letes tika nolikta krūzīte ar stipru dubulto kafiju. Proša paņēma pārpildīto pelnutrauku, izbēra atkritumu spainī un nolika atpakaļ. Deniss pacienāja viņu ar cigareti.

-    Narkotikas ir tāda lieta, ar kuru ļoti grūti cīnīties, - Proša teica, izņemdams no paciņas «gitanu». - Narkotikas ir visur un vienmēr. Bija un būs…

-   Jā, - nepacietīgi noteica Deniss. - Vai esi par tām ko dzirdējis.

-     Vieglāk atradināties ēst, dzert un ar seksu nodarboties, nekā atmest to lietu. Pēc sevis zinu.

Deniss klusēja.

-      Bet cilvēki… viņi visi vienādi: gan Mn skavā, gan Bogotā, gan Tihodonskā, - turpināja Proša. - Ja kādam vajag narkotikas, viņš tās atrod.

-   Ko tu te asti luncini? - Deniss neizturēja. - Vai es tevi nopratinu, vai? Starp citu, ja nopratinātu, tad tava aste būtu nocirsta!

-      Par astes nociršanu es neko neesmu dzirdējis, - diplomātiski atbildēja Proša. - Bet par mēles nogriešanu gan. Vai arī par galvas noskrūvēšanu. Un arī tas - tikai par mēles palaišanu.

Viņš akurāti piestūma Denisam tasīti.

Izmeklētājs pavīpsnāja.

-Tu vēl atceries kolumbiešu kaklasaiti!

Proša nepievērsa uzmanību mājienam.

-    Astoņdesmito gadu beigās te viss bija citādi: stāvēja kabīnites, bet pussprāgušās grillētās vistas neviens neņēma, toties pilnā sparā pīpēja zālīti, «lidoja pa gaisu», «staigāja pa orbītu». Bārmenim Toļikam zem letes stāvēja grozs ar parastajām sērkociņu kastītēm, kastītēs bija anaša, viņš tirgoja tās par četriem pieciem dolāriem gabalā. Nekādu problēmu nebija, milicija netraucēja, vecais saimnieks nespēja vien saskaitīt ienākumus. Pēc tam ne par šo un ne par to Toļiku piekāva kaut kādi huligāni, viņš mēnesi nogulēja ģipsī un tad steidzīgi aizgāja no darba, saimniekam pēkšņi nodega vasarnīca, kafejnīcu tūlīt pārdeva, kabīnītes nojauca, novāca… Pilnīga rekonstrukcija. Eiropas līmeņa remonts. Lūk, tādas tās liedņas.

-    Bet tagad?

Proša paraustīja plecus.

-    Kas tagad? Kafija, kūciņas, sardeles. Ja dienā izdzer divas pudeles konjaka - ari tad ir labi. Jaunais īpašnieks dzīvo Stepņanskā un viņa bizness ir tur, viņš sen šo «Kosmosu» būtu pārdevis, ja vien atrastos piemērots muļķis. Tāda veida kafejnīcu pilsētā ir labi ja desmit, bet visās pārējās tirdzniecība iet no rokas. Ja pats saimnieks ir slinks un baidās sasaisddes ar «zālīti», lai nāk dīleri un drgo.

-   Vai toreiz, astoņdesmitajos, tu strādāji šeit? - jautāja Deniss, malkojot kafiju.

-      Nē. Kas strādāja «Kosmosā», tas vairs aiz letes nestāvēs - uzsācis savu biznesu…

-    Vai pūst izgāztuvē.

-     Var būt arī tā, - Proša nesāka strīdēties. - Nabaga Toļiks vēl tagad tikko spēj pavilkties.

Deniss izdzēra kafiju, nolika piectūkstoš rubļu zīmi uz šķīvīša. Piedāvāja Prošam vēl cigareti, bet tas atteicās.

-    Bet par kafejnīcu «Labinka» esi kaut ko dzirdējis?

Proša paņēma priekšautu no krēsla un noslaucīja

rokas.

-    «Labinka»… Kas tur pie letes? Ašots? Gena?

-    Iraklijs.

-     Nezinu. Ja ari zinātu, diez vai varētu tev kaut ko pastāstīt. Kāpēc?… Bet tu pats, Denis, - saki godīgi - kādreiz esi pīpējis? Vai ostījis?

Deniss iesmējās un pakratīja galvu.

-    Nevar būt, - Proša noteica. - Neticu. Pat izlaidumā?

-    Izlaidumā vīnu dzēru. Pēc tam bija ļoti slikti.

-    Pietiek muldēt.

Proša sakārtoja brilles uz deguna un sazvērnieciski piemiedza aci.

***

Lieciniekus no Agejeva saraksta Petrovskis uz prokuratūru neizsauca - nopratināja darbā vai mājās. Pavisam bija divpadsmit cilvēki, bet liecības deva tikai četri. Vispār viņš negaidīja pat to.

Akurāti sastiprinājis protokolus ar saspraudi, Deniss ielika tos «diplomātā». «Noņem kopijas,» Holmss ieteica. «No visiem šīs draņķīgās lietas materiāliem noņem kopijas. Un noslēp. Vai maz kas var atgadīties…»

Uz prokuratūru viņš atbrauca ap trijiem. Taņa Lopatko pīpēja koridorā, atbalstīdamās pret palodzi.

-    Sveika, - teica Deniss. - Hulio pie sevis?

-    Stāsta, ka aizbraucis.

-    Uz ilgu laiku?

-    Nav ziņojis.

Krāsojums atkal nozudis no viņas sejas. Un balsī skan kādi dzelžaini, auksti toņi.

-    Kā vispār ir ar tavām lietām?

-    Viss kārtībā, - atteica Taņa un pagriezās pret logu. Deniss gāja uz savu kabinetu. Uz gridas gulēja divkārt

salocīta papīra lapa - kā redzams, pastumta zem durvīm. «Kaut kāda persona pa telefonu jautāja pēc D. P.» Rakstīts steidzīgi, nevīžīgi.

-    Kas to rakstīja?

Deniss pavēra durvis, bet koridorā neviena vairs nebija. Tikai zilas dūmu stīdziņas virmoja gaisā.

Viņš apsēdās pie galda, iešuva lietā protokolu oriģinālus, bet kopijas ielika slidenā plastmasas mapē, pēc tam iegāja fotolaboratorijā un iebāza to maisā ar lupatām. Diez vai kāds te līdīs tuvākajos desmit gados. Drīzāk jau te neviens vispār neieskatīsies, sadedzinās, un viss.

Pēc tam Deniss izskatīja materiālus par «Vezīru». Prokuratūrā ienākošās ziņas liecināja, ka novērošana noris sekmīgi, tajā iesaistījies ne mazums cilvēku, un viņi strādā, rokas nenolaiduši. Bet vairāk neko tās ari neliecināja.

«…š.g. 11. novembri darba diena SIA «Vezīrs» sākās 8.45, beidzās 17.00 …krāvēji un šoferi pusdienas pārtraukumu pavadīja garāžā, centrālā ofisa darbinieki gāja pusdienot uz «Labinku»… noliktavā iekrautas divdesmit kastes, pa punktiem izvadātas divdesmit kastes… nekā aizdomīga, kas prasītu padziļinātu pārbaudi, dienā nav atgadījies…»

Mašīna palaista, tā griežas, izmantojot cilvēku un materiālos resursus, bet kotlešu gaļas vietā rezultātā rodas tikai sūdi. Šodienai parasta aina, un neviens neuzdod jautājumus, kāpēc tā notiek?

Tāds jautājums nodarbina tikai Denisu, bet ari viņam galvā dzimusi domiņa: kāpēc viņam vajag vairāk par visiem? Nē, patiešām - kāpēc? Viņi ar Valēriju sarunāja šovakar pasēdēt «Kosmosā». Denisam vēl jāpaspēj iegriezties mājās, ieiet vannā, izmazgāt galvu, noskūties, apžā- vēties, papusdienot… Vēl sasveicināties ar māti un izvest pastaigāties Džodiju. Vai viņam ir tīrs krekls? Vai vajag gludināt? Lūk, tā ir problēma! Bet visas tās «Eglītes», «Vezīri», «Labinkas», furgoni un Hojs - kāda velna pēc viņam to vajag?

Un Stepancovs - vispār ņemot, kāpēc viņš Denisam vajadzīgs? Viņu amatā iecēluši augsti priekšnieki, viņu uzmana Pobedenijs un visa prokuratūras vertikāle, ieskaitot pašu ģenerālo! Ja jau viņš visus apmierina, kāpēc jaunam izmeklētājam Petrovskim un valsts drošības leitnantam Holmsam jābojā sev nervi un jāmeklē nepatikšanas?

Vēl jo vairāk tāpēc, ka Stepancovs nav mafiozs vispārpieņemtā nozīmē: viņš nav iestājies noziedzīgajā organizācijā, nav zvērējis ar asinīm, par viņu nav galvojuši «krusttēvi», viņš nekad nav piedalījies slepkavībās… Stepancovs ir savas sociālās Sistēmas produkts: bijušais komunists, bet tagad - pārkārtojies demokrāts, viens no nomeklatūras kastas vadītājiem - saliedētiem un nobriedušiem, kuri zina, ar ko dzert, kam pakalpot un izlīdzēt, kam bez vārdiem pakļauties. Ja mafijai pieskaitītu pašu Sistēmu, tad viss nostātos savās vietās, un pat īpašu misiju pildītājs aģents Holmss nevarēs atskaitē uzrakstāt secinājumus, lai viņu neuzskatītu par jukušu. Tad - kāpēc tas viss?

Kas viņam bija zvanījis? Valērija, cita neviena nav, kas zvanītu.

Vēl ir mamma, bet viņas balss neizraisītu asociācijas ar kaut kādu «personu». Varbūt vakara programma tiek atsaukta? Varbūt viņa gribēja atgādināt, lai viņš nenokavē? Varbūt gribēja vienkārši sasveicināties. Droši vien.

Deniss piezvanīja Valērijai uz darbu? Aizņemts.

Šodien Valērija varbūt pēc kafejnīcas uzaicinās pie sevis uz mājām. Rādās, ka tā arī būs. Viņš, kā vienmēr, pavadīs viņu, kamēr aizies - pulkstenis būs jau vienpadsmit. Viņa uzaicinās ienākt uz kafijas tasi, un viņai kaut kur ir pudele Rīgas balzama - viņa pati teica; tātad būs kafija ar balzamu, tas jau ir tuvāk patiesībai. Tad viņš piecelsies no galda un noskūpstīs viņu. Abi ir vairākas reizes skūpstījušies skolotāju istabā, bet tas bija iznācis kaut kā nejauši, nenopietni. Deniss pat nepaspēja izgaršot viņas lūpas. Un tā - viņš meiteni noskūpstīs. Ļoti nopietni. Lai Valērija saprastu, kas par lietu, bet, ja viņai būs kādi iebildumi - nu, teiksim nobīsies, - viņa varētu teikt: atvaino, es jūtos nevesela. Vai: jau vēls, man rīt agri jāceļas. Deniss to saprastu. Tikai - viņa tā neteiks. Viņi skūpstīsies, pēc tam viņš ar roku sameklēs slēdzi uz sienas un izslēgs gaismu. Tas būs pēdējais ķīniešu brīdinājums.

Pēc tam viņš teiks: «Es tevi mīlu, Valērij.»

Nē, «Valērija», izklausās pārāk oficiāli, gari, divas zilbes ir par daudz. Ļera, Vaļa? Nē. Labi, var arī nesaukt vārdā.

Pēc tam vajadzēs kaut ko izdomāt ar gultu. Kad Denisam bija darīšana ar meitenēm no «Intūrista», varēja iekārtoties uz pārsega vai pat uz grīdas. Viņš taču neņems mīļoto meiteni koridorā, uz cietā sintētiskā gridceliņa? Vajadzēs uzklāt gultu. Viņš mīņāsies uz vietas kails, viņa locīs pārsegu - un liks uz krēsla malas. Kaut kas traks.

Labi. Kails… Vajadzēs vēl novilkt bikses un zeķes. Mīļotās meitenes priekšā. Tad, kad tavs loceklis jau stāv. Vai otrādi - nokarājas no uztraukuma. Bet Valērija laikam jau ir redzējusi šīs vīriešu padarīšanas ne tikai bildēs un videofilmās - kāpēc gan satraukties? Nav par ko. Bet pēc tam priekšā būs vēl pats galvenais… «Mīļais, lai viss būtu labi», lūk, kā tas saucas. Cietais loceklis iedursies viņā, Deniss saņems viņas krūtis, un kad beigs, viņa ies dušā, redzēs, kā sperma saveļas bumbiņās, aizķeras matiņos. Un viņai kļūs skaidrs, ka viņš ir tāds pats kā citi.

«Tas viss ir nieki,» nodomāja Deniss. Pat smieklīgi. Viņš grib viņu, neskatoties ne uz kādiem apstākļiem: galvenais, lai Valērija arī viņu gribētu. Uz visu pārējo nospļauties.

Uz Stepancovu un Surovcevu - nospļauties. Uz Parš- novu, kurš ierakstīja raportā: «Dienas gaitā krāvēji atgriezās pusdienās un pēc tam atkal aizbrauca uz darbu», - ari nospļauties.

Deniss vēlreiz zvanīja Valērijai uz darbu, bet tur joprojām bija aizņemts.

Vēlreiz. Pi-pi-pi-pi, sveiki, Bananān. Aizņemts.

Viņš atvēra piezīmju grāmatiņu, lai pārbaudītu skolas telefona numuru, izstiepa roku, atkal grasījās paņemt klausuli, - bet telefons iezvanījās pats.

-    Hallo, labdien. Man vajadzīgs Petrovskis, - bija dzirdama, paklusa, melodiska balss. Bet ne Valērijas. Zvanīja vulgāra sieviete, Deniss varēja par to galvot. Kaut kāda palaistuve.

-     Es jūs klausos, - viņš ierasti atsaucās. Nākamajā mirklī viņš pārtrauca analizēt balss tembru un runas manieres.

-   Es Jesipenko un pārējo lietā. Man ir svarīga informācija. Mums vajadzētu satikties.

Pārējie. Ja tās nav lamatas, kas tad? Joks?

-    No tā ļoti daudz kas atkarīgs. Gan jums, gan man… Tikai lai neviens neko neuzzina.

Deniss iedomājās Hoja draudzeni, kaut kādu pērtiķvei- dīgu bruneti, kas patiaban runā klausulē caur ruporveidā saliektu plaukstu, un viņu pašu - izlaidušos uz dīvāna līdzās ar cigareti rokās.

Pēc pusstundas Deniss tomēr sazvanīja skolu - tikai tāpēc, lai pateiktu.

-    Šodien nekas nesanāks.

-    Kāpēc? - Valērija brīnījās.

-      Man… vajag, īsāk… Slīdošais grafiks. Steidzama lieta.

-    Saprotu, - viņa vēsi atteica.

-    Es piezvanīšu rit, - Deniss apsolīja.

Viņš tikai ar pūlēm savaldījās, lai nemestu klausuli pret aparātu… Nav vairs ne par ko jāuztraucas: kafija ar balzamu, maigā, sārtā āda, pēdējais ķīniešu brīdinājums - tas viss aizlidoja pie velna. «Šodien vai nekad,» bija teikusi vulgārā meiča pa telefonu. «Viss ir pārāk nopietni, un es speciāli izvēlējos šo vakaru, lai neviens man nesekotu.»

Kam viņa vajadzīga? Un kāpēc viņa nevarēja izvēlēties citu vakaru?

Šodien vai nekad. Viņa ierosināja dkdes kādā no moteļiem uz Dienvidu šosejas, bet tas bija variants, kas domāts pilnīgam idiotam. Deniss izvirzīja savu, un, ja viņa būtu atteikusies, viņš pasūdtu meiču pie velna. Bet viņa piekrita.

Deniss ieslēdzās, nodzēsa gaismu un sēdēja klusu kā pele, ieklausoties, kas notiek aiz durvīm viņa mikropasaulē. Pēc sešiem sāka klaudzēt durvis un skrapstēt atslēgas. Šļūcošā gaitā uz kāpnēm aizgāja Vasja Kravčenko, maigiem soļiem uz izeju aizslāja Sņetko, skumji aizklaudzināja Taņas Lopatko papēži.

Jau ap septiņiem mājup sataisījās Kruss.

-    Vai kāds vēl ir vai slēgt ciet? - kā jau pienākas pēdējam, viņš skaļi noprasīja un drošības dēļ paraustīja kabinetu durvis. Iečīkstējās trepes, lejā noklaudzēja lielās ozolkoka durvis.

Deniss palika viens. Tieši septiņi. Viņš visu bija precīzi aprēķinājis.

Neapģērbies viņš izgāja cauri fotolaboratorijai, atvēra melnās ejas durvis un izslīdēja starp plauktiem neapgaismotā trepju telpā. Nokāpis pa dzelzs trepītēm, devās nevis uz izeju no pagalma, bet gan dziļāk pagalmā, kur starp šķūnīšiem bija šaura eja, kas noveda pie kafejnīcas «Stārķis». Pie marmora kāpnītēm skrēja meitene pieguļošā dārgā kašmira mētelī, ar cieši apsietu melnu lakatiņu galvā un skatījās uz visām pusēm.

-    Labdien. Jūs mani gaidāt?

Meitene strauji pagriezās. Mīlīgajā sejiņā parādījās atvieglojums. Šķiet, meitene, viņu pazīst. Jā, un Denisam likās, ka ir kaut kur viņu redzējis.

Pēc neilga laika abi pa to pašu ceļu atgriezās prokuratūrā. Petrovskis palīdzēja meitenei izspraukties cauri plauktiem, aizslēdza durvis un ieveda viņu kabinetā. Tagad varēja ieslēgt gaismu.

Samiegusi acis, nepazīstamā novilka mēteli, atsēja lakatu, atlaižot matus lidz pleciem. Deniss uzreiz pazina viņu.

-Jūs bijāt lieciniece Dimirčjana lietā. Vesnova, liekas?

-    Vešņaka. - Negaidot uzaicinājumu, viņa apsēdās uz krēsla, pārmeta kāju pār kāju, uzmeta ciešu skadenu izmeklētājam.

Deniss saviebās. Vulgāra, neaudzināta, bet iedomājusies par sevi velns zina ko…

-    Es klausos, - viņš vēsi teica. - Kāpēc tāda noslēpumainība?

-Tāpēc, ka es gribu dzīvot, - meitene paskaidroja. - Jums jāapsola, ka mans vārds netiks pieminēts nevienā jūsu papīrā.

-Tas nav iespējams, - Deniss pakratīja galvu.

-    Viss ir iespējams starp cilvēkiem. Un visu ko var sarunāt…

-    Jūs neesat atnākusi pareizā vietā. Izmeklētājs vienmēr pieraksta liecības. Citādi nevienai pratināšanai nav jēgas. Ja negribat dot liecību - ejiet prom.

Deniss saērcināts paskatījās pulkstenī un nodomāja, ka viņš šai meičai labprāt palīdzētu ar kājas spērienu pa pakaļgalu. Maša Vešņaka iekoda lūpā un pēkšņi izgrūda nikni un skali:

-     Bet kur pavēlēsiet man iet - pie tā smerdeļa? Vai uzreiz uz krematoriju?… Es atnācu pēc palīdzības, bet jūs mani dzenat prom!

Deniss nepakustējās. Viņš skatījās meičas sejā un klusēja. Gaidīja, kad viņa sāks raudāt, pēc tam nomierināsies - un tad sāks runāt par lietu.

Bet Maša Vešņaka tikai stiprāk saspieda pakaļā iedomāto monētu un atslābināja nervu saspringumu. Viņa nekad neraud bez nopietna iemesla, kas vēl nebūs!

-   Jums ir jāpalīdz man, - viņa teica gandrīz mierīgi.

-    Ar lielāko prieku, - teica Deniss. - Mans pienākums nav dot jums tukšus solījumus. Un mēs nestrādājam, pamatojoties uz anonīmām sūdzībām. Ja zem protokola nebūs jūsu paraksta, tad tam būs tāds pats juridisks spēks kā Minhauzena stāstiem.

Maša aizvēra acis un ar pirkstiem masēja uzacis.

-   Viņš mani nogalinās tā vai tā, - viņa teica. - Agri vai vēlu. Ar iemeslu vai bez tā.

-   Tad labāk jums visu izstāstīt, - Deniss deva padomu. - Es mēģināšu kaut ko izdomāt.

-    Labi, - pēc pauzes piekrita Maša un atvēra acis.

-    Manu draudziņu sauc Boriss Zametalins, - vina runā-

» > ' »

ja ātri un monotoni, kā baidīdamās, vai pagūs. - Boriss Zametalins, Slota. Divdesmit seši gadi. Viņš strādā «Vezīra» apsardzē. Viņam maksā par to, ka nogalina cilvēkus - tos, kurus viņam pavēl likvidēt. Rodiks Baidaks komandē, Slota nogalina. Tā viņi strādā. Viņš man stāstīja par kaut kādiem šoferiem, tie strādājuši konkurentu labā - narkotikas izvadājuši pa svešiem «punktiem». Slota kopā ar Jesipenko viņus noķēruši uz šosejas, kaut kur tepat netālu. Nogalinājuši. Tie lūgušies, lai viņus nešauj, viņiem ir bērni un tā tālāk, - bet Slota šāvis. Vēl pie tam jokojis. Kad viņš par mani ņirgājas, arī tad joko, viņš tāds ir. Pēc tam Rodiks nokomandējis, lai Jesipenko ari piebeidz. Slota piebeidzis. Bet tagad viņš grib nogalināt mani, tāpēc ka tagad viņam būs vāks. Viņš…

-   Vai jums ir pierādījumi, ka Zametalins kādu ir nogalinājis? - jautāja Deniss.

-    Pārmeklējiet viņa dzīvokli - būs pierādījumi, - teica Vešnaka.

-      Es nevaru tā vienkārši ielauzties viņa mājā un pārmeklēt viņa mantas, jūs taču saprotat.

-   Vienkārši tā?… Ko jums vēl vajag? Manu līķi?

-    Viņš jums draudēja?

Maša Vešņaka pasmaidīja un pārmainīja kājas vietām. Melnās zeķubikses izcēla nevainojamo ikru un gurnu līniju, kas atklājās tik tālu, ka Deniss neviļus novērsa skatienu.

-      Tas nelietis izvaro mani katru vakaru, - teica

Vešnaka, nenodzēšot žilbinošo smaidu. - Pakaļā. Tātad iedomājieties, ka jūs pārrodaties mājās, bet avīzes un televizora vietā jūs gaida cilvēks ar lāpstu rokā. Viņš jau ir apsēdies un apēdis jūsu vakariņas, izlasījis jūsu avīzi un piesmēķējis jūsu tualeti, - un tagad taisās bāzt lāpstu jūsu pakaļā. Un jūs nezināt, kuru galu bāzīs šodien - neaso vai aso.

-    Kāpēc jūs neziņojat milicijai? - jautāja Deniss.

-     Kāds stulbums! - Vešņaka atcirta. - Kamēr menti rakņāsies analīzēs un paņirgāsies, Slota būs mani jau nogalinājis.

Deniss domāja, mēģināja tikt skaidrībā: ticēt viņai vai ne. Vešņaka runāja par šoferiem, par Jesipenko. Viņa bija Dimirčjana dzimšanas dienā, tātad…

-     Jums ir zināmi šoferu uzvārdi, kurus Zametaļins nogalināja?

-      Nē, - teica meitene. - Viņš viņus nesauca pēc uzvārdiem, kam viņam vajadzīgi uzvārdi? Bet es zinu, ka tas viss notika pāris kilometru no moteļa «Vilnis», Slota pieminēja pagriezienu uz Sauso Gravu.

Viss pareizi. Līķi tika atrasti piecdesmit metrus no pagrieziena rādītāja.

-     Vai viņš kaut ko paņēma no nozieguma vietas? Ja paņēma, tad ko?

Smaids uz mirkli pagaisa. Maša Vešņaka labi zināja, ko Petrovskis ar to domāja. Raķešu pistole. Viņš grib, lai viņa pastāsta par raķešu pistoli. Par to pašu, no kuras Slota mācīja viņai šaut uz zvaigznēm, par to pašu pistoli, ar kuru viņa tumšā augusta vakarā iegāza pa zodu Gazikam Dimirčja- nam - un pēc tam ilgi, ilgi, ļoti ilgi nožēloja izdarīto.

-   Slota neko nav ņēmis, - Vešņaka beidzot pateica. - Jesipenko rādīja raķešu pistoli ar izdzēstu numuru, ko viņš paņēmis no kāda šofera kabīnes.

Deniss ielika cigareti iemutī un aizpīpēja.

-    Kāpēc jūs nepastāstījāt to jau tad, augustā?

Vešņaka paklusi iesmējās. No uztraukuma aizsmakusi

balss, nevainojama gurnu līnija.

-    Gribat godīgi, ja? Mani izārdītu jau nākamajā dienā. Un zarnas satitu kokos.

-   Jūs pārspīlējat sava drauga iespējas, - teica Deniss.

-   Vaina jau nav viņā. Rodika tēvs ir liels dūzis, viņš visu ir sagrābis. Rodiks un Slota - viena firma, un, ja Slota kādu piebeigs, tad Rodiks ari ir līdzvainīgs, vai saprotat? Viņa tētiņš darīs visu, lai dēliņu neatklātu, un, ja es to atklāšu, tad no manis pat slapja vieta nepaliks…

Deniss iegrima domās. Maša cieši skatījās viņā un saspringti gaidīja.

-     labi, sarunāsim tā, - beidzot viņš teica. - Jūs man pastāstāt visu, ko zināt par to gadījumu ar šoferiem un ar Jesipenko… Un vēl ziņojiet par izvarošanu. Un es arestēšu Zametaļinu vistuvākajā laikā. Bet līdz tam nodrošināšu jums apsardzi.

Maša nopūtās.

-    Vai cita varianta nav?

-     Ir, - Deniss pamāja. - Jūs apģērbjaties un ejat, kur vien gribat.

Viņa nopūtās vēlreiz un atmeta ar roku.

-   Labi, velns ar visu. Viņš ir iedzinis mani stūrī, nav kur likties. Lai vaino pats sevi!

Deniss paņēma divas veidlapas: iesnieguma un pratināšanas protokola veidlapas.

Nākamajā rītā Petrovskis piezvanīja rajona nodaļai un lūdza organizēt apsardzi lieciniecei Vešņakai.

-    Vai mēs dzīvojam Amerikā, vai? - Surovcevs neapmierināts norūca. - Tur tādām vajadzībām vesela nodaļa strādā un simtiem tūkstošu tiek paredzēd par katru liecinieku. Bet mums trīs mēnešus algu nemaksā, cilvēki kazino piestrādā un benzīnstacijās dežurē… Ar ko lai es viņu apsargāju? Par kādiem līdzekļiem?

-     Nezinu, - saērcināts atbildēja Deniss. - Rādās, ka man vairāk par visiem vajag? Nevarat izpildīt milicijas funkcijas - pārejiet uz benzīnstacijām!

-   Tu mani te nemācīsi! - Surovcevs eksplodēja. - Esi par jaunu, lai tā runātu! Un vispār, tādus uzdevumus lai dod prokurors!

-    Likums to neparedz, - Deniss atteica. - Es izrakstīšu jums norīkojumu, bet kopiju iešūšu lietā. Un, ja viņu nogalinās, jūs apsūdzēs par bezatbildību!

Viņš nometa klausuli, nenoklausoties majora neapmierinātības izpausmē. Attiecības ar viņu tagad bezcerīgi sabojātas. Turklāt, balstoties uz Kurbatova teikto - par neko. Nekādas Petrovska personīgās intereses Surovcevs nav aizskāris…

Lai nomierinātos, Deniss izsmēķēja cigareti, pēc tam, pašķirstījis telefongrāinatu, uzgrieza vajadzīgo numuru.

-    Uzņemšana, - atsaucās pieklājīga, bet stingra sievietes balss. Bija jūtams, ka tās īpašniece ir pieradusi apmeklētājus, sūdzību iesniedzējus un pārējos beztiesīgos ļautiņus nolikt pie vietas.

-     Izmeklētājs Petrovskis no pilsētas prokuratūras, - Deniss stādījās priekšā, cenzdamies runāt lēni un svarīgi. - Man vajadzīgs Dmitrijs Pavlovičs.

Klausulē kādu bridi valdīja klusums.

-    Petrovskis? Izmeklētājs? Tūlīt es ziņošu…

Stingrība bija izgaisusi. Tagad tā bija vienkārša pieklājīga balss ar patīkamu tembru.

Pauze ieilga.

-    Dmitrijs Pavlovičs aizbraucis pie pilsētas mēra, - beidzot atkal ieskanējās pazīstamā balss. Ar iepriekšējo stingrību. Acīmredzot izmeklētājs Petrovskis pēc pamatīgākas izpētes tomēr tika ieskaitīts beztiesīgo sīkmaņu kategorijā.

-   Jūs varat ar viņu sazināties caur Vladimiru Ivanoviču Stepancovu.

Deniss apspieda niknuma vilni.

-   Atvainojiet, kā jūs sauc?

-    Mani? Bet kādā sakarā… Larisa Ivanovna…

-     Ļoti patīkami. Larisa Ivanovna, tagad es piezvanīšu mēram un mēģināšu atrast Dmitriju Pavloviču. Katram gadījumam pierakstiet manu telefonu, ja es viņu nesameklēšu - lai man piezvana. Bet starpnieki sakaros man nav vajadzīgi. Nevar taču pilsētas prokurors meklēt visus lieciniekus, kas figurē krimināllietās! Jā, un likums arī to neparedz. Ceru, ka jūs precīzi atkārtosiet manus vārdus?

Larisa Ivanovna bija zaudējusi runas spējas. Laikam neviens tā nebija noniecinājis viņas šefu.

Piezvanījis uz pilsētas administrācijas pieņemšanu, Deniss uzzināja, ka Baidaks pie mēra nav bijis un viņam tur nav jābūt. Tā jau viņš bija domājis.

Pēc tam Deniss uzgrieza «Vezīra» numuru, bez grūtībām dabūja savienojumu ar demokrātisko Hoju un izsauca viņu uz pratināšanu rit desmitos no rīta. Pa telefonu bija jūtams, ka Hojs apjuka.

-    Bet kāpēc? Mēs jau par visu parunājām!

-     Radies daudz jautājumu, Jurij Petrovič. Ļoti nopietni jautājumi. Līdz ritam.

Deniss atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņš saprata, ka ir sajaucis skudrupūzni un ir jāgaida atbildes reakcija. Tā varēja būt jebkāda. Kāds, piemēram, varēja ienākt kabinetā un nošaut viņu, izmantojot pistoli ar klusinātāju. No kā viņiem baidīties? Visā prokuratūrā ieroči ir dkai pašam Stepancovam un Kurbatovam. Bet diez vai viņi spētu piedalīties apšaudē. Turklāt vēl aizsargājot kārtības traucētāju, «komandas» interešu nodevēju… Paļauties var tikai uz sevi.

Viņš ielika rakstāmmašīnā lapu un nodrukāja raportu uz Pobedenija vārda: «Sakarā ar izmeklēšanas darba raksturu un pa telefonu izteiktajiem draudiem lūdzu izsniegt man dienesta ieroci.»

Spalgi iedūcās iekšējais telefons.

-      Ienāciet pie manis, - nesasveicinoties pavēlēja Stepancovs.

-   Es deši taisījos to darīt, - mierīgi atbildēja Deniss. No galda atvilktnes viņš paņēma mazo, sērkociņkastītes izmēra diktofonu, ko bija iedevis Agejevs. Speciālā ierīce nodrošināja augstu ieraksta kvalitāti un neradīja nekādus klakšķus.

Kad viņš iegāja šefa kabinetā, tas piesardzīgi skatījās uz viņa rokā sažņaugto papīra lapu.

-    Kas tas? Ko jūs atnesāt? - balsī bija jūtams nervozs tonis.

Deniss nolika uz galda raportu.

-    Lūdzu, novīzējiet.

-    Kas tas ir?!

Paķēris dokumentu, Stepancovs tam steigā pārlaida acis un atviegloti nopūtās.

-    Kas par muļķībām? Kāpēc tev vajadzīgs ierocis?

-     Tur uzrakstīts - kāpēc. Ja nepiekrītat, tad tā arī uzrakstiet.

-    Tu man nenorādīsi! - saņurcījis raportu, prokurors iemeta to papīrgrozā. Viņš zaudēja ierasto mieru.

-        Kas par lietu? Kāpēc jūs traucējat cienījamus cil-

vckus? Izsaucat Baidaku, zvanāt uz mēra pieņemšanas telpu, raustāt Hoju, rupji izturaties pret majoru Surovcevu?

Surovcevs prokuroram bija pilnīgi vienaldzīgs, un tas bija piesaistīts tikai kompānijas pēc. Tātad jūt, ka taisnība nav viņa pusē.

Deniss paraustīja plecus.

-   Parastie izsaukumi uz nopratināšanu. Man ir liecības par šiem cilvēkiem. Ļoti nopietnas liecības. «Vezirs» - tas ir oficiāls aizsegs noziedzīgai organizācijai.

-    Ko?! - prokurors palēcās krēslā.

-      Narkotiku tirdzniecība, konkurentu slepkavības… Kad Baidakam vajag izlikt no centra dzīvokļiem nepaklausīgos iemītniekus vai tikt vaļā no politiskiem pretiniekiem, viņš griežas pie Hoja. Bet Hoja kaujinieki izpilda šo netīro darbu.

Stepancovs kļuva pelēks un zaudēja valodu.

-    Baidaks turklāt vēl pārkāpj likumu par valsts dienestu. Viņš ir privātfirmas «Eglīte» īpašnieks, koncerna «Apbūve» līdzīpašnieks. Bet viņa dēls tieši dod norādījumus par slepkavībām.

Prokurora seja pārklājās ar sarkaniem plankumiem.

-   Kā jūs uzdrošināties! - viņš spalgi iekliedzās un ieklepojās. - Es personīgi pazīstu Dmitriju Pavloviču Baidaku un viņa ģimeni…

-Tādā gadījumā jūs nedrīkstat piedalīties izmeklēšanā! - teica Deniss. - Es uzrakstīšu raportu Pobedenijam, lai izmeklēšanu kontrolē personīgi viņš!

Prokurors klepoja, acīs parādījās asaras, toties atgriezās normālā balss.

-     Neko nevajag rakstīt. Labāk visu izlemšu šeit un mierīgi. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tu neko nepierādīsi. Mēs te esam divi, un mēs runājam kā cilvēki… Bet, ja tu sāksi sūdzēties - es no iepriekš sacītā atteikšos.

Deniss tikko manāmi pasmaidīja, un tā bija kļūda - pretizlūkošanas dienesta darbiniekam jāprot slēpt savas jūtas.

-    Labi, lemsim mierīgi, - viņš piekrita. - Man vienalga, kas paraksta Baidaka un Hoja aresta sankcijas - jūs vai apgabala prokurors.

Stepancovs jau bija saņēmies.

-   Arestam ir vajadzīgi tieši un neapgāžami pierādījumi. Savāciet tos - un es, protams, došu sankciju.

Denisa lūpas atkal noraustījās. Viņš jau bija paspējis saprast, ka neapgāžamu pierādījumu vispār nav. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tos novērtē cilvēks, kurš ir ieinteresēts tos atspēkot.

3. nodala

Slepkavas sirdsapziņa

No neuzrakstītas gramatas «S. Kurlovs. Seksota piezīmes»

Dala N… >

Bēnini

No rīta gāju uz tualed, bet tur sūdi uz grīdas, līdz pašam slieksnim. Kanalizācijas caurule pārplīsusi (māja nosēžas, vai?), no turienes gāžas mēsli, bet es neko nevaru darīt, pat santehniķi nevaru izsaukt. Konspirācija. Katru reizi, kad dzirdu kaimiņus noraujam ūdeni, skrienu palikt bļodu. Pēc tam atradu bundžu ar pussažuvušu galdnieka līmi un ace- tonu, lupatu kaudzē sameklēju saplēstas kaprona zeķes. Atšķaidīju līmi, aptinu caurumu ar zeķēm un nosmērēju ar līmi. Nakti atkal pārsprāga. Atkal šķaidīju, dnu, smērēju. Gulēt likos sešos, sūdus jau vairs nenovācu.

…Dzīvoklis piesmirdējis, nav vairs spēka te dirnēt. Neesmu ēdis kopš vakarrita. Beigu beigās uzspļāvu visam, apģērbos un izgāju ārā. Diena auksta un skaidra, lapas čab pa asfaltu, austrumu vējš nes tās upes virzienā. Noskaidroju savu atrašanās vietu. R. Luksemburgas iela 14. Blakus atrodas trīs «Hruščova» korpusi un dzeltena ķieģeļu māja ar skulptūrām ap logiem. Tur ir lifts ar tīkliņu, kur durvis pašam jāaizver, - droši vien celta jau piecdesmitajos. Kāpņu telpa plaša, tīra, nekādas smirdoņas.

Uzkāpu augšējā stāvā, iegāju bēniņos, tādi milzīgi bēniņi, ap simts metriem -, brīnums gan, kā vēl nav ierīkoti kantori. Maziņi lodziņi - vēdlodziņi ar restītēm zem griestiem, neviena stikla nav palicis. Auksti gan, toties gaiss tīrs un svaigs. Kaut kādi matrači, kastes, televizoru kartona kārbas, avīžu grēdas.

