Koreckis Daņils

Tetovētā āda

DAŅILS KORECKIS

TETOVĒTĀ ĀDA

Prologs

Būkš! Būkš!

- Aiziet, Bezzobi, dod tam idiņam pa dullo, lai zina, kā žņaugties ar ģiftsnūdelēm!

Noplukušā jūrnieka kreklā ar nogrieztām piedurknēm tērpta gara subjekta ņirdzīgā balss precīzi iekļāvās it kā tvirtā mīklā triektu sitienu ritmā.

Ielu kautiņš reizē biedē un pievelk, tādēļ dīkdieņi to ielenc tā, lai, no vienas puses, nepalaistu garām neko interesantu un, no otras - paši netrāpītos pa sitienam. Riņķa diametrs šādā gadījumā ir tieši proporcionāls katra pārliecībai par savu drošību. Patlaban vāji apgaismotajā Frun- zes krastmalas skvērā pusotra desmita garāmgājēju turējās kādus piecus metrus atstatu no aktīvās darbības, tā demonstrējot baiļu trūkumu un notiekošā zināmu ikdie- nišķumu.

Tas, kas notika, tiešām nebija nekas sevišķs.

Četri piedzērušies deģenerāti - no tiem, kurus zonā saukā par zaļknābjiem un siekalzaķiem vai vēl sliktāk, - sita pārtikušu «mājas» vīrišķi, kurš neapdomīgi, sev par nelaimi, bij^ izskrējis pa drošām tērauda durvīm galvaspilsētas džungļos - vai nu uz veikalu, vai aptieku vai kādas citas sadzīviskas vajadzības spiests. Pareizāk - sita viens līdz nabai vaļējā rūtainā rozā kreklā un izdauzītiem priekšzobiem. Divi viņa drauģeļi trinās turpat līdzās, ļaunā priekā irgojot un laiku pa laikam veltot upurim pa spērienam vai iebelžot pa zobiem. Garais acīmredzot bija noteicējs šajā kompānijā.

Viņš stāvēja atstatu, priecājās par izrādi un uzkurināja savu iespēju robežās.

-   Dod pa purslām, pataisi šo mīkstu! Hi-hi-hi…

Tādai apstrādei vīrietis, visticamāk, nebija gatavs - viņš necentās pretoties vai bēgt, tikai neveikli lūkoja aizsegt ar rokām sadauzīto seju un kāpās uz upes pusi, neapdomīgi attālinādamies no cilvēkiem, uz kuru palīdzību acīmredzot nepavisam necerēja.

Un tiešām - ziņkārīgo vidū neatradās neviens, kurš gribētu doties viņam palīgā. Taču negaidot skatītāju pulks palielinājās. Kliedzieni un sitieni bija piesaistījuši slaida gaišmataina puiša uzmanību, kurš norūpējušos vaigu slāja pa ietvi. Viņš mainīja virzienu un ienira skvēra pustumsā.

Tumšzils krekls ar gadalaikam nepiemēroti garām piedurknēm cieši apņēma platus plecus un trijstūrveida muguru, ietērpu papildināja džinsi un baltas krosa kurpes. Puisim noteikti bija piekrišana pie sievietēm - ziemeļniecisks gaišmatis, augteta piere, attīstīti pieres kauli, spēcīgs, taisns deguns ar nedaudz deformētu virsdeguni, plats zods, ko greznoja bedrīte. īsts supermens no Holivudas filmas, vīrišķības un spēka iemiesojums.

Taču arī viņam negribējās iejaukties - atšķirībā no ekrāna varoņiem reālajiem supermeniem netrūkst savu problēmu. Uzmetis skatienu piekaušanas ainai, viņš saviebās un pagriezās, lai dotos projām.

Kārtējais sitiens nogāza vīrieti zemē. Puisis džinsos lēnām soļoja uz Komjaunatnes prospekta pusi un to neredzēja.

-    Liec pa ķiveri, Bezzobi, paglaudi šim ķirbi! - sajūsmā iezviedzās garais. Atšķirībā no desmita bažīgi no vienas kājas uz otru mīņājošos dīkdieņu viņš acīm redzami nenieka nebaidījās.

Un gaišmatim tas nepatika. Viņš vēlreiz saviebās un pagriezās atpakaļ. Viņa kustības kļuva ašas un mērķtiecīgas. Pagrūdis pie malas plecīgu vīrišķi ar polietilēna maisiņu rokā, puisis pārrāva ziņkārīgo loku un aktīvi iejaucās notikumu gaitā.

-   Mierā, šakāļi! - viņš uzbļāva, ar vieglu roku atsviez- dams malā Bezzobi. - Veicīgi pazūdiet, ja gribat tikt cauri ar veselu ādu!

Puisis bija ne vien atlētisks, bet arī drošs un par sevi pārliecināts. Samiegto acu skadrais skatiens vērīgi pētīja pretiniekus. Bija skaidrs, ka viņš nav parasts iedzīvotājs. Tā izturas saimnieks, līderis, lācis vilku barā, un, bijuši uzbrucēji skaidrā, viņi, visticamāk, būtu paklausījuši padomam. Taču viņi bija piedzērušies, turklāt atradās savā teritorijā, turpretī nepazīstamais, par spīti savai nekaunībai un spēkam, bija šeit svešinieks. Trīs miglainu acu pāri jautājoši vērās barvedī.

-   Skat, veči, šim dzīvot apnicis! - garais atņirdza bleķa zobus. Kaulainā, vēnu izvagotā roka ienira kabatā un bīstami ātri izslīdēja atpakaļ. Noklikšķēja atsperīte, nespodri uzzibsnīja asi trīts dunčelis.

-   Nazis! Nazis! - Skatītāji izbīlī atrāvās atpakaļ, paplašinot loku. Darbība ievirzījās citās - bīstamās sliedēs.

-   Liec nost, draņķi, nositīšu! - paklusu teica nepazīstamais, taču garais, nicīgi nospļāvies, pietupās uz plati ieplestām kājām un turēja nazi sev priekšā, vai nu izrādot savu prasmi tāda veida nodarbē, vai arī atdarinot spicos kino grāvēju varoņus.

Piekautais vīrietis, kurš bija šā incidenta cēlonis, atspiezdamies pret zemi, līda uz malu, taču neviens viņam vairs nepievērsa uzmanību.

-   Ar ko tu lecies, jefiņ? - Bezzobja drauģelis histēriski parāva piesvīdušā rūtainā krekla apkakli, iztrūkušās pogas kā zirņi nograbēja pret asfaltu.