Man te patika, es apsēdos uz matrača, iekodu līdzi paķerto sieriņu un konservus. Skatījos caur restoto lodziņu uz ielas, redzēju tā dzīvokļa logus, kur biju kvernējis pēdējās desmit dienas. Parasti logi, tādi paši kā visi pārējie. Galds virtuvē, bufete, trauku žāvējamais, blakus karājas panna ar spilgti izrakstītu rokturi. Caur aizkariem var redzēt rakstu uz tapetēm: baltas narcises zaļā laukā. Nekad nebiju iedomājies, ka tā ir last station - «pēdējā pieturvieta» slepkavām. Laikam tur pamatīgi smird.

Aizejot vestibilā saskrējos ar jaunu meiteni. Tāda garmataina, tieva, acis gaišpelēkas, drīzāk sudrabotas, lielas. Labas acis. Un seja laba.

Tajā dienā aizgāju līdz krastmalai. Atpakaļ braucu ar autobusu - bailes bija pavisam zudušas. Toties jutos kā cilvēks. Bet pavisam nesen, kad pulverīši bija beigušies, rāpos gar sienām, bija ļoti grūti.

Drins pakāpeniski izgaist no atmiņas, kļūst plakans kā no kartona. Par asmenīti negribas pat atcerēties, nožēlojami un šausmīgi - biju atradies uz pašas robežas.

Piezvanīju vecākiem. Mātes mājās nebija, tēvs teica: «Viņa tagad cauras dienas pavada ar draudzenēm. It kā mēs būtu apmainījušies vietām.» Par mani īpaši nejautāja, viņam savas problēmas. Svetka, maita, uzrīdījusi tēvam Čuma- čenko, tas atnācis ar kaut kādiem noskūtiem neliešiem, piedāvājis tēvam izpirkt savu firmu par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Tēvs pat nav paspējis nevienam iegāzt, kad pats jau atradies uz grīdas un viņa žaketē šie slaucījuši kājas. Es teicu, lai ātri sameklē pircējus starp draugiem, kantoris jāpārdod par katru cenu. Tēvs neklausās, uzpūties kā tītars, tik atkārto: «Kas viņi tādi ir?!»

Sarunas laikā divreiz mainīju taksofonus, lai mani neizskaitļotu. Lai gan - kam es būtu vajadzīgs?

Atgriezos mājās desmitos vakarā, sāku novākt mēslus. Caurule, par laimi, vēl turējās.

…Šodien piecēlos sešos no rīta - un tūlīt aizgāju no šejienes. It kā mani kāds dzītu prom. Baisi. Pats nezinu, no kā baidos. Paņēmu līdzi konservus, tēju ielēju termosā. Atkal aizgāju uz to māju, iekārtojos bēniņos, pabrokastoju ar komfortu.

Visu dienu staigāju gar krastmalu, speciāli izvēlējos klusāku vietiņu. Dona jau ir iekalta ledū, auksts vējš gaudo, no tā metas zosāda pakausī. Jāsameklē ziemas apģērbs… Bet te vismaz nesmird.

Neizturēju, piezvanīju Svetkas mātei, teicu, ka viņas meita drātējas ar večiem un dursta narkotikas. Viņa kliedza: kā jums nav kauna? Ko jūs atļaujaties? Bet bija jūtams, ka Svetkas darīšanas viņai nav jaunums.

Vakarā atkal aizgāju uz bēniņiem, vakariņoju tur. Pa logu redzēju to meiteni. Viņai ir jauka seja un augstas klases figūra…

…Gulēju slikti, smaka tomēr nomāc, kaut vēdināju vairākas reizes. Gulēju gultā, domāju: varbūt man labāk vispār pārcelties uz bēniņiem? Ar visu mantību? Slikti, ka tur nav ūdens un kanalizācijas. Ziemā būs auksti, ja vēdlodziņus neaiznaglos.

No rīta bēniņos atradu saplēstu zeķi, tieši zem tā lodziņa, kur brokastoju un vakariņoju. Un pāris «Prīmas» iz- smēķu. Vakar visa tā nebija, to es noteikti zinu. Kaut kas iekšās noraustījās. Paspēru zeķi tālāk, no tās izbira kaut kādi pelni. Izmērs 46-47 robežās. Cilvēkam, kurš to valkājis, jābūt vismaz divus metrus garam. Bomzis? Bēguļojošais? Es jūtos kā Robinsons Kruzo, ieraudzījis mežoņa pēdas nopiedumu smiltīs.

Pastaigāju pa krastmalu, aizgāju uz tirgu, nopirku pie melnajiem «zālīti». Labi, ka vēl ir nauda. Bet maz. Un galvenais - nav kur papildināt. Pakvēpināju zālīti, uzreiz kļuva jautrāk, gribējās kaut ko darīt, pārveidot visu apkārtni.

Piezvanīju Agejevam, teicu atklāti:

-     Jūsu rīkojumus izpildīju pēc labākās sirdsapziņas, tagad sēžu sūdos gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Velciet mani ārā.

Tas kaut kā vārgi atbildēja:

-    Es tevi sūdos negrūdu, pats ielīdi. Un vispār, tā nav telefona saruna. Pieskrien, parunāsim. Un nebaidies, neviens tevi nepametīs, izvilksim. Konkrēti, ko tev vajag?

Tad man galvā ieskrēja viena doma, teicu viņam:

-      Ir tāds mēsls, Čumačenko. Adresi pierakstiet… Niekojas ar narkotikām, ar bandītiem saistīts. Tagad viņš man pārskrējis ceļu. Vajadzētu gādāt, lai pāris gadus es viņu neredzētu.

-    Sapratu, - atbild majors. - No kurienes tu zvani?

Es tūlīt nometu klausuli. Jautājums man pārlieku nepatika.

Tomēr pie viņa iet vajadzēs, citur nav kur likties. Pateikšu visu kā grēksūdzē, lai izpestī. Viņam taču nav izdevīgi, ja mani nopratina prokuratūras cilvēki, kuriem ar Pārvaldi ir tradicionāli saspīlētas attiecības. Pagrīdes darbinieks, seksots[7], kas pilda valdības uzdevumu cīņā ar narkotikām. Viņš ari slepkava. Nu kā?

Draņķīgi. Tāpēc Agejevs nenodos mani. Mani vienkārši nolikvidēs tepat, šajos pagrabos. Bet šajā nožēlojamā miteklī neko arī domādams neizdomāsi. Visdrīzāk ari te piebeigs. Gals viens. Ja ne tie, tad citi… Ir nu gan iekārtojies…

Tā vien prasās pārvākties uz bēniņiem. Ar galiem. Pačurāt var arī uz ielas aiz stūra. Nomazgāties - dzelzceļa stacijā, nav jau tālu, tūlīt aiz Revolūcijas laukuma. Neviens nezinās, kur es esmu. Pat Rodiks Baidaks ne.

Tiesa gan, paliek vēl bomži, kuri ar aukstuma iestāšanos sāk apdzīvot «ziemas dzīvokļus». Bet viņus es norakšu…

Bet kur ēdamo ņemšu? Te vismaz ir konservi un cigaretes. Tikai smird. Cik neesmu vēdinājis, tik un tā smird.

Vakariņoju bēniņos. Atkal redzēju to meiteni ar sudrabotām acīm. Laikam atgriezās no darba. Brītiņu uzkavējās kāpņu telpā, meklēja kabatā pasta kastītes atslēgu. Rokās plakana somiņa, drīzāk sakvojažs, tādā ērti nēsāt papīrus un dokumentus. Šodien viņa uzvilkusi džinsus, baltais mētelis vaļā, kājas viņai skaistas. Strādā kaut kādā kantori, kas tirgojas ar saldētām zivīm, drukā uz kom- pjūtera līgumus un pavadzīmes. Pirksti tik tievi un gari. Bez gredzeniem. Nav precējusies. Bet varbūt skolotāja? Vai aspirante?

Negaidīti uzradās Slota. Atnesa «Bond» bloku, teica, ka pircis par savu naudu. Tā nu es viņam ticēšu. Nekādu smirdoņu viņš nesajuta. Nav nekāds brīnums, no viņa paša nāk smaka kā no kanalizācijas - nav mazgājies droši vien nedēļu. Acis aizpampušas, ģīmis sakrunkojies. Redzams, stingri uzsēdies uz adatas.

Viņš stāsta, ka slikti ejot. Kaut kā neskaidri nomurkšķēja, it kā Maška viņu nodevusi ar visām iekšām. Rodikam kāds pateicis, ka šoferu lieta atsākta. Es jautāju: kas par šoferiem? Kas teicis? Slota atbildēja, ka tā nav mana darišana. Un nolamājās: tā mauka tik un tā nedzīvos!

Vēl teica, ka viņš arī bēguļošot. Tikai dzīvokli viņam sameklēs citu, labāku. Plašāku. «Bonda» vietā būs «Malboro», auzu putras vietā - cīsiņi, konservu vietā - svaigs antrekots vakuuma iesaiņojumā. Augļi, dārzeņi. Videotehnika.

- Ja vajadzēs, arī veceni atvedīs, - teica Slota. - Tā nav problēma.

Es skatījos uz viņa ģīmi, un man likās, ka Slota jau bēguļo un ka viņš daudz ko atdotu, lai varētu palikt šeit. Un tieši tagad.

Tomēr man ir nojauta. Agrāk nebija, bet tagad uzradusies, gluži kā zvēram. Pamodos piecos no rīta, it kā ar koku kāds būtu iegāzis: no šīs piedirstās mītnes jāvācās prom! Pielecu kājās, savācu mantiņas un prom uz bēniņiem. Bet pēc pusstundas piebrauc Slota ar diviem ambiļiem, viens, liekas, Viesis, bet otru es nepazīstu. Mašīnu atstāja uz stūra, apskatīja apkārtni. Slota ar Viesi ieiet kāpņu telpā, trešais paliek ārpusē. Skaidrs, kāpēc atbraukuši tādā agrumā. Bet šiem izputēja, nokavēja! Pēc tam visu dienu nosēdēja mašīnā, cerēdami, ka atgriezīšos. Sūdu jums, aizrijieties. Ap septiņiem aizvācās.

Tikko biju elpu atvilcis, konservu kārbu atvēris - skatos… No sākuma nenodcēju savām acīm, kaut kas tāds tikai šausmīgā sapnī var rādīdes. Redzu - iet tā meitene, sudrabotā zivtiņa. Blakus viņai puisis, viņi parādījās pie piecstāvu mājas stūra, kur ir tramvaju pietura, nāk tuvāk. Sarunājas, smaida.

Viņai mugurā tas pats pieguļošais mētelis, mad atlaisti vaļā pār pleciem, viņa nepārtraukti pagriež galvu pret savu pavadoni. Es gribētu dzirdēt, par ko viņi runā.

Kad šie abi bija pienākuši tuvāk, es atpazinu puisi. Un neticēju savām acīm. Tāpēc steidzīgi «iedziļinājos» savās pusdienās. Nav grūti saprast, uz ko viņš tēmē. Man no šīs meitenes neko nevajadzēja, es viņu redzu tikai ceturto reizi mūžā, pat netaisos viņai tuvoties, iepazīties, uzprasīties pēc kaut kā. Tādas domas pat galvā nav nākušas. Vienkārši skatījos pa bēniņu logu - un viss.

Jājautā: ko viņš te lien? Ko ošņā? Ko viņam vajag?

Vai patiešām šis cērme Petrovskis ir mani izošņājis!?

***

Deniss turpināja «urdīt skudru pūzni». Nosūtīja pavēsti Dmitrijam Pavlovičam Baidakam - oficiāli, pa pastu, ierakstītā vēstulē. Un vēl pierakstīja piezīmi: «Neierašanās gadījumā atvedīs piespiedu kārtā.» Kā pienākas. Taisnība gan, tas pienākas vienkāršiem pilsoņiem. Šīs pasaules varenie, pie kuriem neapšaubāmi pieskaitāms Baidaks, uzskata,

ka viņiem rakstīti citi noteikumi. Un ne bez iemesla. >

Patiešām, ja pilsētas prokurors ir tavs draugs, vai tad parasts izmeklētājs uzdrošināsies nekaunīgi nosūtīt tev pavēsti kā beztiesīgam strādniekam? Un vēl ar tik nekaunīgu piezīmi! Kaut tai nav nekādas nozīmes, kuram celsies roka parakstīt lēmumu par piespiedu atvešanu? Un kurš no milicijas priekšniecības sūtīs dažus seržantus atvest pilsētas dūzi aizrestotā mašīnā, kā vienkāršu likumpārkāpēju? Un kurš seržants bez bailēm izies cauri pilsētas administrācijas sekretāru un milicijas kordoniem uz augsto kabinetu, kur jau ar mātes pienu iezīstās bailes pret vadību spiež pie zemes, uzliks rokudzelžus visuvarenajam Dmitrijam Pavlovičam?

Tāpēc tā arī iznāk: likums ir, bet tas attiecas tikai uz tiem, kuri dzīvo «uz sabiedriskiem pamatiem». Mitinās pa kaktiem, spiežas pārpildītā, bet lētā tramvajā, stundām stāv rindā pēc pabalstiem un pensijām, savelk siksnas līdz algai, pazemojas, lai vismaz izmaksā pagājušā gada algu, dzer paštecināto, ēd kartupeļus un makaronus, zemojas, aizņemas, cer, pateicas un lūdz, lūdz, lūdz…

Baidakam izsūtītā pavēste - tas ir atklāts izaicinājums visai jaunajai nomenklatūrai, kura izrādījusies vēl alkatīgāka, nekaunīgāka nekā vecā. Bet jāatzīst, ka Deniss Petrov- skis ir neparasts izmeklētājs, un piezīmi viņš pierakstījis ne jau tāpat vien… Jautājums izstrādāts un saskaņots, Agejevs nevērīgi izmeta: «Mamuts sūtīs savus zēnus, un viņi to Baidaku ar virvi atvilks cauri visai pilsētai!»

Pagaidām līdz virvei vēl nav nonācis un varbūt arī nenonāks; galu galā Hojs atnāca pats, kad izsauca, tas negribēja saasināt attiecības. Bet viņa liecība gan bija nenozīmīga, viņš visu noliedza: nekur viņa cilvēki nebrauc, vilcienos netaisa nekārtības, ļaudis nebiedē, par piekaušanu nemaz nerunājot. Un, ja pēkšņi kāds kaut ko tādu izdara, tad dkai pēc savas iniciatīvas un no darba brīvajā laikā. Pasakiet, kurš tas bija, un es ar viņu dažās minūtēs izrēķināšos! Tomēr aizgāja nobijies, kaut centās saglabāt parasto svarīgumu.

Zametaļins pēc izsaukuma neieradās, Deniss uzdrukāja lēmumu par arestu, aizgāja pie Stepancova. Tas tēloja izbrīnu.

-   Tā uzreiz? Varbūt vajag vēl piestrādāt, savākt vairāk pierādījumu?

-   Tagad es viņu arestēšu par izvarošanu. Ir tieša cietušās liecība, pilnīgi pietiek, lai iespundētu uz desmit diennaktīm. Pa to laiku es visu atšķetināšu un pierādīšu, tai skaitā ari šoferu slepkavību.

Deniss izturējās droši un pārliecināti. Viņš jau bija iepazinis slepenās varas saldmi. Ja Hulio pretosies, viņš iesniegs Agejevam raportu un ies pie apgabala prokurora pēc sankcijas. Un noteikti to dabūs. Tāpēc viņš tagad nejuta atkarību no šefa, kāda raksturīga parastam izmeklētājam. Drīzāk otrādi: viņš pētīja Stepancovu, viņa reakciju, fiksēja kļūdas un ārpusdienesta intereses. Tā makšķernieks vazā uz āķa uzķērušos zivi, lai viņu novājinātu un izvilktu krastā. «Patrieksim nelieti bez pensijas,» teica Agejevs. «Bet varbūt arī iesēdināsim. lai citiem būtu mācība!»

-   Tu saki - atšķetināsi? - Stepancovs vērīgi paskatījās. Petrovskis juta, ka šefa skatienā uzradies kaut kas jauns. Vai nu izbrīns, vai izbailes. Vai ari abi kopā. - Tad jau labi.

Hulio plaši parakstījās, uzpūta zīmogam un uzspieda lielu violetu ģerboni.

Deniss nosūtīja rīkojumu Surovcevam. «Izpildīšanai» - kā viņš uzrakstīja pavadvēstulē. Stingri un oficiāli. Majors atmaksāja viņam ar to pašu, atsūtot zonālā operatīvā darbinieka raportu par to, ka Zarnetaļins mājās nedzīvo, viņa atrašanās vieta nav zināma, un tiek veikti pasākumi viņa atrašanai, pār rezultātiem tiks ziņots papildus.

Pirmdiena ir grūta diena. Petrovskis aizkavējās darbā vēlu. Viņš bija noguris un izsalcis. Gribējās ēst, gulēt, mīlēt Valēriju, dzert uzsildītu vīnu… Kabinetā bija auksti, un viņš bija nosalis.

Valērija un uzsildīts vīns - tas, protams, ir vēl jautājums, bet vakariņas, atpūta un «Vēstis» pie televizora uzskatāmi par reāliem priekiem. Bieza krēsla, vējš, krīt slapjš sniegs, pretīgs laiks, brr… Uz ielas nevienas dzīvas dvēseles. Un pēkšņi - divas varenas ēnas pie ieejas. Kā no zemes izaugušas. Tieši tai brīdī, kad nav kur bēgt. Acīmredzot pieredzējuši…

-    Iekriti, kuņēn! - nošņācās viens. - Domāji - iesēdināsi mani, un viss? Bet še tev piga!

Otrais klusēdams atvēzēja ķetnu, Deniss tikko paspēja pieliekties - virs galvas pat nosvilpa gaiss. Bet laikam ķermenis bija sagatavojies tādam pavērsienam. Hop - labais «āķis» pa zodu. It kā pa pieskari - pa pašu zoda galu no labās uz kreiso. Tas ir pats briesmīgākais sitiens, ja pareizi trāpa: galva raustās, smadzenēs satricinājums - nokauts. Viņam paveicās - pareizi trāpīts. Pretinieks no grūdiena nogāzās nevis atmuguriski, bet sabruka uz priekšu, kā vērsis pēc āmura trieciena, tātad zaudēja samaņu.

-    Piemīzekli! Zarnas uz zara satīšu, kā tavam papucim!

Miglaini pavīdēja dzelzs sdenis, Deniss tikko paspēja

atlēkt sāņus. Vārdu jēga ne uzreiz nonāca līdz satrauktajai apziņai, bet pirmā stāva logā pēkšņi iedegās gaisma, tumšajā ziemas naktī parādījās dzeltens kvadrāts, un viņš pazina Kružiļinu. Rokā tas turēja nazi un tēmēja Denisam vēderā.

Un atkal refleksi apsteidza prātu: roka pašāvās uz priekšu, ieķērās biezajā uzacī un strauji parāva sāņus. Uzacs notrūka daudz vieglāk nekā zobu sukas sariņš. Kružiļina sejas labā puse bija vienās asinīs.

-   A-a-a! Tu man aci izsiti, maita!

Nazis nokrita zemē, noziedznieks ar abām rokām saķēra asiņojošo brūci. Deniss nesāka priecāties par uzvaru: ar smago zābaku viņš spēra pretiniekam pa ceļgala bļodiņu, netrāpīja, taču pietika arī ar triecienu pa kaulu. Kružiļins atkrita sēdus uz sasalušās zemes, iekaucās, klanoties kā ķīniešu rotaļlieta. > »

-     Aizverieties, pļēgurmūļi! - pa vēdlodziņu uzsauca Simas tante no astotā dzīvokļa. - Tūlīt izsaukšu miliciju!

Deniss šim kliedzienam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņš atradās citās dimensijās. Mamuts bija mācījis, ka pretinieks jāpiebeidz līdz galam. Nazis spīdēja kā ķīlis, vilinoši vīdēja tumšais rokturis, neaizsargāts izskatījās uz zemes pakritušā nelieša kakls. Ģimenes ļaunākā ienaidnieka, tēva slepkavas kakls.

Ja iedurtu nazi zem auss un pēc tam ieliktu to otra nelieša rokā, viss norādītu uz to otru, tas neko nepierādītu un iesēstos uz desmit gadiem… Tas tad arī būtu taisnīgi!

Bet… panākt tādu taisnīgumu Deniss nevarēja… Un vēl vienu «āķi» viņš neliedm iegāza, trāpot kaut kur starp žokli un deniņiem. Kružiļins gārgdams nogāzās uz sāniem un palika nekustigs.

Sagrābis sagumušo stāvu zem padusēm, Deniss ievilka viņu trepju telpā un iegrūda pagrabā. Ļenganā galva sitās pret stāvajiem pakāpieniem. Skanēja, it kā pa ķirbi sistu ar roku. Pēc tam viņš izskrēja uz ielas, ar kabatlakatu pacēla nazi, zibenīgi uzskrēja augšā un trīcošām rokām atslēdza sava dzīvokļa durvis.

-   Mīļais Dievs! - māte palēcās sāņus. - Kas noticis? Tu nogalināji cilvēku?

Neatbildējis Deniss ieslēdzās savā istabā, paķēra klausuli un uzgrieza Mamuta numuru. Laime, ka šī ir viņa darba līnija - šādā situācijā sadarboties ar Agejevu nebija ne mazākās vēlēšanās.

-     Man uzbruka divi ar nažiem! - uzbudināts viņš izkliedza, izdzirdējis pazīstamu balsi. - Vajadzīga palīdzība, steidzami!

-    Ievainots neesi? - prasīja Mamuts. - Tūlīt būšu. Pēc minūtēm piecpadsmit.

Tikai tad Deniss aptvēra, ka Mamuts dzīvo Rietumos, ka ir jau vakars un viņš noskaņojies uz atpūtu… Varbūt labāk vajadzēja piezvanīt rajona nodaļai un nesacelt paniku? Bet sestais prāts teica, ka milicijai zvanīt nedrīkst un viņš visu izdarījis pareizi.

-   Atver, Denis, tūlīt atver! - māte bungoja pa durvīm. - Izstāsti man, kas noticis! Kas par kliedzieniem, no kurienes nazis?

-    Apklusti! - viņš ierēcās, izejot koridorā. - Nav tava darīšana! Ej savā istabā un nerādies!

Apmetot līkumu kā sālsstabs sastingušajai mātei, Deniss aizcirta durvis. Viņš baidījās, ka, izdzirduši troksni, iznāks kaimiņi, bet kāpņu telpā neviena nebija: laiks bija izmācījis cilvēkus neizrādīt lieku aktivitāti. Pēc dažām minūtēm pie mājas piebrauca zils mikroautobuss, no tā atsperīgi izlēca četri vīri privātdrēbēs.

Mamuts piegāja cieši klāt, apskatīja viņu, aptaustīja.

-    Vai viss kārtībā? Kur vini ir?

Kružiļins vēl bija bezsamaņā. Viņu izvilka no pagraba un iegrūda tumšajā mašīnā, no malas izskatījās, ka tiek savākts dzērājs. Otrs uzbrucējs bija atjēdzies ātrāk, un atrast viņu neizdevās. Mikroautobuss izgaisa tumsā, Mamuts palika pie Denisa, un tas izstāstīja visu, kas noticis.

Pretizlūkošanas dienesta darbinieks noklakšķināja mēli.

-   Ko tas Agejevs sagudrojis… Interesanti gan - «izārdi skudrupūzni»! Viņš tevi pagrūdis priekšā kā teiku varoni pret visu bandu. Nav apgādājis ne ar bruņām, ne vairogu, un pat zobenu nav iedevis… Tev paveicies, ka tā iznācis. Bet viņi neliksies mierā. Ja vienreiz neiznāca - mēģinās otrreiz…

-   Es uzrakstīju raportu par ieroci, bet prokurors iemeta papīrkurvī, - Deniss pasūdzējās.

-   Tas ir nieks. Uzraksti Pārvaldes priekšniekam - viņš visu izlems ar Pobedeniju. Bet ar pistoli ir par maz - redz, kas par nelaimi! Labāk es tev piekomandēšu divus savus cilvēkus - katram gadījumam…

Mamuta kabata iezvanījās telefons.

-   Jā… Paskat kā?… Nu velns ar viņu. Nevajag uzbrukt cilvēkiem ar nazi… Uz kurieni?… Nu, pareizi darījāt. Atgriezieties bāzē.

Viņš pagriezās pret Denisu.

-       Tam bullim nav paveicies. Rādās, savainots mugurkauls… Viņš aizvests uz slimnīcu, noformēts kā atrasts uz ielas. Varbūt tagad tā nogulēs uz muguras visu mūžu…

-        Ko? - apjucis pārjautāja Deniss. Viņš nejuta ne nožēlu, ne sirdsapziņas mokas. Viss izrādījās ļoti vienkārši. Bez burzmas un formalitātēm. Problēma, kas nomāca ģimeni visu mūžu, atrisinājās pāris minūtēs. Turklāt viņš pats palicis ēnā.

-   Tevi kaut kas satrauc? - prasija vērīgais Mamuts.

-    Nē, - nedaudz vilcinoties, atbildēja Holmss.

Nākamajā dienā izmeklētājs Petrovskis uzrakstīja

Stepancovam raportu, kur izklāstīja uzbrukuma apstākļus. Neielaižoties sīkumos par aizsardzību. Uzrakstīja īsi: man izdevās ieskriet dzīvoklī, uzbrucēji pazuda nezināmā virzienā. Viņš jau bija pietiekami apguvis formāli birokrātiskās frāzes. Turklāt labi saprata: raports droši aizsargās, ja Kružiļins pastāstīs, kurš viņam salauzis kaklu.

Koridorā pīpēja Ki uss un Vasja Kravčenko.

-      Skaista meiča, - Vasja klāstīja. - Pat seja nebija pārvērtusies, zini, kā ir pakārtajiem…

Kravčenko bija beidzis dežūru, bet izmeklētāju stāstos vienmēr ir sava Specifika. Deniss sasveicinājās, tie atbildot palocīja galvu.

-     Un eksperts, zini, ko teica? - Vasja turpināja. Pēc balss toņa Deniss saprata, ka dzirdēs kaut ko neparastu.

-   Viņai visa pakaļa bija saārdīta, it kā tur kāds būtu lāpstas kātu… Lūk, kādas lietas!

-    Kāds viņai uzvārds? - Deniss juta, ka nobāl.

-    Uzvārds? - Kravčenko savilka pieri grumbās. Izbraukuma haosā uzvārdi iespiežas atmiņā retāk nekā fakti.

-    Veškova, liekas. Vai arī… Vešņaka. Bet kāpēc tev tas jāzina?

Petrovskis izlamājās daudzstāvīgiem vārdiem. Tajā laikā pa trepēm kāpa neliela auguma cilvēks ar apaļu galvu un asu skatienu. Denisa niknums pēkšņi vērsās noteiktā virzienā.

-   Ak tu nelieti!

Viņš metās uz priekšu, un majors Surovcevs tikai ar grūtībām paspēja izvairīties no sitiena.

-   Traks esi, vai? - viņš ieaurojās un mēģināja satvert Denisa roku, lai to izlauztu. Bet tas izrāvās, un tvēriens nesanāca.

-     Es devu uzdevumu liecinieci apsargāt?! - Deniss aizsmacis brēca, sniegdamies pēc majora kakla. - Bet tev benzīntanki svarīgāki! Tagad viņa nogalināta! Un es tevi iesēdināšu par paviršību, kā solīju. Simts procenti, ka iesēdināšu!

-   Tev vēl būris nav uztaisīts! - Surovcevs ļauni ņirdza. - Es tevi tūlīt izsmērēšu gar sienu. Nenormālais psihs! Cilvēkiem mesties virsū…

Cieši saķērušies, viņi cīnījās uz pašas kāpņu malas, un atguvušies izmeklētāji centās viņus atraut vienu no otra.

-   Tur nav nekā krimināla, Denis! Tipiska pašnāvība, - Kravčenko centās pārliecināt kolēģi.

-      Nepievērs uzmanību, Sergej, jauns puisis, liela slodze, tā jebkuram var nervi uzdot, - majoru mierināja Tihons Kruss.

Beidzot Deniss atlaida Surovcevu. Rokas viņam drebēja, valoda raustījās.

-     Ļaudis mirst cits pēc cita, bet krimināla nav! - viņš dobji teica. - Rīt nogalinās mani, un ari krimināla nebūs. Taču ne sūda jums nesanāks.

-   Kas tad mums tur par daļu? - Tihons apvainojās. - Ko tu mums sūdainu koku grūd!?

Neteicis ne vārda, Deniss atgriezās savā kabinetā.

***

-    …Petrovskis, - atbalss noskanēja pa krastmalu, kas šinī laikā bija tukša. - Pienapuika, pirmo gadu strādā, tikai nesen beidza stažēties un dabūja amatu… Bet dīvains pienapuika. Ļoti dīvains… Man viņš nepatīk!

Divas mašīnas - kirškrasas «Lanča» un «deviņdesmit devītais» - sastinga zem kailās papeles. Divi vīrieši stāvēja, atspiedušies pret akmens žogu, un centās neskatīties viens uz otru. Viņi bija līdzīgi, kā brāli: sirmi, stipri, labi kopti. Grumbas viņu bargajās sejās bija kā rētas, kas iegūtas cīņā par augstiem krēsliem un kvadrātmetriem. Nē, viņi nebija brāļi bioloģiskā nozīmē… drīzāk vienas brālības locekļi, kuriem par devīzi kalpoja slavenais teiciens: «Mērķis attaisno līdzekļus.» Jebkurš mērķis, jebkuri līdzekļi, attaisnojoša sprieduma veidlapas ar ģerboni. Viens bija mērijas ierēdnis, otrs prokurors. Abi nēsāja vienāda piegriezuma mēteļus, kaut neviens no viņiem nenoslīdētu tik zemu, lai kopētu otru; abi nēsāja «Filanto» apavus, ne dārgus, bet labus - kaut ne viens, ne otrs nepievērsa uzmanību markai. Un abi viņi bija blēži - kaut arī paši sev par to nekad neatzītos.

-      Un pilsētas prokurors nevar savaldīt zaļu izmeklētāju? - Dmitrijs Pavlovičs Baidaks domīgi jautāja. - Vai arī negrib?

-    Es gribēju viņam lietu atņemt, devu norādījumus, bet viņš sūdzējās apgabala prokuroram! Pat pieredzējuši izmeklētāji to nedara, cenšas izvairīties no konfliktiem, lai mierīgāka dzīve. Bet viņš sūdzējās! Labi, lai sūdzas - parasti zonālā instancē sūdzība nomirst: prokurors vienmēr atbalsta prokuroru. Bet te nē - Pobedenijs atbalsta viņu! Un uz mani sāk šķībi skatīties, pat roku sasveicinoties sniedz nelabprāt…

Baidaks saberzēja nosalušās rokas.

-    Kāpēc tā?

-      Nezinu. Tā ir viena dīvainība. Otra - puņķutapa uzvedas nekaunīgi, droši, it kā aiz viņa kāds stāvētu! Mēs pārbaudījām - neviens nestāv! Viņam nav ne brāļa priekšnieka, ne naudīga tēvoča, vispār neviena! Es reiz izmuldēju kādu muļķību, pēc tam gribēju atteikties, bet viņš pasmaidīja ar tādu pārākumu, it kā šim kabatā magnetofons visu ierakstītu!

Baidaks pasmīnēja.

-   Vajadzēja pārbaudīt!

-      Gribēju. Mani cilvēki aizsūtīja pāris spējīgu puišu aptaustīt viņu -, bet abi pazuda! Pēc tam viens uzradās. Slimnīcā, ar lauztu mugurkaulu! Ari divains gadījums!

-Jā…

-    Bet pienapuika nolēmis iegādāties pistoli. Es raportu iemetu papīrkurvī, bet viņš pa tiešo iesniedza Pobedenijam! Un tas bez manas rezolūcijas deva piekrišanu, uzņēmās atbildību! Tas vispār nav prātam aptverams…

-   Jā… - neizteiksmīgi atkārtoja Baidaks. - Bet ne jau tā ir pati lielākā dīvainība. Pavisam cita.

Stepancovs gaidīja turpinājumu, bet nesagaidīja un bija spiests jautāt:

-    Kāda tad?

Baidaks strauji pagriezās, un prokurors pavisam tuvu ieraudzīja nikni izvalbītas acis.

-    Par to, ka man ir sakars ar «Eglīti» un «Apbūvi», nezina pat sieva! Tur viss noformēts uz citiem vārdiem! Un tavs Petrovskis nekādi nevarēja to uzostit!

Baidaks runāja briesmīgos čukstos, Stepancovs nekad nebija redzējis veco paziņu tādā stāvoklī. Bija jūtams, ka viņš tūlīt eksplodēs…

-    Nomierinies, Dmitrij…

-    Bet viņš uzoda! Un ar pilnu jaudu rok zem manis! Un tu neko nevari izdarīt! Bet viņš man atsūtīja pavēsti ar piezīmi: «Neierašanās gadījumā atvedīs piespiedu kārtā!»

Tagad Baidaks kliedza, bet kliedza klusu - saspringa balss saites, pašķīda siekalas, acis taisījās izlekt no dobumiem. Stepancovs nobijās, ka viņu ķers insults.

-    Nomierinies, Dmitrij…

-    Esmu ļoti mierīgs! Kad viņš mani arestēs, es ari būšu ļoti mierīgs! Par ko man nervozēt, ja man ir tāds ievērojams draugs - pilsētas prokurors!

Baidaks nospļāvās tumšajā ūdeni, ātrām kustībām nolika uz akmens žoga skaistu bordo «diplomātu» no dabiskās ādas, attaisīja slēdzenes un pacēla vāku. Iekšā atradās divas caurspīdīgas mapes ar dokumentiem, mobilais telefons, saliekamā glāzīte un plakanā brendija pudele speciālā futrālī. Izšļakstīdams dzintardzelteno šķidrumu, Dmitrijs Pavlovičs pielēja glāzīti līdz malām un vienā rāvienā izdzēra. Pēc tam ilgi skatījās sev priekšā - uz ledaini auksto upi, tukšo, balto pludmali pretējā krastā, melno, roboto meža joslu aiz pludmales. Pēc laba brīža viņa saspringums bija atslābis.

Baidaks salika glāzīti, noslēpa pudeli futrālī, aizslēdza «diplomātu» un gāja uz mašīnu. Prokuroram viņš nepiedāvāja iedzert. Un roku nepasniedza. Pat «uz redzēšanos» nepateica.

«Lanča» durtiņas aizcirtās, bez skaņas iedarbojās motors, pabrauca atpakaļ, ar riteņiem galanti uzzīmējot burtu J, - un pa krastmalas plāksnēm aiztraucās Kailā kalna virzienā.

«Skaists vāģis,» Stepancovs skumji konstatēja. Un vēl nodomāja: «Kas tagad būs?»

4. nodala

Radikālie risinājumi

No neuzrakstītās grāmatas «S. Kurlovs. Seksota piezīmes»

…Sēžu bēniņos, riju kausēto sieru, piedzeru tēju no termosa. Bet vienu mājā tālāk piebeidz Slotu. Piebeidz, es skaidri zinu - kaut aizkari aizvilkti un gaisma dzīvoklī nedeg. Es speciāli aizejot atstāju iedegtu lampiņu virtuvē: lai izskatās, it kā sēžu mājās, kā dka pavēlēts, zemāks par zāli, klusāks par ūdeni, viss štokos. Bet es redzēju, kā kāpņu telpā iegāja Cietpauris, Slota un man nepazīstams apaļģīmis zēniņš, bet pēc tam gaisma nodzisa, kaut uz ielas vēl bija patumšs. Un aizkari švikt.

Kad viņu piebeigs, man vajadzēs no šejienes aiziet. Meklēt jaunu mājvietu. Bēniņos nepalikšu; pietiek vazāties šurpu turpu pa kāpņu telpām - mājas iemītnieki jau kaut ko sāk nojaust, piezvanīs - un paņems siltu. Jā, un vispār runa jau nav par to vien… Vislabāk mēģināt tikt uz Tuapsi vai Sočiem, tur pat ziemā nenosalsi.

Kāpēc esmu pārliecināts, ka Cietpauris un apaļgalvis piebeidz Slotu? Vienkārši esmu - un viss. Kad viņu veda, es saskatīju: mati pakausī savēlušies, pretīgi skatīties, acis šķībi blenž - kastrētais zaķis, un tikai. Es uzreiz atcerējos Jesipenko, viņa dzimšanas dienu, cauruli ar nolupušo krāsu atcerējos. Sunim suņa nāve. Hojs nav tas cilvēks, kas sev sarežģī dzīvi tikai tāpēc, ka Slotu nodevusi kaut kāda Maška. Nebūs nekāda plaša dzīvokļa centrā, nebūs cīsiņu, augļu un videotēkas. Es zināju, ka Slotu novāks un vēl aiz viņa izslaucīs, lai nepaliek mēsli…

Ahā, redz tur kāds satvēris aizkaru no tās puses. Audums saburzījās, pastiepās, pēc tam nokrita zemē kopā ar aizkarstangu. Bet tik un tā nekas nav redzams, viena tumsa. Un man negribas skatīties, pietiekami jau saskatījos.