Vienīgās veselās laternas mironīgi bālā gaisma apspīdēja tetovējumus uz iekritušajām krūtīm: balodi lidojumā un dunci, kam apvijusies čūska. Bezzobis pa kreiso pusi lavījās nekaunīgajam zellim aiz muguras. Ceturtais, baku rētām izraibinātu seju, pa paradumam žmiegdams starp pirkstiem bārdas naža asmeni, centās nokļūt aizmugurē pa labo pusi.

Banda rīkojās saskaņoti, varēja manīt, ka tās kontā ir ne mazums asiņainu uzvaru. Taču šajā reizē kaut kas nogāja greizi. Bezzobis un rētainais pēkšņi atradās viens otram pretī un pēc inerces turpināja kustību, spēcīgi saduroties ar galvām, turklāt bārdas nazis iešņāpa nepavisam ne tam, kuram vajadzēja: Bezzobis iekaucās, apmeta ap roku krekla stērbeli. Mēļais audums lēnām krāsojās sarkans.

Barvedis metās palīgā, taču tik tikko paguva novērst dunci - ienaidnieka vietā viņa priekšā, atmuguriski lidodams, atradās rētainais biedrs. Nākamajā mirklī divi ķermeņi ar brīkšķi sadūrās un kā notriekti ķegļi ievēlās krūmos. No malas izskatījās, ka visus šos ērmīgos trikus viņi veic patstāvīgi, pēc savas gribas, bet gaišmatainais drosulis tikai asistē - palīdz, pietur, virza.

Bet tetovētais stāvēja tuvumā, visu redzēja un saprata, ka viņi ir pamatīgi iekrituši. Bija pienākusi viņa kārta - gaišmatainais puisis paspēra ašu, slīdošu soli, strauji samazinot attālumu. Visprātīgāk būtu ņemt kājas pār pleciem, bet vēlāk savējo priekšā nevarētu vien attaisnoties. Turklāt iziet sveikā šajā situācijā neklātos…

-   A-a-a! - viņš neganti ieaurojās un pietupās, drudžaini taustoties ar rokām sev apakšā: bijis kaut akmens, kaut koks, kaut caurules gabals, vienalga, kas. Kā par spīti, nekas netrāpījās, pirksti drudžaini grābstījās pa zemi, taču tvēra tikai tukšu gaisu.

Spēriens ar balto krosa kurpi bezmaz vai ietrieca zilo balodi krūšu kurvī un nogāza kriminālo augšpēdus. Tagad svešais pagriezās pret uzšķērsto roku auklējošo Bezzobi.

-   Tūlīt es tevi pataisīšu mīkstu, sūdabrāli!

Tas kāpās atpakaļ.

Kas tev prātā? Izbeidz! Gadījies misēklis… Kamējais Iii i>Hi?

Atbilde bija nežēlīgs spēriens pa vēderu. Gārdzoši ie- vniilndiimieH, Bezzobis saliecās, taču baltā krosa kurpe tādā pašā atvēzienā ar krakšķi ķēra viņa žokli, un viņš iztaisnojās, lai gan stāvus nepalika un atmuguriski nogāzās zemē.

Gaišmatis vieglītēm paslīdēja sānis, ar asu kustību pastūma atpakaļ kreiso elkoni un cirtās apkārt pa labi. Gluži reflektīvi izdarītais viltīgais manevrs izglāba viņam dzīvību.

Tāpēc ka barvedis un rētainais bija paguvuši atjēgties un metās virsū no aizmugures. Dunča asmens jau plēsonīgi tēmēja uz pārdrošā svešinieka jostasvietas kreiso pusi, un tikai pārdesmit centimetru šķīra auksto, aso tēraudu no maigās nieru parenhīmas. Garais jau iztēlē skatīja īpaši rafinētā noziedznieku iecienītā dūriena sekas: nieru ievainojums izraisa krasu asinsspiediena pazemināšanos un tūlītēju nāvi. Taču kārtējo reizi viņam nekas nesanāca: at- sperdunča asmens tikai pāršķēla no džinsiem izlīdušo kreklu, bet asais elkonis spēji ietriecās izliektajās ribās, aizsitot elpu un bezmaz vai apstādinot sirdsdarbību. Kaulainās plaukstas tvēriens atslāba, nazis nošķindēja pret asfaltu.

Rētainais pēkšņi attapās aci pret aci ar pretinieku, lūkoja ķerties pie rīkles, taču rokas paslīdēja gar spēcīgo kaklu un krampjaini ieķērās krekla apkaklē. Ledainās gaišzilās acis bija pavisam tuvu, tās hipnotizēja un iedvesa dzīvnieciskas bailes. Rētainais saprata, ka ir pagalam, un gļēvi sašļuka, acumirklī zaudējot agresivitāti un spēju pretoties. Baisās acis strauji tuvojās baku izraibinātajai sejai, izliektā piere dobji atsitās pret virsdeguni - gluži kā Lieldienās krāsota koka ola pārsit īstās plāno čaumalu. Rētainais nogāzās uz muguras, tomēr tvēriens neatslāba - nepazīstamā krekls tirkšķēdams saplīsa, sažņaugtie pirksti norāva to sev līdzi, un zilais audums apklāja nokritušā sadauzīto fiziono- miju, itin kā kāds būtu parūpējies par mirušo.

Puisis atkal strauji pagriezās un ar spēcīgu boksera āķi notrieca kāsī sametušos, kāri pēc gaisa tverošo barvedi. Kopš kautiņa sākuma bija pagājusi ne vairāk kā minūte. Asfaltētajā laukumiņā kā bezveidīgi maisi zemē gulēja trīs vēl nesen draudīgie huligāni. Ceturtais - ar tetovējumiem - bija pieslējies stāvus un viegli līgojās uz trīcošajām kājām, pilnīgi demoralizēts un nespējīgs turpināt cīņu. Pieradis novest iesākto līdz galam, gaišmatis viņam tuvojās. Tas kāpās atpakaļ, nesakarīgi īdēdams un izvalbītām acīm blenzdams līdz viduklim kailajā pretiniekā. Asiņainās lūpas drebēja, roka ar izplestiem pirkstiem pacēlās, aizsegdama seju.

Uzvarētājs bija muskuļots. Viņš acīmredzot nodarbojās ar kultūrismu un speciāli pumpēja bicepsus, tricepsus, presi, krūšu, deltas un kādus tik vēl muskuļus. Taču ne jau muskuļu grēda bija iedvesusi bailes dūru varonim. Puisis bija no vienas vietas klāts ziliem tetovējumu rakstiem. Baznīca ar daudziem kupoliem pa visām krūtīm, zvaigznes ap krūšu galiem, vīti uzpleči liecināja par daudzkārtēju uzturēšanos zonā un augstu stāvokli kriminālajā hierarhijā. Zem atslēgas kauliem rēgojās vēl viens acu pāris - cietsirdīgas, plaši atvērtas, tās nicīgi vēroja salašņu ar viņa nožēlojamajiem pašpuikas tetovējumiem, nieka jefreitoru, kas uzdrīkstējies saķerties ar kriminālās pasaules ģenerāli.

-Es… Tu… M-m-m…

Huligāns bija tik šokēts, ka pat nespēja sakarīgi runāt, un gaišmatis nospļāvies apstājās, nolēmis nepiebeigt morāli iznīcināto ienaidnieku. Tomēr ģenerāļa izturēšanās nekādi neiekļāvās jefreitora apziņā, un viņš beigu beigās izmocīja rīklē iestrēgušo jautājumu:

-   Kā tad tā, bračiņ? Kāpēc tu savējos slaktē?

Būtu viņš labāk klusējis. Dīvainais svešinieks saviebās kā zobu sāpēs un no jauna metās uz priekšu.

-   Kas es tev par savējo, draņķi…

Garš tiešais sitiens trim gulošajiem piepulcēja vēl vienu šļauganu ķermeni. Tagad viss patiešām bija beidzies. Skatītāji sāka izklīst.

Tetovētais atlēts uzmeta skatienu kaujas laukam, pasmīkņāja.

-   Nu ko, manuprāt, viss izdevies godam, - viņš klusi noteica.

Tad pacēla saplēsto kreklu, apskatīja to, kritiski noņurdēja un, iespiedis saņurcīto drānu padusē, devās pie piekautā vāra, kurš maliņā trīcošām rokām vārīgi taustīja uztūkt sākušo seju.

-   Kā ir? Vai pamatīgi tika?

-Vilks žēlo aitu… - galvu nepagriezis, vīrs noburkšķēja, aplaizīdams pārsistās lūpas.

-   Ko? - apjucis pārjautāja atlēts.

-   To! - vīrietim izlauzās, seju izķēmoja grimase, kas pauda naidu, sāpes un izmisīgu gatavību uz visu. - Ko tu te taisi kumēdiņus? Tu esi tāds pats kā viņi! Paši savā starpā kaut ko neesat spējuši sadalīt, un nu tēlo glābēju? Es jūs visus bez vārda runas pieliktu pie sienas. Pie sienas!

Puiša seja sastinga. Viņš klusēdams pagriezās un gāja projām.

No upes vēdīja vēss vējiņš, taču tas neveldzēja kailo ķermeni. Puisis jau sen bija aizmirsis, kāda sajūta ir bez drēbēm. Novilcis apģērbu, viņš nebija kails kā citi normāli cilvēki. Dīvainie tetovējumu raksti - visi tie kupoli, zvaigznes, krusti, uzpleči, ķēdes, dunči - tik blīvi klāja ķermeni un tik dziļi bija ieēdušies ādā, ka bija pārvērtušies smalkās bruņās, kas kavēja sajust izgludinātu palagu nomierinošo vēsumu vai pirtiņas sutas atslābinošo siltumu, baudīt vasaras lietutiņa maigās lāses vai mīlošas sievietes pirkstiņu glāsmainos pieskārienus.

Šis zilās tušas bruņu krekls atdalīja viņu no pārējā Visuma ar to īpašo jēgu, kas bija apslēpta zīmējumu līnijās, dīvainajos, lielākajai daļai cilvēku nepazīstamajos simbolos, tikai nedaudziem saprotamajos uzrakstos… Turklāt uzzīmētā pasaule dzīvoja savu dzīvi: zvani zvanīja, zobeni un dunči šķindēja, dzeloņstieple čīkstēja, ķēdes žvadzēja, ērgļi, velni, nāras, bruņinieki sarunājās, rājās, ķildojās un izlīga…

Tie visi atšķīrās no ierastajiem pasaku pasaules personāžiem ar katra tēla specifisko nozīmi, un tikai retais zināja, ka, piemēram, kreisajā apakšdelmā ietetovētais runcis ar cilindru un tauriņu nav vis vienkārši piemīlīgs zvēriņš, bet gan Cietuma Pastāvīgais Iemītnieks [1] . Tie bija trauksmaini, nesaticīgi un ne visai patīkami indivīdi, kam piemita cietsirdīgi sadzīves tikumi, izkropļoti priekšstati par labo un ļauno un ačgārna morāle. Būdami daļa no sava īpašnieka, tie, protams, viņu iespaidoja, taču neapmierinājās ar to un mēģināja pilnībā uzspiest savu gribu, diktēt jūtas, domas, rīcību.

Arī tagad runcis no kreisā apakšdelma - izdošanās un zagļa veiksmes simbols - pielaboja ar nagainajām ķepām švītīgo cilindru un neapmierināti nošņāca:

-   Sadeva gan viņš šiem sutu. Tikai kāpēc tāds mūlāps bija jāglābj? Kāda velna pēc viņš mums vajadzīgs?

-   Velti čaļiem uzbrauca, - runci atbalstīja pirāts uz labā pleca. Viņam bija auskars un lakatiņš, vienas acs vietā - melns pārsējs, zobos duncis ar uzrakstu «IRA». Šiem burtiem nebija nekā kopēja ne ar sievietes vārdu, ne īru revolucionāro armiju: tā bija abreviatūra, kas pauda draudus «Eju zūmēt aktīvu» [2] . - Nez kā pašam patiktu ne no šā, ne no tā dabūt pa purnu?

-   Visiem mutes ciet! - uzbrēca tetovētās pasaules īpašnieks. Onkulis ar maisiņu un divas sievietes, kas dzīvi bija apsprieduši notikušo, izbijušies apklusa un pašķīda katrs uz savu pusi. Visā ceļa garumā šis efekts atkārtojās - kad viņš gāja garām, cilvēki apklusa, toties aiz muguras tūdaļ atskanēja sparīgi čuksti. Viņš zināja, par ko runā viņam aiz muguras.

Tikmēr nesenajai kautiņa vietai pieripoja izkrāsots milicijas fords.

Garais un tetovētais jau bija atguvušies un nu mēģināja dabūt pie sajēgas savus cīņas biedrus. No asiņu zuduma vārgais Bezzobis beidzot apsēdās, atslējies pret soliņu, un norūpējies ar pirkstiem kustināja atkārušos, klusi krakšķo- šo žokli. Rētainais nebija nācis pie samaņas, no viņa deguna sūcās biezas, tumšas asinis. Nedaudz nostāk sevi mēģināja savest kārtībā viņu nesenais upuris.