Toreiz, kad es stāvēju, pārliecies pār ņerkstošo Jesipenko un prasīju Slotam, lai iedod man pistoli, - viņš nedeva. «Piebeidz ar cauruli.»

Slotu šaut netaisās, tas ir noteikti. Paneļu mājiņa, viss dzirdams, kāpēc jāriskē? Un galvaskausu ielauzt arī netaisās, kaut Slota ir pelnījis… Nē, nožņaugs. Cietpauris atslēgs, bet tas apaļgalvis - viņš varbūt ir striķu speciālists, - tas uzmetis cilpu. Kaut kāda starptautiska konvencija, neatceros - kāda, aizliedza izpildīt nāves spriedumu pakarot. Liela zinātnieku komisija zinātniski pierādīja, ka pakaramais ļoti mokās, pirms atdod galus. Un runā, ka viņš tajā brīdī nobeidzas. Nav saprotams, no kā. No šausmām, vai?

Man reiz tā gadījās - peldējos Donā, iekļuvu aukstajā straumē, kāju sarāva krampis, sāku slīkt. Ar rokām kulstīju ūdeni kā dzirnavu lāpstiņas, bet tik un tā ķermeni kāds velk lejā. Vienreiz ieriju ūdeni, otrreiz. Un sajutu, ka iekšās tā ir daudz vairāk nekā ārpusē, tās mežonīgās dzīvnieciskās šausmas… īsāk sakot, Slotam nepaveicās. Tad jau caurule labāka. Nē, bez jokiem - es taču zinu.

Sēžu, domāju: ja toreiz nebūtu plīsusi kanalizācija un es neuzkultos šiem bēniņiem, - kas ar mani tagad būtu? Gulētu aukstiņš uz akmens galda.

Komēdija. Viņi laikam teica Slotam to pašu, ko man toreiz: likvidē to izdzimteni (tas ir - mani), un atstāsim tevi dzīvu. Slota cenfās, ne velti bez ēdamā veselu dienu mašīnā nosēdēja. Nesanāca. Varbūt šī neveiksme paātrināja viņa galu.

Aiz loga nozibsnīja šķidri zila gaisma, šaura svītriņa. Tas ir no kāpņu telpas, tur ir fluorescējoša lampa, mirgo visu laiku, uz nerviem krīt. Tātad kāds izgāja no dzīvokļa, darbs padarīts.

Nu jā, redz kur viņi: Cietpauris un apaļgalvis. Divatā. Sportiskā gaitā pagriezās aiz stūra, tur viņiem kaut kur stāv mašīna.

Nedod Dievs, parādīsies tagad tā meitene, sudrabotā zivtiņa, ieraudzīs viņus. Baidīties nav ko, vienkārši nepatīkami. Negribu, lai pat viņas skatiens tiktu apgānīts ar šo deģenerātu purniem.

Atcerējos: kad laidos prom no sūdainā dzīvokļa, aizmirsu savu piesvīdušo T kreklu, tas mētājas vannasistabā. Gribēju vēl saplēst, izmest atkritumu spainī, bet aizmirsu.

Kad Slotu tur atradīs, manu T kreklu ari atradīs. Bet kā biedrs Petrovskis zinās, ka tas ir tieši mans krekls? Pēc sviedriem, matiem? Protams, protams. Un, ja ari uzzinās, - man ne silts, ne auksts, vienalga par pionieru vienības priekšsēdētāju man vairs nekļūt.

Konservi apnikuši, ūdens ārā, trīslitru burkā. Nezinu, kad vēl iznāks normāli paēst, tēju iedzert svaigu, stipru… Vai iznāks normāli padzīvot? Cigaretes beidzas, zālītes tikai mazliet atlicis. Labi vēl, ka uz «ķīmiju» neuzsēdos…

Pusdeviņos atkal viņu, meiteni, ieraudzīju. Un šo arī. Viņi iznāca kopā. Tātad Petrovskis nakšņojis šeit. Tātad viņš nav pediņš. Lops, izdzimtenis!

Bet, no otras puses… Skaidri redzams, ka Petrovskis te atvilcies ne jau dienesta darīšanās. Tas ir, ne manis dēļ, pareizi? Viņam romāns ar šo meiteni. Vai vienkārši pūderē viņai smadzenes, un pats rēķina, kā nodot viņu Pārvaldei un saņemt vēl vienu pateicību personīgajā lietā. Ir nu gan izdzimtenis. Neieredzu. Šīs sievišķa acis un viņa pēdiņa pīpe.

Kā dot viņai mājienu, ar kādu izdzimteni sasējusies…

Neviens jau nedos mājienu.

Kad viņa atgriezīsies no darba - cerams, viena, - nometīšu zīmīti. «Jekaterina (Aleksandra, Ludmila), jums draud briesmas. Jūs esat sapinusies ar seksotu, kurš pie tam vēl ir homoseksuāls. Jūsu mēmais draugs Serjoža.» Apčurāties un nosprāgt.

KĀ ES TEVI NEIEREDZU, PETROVSKI! Savā sabojātās dzīves divdesmit sestajā gadā es pirmo reizi satiku meiteni ar labu seju, neko no viņas negribēju, vienkārši skatījos pa bēniņu logu - un viss. Uz Ciguļevu ilgi skatīties nebija interesanti, es divus mēnešus staigāju viņai pakaļ - kā idiots, un domāju tikai par to, lai no viņas norautu visu lieko apģērbu un sagrābtu aiz mīkstākās vietas. Ar Svētku Bernadsku - tas pats stāsts.

Bet šī meitene, viņa ir pavisam no citas mīklas. Sudrabotā zivtiņa. Kāpēc tu sapeldēji kopā ar šo iznireli? Kāpēc tieši ar viņu? Kāpēc es atrodos tieši šajos bēniņos?…

Diena šodien būs koša, saulaina, debesis naktī noskaidrojās. Dzīvokļa logi, kur guļ beigtais Slota, ir uz austrumu pusi, drīz es viņu ieraudzīšu. Ieraudzīšu, un iedomājos pats sevi viņam blakus: tāds pats tukšs skatiens, mēle pārklāta ar melniem pūslīšiem, pārdroši tarakāni rāpo pa seju. Iedomājos to - un jūtos kā no jauna piedzimis. Ceru, ka Cietpauris ar savu pārinieku nav iedomājies nožmiegt Slotu ar manu T keklu, kuru atstāju vannas- istabā.

Pēc tam man vajadzēs iet prom no šejienes.

Meklēt jaunu midzeni…

Petrovskis. NEIEREDZU.

***

Vika kārtīgi salocīja palagu, pacēla no grīdas prezervatīvu, akurāti ielika saplēstajā maisiņā un ietina avīzē. Viņa vienmēr visu sakārtoja, aiznesa kompromatus no satikšanās vietas un izmeta urnā kaut kur pilsētā. Agejevain patika tāda centība.

-    Un kā ar dzīvokli? - viņa jautāja.

Pelmeņu izsniedzējai bija laiks iet prom. Pēc pusstundas atnāks Ķieģelis, un saruna ar viņu nebūs nekāda patīkamā, ne jau velti viņš runā par mēsliem. Agejevs bija saspringts. Un tā vienmēr: paši iekrīt mēslos, bet vaino citus. Tomēr ar Ķieģeli jābūt piesardzīgam, nedrīkst kaitināt, jāglauda pa spalvai: ja nu pēkšņi atbrauc kādi no Centra uz kontroltikšanos… Kaut gan, kā šķiet, interese par «Tīrajām rokām» sāk noplakt.

-        Kādu dzīvokli? - viss majora izskats liecina, ka viņam nemaz nav laika. Parasti Vika saprata no pusvārda, bet ne šoreiz.

-     Manu dzīvokli. Cik ilgi var kaktus īrēt? Jūs taču apsolījāt!

Pat atklādbas mirkļos viņa majoru uzrunāja uz «jūs», un Agejevam tas patika. Bet tagad pēkšņi viņam nepatika vairs nekas: ne šīs muļķes nesapratne, ne viņas uzstājīgais tonis, ne muļķīgās pretenzijas.

-    Ko es tev apsolīju? Vai tad es strādāju dzīvokļu pārvaldē? Mūsu darbinieki desmitiem gadu gaida dzīvokļus!

-    Kā tad tā? Mēs sarunājām, es jums godīgi visu ziņoju un arī šeit visu darīju, - viņa ar roku parādīja uz dīvānu, - tik daudz laika pagājis, esmu nogurusi, pa kaktiem slap- stīdamās, dodiet dzīvokli, kā sarunājām!

Viņa nelūdza, bet pieprasīja. Skatījās tieši acīs un runāja uzstājīgā tonī. Tādiem ļautiņiem tas saucas - «dabūt to, kas pienākas». Agejevs saerrojās.

-    Nu padomā pati, kur es tev ņemšu dzīvokli! - piespiesti smaidīdams, viņš mīksti jautāja.

-    Kaut vai šo dodiet!

-    Kādu «šo»? - majors nesaprata.

Vikā ar roku apvilka visapkārt.

-    Lūk, šo. Tapetes gan te vecas, bet es izlīmēšu jaunas.

Agejevs apstulba.

-   Vai saproti, ko pati runā? Šis ir dienesta dzīvoklis!

-    Nu un tad? Mana draudzene trīs gadus strādāja par sētnieci, arī dzīvoja ar priekšnieku, tad viņš izdeva viņai orderi dienesta dzīvoklim. Un jūs izdosiet, ja sagribēsiet. Vai piezvaniet kādam: jums visu izdarīs!

Šoreiz muļķa sievišķa pārliecība par kuratora visvarenību lepnuma vietā Agejevā izraisīja niknumu.

-   Tu vienkārši esi idiote! Domā, pagulēji ar mani - un dzīvoklis kabatā? Nē, mīļā! Caurumu daudz, bet dzīvokļu maz! Un ne jau es esmu par tiem noteicējs. Taisies ātri, man jāsteidzas!

-   Tātad negribat, - Vika noteica un saknieba lūpas. - Kad jākāpj virsū - tad lūdzu, bet, kad jāpalīdz - tad nekā… Izmantoji savam priekam - un aizmeti maliņā… Bet ar mani tā nesanāks!

-   Vai tu man draudi? - Agejevs bija pārsteigts.

-     Gan uzzināsiet… Domājat, ka ar vienkāršu sievieti var darīt, ko grib! Nē, mēs nedzīvojam Amerikā!

Vina ātri devās uz durvīm, atslēdza tās, uz sliekšņa mirkli apstājās un pagriezās pret viņu.

-    Pie mums ņirgāties par vienkāršiem cilvēkiem nevienam nav atļauts. Nekādiem priekšniekiem! Pret priekšniekiem ir lielākas prasības!

Durvis aizcirtās ar tādu spēku, ka nobira apmetums.

Majors Agejevs kā sastindzis stāvēja koridorā. Visu mūžu viņš bija nodarbojies ar ideoloģiju, un tas bija pilnīgi nepateicīgs, veltīgs darbs: augstākās instancēs apstiprinātus pareizus vārdus, jaukas domas un pareizus paraugus līdzcilvēku smadzenes lielākoties atgrūda. Un nesen vienkārša padomju, bet gan krievu sieviete - strādniece nodemonstrēja ideoloģisku paraugpārliecību. Majora Agejeva darbs nebija veltīgs! Bet viņš nez kāpēc nepriecājās.

Atskanēja zvans. Ķieģelis! Patiešām - pa durvīm iegāzās lācim līdzīgais Kurlovs. Viņš bija mainījies. Tipisks bandīta ģīmis! Tas ari agrāk nebija izcēlies ar godprātību, taču vismaz acis bija cilvēcīgas… Bet tagad - duļķainas, bez kādas izteiksmes. Saburzīts, netīrs, mati pinkaini, spēcīga pagraba smaka - īsts bomža - un viss!

-   Tātad, nav ko baidīties, viss būs tip-top? - šķībi smaidīdams, jautāja Ķieģelis un ienāca istabā. - Neviens man neliek nogalināt, un vispār visi visapkārt ir paipuisīši?

Viņš atkrita uz dīvāna, un Agejevs nodomāja, ka netīrās bikses noteikti atstās traipus uz tā.

-        Kas noticis, Sergej? - cik iespējams siltā tonī viņš jautāja. - Neuztraucies, mēs ar visu tiksim skaidrībā… Starp citu, tas Čumačenko jau arestēts, es pa tukšo nerunāju. Un, kas attiecas uz pārējo, mēs tev palīdzēsim…

-      Nu paldies! - Kurlovs pastiepa roku pēc akurāti salocītā palaga. Agejevs nosodījās par aizmāršību. Viņš vienkārši nepaspēja novākt.

-    Simts gadus neesmu gulējis palagos, - milzīga, netīra ķetna saburzīja balto audumu. - Pēc slepkavības ne reizi. Tieši simts gadi pagājuši.

-   Pēc kādas slepkavības? - Agejevs jautāja. Viņa dzīvē vēl nebija bijis dk daudzām nepatikšanām piesātinātas dienas.

-    Pēc parastas. Pielika caurules galu pie kakla un teica: vai nu piebeidz Drinu, vai mēs piebeigsim tevi. Ko man bija darīt?

-    Un tu… nogalināji?!

Ķieģelis pamāja.

-    Kur gan likties? Tiesa, pauris viņam bija jau pārsists, tik un tā neizdzīvotu. Laikam neizdzīvotu… Kaut gan - ja viņu aizvestu uz slimnīcu un ar cauruli neapstrādātu…

-       Pagaidi, pagaidi, - Agejevs sāka ātri skraidīt pa istabu. - Nomierinies un pastāsti sīki visu pēc kārtas.

Nomierināties gan vajadzēja pašam majoram. Viņam pat galva sagriezās! Sākumā tā muļķe, tagad vēl tāds trieciens. Jebkurš aģenta izdarīts noziegums - ir ārkārtējs gadījums, par kuru atbildīgs kurators. Bet slepkavība - tas ir superārkārtējs gadījums! Tāds vēl nekad nav bijis!

-       Rodiks mani pažēloja, maita! Pamatīgi pažēloja! Apķēzīja ar asinīm un ietupināja mēslu būdā. Tik un tā es viņiem esmu kā skabarga acī, agri vai vēlu piebeigs, - Ķieģelis lēni runāja. Viņam bija līdz nāvei noguruša cilvēka seja. Acis lipa ciet. - Jā, un kāda ir viņu žēlastība… Rodiks savu labāko draudziņu Slotu atdeva saplosīšanai. Viņu nožņaudza tajā dzīvoklī manā vietā, tur pilns ar sūdiem… Bet man pietiek. Es strādāju jūsu labā, tagad velciet ārā, kā apsolījāt. Vismaz padzīvošu pie jums pāris dienu kā cilvēks… Vai ateja netek?

Viņš izstiepās uz dīvāna un aizvēra acis.

- Pagaidi, Sergej, pagaidi… Mēs tev atradīsim, kur dzīvot. Un nokārtosim… Noteikti visu nokārtosim… Pagaidi, neguli!

Bet Ķieģelis jau neko vairs nedzirdēja.

***

Taņai Lopatko uz sēžamvietas bija pumpas, un viņa to zināja. Bet, lai sevi nomierinātu, viņa savus trūkumus attiecināja uz visām citām sievietēm, galvenokārt jaunām un skaistām. Psihologi tādu fenomenu sauc par projekciju. Tas patiešān^atslogo psihi no nevēlamiem pārdzīvojumiem. Tikai jāievēro vēl viens nosacījums: nevienam nerādīt savu pakaļu. Bet kabinetu seksā to izdarīt grūti, jo deviņdesmit procentu gadījumos tiek izmantota otrā pamatpozīcija, kurā viss dibens redzams kā uz delnas.

Var, protams, apsēsties uz galda malas, bet ziemā tāds variants nav visai derīgs, jo jānovelk gan zābaki, gan zeķu- bikses, gan bikses - pirmkārt, auksti, otrkārt - situācija darba telpās nepieļauj tik plašu izģērbšanos. Taņa tomēr ierosināja, bet Kurbatovs šo ideju neatbalstīja, atsaukdamies uz grūtībām, kaut zināja, ka salikuma pozā viņa beidz vēl retāk nekā parastajā. Varbūt viņš negribēja atrasties pozīcijā «seju pret seju», tad vajadzētu skūpstīties, un kāpēc viņam tāds teļa maigums… Bet Taņa ātri atgainīja šo nepatīkamo domu.

Partneris ātri izdarīja savu darāmo, Lopatko nepaguva pat iesilt, vispār viņai tāds fināls bija pierasts. Viņa ātri pavilka pusnolaisto apģērbu uz augšu, cerēdama, ka puskrēslā un šaurajos apstākļos Kurbatovs nesaskatīs pumpiņas.

Interesanti, kāpēc viņš vispār to darīja pēc dk ilga pārtraukuma?

-      Droši vien tagad ar Petrovski jājies katru dienu? - jautāja sevišķi svarīgais, aiztaisot bikšupriekšu. - Es jau redzu, ka esi viņā ieķērusies līdz ausīm! Pat greizsirdīgs kļuvu…

Taņa glaimota iespurdzās:

-   Vajadzīgs man tāds glumeklis! Viņš kabatā nēsā magnetofonu, runājot ar Hulio, ieraksta. Bet varbūt arī ar tevi. Un varbūt arī ar mani…

-     Tiešām? - Kurbatovs rūpīgi izgludināja bikses. Tas viņam nekad nav burzījušās. Nav arī horizontālo krunciņu no kājstarpes uz ārējo vīli, kuras paliek pat pēc visrūpīgākās gludināšanas. Visiem normāliem vīriešiem tādas ir. Pat prezidentam un premjeram. Pat Holivudas modernajiem puišiem, iznākot no modes veikaliem Lasvegasā, ir šādas krunciņas.

Bet Kurbatovam nebija. Pat tagad, kad viņš enerģiski berzās garTaņas Lopatko pakaļu, uz kuras paspēja saskatīt rozā plankumiņus, krunciņas neparādījās.

Kāpēc tas tā - Kurbatovs pats nezināja. Vienkārši viņš ir loti akurāts. Tas ir iedzimts. Viņam ir mazas austiņas, maza mute. Četrdesmit pirmais ar pusi apavu izmērs, un kājas nekad nesvīst. Matiņi no nāsīm nerēgojas. Plaukstas nesvīst.

-    Tiešām? - viņš atkārtoja un saberzēja rokas. - Un kāpēc viņš mūs ieraksta?

-    Laikam vajag, - teica Taņa, sakārtojot svārkus. - Laikam viņam tāds uzdevums. Viņš mani par tevi un šefu izprašņāja. Vispār, par visiem. Tātad lēnā garā ziņo Kantorim.

«Bet tā tas ari ir,» Kurbatovs nodomāja. «Tad viss kļūst skaidrs, un visas kaislības ir izskaidrojamas…»

-    Un ko man ar viņiem tagad darīt, biedri pulkvedi? - pazemīgi jautāja majors Agejevs.

-   Ar kādiem «viņiem»? - Zaišnijs saspringa. Lai nebūtu jāpaceļ acis, viņš koncentrēti skadjās savos papīros, bet pēc tam iebāza rokas kabatā, satausdja plastmasas caurulīti ar spilgtām divkrāsu granulām un iemeta mutē uzreiz divas. Agejevs pasmīnēja pie sevis: viņam sānkabatā atradās tieši tādas pašas. Beroflekzols. Gastrīts vai čūla, bez šaubām. Tas viņus tuvināja, tomēr nepieciešams, lai pulkvedis uzzinātu par kopējām kaitēm.

-   Ar abiem, biedri pulkvedi, - teica Agejevs. - Holmss atnesa kaudzi materiālu par pilsētas prokuratūru: sakari ar organizētās noziedzības vadītājiem, dienesta stāvokļa izmantošana, juceklis, kurā gāja bojā pāris liecinieku un cietušo. Tagad gaida rezultātu, zvana katru dienu, jautā.

Zaišnijs uzdzēra kapsulām minerālūdeni.

-    Bet otrs?

-      Dzīvo konspiratīvā dzīvoklī Kaukāza ielā. Nevaru izdzīt. Saka: nav kur iet, izpestiet, palīdziet…

Pulkvedis klusēdams košļāja lūpas, skatoties sienā, it kā stumtu želatīna tabletes pa barības vadu. Organisms ari nav muļķis, tas jau pēc piektā piegājiena atpazīst ķīmiju un pretojas, kā vien var. Tagad Zaišnijs ir Pārvaldes priekšnieka vietnieks un tiešais programmas «Tīrās rokas» vadītājs. Precīzāk, bija tāds līdz vakardienas šifrogrammai.

-    Bet ko mēs tagad varam darīt? - Kā redzams, zāles laimīgi nokļuvušas kuņģī, pulkvedis it kā atdzīvojās.

-    Programma ir cauri, un nekā pārsteidzoša tur nav. To izdomāja Koržovs, lai visus varētu piemīcīt: gan valdību, gan Iekšlietu ministriju, gan prokuratūru, gan nodokļ- niekus, gan ari mūs… Bet tagad viņa nav, un, ja spararatu negriež, tas apstājas. Skandāli nevienam nav vajadzīgi, sīki pavedieni vienmēr sdepjas uz visām pusēm, lien uz augšu… Tad vai nu jācērt simtiem galvu, vai ari jāatgriež pavedieni. Citādi - kāpēc visu to vajadzēja iesākt?

Agejevs godbijīgi klausījās, skatoties grīdā sev priekšā.

-Tā kā nav nekā pārsteidzoša, - atkārtoja Zaišnijs. - Sabiedrībai vajadzīga stabilitāte, bet skaļi procesi un avīžnieku atmaskošana to nepalielina. Drīzāk otrādi… Tā ka… Tu taču pats lasīji: ražas ievākšana beigusies, un cūkas…

-   Un cūkas atgriežas pie silēm, - majors pabeidza. - Bet viņas var aprit mūsu labākos aģentus.

-    Var gan, - pulkvedis pamāja. - Bet tas nav obligāti.

Zaišnijam kreisajā pusē pacēlās kaudze tukšu ātršuvēju. Uz grīdas pa kreisi - kaudze saburzītu papīru. Saņurcītas papīra pikas iztaisnojoties rada nepatīkamas skaņas - tie ir līķi, kuru sastingušie locekļi iztaisnojas, sekojot pēdējam nosacījuma refleksam. Agejevs, paldies Dievam, jau ieviesis kārtību savā kabinetā. Jauns posms prasa jaunu pieeju. Tomēr ātršuvēji - tas ir viens, bet dzīvi cilvēki - kas cits.

-    Ko tad man ar viņiem darīt, biedri pulkvedi? - majors jautāja vēlreiz.

-    Ar ko? - Zaišnijs pacēla nogurušās acis.

-    Ar Holmsu un Ķieģeli, - pacietīgi atkārtoja Agejevs.

-     Nedariet neko. Holmss strādā prokuratūrā, viņam nekas nedraud. Tā ir?

-    Nesen viņam uzbruka…

-    Tas ir parasts risks izmeklēšanas darbā. Mēs viņu nodrošinājām ar dienesta ieroci, tagad viņš ir aizsargāts…

Agejevs klusēja. Zaišnijs patiešām zvanīja apgabala prokuroram un lūdza izsniegt Holmsam pistoli. Bet «izārdīt skudrupūzni» Holmsam prasīja viņš, Agejevs. Un Holmss ir ieracies dziļi. Ja viņu pametīs, pistole nepalīdzēs. Bet strīdēties ar priekšniecību - tā ir viena no nepateicīgākajām nodarbēm.

-    Lai turpina strādāt, lai informē par apstākļiem prokuratūrā. Paskaidrojiet viņam, ka tagad mēs strādājam informācijas uzkrāšanas režīmā, bet jebkurā mirkli apstākļi var mainīties. Un viņš vienmēr būs pieprasīts kā valsts drošības dienesta virsnieks.

-   Tad varbūt tagad…

Pulkvedis pakratīja galvu.

-    Lēmumiem jābūt nobriedušiem un politiski izvērtētiem. Rit var pienākt pavēle, kas paredz anulēt programmā «Tīrās rokas» iesaistīto personu ieskaitīšanu štatos. Un var ari nepienākt. Atkarībā no tā mēs ari varam rīkoties vai nu tā, vai otrādi. Bet pagaidām, lai Holmss strādā prokuratūrā.

-   Tieši tā, - Agejevs pamāja. - Bet otrs?

-    Ar vinu vēl vienkāršāk. Viņš taču nav kadru darbinieks. Pie tam vēl izdarījis smagu noziegumu. Tā ir mūsu nopietnākā kļūda. Precīzāk - jūsu kļūda!

Majors pazemīgi nolieca galvu.

-   Situācija jāizlabo. Izslēdziet viņu ar atpakaļejošu datumu no ārštata darbinieku saraksta par… Kļuvis nekontrolējams un par sakaru zaudēšanu ar kuratoru. Tas uzreiz noņems no mums atbildību.

-   Tieši tā. Bet viņš dzīvo Kaukāza ielā…

-      Mums nav viesnīcu. Paskaidrojiet viņam to. Ļoti maigi un delikāti, viņš taču mums palīdzēja, un mums tas ir jāsaprot. Iesakiet griezties milicijā un visu atklāti izstāstīt. Tas mīkstinās viņa vainu. Par mums lai nepiemin vispār. Ar tādiem noteikumiem mēs viņam varam palīdzēt kolonijā. Skaidrs? Bet jūs pošaties uz Maskavu pārkvalificēties. Trīs mēnešus. Pamācīsieties, atpūtīsieties. Un te viss nokārtosies pats no sevis.

-   Tieši tā! - trešo reizi teica majors Agejevs, pagriezās un izgāja no kabineta.

Atgriezies savā kabinetā, viņš apsēdās, atspieda elkoņus pret galdu. Krēsls zem viņa vienmērīgi šūpojās, it

kā majors jau trauktos vilciena «Tihodonska-Maskava» guļamvagonā pretī savam liktenim, un grūtības izplēnēja pa stiklu horizontālās līnijās.

Lūk, tādas tās lietiņas… Katram sava desa. Holmss un Ķieģelis nav ne radinieki, ne draugi. Turklāt viņiem ir sava galva uz pleciem, savs dzīves ceļš. Reizēm ceļi šķiras. Diennakts vilcienā, pudele konjaka, perons, kas aizslīd tālumā… Un tomēr. Tā ir ilgi gaidītā atpūta. Nekur tik labi neraisās domas kā ritos vilcienā, riteņiem klabot un kaimiņiem guļvietā miegaini murminot. Un, ja paveiksies, kupejā var atrasties kaimiņiene…

Zaišnijam taisnība - pa to laiku te viss nokārtosies pats no sevis.

CETURTĀ DALA

VIENS UN BEZ ATBALSTA

1. nodaļa Slepkavības mēģinājums

Zvans atskanēja nakts vidū, kad visciešākais miegs un visgrūtāk pamosdes. Deniss izlēca no gultas, jo šajā laikā varēja zvanīt vienīgi viņam. Džodija pacēla galvu un klusi ieņurdējās. Aiz loga pretējā māja stāvēja kā tumša siena, lai gan parasti jau puspiecos dzīvokļos iedegās pirmās gaismas. Cik tagad varētu būt pulkstenis?

Bah-ba-dah.

Uzgrūzdamies sienām, Deniss izstreipuļoja gaitenī, bet pilnīgi pamodās vienīgi tad, kad aukstā telefona klausule pieskārās ausij.

-    Klausos, - viņš samiegojies nomurmināja.

-    Denis Aleksandrovič? Steidzams izsaukums: ir nogalināts kāds cilvēks. Tepat netālu, Ņekrasova ielā, divdesmit trešais numurs. Gaidiet uz ielas, tūlīt pēc jums ieradīsies mašīna.

-    Labi, - Deniss atsaucās. - Jau eju.

Bet tūlīt attapās:

-      Pagaidiet, kāpēc es? Ir taču dežūrējošais izmeklētājs…

Atbilde bija tikai īsi pīksdeni klausulē. Deniss nervozi pieglauda matus un nolika klausuli vietā. Ķermenis uzstājīgi prasījās atpakaļ zem segas - siltumā, kur vēl patvērušās nesen redzēta sapņa drumslas.

-    Kas noticis?

To jautāja māte, iznākdama no guļamistabas un tīdamās ritasvārkos. Pēdējā laikā «pēc tā nekaunīgā izlēciena» viņa ar dēlu praktiski nerunāja. Taču patlaban, kā liekas, žēlsirdība nomainījusi dusmas.

-   Steidzams izsaukums, - Deniss automātiski atkārtoja.

-    Bet tu taču pavisam nesen jau dežurēji.

-    Droši vien kaut kas ārkārtējs. Nezinu, mam.

Viņš jau taustījās skapī pēc tīrām zeķēm. Pēc tam atgriezās savā istabā, ielēca biksēs un uzmeta kreklu uz pleciem. Tad aizgāja uz vannasistabu un apslacīja seju un kaklu ar aukstu ūdeni. Kļuva labāk. Atlika iztīrīt zobus un, -viss kārtībā - viņš atkal būs kā cilvēks.

-    Kas tad ir tas ārkārtējais?

Māte stāvēja vannasistabas durvīs. Bālas lūpas, stepēta rītakleita - atbaidošas septiņdesmito gadu beigu modes kliedziens. Deniss nožēloja, ka lietojis vārdu «ārkārtējs».

-     Varbūt nogalināts kaut kāds priekšnieks, un tāpēc nolēmuši iesaistīt izmeklēšanā pilsētu, bet varbūt dežurants izbraucis uz citu notikuma vietu… Zini, kā tas ir - ar jaunajiem vienmēr aizbāž vajadzīgos caurumus.

Mamma nogrozīja galvu, viņa, protams, neko tādu nezināja. Logā uzplaiksnīja mašīnas lukturu gaisma. Labi, zobus var iztīrīt arī vēlāk. Deniss uzmeta dvieli uz āka un ātri sakārtoja kreklu.

-    Nezini, kur mans svīteris?

-    Ieliku skapī. - Māte skatījās logā. - Kas zvanīja? Deniss jau pavēra muti, lai pateiktu: vai tev nav vienalga?! Taču savaldījās, lai ar kārtējo «nekaunīgo izlēcienu» neizjauktu ģimenē iestājušos trauslo mieru. Iegājis savā istabā, Deniss parakājās rakstāmgalda labajā skapīti un izvilka no grāmatu kaudzes apakšas pistoli operatīvā makstī, cieši aptītu ar siksnām. Strupais, smagais «makars» radikāli atšķīrās no pierastā mazkalibra ātršāvēja «HU,C». Deniss ilgi nespēja pierast pie tā nēsāšanas, kamēr mednieku veikalā nopirka dzelteno mīkstas ādas maksti ar tērauda ieliktni. Nostiprinājis visas siksnas, viņš uzvilka žaketi un pārbaudīja, vai ar roku ātri sasniedzams plastmasas spals. Izrādījās, ka normāli. «Bet tiešām - kas zvanīja?»

Varēja zvanīt no milicijas rajona nodaļas vai pilsētas pārvaldes. Dežurants vai palīgs. Bet modināt pilsētas prokuratūras izmeklētāju - tas neietilpst viņu kompetencē, viņi atbild tikai par dežūru maiņu. Ja radušies īpaši apstākļi, tad tiem jāziņo Stepancovam, un vienīgi viņš var dot komandu izsaukt savu izmeklētāju. Tad zvanītājs noteikti atsaucas uz prokuroru. Kaut gan starp palīgiem seržantiem ir tādi mūlāpi, kas nevar sakarīgi pateikt pat divus vārdus. Vienalga, kāda starpība…

Skaņas atbalsojas šaurajā pagalma šahtā: mašīna nobremzē, noklaudz durtiņas - vienas, otras. Paklusas balsis. Viņi patiešām ātri atbraukuši.

Deniss uzrāva mugurā mēteli, uzvilka vēl neizžuvušos puszābakus un pūlējās ātri sasiet auklas. «Ka tik šie nesāktu signalizēt - uzmodinās visu māju…»

- Nu labi, es skrienu, bet tu liecies gulēt. Uz redzi!

Noklaudzēja durvis. Deniss izmetās kāpņu laukumiņā un apstājās. Ieklausījās. Pēc tam uzkāpa pusstāvu augstāk un paskatījās pa netīro, mušu apsēsto logu. Mašīna stāvēja pie ieejas durvīm, spriežot pēc skopā apgaismojuma, ar ieslēgtām gabarītugunīm. Visticamāk, ka mazlitrāžas žigulis vai vecais moskvičs. Pie bagāžnieka kāda nekustīga ēna. Tumsā neko vairāk neizdevās saskatīt.

Denisam ne reizi vien jau nācies nakts vidū trūkties kājās un atsaukties uz telefona zvanu, pa galvu pa kaklu skriet ārā naksnīgi skanīgajā pagalmā un mesties iekšā piesmēķētajā mašīnas salonā pie neskūtiem, pusaizmigu- šiem miličiem un ekspertiem. Pirmoreiz tas notika, kad piektajā autokombinātā uzsprāga cisterna ar dīzeļdegvielu un vairāki strādnieki guva smagus apdegumus, - toreiz tur sadzina veselu izmeklētāju brigādi no visas pilsētas; citreiz tas bija kautiņš un apšaudīšanās viesnīcā «Dona» - četri līķi un desmitiem viegli ievainoto. Nopietni ārkārtējie gadījumi - tas nozīmē veselu lēveni aprakstītu papīru uz vietas, desmitiem maisiņu ar lietiskajiem pierādījumiem, simtiem jautājumu, kas jāuzdod tieši tajā brīdī, kad gaisā vēl nav atdzisis šis ārkārtējais gadījums. Tāpēc dežūrbrigāde izsauc pailgus, un - gribi vai negribi - jābrauc vien ir, tad neviens pat nejautā. Par lielu grēku tiek uzskatīts, ja liek gaidīt mašīnai, kas atbraukusi pēc tevis, iespējams, pat no pilsētas otras malas…

Kaut gan patiesībā neviens nekad negaida. Katra minūte ir ierēķināta, viss notiek bez kādām ceremonijām. Ja tūļājies pārāk ilgi, sāk zvanīt pie durvīm, citreiz palaiž vaļā sirēnu vai pasteidzina ar skaļruni - tad visa māja tiek sacelta kājās un kaimiņu acīs esi tapis par pirmā numura ienaidnieku.

Bet tagad pagalmā valda klusums. Dzirdams, kā sīc volframa diedziņš spuldzitē virs korķu skapīša. Neviens nekāpj augšā pa trepēm, neviens nesignalizē. Neparasti delikāta izturēšanās… Bet galvenais ir kas cits! Deniss juta, ka pār muguru pārskrien vēsas trīsas.

«Steidzams izsaukums… Cilvēks nogalināts… Tepat netālu…» - gluži parasts, ikdienišķs teiciens. Neviens milicijas darbinieks tā nerunā! Profesionāļiem ir savi izteicieni, sava terminoloģija, sava valoda.

«Slepkavība Ņekrasova ielā 23!…» - tā teiks deviņi no desmit dežurējošiem miličiem vai viņu palīgiem. Bet desmitais teiks citādi: «…Krimināls līķis Ņekrasova ielā 23!» Un cauri, tā ari visa atšķirība…

Deniss nokāpa atpakaļ savā kāpņu laukumiņā un izslēdza tur gaismu. Tad atkal piegāja pie loga.

«Blēņas», viņš teica pats sev. «Varbūt viņi paši vēl nav lāgā pamodušies. Varbūt patiešām gadījies jauns dežuranta palīgs, kas vēl nav pamatīgi apguvis mentu paradumus.»

Viss var būt. Jā, protams. Viņš iebāza roku padusē, pataustīja un izvilka makaru.

Mašīna lejā stāv kā stāvējusi. Viņi gaida. Augšā nekāpj un prom ari nebrauc. Nepīpē. Nesarunājas. Sēž kā ierakumos pirms kaujas.

Kā slēpnī.

No pārsteiguma Deniss pat pietupās. Slēpnis? Un gaida viņu? Kāpēc pēkšņi tā?

Tāpēc. Un ne pēkšņi. Kružiļina idiotiskais uzbrukums jau bija. Bet Mamuts jau brīdināja, ka viņi nenomierināsies.

Jāatgriežas dzīvoklī un jāpiezvana. Jāuzgriež 02! «Kas tas par notikumu Ņekrasova ielā, kāpēc izsaucāt pilsētas izmeklētāju?» Un viss būs skaidrs.

Deniss paguva nokāpt tikai pāris pakāpienu zemāk uz savu dzīvokli, kad izdzirda lejā kādu mīkstu skaņu.

Šr-šr-šr.

Ritmiska apģērba švīkstoņa. Pavisam tuvu. Mednieku akmens un betona džungļos nodod nevis soļi, bet ādas jaka.

Tātad viņi tomēr kāpj augšā. Ienākot viņi pieturējuši ieejas durvis, varbūt pat uzšļākuši mašīneļļu uz atsperēm un eņģēm, lai nečīkst. Un tagad viņi ir pavisam tuvu, divus trīs posmus zemāk.

Beidzot Deniss saprata, ka tie patiešām atbraukuši pēc viņa. Precīzāk, pēc viņa dzīvības.