-   Kas šeit notika? - stingri noprasīja pie stūres sēdošais seržants. Viņam bija rupja, kā ar cirvi tēsta seja un nelaipnas acis.

Neviens neatbildēja. Cietušais netaisījās pīties ar miliciju, bet huligāniem goda kodekss neļāva žēloties. Starp citu, vīrišķim patruļa nekādu uzmanību nepievērsa: salīdzinājumā ar saviem pāridarītājiem viņš izskatījās gluži pieklājīgi, tā ka varēja nesteidzīgi paiet maliņā un nozust krēslā.

-    Kas notika, es prasu? - atvēris labās puses durvis, no mašīnas izliecās flegmātiskā izskata leitnants ar apaļu un mīkstu, itin kā nule izceptu seju - neapbrūnējusi bulciņa ar rozīņu acīm un mutes krunciņu. Viņš salīdzinājumā ar šoferi viesa mazāk pārliecības, un, nebijis atšķirības zīmju, varētu likties, ka viņš atrodas seržanta pakļautībā, nevis otrādi. Iespējams, ka reālajā dzīvē ārpus dienesta tā arī bija. Taču leitnants apzinājās radīto iespaidu un katrā izdevīgā brīdī centās to kliedēt.

-   Kurli esat, vai? Varbūt jāiztīra ausis? - tīšuprāt rupji noprasīja leitnants un pavicināja smagu gumijas nūju. - Kas notika?

-   Kas, kas, - nepagriezdamies noburkšķēja garais. - Neredzat, vai? Ātrie jāsauc, lūk, kas!

-   Tūdaļ tu man redzēsi, kā komandēt, - drūmi piesolīja šoferis un izkāpa no mašīnas. Forda aizmugurējās durvis atvērās, un, apstiprinot pārinieka vārdus, parādījās vēl viens milicis gludi skūtu galvu, ar bruņu vesti, kas slēpa uzplečus, un īsu automātu kaujas gatavībā.

-   Biedri leitnanti - Pie mašīnas piesteidzās plecīgais vīrs ar polietilēna maisiņu rokā un iečukstēja kaut ko ausī virsniekam, rādīdams ar pirkstu Komjaunatnes prospekta virzienā.

-   Viens pats, vai? - Patruļas priekšnieks samirkšķināja rozīņu ačeles. - Kā viņš varēja tikt galā ar četriem?

-   Tāds bandīts ari desmitu nozūmēs. Viss vienos tetovējumos, veselas vietiņas neatradīsi. Redzams, pa kolonijām vien dzīvojis. Piesargieties no viņa…

Leitnants norūpējies pamāja. Forda durtiņas aizcirtās, un mašīna uzņēma gaitu.

Pēc kādiem astoņsimt metriem viņi panāca to, kuram dzinās pakaļ.

-   Tas tik ir ko vērts! - šoferis iesvilpās. - Vai jums tādu bilžaini ir nācies redzēt? Varens zvērs…

-   Kad strādāju konvojniekos, visādus apzīmētos izredzējos, - attrauca milicis bruņu vestē. - Taču tagad tādu nav daudz.

-   Ko ar šo lai iesākam? - skaļi domāja leitnants. - No vienas puses, viņš samizoja pats savus drauģeļus, mums tur nebūtu ko jaukties. Taču viņš vēl sazin ko var sastrādāt mūsu iecirknī.

-   Jāņem ciet! - Šoferis dedzīgi pieplaka stūrei.

Palēkdamies uz apmales, fords viegli uzbrauca uz trotuāra un aizšķērsoja ceļu līdz viduklim kailajam gaišmatainajam puisim.

-   Stāt! Rokas aiz pakauša! - uzbrēca seržants, izlēkdams no mašīnas un vienlaikus uzšaudams aizturamajam ar nūju šķērsām pār muguru. Lietā gumija truli atsitās pret muskuļoto ķermeni, sārta švīka zem lāpstiņām pārsvītroja resnu mūku plandošā virstērpā, kurš cītīgi zvanīja gan lielo, gan mazo zvanu.

-   Khe, khe! - Spējš klepus izlauzās no puiša krūtīm, viņam aizrāvās elpa un izvalbījās acis.

-   Rokas! Rokas, ka tev saka! - Automāts iebakstīja saules pinumā, atstādams stobra gala nospiedumu masīvā krustā, pie kura bija pienaglota sieviete.

Tetovētais saliecās. Viņam uznāca vēmiens.

Šoferis un skūtais veikli atlieca rokas uz muguras, leitnants aši uzlika rokudzelžus.

-   Gatavs! - Virsnieks atviegloti uzelpoja un noslaucīja nosvīdušo pieri. - Ivancov, pārmeklē viņu! Un tu, Utkin, uzmani - ka nemetas bēgt… Vai neienirst ūdenī…

Seržants šoferis izčamdīja džinsus, izvilka elektronisko piezīmju bloknotu un dabīgās ādas kabatas portfeli.

-   Skat, ko bilžainie nēsā kabatās! Kulturāli kļuvuši, maitas…

Leitnants pastiepa roku, taču šoferis iedeva viņam tikai bloknota plastmasas futrāli, bet kabatas portfeli iebāza savā kabatā.

Tstovēto iegrūda pakaļējā sēdeklī. Ivancovs pacēla no zemes saplēsto kreklu un iestūma aizturētajam padusē.

-   Turi ciet savu mantību, - viņš teica, pamirkšķinādams Utkinam. - Mums nekā sveša nevajag.

Abi iesmējās.

-   Pietiek irgot, - ērcīgi noteica leitnants. - Aiziet uz iecirkni!

-   Tieši tā, komandieri - ar tikko manāmu zobgalīgu pieskaņu atbildēja Ivancovs un atkal pamirkšķināja pāriniekam. - Jāiebrauc pāraut viņam kājas. Kam kamerā tādas krosenes vajadzīgas?

Fords strauji uzņēma ātrumu un līgani traucās pa plato maģistrāli. Lai gan automobilis brauca lieliski, iekšpusē tam bija gluži ikdienišķs paskats, kāds raksturīgs ikvienai tēvzemes patruļas automašīnai, kas nepārvadā koptus vīriešus un smalkas dāmas, bet gan dzērājus, narkomānus, noziedzniekus un prostitūtas. Saplēsti paklājiņi, apdriskāti, traipu izraibināti sēdekļi, biezs nemazgājušos cilvēku ķermeņu, izlaistīta vīna, tabakas dūmu, ieroču eļļas smārds… Tagad salonā neierasti uzvēdīja laba parfimērija.

-   Kurš te tā salaistījies? Viņš, vai? - Leitnants sāka grozīt galvu.

Utkins paņēma automātu otrā rokā un pieliecies apošņāja aizturēto.

-   Jā gan… Kā frizētavā!

-   Dīvaini! - Virsnieks automātiski pielaboja formas cepuri. - Parasti šitādi smird pēc sviedriem. Arī ģērbies viņš ir savādāk. Ko teiksi, Ivancov?

-   Kas mums par daļu? Aizvedīsim, lai tiek skaidrībā…

Šoferim manāmi pasliktinājās oma. Ja mažīnā sēž nevis

nodzēries bomzis, bet štellmanis ar sakariem, par jauno krievu pārtapis kādreizējais zeks, tad visiem klātesošajiem šīs aizturēšanas dēļ var būt visneparedzamākās sekas. Lai gan tāds variants ir maz ticams. Nav ne spica autiņa, ne miesassargu, ne mobilā, ari ar naudu pašķidri… Turklāt štell- maņi ar dūrēm rēķinus nekārto un neklenderē pa ielām, izrādot savus tetovējumus.

Dažas minūtes seržants saspringti domāja, tad tomēr painteresējās:

-   Paklau, vecīt, no kurienes esi? Nebūsi tak vietējais?

Aizturētais noklepojās.

-   No Tihodonskas. Kam uzreiz neprasīji, kas un no kurienes?

Viņš runāja skaļi un saraustīti, itin kā trahejā būtu iestrēguši atdauzīto plaušu gabaliņi.

Šoferis atviegloti uzelpoja.

-   Kas tur daudz ko prašņāt? Uzreiz redzams, ka bandīts. Tihodonska arī ir bandītu pilsēta.

Pie milicijas nodaļas durvīm aizturētais apstājās un uzmanīgi lasīja izkājtni.

-   Ej tik iekšā, gudriķi! - Seržants pagrūda viņu no muguras, sargs ar automātu pie ieejas pavirzījās malā, un tetovētais cilvēks iesoļoja pasaulē, kas viņam bija ļoti labi, visos sīkumos pazīstama, kur katra detaļa, katrs priekšmets bija ierasts un tuvs.

Dežūrdaļā valdīja apbrīnojams miers. Aizturētajiem paredzētās kameras bija tukšas, pie letes nedrūzmējās radinieki, cietušie un ziņotāji. Gaiteņa dziļumā apkopēja šķindināja spaiņus. Stipri oda pēc sardzes un patruļdienesta vienības apavu smēra un mazliet arī pēc karbola. No rītiem, kad tika apstrādātas kameras, aromātu intensitāte mēdza mainīties.

Majors ar sarkanu lenti ap roku rakstīja ziņojumu, vecākais seržants ar tādu pašu lenti sēdēja pie pults, uz kuras dega vienīgā patlaban ieslēgtā sakaru kanāla lampiņa, un prastā, melnā klausulē kādu mierināja:

-    Nu kāpēc katrā ziņā nozagta? Varbūt vīrs iztērējis un jums nav pateicis… Kolīdz atbrauks, viss noskaidrosies.

Līdzās ieroču istabas ar dzelzi apsistām durvīm karājās liels plakāts ar Makarova pistoli šķērsgriezumā, pie otras sienas dižojās uzskates līdzeklis ierindas mācībā: vīriešu un sieviešu dzimtes lubeņu tipāžiem līdzīgi miliči bija sastinguši miera stājā - pretskatā un profilā, vasaras un ziemas formas tērpos, kā arī lietusmēteļos.

Formas žaketes, bikses, svārki, šineļi - izgludināti līdz neiedomājamai pakāpei, uzpleči, emblēmas un uzšuves izvietotas tieši paredzētajās vietās, ne milimetru sānis. Neviens no šiem paraugdarbiniekiem nebūtu uzlicis dežuranta lenti pie īsroku vasaras krekla kā majors un viņa palīgs.

-   Garlaikojaties? Palūk, kādu zvēru mēs notvērām. Viņš krastmalā četrus savus drauģeļus gandrīz pataisījis aukstus, - mundrā balsī ziņoja seržants.

Majors pacēla galvu. Viņam bija sarkana papīru žurkas seja un ciešs pieredzējuša kruķa skatiens.

-   Tiešām? Neviens netika ziņojis. Labi, tūlīt noskaidrosim.

-    Sauciet atbildīgo! Es esmu milicijas kapteinis, mani bez iemesla aizturēja un piekāva, gribēja aplaupīt, - valdonīgi paziņoja aizturētais. - Aiciniet prokuratūras izmeklētāju, lai liek tos šakāļus krātiņā.

Šis frāzes izraisītais efekts līdzinājās bumbas sprādzienam. Dežurantam un palīgam iepletās acis, Ivancovam atkārās žoklis, Utkins bezmaz vai izmeta no rokām automātu, leitnants sastinga durvīs kā sālsstabs.

Mūsdienās katrs trešais no milicijā nogādātajiem blato- jas pa savai modei: klaigā, bārstās ar slaveniem uzvārdiem, uzdodas par kāda draugu vai radinieku, draud ar neizbēgamiem sodiem… Turpretī šis puskailais viscaur tetovētais dauzoņa izturējās solīdi, pareizi lietoja dienesta izteicienus un, pats galvenais, zināja, ka bez štata dežuranta te noteikti pienākas būt vadības pārstāvim - priekšniekam vai kādam no vietniekiem -, kuram jātiek skaidrībā sevišķi sarežģītās situācijās un jāpieņem lēmums ikvienā ārkārtējā gadījumā. Un milicijas darbinieka aizturēšana ir ārkārtējs gadījums, lai gan ne tik rets kā vecajos laikos. It īpaši nelikumīga aizturēšana, turklāt saistīta ar piekaušanu.

-   Tu esi jucis? - ņirdzīgi uzsauca Ivancovs. - Kas tu par milicijas kapteini?

-   Apliecība ir kreklā. Krūšu kabatā, - cilvēks runāja mierīgi.

Iestājās kapa klusums. Dežuranta palīgs piegāja, paņēma saņurcītās zilās drēbes murskuli un pasniedza majoram. Tas izklāja sagriezto, asinīm notraipīto kreklu, atpogāja kabatas podziņu un izņēma sarkanu standartveida apliecību, tieši tādu pašu, kāda bija ikvienam no klātesošajiem.

-    Milicijas kapteinis Vladimirs Grigoijevičs Volkovs, - klusā balsī izlasīja dežurants, taču visi dzirdēja. - Tihodon- skas pilsētas Centra rajona iekšlietu daļas kriminālās izmeklēšanas vecākais operatīvais pilnvarotais.

-   Noņemiet rokudzelžus! - pieprasīja Volkovs.