Tomēr Deniss nevis bēga atpakaļ dzīvoklī, bet palika kā sastindzis stāvam. Bez šaubām, viņš paspētu atslēgt durvis, protams, pat ja ņemtu vērā, ka tie tur lejā, izdzirduši atslēgu pagriežamies slēdzenē, vairs neslēpsies un atklās uguni. Deniss pagūs aizcirst durvis un nokrist uz grīdas. Bet māte?… Vai viņa pagūs? Izdzirdusi troksni, viņa iznāks priekštelpā un uzdos savu kroņa jautājumu. («Kas noticis?») Deniss sašķidīs gabalos. Trīs centimetru bieza līmēta koksne, divas plāksnes finiera - tādu sašķaidīs pat ar ķieģeli!

Elpu aizturējis, Deniss ar muguru piespiedās pie sienas. Durvis palika pa kreisi izstieptas rokas attālumā.

Klusu nodzisa gaisma pirmā un otrā stāva kāpņu laukumiņā; kļuva tumšāks nekā aizmiedzot acis (atslēguši svirslēdzi?). Troksnis skan pavisam tuvu, tas šķiet apdullinošs. «Makara» stobrs notēmēts absolūtā tukšumā, taču viņš nav gatavs izšaut, vēl jāiebāž patrona, bet aizslēga klakškis tūlīt nodos vinu…

Deniss vai izmežģīja acis, pūlēdamies saskatīt tuvojošās ēnas. Divas ēnas, trīs ēnas. Cik? Kur?…

Un pēkšņi virs viņa galvas ieskanējās durvju zvans. Negaidīts, gluži kā šāviens ausīs.

Deniss sarāvās, pārsteigumā zobi sacirtās. Aiz durvīm sāka riet Džodija.

Viņi jau ir klāt.

Mamm, netaisi vaļā!

-    Kas tur ir? - atskanēja viņas klusā, satrauktā balss.

-     Sakiet Denisam, ka viņu gaida, - nodārdēja tepat blakus, kaut kur divu metru augstumā.

-    Kā gaida? Viņš jau sen kā izgāja!

Klusums. Deniss iztēlojās mātes sejas izteiksmi. Šausmas. Histērija. Pasaules gals. Viņa atspiežas pret durvīm, ar roku aizklāj muti un pūlas aptvert šo ārprātu.

-    Kā - izgājis?! Kur tad viņš ir?

-    Ātri lejā!

Viņi ir divi. Nav pats sliktākais variants. Deniss strauji parāva aizslēgu. Apdullinošais klakšķis noskanēja kā negaidīts šāviens.

-    Gulties! Šauju!

Taču šāviena vietā Deniss izgrūda kāju uz priekšu un trāpīja kaut kādā mīkstumā. Atskanēja gari stiepts «Oi- oioe»!

-    Gulties, maitas! - Deniss kliedza. - Šaušu!

Par atbildi noplaiksnīja gaismas zibsnis un nodārdēja īsts šāviens. Denisa deniņus kreisajā pusē apsvilināja trula sāpe, it kā tur būtu trāpījusi svaru bumba, kājas saļodzījās. Krītot viņš ari nospieda sprūdu un pēc inerces vēlreiz, jau zemāk, nopakaļ steidzīgi aizskrejošo soļu dipoņai. Šāviena troksnī aizkrita ausis, bet acu priekšā peldēja violeti riņķi. Aiz sava dzīvokļa durvīm viņš saklausīja izmisīgu kaukšanu. Džodija?

-    Denis, dēliņ, tu esi beigts!

-    Nē, mamm, ar mani viss kārtībā. Viņi aizlaidās. Piezvani milicijai.

Uz kāpņu laukuma grīdas krita spilgts gaismas četrstūris. Māte atvēra durvis, blakus noklaudzēja arī pie kaimiņiem. >

-    Kas te notika? Ko nogalināja?

-   Ak Dievs!… Deniss, vai tu esi dzīvs!

Noklakšķēja vēl kāda atslēga, nožļarkstēja drošības

ķēde. >

-    Kas tur noticis?

-     Izsauciet taču miliciju, velns parāvis! - Deniss ierēcās, celdamies kājās. Un pagrieza elektrības slēdzi. Uz zaļi krāsotās sienas vīdēja asinis. Mazliet zemāk uz kāpnēm gulēja melna pistole.

Deniss pacēla to aiz stobra, lai nesabojātu pirkstu nospiedumus. Galvaskauss vēl aizvien dunēja, bet deniņos asiņu nebija. Deniss redzēja kaimiņu pārbijušās sejas, naktskreklus, spalvainas kājas mājas tupelēs, kādu plecu blāvās mežģīnēs, mātes seju, viņas acis, kas šausmās zaudējušas krāsu.

Pēc divdesmit minūtēm pilsētas prokuratūras izmeklētājs Petrovskis kā cietušais sniedza liecību prokuratūras dežūrējošam izmeklētājam. Par šī nodkuma iemesliem viņš neko nevarēja pateikt.

***

-    Pobedenija atbalsts - tas pirmkārt, - Kurbatovs teica un nolieca vienu pirkstu. - Un pārliecība par sevi - otrkārt. Viņš jūt spēku sev aiz muguras. Tāpēc ari rok dk noteikti un mērķtiecīgi. Šis spēks tad arī salauza Kružiļinam mugurkaulu…

-    Tur tu maldies, - Stepancovs slābi pakratīja galvu. Viņš acīm redzami nebija labā omā.

-    Nē. Kružiļins uzbruka ap astoņiem, bet pēc stundas kaut kādi cilvēki nogādāja viņu traumatoloģijas slimnīcā, pilsētas otrā galā. To var dabūt gatavu, tikai labi organizējot lietas. Ļoti labi! Un, beidzot, viņš mūs ieraksta magnetofona lentē. Vismaz jūs, tas nu ir noteikti!

-    Kā tu zini? - Prokurors sarauca uzacis, lai gan acis palika nolaistas un vērās pulētā galda virsmā.

-     Lopatko pastāstīja. Viņa redzējusi diktofonu viņam kabatā.

-    Nu un?

-    Manuprāt, viss skaidrs.

Stepancovs dziļi nopūtās.

-    Tu vēl nezini visu. Šonakt viņu mēģināja nogalināt. Ieradušies viņa mājā, šāvuši. Viņš aizstāvējies, ievainojis uzbrucēju…

-    Tas tikai vēlreiz apstiprina, ka viņš strādā Kantora labā. Neapšaubāmi. Citādi neviens viņam nebūtu izsniedzis šaujamo.

Stepancovs nopūtās vēlreiz. Izrādās, ka viņš ir nepārprotamas sazvērestības epicentrā. Un tas viņam nepavisam nepatika. Viena lieta - gudras «konsultācijas», neliela lietas novilcināšana, kad tas nepieciešams, vai superoperadvitāte - arī kad nepieciešams. Cilvēku var arestēt un var atstāt brīvībā, var nodot tiesai un var lietu pārtraukt. Tās ir kabineta spēles, iespējas, kas atkarīgas no amata. Pie tām visi ir pieraduši. Bet izmeklētāja slepkavības mēģinājums, šaudīšanās viņa mājā - tas ir pavisam kas cits… Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš izglābies - pretēji sava priekšnieka gribai, kurš atteicies viņam dot ieroci. Un, ja tagad aiz zēna muguras esošie spēki pieķersies šiem faktiem, tad iznāks, ka viņš, Stepancovs, darījis visu, lai Petrovski novāktu! Bet tas palicis dzīvs, par spīti sava prokurora gribai!

Hulio salika plaukstas aiz pakauša.

-   Labi, pagaidām ej… Galva sāk sāpēt, acīmredzot spiediens…

Kad Kurbatovs devās uz savu kabinetu, vina uzmanību piesaistīja nevīžīgi ģērbusies sieviete, kas pētīja darbinieku sarakstu un to pieņemšanas stundas.

-    Ko jūs vēlaties? - augstprātis kā saimnieks apvaicājās.

Sieviete pagriezās, un viņš nožēloja, ka uzrunājis to.

Apņēmīgi sakniebtas lūpas, taisnības uzvaras ticībā degošs skatiens. Taisnības meklētāja! Tik daudz zaudēta laika un nekādu rezultātu.

-    Gribu rakstīt sūdzību… Mani… Vispār viņš ir VDK majors. Vai jūs pieņemat tādas sūdzības?

-    Pieņemam, - Kurbatova domas uzreiz mainījās, tonis kļuva laipnāks. Tikko radās mazākā iespēja iegūt par kādu kompromitējošus materiālus, viņš nekad to nepalaida garām. Un, jo pazīstamāka bija kompromitējamā persona, jo labprātāk viņš to darīja.

-    Protams, pieņemam! Mēs aizstāvam pilsoņu tiesības, neievērojot dienesta pakāpes un titulus. Ienāciet pie manis, tūlīt mēs tiksim skaidrībā par visu. Kā jūs sauc?

-     Viktorija Petrovna, - atteica pelmeņu ēdnīcas oficiante un iešņukstējās.

Pēc pusotras stundas Agejeva kabinetā zvanīja telefons.

-      Sveicināti, Valentīn Petrovič, - klausulē skanēja izteiksmīgs baritons. - Pilsētas prokuratūra, Kurbatovs, sevišķi svarīgo lietu vecākais izmeklētājs…

«Kā viņš uzzināja manu numuru?» Agejevs saērcināts nodomāja. Konspirācijas noteikumi nepieļāva prokuratūrai nekādus izņēmumus. Augstākais, ko tur varēja uzzināt, bija dežuranta telefons. Tomēr prokuratūra un prokuratūras vecākais izmeklētājs Kurbatovs - tās ir gluži atšķirīgas lietas. Majors Agejevs gan vēl to nezināja. Viņš nodomāja, ka prokuratūras ierēdnis gribēs pakonsultēties sakarā ar kādu izmeklējamo lietu. Taču laiks bija izraudzīts visai neveiksmīgs - Agejevs jau savāca papīrus, un viņam absolūti nebija darba noskaņojuma.

-      Tikko pie manis bija pilsone Viktorija Petrovna Timoščenko, - baritons turpināja. - Un atstāja iesniegumu…

«Kāda Timoščenko? Ko viņš murgo? Kāda man daļa, kas pie viņa bijis?» Majorā jau auga niknums, un viņš meklēja vārdus, kā pieklājīgāk atkratīties no nelūgtā sarun- biedra.

-   Sakarā ar kuru jums būtu jāatnāk pie manis… - baritona tonis bija stingrs un oficiāls, pat ass, tā ka iesāpējās auss. - Otrais stāvs, ceturtais kabinets…

«Ko viņš runā, traks palicis, vai?»

Un tad smadzenēs kaut kas sakustējās. Nepazīstamā izmeklētāja neiedomājamā nekaunība pacēla barjeru, kas apziņas dienesta daļu atdala no personīgās dzīves daļas. Un no šīs pēdējās tumšajām dzīlēm iznira kailās uz kazas sēdošās Vikas figūriņa ar nokarenām trisstūrveida krūtīm, kas atgādināja pasta aplokšņu aizlīmējamo daļu. Pēc tam kā diaskopā noņirbēja kadri: kailā Vika atlaidusies uz nesaklā- ta dienesta dīvāna, viņa uz palaga «elkoņi-ceļgali» pozā, viņa, sēdoša uz grīdas ar gaidās pavērtu mud, viņa… Ar piespiešanos Agejevs pārtrauca šo kadru demonstrēšanu, tomēr uz atmiņu ekrāna parādījās un negribēja nozust pēdējais, dramatiskais skats: Vika, uz sliekšņa pagriezusies pret viņu, ar atriebīgi sakniebtām lūpām un naidā zibošām acīm.

Un pēkšņi viss mainījās. Agejevs vairs nebija valsts drošības dienesta majors, kuru uzmācīgs ierēdnis atrauj no gatavošanās braucienam komandējumā. Viņš pārvērtās par palaidnības pastrādājušu vīreli, ko pilsētas prokuratūra sauc pie atbildības. Prioritātes mainījušās; komandējums atvirzījies otrajā plānā, bet pirmajā vietā radusies nepieciešamība aizstāvēt savu dienesta un morālo tīrību, varbūt pat pierādīt savu nevainīgumu, pārliecināt augsto amatpersonu no prokuratūras par nekaunīgās sievietes ļaunprātīgo, nepamatoto apmelojumu. Un no biedra Kur- batova būs atkarīgs, vai viņu, Agejevu, sagaida nepatikšanas un cik lielas. Agejevs it kā sarāvās, saplaka, zaudēja spēku un varenību, bet izmeklētājs telefona vada otrā galā - gluži otrādi, uzpūtās līdz neiedomājamiem apmēriem un varēja aprit viņu kā maizes drupatu vai samīdīt kā mazu rudu tarakānu.

- Sapratu, biedri Kurbatov. Ceturtais kabinets. Tūlīt aizbraukšu pie jums.

Viņam izdevās saglabāt mierīgu un neatkarīgu toni, bet braucot viņš vispār atguvās un saņēma sevi rokās. Timoščenko ir viņa oficiāli noformētais slepenais aģents - informators, ar segvārdu Oficiants, viņu kontakd apstiprināti ar dienesta dokumentiem, viņu attiecības ārpus dienesta interešu rāmjiem, protams, nav izgājušas. Vai maz ko cilvēki var samuldēt! Un vispār - tā nav civilo iestāžu lieta, ar to jānodarbojas kara prokuratūrai…

Ceturtajā kabinetā Agejevs iegāja droši un pārliecināti, atguvis savus iepriekšējos, atjaunojušos apmērus, un no augšas paskatījās ierēdnī, kas sēdēja pie galda kārtīgā uzvalciņā, ar izgludinātu kaklasaid. Ar pliko galvvidu, izvelbtajām, dzeltenajām acim un plēsoņas manierēm - viņš atgādināja sesku. Bīstamu sesku. Pirmajā mirklī Agejevs nespēja novērtēt viņa bīstamības pakāpi.

Kurbatovs ļoti ātri panāca, ka majors zaudēja iedomību un augstprātību, kā saka, aplauza viņam ragus. Viņš sāka ar to, ka nolasīja pilsones Timoščenko iesniegumu, kurā tā ziņoja, ka FDD[8] pārvaldes darbinieks Agejevs, ļaunprātīgi izmantojot dienesta stāvokli, pierunājis viņu dzīvot kopā, apsolīdams viņai palīdzēt iegūt dzīvokli, taču solījumu nav izpildījis, lai gan vairāku gadu laikā viņa tam sniegusi dažādus seksuālus pakalpojumus slepenajā dzīvoklī Kaukāza ielā 22. Lai radītu ilūziju, ka viņu tikšanās vienatnē ir likumīga, Agejevs noformējis viņu kā slepenu ziņotāju, taču neviens no viņas daudzajiem ziņojumiem par pelmeņu ēdnīcas darbinieku un citu personu noziedzīgo un pretvalstisko darbibu nav tikuši izmantoti, un visas minētās personas turpina savu prettiesisko darbību līdz pat šim laikam.

Agejevs nosvīda aukstiem sviedriem. Tā idiote ar nokarenajiem čičiem neko tādu pastāstīt nemaz nevarēja. Viņa varēja vienīgi pasūdzēties, ka viņš viņu drātējis un nav palīdzējis tikt pie dzīvokļa. Visu pārējo sabrūvējis šis sesks. Tas droši vien sīki izprašņāja Viku, salika vajadzīgos akcentus un uzrakstīja tā, ka ikviens sīkums iederējās vajadzīgajā vietā. Izcēla gan amorālo rīcību, gan ļaunprātīgo dienesta stāvokļa izmantošanu, gan pārmeta viņam kā amatpersonai bezdarbību, kas ignorē operatīvās informācijas ziņas par attiecīgām personām, tātad - saņemtajai informācijai neseko rīcība. Apsūdzība līdz ar to kļuva desmitreiz smagāka, pēc šī iesnieguma raksti kaut vai apsūdzības slēdzienu vai pavēli par atbrīvošanu no darba: klišeja ir gatava, pārraksti un viss… Majors uzskatīja sevi par «lielu šūšanas» meistaru, taču tagad saprata, ka viņš pie galda sēdošajam seskam neder pat par mācekli.

-To visu Izdomājusi sieviete ar slimu psihi, - viņš centās saglabāt normālu sejas izteiksmi šajā zaudētajā spēlē. - Turklāt, tā kā esmu militārpersona un runa ir par visai specifiskām lietām, kas nav pakļautas apspriešanai civilās instancēs, ziņojuma pārbaude ietilpst kara prokuratūras kompetencē.

Viņš blefoja. Ja iesniegums no šā kabineta nonāk vienalga kur - apgabala prokuratūrā, iekšējās pretizlūkošanas nodaļā, pie Pārvaldes priekšnieka vai laikrakstā, - viņam beigas.

-     Labi, - sesks ātri piekrita. - Es to nosūtīšu kara prokuroram. Bet kopiju - Pārvaldes priekšniekam. Jums taisnība - kāpēc lai es ar to ķēpājos?

Un pēkšņi pajautāja:

-     Interesanti, vai militārpersonas, piemēram, majora, sperma sastāva ziņā atšķiras no civilpersonas spermas.

-    Ko? - Agejevs apstulbis izbolīja acis.

-    Sperma…

Sesks izņēma no galda atvilktnes aizzīmogotu aploksni.

-   Pilsone Timoščenko nodeva izmeklēšanas rīcībā prezervatīvu ar jūsu spermu, kā viņa apgalvo. Tas ir šeit iekšā. Ir pieņemšanas akts, pieaicināto liecinieku paraksts, viss, kā nākas. Eksperti izdarīs analīzes un pateiks, vai tā ir jūsu sperma vai nav.

Agejevs atkal sašļuka, sarāvās gandrīz līdz tā orgāna lielumam, kurš bija viņu iesaistījis šajā jezgā. Tukšā apģērbu kaudze viņu smacēja nost, neļāva elpot.

-    Bet, pat ja apstiprināsies, ka sēkla ir jūsējā, tas taču vēl neko neliecina, vai ne? - Kurbatovs vēlīgi pasmaidīja. - Varbūt tā nelietīgā meiča iedevusi jums miegazāles un pēc tam kaut kādā veidā… e-e noslauca vai… Nu jūs jau saprotiet… Interesanti, vai tas ir iespējams?

Sesks ņirgājās. Ņirgājās atklāti un nemaz necentās maskēties. Tātad viņš negrasās šo lietu nodot atklātībā, vienkārši grib viņu demoralizēt… Viņš uzsācis spēli, kurai ir kaut kāds mērķis. Agejevs pats bija operatīvais darbinieks, taču tagad bija sastapies ar tādu operatīvās meistarības klasi, par kādu nebija pat sapņojis. Jebkura operatīvā darbinieka uzdevums ir noķert uz āķa interesējošo cilvēku. Ja tas izdodas, no šī cilvēka var iegūt to, kas operatīvajam darbiniekam vajadzīgs - lielākā vai mazākā mērā: viss atkarīgs no āķa lieluma un drošuma. Pašlaik Agejevs bija noķerts uz tāda āķa, kas iedzīts pakaļā un kā dubulta smaile rēgojas ārā no mutes. Sesks varēja dabūt no viņa visu, ko vien gribēja. Bet kas tam īsti vajadzīgs?

Domu par citas valsts intrigām majors atmeta uzreiz: ārzemju izlūkdienesta rezidentam provinces pilsētas prokuratūrā nav ko darīt. Nauda? Mūsu fantastiskajos laikos tā nav nemaz tik neticama doma, bet kur lai viņam rastos vērā ņemama naudas summa. Tad jau daudz vienkāršāk slaukt «jaunos krievus»! Bet kas viņam vajadzīgs? Kas?!

-   Nē, jūs neko tādu nedomājiet, - sesks turpināja. - Personiski es jums ticu un pilnīgi atrodos jūsu pusē… Bet Pārvaldes priekšnieks un kara prokurors ir tādi neticīgi maitasgabali… Viņi abām rokām pieķersies šim prezervatīvam un uzmauks jums galvā, pat neuzklausījuši tais- nošanos. Lai gan tā ir ļoti ticama. Tas ir - es domāju attaisnojošie argumenti…

-    Ko jūs gribat no manis? - Agejevs noprasīja.

Sesks pārtrauca tukšo aplinkus runāšanu, paliecās uz priekšu, atspiežoties ar krūtīm pret galda malu, un ieurbās majorā ar nekaunīgu, izaicinošu skatienu. Viņi saprata viens otru. Bija pienācis laiks atklātai valodai.

-        Es gribu zināt, kāpēc jūs iesēdinājāt pie mums šo sūdabrāli Petrovski? Ko no viņa var sagaidīt? Ko viņš jau paguvis jums samuldēt? Un kad jūs viņu aizvāksiet?

Pēc šiem jautājumiem Agejevam vajadzētu pastiept roku un pirkstus no visa spēka iegrūst dzeltenajās, stiklainajās acīs vai iegāzt seskam ar karafi pa galvu, vai izlēkt pa logu, vai uzrakstīt grēku nožēlas ziņojumu Pārvaldes priekšniekam, vai atgriezties savā kabinetā un nošauties. Pārgalvīgais angļu slepenā dienesta varonis Džeimss Bonds izvēlētos vienu no pirmajiem trim variantiem, kārtīgais un godprātīgais padomju izlūks Makss Štirlics - priekšpēdējo vai pēdējo. Bet Bonds gulēja tikai un vienīgi ar lielkrūšu daiļavām un pelmeņu iznēsātāju Viku varēja izmantot tikai kā vemšanas līdzekli pēc pārmērīgas iedzeršanas, bet Štirlics, ņemot vērā vina neskaidrās attiecības ar radisti Ketu un pilnīgu viņa seksuālās dzīves nokon- spirētību, acīmredzot necieta seksuālo badu un neizmantoja simtiem papīra lapiņu, lai sazīmētu uz tām perversas pornogrāfiskas bildītes. Tāpēc ari viņu mentalitāte atšķīrās no Agejeva mentalitātes: tie abi zināja pašu pirmo un nelokāmo jebkuras pasaules valsts specdienestu bausli - pat ja tevi sagriež gabalos vai vāra verdošā eļļā, tu nedrīksti izdot sev zināmos slepenos aģentus.

- Programma cīņai ar korupciju «Tīrās rokas», - Agejevs drudžaini taustījās pa kabatām, izvilka bloknotu un mirdzošu rakstāmo, tad uz kādas no atlikušajām tīrajām lapiņām sāka nervozi švīkāt. - Tā ir pabeigta, Holmsa funkcijas izsmeltas. Sakari ar viņu praktiski pārtraukti. Tagad viņš ir pats parastākais izmeklētājs…

No neuzrakstītās grāmatas

«S. Kurlovs. Seksota piezīmes»

N-tā nodaļa

Sudraba zivtiņa

Izēdu veselu bļodu ar olīvām, atviegloju sirdi. Guļu uz dīvāna tīrās zeķēs un tīrā sporta kreklā. Zeķes un krekliņš nav manējie, bet man vienalga. No kompaktdiska skan Mocarta kvartets re-mažorā. Esmu atslābinājies un apmierināts par visiem simts procendem. Uz krēsla iepretī sēž pati skaistākā Tihodonskas meitene, viņai tādas sudrabainas acis. Un šķidra, izbiedēta balss. Vina skali lasa Zīskinda «Kontrabasu», tā paša Zīskinda, kuram ir tumšas matsprogas, kurš mīl alu un kuru es ar drausmīgām grūtībām kaut kā «nogrūdu» otrajā kursā. Man Zīskinds patīk, pat skumji, ka agrāk nepiespiedos un to neizlasīju. Arī mūzika patīkama.

Lūk, tā. Slota paziņoja, ka viņš dabūšot augstāko kategoriju - un došot ari sievišķi, ja vajadzēs. Bet Slota atdeva galus, es ieguvu pašu augstāko kategoriju un tagad sēžu šeit kā karalis. Viņu sauc Valērija. Viņa man skaļi un ar izteiksmi lasa tumšmati Patriku Zīskindu.

-    Cik pulkstenis? - es jautāju.

Viņa apklust, pagriež galvu uz bufeti, kur stāv elektroniskais modinātājs. Viņai ir tievs, glezns kakls un mazas, aziātiskas ausis ar maigām sārtām ļipiņām.

-    Pusdesmit, - viņa atbild.

Valērijas balss ir paklusa un pārāk šķidra lielajai skatuvei. Līdzeni balti zobi. Viņa runā, pagriezusies sāņus.

-    Piezvani uz darbu, saki, ka esi saslimusi.

-Labi.

-   Tikai nemuļķojies.

-    Sapratu. Skaidrs.

Aparāts atrodas tepat viesistabā uz galda, es to speciāli atnesu šurp. Bet ieejas durvis ir aizslēgtas. Atslēga pie manis. Katram gadījumam. Valērija piezvanīja uz darbu un pateica visu, kas vajadzīgs. Viņai tika jautāts, cik nopietna ir slimība. Valērija paskatījās uz mani un teica, ka nezinot, laiks rādīšot Vai viņai kas esot vajadzīgs? Nē. Darba esot ļoti daudz, vai viņa zinot to? Jā. Lai tad ātrāk izveseļojoties. Paldies! Uz redzēšanos!

-    Labi, nepārdzīvo, - es viņai saku. - Galu galā viņi jau tevi neatlaidīs. Lasi tālāk.

Valērija ar kājām ir ieraususies krēslā, es skatos: pirksti pavisam sīciņi, kārtīgi rindiņā, uz pēdām spīd dzīslas, papēži sārti, bērnišķīgi. Viņa lasa tālāk. Bet kontrabasists tempj alu - bundžu pēc bundžas, viņš līdz ausīm iemīlējies operzvaigznē un šajā sakarībā iecerējis kaut ko traku un nejēdzīgu, varbūt viņš saņems viņu kā ķīlnieci.

-   Ar izteiksmi, lūdzu, - es saku.

-Labi.

Ļoti labi. Kaukāza ielā es nodzīvoju trīs dienas. Nomazgājos, saēdos, atsāku skūties katru rītu. Vārdu sakot, jutos kā cilvēks. Bet tad Agejevs izsvieda mani uz ielas. Tiesa gan, atnesa siltu vējjaku, flaneļa kreklu, iedeva divus simtniekus. Sak, sākumam pietiks. Johaidi - tāda naudiņa! Pietiks visam mūžam! Tiesa, paziņoja patīkamu vēsti: milicija mani nemeklē, kriminālmeklēšana nav izsludināta. Un deva padomu: uz pāris mēnešiem nozust, kamēr viss nokārtosies. Kas ir «viss» un «nokārtosies» - to neteica. Laikam viņš gribēja ieteikt ko citu, bet pēdējā mirklī pārdomāja.

Piezvanīju uz mājām, tēvs teica, ka draugi mani meklējuši, vairākas reizes atnākuši. Viņam viss nokārtojies: Čuma pazudis, skūtgalvji aizvākušies. Un labi vien ir. Ko pateikt draugiem? Ka man viss - okei, viņi ir puiši uz goda, kādreiz pieskriešu…

Es mēģināju aizbraukt no Tihodonskas, pioniera goda vārds! Parunāju ar tēvu un to pašu vakaru jau stāvēju pie dzelzcelstacijas izziņu lodziņa. Man vajadzēja vilcienu uz Tuapsi, trīsdesmit astoto. Šajā gadalaikā tur brīvu vietu cik uziet. Tajā pašā rindā stāvēja milicis ar čemodānu rokā, man viņš nepievērsa nekādu uzmanibu, pat nodomāju, vai nepalūgt viņam piesmēķēt. Bet tās, protams, muļķības.

Trīsdesmit astotais pienāca pusdivos naktī, es staigāju, staigāju, pēc tam iešmaucu uzgaidāmajā telpā pašā tālākajā stūri. Iesnaudos. Uz perona neparādījos līdz pēdējam brīdim, sargājies pats, tad i Dievs tevi sargās. Vienos un divdesmit astoņās, kad vilciens jau tuvojās, saņēmos un izgāju. Perons gandrīz tukšs, nesanāks pat desmit cilvēku. Toties vienam no tiem galva noskūta apaļa kā bumba, acis kā divi melni nipeļi, paņemt tik golfa nūju un iegāzt tā, lai aiziet pie visiem velniem… Es viņu pazinu uzreiz. Bet otrs, kas bija ar viņu - nevis Cietpauris, bet otrs, biju viņu pāris reižu redzējis ar Vaļu Valiču.

Skūtgalvis pamanīja mani un pasmaidīja. Pietecēja klāt ar savām strupajām kājelēm un saka:

-     Pie jūras temperatūra nokritusies līdz mīnus astoņiem grādiem. Ko tu esi tur aizmirsis, Kurlov?

-    Ejiet pakaļā, - atbildu. - Mēs neesam pazīstami.

-   Hojs lika tev iedot naudu, pietiks lidz pašai Haifai, un tur nav nekādu problēmu ar laika apstākļiem.

-    Ā-a, tas ir tur, kur aizbrauca Slota. Zinu. Paldies!

Nipeļi iezaigojās kā oksidēts tērauds. Plats smaids pār

visu ģīmi. Tik tiešām - viņš pie Hoja strādā žņaugšanas specialitātē: ar tādu mūli nekur citur neiekārtosies.

-    Kas ir ar Slotu? - šis vaicā. - Vai kaut kas nav tā?

Tālumā pavīd vilciena elektrisko uguņu trīsstūris,

sliedes nozibsnī - tuvojas vilciens. Mans vilciens. Blakus apaļgalvainajam žņaudzējmeistaram izauga vēl divi oligofrēni ar miglaini pazīstamiem mūļiem.

-     Vesela delegācija, - es šiem saku, bet pats taustu armatūras stieni vējjakas piedurknē. - Ja jūs ļautu man aizbraukt, puiši. Vilks būtu paēdis un kaza dziva…

-   Jā, protams, - šie atbild. - Laimīgu ceļu.

Es ieraudzīju vienam rokā nazi un sapratu, ka joki beigušies. Izrāvu armatūras stieni un ievilku šim pa roku, kauls pušu, nazītis lēkādams aizripoja pa peronu. Viņš iekaucas, apsēžas uz asfalta un saķer sakropļoto roku. Domāju, ka viss ir beidzies, bet nē: skatos, otrs izvelk pistoli ar klusinātāju, un mani uzreiz pārņēma nožēla, ka esmu tāds liels un resns, būtu es labāk bijis maziņš un plāniņš kā papīrs. Vai ari stieņa vietā man būtu stroķis, noslēpts kaut kur klusā vietā.

Neko darit, sagrābju skūtgalvi aiz snuķa, pierauju sev klāt, piespiežu cieši, cieši, sačamdu ādamābolu, tas sitās man zem plaukstas.

-    Stāviet mierā, sūdēži! Ja raustīsieties, es viņam rīkli izraušu! Nomet stroki!

-   Tūlīt, - atteic oligofrēns, tas ar šaujamo, un bliež - tā klusi, klikt! - un viss.

Es apaļgalvi pagriezu un piesedzu sevi ar viņu, laikā paguvu - trieciens netrāpīja man: ar ādu sajutu, kā lode sapinas Zņaudzējmeistara zarnās, it kā viņš būtu norijis dzīvu zivi. Nākamajā mirkli bija pienākusi mana kārta to norīt, bet es nokritu līdz ar Žņaudzēju, un tā otrā lode ielidoja vagona logā, sadauzīja stiklu un termosu, kas stāvēja uz galdiņa, piedevām vēl pārsita kāju tēvocītim, kurš sēdēja uz augšējā plaukta. Labi, ka galvu ne. Bet troksnis sacēlās briesmīgs, radās iespaids, ka balsis reizē pacēluši visi pasažieri un visas pavadones absolūti visos vagonos. Viens no oligo- frēniem aizjoza, bet otrs turpināja mērķēt, it kā nekas nebūtu noticis, it kā viņš atrastos šautuvē… Es viņam sviedu ar savu stieni kā ar metamo šķēpu, trāpīju tieši sēklinieka maisiņā, bet viņš blieza atkal, ietrieca vēl vienu lodi asfaltā blakus manai galvai - un parāvās aiz biedra.

Es paķēru savu stieni un ari devu kājām vaļu. Kur man bija dēties? Atlikušo nakts daļu un visu nākamo dienu nosēdēju zem katlumājas caurulēm, baisma vieta, pat lāgā neatceros, kur deši. Pēc tam sagrābu divus nabaga studen- tiņus, kas tur bija nākuši iedzert alu, izspiedu četrdesmit tūkstošus, nopirku «zālīti» un ar taksi prom uz savu drošo midzeni. Kamēr braucu ar liftu uz bēniņiem, pārņēma sajūta, it kā atgrieztos mājās pēc ilgas, ilgas prombūtnes.

Bet bēniņos sēdēja kāds bomzis un kasīja kailās kāju pēdas. Tās viņam bija vismaz četrdesmit septītā lieluma - kā ekskavatora kauss. Uz vaigiem, tieši zem apakšējiem plakstiem, auga cieti, melni sari, pieres nebija gandrīz nemaz, zobu ari - ne. Milzīgs kā kalns. Ieraudzījis mani, šis ierēcās: - Tātad tu esi tas, kas ieperinājies manā vietā?! Vācies prom no šejienes pa taisno!

Man neko nevajadzēja. Tikai pasēdēt, kautiņu aizmirst, atvilkt elpu, padomāt. Mēs te varētu mitināties ari divatā. Turklāt es nemaz netaisījos bēniņos pārziemot. Vārdu sakot, mums abiem nebija ko dalīt. Bet kaut kas mani aizskāra. Nekaunība vai tā pārliecība, ka viņš var mani komandēt, pavēlēt, izrīkot. Vai tas, ka viņš šos bēniņus sauc par savējiem. Vai tas, ka netīrs bomzis uzskata mani par tādu pašu netīru bomzi.

īsāk runājot, es ieskrējienā iemaucu viņam ar kāju pa ģīmi, tā ka viņš aizvēlās kūleniski, bet nepaguva piecelties, kad es ar savu stieni sāku zvetēt viņu, kur pagadās - pa mūli, pieri, kaklu, pa muguru… Viņš jau bija sašļucis, bet mani it kā velns dīdīja - nespēju apstāties, un viss! Kamēr pašam vairs nebija spēka. Bet viņš guļ un nekustas. Varbūt jau izlaidis garu, varbūt vēl atjēgsies, bet ne tik drīz…

Jākustas, jāņem kājas pār pleciem, kamēr neesmu pieķerts nozieguma vietā. Tad nu nesos lejā pa kāpnēm. Bet ceturtajā stāvā mana sudraba zivtiņa atver sava dzīvokļa durvis.

Es neko negribēju, pat negrasījos, bet viss iznāca pats no sevis. Metos viņai pakaļ, ielauzos priekštelpā, aizcirtu durvis un stāvēju ar sdeni rokā… Bet turpmākais ari nolika it kā pats no sevis. Viņa nodomāja, ka gribu viņu izvarot, šī doma acīmredzot tika pārraidīta man, bet ja jau viņa pad ir gatava… Un viņa pat nepretojās, absolūti ne, kā redzams, aiz bailēm… Bet pēc tam negaidot pad nonāca ekstāzē, gan spiedza, gan raustījās, insdnkti viņai, bez šaubām, stiprāki par prātu…

.. .Valērija izlasīja līdz tai vietai, kur kontrabasists piesūcas līdz nemaņai, un aizvēra grāmatu.

-   Tu neko neiedomājies. Es tevi neesmu saukusi, simts gadu tu man neesi vajadzīgs.

-    Es neko neiedomājos.

-    Man vajag uz tualeti.

-   Tikai abi kopā.

-   Tad es nekur neiešu.

-    Neej.

-    Ko tu iedomājies? Kas tu tāds esi? Vai tu visu dari ar varu?

-   Tieši tā. Gan pirmo, gan otro, gan trešo reizi.

Valērija nolaida kājas uz grīdas, siltās, sārtās kājas zem

īsā flaneļa uzsvārča, gludi celīši, es pat nosvīdu. Gribēju viņu nogāzt vēlreiz, bet viņai taču vajag uz tualeti…

-    labi, ej, es pastāvēšu koridorā.

Brītiņu viņa pasēdēja, pakradja galvu un teica:

-    Nē, es negribu, ka sēž kāds blakus un klausās.

-   Labi. Neesam taču sveši. Ja apprecēsimies, vai tad arī tu kautrēsies?

-    Mulkis.

-     Kāpēc muļķis? Dzīvē gadās visādi. Staigā ar puisi, viņš dāvina tev ziedus, bet pēc tam tu-tū! Un iespundē šo tuptūzī! Vai otrādi: ielaužas cilvēks, nu tā kā es - un visu mūžu dzīvo laimīgi. Ja gribi zināt, es tevi mīlu jau sen.

-    Man vajag uz tualeti!

Pirms laižu viņu uz tualeti, es visu tur apskatu, lai nebūtu nekādu duramo vai griežamo. Uz plaukta atradu skrūvgriezi, noslēpu to kabatā. Skalojamā ūdens trauks, starp citu, bija sabojāts, un es ar ļaunu prieku padomāju par Petrovski: kāds izdzimtenis, meiteni izdrātē, bet ūdens tvertni tualetē nesalabo. Kamēr es tur stāvēju un smīkņāju, Valērija negaidot pagrūda durvis un aizšāva aizbīdni no tās puses.

-    Pasēdi tur, preciniek! - No turienes tevi aizvedīs uz dzimtsarakstu nodaļu. Ar konvoju.

Vislabāk viņa būtu tūlīt paņēmusi ķeblīti un iesviedusi logā, lai pievērstu cilvēku uzmanību. Vai arī aizdedzinājusi aizkarus, bet pati novērsusi manu uzmanību, kamēr sāk degt kā nākas… Taču viņa, kā jau labi audzināta meitene, skrēja uz viesistabu, lai uzgrieztu 02. Pat tualetes durvis aizslēdza.