Patruļas priekšnieks sadabūja atslēgu, taču Ivancovs, nospļāvies par subordināciju, aizšķērsoja viņam ceļu.

-   Kas jums nāk prātā? - seržants iebrēcās. - Kur jūs esat redzējuši tādus kapteiņus? Viņa doķis ir viltots. Kā noņemsim rokudzelžus, viņš mūs miltos samals.

Arguments bija prātīgs - tie laiki, kad akli ticēja ikvienam dokumentam, sen bija pagājuši.

-    Dabū speciālo savienojumu ar Tihodonsku, - majors pavēlēja palīgam. Un pēc pāris minūtēm runāja ar savu tālīno kolēģi. Pārējie saspringti klausījās. Viņi visi bija darbā pieņemti iebraucēji, limitnieki, un tagad tas sevišķi labi nāca redzams - satraukti zemnieki svešā formas tērpā. Uz viņu fona Tihodonskas operatīvais darbinieks šķita kā biļinu

spēkavīrs, kādas vikingu sāgas vai Nībelungu dziesmas varonis. Taču viņš klausījās sarunā ne mazāk saspringti.

-   Vai tāds ir? - dežurants pāijautāja. - Būdīgs, viss vienos tetovējumos? Ja? Un tā ari sauc? Tad ta kārtība pie jums! Vai jums ir daudz tādu bilžaino? Viens, tu saki… Kur viņam patlaban būtu jāatrodas? Ak tā… Maskavā ari atrodas, tikai atvaļinājumu pavada visai savdabīgi. Ko? Kādā ziņā? Kaut ko jau sapratu… Labi, paldies par padomu.

Majors nolika klausuli ar tādu žestu, ar kādu pieliek punktu lietai, kas pārāk ievilkusies. Patruļas priekšnieks nolika uz letes elektronisko bloknotu un noņēma aizturētajam rokudzelžus. Tas savukārt ņēmās berzēt plaukstu locītavas, apļot plecus, vicināt rokas, lai asinis sāktu riņķot.

-   Vai tad šim uz pieres rakstīts, ka kapteinis? - nezin kam pavaicāja plikgalvainais milicis ar automātu. - Slāj bez krekla, viss vienos tetovējumos - gatavais zeks!

Dežurants atdeva Volkovam apliecību. Uz bilžainā pirkstiem viņš ievēroja raupjas rētas.

-   Gredzenus nošņāpi ar visu ādu?

Tetovētais neatbildēja.

-   Nē, patiešām pastāsti, kāpēc tā sabakstījies?

-   Joka pēc…

-   Jā, tu, redzams, esi jautrs puisis. Tikai biedri tevi ne sevišķi mīl.

-   Biedri mīl. Žurkas ne. Kur mans kabatas portfelis?

Piesardzīgi sperdams soļus, sāniski pienāca Ivancovs,

cenzdamies turēties atstatu, bailīgi pastiepa kabatas portfeli. Intuīcija seržantu nebija vīlusi. Volkovs saķēra viņu aiz rokas, atlauza to atpakaļ un tikai tad paņēma maku.

-Au! Izbeidz! Sāp!

-   Cik ievilki nāsīs? - apjautājās Volkovs, vērdams vaļā maku.

-   Necik, ka es tev saku! Ja nu vienīgi kaut kas izkritis…

-   Tā jau domāju, ka tu esi žurka!

Bilžainais neatvēzējies belza ar delnas virspusi. Uzlecošā saule ar krikšķi apzīmogoja seržanta fizionomiju, tas

atmeta galvu, aizlidoja līdz sienai, spēcīgi atsitās ar pakausi un saļima uz nodeldētās, sen nekrāsotās grīdas. No deguna viņam tecēja biezas, tumšas asinis, tāpat kā nesen rētainajam.

-   Ko tu dari?

Dežurants piesārtis tvēra pie revolvera maksts. Utkins pārbīdīja automāta aizslēgu, taču tetovētais cilvēks stāvēja mierīgi un nekādu agresivitāti vairs neizrādīja.

-   Ja viņš būtu iezvēlis cīņas karstumā, es viņu neaiztiktu. Bet viņš ir mūsu mundierī ietērpies maita. Viņam patīk kropļot un aplaupīt cilvēkus, un vēl slēpties aiz uzplečiem. Žurka!

-   Cik tu gan esi pareizs un godīgs! - Majors noņēma roku no maksts un ķērās pie iekšējā telefona. - Tikai, ja uz šejieni piezvanītu un jautātu par mani, par viņu vai par viņu, - dežurants ar pirkstu norādīja uz palīgu, automātistu, leitnantu, - atbilde būtu viena: puiši uz goda, nežmiedziet tur viņus. Pat nejautātu, par ko aizturēti. Tas ir miliču likums - nepamest savējos nelaimē. Bet iznāk, ka tu neesi savējais. Tāpēc ka tavs Tihodonskas biedrs pateica: ar viņu turiet acis vaļā, viņš visādus numurus var izstrādāt. Un vēl šo to pateica.

Volkova seja savilkās grimasē, it kā būtu aizskarts sāpoša zoba nervs. Viņš saspringa.

-   Mierā! - Milicis bruņuvestē pacēla automātu. - Tu no- siti Vasju. Ja pakustēsies, pataisīšu tevi par sietu. No tiesas neizspruksi, maita, kādus astoņus gadus dabūsi kā likts. Tev zonā ir īstā vieta.

Pa to laiku majors ziņoja par situāciju atbildīgajam dežurantam.

-   Jā, personību apstiprināja. Bet, kad noņēmām rokudzelžus, viņš tā iebelza Ivancovam, ka tas guļ kā beigts.

Pēc pāris minūtēm dežūrtelpā ienāca drukns apakšpulkvedis. Mundieris izgludināts kā plakātā, mati kārtīgi sasukāti, dārgs odekolons, valdonīga pašpārliecinātība - tas viss salīdzinājumā ar pakļautajiem runāja par labu atbildīgajam dežurantam. Neizskatījās, ka viņi dienētu vienā un tajā pašā milicijā.

Viņš veikli noliecās pie nekustīgi gulošā seržanta, pataustīja pulsu pie kakla, pavilka uz augšu plakstiņu, aplūkoja acs zīlīti.

-   Dzīvs. Nokautēts. Deguns, visticamāk, lauzts. Izsauciet ātro palīdzību.

Palīgs nospieda sviriņu uz pults, apakšpulkvedis nopētīja Volkovu, nicīgi saviebdams lūpas.

-   Tādu milici es vēl nebiju redzējis. Jūsu apliecību!

Uzmetis aci dokumentam, atbildīgais aizgāja aiz letes

un nolika apliecību uz dežuranta galda.

-   Nu ko, milicijas darbinieks nav deputāts, viņu imunitāte nesargā.

Majors pastiepās priekšniekam pie auss.

-   No Tihodonskas pastāstīja, ka puisis esot sūdabrālis. Nosūdzēt augšā - tas viņam esot nieks. Brīdināja, lai esam ar viņu ļoti piesardzīgi.

Dežurants gandrīz vai čukstēja, taču apakšpulkvedis atbildēja skaļi, tādējādi parādot, ka ir stāvokļa noteicējs un pilnīgi kontrolē situāciju.

-   Mums nav ko baidīties, mēs rīkojamies stringri pēc likuma. Aizsūtiet grupu uz notikuma vietu, atrodiet tos, kurus viņš piekāva un sakropļoja. Tā būs viena epizode. Pēcāk Utkins un Kamņevs uzrakstīs ziņojumu par pretošanos aizturēšanas laikā. Tā būs otra epizode.

Leitnants ar bulciņai līdzīgo ģīmi pamīņājās no vienas kājas uz otru.

-   Viņš sevišķi nepretojās, biedri apakšpulkvedi. Tas ir - nemaz… Nepaguva.

Apakšpulkvedis sapīka un ieurbās viņā ar skatienu.

-   Vai tu esi kļuvis par advokātu? Tad ģērb nost formas tērpu un - soļos marš!

-   Nē jau… Es tikai gribēju precizēt.

-    Ziņojumā precizēsi. Uzbrukums Ivancovam - tā būs trešā epizode. Viņš prasīja prokuratūras izmeklētāju?

Sauciet šurp! Tas viņu iespundēs īslaicīgās aizturēšanas izolatorā. Pagaidām iebāziet «mērkaķu būri». Lai sāk apjēgt, ka te nav Tihodonska, kur tāds ķēms var dienēt milicijā.

-   Bez apvainojumiem! - nikni protestēja Volkovs. - Tas ķēms ir taisīts te, Maskavā. Turklāt tādā vietā, kur jūs arī tagad bez caurlaidēm iekšā netiekat.

-   Būri! - neielaižoties diskusijās, pavēlēja apakšpulkvedis.

Kamņevs un Utkins piesardzīgi tuvojās no abām pusēm. Biedra liktenis bija uzskatāma un pārliecinoša mācība, viņi acīm redzami baidījās no aizturētā.

-   Ejiet, pilsoni, - ne sevišķi pārliecinoši bilda leitnants.

-   Ej, ka tev saka! - uzbrēca skūtais milicis, turot automātu gatavībā. - Un bez jociņiem!

Volkovs smagi nopūtās.

-   Man ir tiesības piezvanīt.

-   Zvani, - vienaldzīgi noteica apakšpulkvedis un devās uz durvīm, kas veda laukā no dežūrdaļas. - Kaut ministram, kaut prezidentam, kaut pašam Dievam tam Kungam…

Dežurants pabīdīja tuvāk telefonu, Volkovs sāka griezt numuru. Viņš labi pazina sistēmas tikumus un saprata, ka iekūlies mēslos līdz ausīm. Ar Ivancovu viņš bija pāršāvis pār strīpu. Kaut ko tādu viņam nepiedos un sarakstīs uz velna paraušanu. Cipari, kurus viņš grieza, bija vienīgais pavediens, kas veda brīvībā, kaut ari pašā ellē. Pie velna visu! Kaut tikai Serjogins nebūtu atslēdzis mobilo telefonu. No kameras nevarēs piezvanīt, bet pēc tam būs par vēlu - un viss.

-   Es klausos, - klausulē atskanēja pazīstama balss.

Volkovs ievilka elpu.

-   Sveiks, draudziņ! Es piekrītu…

-   Vilks? - pēc īsas pauzes atsaucās Serjogins. - Es biju simtprocentīgi pārliecināts, ka tu atteiksies.

-   Es arī biju pārliecināts.

-   Tev ir sarežģījumi?

-   Jā. Es atrodos pie kolēģiem, taču viņi ir noskaņoti mani ietupināt.

-   Kurā nodaļā? - lietišķi noprasīja Serjogins, un Volkovs juta, ka pavediens, kurš varēja izvest brīvībā, kļūst par resnu un stingru trosi. Viņš nosauca numuru.

-   Tūdaļ tevi atbrīvos. Vai pats atkļūsi šurp?

Bilžainais novērtēja savu pašsajūtu. Spēka nebija itin

nemaz, lauza muguru, sāpēja pakrūtē, bija slikta dūša. Vienīgi nervi līdzēja saņemties.

-   Nē, es tikko turos kājās. Turklāt man nav krekla…

-   Gaidi. Es aizbraukšu tev pakaļ. Pēc kādas pusstundas.

Volkovs nolika klausuli. Dežuranta palīgs jau bija atvēris kameras režģotās durvis un nepacietīgi bungoja ar milzīgu atslēgu pa tērauda stieni.

-   Vai piezvanījāt? - draudzīgi apjautājās majors. - Tad ir labi. Tagad lūgtum…

Viņš aicinoši pamāja.

-   Vispirms ļaujiet man viņam iegāzt, - atskanēja aizsmakusi balss. Ivancovs, nācis pie samaņas, noslaucīja ar piedurkni asinis un izgrūda veselu birumu lamu, par kurām pat vismīkstsirdīgākais tiesnesis bez šaubīšanās dotu pilnas piecpadsmit diennaktis.

-   Tas mērglis salauza man degunu. Es nevaru elpot… Kur nūja?

Taču nūjas viņam nevajadzēja. Ar pūlēm piestutējies kājās, seržants aizmeimuroja līdz tuvākajam krēslam un atmestu galvu nosvempās uz cietā sēdekļa. Utkins ar ūdeni no karafes samitrināja ne pirmā svaiguma kabatlakatiņu un uzlika to pāriniekam uz deguna.

-  Vai sāp? - līdzjūtīgi apjautājās majors. - Tikko sāk pāriet, uzšņāp ziņojumu, kā viņš tev uzbruka.

Iezvanījās iekšējais telefons.

-   Izsaucām, - dežurants apstiprināja. - Laid iekšā!

Un savējiem paskaidroja:

-   «Ātrie» atbraukuši.

Tad pagriezās pret svešinieku un ierunājās gluži citā tonī:

-   Vai ilgi vēl te rēgosies? Tu zini, kāda ir kārtība. Nakts nāk virsū - kam tev vajadzīgas liekas problēmas? Ja teikts - būri, tad soļo uz būri. Nu!