Es izsitu atslēgu pirmajā piegājienā, ņemot vērā manus gabarītus, citādi nemaz nevarēja būt. Viņa paguva uzgriezt 0 un ieplestām acīm skatījās, kā es tuvojos. Milzīgas, tumšpelēkas, sudrabotas acis, kur viņai tādas gadījušās? Ar vienu roku nospiedu telefona sviru, ar otru satvēru viņu aiz pleca un sapurināju. Uzsvārciņš aizlidoja, zem tā nekāda apģērba gabala nebija, bet viņa pat nemēģināja aizsegties ar rokām, tikai bezcerīgi skatījās - un viss. Tomēr es neesmu nekāds varmāka.

-    Apģērbies. Ja mēģināsi vēlreiz, es tevi pieķēdēšu.

Pēc tam aizvedu, kur viņai vajadzēja, un atvedu atpakaļ istabā.

-    Labi, - teicu. - Lasi tālāk.

…Vakar bija pretīgs laiks - auksts, mitrs, kā netīrs aizkars.

Pirms sadauzīju bomzi, es izdarīju pēdējo mēģinājumu visu nokārtot pa labam: piezvanīju no automāta Rodikam Baidakam. Savam vecajam čomam.

-   Rodik, - es viņam teicu, - mēs viens otru pazīstam jau sen, es redzēju, ko izdarīja ar Slotu, un zinu, ko gribēja izdarīt ar mani vakar stacijā… Tikai nesaki, ka tev ar to nav nekāda sakara.

-     Es to nemaz nesaku, - Rodiks mierīgi teica. - No kurienes tu zvani?

-     Kāda tam nozīme… Es kā draugs tev saku: mani nevajag vajāt, Rod. Slikti būs visiem. Es taču netaisos pagaidām nevienu nodot.

-   Zinu. No tevis to neviens arī neprasa. Kad tu atbrauksi pie manis?

-    Nomierinies. Labāk pasaki, bet godīgi: vai tu vari ko darīt, lai tiktu pārtraukta šī jezga? Lai es varētu dzīvot mierīgi?

-    Nē, - Rodiks godigi atteica. - Tu nedzīvosi, Serjoga. Vispār. Viennozīmīgi. To es tev saku kā draugam. Tāpēc labāk atnāc pats. Tev nav kur sprukt. Ja ari slēpsies no mums, menti tevi atradīs. Mēs tev piekārām Drinu. Un ari Slotu.

Es tikko neaizrijos no dusmām un naida.

-       Paldies, Rodik, paldies, čom… Tātad tu esi nospriedis, ka man nav ko dzīvot? - es runāju mierīgi, gribēju viņam daudz ko pateikt, tomēr mierīguma nepietika. - Es tev, papiņa kucēnam, atraušu tavu žurkas pauri, es jūs visus atmaskošu, es tavu papiņu…

-      Atā, Serjoga. - Rodikam miera pieticis vienmēr. Nolika klausuli, it kā mēs būtu norunājuši satikšanos pusdienās pie Iraklija.

Varbūt tieši tas mani uzkurināja. Šim bomzim vienkārši nepaveicās. Arī Valērijai nepalaimējās. Viņai vajadzēja atgriezties minūtes desmit vēlāk. Vai piecas ātrāk… Nē, kāds velns viņu trenca! Neattapa aizcirst pat durvis.

Viņa stāvēja savā garajā, baltajā putekļmētelī un džinsos, tīrīja kājas un nokratīja lietussargu. Ūdens lāses pašķl- da kā vēdeklis. Noskrējis kāpņu laukumiņā, pēkšņi sajutu kaut ko tādu… Ko varbūt izjūt sērijveida slepkava vai saimnieks, kad ierauga tuvumā nolūkoto upuri. Tavā priekšā ir būtne, kam ar tevi nav absolūti nekāda sakara, tā ir kā rieksta kodols čaumalā, kā briljants seifā - bet pēc

brīža tu ielauzies viņas dzīvē ar nazi vai kādu belžamo rokā, un viņa nemūžam neaizmirsīs tevi. Tu viņai paliksi spilgtā atmiņā. Vai pēdējā atmiņā.

Nevienam cilvēkam neesmu manījis tik maigu ādu un tomēr tai nepieskāros. Cik ļoti visas šīs Svētas un Antoņinas bija gludas un koptas - tomēr tās pat nebija salīdzināmas ar to, ko izjutu, kad sagrābu Valēriju aiz kakla un ar plaukstu aizsedzu viņas muti. Man gribējās viņu noskūpstīt. Vienkārša, mežonīga vēlēšanās. Uz kakla, mutes, rokas. Kur vien iespējams. Vēlme uzkrita kā vilnis. Un es skūpstīju viņu visās vietās, ari tur skūpstīju, bet izvarotāji taču nedara tā, vai ne?

Pēc tam mēs iedzērām kafiju - kā draugi, mīlētāji. Viņa jutās neveikli, tāpēc ka izturējās nevis kā upuris, bet kā pilntiesīgs partneris. Klusēja, blenza grīdā. Es mēģināju iesākt sarunu par Petrovski, uzzināt, cik tas viņiem nopietni, taču viņa sarunās neiesaistījās. Pēc kāda brīža pajautāja:

-   Kad tu iesi prom? Dabūji taču, ko gribēji. Ej prom. Es tevi lūdzu.

-    Man nav kur iet. Es mīlu tevi. Es palikšu uz visiem laikiem.

-    Neāksties. Kas tu esi? Ko tev vajag no manis?

-   Esmu žurnālists, mani sauc par Sergeju. Mani meklē bandīti. Bet tavs draudziņš vāc materiālus un gatavo lietu par mani - ne no šā un ne no tā.

-    Nerrs…

Es pārnesu telefona aparātu viesistabā, uzdūros grāmatu plauktā sējumiņam ar uzrakstu «P. Zīskinds. Stāsti un lugas» un palūdzu palasīt balsī. Viņa atteica:

-    Es gribu gulēt.

-    Labi, tad rit.

Pa visu šo laiku, kamēr biju pie viņas, divas reizes zvanīja telefons, es viņai neļāvu iet pie aparāta. Jautāju: «Vai tu kādu gaidi?» Viņa pakratīja galvu. Bet es - drošs paliek drošs - visur izslēdzu gaismu, it kā neviena nebūtu mājās.

Mēs sēdējām tumsā, aiz loga kaut kur tālumā dūca trolejbusi, augšstāvā strīdējās kaimiņi, raudāja bērns. Viņa uzrausās ar kājām uz dīvāna, ierāvās pašā stūrītī. Es sēdēju otrā stūri un prātoju: nu tā, esmu ienācis šīs sudrabacainās meitenes dzīvē, esmu jau šeit, sēžu, degunu nokāris - bet kā būs tālāk? Tikko es aizmigšu, viņa tūlīt piezvanīs, kur vajag, un izkļūs no dzīvokļa caur balkonu. Vai tad ne? Bet ko darīt? Taču domāt par to negribējās.

Es pievirzījos viņai tuvāk, apskāvu un sajutu miesas siltumu. Un atkal viņa nepretojās. Varbūt aiz bezcerīguma - ko viņa varēja darīt? Bet varbūt viņai padka… Vārdu sakot, mēs vairākas reizes pamīlējāmies un aizmigām kā noguruši balodīši, tomēr katram gadījumam es viņu aiz kājas piesaistīju pie sevis.

No rīta es atkal līdu pie viņas, šoreiz jau droši un pārliecināti, kā saimnieks, un tad vina man iesita. Pēkšņi un negaidīti. Visvārīgākajā vietā. Ar savu mazo, sārto papēdīti iegāza tā, ka aiz sāpēm gandrīz zaudēju samaņu. Es automātiski cirtu preti ar plaukstu pa ģīmi, ar atvēzienu!

Viņai ir tik maiga, mīksta āda, es vēl tagad jūtu, uz tās palika sarkani pirkstu nospiedumi. Ar pakausi viņa ietriecās sienā un skaļi iekliedzās. Ar roku aizspiedu viņai muti, uzgāzos virsū, šņākāju, jūtu viņas augumu zem sevis, tas pretojas, izlokās, āda maiga, man vienalga, kur skūpstīt… Aizmirsu pat sāpes un atkal skūpstīju visur, aizrāvos, ņurdēju, kodu, viņa pieklusa, un atkal varēju darīt ar viņu, ko gribēju, un viņa atkusa, dedzīgi atsaucās man. Ir nu gan brīnums!

Pēc tam mēs nomierinājāmies, taču kreisā ola man nežēlīgi smeldza, gluži kā vecajās, labajās jaunības trakulībās.

- Tā vairs nedari nekad, - šņācu viņai ausī. - Es sašķaidīju Drinam galvaskausu ar ūdensvada cauruli, šajā ziņā neesmu nekāds nepraša - saprati?

Mana roka tēmēja uz viņas seju, un viņa, ja arī gribētu, nespētu pamāt. Bet man atbilde nebija svarīga. Lai zina…

Pienāca laiks brokastot. Ledusskapī atradās vesels šķīvis salātu. Es nodomāju, ka viņa varbūt šodien gaida viesus, bet Valērija paskaidroja, ka tie ir no aizvakardienas. Viņa tos gatavojusi Petrovskim, bet tas nav ēdis. Idiots Petrovskis. Labi… Iedzērām kafiju. Pēc tam es palūdzu viņu uzlikt labu mūziku un palasīt grāmatu man priekšā. Dzīvot kā sibaritam, un tā līdz pašām beigām. Vai tu mani redzi, Slota?

***

Izmeklēšanas grupa aizbrauca pulksten 7 un 15 minūtēs, mamma tūlīt ņēmās tīrīt grīdu. Pēc tam viņa nolēma iztīrīt paklāju, noslaucīt mēbeles un durvis un beigu beigās sāka spodrināt ar pulveri ģimenes kristālu. Deniss negribēja viņu traucēt, saģērbās un izgāja. Sņetko atklāti bija viņam pateicis, ka šī lieta ir bezcerīga, jo naktsviesu sejas neviens nebija redzējis, līķu, par laimi, nav, bet no pirkstu nospiedumiem uz pistoles, ja ari tos atradīs, labuma tikpat kā nekāda; lielais vairums algoto slepkavu nekad nestiepj gumiju, un viņu «pirkstiņi» nekur nav reģistrēti.

Deniss to jau zināja. Nebija nekādas jēgas izsaukt grupu, taču bez tā iztikt nevarēja. Vienīgais reālais izmeklēšanas rezultāts bija tas, ka atņēma viņa dienesta pistoli. Pilnīgs idiotisms! Bet tāda ir kārtība. Pirmkārt, lietiskais pierādījums, otrkārt, pistole atsavināta, līdz pārbaudīs, vai ierocis lietots pamatoti. Tagad viņš jutās kā izģērbts.

Vajadzēja no visa notikušā atraudes, abstrahēties, intensīvi nodoties darbam, pienācis laiks izdedzināt ar nokaitētu dzelzi izvandīto lapseņu pūzni, no kura stiepjas pavedieni uz visām pusēm, ari uz viņa naktsviesiem… Viņš daudzkārt zvanīja Agejevam, bet telefons klusēja. Tad aizbrauca uz koncernu «Vienība», nopratināja visus, ko sastapa kantorī, izņēma divas dokumentu mapes. Atgriežoties prokuratūrā, netālu uz ielas satika Agejevu. Deniss nodomāja, ka kurators meklējis viņu darbā.

-    Vai jūs bijāt pie mums? - viņš gribēja zināt. - Bet kā tad ar konspirāciju?

-     Nē, nē, kāpēc tu tā domā, - majors pakratīja galvu. Denisam šķita, ka kurators nav labā omā.

-   Vai zināt, kas notika naktī?

-      Zinu. Kādi nelieši. Kļuvuši pavisam nekaunīgi! - Agejevs skatījās gan uz garāmbraucošajām mašīnām, gan uz vecās papeles grubuļaino mizu, tikai ne uz Holmsu.

-     Kad, pamatojoties uz maniem materiāliem, pieņems lēmumu? Nav ko gaidīt: izputēja vienreiz, otrreiz… Cik ilgi var stiept gumiju? Trešoreiz noteikti uzsprāgs!

Agejevs nopūtās.

-    Neuzsprāgs. Nebāz degunu šajā lietā. Pietiek. Strādā mierīgi, nekrāj sev uz galvas kvēlojošas ogles, neiemanto ienaidniekus…

Holmsam šķita, ka viņš pārklausījies.

-    Ko?! Bet kas man ieteica sabikstīt skudrupūzni?

-     Apstākļi mainījušies. Gan tur, - majors parādīja ar pirkstu uz augšu, - gan šeit. Programma, pēc kuras tu strādāji, ir mainīta. Cūkas atgriežas pie savām silēm.

-     Pagaidiet… Kādas cūkas? Kādā sakarībā šeit runā par cūkām? Es sastrīdējos ar prokuroru, miliciju un kolēģiem, tāpēc ka viņi strādāja «mierīgi», es ieguvu baru ienaidnieku, kuri cenšas mani nogalināt; visu to esmu darījis pēc jūsu norādījuma! Un jūs man solījāt drošības garantijas un mudinājāt spert radikālus soļus! Bet tagad iesakāt strādāt mierīgi un nemeklēt sev ienaidniekus! Un kur es likšu tos, kurus jau esmu sameklējis? Un ar ko es mierīgi strādāšu?!

Denisa paceltā balss kļuva skaļāka, kliedzošāka. Spriedze, nakts pārdzīvojums un negaidītais Agejeva paziņojums noveda viņu līdz nervu sabrukuma robežai.

- Klusāk! Mums jau sāk pievērst uzmanību, - Agejevs nočukstēja. - Un vispār, ļaudis mūs nedrīkst redzēt kopā. Sazvanīsimies.

Neatskatīdamies majors ātri aizsoļoja uz trolejbusa pieturu.

Pilnīgi izsists no sliedēm, Deniss iegāja prokuratūrā un uzkāpa otrajā stāvā. Kā robots uzvārīja sev kafiju un iedzēra malku. Skāņa susla. Taču - vismaz karsta. Viņš juta, ka ir nosalis. Gan ārīgi, gan iekšēji. Dvēsele bija nosalusi. Aiz durvīm, smēķējamā telpā, dzirdamas Vasjas Kravčenko un Paņina balsis. Vasja mēģināja atstāstīt kādu sižetu, saistot vārdus un teikumus ar vienu noteiktu saikli.

Nepieciešams sasildīt dvēseli. Deniss piezvanīja uz skolu Valērijai, bet tur paskaidroja, ka viņa saslimusi. Mājās neviens necēla klausuli.

Varbūt vina ir slimnīcā? »

Viebdamies Deniss izdzēra kafiju un simto reizi uzgrieza numuru. Klausulē vienaldzīgi skanēja signāls.

Deniss ar plecu piespieda to pie auss un izvilka cigarešu paciņu. Tukša.

Tū-ū-ū.

Tū-ū-ū.

Parakājās pelnutraukā un atrada derīgu izsmēķi.

Tū-ū-ū.

Tū-ū-ū.

Piesmēķējot klausule izslīdēja un nokrita uz galda, pēc tam uz grīdas. Deniss nesteidzās to pacelt. Viņš turēja cigaretes galu augstu virs šķiltavas liesmas, samiedzis acis, skatījās, kā dzeltenīgais papīrs sāk gruzdēt bez kāda redzama iemesla, izlokās dūmu strūkliņa, no sadrupušās čaulītes izbirst sarkanīgi tabakas smalkumi.

Piesmēķēja. Pacēla no grīdas klausuli. Nolika to uz… Nē, pirms nolikšanas piespieda to uz mirkli pie auss. Un - nedzirdēja neko. Pagaidija. Tiešām: tū-ū-ū bija apklusis.

-    Hallo, - Deniss teica.

-   Jā, - atskanēja Valērijas balss. - Kāpēc tu klusēji?

-    Klausule izkrita, atvaino. Sveika.

-    Sveiks.

-    Kur tu slēpies?

-    Nekur. Es biju mājās. Vienkārši gulēju.

-    Es tūlīt aizbraukšu pie tevis.

Valērija apklusa. Dīvainā kārtā apklusa tieši tad, kad atbilde, šķiet, ir acīm redzama. Kaut kādi trokšņi, sprakšķi ēterā - arī tie bija dīvaini.

-    Hallo, - Deniss atkal ierunājās.

-    Nevajag braukt, - Valērija atsaucās. - Es negribu.

-   Kāpēc? - Deniss stulbi jautāja. Ir nu gan sagadīšanās - nepatikšanas cita pēc citas. Viņš bija noguris reaģēt adekvāti.

Trokšņi un klakški.

-   Tāpēc, ka starp mums viss ir beidzies. Man ir cits vīrietis. Ceru, ka aizmirsīsi mana telefona numuru un manu… dzīvokli.

«Dzīvokli,» Deniss kā automāts domās atkārtoja.

-    Es aiziešu pie tevis, - viņš teica.

-    Es tik un tā neatvēršu. Visu labu!

Deniss akurāti nolika klausuli, pastūma malā aparātu. Nospaidīja līdz galējai robežai izdegušo cigareti. Viņam gribējās nošauties. Labi, ka atņemta pistole.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Vasja Kravčenko pabāza neskūto bumbierveida galvu un, skatīdamies grīdā, teica:

-    Kāds anonīms zvanītājs paziņoja Centrālai iekšlietu daļai, ka Rozas Luksemburgas ielas četrpadsmitajā mājā atrasts Zametaļina līķis. Gan viņu, gan Jesipenko it kā nogalinājis Kurlovs. Operatīvais ar rajona milicijas pilnvaroto izbraukuši uz nozieguma vietu, tur patiešām ir līķis. Hulio teica, lai tu braucot noskaidrot.

-    Vai mašīna būs? - Deniss pēc inerces jautāja. Un to pašu brīdi iedomāja, ka arī Valērijas dzīvoklis atrodas Luksemburgas ielā.

-    Kā parasti, - Vasja atbildēja. Parasti mašīnas nebija, un viņi brauca ar trolejbusiem.

2. nodala

Holmss un Ķieģelis

Dzīvoklis bija pielaistīts ar mēsliem līdz grīdlīstēm, tā ka operatīvajai grupai vajadzēja iekārtoties kāpņu laukumiņā un nolikt apsardzi stāvu augstāk un zemāk. Borisa Zametaļina līķis gulēja turpat un apžuva. Slota bija neiedomājami pietūcis, mezglā savilktā cilpa paslēpusies ādas krokās, svīteris un krekls saplēsts, atsedzot milzīgu zilganu vēderu.

Kapteinis ar respiratoru un biezām gumijas šļūcenēm, kādas lieto mozaīkas grīdu slīpētāji, staigāja pa dzīvokli, apskatīja istabas, skapjus un galdus. Pamanījis Denisu, viņš atdzīvojās.

- Es jau domāju, ka man vienam šeit būs jāpeld… Nu, prokuratūra, lien skafandrā!

Deniss paņēma no seržanta apavus un masku un iegāja dzīvoklī. Respirators maz ko līdzēja, smaka uzreiz uzdzina nelabumu, gribējās vemt.

- Košļeni gribi? - Kapteiņa balss zem maskas skanēja dobji. - Man ir piparmētru.

Nelabums kāpa augstāk.

Deniss pakratīja galvu: paldies, nevajag! Viņš iegāja viesistabā, kur šķērsām priekšā logam gulēja norauta karnīze; tepat brūnganajā, jēlajā peļķē mētājās sega un spilvens no guļamistabas. Bufetes stikls saplēsts, uz tapetēm zem slēdža tumši traipi - iespējams, asinis. Ari virtuvē tāds pats haoss, trauki saplēsti, ledusskapis sagāzts uz sāniem un balstās pret ēdamgaldu. Cīniņa pēdas - nepārprotamas, tātad slepkavība. Deniss pievērsa uzmanību tam, ka izlietne līdz augšai pilna ar netīriem, vietām appelējušiem šķīvjiem, plīts nolaistīta ar eļļu, uz tās kastrolis, pilns sažuvušiem, ar visu mizu vārītiem kartupeļiem. Tipiska vecpuiša dzīvokļa aina, klusā daba. Tātad šī ir tā vieta, kur Slota pēdējās dienās slēpies?

Deniss piegāja pie loga. Pāri pretī aiz pagalma, ko iežogoja retu papeļu un vītolu rinda, atradās Valērijas māja. Var redzēt pat viņas viesistabas logu ar cieši aizvilktu aizkaru. Gandrīz blakus, Deniss nodomāja. Tik tuvu. Arī Slota varēja redzēt viņas logu un sastapties ar Valēriju uz ielas. Un, ja sastapa, tad nevarēja viņu neievērot - par to Deniss bija pārliecināts.

Tū-ū-ū. Tū-ū-ū.

«Aizmirsti mana telefona numuru un manu dzīvokli.» Tieši tā viņa teica. Tomēr - kāpēc viņa tik ilgi necēla klausuli?

«Man ir cits vīrietis.» Cik savāda, viņai neraksturīga frāze. Idiotiska frāze. Cits vīrietis. Deniss ir šis, bet tas - cits. Droši vien ar bārdu un zelta zobiem. Tas, cits, trešais… Tā runā meičas «Intūristā». Valērija nav tāda kā viņas.

Un logi cieši aizklāti.

Varbūt viņas nemaz nav dzīvoklī? Viņi runāja pirms pusstundas, un Valērija varēja iziet. Kurp? Viņa taču slima. Tā viņa vismaz teikusi skolā. Vai sameloja? Kāpēc? Tāpēc,

ka viņai - cits vīrietis? «Aizmirsti mana dzīvokļa numuru»… » »

-      Nu, ko darīsim, prokuratūra? - kapteinis skaļi apjautājās. - Tur tajā maisiņā ir caurule. No vienas puses asinis, no otras pirksti. Eksperti teica, ka tie ir Kurlova pirksti. Kā rādās, versija par Jesipenko apstiprinās: arī viņu nosita ar cauruli. Ja asins grupa sakrīt, tad citu pierādījumu nemaz nevajag…

-    Vai liecinieki ir? - Deniss jautāja, aizgriezdamies no loga.

-    Gaida kāpnēs, elpo svaigu gaisu.

-    Nu, tad sāksim.

***

No neuzrakstītās grāmatas

«S. Kurlovs. Seksota piezīmes»

Galu galā pat man bija skaidrs, kas zvana. Rūtainais iei ednis bazūnēja pa telefonu ik pēc desmit minūtēm - laikam noilgojies. Nocieties. Izkaltis.

Valērija sēdēja uz grīdas svītrotā teniskrekliņā un gaišzilos džinsos, skatījās televizoru, ap galvu aptinusi dvieli kā turbānu. Viņa nesen bija dušā, sākumā it kā kautrējās, bet pēc tam saprata, ka tas ir muļķīgi. Es viņai vēl muguriņu nomazgāju… Pēc tam skatījos, kā meitene ģērbjas. Viņai ari patīk vienlaidus fasons, melnas biksītes un krūšturi, tāpat kā Svetkai Bernadskai - tāds dīvains, pus- bērnišķīgs. Nekas, nodomāju, viņai piestāv, jā, rodas jautājums - kas gan viņai nepiestāv?

Un tā nu viņa tur sēdēja ar turbānu galvā, skatījās kādu smieklīgu multeni un izlikās, ka neko nedzird. Es redzēju, kā viņa cenšas. Bet viņš, tas knislis, tik taurē un taurē. Ik pēc desmit minūtēm. Es sen būtu atslēdzis telefonu, pats nesaprotu, kāpēc to vēl neesmu izdarījis. Bet varbūt saprotu. Tikai agrāk nekad nedomāju, ka tādas lietas man var sagādāt patiku.

Viņš taurē, bet viņa izliekas, ka nedzird. Kāpēc? Tāpēc, ka esmu ienācis viņas dzīvē un sēžu blakus. Ja gribēšu, viņa vispār pasūtīs to vienu māju tālāk. «Petrovski, tu esi knislis, ej tu uz…» Es netaisos viņu pamest pēc tā, kas noticis. Skaidra lieta! Bet man jāizgrozās, jātiek ārā no tā vāveres riteņa, kur apstākļi mani iedzinuši. Nē, ne jau apstākļi… Agejevs un Petrovskis - tā, lūk, sauc šos «apstākļus»! Un arī pie «zālītes» pieradinājos viņa dēļ.

Agejeva dēļ es piebeidzu Drinu. Un to bomzi. Bet šeit es sēžu Petrovska dēļ, tāpēc ka viņš rok un rok manu lietu un jebkuru bridi var uzlaist man uz kakla mentus. Pateiks: «Aiziet!» - un simtiem miliču gan formās, gan civilapģērbos metīsies man pa pēdām. Kur no viņiem noslēpties? Tikai šeit. Tāpēc jau arī te sēžu. Un man pašlaik ir labi, goda vārds. Labi tāpēc, ka pirms divām vai trim dienām, kad skatījos pa bēniņu logu un sapņoju: kaut Valērija iznāktu pa durvīm, lai tikai viņu redzētu, neko vairāk, šajā laikā viņi ar Petrovski varbūt kopā mazgājās dušā, skūpstījās un viņš iekāroja viņu, šis dzīvnieks; bet tagad es sēžu pie viņas viesistabā, redzu dvieļa turbānu ap viņas galvu, redzu viņas kāju sārtos papēžus un mazos pirkstiņus, bet Petrovskis neredz ne velna, viņš tik taurē un nevar vien aiztaurēties līdz šejienei, tāpēc ka es neļauju viņai pacelt klausuli.

Tagad viņa ir mana. Viņa jau ir kļuvusi neuzticīga Petrovskim, piekrāpusi ar mani. Kļuvusi neuzticīga ar miesu ne vienu reizi vien, kļūst neuzticīga sirdī ar katru viņa zvanu, kam viņa neatsaucas. Tas ir pavisam maz, taču es nemaz netiecos pēc kaut kā vairāk.

-    Laikam puisim aizkrita klape, - es saku.

-Kam?

Šī pat galvu nepagrieza uz manu pusi.

-    Petrovskiin. Šie seksoti visi ir tādi: ja viņiem kaut kā sagribas, ātrāk mierā neliekas, kamēr vadi sakarst un pārdeg.

Sēž un skatās. Ilgi klusēja, bet pēc tam neizturēja.

-    Kas tie seksod tādi ir? - viņa jautā. - Uz ko tu visu laiku tēmē? Kas de par mājieniem?

-    Nu, mīļā… Tie nav nekādi mājieni. Es saku tieši: tavs Petrovskis ir predgs ziņu pienesējs. Neskaties, ka viņš tāds kautrīgs un vājš, viņš jau pirms četriem gadiem «piespēlēja» meičas Komitejai no «Intūrista», šīs slampas, kuras knakstās ar turkiem un pakistāniešiem. Viņš tām uzsmaidīja, pacienāja ar tokajieti, pēc tam paņēma uz grauda, izķidāja, noskalpēja, izgrieza uz āru, pārbaudīja uzdcību Tēvzemei. Un tad atdeva Komitejai. Viņš manu kursabied- reni Ciguļevu arī atdeva, lai gan viņa bija pamatīga maita. Vārdu sakot, tāda draņķe, kādu nav daudz. Bet Petrovskis gāja pie viņas uz mājām ar ziediem, kautrīgi mīņājās, pūta miglu acīs. Tāds viņš ir.

Es jūtu, ka viņai šī multene kļuvusi vienaldzīga, varbūt viņa sēž televizora priekšā aizvērtām acīm, raud, bet uz manu pusi nepagriežas.

-   Tu melo. Melo. Vai ilgi vēl mani mocīsi?

Es smaidu platu smaidu līdz ausīm, lai viņa to jūt pat ar muguru, cik man viss tas ir vienaldzigi, un saku:

-    Meloju. Protams, meloju. Jau no bērna kājas visiem meloju.

-    Nu tad aizveries!

Atkal zvana telefons. Viņa pieceļas, izslēdz televizoru un nervozi staigā pa istabu šurpu turpu.

-    Vai var atbildēt?

-Nē.

-    Es neko neteikšu. Tu jebkurā laikā vari pagūt izraut vadu vai nospiest sviru. Es taču neiešu kauties ar tevi…

Viņa automātiski paberzē vaigu.

Es izliekos, ka domāju. Protams, varu un pagūtu un, bez šaubām, kauties viņa nesāktu. Taču runa jau nav par to. Es paskatījos pulkstenī: bez piecpadsmit četri. Cik ilgi var taurēt? Drīz darba diena beigsies, tomēr šis mūdzis nevis strādā, ķer noziedzniekus, bet taurē un taurē. Valērijai ir vecs telefona aparāts spilgti sarkanā krāsā, priekšā uzspiesta kvalitātes zīme. Zvans štruntigs, griezīgs, pats brīnos, kāpēc vēl neesmu to sašķaidījis. Nodomāju: labi, tūlīt sadauzīšu. Bet pirms tam viņa pateiks šim mūdzim «aizvācies un neatskaties», vēlreiz būs viņam neuzticiga, šai jau nav izvēles.

-    Labi, - es saku. - Tagad tu paņemsi klausuli, bet ar vienu noteikumu. Pateiksi Petrovskim, ka viņš ir nekrietns kukainis un viņš tevi vairs neinteresē. Saki «Aizvācies un neatskaties». Saprati? Ja pateiksi ko lieku, noslīcināšu tevi vannā. Saprati?

Viņa paskatījās uz mani. Acis milzīgas, kur viņa tādas dabūjusi? Droši vien māte bijusi skaista, te kaut kur jābūt ģimenes fotogrāfijām, būs jāsaka, lai parāda. Vēlāk.

-    Nē. Es labāk neiešu pie telefona.

-    Kā vēlies. Ieteicu tomēr pieiet. Citādi viņš parādīsies te. Un tad man nekas cits neatliks kā piebeigt viņu ar kādu stieni. Vai armatūras gabalu. Tas vēl mētājas priekštelpā…

Valērija pakratīja galvu.

-Tu gan esi pretīgs tips, - viņa klusu noteica. Un devās pie telefona. Un izdarija visu tā, kā es pavēlēju. Tikai «aizvācies un neatskaties» neatkārtoja. Bet man tāpat bija labi. Ne jau nu tā, ka no laimes kustu, bet kaut kāds rupjš, dzīvniecisks apmierinājums bija, tas tiesa.

Bet, kad viņa teica: «Es vienalga tev neatvēršu, visu labu», - pēkšņi ar mani kaut kas notika.

Kaut kāda nojausma uzplaiksnīja smadzenēs, dīvaina sajūta: it kā viss notiekošais būtu sapnis, es guļu līdz šim brīdim, un nevis telefons visu ritu zvana man pie auss, bet modinātājs traucē mani, nedod miera: celies, stulbeni, - bet es nevaru pamosties, dusmojos, taustu ar roku gultā, lai nomestu modinātāju uz grīdas. Bet celties man ļoti, ļoti vajag, esmu nokavējis kursā uz ieskaiti vai uz darbu, vai vēl kur citur, un visa mana turpmākā dzīve saies grīstē.

Un tad pār mani kā zibens nāca apskaidrība. Pēkšņi es visu sapratu. Sapratu, ka esmu pēdējais idiots, āmurgalva, dauns, debiliķis. Ka kaut kādas muļķīgas greizsirdības dēļ esmu sadedzinājis visus tiltus starp sevi un pārējo pasauli. Petrovskis, Petrovskis, velns ar viņu. Lai tas būtu viņš, tūkstoškārt viņš, tāpēc ka neviens cits, izņemot Petrovski, šo mūdzi, man nevarēs palīdzēt!

Es atvēru muti, lai pateiktu: «Nenoliec klausuli», bet Valērija to jau nolika un, skatīdamās man garām, devās atpakaļ uz viesistabu.

-    Stāvi, - es teicu. - Uzgriez numuru. Ātri.

-    Kādu numuru? - viņa vienaldzīgi atmeta.

-    Viņa. Mani plāni mainījušies.

…Bet Petrovska telefons klusēja.

***

Vēl viens zvans. Klusums.

Deniss Petrovskis noņēma roku no zvana pogas un iebāza kabatā. Viņš nezināja, ko darīt Vispār zināja gan - jāiet prom. Nevajadzēja te rādīties, viņam taču skaidri pateica.

Taču klusums bija relatīvs. Aiz durvīm Deniss dzirdēja pieklusinātas balsis. Vīrieša un sievietes. Nevarēja saprast- aiz šīm vai citām durvīm. Kas runā un par ko - viss neskaidrs. Tas tādā gadījumā, ja negrib nekādu skaidrību un nevēlas neko saprast. Un turklāt negrib zināt par «citu vīrieti». Vai tiešām viņa tāda pad slampa kā visas pārējās?!

Varbūt piezvanīt vēlreiz? Zvana taustiņi vertikālā padziļinājumā izskatās pēc olbaltuma krēma triepiena. Pieskarties, tikai pieskarties. Deniss pats sev šķita tūļa. Trešie liekie vienmēr stāv aiz durvīm, tie vienmēr ir tūļas… Dzīvoklī neviena nav - vai ari vienkārši negrib atvērt, galu galā kāda viņam daļa…

Pirms neilga laika, kad Deniss vēl strādāja pretējā mājā, blakus uzblīdušajam Zametaļina līķim, viņš bija pārliecināts -ja kas nodks, viņš vienkārši ņems un uzlauzīs šīs durvis. Smadzenēs pulsēja doma: NEVAR BŪT NEKĀDA «CITA VĪRIEŠA», NOTIKUSI ĪSTA NELAIME!

Tagad viņš nebija pārliecināts par to. Viņš it kā atstāja aktīvā starojuma zonu un stāvēja aci pret aci ar vecum veco nejēdzīgo, muļķīgo problēmu: ko darīt, ja tava meitene tevi atstāj? Skaļi lamāties visneķītrākajiem vārdiem? Uzlauzt durvis un izmest sāncensi pa logu?

-    Mauka, - Deniss beidzot noteica.

Viņš pagriezās un kāpa lejup, laizdams skatienu gar netīrajām margām.

Aiz muguras atskanēja klikšķis un klusi nošvīkstēja dermatīns.

-    Denis…

Valērija stāvēja uz sliekšņa visai dīvainā pozā, seja balta kā krīts, kuplie, zeltainie mati izjukuši pār pleciem. Aiz muguras, veselu galvas tiesu virs viņas rēgojās kāda skapim līdzīga figūra. Milziga roka bija stingri sagrābusi Valēriju zem krūtīm, saltas, mierīgas acis skatījās uz Denisu.

-    Panāc šurp, Petrovski, - atskanēja paklusa balss. - Ir darīšana.

-   Tu… - apstulbis Deniss tik vien varēja izdvest.

-    Jā. Nāc ātri iekšā. Tikai izņem rokas no kabatām… Un klusi.

Deniss visu saprata. Viņš izņēma rokas no kabatām, pagrieza plaukstas uz augšu un bez liekiem vārdiem devās dzīvoklī.

-   Aizcērt durvis, - Sergejs pavēlēja.

Atslēgas serdenis skaļi noklikšķēja, iekrītot ierobā. Kurlovs ar Valēriju atkāpās virtuvē, Denisam, stāvot spilgti apgaismotajā priekštelpā, gandrīz nemaz nebija saskatāmas viņu sejas - tikai dīvains dubultsiluets uz krēslainā loga fona.

-     Izgriez uz āru kabatas, Petrovski. Rāmi un mierīgi, bez steigas un straujām kustībām. Ja ir ierocis, labāk pasaki uzreiz.

-    Man nekā nav, - Deniss teica.

-    Labi, tad parādi…

Deniss ātri iztukšoja kabatas: mutautiņš, kabatas portfelis, cigaretes. Paldies Dievam, visus lietiskos pierādījumus un papīrus, ko bija savācis četrpadsmitajā numurā, viņš bija sapakojis somā un atdevis kapteinim.

-     Novelc vējjaku un puloveru, - Sergejs komandēja. - Pagriezies… Tā. Bikses attaisi. Labi. Vari apģērbties.

Viņš atkāpās dziļāk virtuvē. Ja arī Denisam būtu pistole, viņš tik un tā neko nespētu izdarīt, jo trīs ceturtdaļas Kurlova auguma aizsedza Valērija. Denisa galvā riņķoja un dūca kā tumšs bišu strops. Cik sen šis briesmonis jau ir šeit, kādā veidā viņš nokļuva pie Valērijas, vai viņš sitis viņu, ko viņš vispār darījis ar meiteni un ko grasās darīt pašlaik…

-    Laid vaļā meiteni, - Deniss teica. - Viņai sāp.

-    Aizveries, - Sergejs pakratīja galvu. - Citādi būs vēl sāpīgāk. Man nav vajadzīga pat piepūle, lai pārlauztu viņai četras cukura ribas, saplosītu liesu, pēc tam salauztu kakla skriemeļus. Tāpēc tu stāvēsi mierīgi un runāsi ar mani tik daudz, cik man vajadzēs.

-    Ko tu gribi?

Ar atbildi Kurlovs nesteidzās. Kādu mirkli Denisam šķita, ka tas ir mazliet apjucis. Sergejs apsēdās uz ķeblīša, spēji parāva Valēriju un nosēdināja sev uz ceļiem, apskaujot viņas rokas un vēderu. «Atvaino, Denis,» bez skaņas teica meitenes lūpas. «Es negribēju atvērt durvis.» Blakus viņas deniņiem vīdēja piekārtā sienas skapīša stūris.

-     Es gribu dkt ārā, - Sergejs paziņoja. - No visiem slazdiem un valgiem. No pilsētas. Varbūt arī no valsts. Vēl nezinu. Bet man aiz muguras visam jābūt tīram. Man vajadzīgi manas lietas materiāli. Visi, līdz pēdējam papīri- dm, kur tā vai citādi minēts mans uzvārds. Tu atnesīsi tos šurp, ieliksi emaljētā vanniņā un aizdedzināsi. Kad pelni būs klozeta podā un tu nospiedīsi skalojamā ūdens pogu, saņemsi atpakaļ savu skuķi. Ja viņa gribēs atgriezties pie tevis.

Populārs detektīvfdmas sižets, Deniss nodomāja. Pusstundu ilga pakaļdzīšanās un apšaude, galveno varoni ievaino, meiteni gandrīz izvaro, bet beigās viss ir okei, un viņi aizbrauc baltā kuģī. Kāds idiotisms. Dzīvē daudz retāk gadās izdevīgas apstākļu sakritības vai notikumi beidzas laimīgi. Kāpēc viņš teica: ja viņa gribēs? Un kāpēc viņš apskāvis Valēriju kā viņas īpašnieks?

-    Lietā ir astoņas mapes, - Deniss meloja. - Tos zem žaketes vis nenoslēpsi.

-    Tad paņem sporta somu, stulbeni! - Kurlovs pēkšņi sāka kliegt. - Gribēsi vēl, lai norādu, ar kādu transportu aizbraukt un no kāda plaukta mapes ņemt. Es devu uzdevumu, tālākais ir tava problēma. Vari izsaukt operatīvo brigādi, vari nodedzināt visu prokuratūru kopā ar prokuroru, vari apsēsties uz grīdas un pārsprāgt, man vienalga!

Kurlovs cirta ar dūri pa galdu tā, ka cukura trauks palēcās, apgāzās un nobārstīja visu apkārt ar baltiem smilšu graudiņiem. Valērija no bailēm sarāvās.

-    Labi, nomierinies… - Deniss teica. - Es aiziešu un atnesīšu to, ko prasīji. Man vienīgi nepieciešams laiks, lai…

-        Lai novilktu pāris kopiju no katra papīra, - Sergejs viņu pārtrauca, - saceltu kājās specvienību un pārmītu dažus vārdus ar saviem priekšnieciņiem no Kantora. Pareizi? Nē, mūdži, diezgan esat spēlējušies ar mani, tagad pietiek… Dodu tev tieši pusstundu laika, lai izpildītu uzdevumu. Tādas lietas dēļ nav ko skopoties taksim, tādēļ jau bojā neaiziesi. Ja septiņos trīspadsmit nebūsi atpakaļ, kaimiņi izdzirdēs kliedzienu - tu zini, kas te kliegs. Tātad uz priekšu, Petrovski! Ar mīlas spārniem. Mēs tevi gaidām. Vai ne, mazulīt?

Kurlovs negrasījās rīkoties Rembo stilā, bet, kā redzams, viņam patiešām pietrūka pārliecības - varbūt vienkārši neveicās, - jo viņš noliecās pie Valērijas un papliķēja viņai pa vaigu. Un šai vajadzībai viņam bija nepieciešams kādu mirkli atslābināt tvērienu.

Deniss pēkšņi ieraudzīja meitenes seju - baltu kā sniegs. Un milzīgās acis, kas viņam kaut ko jautāja… bet ko?

«Es nezinu, vai rīkojos pareizi, Denis, kādā nejēdzīgā virpulī mēs abi esam ierauti, nekad nebiju domājusi, ka…»

Valērijas tievie pirksti sniedzās pēc cukurtrauka un satvēra to aiz kakliņa. Kurlovs sarāvās un pagriezās uz trokšņa pusi, lūpas acumirklī sakniebās šaurā spraugā, viņa milzīgā ķetna ieķērās meitenes plecā.

- Ei, vai nesaprati?!

Valērija iesita viņam ar elkoni pa vēderu. Vienalga - kā pa sienu.

Deniss manīja vienīgi, ka gāžas Kurlovam pretī vai ripo kā bumba no kalniņa. Viņš nejuta savas kājas.

Juta tikai labo dūri - smagu, piesātinātu ar bailēm un pirmatnēju niknumu, redzēja tikai Kurlova seju - ar lūpu apli vidū. Sašķaidīšu šo arbūzu.

Kurlovs viegli pielēca kājās, Valērija nokrita uz grīdas pie plīts, starp porcelāna lauskām, juku jukām ar mirdzošiem cukura kristāliem. Deniss panira zem rokas, kas triecās pret viņu, un mērķēja no apakšas žoklī. Atskanēja negaidīti skaļš lūstoša koka blīkšķis, virs Kurlova galvas pašķīda sauss apmetums, piekārtais skapītis sagāzās uz sāniem un bīstami nokārās lejup vienā stiprinājuma naglā. Pie durtiņu apakšējā stūra bija pielipis mitru matiņu kušķītis.

Viņš, šis izdzimtenis, bija sadauzījis galvu pret skapīša stūri.

Sergejs stāvēja, turēdamies pie sienas, plati ieplestām kājām. Viņa acis bija apaļas, izvalbītas, redzokļi gandrīz palīduši zem uzacīm. Viņš bija nokautā - un tikai brīnums viņu vēl noturēja vertikālā stāvoklī. Kreisā roka neapzināti taustījās pa sienu, nogāžot uz grīdas no āķiem dēlīšus, kausiņus un nažus. Metāls nervozi šķindēja: tren-dren.

Deniss iztaisnojās un deva vēl vienu īsu triecienu pa korpusu. Kurlova galva nozvārojās, no matiem pret sienu lidoja asins piliens un palika pie tās kā izsaukuma zīme. Kurlovs spēra sīku soli, kāju šļūkdams pa grīdu, un sāka gāzties Denisam virsū.

Deniss atkāpās. Taču muskuļu kalns ar zvērīgo seju nekrita, tas virzījās uz priekšu kā ļauns nenovēršams liktenis… Viņš atkāpās vēl pussoli… Vēl soli… Nu kriti taču, krīti, maita!

Kurlova rokā pazibēja liels virtuves nazis.

Ķieģelis sagraizītu Holmsu, kā miesnieks apstrādā cūkas kautķermeni, nelīdzētu nekāds bokss, taču trieciens ar pakausi pret skapīšu stūri bija savu paveicis: spēki zuda, kustību koordinācija traucēta, uz priekšu izgrūstā roka apvilka diezgan vārgu pusapli, Holmss iespēra viņam pa celi, un beidzot Ķieģelis smagi sabruka zemē. Deniss aizsvieda nazi sānis.

-   Tev tek asinis! - Valērija iekliedzās. - Skaties, asinis!

-     Pagaidi, pagaidi… Kāds maita, padomā tik, - viebdamies aiz sāpēm, Deniss teica. - īsts slepkava…

Viņš it kā modās no šausmīga sapņa un pamazām atjēdzās, pūlēdamies atšķirt īstenību no nakts murga.

Valērija centās piespiest zilajos graudiņos samērcēto vates un marles tamponu pie gūžas brūces, kas vīdēja saplēstajās biksēs. Beigu beigās ar spēcīgu rāvienu viņa pārplēsa bikšu staru, ātri iztīrīja brūci un uzlika sausu pārsēju: zeltainie mati, tikai šorīt mazgāti, bija notraipīti ar asinīm. Arī rokas un teniskreklinš - viss ar Denisa asinīm.

-     Viņš man teica, ka ir kādu nogalinājis… Draudēja nogalināt arī mani… Un tevi tikko nenogalināja… Laime, ka pārgrieza tikai ādu…

Valērija paskatījās uz Kurlovu. Tas gulēja, nokritis šķērsām priekštelpā, ar seju ieracies paklājiņā. Mati pārsistajā pakausī saķepuši tumšās, miklās pinkās. Deniss sēdēja blakus asinīm notraipītās biksēs ar norautu staru. «Ja atrautu arī otru, būtu dabiskāk,» prātā iešāvās muļķīga doma. «Meitenes taisa šortus no novalkātiem džinsiem…»

-     Nav nekā briesmīga, - viņš pasmaidīja nobālušām lūpām. - Viss beidzies labi. Bet tu… Kā ar tevi?

Viņa aptupās Denisam priekšā, nopietni paskatījās acīs. Noskūpstīja mutes kaktiņu.

-    Ar mani viss ir labi. Paldies tev.

-    Kā tas viss sanāca? Vai viņš ielīda pa logu, vai?

-     Viss sanāca ļoti muļķīgi, Denis. Pārāk muļķīgi. Es laikam izturējos kā skolniece… Vēlāk pastāstīšu. Gan tas zvans, gan viss, ko tev sarunāju… Aizmirsti. Viņš man draudēja, Denis, vai saproti?

-   Tikai draudēja?

-    Vienreiz iegāza pa seju. - Valērija drūmi pavīpsnāja. - Bet tad es viņam kārtīgi sadevu. Vairāk nekā nebija.

Viņa vēlreiz noskūpstīja Denisu. Viņš sajuta viņas mēli starp zobiem un viņas asaru sāļo garšu.

-    Nevajag, - teica Deniss. - Vai dzirdi?

Valērija pakratīja galvu. Plats, muļķīgs smaids izplūda Denisa sejā, viņš neko tur nevarēja darīt. Viss bija labi.

Velns parāvis, viss bija daudz labāk, nekā varētu būt. Viņš piecēlās, atbalstīdamies uz viņas pleca un vannasistabas durvīm. Sāpes bija ciešamas, vienmērīgas, pulsa ritmā.

Kurlovs vārgi sakustējās un ievaidējās.

-    Vajadzētu apkopt viņa brūci, - Valērija klusi teica.

-   Vispirms šis zirgs ir jāsapin, - Deniss atbildēja. - Vai tev virve ir?

Viņš sasaistīja uz muguras varenās nevarīgi noslīgušās rokas, apmeta divas cilpas ap stabveidīgajām kājām, virves brīvo galu izvilka starp saistītajām plaukstām un, pievilcis pēdas pie rokām, sasēja vairākus mezglus. Kurlovs ievaidējās stiprāk. Būtu virve garāka, vajadzētu vēl uzmest cilpu uz kakla, lai, strauji kustoties, sasaistītais žņaugtu pats sevi. Drošības pēc aizturētais vēl jāpiesien pie koka vai zemē iedzīta mieta. To visu Holmss bija uzzinājis no vecas rokasgrāmatas «Tuvcīņa», ko izdevis PSRS Iekšlietu tautas komisariāts 1934. gadā. Rokasgrāmatu viņam bija iedevis Mamuts.

-    Kur tu to esi iemācījies? - Valērija painteresējās.

-   Zvani 02, - palaidis viņas jautājumu gar ausīm, Deniss izrīkoja. - Saki tā: «Pilsētas prokuratūras izmeklētājs Petrovskis aizturējis slepkavu Kurlovu.» Un nosauc adresi.

Kamēr Valērija zvanīja, viņš pārmeklēja Kurlovu, bet nekā interesanta neatrada, izņemot anašu, to viņš atstāja kabatā: izņems liecinieku klātbūtnē - vēl viens pants.

-      Viņa brūces jāapsaitē, - teica Valērija, nolikusi klausuli, un sāka ar šķērēm apgriezt matus ap brūci.

-     Patiešām, kur tu iemācījies tā sasiet? - Valērija atkal jautāja. - Viņš teica, ka tu esi ziņu pienesējs. Esot ķēris meitenes «Intūristā» - tās, kuras flirtējušas ar ārzemniekiem…

Deniss jutās kā ar verdošu ūdeni apliets.

-Ko?!

-   Un viņa draudzeni esot ietupinājis. Viņa bijusi skaista, kaut ari draņķe… Kāpēc viņš tā teica?

«Ka viņš visu zina?! No ka?!» >

-   Atnes jodu.

-    Viņš teica, ka tu ietupināšot ari mani. Bet par ko?

-    Viņš ir narkomāns, tāpēc muld visu, kas vien ienāk prātā. Atnes jodu.

Deniss to pateica mierīgi, un izskatījās, ka Valēriju atbilde apmierina. Viņa izgāja pēc aptieciņas.

Holmss saspieda Kurlovam degunu. Tas noraustījās un atvēra acis.

-    laid vaļā, maita! Nolādētais ziņu pienesējs!

-    Kāpēc ziņu pienesējs?

-    Tāpēc… Kas Toņu Ciguļevu nodeva? Kas skrēja pie Agejeva uz Kaukāzu?

Kurlovs patiešām zināja visu. Kā viņš varēja uzost?

-    No kurienes tu ņēmi šādus murgus? - Holmss vienaldzīgi jautāja.

-    No turienes! Es ari ziņoju Agejevam, bet ne jau no brīvas gribas! Viņš mani piespieda! Un uz «Vezīru» viņš sūtīja mani. Viņa dēļ es pieradu pie zālītes, un ari viss pārējais vina dēl…

-Ak tad tā, - Deniss saprotoši pamāja. - Tātad tu nekur neesi vainojams. Vainīgs ir kaut kāds Agejevs, kas lika nogalināt Jesipenko, Zametaļinu, kuru vēl?

Kurlovs atkrita uz grīdas un aizvēra acis.

-     Netēlo te nevainīgo jaunavu. Slotu es nenogalināju. Rodiks Baidaks deva rīkojumu. Viņš ari mani pataisīja par grēkāzi… Galva sāp, laikam satricinājums. Izsauc vismaz «Ātros».

Istabā atgriezās Valērija ar jodu.

-    Es neko neesmu izdomājis. Kā es varu kaut ko tādu izdomāt? Tas jāzina… Bet kā es varētu to visu zināt? Tu taču esi izmeklētājs, padomā…

Atbildes vietā Deniss paņēma no meitenes jodu un uzlēja puspudeli Kurlovam uz pakauša. Tas sāpēs noraustījās un nolamājās.

Valērija izbrīnīta paskatījās uz Denisu.

-    Nekā briesmiga, - tas teica. - Ātrāk atjēgsies.

Neatvēris acis, Kurlovs mēģināja pagriezties uz

muguras, bet sasaistītās rokas traucēja.

-    Mūdži, - Kurlovs murmināja, - apkakājušies mūdži.

Pie durvīm kāds enerģiski piezvanīja.

-   Ātrie atbraukuši. - Deniss noteica. Tomēr atvieglojumu viņš nejuta. «Kā šis nelietis visu zina?»

Atbildi uz šo jautājumu Deniss saņēma nākamajā dienā, kad izdarīja kratīšanu Kurlova dzīvoklī. Rakstāmgaldā starp citiem papīriem viņš atrada bloknota lapiņu ar pildspalvas zīmējumu: kaila trauslas sievietes vai bērna figūra izaicinošā pozā. Seju šai nimfetei daļēji sedz matu šķipsna, mugura izliekta, ar asiem skriemeļiem, kails, matiem neap- audzis kaunums. Ja Agejevs būtu ķēries pie rozā kriminālo bračku tetovēšanas, viņš kļūtu stāvus bagāts. Deniss paskatījās lapiņas otrā pusē. Tur bija telefona numurs. labi pazīstams numurs. Kurlovs bija teicis taisnību!

***

Lietas ir dažādas. Pašlaik šo atšķirību Deniss izjuta jo sevišķi. Izmeklēšana attiecībā uz Kurlovu gāja kā pa sviestu: ekspertīze liecināja, ka asinis uz stieņa ar Kurlova pirkstu nospiedumiem pieder Jesipenko; Surovceva vīri rakās, meklēja un atklāja, ka Kurlovs bēniņos gandrīz līdz nāvei piekāvis bomžu un aplaupījis studentus kādā pagrabā, negaidītā vienprātībā viņu atpazina «Pilota» darbinieki, Stepancovs nekavējoties izrakstīja gan kratīšanas, gan aresta orderus… Rezultātā - savācis astoņus pantus, Kurlovs droši iekārtojās Federālās drošības dienesta izmeklēšanas izolatorā. Kad Deniss piezvanīja Agejevam, tas brītiņu padomāja, pēc tam teica: «Labi, pāris nedēļu mēs viņu paturēsim, bet ne ilgāk. Vispār es aizbraucu komandējumā, tev laimējies, ka mani sastapi.» Visas šīs krimināllietas, kurās bija iesaistīts Kurlovs, Deniss apvienoja un cerēja pabeigt deši pāris nedēju laikā. Pēc tam sāksies tiesas birokrātiskā novilcināšana, Kurlovu pārvedīs uz parasto izmeklēšanas cietumu, kur «neērtajiem» apsūdzētajiem ir paradums priekšlaicīgi nomirt vai izdarīt pašnāvību. Deniss centās par to nedomāt. Šī izmeklēšana bija sekmīga, ko gan nevarēja teikt par citām.

Piemēram, lieta par šoferu slepkavību nekustējās ne no vietas. Prokurors deva skaidru norādījumu lietu pārtraukt sakarā ar Zametaļina un Jesipenko nāvi, lai gan Petrovskim bija skaidrs, ka Slota un Drins nav tos nošāvuši paši uz savu galvu, bet gan izpildījuši kāda cita rīkojumu. Taču Stepancovs to nesaprata, pareizāk sakot, izlikās nesaprotam. Deniss pārsūdzēja šefa norādījumu, bet šoreiz Pobedenijs viņu neatbalstīja vai varbūt sūdzība līdz viņam nenonāca: piezvanīja klerks - zonālais izmeklēšanas pārvaldes prokurors un teica, ka lieta pārtraucama.

Šajā laikā Deniss ievēroja, ka kolēģu izturēšanās pret viņu ir mainījusies - attiecības bija kļuvušas vēsākas. Neviens neienāca iedzert kafiju vai nokūpināt pa cigaretei, neviens neuzaicināja pie sevis, pat izvairījās iesaistīties ar viņu sarunās. Viņš lauzīja galvu, kas gan noticis, bet drīz vien neizpratne un šaubas tika izgaisinātas visnegaidītākā un briesmīgākā veidā.

Kādu dienu sekretārs uzaicināja viņu aiziet pie šefa uz apspriedi. Pārkāpis pāri kabineta slieksnim, Deniss juta ka atgadījies kaut kas tāds, kas mainījis parastos apstākļus. Varbūt Stepancovs kabinetā uzstādījis jonizatoru (smird pēc elektrības, tuvojas negaiss), varbūt naktī kāds izlīmējis jaunas tapetes. (Denisam pēkšņi šķita, ka viņš kļūdījies un ienācis nepareizā kabinetā), varbūt vienkārši palielinājusies saules aktivitāte? Nupat notikušās sarunas tikko dzirdama atbalss vēl skanēja Stepancova kabinetā, taču viss apklusa, līdzko uz sliekšņa parādījās Deniss.

Nelāga pazīme.

Pats Stepaneovs, vina vietnieks Paņins un Kļimčuks, viņa palīgi Borevičs ar Suru, kā arī Taņa Ix>patko, Tihons Kruss, Kravčenko - visi skatījās uz Denisu tā, it kā viņš būtu ieradies sapulcē ar vaļēju bikšu priekšu vai izkrāsojies irokēzu kara krāsās. Vienīgi Kurbatovs koncentrēti pētīja apsnigušās papeles aiz loga.

-   Sveicināti, - teica Deniss, paskatījies sienas pulkstenī virs prokurora galvas. - Vai esmu nokavējis?

Neviens neteica ne vārda.

Denisam vistuvāk sēdēja Taņa Lopatko, neizgulējusies, nekrāsojusies, vienīgi starp vidējo pirkstu un rādītāju vīdēja spilgts joda traips. Taņa skatījās nicinoši un… ar riebumu. Visi pārējie vērās viņā tāpat.

-    Kas noticis? - Deniss jautāja.

Klusums. Viņš brītiņu pagaidīja.

-   Vai varu apsēsties?

Pēc ilgas pauzes Stepaneovs tomēr beidzot atvēra muti.

-     Sēdieties, Petrovski. Jūs esat palaidis garām kādu svarīgu ziņojumu. Tas droši vien interesēs jūs.

-    Esmu saintriģēts, Vladimir Ivanovič.

Deniss apsēdās līdzās Vasjam Kravčenko un sagatavojās klausīties. Vasja pēkšņi piecēlās un kapa klusumā pārsēdās citā vietā - tuvāk pie loga, blakus Kurbatovam.

-   Mums kļuvis zināms, ka viens no mūsu prokuratūras izmeklētājiem ir slepens FDD aģents, - teica Stepaneovs.

Denisam šķita, ka zem augstajiem griestiem nodārd pērkons un noplaiksni zibens.

-   Mums zināms, ka viņa pseidonīms ir Holmss un viņš iefiltrējies prokuratūrā ar mērķi atklāt kukuļņēmējus tiesib- sargājošos orgānos, - Stepaneovs turpināja.

Paņins noklepojās, Šura nošņauca degunu mutautā. Taņa Lopatko aizpīpēja.

-    Nav vajadzības atgādināt, ka cīņa ar korupciju ir svēta lieta. Un tas, kurš to dara, kaut viens pats, un ienaidnieku ielenkumā, - prokurors ironiski savilka lūpas, - pelna patiesu cieņu un apbrīnu no mūsu puses… Žēl vienīgi, ka šī neredzamā kara varonis ir tik kautrīgs, lai dižotos ar sasniegto.

Stepancovs ar smaidu paskatījās Denisam acīs.

-     Tas tad arī būtu viss, ko gribēju jums teikt. Visu cienu, Denis Aleksandrovič.

Denisam šķita, ka te ir ne tikai jaunas tapetes, viss ir jauns, nepierasts un svešs: galdi, krēsli, parkets, paklājvei- da grīdas segums un paši cilvēki, ar kuriem viņš, ja ari jau bijis kādreiz pazīstams, tad citā - agrākajā dzīvē.

No kā viņi uzzinājuši?… No kurienes visi zina par viņa otro dzīvi. Tas vienkārši nevar būt! Tomēr tā ir…

Deniss apstulbis klusēja.

-     Ko jūs klusējat, mister Holms? Pastāstiet mums par saviem panākumiem! - Prokurors tēvišķi smaidīja, bet acīs gailēja apslēpts niknums. - Ceru, esat ievākuši bagātu ražu?

Deniss izņēma no kabatas cigareti, pagrozīja pirkstos, salauza un iebāza atpakaļ kabatā. Un lēnām cēlās no krēsla.

-     Pa vienam cilvēkam no hektāra, Vladimir Ivanovič. Atvainojiet. Varu iedomāties, kāds nelietis jūsu acīs es tagad esmu… Tomēr nesākšu taisnoties. Neesmu vērpis intrigas un ziņojumus ne par vienu neesmu rakstijis, es nodarbojos ar to pašu, ar ko visi pārējie. Izmeklējis lietas. Centies, kā mācējis. Taču šis darbs izrādījās daudz grūtāks, nekā man šķita juridiskajā fakultātē. Izrādījās, ka te vajadzīgas ne tikai smadzenes, ne tikai griba un pacietība… Vajadzīgs vēl kas cits. Reizēm notiek informācijas noplūde, reizēm aizdomās turamie pagaist tā iemesla dēļ, ka nav savlaicīgi parakstīti aresta un kratīšanas orderi. Liecinieki pazūd, apsūdzētie un cietuši iet bojā aizdomīgos apstākļos… Bet tas skaitās normāli, neviens pat necenšas noskaidrot tik dīvainu notikumu iemeslus. Vai tā ir nejaušība vai nodevība? Kas vainīgs?

-     Pietiek, Petrovski, - prokurors vairs nesmaidīja, un liesmiņas samiegtajās acīs iedegās spilgtāk. - Apspriediet to ar saviem īstajiem biedriem Pārvaldes sanāksmēs. Vienlaicīgi padomājiet par savas rīcības likumību. Kā nekā prokuratūra - tas ir likumības uzraudzības orgāns, nevis naidīgs…

-      …Es daudzreiz esmu uzdevis sev šo jautājumu, - Deniss turpināja. - Arī es gribēju cīnīties pret nodevību. Nevis kā seksots, kuram ir obligāti noteikts korupcijas atklāšanas plāns, bet kā izmeklētājs, kuram neļauj strādāt. Kā cilvēks, kurš ari ir atbildīgs par savā lietā iesaistīto cilvēku nāvi.

Stepaneovs pameta žiglu skatienu uz Kurbatova pusi. Kurbatovs pamāja.

-    Paklausies, tu, - sevišķi svarīgais paklusi ierunājās, pagriezies pret Denisu. - Tu, taisnības meklētāj… Paskaties uz sevi no malas! Tu esi noformējies kā izmeklētājs, tu saņem algu, uzsmaidi biedriem. Viņi rok, vaiga sviedros strādā, bet tu meklē gruzīšus viņu acīs, un pats neko nedari. Strādniecinš… Pa visu šo laiku reāli tu esi izmeklējis divas lietas, bet pārējie vilkuši pa piecām, sešām. Biedriem Kravčenko un Sņetko, kuri pusgada laikā nodeva tiesā divpadsmit lietas, tas bija darbs, īsts darbs, bet priekš tevis, kas nedarīja nekā, - tas ir tikai hobijs. Tev galvenais ir izspiegošana, tu meklē kļūdas un tādas būs vienmēr tiem, kas strādā. Bet tu negribēji rakt kā visi. Tur ir tā vaina. Nevajag apvainot kolēģus. Labāk apsēdies, Petrovski, bet vēl labāk - ej prom un netraucē pārējiem strādāt. Mums nav laika slaucīt tev puņķus.

Kurbatovs nostājās pretī Denisam un izņēma rokas no kabatām. Likās, vēl mirklis - un viņš izgrūdis to pa durvīm. Bet Deniss nepamirkšķināja ne acu.

-    Es aiziešu, tikai kad būšu beidzis, - Petrovskis teica. - Šeit sēž cilvēki, kurus es uzskatīju ja ne par saviem draugiem, tad vismaz par labiem paziņām. Esmu apsūdzēts viņu priekšā, man jā…

-    Pasarg Dievs, - Stepancovs bija pārsteigts. - Kas tās par nejaukām runām? Kas jūs ir apsūdzējis? Mēs visi darām vienu lielu darbu, kāda runa te var būt par apvainojumiem?

-    Var gan būt. Tāpēc, ka ne visi un ne vienu darbu… Mani brīdināja, ka pašlaik izmeklējamā Berseņova- Starigina lietā viens otrs apsūdzētais atrodas augstas prokuratūras amatpersonas aizbildniecībā…

-Ko-o?…

Stepancovs ātri saņēmās. Paskatījās pulkstenī, paņēma pildspalvu un pierakstija kaut ko uz galda kalendāra.

-    Man šķiet, jūs esat beidzis, Petrovski, - viņš teica ierastā tonī. - Tagad varat iet. Mums ir daudz neatrisinātu lietu. Tatjana Leonardovna, - prokurors pievērsās Taņai Lopatko, - kas dzirdams par Pešneru?

Pirms iet ārā no kabineta, Deniss vēlreiz paskatījās apkārt, mēģinādams notvert Taņas skatienu. Viņa smēķēja trešo cigareti un, sarunājoties ar Stepancovu, skatījās pa logu uz apsnigušajām papelēm.

3. nodaļa Tiesības uz pašaizsardzību

-   Tu esi kā ūdenī izmērcēts. Vai kas noticis?

-   Vienkārši daudz darba.

Tā bija taisnība. «Eglītē» vairāki cilvēki uzrāvušies. Kad dokumentos atklājās pārkāpumi, fiktīvās personas negribēja uzņemties atbildību un savās liecībās norādīja uz Baidaku. Ļoti akurāti: sak, Dmitrijs Pavlovičs ir lietas kursā par visu, galvenokārt viņš vadīja, mēs tikai izpildījām norādījumus… Un pamazām neskaidrais sāka noskaidroties. Daži vārdi vienā reizē, kāda frāze - citā, kāds paraksts… Izkliedēti plašajā materiālā, tie paši par sevi neko neliecināja, bet, savākti vienkopus, runāja par daudz ko. Universitātē Denisam bija mācīts, ka netiešie pierādījumi vainīgo neatmasko tik uzskatāmi kā tiešie, bet, ja šo pierādījumu virkne noslēdzas, veidojot apli, tad atspēkot tos ir daudz grūtāk nekā tiešās aculiecinieku liecības. Tagad viņš pārliecinājās, ka šāds apgalvojums ir pareizs. Dmitrijs Pavlovičs ir «ielenkts» no visām pusēm. Atlicis vien salikt punktus uz «i»…

Veļas mazgātava Maskavas ielā «Ester-Lukss», kur māte tikai ar grūtībām dabūja gada abonementu, ir liels, paplašināts pagrabs ar mitru, tropisku gaisu, piecpadsmit vēderainiem metāla trumuļiem un mūžīgām rindām. Vieta, kur vislabāk padodas apceres par to, cik viss šajā pasaulē relatīvs.

-   Pirms skalošanas neaizmirsti pievienot veļas zilumu, - māte piekodināja. - Un cieti. Es iziešu ārā ieelpot svaigu gaisu.

Patiesībā viņa slepšus pīpēja - kopš tā laika, kad nomira tēvs. Un pirmā cigarete, ko Deniss savā mūžā pamēģināja, bija viņas mentola «Salem», nočiepta no kosmētikas somiņas.

Pēc šaudīšanās kāpņu telpā viņa sāka «ieelpot svaigu gaisu» daudz biežāk. Ievainojumu kājā Deniss no viņas slēpa.

- Labi, ej vien, gan tikšu galā, - Deniss teica. - Tikai apģērbies.

Veļa sitās pret mazgājamās mašīnas stikla vāku, atsaukdama atmiņā ainas no «Divu okeānu noslēpuma», kur viltīgais ienaidnieks slīcināja zemūdens ārsti iegremdēšanās nodalījumā. Lejup pa betona pamatni ar izplūdušu numuru «14» peldēja putas, acīmredzot veļas mašīnas tvertnē bija sūce vai ari vāks nebija cieši noslēgts. Deniss paraustīja rokturi, ar gūžu pagrūstīja vāku - putas it kā mazinājās.

Ari Denisam gribējās smēķēt. Šis gājiens uz veļas mazgātavu viņam bija tīrās mocības. Labāk būtu aizbraucis pie Valērijas, kopā ar viņu iedzēris šampanieti, guļot uz platā dīvāna. Bez apģērba… Taču ģimenes miers jāsargā. Un Valērija arī uzvedas visai dīvaini: nelaiž sev klāt… Izdomā visādas atrunas. Agrāk tā nebija.

«Divu okeānu noslēpumā» ienaidnieks tika meklēts pārdomāti un nopietni. Gudri un lietai uzticīgi čekisti neatstāja bez ievērības nevienu faktu, nevienu aizdomu. Ja tagad tā strādātu, valstij būtu daudz mazāk ienaidnieku. Agejeva telefons klusēja, dežurants nesavienoja ne ar vienu no Pārvaldes vadības, lai gan pseidonīmam Holmss vajadzēja kalpot kā parolei, lai piekļūtu jebkura līmeņa vadībai. Agrāk viņam vismaz tieši tā apgalvoja. Bet tas bija agrāk. Kā izskatījās, operācija «Tīrās rokas» nevienu vairs neinteresēja - bet cik daudz labu vārdu bija teikts, cik liela pārliecība skanējusi balsīs, cik daudz solījumu dots!…

Mazgātavas otrā galā stāvēja čuguna vannas ar veļas zilumu un cieti. Gridas plāksnes viscaur slidenas, īsts ķīselis. Deniss paņēma divus spaiņus un uzmanīgi šļūkāja turp. Atgriezās ar pilniem spaiņiem un ieraudzīja, ka simpātiska meitene, ģērbusies svīterī un īsos svārciņos, ņemas pie viņa veļas tovera, pietur vāciņu, pie kājām viņai puto vesela Niagāra.

-   Tas atvērās vaļā, - meitene īsi paziņoja, paceļot pret Denisu sasarkušo seju.

Skaista seja. Arī kājas skaistas, tievas… tiesa gan, vienās putās. Smaržīgas, baltas pikas uz plānajām zeķubik- sēm, uz elegantajiem zābaciņiem. Bet tas viņai pat piestāv. Nez kāpēc viņa nav pārģērbusies. Svīteri šeit var sasvīst… Deniss klusēdams pastūma meiteni sāņus, izņēma no roktura metāla stieni un iesita ar gūžu pa vāku. Ir kāds sens dancis «bamps», kādreiz tas skaidjās briesmīgi frivols - ari tajā darbojās ar gūžām - bamp-bamp viens pret otru. Protams, daudz patikamāk to nodejot ar šo meiteni nekā ar mazgāšanas agregātu.

Bet vāks, paldies Dievam, paklausīgi nostājās vietā.

-    Vai neapplaucējāties? - Deniss jautāja.

-   Nē, nekas, - viņa pasmaidīja. Gluži kā reklāmā: puisis veļas mazgātavā meklē savas zeķes, bet atrod tās blakus- mašīnā meitenes krūšturī. Un krūštura īpašniece daudzsološi uzsmaida. Bet šoreiz smaids gan neslēpa nekādu solījumu. Drīzāk jau tajā jautās nepārvarama kautrība vai spriedze…

-    Atvainojiet, man jau sākumā vajadzēja to ciešāk nostiprināt.

-     Uz grīdas iztecējis daudz ūdens, jums vajadzēs to papildināt.

-    Katrā ziņā.

Meitene pagāja sāņus, atspiedās pret radiatoriem un ar plaukstām sāka tīrīt zeķubikses. No augšas uz leju - maigi, saudzīgi, ar cieņu pret pašas miesu. Deniss juta, cik ļoti tāda cieņa aizraujoša. Viņš skatījās, skatījās, līdz atminējās, ka ūdenim jāpievieno zilums. Un, protams, ciete. Viņš ieslēdza ūdens padevi, ieslēdza mašīnu, izlēja abus spaiņus speciālā gropē. «Laikam vajadzēja izliet visu ūdeni un iepildīt jaunu,» viņš izklaidīgi domāja, «vai varbūt otrādi?» Velns lai parauj visu šo pasākumu! Bet labam dēlam kārtīgi jāizpilda savs dēla pienākums.

Tvaiks mutuļoja, veļa mazgājamā tvertnē svaidījās, kā trauksmes zvani skanēja nervozas balsis no rindas: kādam atkal bija pietrūcis veļas pulvera. Bet nejaušā kaimiņiene bija nez kur pagaisusi ar visām savā skaistajām kājām. Un Valērija atkāpusies un attālinājusies. Un Taņa Lopatko vairs neizraisa vēlēšanos ne uz vieglu flirtu, ne kaut ko vairāk. Nodcis tā, ka pēdējā laikā viņš atrodas izolācijā.

Deniss savējo acīs speciāli padarīts par nodevēju. Tas ir psiholoģisks spiediens, metode, kā izdzīvot Holmsu no prokuratūras. Cilvēks nevar strādāt, ja viņš ir ienaidnieks visiem apkārtējiem. Ja viņš tagad izrādīsies vājš, tad nemūžam neatgūs bijušo biedru uzticību. Bet, ja tomēr ietupinās Baidaku, Hoju un visu viņu bandu aiz restēm, tad būs citādi… Iemīlēt jau neiemilēs, bet cienīt gan sāks. Baidaks kā nekā uz nopratināšanu ieradās pats, negaidot, ka viņu atvedīs, kaut gan tagad tādas briesmas viņam nu nemaz nedraudēja. Viņš turējās braši, bet, kad Deniss parādīja viņam dažus dokumentus, tad gan viņa seja pārvērtās. Un tūlīt aizskrēja pie sava drauga Stepancova - konsultēties…

-    …Ei, paklausieties!

Deniss pagriezās pret saucēju. Vīrietis pavalkātā mētelī, ar retiem, izspūrušiem matiem kā izplūkātu zvirbuļa cekulu, stāvēja durvīs, salicis plaukstas pie mutes kā ruporu.

-   Ei! Te kādai sievietei sameties slikti! Kas atnācis kopā ar viņu-ātrāk šurp!

«Mamma,» Deniss nodomaja un pa galvu pa kaklu metās uz durvīm. Ļaudis rindā pašķīrās, atbrīvojot ceļu, viņu sejas olas dzeltenuma krāsā ar tumšāk iezīmētām acu vietām. «Punktiņš, punktiņš, komatiņš.» Viens pakāpiens, otrs, trešais, ceturtais…

Māte gulēja uz ļodzīga soliņa pārdesmit metru no ieejas, viņas galvu pieturēja kāda sieviete vatenī un vilnas lakatiņā. Uz pleciem uzmestais mētelis noslīdējis, acis aizvērtas, piere mikla, uz vaigiem netīri plankumi.

-    Kas viņai notika? - Deniss satraukts iesaucās.

Viņš pietupās un saņēma plaukstās mātes roku. Tā bija auksta un mitra - kā zivs.

-    Nezinu, - tantiņa noburkšķēja, pagriezdamās sāņus. - Sēdēja te, pīpēja, klusēja, pēkšņi skatos - nogāžas gar zemi, mute vaļā. Tu esi viņas dēls? Nu tad turi vinu, man nav laika.

-   Tūlīt, tūlīt, pagaidiet…

Deniss savilka ciešāk ap mātes pleciem mēteli, ar pirkstiem sataustīja aortu uz kakla. Pulss ātrs, drudžaini steidzīgs. Pēc mirkļa Deniss apjēdza, ka tas ir viņa paša pulss. Mātei asiņu pulsēšanu nemanīja.

-   Vai «ātros» kāds izsauca? - viņš iekliedzās tantinai ausī.

-    Nē-ē, laikam ne… Nezinu.

Viņš pielēca kājās un skatījās apkārt, meklēdams telefona būdiņu. Viņš bija to redzējis kaut kur tepat, tik tiešām - redzēju un vēl nodomāju atgriezties un piezvanīt Agejevam uz mājām. Bet kur tas bija?…

Telefona būdiņas vietā Denisa acis atdūrās pret viņa jaunās paziņas muguru.

Meitene gāja prom pa ielu, kā šeit, mazgātavā, stāvējusi: īsajos svārciņos un svīteri, ne jaciņas, ne galvassegas. Viņa gāja sportiskā gaitā, droši cilādama slaidās kājas spīdošajās zeķubiksēs un elegantajos zābaciņos. Nebija ne somas, ne kofera, ar kādiem cilvēki parasti dodas uz veļas mazgātavām.

«Bet kur tad viņas veļa?…» galvā pazibēja pārsteigta doma. «Viņa taču mazgāja kaut kur netālu no manis…»

Šī doma pazibēja apziņas tālākajā stūri, un Deniss tūlīt atcerējās: telefons! Telefonu viņš ieraudzīja pie pašas mazgātavas līdzās finiera stendam «Informācija klientiem». Jā, tiešām!

-   Nelaidiet vaļā viņas galvu, turiet pēc iespējas augstāk, - viņš teica neapmierinātajai tantiņai vatenī, tad ko kājas nes metās atpakaļ pie augstā betona lieveņa, uz kura jau sāka drūzmēties dīkdieni.

-    Atro palīdzību! - skrienot Deniss sauca. - Tur ir automāts! Ātrāk uzgrieziet numuru!

Neviens nekustējās. Cilvēkiem nepatīk atrauties no bezmaksas dzīvajām izrādēm. Deniss saprata, ka, izņemot viņu pašu, neviens neko nedarīs, tāpēc apklusa, ar izkaltušu muti tverdams auksto gaisu.

Un negaidot slaisti no lieveņa pazuda kur kurais. Atskanēja necilvēcīgs kliedziens, kaut kāda skaņa, kas atgādināja milža nopūtu, pēc tam nogranda pērkons. Zeme zem Denisa kājām sīki nodrebēja. Durvju puse ar izkārtni ««Ester-Lukss». Strādājam no 9.00 līdz 23.00» aizlidoja sāņus, notriecot pie zemes kādu sievieti, pa atvērumu izplūda tvaiku un putekļu mākonis, kam sekoja atlūzas, lupatu un dažādu lūžņu kaudzes, to visu ietina dūmi, un tad uz ielas izlēca melni apsviluši cilvēki, viņi kauca, kliedza, vaimanāja un grūstīja cits citu. Bija zudusi atšķirība starp vīrieti un sievieti: visiem vienādi tumšas sejas un apģērbu vietā dūmojošas skrandas.

Deniss atskatījās: tantiņa vatenī blenza uz mazgātavu tukšām, neko neredzošām acīm, apakšžoklis viņai drebēja. Mātes galva gulēja uz kailiem dēļiem.

-    Paceliet viņas galvu, - Deniss uzsauca.

Tantiņa paskatījās uz viņu kā uz citplanētieti.

-    Lūdzu, paceliet viņas galvu. Es aizskriešu pēc «Ātrajiem». Kāpēc jūs tos neizsaucāt jau agrāk, tik tiešām?

…Kaut kur tālāk, divus kvartālus no mazgātavas, meitene ar mirdzošajām zeķubiksēm atvēra ielas malā piebraucošā autofurgona durtiņas.

-      Nu, kā ar mazgāšanos? - viņu uzrunāja klusināta vīrieša balss.

-   Viss pa tiro, - meitene atbildēja.

-    Kur viņš bija?

-    Stāvēja pie mašīnas.

-    Un rezultāta kontrole?

-    Ko tur velti rēgoties… Tur nav, kur paslēpties.

Kad viņa rausās uz stāvā pakāpiena, speciāli paceldama svārku maliņu, garāmejošie vīrieši neviļus atskatījās. Kājas viņai bija patiešām skaistas.

Denisam nācās gaidīt ilgi, kamēr tika galā ar smagi ievainotajiem. Ārsti ar asinīm un kvēpiem notraipītos virsvalkos nikni atvairīja viņa lūgumu.

-      Pagaidi tu ar savu nesamaņu! Vai neredzi, kas notiek?!

Deniss bija gatavs vai matus plēst: deviņas ātrās palīdzības, vesels bars ārstu, bet palīdzības nav ko gaidīt! Tantiņa vatenī kaut kur aizlaidusies, māte guļ nekustīga, seja novecojusi par desmit gadiem, acis iekritušas, vaigi pelēki.

-    Es esmu prokuratūras izmeklētājs! - viņš pēkšņi iekliedzās un izrāva no kabatas apliecību, parādot brūno grāmatiņu visiem un nevienam konkrēti. - Nekavējoties sniedziet palīdzību šai sievietei!

Nekonkrēta pavēle nedod konkrētu rezultātu. Balto virsvalku haotiskā kustība nemainījās.

'Pēc ārējā izskata sirdslēkme nav tik iespaidīga kā pāršķelta piere: jo vairāk asiņu, jo aktīvāk reaģē «Ātrās palīdzības» ārsti.

-    Kas jums notika?

Deniss pacēla galvu. Jauna medmāsiņa, negaidot viņa atbildi, noliecās pār māti, tieši virs kleitas pielika fonendoskopu pie krūtīm, vienlaikus pavelkot uz augšu plakstiņus un sataustot pulsu.

-  Viņa zaudēja samaņu, - teica Deniss, kaut ari tas tāpat bija redzams. - Jau pirms visa šī…

-   Vai ari agrāk tā noticis?

-   Nē. Tiesa gan, viņai ir sirds aritmija, pāris reižu esmu izsaucis «Ātros»…

Apkārt vēl valdīja juceklis, asi smaržoja pēc sadegušas gaļas un asinīm, zem gruvešiem kaut kas stiepd dūca: vai nu tas bija veļas mašīnu agonijas sauciens, vai ari ievainoto balsis. Pie veļas mazgātavas pulcējās arvien vairāk un vairāk cilvēku, ugunsdzēsēji pilnā kaklā lamājās, kliedzot uz šoferiem, prasot palielināt spiedienu. Pār Denisu pamazām nāca apskaidrība, ka arī viņš atrastos starp cietušajiem, ja māte nebūtu zaudējusi samaņu.

-    Jā, tahikardija, un spiediens krities, - teica māsiņa.

-    Kardiospazmas. Tūlīt visu izdarīsim…

Viņa aizskrēja pie mašīnas un atgriezās ar koferīti. Deniss dzirdēja, ka aiz viņas kāds uzbudināts sauc ārstu, kas stūma mašīnā nestuves ar ievainoto. Samiegusi acis, māsiņa teica Denisam:

-    Pavelc uz augšu piedurkni. Žiglāk…

Nometis mēteli, viņš saņēma mātes roku, uzrotīja piedurkni līdz plecam, atsedzot ovālu bakurētu, kas, iespējams, palikusi no bērnībā izslimotajām vējbakām. Deniss mēģināja iztēloties māti kā mazu meitenīti, viscaur klātu, jautriem, zaļiem plankumiņiem. Nespēja.

Medmāsa ar vates piciņu veikli noberzēja uz pleca nelielu laukumiņu, tievā adata viegli iedūrās ādā. Deniss neviļus nodrebēja.

-    Mūsu mašīnas ir pārpildītas, - meitene ātri nobēra.

-     Transportu meklē pats. Septītā slimnīca te ir vistuvāk, pāris kvartālu, bet labāk brauc kaut kur uz nomali. Nav nekā briesmīga, bet septītajā tagad viss ir kā trakomājā, tur priekš jūsu mātes nebūs laika.

-    Vai viņai kļūs labāk?

-     Jā. Tikai pārāk nekrati viņu, vai dzirdēji?… Tūlīt iedošu nestuves, palūdz kādu palīgā.

Deniss skrēja māsiņai pakaļ un pēc brīža atgriezās ar nestuvēm. Pa ceļam uzsauca kādam dīkdienim ar sarkanu degunu:

-    Simtnieku gribi nopelnīt?

Tas drudžaini māja ar galvu.

-    Palīdzi.

Divatā viņi iecēla māti nestuvēs un gāja ar tām uz ceļa. Taksometru stāvvieta bija tukša: privātie, kas stāvēja pie apmales, kratīja galvas: «Atvaino, draugs, labprāt palīdzētu, bet nevaru.» Deniss pārdroši apturēja tukšu «uaziku» ar uzrakstu «TEC-2», mezdamies tam vai zem riteņiem.

-    Sasodīts! - uzbudināts iesaucās šoferis, izliekdamies no mašīnas. - Kas te notiek, karš sācies, vai?

Autobusa salonā māte atvēra acis. Zīlītes bija gandrīz melnas, izbiedētas - it kā viņa redzētu sliktu sapni.

-    Deniss?…

-   Viss ir labi, mamm, neuztraucies. Tevi sašpricēja, tūlīt pāries, viss pāries. Drīz būsim galā.

Kad autobuss brauca prom, Deniss pa logu atkal ieraudzīja māsiņu, kas bija noliekusies pār kādām nestuvēm. Viņš izliecās pa logu un skaļi uzsauca: «Paldies!» Māsiņa pacēla galvu, lai gan diez vai sadzirdēja; liekas, kāds no savējiem viņu pasauca, lai palīdz. Mediķiem darba tiešām bija pāri galvai.

Nākamās dienas vakarā Denisam uz mājām negaidot piezvanīja Mamuts.

- Kur tu esi pazudis? Vajadzētu vismaz satikties, parunāt.

-    Par ko? Cūkas taču atgriežas pie silēm.

-    Kādas cūkas? - tas brinijās. - Un kas par silēm?

-   Tādas. Es zvanu Agejevam, viņa nav. Bet ne ar vienu citu mani nesavieno.

-      Agejevs komandējumā. Ar ko tad tevi savienot? Kāpēc nezvani man, pa tiešo?

Jā, patiešām! Mamuts taču bija viņa pirmais audzinātājs un tik daudz ko iemācīja, no Mamuta iegūtās zināšanas viņam ne reizi vien noderējušas un pat izglābušas dzīvību. Mamuts allaž darījis tikai labu un būtu loģiski piezvanīt viņam, lai uzzinātu, kādēc cūkas kļuvušas tik drošas…

Deniss vienkārši kautrējās, negribēja uzbāzties, uzskatīja, ka Kantorī visi uz vienu roku, un, ja jau no viņa pakalpojumiem atteikušies, tad viņš nevienam vairs nav vajadzīgs. Bet šis zvans pierāda, ka tā nemaz nav.

-    Nu, kaut kā nav sanācis… - Deniss noburkšķēja.

-    Kāpēc tu tāds saskābis? - Mamuts, kā parasti, runāja enerģiski un uzstājīgi.

Deniss nopūtās.

-     Nav par ko priecāties! Māte slimnīcā. Vakar bijām «Ester-Luksā», viņai kļuva slikti, mēs izgājām uz ielas minūti pirms sprādziena…

-   Tu biji tur?! - Mamuts iesaucās kā dzelts.

-     Gan es, gan māte. Es taču saku: izgājām ārā minūti pirms sprādziena.

Vada otrā galā iestājās ilgstošs klusums.

-    Paklau, es tūlīt aizbraukšu pie tevis. Labi?

-   Jā, - Deniss nopriecājās. Vientulība viņu nomāca ļoti smagi.

Mamuts ieradās pēc minūtēm četrdesmit. Deniss paguva izvārīt kartupeļus, kad pie durvīm zvanīja. Sasarcis, dzīvespriecīgs, ar plakano džina pudeli padusē. Tomēr viņa acīs Deniss manīja nemieru. Pretizlūkošanas darbinieks to gan nekā neizrādīja, gluži otrādi - centās slēpt.

-    Iedzeram uz tikšanos. - Viņš ātri piepildīja glāzītes, uzdūra uz dakšiņas mazu, sālītu gurķīti.

Deniss agrāk džinu nebija dzēris. Tas garšoja pēc skujām, atgādināja paštecināto. Deniss saviebās un uzkoda kartupeli.

-    Nepareizi dzeram, - tāpat saviebies, teica Mamuts. - Un nepareizi uzkožam. Agrāk par to izslēdza no pardjas.

-   Tiešām? - Deniss brīnījās.

-     Ir viena tāda anekdote… Kas tad notika tur, tajā mazgātavā? - it kā starp citu jautāja Konstantīns Ivanovičs.

Deniss paraustīja plecus.

-    Velns viņu zina. Runā, ka gāze uzsprāgusi.

-     Ak tad tā? - Mamuts vēlreiz piepildīja glāzītes. - Tev nav nekā, ar ko atšķaidīt? Nu labi, iztiksim… Par ko dzeram?

-    Mamma parasd saka: «Uz veselību!»

Mamuts pakratīja galvu.

-   Labāk - par veiksmi. Uz «Titānika» visi bija veseli, vai ne? Un nepaveicās. Vai neatceries, kurā mašīnā tu mazgāji?

Deniss sarauca pieri un tūlīt ļoti skaidri, kā acu priekšā, redzēja ziepju putām klāto paaugstinājumu.

-   Atceros. Četrpadsmitajā.

-   Arī tas vēl, - Mamuts teica un izdzēra neuzkožot.

Holmss darīja tāpat, bet pēc tam steidzīgi iebāza mutē gurķi.

-     Kāpēc «arī tas vēl»? - kraukšķinādams gurķi, viņš jautāja.

-    Tāpēc, ka eksplodēja tieši četrpadsmitā mašīna. Tur nez kāpēc atradās paštaisīts spridzeklis. Divi armijas tola «čiekuri» un relejs no elektriskā modinātāja. Visai vienkārša konstrukcija, taču ļoti efektīva.

Nesakošļātais gurķis iespriedās rīklē.

-     Ko-o? - Deniss iesaucās smalkā balsī. - Tātad tas manis dēļ? Veselu mazgātavu, tik daudz cilvēku…

Viņam iekša viss sastinga. Šīs Holmsa šausmas pat nebija salīdzināmas ar tām, ko viņš pārdzīvoja tonakt apšaudīšanās laikā.

-     Iznāk, ka tevis dēļ, - Mamuts smagu skatienu vērās tieši viņā. - Nesaprotu vienīgi, kāpēc neesi uzrakstījis ziņojumu. Atentāts pret mūsu darbinieku - tas ir ārkārtējs notikums. Bet tagad nav pat tādas versijas.

-    Es jau vairs neesmu jūsu darbinieks, - Deniss greizi pasmīnēja, lai gan viņam gribējās raudāt. - Un cūkas atgriežas pie siles. Bet prokuratūrā oficiāli tika pateikts, ka es esmu stukačs, nodevējs, tika nosaukts pat mans pseidonīms.

-     Nevar būt! - Mamuta seja kļuva pelēka. - Nu, klāj vaļā visu pēc kārtas!

Deniss sāka stāstīt. Mamuts klausījās, nepārtraucot un neko nejautājot. Viņš bija bāls, žokļi cieši sakosti.

-    Nu, maitas! - viņš iesaucās, kad Deniss bija beidzis.

-    Pirmkārt, pretkorupcijas programmu neviens oficiāli nav pārtraucis, tā klusu nobeidzās pati no sevis. Šī gan nav mana darba līnija, bet es par to painteresējos: visi tavi materiāli tika nosūtīti uz Maskavu, taču nesekoja nekāda reakcija.

-    Redzi nu. Agejevs tā ari teica.

-      Otrkārt, tu esi drošības orgānu štata darbinieks, virsnieks. Ja tava atrašanās prokuratūrā ir bez nozīmes, vari pārnākt pie mums un turpināt darbu pretizlūkošanas jomā.

-To viņš neteica. Viņš teica, ka jāturpina…

-    Treškārt, - Mamuts mērķtiecīgi attīstīja savu domu.

-     Izpaust ziņas par darbinieku, kas pilda slepenu uzdevumu, ir dienesta noziegums. Katrs tāds fakts ir rūpīgi jāizmeklē. Šis perversais faktu sagrozītājs ne velti tinies ap prokuratūru. Tūlīt viņu atsauks no komandējuma un prasīs paskaidrojumus, kā notikusi informācijas noplūde!

-Bet…

Mamuts brīdinoši pacēla roku.

-    Ceturtkārt, ja tev draudēs briesmas, zvani man. Lai kādus pasjansus izliktu mūsu priekšnieki, es ar saviem zēniem tevi vienmēr piesegšu! Sliktākajā gadijumā - atbraukšu viens pats, bet neviens pēc tam lai nesūdzas…

Deniss juta, ka atgriežas dzīvē.

-    Ņem papīru un uzraksti izsmeļošu raportu par visu, ko man pastāstīji, - Mamuts rezumēja. - Es rīt pat došos pie vadības. Tiesa gan, tagad par priekšnieku palicis pulkvedis Zaišnijs, bet viņam nepadk pieņemt lēmumus… Tomēr - pēc šī terorisma akta visi kļuvuši tramīgi, lieta ir Maskavas kontrolē, viņam nav kur sprukt, vajadzēs parosīdes…

Mamuts nolamājās.

-   Cik tālu esam nonākuši! Visi grib būt priekšnieki, bet baidās no atbildības! Amats patīk, bet pieņemt lēmumus - ne! Bet tas jau ir pats galvenais priekšnieka uzdevums - pieņemt lēmumus un atbildēt par dem!

-   Runājot par priekšniekiem, - Deniss iestarpināja, - vai Baidaka uzvārds jums kaut ko izsaka?

Mamuts pavīpsnāja.

-    Un kā vēl. Pazīstu gan Dmitriju Pavloviču, gan viņa dēlu Rodiku…

-     Ziniet, deši Dmitrijs Pavlovičs ir ieinteresēts mani aizvākt no prokuratūras. Un viņa dēliņš it kā kārto šis lietas…

-    Ar mazgātavu diez vai… Tur ir cits līmenis. Speci. Mums tādu nav. Kā redzams, uzaicinājuši no Maskavas vai vēl sazin no kurienes…

«Jā, jā. Padešām augstas klases speci. Viņš atcerējās meiteni no mazgātavas. Un skaisti. Tikai…»

-    Un ja nu es nebūtu gājis mazgāt?

Mamuts paraustīja plecus.

-    Tad uzspridzinātu tavu māju. Vai prokuratūru. Vai trolejbusu…

-    Prokuratūru gan ne. Tur sēž viņu draugi.

Deniss nolamājās.

-   Iznāk, ka pēc likuma viņiem neko nevar piesiet Bet ja ar viņiem cīnītos viņu pašu metodēm?

-   Nopietni specdienesti tā arī rīkojas. CIP, MOSSAD… Cīņā ar terorismu viņi izmanto teroristu metodes. Un sanāk ļoti efektīvi!

-    Bet ja… Bet ja nu arī mēs tā pamēģinātu? Ar visu šo bandu?

Mamuts vērīgi paskatījās: joko vai nopietni? Un nesaprata. Bet kur lai puisim rastos iespējas?

-     Pamēģini, - Denisa paša tonī - tā kā jokojot tā kā nopietni Mamuts atteica. - Tikai atbilstošs terorists jāmeklē.

-    Man jau ir, - Deniss mierīgi pavēstīja.

***

Kurlovu atveda tieši pulksten septiņpadsmitos, kā Deniss bija pasūtījis. Viens konvojnieks ienāca un apskatīja kabinetu, pavērās ārā pa logu un neapmierināts nogrozīja galvu. Pēc tam vēl divi ieveda apsūdzēto. Viņi visi bija neapmierināti: darba diena drīz beigsies, bet kamēr te nopratinās, kamēr aizvedīs atpakaļ apsūdzēto, garlaicīgā nodošanas procedūra… Mājās nokļūs labi ja astoņos.

-    Noņemiet viņam rokudzelžus, - Deniss izrīkoja.

Neapmierinātība pieauga. Rūdīts noziedznieks, kas

izdarījis bīstamus noziegumus, kam nav ko zaudēt. Bet kā viņš parakstīs protokolu ar saslēgtām rokām?

Vecākais konvojs atsprādzēja revolvera maksti.

-    Kauties ar tādu bulli neviens nedomā, - viņš drūmi paziņoja. - Ja raustīsies - nošaušu uz vietas!

Nošķindēja rokudzelži. Arestētais atviegloti paberzēja plaukstas.

-    Un izejiet gaitenī! - Deniss pavēlēja.

-    Tā nav pieņemts, - vecākais konvojs iebilda un saīga vēl vairāk.

-    Man nospļauties par to, kas jums pieņemts, bet kas - ne, - izmeklētājs ikdienišķā balsī atteica. - Jūsu pienākums ir apsargāt, nu tad apsargājiet, kā gribat. Bet mans uzdevums - nopratināt. Jūs mani traucējat, turklāt - varat izdzirdēt ko tādu, par ko vēlāk jūs pašus vajadzēs ietupināt.

Tādu toni seržanti un praporščiki saprata ļoti labi.

-     Haritonov, ātri lejā zem loga! - vecākais izrīkoja, un visi trīs nozuda aiz durvīm.

-    No šejienes tevi aizvedīs uz kopējo izolatoru, - Deniss iesāka bez kāda ievada. - Cik pašlaik jūs esat kamerā?

-    Divi, - Kurlovs atsaucās drūmā balsī.

-    Bet tur būs kādi sešdesmit. Turklāt viens no maniem apsūdzētajiem ne no šā, ne no tā pārgrieza sev vēnas… Un vispār sakarā ar šo lietu jau vairāki cilvēki miruši pēkšņā nāvē: viens pakāries, otrs pazudis bez vēsts…

-    Gribi tikt no manis vaļā? - Kurlovs izgrūda. - Es taču teicu, ka Agejevs mani tur ievilka. Ja nebūtu Agejeva, es strādātu kādā avīzē vai firmā pie tēva…

-Agejevs ir komandējumā. Atgriezīsies pēc pāris dienām. Tas kuņa mani nodeva. Sapulcē visu priekšā mani apsaukāja par stukaču. Varbūt viņš papilināja ari par tevi «Vezīrā».

Kurlovs grieza zobus. Tagad viņš neizskatījās ne pēc žurnālista, ne slepena FDD darbinieka. īsts karātavu putns, slepkava. Deniss nodomāja, ka katrs cilvēks izskatās pēc tā, kas viņš patiesībā ir.

-     Rodiks teica, ka caur mentiem mani atradīs. Tā ari sanāca. Ja mani pārvietos uz kopējo, tad man vāks…

-   Jā, Rodiks ar savu tēvu vāra pamatīgu putru.

-       Gan izvārīsies! - Zobi nošņirkstēja stiprāk. No Kurlova strāvoja acīm redzams naids. - Ja tikšu ārā, es viņus visus norakšu!

Deniss vērīgi skatījās uz sarunu biedru.

-    Un ja nu es tevi izlaižu? Galu galā mēs darījām vienu darbu…

-    Izlaid! Es taču neesmu vainīgs… Ja nebūtu šīs gnīdas… Es viņu pats savām rokām…

-   Tad klausies un liec aiz auss…

Pēc desmit minūtēm Deniss pabeidza instruktāžu, uzmanīgi piegāja pie durvīm un bez skaņas pagrieza atslēgu. Pēc tam pamāja Kurlovam, aicinādams sekot fotolaboratorijā, atvēra durvis uz tumšo izeju, izlaida viņu vakara krēslas tītajā pagalmā, pats atgriezās, nogāza krēslu uz grīdas, saplēsa dažus protokolus, izsvaidīdams papīra driskas pa kabinetu. Pēc tam izlīda pa to pašu ceļu un aizslēdza durvis no ārpuses.

***

Mamuts satracināts iznāca no Zaišnija kabineta. Pulkvedis bija izlicies, ka vispār nesaprot, par ko ir runa. Kāds sakars Holmsam var būt ar sprādzienu veļas mazgātavā? Vai sprādzienam ar Holmsu? Pat ja viņš tur atradies, tā var būt dkai nejaušība. Kāpēc viņiem šāda liktenīga sagadīšanās būtu jāuzskata par uzbrukumu valsts drošības dienesta virsniekam ar visām no tā izrietošajām sekām: specziņojumu Maskavai, atskaiti par šī notikuma cēloņiem, ziņojumu par izmeklēšanas rezultātiem? Ja rezultātu nav, tad labāk klusēt. Sprādziens kā jau sprādziens. Varbūt kāds nenormālais, varbūt pašnāvnieks, varbūt nelaimes gadījums… Par to jau dabūs pa dibenu, bet ne tik stipri kā par tādu stulbu… izdomājumu! Kāpēc pašiem uzprasīties pēc nepatikšanām…

Arī pret pārējo, kas saistīts ar Petrovski, Zaišnijs izturējās ar mākslotu neizpratni: cilvēks strādā par prokuratūras izmeklētāju, - nu, lai viņš strādā. Varbūt situācija mainīsies, un viņš izrādīsies pieprasīts.

-    Visdrīzāk viņu tuvākajā laikā nogalinās! - Mamuts teica ar intonāciju, kāda nav pieļaujama sarunā ar priekšniecību. - Viņam pat pistole atņemta!

-      Nu kāpēc tūlīt «nogalinās»? - Zaišnijs saērcināts atbildēja. - Nekā krimināla viņš nav uzracis. Parastā radu būšana, savstarpēji pakalpojumi - tagad ar to nevienu nevar pārsteigt… Un par to vēl neviens nav nogalināts. Bet pistole… Tā vēl nevienam nav palīdzējusi. Es pats to nekad neesmu nēsājis.

Jā, Pārvaldes priekšnieka vietnieks neko «nesaprata». Ļoti ērta un vienmēr izdevīga pozīcija viņam pašam. Viņš «nesaprata», ka Petrovskis pamests saplosīšanai tiem pašiem cūkām, kuri atgriezušies pie savām silēm.

-      Cūkas atgriežas? - Mamuts jautāja un izaicinoši pavīpsnāja. Galu galā viņš krampjaini «neturējās pie krēsla». Viņu jebkurā laikā pieņems par drošības dienesta priekšnieku jebkurā komerciālā struktūrā ar trīsreiz lielāku algu nekā pašreiz.

-    Kas? Kādas cūkas?

-   Tā teica Holmss. Nezinu, kuru viņš ar to domājis.

Mamuts ar spēku aizcirta durvis.

***

Parkā nebija neviena cilvēka, klusi švīkstēja kailo, tumšo koku zari. Lapenes apakšā bija saputināta viegla sniedziņa kārta. Kurlovs ar platu plaukstu notrauca sniegu un ar nūju sāka rakņāt vēl nesasalušo zemi. Lapenes pamata ķieģeļi negribēja padoties, viņš jau nodomāja, ka ir sajaucis vietu, bet nē - zem dienvidu kolonnas, tātad tieši šeit. Beidzot viens ķieģelis sakustējās. Protams, šeit! Vienkārši

pagājis pārāk ilgs laiks… Pamati nosēdušies… Nu beidzot.

Viņš izņēma divus ķieģeļus, iebāza roku tumšajā caurumā un izvilka kantainu importa ampērmetra plastmasas kasti. Tā vairākās kārtās bija aptīta ar izolācijas lenti, lai zem vāka neiekļūtu mitrums. Kastes iekšpuse bija sausa. Kurlovs attina vairākas eļļainas lupatas un izvilka lielu, smagu pistoli ar māksliniecisku monogrammu «FN» uz spala plastmasas vaidziņiem. Notīrījis ieroci ar lakatiņu, viņš mazliet pavilka aizslēgu un, ieraudzījis dzelteno patronu, apmierināts atlaida aizslēgu vietā, bet pistoli aizbāza aiz bikšu siksnas. Vēl septiņas patronas atradās aptverē.

Sergejs dziļi ieelpoja svaigo gaisu un devās prom pa aleju. Vai nu nejaušības pēc, vai sekodams kādam zemapziņas pavērsienam, viņš drīz atradās pie sabiedriskās tualetes. Pie tās pašas, kur pirms vairāk nekā četriem gadiem aizturēja nozieguma vietā spiedzi Toņu Ciguļevu. Interesanti, kā būtu veidojusies viņa dzīve, ja viņš toreiz būtu nevis sekojis viņai uz šo sortiru, bet atgriezies mājās? Droši vien citādi… Vai varbūt viņš tomēr stāvētu šeit ar pistoli aiz siksnas, priecādamies par brīvību un ieroci, bet nezinādams, kur iet? Tāpēc, ka uz mājām nedrīkst, bet citas vietas nav. Kaut gan… Varētu ienirt pie Valērijas, sudraba zivtiņas…

Bet tur droši vien ir Petrovskis, un strīdēties ar viņu pašlaik noteikti nedrīkst, tāpēc ka no šī rūtainā smerdeļa atkarīga Sergeja turpmākā dzīve. Viņa rokās ir Sergeja lieta, un viņš apsolīja to pārtraukt pēc visiem pantiem un paragrāfiem. Par to nav ko brīnīties, tikai parasti to dara par naudu, lielu naudu, bet no viņa prasa darbu, turklāt tādu, kas viņam pašam sagādā lielu gandarījumu. Un attīra telpu turpmākai dzīvei. Jo, kamēr dzīvo bērnības draugs Rodiks, viņam, Sergejam, vietas dzīvē nav. Tā teica pats Rodiks. Un viņam patīk, ka viņa vārds ir likums visiem. Labi, paskatīsimies… Attīrīsim sev vietu šinī saulē. Vai Petrovskis viņu pēc tam atmazgās? Stukačam ticēt nevar, bet Sergejam nav izvēles. Turklāt tieši rūtainais palaida viņu brīvībā… Tāpēc vajadzēs izpildīt visu, ko tas liek. Un sākumā tikties ar viņu šovakar deviņos un saņemt tālākās instrukcijas. Līdz tikšanās brīdim vēl gandrīz divas stundas, jāpagūst kaut ko ierit.

***

Deniss nedrīkstēja tūlīt atgriezties mājās. Pēc viņa versijas, viņš ir nolaupīts un pašlaik atrodas Kurlova rokās. Pulksten deviņos ļaužu pūļa priekšā viņš nospēlēs atbrīvošanas ainu, bet tagad kaut kur jāpavada pāris stundu, jāapsildās, jānomierinās, jāatbrīvojas no spriedzes, kas viņu pārņēmusi… Un ir viena vienīga vieta, kur viņš to var izdarīt…

Pirms braukt pie Valērijas, Deniss nolēma iegādāties kaut ko ēdamu - viņam nepatika dzīvot uz citu rēķina. Sacēlis apkakli un ar šalli aizsedzis sejas apakšējo daļu, viņš iegāja universālveikalā. Un, ejot garām bērnu rotaļlietu sekcijai, ieraudzīja meiteni no veļas mazgātavas. Viņš jutās, kā sitienu pa galvu saņēmis. Varbūt viņš kļūdās? Nē! Tie paši greznie zābaciņi, tās pašas mirdzošās zeķubikses slaidajās kājās, tagad tam visam pievienojusies īsa ādas jaka ar dabiskas vilnas apdari, bet galvassegu viņa šķiet, nelieto. Meitene pirka tanku ar radiovadību.

Iejucis pūlī, Deniss nogaidīja, kamēr pirkumu iesaiņoja un meitene devās uz izeju. Viņš uzmanīgi virzījās meitenei nopakaļ. «Būtu slikti, ja viņa iesēstos mašīnā,» Deniss nodomāja. Bet meitene gāja, viegli cilādama kājas un neskatīdamās apkārt. Drošības pēc Deniss pārgāja uz ielas pretējo pusi un turējās pietiekamā attālumā. Ari to viņam kādreiz bija iemācījis Mamuts. Šodien bijušais audzinātājs apsolījās piezvanīt, tomēr nepiezvanīja. Tātad tas, ko viņš gribēja izdarīt, nebija izdevies. Starp citu, Deniss tagad rēķinājās tikai ar sevi.

Pēc diviem kvartāliem meitene vairākkārt mainīja virzienu un ienira vecas, ar aplupušām skulptūrām izgreznotas mājas durvīs. Deniss brītiņu nogaidīja un tad sekoja viņai. Greznie zābaciņi klidzināja pa akmens kāpnēm. Arī viņš bez trokšņa sāka kāpt augšup pa lēzenajiem, nodeldētajiem pakāpieniem. Mājai bija pieci stāvi. Ceturtajā stāvā soļi apklusa. Pārliecies pār margām, Deniss ieraudzīja, ka svešiniece piezvanījusi pie durvīm. Acīmredzot izmantojot norunāto signālu, jo viņai uzreiz atvēra. Durvis aizcirtās.

Tagad plāni strauji mainījās. Atkrita vizīte pie Valērijas, tāpat izrāde ar atbrīvošanu. Pēc divām stundām viņi ar Kurlovu stāvēja pie augstām ozolkoka durvīm ar atlupušu krāsu.

-    Cik tur viņu ir? - Kurlovs čukstus jautāja.

Deniss paraustīja plecus.

-    Labi, noskaidrosim…

Kaut kur no jakas apakšas Sergejs izvilka pistoli un iebāza sānkabatā. Viņš bija mierīgs, turpretī Denisu kratīja drebuļi. Noskrējis lejā pie pastkastītēm, Kurlovs atnesa avīzes sloksni, pabāza zem durvīm un aizdedzināja. Pacēlās lēna, dzeltena liesma un dūmu strūkliņa. Drīz noklakšķēja durvju slēdzis, tās mazliet pavērās. Kurlovs ar spēku parāva tās uz savu pusi un vienlaikus iebāza pa spraugu dzīvoklī resno, baļķim līdzīgo roku ar milzīgo dūri. Bija dzirdams, ka pret grīdu nobūkšķ ķermenis. Kurlovs ielauzās dzīvoklī, viņam sekoja Deniss. Priekštelpā bez samaņas gulēja vīrietis ar asiņainu seju, plašajā istabā ar augstiem griestiem Kurlovs ar vienu roku bija sagrābis meiteni no veļas mazgātavas, ar otru spieda viņai pistoli pie deniņiem.

-    Kas vēl atrodas dzīvoklī? - viņš nošņāca briesmīgā balsī.

-   Neviens, - aiztrūkstošā balsī atsaucās meitene. - Mēs divi…

Deniss ielūkojās virtuvē, izpētīja vannas istabu un tualeti. Meitene bija teikusi taisnību: dzīvoklī neviena cita nebija. Viņš izlēca kāpņu laukumiņā, samina gruzdošo papīru. No pretējām durvīm galvu pabāza krunkaina večiņa.

-    Kaš tur notikāš? - viņa nošļupstēja bezzobainu muti.

-     Kaut kādi huligāni aizdedzinājuši papīru, - Deniss atbildēja. Večiņa atkal nozuda aiz durvīm.

Deniss apskatīja nokautēto vīrieti. Aiz jostas viņam rēgojās pistole. «TT», Petrovskis konstatēja, pievākdams pistoli. Pēc tam viņš nepazīstamajam sasēja rokas ar viņa paša siksnu, atcerēdamies, ka tikai pirms dažām dienām tāpat bija sējis Kurlovu. Bet tagad viņi ir partneri. Tieši kā kino!

Kad Deniss atgriezās istabā, meitene rādīja Kurlovam ar līmlenti sasaistītu blīvu papīru paku, kam no vidus rēgojās vadiņš.

-   Ņem no piecdesmit metriem, - viņa paskaidroja. - Vispirms jānospiež zaļā poga, pēc tam sarkanā.

-    Pamēģināt? - Kurlovs grozīja rokā nelielu pulti.

-    Mēģini. Visa māja sagrūs, - mierīgi atteica spridzinātāja.

-    Tā kā veļas mazgātavā? - Deniss iejaucās. Meitene izvalbīja acis un, pazinusi viņu, kļuva balta kā krīts.

-    Es to nedarīju… Pareizāk, biju tikai izpildītāja. Ja ne es, tad kāds cits to izdarītu…

-     Kas jūs nolīga? - jautāja Deniss, draudīgi izstiepis apakšlūpu. - Atbildi, ja gribi dzīvot…

-     Kā es varu zināt… Te mūs sagaidīja puisis, tāds ar smailu degunu. Rodiks… Kopā ar viņu kādsjnilzīgs ļetraks. Visu nostāstīja, iedeva mašīnu…

-    Kādu mašīnu? - Deniss turpināja tikpat draudīgi.

-    Mikroautobusu. Tas stāv sētā…

-    Kad Rodiks atnāks? - to jau prasīja Kurlovs.

-    Nezinu… Viņš stipri psihoja, kad mums izgāja greizi, - spridzinātāja pašķielēja uz Denisu. - Teica, lai izgatavo vairākas pakas un lai esam gatavi…

Pēc desmit minūtēm, droši sasaistījuši abus spridzinātājus un pievākuši mikroautobusa atslēgu, Petrovskis un Kurlovs aizgāja. No tuvākā telefona automāta Deniss piezvanīja dežurantam Pārvaldē, nosauca savu vārdu un adresi, kur atrodas teroristi, kas uzspridzināja veļas mazgātavu.

-    Bet kas tas par Holmsu? - dežurants jautāja. Deniss iekoda lūpā. Kā redzams, viņš jau izsvītrots no visiem sarakstiem un pat no atmiņas.

-    Jūs nezināt? - ar izsmieklu viņš jautāja. - Nu tad es tūlīt piezvanīšu milicijai. Varbūt viņi pagūs ātrāk.

Un tiešām piezvanīja Iekšlietu pārvaldes dežūrdaļai.

Pēc tam abi iekāpa mikroautobusā, šķērsoja centru, piebrauca pie restorāna «Sarmat» pilsētas rietumdaļas nomalē, pie stūres sēdošais Kurlovs piebremzēja, bet Deniss ar kliedzienu «Palīdziet, mani nogalina!» izlēca uz ceļa. Kurlovs izšāva gaisā un, piedevis gāzi, strauji rāvās uz priekšu. Petrovskis pavēlās pa mitro asfaltu un palika nekustīgi guļam līdz brīdim, kamēr ap viņu saskrēja pūlis. Kad viņš smagi pieslējās kājās, pie restorāna piebrauca patruļas mašīna.

-    Ko tu par to visu domā? - Stepancovs jautāja.

Kurbatovs paraustīja plecus.

-   Varbūt viņa versija nav visai pārliecinoša, bet to grūti apgāzt. - Kurlovs - tas ir spēcīgs bullis, ja viņš sagrābj aiz rīkles, tad jebkurš izpildīs viņa prasības. Un liecinieku tam, kā mūsu varonis izrāvās nolaupītājam no nagiem, ir pietiekami daudz. Bet, no otras puses, kāpēc viņam vajadzēja konvojus izlikt aiz durvīm?

-   Tas ir jautājums, uz kuru viņš dod skaidru atbildi: lai netraucētu nopratināšanu. Psiholoģisks kontakts un tamlīdzīgi… Ir pamats? Ir. Bet aizdomas ir aizdomas. Tās pie lietas nepiešūsi.

Kurbatovs iegrima domās.

-    Man šķiet, viņš tīšām Kurlovu palaida. Simts procentu, ka tīšām! Kādam nolūkam var izmantot šo bandītu? Tikai lai tas kādu nolaistu no kājas.

-    Paklau! - Stepancovs pacēla pirkstu. - Zini, ko viņš man pastāstīja? It kā šis Kurlovs taisās nogalināt mani, Baidaku un tā dēlu. Ļoti izskatās pēc patiesības. Bet, ja viņš to palaida, lai izrēķinātos ar mums, kāpēc viņam vajadzēja ziņot man tādus sīkumus? Un kādā sakarībā šeit piemin Baidaka dēlu?

-     Nezinu. Bet domāju, ka viņam jāpiesien trīs lietas. Dienesta pārkāpumi, nespēja sastrādāties ar kolektīvu, nekaunība - ar to pilnīgi pietiekami.

-    Bet Kantoris? Vai tas tiešām viņu neaizstāvēs?

Kurbatovs pamāja.

-   Tiešām.

-     Nu, labi. Sagatavo priekšlikumus par šī zostēviņa atbrīvošanu negatīvu motīvu dēļ.

Palicis viens, Stepancovs ilgi sēdēja nekustēdamies un kaut ko domāja. Pēc tam piezvanīja Baidakam.

-    Dmitrij Pavlovič, vajadzētu parunāt. Tas attiecas ari uz tevi un Rodiku. Nē, ne viņš. Tagad kaut kāds Kurlovs. Pa telefonu nevar. Satiksimies. Tai pašā vietā. Paņem, paņem, lai paskaidro.

Agejevs bija teicis Holmsam, ka prokurors satiekas ar Baidaku krastmalā, vienmēr vienā un tai pašā vietā: aiz

Steņkas Razina pieminekļa, pie granīta kāpnēm, kas ved lejā pie ūdens. Tāpēc Kurlova uzdevums bija pavisam vienkāršs: norādītajā vietā gaidīt līdz, cik nu vajag. Vai līdz dienas beigām.

To viņš arī darīja. Mikroautobuss stāvēja trīsdesmit metru no čuguna parapeta, tieši uz ceļa, pie remontējamas noliktavas. Te vienmēr tika izkrautas kādas mašīnas, staigāja strādnieki, un apbružātais furgons neviena uzmanību nesaisdja. Tāpat kā skārda urna laukumiņā pie granīta kāpnēm. Sākumā urnas šeit nebija, Kurlovs to atveda no Oktobra parka. Urnā savukārt gaidīja blīva papīra paka ar nelielu vadiņu ārpusē.

Tieši divpadsmitos laukumiņā pie granīta kāpnēm apstājās divas mašīnas: Baidaka sarkanā «Lanča» un prokurora «deviņdesmit devītais». Ar Dmitriju Pavloviču Stepancovs sarokojās, bet Rodikam tikai pamāja ar galvu.

-    No Petrovska vairs vari nebaidīties, es viņu atlaižu, - slēpdams lepnumu, prokurors paziņoja. - Bet ar Kurlovu rodas problēmas… Viņš gatavojas jūs abus novākt.

-      Jā? - Dmitrijs Pavlovičs nez kāpēc paskatījās uz Rodiku. Tas zaudēja parasto vienaldzīgo augstprātību un izskatījās krietni apjucis. Bet tāds viņš bija jau pirms Stepancova paziņojuma.

-    Jā, - Rodiks pamāja. - Viņš man zvanīja, draudēja… Bet tas notika pirms aresta.

-     Viņš izbēga. Vakar. Tieši no prokuratūras, - skatīdamies sāņus, pavēstīja Stepancovs.

-    Interesanti, - Baidaks bez kādas intereses teica. Viņš, kā parasti, bija ar platmali un «diplomātu».

Trijnieks piegāja pie parapeta un apstājās blakus urnai, raudzīdamies ūdenī. Kurlovs pagrieza pulti uz urnas pusi un nospieda zaļo pogu. Kaut kas iešņācās, nomirgoja brīdinājuma uguntiņa.

-        Būtībā tavi ziņojumi vienmēr noved pie viena secinājuma, - Dmitrijs Pavlovičs teica, - tu netiec galā ar saviem pienākumiem.

Stepancovu pārņēma trauksmes izjūta. Rodiks klusēja. Viņu ļoti uztrauca teroristu arests. Ka tik šie nesāktu pļāpāt. Viņš gribēja ko teikt, bet nepaguva. Kurlovs nospieda sarkano pogu. Urna sadalījās molekulās, tās vietā momentā uzliesmoja divmetrīga uguns lode, ko ietina dūmi un putekļi. Sprādziena trokšņa vilnis atsitās pret būvstrādnieku ausu bungādiņām un aizvēlās pa krastmalu uz abām pusēm. Trieciena vilnis izrāva čuguna nožogojumam posmus un aizmeta tos upē, sagrieza «Lanču» un apgāza «deviņdesmit devīto», sakratīja mikroautobusu un nogāza no kājām kādu no remontstrādniekiem.

No cilvēkiem, kas bija stāvējuši līdzās urnai, nekas nebija palicis pāri. Vienīgi Dmitrija Pavloviča platmale lēni

planēja lejup pret tumšo ūdeni.

***

- Ak Dievs, kādas šausmas! - iesaucās mamma, spiezdama roku pie sirds. Pēc nesenās lēkmes viņa bija ātri atlabusi, bet tagad Deniss baidījās, ka viss varētu atkārtoties. - Pašu prokuroru! Un kopā ar viņu vēl divus! Acīmredzot prokuroram ir sekojuši, bet tie divi gadījušies nejauši…

Ekrānā bija redzama krastmala ar saspridzinātu čuguna nožogojumu.

Drīzāk jau Stepancovs tur nokļuvis nejauši… Kaut gan ne. Tie abi tā sasaistījušies, ka nebija iespējams atdalīt vienu no otra. Ne tādēļ, lai nosēdinātu uz apsūdzēto sola, ne ari lai nogalinātu.

Viņus nogalināja. Nogalināja. Un viņš, Deniss, ir slepkava. Protams, pogu nospieda Kurlovs, bumbu uztaisīja tā meitene, kura nesen mēģināja nogalināt viņu un pie reizes nonāvēja un sakropļoja desmitiem cilvēku. Turklāt terora aktu viņa veica, izpildot to cilvēku norādījumus, kurus tagad saplosīja viņas pašas spridzeklis. Cik interesanti savi- jies notikumu kamols… Deniss nejutās kā slepkava. Tāpat kā Stepancovs, kad pārdeva informāciju, kas varēja maksāt dzīvību viņa padotajam. Viņam bija attaisnojums savai rīcībai - viņš aizstāvējās, glāba savu stāvokli, amatu, karjeru, attaisnoja ietekmīgu personu atbalstu un aizbildniecību…

Atšķirībā no Stepancova Deniss aizstāvēja savu dzīvību, un viņam bija pilnīgas tiesības uz pašaizsardzību. Starp viņu un gabalos saraustīto Stepancovu atradās Kurlovs un simpātiskā teroriste, vecākais Baidaks, kas deva komandu likvidēt uzmācīgo izmeklētāju, un jaunais Baidaks, kas, kā parasti, uzņēmies izpildīt šo komandu. Šo trijnieku it kā saplosīja viņu pašu iedarbinātā elles mašīna - galu galā arī Kurlovs ir viņu audzēts un lolots… Visā notikušajā vainojami paši. Bet Stepancovs vainīgs tāpēc, ka bija pērkams prokurors un draudzējās ar noziedzniekiem. Viņi paši vainīgi. Paši vainīgi… Paši!

Deniss mierināja sevi, taču nesekmīgi - kruUs valstījās smags kamols ar asām malām. Tā laikam bija sirdsapziņa. Viņam bija nepieciešamas zāles. Viņš iegāja savā istabā, uzgrieza Valērijas numuru un, piesedzis ar roku klausuli, teica:

- Tu esi mājās? Es tūlīt aizbraukšu pie tevis. Ir par ko nopietni parunāt.

Braukdams Deniss domāja par Kurlovu. Tas bija solījumu izpildījis un vienā rāvienā atbrīvojis viņam dzīves telpu. Tagad neviens viņu vakaros vairs negaidīs tumšajos vārtos, naktī ar viltu nemānīs ārā no mājām, nemēģinās viņu uzspridzināt… Kurlovs savas saistības izpildījis. Tagad tas jādara viņam, Denisam. Pašlaik tas ir vēl vieglāk nekā agrāk. Deniss gluži vienkārši sadedzinās Kurlova lietu un paskaidros, ka atdevis to Stepancovam. Paskaidrojums izklausīsies patiess, un visi tam noticēs. Ja arī kāds šaubīsies, tomēr neko nevarēs pierādīt. Un ari nepierādīs. Sāks meklēt lietu pie Stepancova - seifā, galda atvilktnē, upes krastmalā… Atjaunot to praktiski ir neiespējami. Turklāt vienīgais cilvēks, kas to varētu izdarīt, ir viņš pats - Deniss Petrovskis. Bet viņš nesāks lietu atjaunot tādā veidā, kas dotu pamatu uzrādīt Kurlovam apsūdzību. Un paziņos par izmeklēšanas pārtraukšanu sakarā ar to, ka vaina nav pierādīta. Un punkts - viņi būs norēķinājušies!

Vēl atliek spridzinātāji… Meiča redzēja viņus abus un varēja atklāt, kas pievāca un izmantoja pēdējo bumbu…

Tomēr vina to nedarīs: nekāds labums viņai no tā neatlēks, > » '

bet lieks fakts par spridzekli un tā izgatavošanu gan nebūs nekāds vainu mīkstinošs apstāklis, spriedumu pieņemot. Nekādā ziņā! Tāpēc viņa klusēs, protams, ja vien viņai aiz nagiem nedurs adatas. Bet mums taču ir humānas izmeklēšanas metodes: ko nu par adatām, pat melu detektoru neizmanto, «patiesības serumu» nelieto. It kā neviens nebūtu ieinteresēts uzzināt patiesību! Un arī sodīt ļaunumu neviens nav ieinteresēts: ja nebūtu šo četrsimt gramu trotila, Stepancovs visu mūžu turpinātu izmantot savu amatu, Dmitrijs Pavlovičs - aplaupīt bezatbildīgos ļaudis un palielināt savu kapitālu un politisko ietekmi.

Kāda jēga vilkt jūgu tur, kur neviens nav ieinteresēts darba rezultātā un rada tikai taisnības imitāciju? Denisam šie nemitīgie spiedieni bija līdz kaklam. Viņam patika strādāt ar Mamutu pretizlūkošanā: šis darbs satrauca prātu, «uzsita» asinis, saasināja visas izjūtas. Un, protams, viņš gribētu strādāt operatīvo darbu. Bet… Cūkas atgriežas pie silēm. Deniss nevēlējās ielaisties nekādās darīšanās ar cūkām. Un cūkām savukārt nebija vajadzīgs viņš.

-       Viņu izsūca un aizmeta kā vecu grīdas lupatu! Uzspļāva saistībām, solījumiem, norunām! Ja tā ir mērķtiecīga ricība, tad es negribu strādāt Sistēmā, kur tādas lietas triumfē. Es tūlīt varu iesniegt raportu!

-    Nebaidi mani, Kostja. Kādā ziņā es esmu vainīgs?

Mamuts noplaka. Viņš tiešām bija iekaisis un izgājis no

subordinācijas pieklājības rāmjiem. Šeit, Lubjankas 2 plašajā kabinetā, viņa paceltā balss izskanēja kā uzbrukuma kliedziens.

-    Atvainojiet, Valerij Ivanovič.

Smirnovs pasmaidīja.

-     Noskaidrosim. Tūlīt visu noskaidrosim. Labi operatīvie darbinieki nemaz tik bieži nebrauc no Tihodonskas uz Maskavu aizstāvēt biedru. Lai mēs uzskatītu to par ikdienišķu parādibu?! Parasti rūpējas par sevi: nav iedots dzīvoklis vai vajadzīgais amats, nav paaugstinājuma dienesta pakāpē… Bet šo puisi es atceros…

Holmsu Smirnovs nekad nebija redzējis, tomēr labi zināja, kā viņš strādā. Pēc Ciguļevas aizturēšanas Smirnovs saņēma ordeni un apakšpulkveža dienesta pakāpi, bet pēc tam, kad bija atšķetināta lieta ar titāna paraugiem, viņš kļuva pulkvedis un pārgāja centrālajā aparātā. Tagad viņš bija Pretizlūkošanas galvenās pārvaldes priekšnieks, ģenerālmajors. Ģenerāļa straujā virzība augšup atgādināja kosmosa raķetes startu. Un paātrinātāja lomu šajā lidojumā izpildīja pieticīgais darbarūķis Holmss. Atšķirībā no simtiem citu priekšnieku, kas aizmirst darba darītāju, kad darbs pabeigts un jāsadala lauri, Smirnovs Holmsu neaizmirsa. Un pat neizlikās, ka aizmirsis.

Mamuts pāris reižu dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. Ģenerālis paņēma iekšējā telefona klausuli.

-        Pieprasiet no Tihodonskas atskaiti par programmas «Tīrās rokas» realizācijas gaitu. Un sīkas ziņas par leitnantu Petrovski. Izpildes laiks - divas stundas. Atbildīgais - pats Zaišnijs.

Nolicis klausuli, Smirnovs pasmaidīja un piemiedza ar aci Mamutam. Tas iztēlojās, kas tūlīt sāksies Tihodonskas pārvaldē, un ari pasmaidīja. Viņam bija vēlēšanās arī piemiegt

aci, taču viņš atturējās: tas būtu subordinācijas pārkāpums.

***

-    Nevajag… Nevajag, Denis, es tevi lūdzu!

-    Kas noticis? Tu nelaid mani sev klāt. Kas lēcies?

-   Vienkārši man pašlaik nav noskaņojuma…

-     Savādi gan. Agrāk vienmēr bija noskaņojums, bet pēdējā laikā - nekad nav noskaņojuma…

-    Pievāc rokas… Lūdzu…

-     Nē. Tu esi man vajadzīga. Tieši tagad. Es nevaru vairs bez tevis…

-    Nu nevajag… Patiešām… Nē, nevajag, ai…

Deniss atrāva vaļā halātiņu, ķērās pie biksītēm, bet skatiens atdūrās pret zili dzeltenīgajiem plankumiem gūžu iekšpusē. Kaisles uzliesmojums acumirklī apdzisa.

-      Ko tas nozīmē? - kā ar aukstu ūdeni apliets, viņš jautāja ledainā tonī.

Valērija atvēra maigas tvīksmes pilnās acis.

-    Ko tas nozīmē, es tev jautāju! Atbildi!

Meitene atbrīvojās, savilka ciešāk uzsvārci un aizgriezās pret sienu.

-      Es neesmu vainīga… - viņa klusi teica un sāka raudāt.

-    Bet kas ir vainīgs? - pēc inerces turpināja Deniss.

-    Ko es varēju iesākt pret to bulli? Viņam rokas kā no dzelzs… Viņš grozīja mani kā lelli un darīja, ko gribēja…

Sasodītais mēsls!

-    Kāpēc neteici tūlīt?

-    Kāda jēga… Un - kauns…

Deniss klusēdams saģērbās. Kad viņš atvēra durvis, Valērija iznāca priekštelpā.

-   Vai tu vairs neatnāksi?

Viņš pakavējās uz sliekšņa, domādams, kā labāk atbildēt. Viņš pats ari nezināja, vai kādreiz vēl atnāks šeit vai ne.

-    Redzēsim…

Mājās mamma pārsteigta skatījās uz viņu.

-    Tu tik agri? Teici taču, ka līdz ritam… Tev zvanīja reizes piecas vai sešas. No pulkveža…

Viņa ieskatījās papīra lapiņā.

-    No pulkveža Zaišnija. Kas tas par pulkvedi?

-      Nezinu, - Deniss noburkšķēja. - Vai mazums pulkvežu pasaulē…

-   Te ir viņa telefons. Gan darba, gan mājas. Lūdza piezvanīt jebkurā laikā.

-   Lai iet dirst! Es zvanu tikai tiem, ko pazīstu. Un pazīstu tos, kas pazīst mani!

-    Kas tā par runāšanu, Denis! Tu taču esi inteliģents zēns no labas ģimenes…

Ilgi krājusies spriedze Denisā lauzās uz āru.

-     Es neesmu labs zēns! Es krāpu cilvēkus, nodevu viņus, tupināju cietumā, kropļoju un nogalināju!

-    Ko tu runā? - mamma, kā parasti, ķēra pie sirds un izvalbīja acis.

-    Mans vienīgais attaisnojums, ka viņi visi bija nelieši un noziedznieki…

-   Kāda starpība, cilvēks ir cilvēks! Tu tikai joko! Bet tie ir slikti joki.

Deniss ļauni pasmīnēja un pieklusināja balsi. Niknums smacēja viņu vai nost, tas lauzās uz āru, un viņš ar pūlēm to aizturēja. Pats juta: ja neļaus tam izlauzties, sekas - infarkts vai insults, vai viņš nošausies ar pistoli, ko atņēma teroristam.

-    Cilvēki, tu saki? Zini, kas nogalināja tēvu? Trīs cilvēki: Sivko, Cepurnojs un Kružiļins…

-Ko?!

-   Sivko pēc tam sagraizīja tādi paši kā viņš, tur es savu roku neesmu pielicis, bet Cepurnojs sēdēja kolonijā un ar manu piespēli pirms mēneša viņu nožmiedza…

-    Kā? - Mātes sejā parādījās neviltotas šausmas.

-       Nožņaudza. Ar rokām, cilpu, spilvenu, sadzenot zeķes mutē, - nezinu, kā. Nožmiedza - un viss. Bet pēdējais, pats galvenais, Kružiļins, staigāja uz brīvām kājām. Atceries manu «nekaunīgo izlēcienu», kad es pārrados ar nazi un sakliedzu uz tevi? Viņš mēģināja mani nogalināt, bet es salauzu viņam mugurkaulu. Tagad viņš ir invalīds uz mūžu. Kā tu domā - tas ir taisnīgi?

-   Tas ir šausmīgi! - Mātes acis pildījās asarām. - Mans dēls to nevarēja izdarīt…

-    Ko tad man vajadzēja darīt? Raudāt, žēloties par likteni, atcerēdes tēvu? To tu jau esi izdarījusi par mums abiem. Starp citu, tu jau citu neko nespēj! Bet pareizi vārdi vien bez rīcības nav graša vērti, atceries to! Vai gribi dzirdēt vēl par citiem neliešiem?

-    Pietiek, pietiek, es negribu neko dzirdēt…

-   Jo labāk!

Deniss iegāja savā istabā un cieši aizvēra durvis. Gandrīz tūlīt atskanēja telefona zvans.

-    Kolēģi, vai neguli? - klausulē skanēja Kurlova rupjā un nekaunīgā balss. Pretīga balss.

-    Es izpildīju norunu. Kā ar tavu daļu?

-   Tu pieļāvi kļūdu, vecīt, - Deniss vēsi atteica. - Es to saku attiecībā uz Valēriju. Tāpēc līgums tiek lauzts. Tev nāksies pasēdēt cietumā. Gadus piecpadsmit, divdesmit.

Tas ir normāls termiņš tādam izdzimtenim kā tu.

Vada otrā galā iestājās klusums. Ļaunu vēstošs klusums.

-      Es tevi piebeigšu, nolādētais stukač! - beidzot Kurlovs nogārdza. - Es sašķaidīšu tavu nelietīgo pauri ar cauruli! Es…

-    Pamēģini, kameras žurka, - Deniss atteica un nolika klausuli.

***

Pastāvīgie ieradumi ir ļoti kaitīgi, ja cilvēkam ir ienaidnieki. Majors Agejevs neanalizēja savu ieradumu derīgumu vai kaitīgumu un nedomāja par ienaidniekiem. Kā parasti, viņš ienāca pelmeņu ēdnīcā paēst pusdienas un, ņemot vērā ziemas laiku, iekārtojās mazā palīgtelpā ierīkotajā kabi- netiņā. Jauniņa oficiante atnesa pelmeņus un novēlēja labu apetīti. Agejevs pārlaida acis viņas kājām. Vika šeit vairs nestrādāja. Majors bija runājis ar ēdnīcas vadītāju, un tas ar meiču bija ticis galā divās stundās. I>ai zina.

Agejeva nepatikšanas nebija beigušās. Atsauca viņu no komandējuma Maskavā, tagad notiek dienesta izmeklēšana… Informācijas noplūde, operācijas «lirās rokas» izgāšanās… It kā tieši viņš, Agejevs, būtu visu izgāzis! Pelmeņi bija garšīgi, taču patikas no tiem nekādas. Var jau būt, ka tie vienkārši apnikuši. Kad viņš pēdējo bāza mutē, kabineta durvis mazliet pavērās. Viss pēc plāna: tieši šajā brīdī jauniņai viesmīlei vajadzēja atnest kafiju. Majors pacēla galvu, bet durvīs stāvēja nezvēram līdzīgais aģents Kurlovs, ar iesauku Ķieģelis, un tēmēja viņa galvā ar milzīgu pistoli. Pelmenis iestrēga rīklē, un majors drudžaini pūlējās to norīt, it kā no šī svarīgā darba rezultāta būtu atkarīgs tas, kas nodks vēlāk. Bet viņa dzīvē nekas vairs nevarēja notikt.

Kurlovs izšāva vienu, divas, trīs, četras reizes… Asinīm noplūdis, Agejevs apgāzās kopā ar krēslu. Slepkava pabāza ieroci zem jakas un, neviena netraucēts, izgāja uz ielas. Neviens no apmeklētājiem, ne arī no apkalpojošā personāla nemēģināja viņu aizturēt.

Pēc pusstundas Kurlovs piezvanīja Petrovskim uz darbu un pateica tikai trīs vārdus!

-   Tu būsi nākamais.

Deniss intuitīvi saprata, ko tas nozīmē. Piezvanījis milicijai un ievācis ziņas par pēdējiem notikumiem, viņš pārliecinājās, ka viņa minējums ir pareizs…

***

-     Redzi, ne vienmēr cūkas ņem virsroku, - Mamuts līksmi smaidīja. - Ja uzkliegsi, šīs aizskries no siles…

-    Slikd, ka nav neviena, kas uzkliedz, - Deniss domīgi teica. - Viens uzskata, ka tas ir normāli, otrs - ka viņš neko nevar grozīt, trešajam viss vienalga, ceturtais baidās, piektajam paģiras, sestais strebj no tās pašas siles, septītais…

-Ja tomēr uzkliegsi, tad atstās sili, - Mamuts atkārtoja un vairs nesmaidīja. - Tiesa gan, pēc dažiem gadiem vispār vairs nebaidīsies. Kliedz vai nekliedz, šauj kaut nost… Kaut gan, ja šaus… Labi! - viņš pārtrauca pats sevi… - Tātad tu esi izlēmis. Pareizi. Paskatīsies, kā dzīvo ārzemēs, valodas pamācīsies. Pēc tam tevi no šī virziena neviens vairs nenovērsīs. Ja vien pašam negadīsies kaut kas liktenīgs.

-   Es nedzenos pēc labumiem. Vienkārši man šeit viss ir noriebies. Pārāk daudz ir nācies berzēties starp cūkām. Un turklāt šis idiots…

-   Jā-ā-ā, - Mamuts domīgi pakasīja vaigu. - Par ko viņš Agejevu… Un kur šis slēpjas? Mēs izķemmējām visu pilsētu, milicija meklē… Bet viņa nav nekur!

-     Tā bieži gadās, - Deniss pamāja. - Viens mēnesi nosēdēja pagrabā, ēda zaļus kartupeļus, dzēra kompotus. Jo zemāk cilvēks nolaižas līdz dzīvniekam, jo vieglāk viņam noslēpties.

-    Kad brauksi?

-    Nākamā plūsma iebrauks februāra beigās. Sagatavošanās pusgadu, pēc tam sadale. Bet man jau ir zināms virziens: Eiropa.

-    Kā redzams, Smirnovs ir papūlējies, - Mamuts pamāja ar galvu. - Malacis, atmiņu nav zaudējis…

Paēduši pusdienas, viņi sēdēja «Kosmosā», bez steigas malkodami otru kafijas tasi.

-    Jā, vai atceries Madlēnu? - pēkšņi Mamuts jautāja. - Franču grupa kultūras apmaiņas jautājumā, izbraukuma tvaikonītis…

Deniss pamāja.

-    Protams, ļoti jauka sieviete. Restauratore no Lionas.

-   Kā sieviete viņa varbūt ir jauka, tomēr viņa nav nekāda restauratore. Mūsu cilvēki Lionā viņu neatrada. Nav pat nekādu pēdu.

-    Un ko tas nozīmē? - Deniss apjucis jautāja.

Mamuts paraustīja plecus.

-   Visdrīzāk tev bijis kontakts ar franču izlūkdienestu. Ņem to vērā, kad strādāsi Eiropā.

Deniss pamāja. Viņš nepavisam nevarēja iedomāties,

kā to var «nemt vērā».

-    Un kā prokuratūrā? - Mamuts mainīja sarunas tematu.

-    Nododu lietas. Vēl jāpabeidz rakstīt kāds papīrs, šis tas jāpievieno pie lietām, jāsanumurē. Rīt pabeigšu.

-    Ieroci tā arī neatdeva?

-    Nē. Uzraksdju divus ziņojumus Pobedenijam. Pazūd kā akmeņi akā.

Mamuts sarauca pieri.

-Tas ir slikti. Ja tev tas nelietis «ieķēries astē»!!!

-    Pupu mizas, gan izķepurošos, - Deniss pasmīnēja.

-    Esi uzmanīgs!

-    Kā citādi…

Izdzēruši kafiju, viņi piecēlās, Deniss noņēma no pakaramā mēteli un uzmanīgi to uzvilka, lai astoņsimt- gramīgais priekšmets labajā kabatā neiesistu pa gūžu. Pēdējo mēnešu laikā viņš bija nobriedis, kļuvis vīrišķīgāks un daudz ko saprata. Galvenais - paļauties var tikai uz sevi.

Uz ielas pie «Kosmosa» viņi atvadījās. Mamuts piedāvājās pavadīt, bet Deniss atsacījās: galu galā katram savas gaitas.

-    Es nebaidos, - viņš sacīja.

Tā bija taisnība. Kurlovs ir vajāts vientuļš vilks, viņam nav aizmugures. Viņa pistolē bija ielādētas astoņas patronas, vienu viņš izlietoja Denisa bēgšanas izrādē, četras iztērēja Agejevam. Palikušas vēl trīs. Teroristam atņemtajā «TT» ir pilna aptvere, un Deniss nenoņēma roku no sprūda. Viņš ļoti uzmanīgi palūkojās visapkārt, iznākot uz ielas, visu laiku kontrolēja apkārtni un ļod piesardzīgi iegāja vārtrūmēs. Kādreiz viņš bija trāpījis pieciem siluetiem piecu sekunžu laikā. Ja tās būtu sacensības un skatītāji slēgtu derības par katru, tad iespējas tiktu novērtētas kā līdzīgas.

Vienīgais, ko Deniss vēlējās, - kaut ātrāk viss atrisinātos. Un, trolejbusa pieturā ieraugot skapim līdzīgo augumu, viņš izjuta tādu kā atvieglojumu. Tikai sirds sāka mežonīgi dauzīties, plaukstas nosvīda un visi jutekļi saspringa.

Šis stulbenis varēja sākt šaut tieši ļaužu drūzmā, tāpēc Deniss saliecies pārskrēja pāri ielai, neļaudams samazināties attālumam starp viņiem. No malas skatoties, varēja domāt, ka viņš steidzas uz autobusu pretējā virzienā, bet viņš, ātrumu nesamazinot, ieskrēja Pirmā Maija parkā. Jau krēsloja, šeit nebija nevienas dzīvas dvēseles, tikai reizēm kāds pa taisno īsināja ceļu starp medicīnas institūta klīniku un centrālo ielu. Skaļi ķērca vārnas. Kailo koku galotnēs kā otrādi apvērstas cepures melnēja viņu ligzdas.

Kurlovs skriešus sekoja Denisam. Viņus šķīra metrus septiņdesmit liels attālums. Pie strūklakas Deniss apstājās. Kādreiz skulptūrai bija nosaukums «Pirmais maijs», un to veidoja strādnieku un strādnieču grupa ar svētku karogiem. Tagad tā bija tīrā abstrakcija, kurai atbilstu nosaukums «Pirmās krievu ekspedīcijas izsēdināšana uz Marsa» vai «Dresēti roņi», vai arī «Streikojošie skolotāji prasa valdībai dzēst algas parādus»…

Deniss pagriezās ar muguru pret skulptūru, pavērs- damies ar seju pret Kurlovu, kas tuvojās pa aleju, izņēma no kabatas un nolaida gar sāniem roku ar uzvilktu «TT».

-Vai uz Marsa ziedēs ābeles? - pēkšņi viņš skaļi izteica pirmo domu, kas iešāvās prātā.

-    Ko-o?! - Kurlovs ierēcās. Arī viņš izvilka pistoli un izstiepa sev priekšā. Taču attālums vēl bija pārāk liels drošam šāvienam.

-    Rokas aiz galvas, gulties zemē! Citādi tev beigas!

Kurlovs neatbildēja. Atstatums samazinājās, notiekošais Denisam atgādināja daudzreiz kinofilmās redzētās dueļu ainas. Ari viņš pacēla roku, ko pagarināja astoņpadsmit cendmetru garš auksts tērauda ierocis.

-    Gulties zemē! Pie zemes!

Bah! Kurlova krūšu augstumā uzplauka dūmu ziediņš, un Denisam aizmugurē kaut kas atsitās pret abstrakto skulpturālo grupu. Metrus trīsdesmit. Gandrīz kā šautuvē.

Bah! Bah! Bah! Bah! Bah! Ātri, it kā mērķējot uz piecām sekundēm iznirstošiem siluedem, sēriju izšāva Deniss. Bet tagad viņš tēmēja platajai figūrai, it kā divi mērķi būtu apvienoti.

Figūra sagrīļojās un nogāzās uz aukstās zemes. Satraukto vārnu bari ātri riņķoja virs tumstošā parka. Ari tas atgādināja kādreiz redzētas filmas fināla ainas. Ja tā būtu filma par Denisu Petrovski - labo zēnu no inteliģentās ģimenes, tad viņam vajadzētu apjēgt notiekošā šausmas un mesties pie nokritušā cilvēka ar idiotisku saucienu: «Palīgā, ļaudis! Nu, palīdziet taču kāds!»

Reālajā dzīvē Holmss rīkojās citādi. Pametis žiglu skatienu visapkārt, viņš gāja prom - uz otru parka izeju. Pa ceļam noberzēja pistoli un aizsvieda tālu prom krūmos. Ja viņam negrūdīs adatas aiz nagiem, nepārbaudīs ar melu detektoru un neinjicēs «patiesības serumu», viņš nemūžam neatzīsies, ko nupat izdarījis. Un pašam sev viņam bija simtprocentīgs attaisnojums. Katram cilvēkam ir tiesības sevi aizsargāt.

Pēc desmit minūtēm Deniss iznāca pie tramvaja pieturas. Viņš sāka atgūties, un viņam bija jāizšķiras - braukt mājās vai pie Valērijas. Viņš vairāk sliecās uz pēdējo variantu.

Izdevniecība «ATVARS S» laidusi klaja gramatu sēriju

Šaja sērijā līdz 2001. gada decembrim ir iznākušās:

«CIETUMI UN NOMETNES»

Grāmatā apraksdtas dažādu laiku un tautu noziedznieku ieslodzījuma vietas.

Atradīsiet atbildes uz daudziem un dažādiem jautājumiem.

❖   Kādi bija slavenākie cietumi un nometnes?

❖   Kādi bīstami noziedznieki tur bija ieslodzīti?

❖   Kādā veidā notika bēgšana no ieslodzījuma vietām?

Grāmatas pamatā ir reāli notikumi un dokumentāli fakd.

«LAUPĪŠANAS UN ZĀDZĪBĀS»

Grāmatā stāstīts par dažādu laiku un tautu:

❖  krāpniekiem,

❖  zagļiem,

❖  bandīdem,

❖  laupītājiem.

Grāmatas pamatā ir reāli nodkumi un dokumentāli fakti.

«ĪPAŠI BĪSTAMI NOZIEDZNIEKI»

1. un 2. dala >

Grāmatā stāstīts par dažādu laiku un tautu:

❖  kriminālnoziedzniekiem,

❖   masu slepkavām.

Kāpēc cilvēki kļūst par slepkavām? Par šo jautājumu ir daudz versiju, bet ja tās apkopo, tad izrādās, ka tās var sadalīt vairākās grupās.

Tātad: kas pārvērš «cilvēku - saprātīgo» par «cilvēku - slepkavu»?

«ŠOKĒJOŠA PSIHIATRIJA»

Psihiatrija ir zinātne, kas pēta cilvēka psihi.

Tā radusies pirms daudziem tūkstošiem gadu līdz ar «saprātīgā cilvēka» parādīšanos.

Atcerēsimies šamaņus, kuri ar savām burvestībām spēja ne dkai ietekmēt cilts ļaudis, bet arī risināt «politiskus» jautājumus.

Vēlāk radās medicīna, taču cilvēks nepagurdams meklēja Noslēpumu un pastāvīgi izgudroja arvien jaunus un jaunus līdzekļus tā atminēšanai.

Sagatavošanā: «SOĢI UN UPURI» 1. un_2. daļa

«IZMEKLĒTĀJI UN PRIVĀTDETEKTĪVI»

Заказ 148. Тираж 1 500 экз.

Отпечатано с готовых диапозитивов в ОАО «Рыбинский Дом печати» 152901, г. Рыбинск, ул. Чкалова, 8.

1 AI - profesionāļi tā sauc krimināllietas, ko nodod izmeklētājam atkārtotai izmeklēšanai. AI skaitās izmeklētāja darba brāķis.

[1] inoks - mūks (krievu vai). (Tulk. piez.)

[2] galvena iekšlietu pārvalde. (tulk. piez.)

[3] lpe - lielā padomju enciklopēdija. (Tulk. piez.)

[4] brāļi znamenski - slaveni padomju vieglatleti. (tulk. piez.)

[5] kpk - kriminālprocesuālais kodekss.

[6]ilgu laiku rudenko ieņēma psrs Ģenerālprokurora posteni.

[7] saīsinajums no krievu секретный сотрудник. (Tulk. piez.)

[8] federalais drošības dienests.

Content

Koreckis Daņils Slepenie uzdevumi

PIRMĀ daĻa JURISPRUDENCE UN ŽURNĀLISTIKA

1. nodala Vervēšana ar nepieklājīgu pseidonīmu

2. nodala No mācībām brīvajā laikā

3. nodala Sasmakušas zivs iekšas

4. nodala Pa pretizlūkošanas līniju

OTRA DALA PROGRAMMA «TĪRĀS ROKAS»

1. nodala Augstākajā līmenī

2. nodala Izmeklētāja darbs

3. nodala Krāvēja eksāmens

5. nodala Organizācija

TREŠA DALA CŪKAS ATGRIEŽAS PIE SILES

1. nodala Cīņa par izdzīvošanu

2. nodala Neiedzeniet cilvēkus stūrī

3. nodala Slepkavas sirdsapziņa

4. nodala Radikālie risinājumi

CETURTĀ DALA VIENS UN BEZ ATBALSTA

1. nodaļa Slepkavības mēģinājums

N-tā nodaļa Sudraba zivtiņa

2. nodala Holmss un Ķieģelis

3. nodaļa Tiesības uz pašaizsardzību