Smagi nopūties, Volkovs devās uz režģotajām durvīm. Viņa dzīvē bijis daudz šīm līdzīgu durvju. Gan tieši tādu, gan vienlaidu - ar lodziņu ēdiena pasniegšanai un actiņu, gan pilnīgi slēgtu - kā «melnajā Bertā»… Viņš no sirds cerēja, ka tās palikušas pagātnē kopā ar dobji skanīgajiem pelēkajiem gaiteņiem, garu atslēgu šķindoņu, aprautajām uzraugu komandām…

Dežūrtelpā ienāca gara auguma vīrietis un kalsna sieviete - abi baltos virsvalkos. Vīrietim rokā bija koferītis ar sarkanu krustu.

-   Kuram te kaut kas kaiš? - viņš jautāja, pētoši lūkodamies apkārt.

Viņu skatieni sastapās, un Vilkam izskrēja cauri kā elektriskā strāva. Cilvēks baltajā uzsvārcī neizskatījās pēc ārsta. Un viņa pavadone pārlieku gudri bija nostājusies pie durvīm, lai pārredzētu gan dežūrtelpu, gan gaiteni. Vai tiešām Serjogins izraudzījies šādu metodi, lai izpestītu viņu no šejienes? Gatavais neprāts! Viņa personība bija noskaidrota, tātad visus vajag… Un zvans uz Tihodonsku? Tas savienos visus posmus. Bet Serjogins neko par zvanu nezina. Tur tā nelaime! Tas būs ļoti, ļoti neglīti…

-    Izskatās, ka mūsu darbiniekam ir salauzts deguns, - aizvainoti paziņoja majors itin kā sūdzēdamies. - To izdarīja šis aizturētais.

Atskanēja telefona zvans.

-   Aizturētais? Milicim? - brīnījās vīrietis virsvalkā, pavērsdams skatienu uz kaktā īdošo Ivancovu. - Kaut kas tāds man gadās pirmo reizi.

Viņš attaisīja koferīti. Tajā bija parastie mediķu piederumi - saites, vate, kaut kādas pudelītes, šļirces iesārtā iepakojumā… Volkovs atslāba.

-   Jā. Tieši tā. Es visu sapratu. Tiks izpildīts!

Visu dežūrdaļā atrodošos uzmanība bija pievērsta ārstiem, kas rosījās ap asinīm notašķīto Ivancovu, tostarp galvenie notikumi patlaban risinājās pie dežuranta pults. Majors sarunājās ar kādu, stāvēdams miera stājā, viņa seja kļuva vēl sarkanāka, it kā visas asinis būtu saskrējušas galvā; ar brīvo roku viņš palīgam raidīja kaut kādas zīmes, kā mēģinādams dabūt no pirkstiem nost kādu lipīgu draņķi. Apzinādamies situācijas nozīmīgumu, arī palīgs pielēca kājās, taču zīmes nesaprata un stāvēja pilnīgā gatavībā izpildīt jebkuru pavēli.

-   Izlaid viņu! - pusčukstus uzkliedza majors, nolikdams klausuli un klikšķinādams pults slēdžus. - Biedri apakšpulkvedi, nupat zvanīja Dubiņins, pavēlēja jums tūlīt viņam piezvanīt, - viņš nobēra iekšējo sakaru mikrofonā. - Jā, pats personīgi! Jā! Ko stāvi kā sālsstabs? - jau pilnā balsī dežurants uzbļāva sastingušajam seržantam. - Laid laukā kapteini!

Volkovam kļuva skaidrs, ka Serjogins izraudzījies civilizētu veidu. Taču visi pārējie saprata, ka zvanam, kas bija atskanējis no milicijas padebešu augstumiem, ir tieša saistība ar dīvaino tetovēto kruķi no provinciālās Tihodonskas.

Slēdzene nošķindēja, režģis atvērās. Šis bija īsākais ieslodzījums bilžainā dzīvē.

Majors sagaidīja viņu uz sliekšņa ar sazin no kurienes uzradušos suku rokā.

-   Ļaujiet, es jūs notīrīšu! - Viņš veikli pārbrauca ar cietu birsti džinsiem. - Cik reižu apkopējai teikts, taču sols tur tik un tā ir netīrs.

Volkovs nemaz nebija paguvis apsēsties uz «mērkaķu būra» sola, taču neatturēja dežurantu, vienkārši pietrūka spēka. Gribējās atgulties, izstiept kājas, atslābināties un iegrimt dziļā, spirdzinošā miegā.

-   Vai tiešām ministram piezvanījāt? - kaut kur no pazemes iejautājās majors.

-   Tas tik ir numurs… Ko tad es? Jūs jau zināt, kāda ir kārtība: man pavēlēja, un es izpildīju.

Savu darbu beigušie ārsti apstulbuši noraudzījās, kā milicijas nodaļas dežurants ar suku tīra tetovēto dēlieti, kurš bija salauzis degunu milicijas seržantam.

-   Nepiederošos lūdzu atstāt telpu, - izrīkoja uz sliekšņa parādījies atbildīgais dežurants.

-   Un ko lai es tagad daru? - dežurantam apjautājās leitnants ar bulciņveidīgo ģīmi.

-   Raksti atlūgumu, kamēr nav par vēlu, - acis neatvēris, deva padomu Volkovs.

Leitnants salēcās.

-   Kāpēc? Vai jūs sūdzēsieties?

-   Nē. Vienkārši tu tiem šakāļiem neko nevari pavēlēt, bet tev par viņiem ir jāatbild. Agri vai vēlu viņi tevi nosēdinās uz apsūdzēto sola.

Neko vairāk tihodonskietis neteica - sēdēja aizvērtām acīm, sakrustojis varenās tetovētās rokas uz tetovētajām krūtīm, un nebija saprotams, vai viņš guļ vai ir nomodā.

Pēc pusstundas dežūrdaļā ašā solī ienāca trīs cilvēki - gara auguma, drukni; viņu sejas pauda apņēmību un kustības bija straujas. Viens bija tērpies plānā un pēc izskata ļoti dārgā vasaras uzvalkā ar kaklasaiti, abi pārējie arī bija uzvalkos, tikai vienkāršākos. Nezin kāpēc sargs ar automātu pie ieejas nebija aizturējis naksnīgos apmeklētājus, pat netika ziņojis par viņu ierašanos.

-   Tu esi precīzs, Serž! - Kapteinis Volkovs piecēlās, lai sagaidītu cilvēku dārgajā uzvalkā.

-   Kā aizvien, Vilk!

Viņi cieši apkampās.

-   Vai te viss ir kārtībā? - Seržs stingri kā uzraugošais prokurors uzlūkoja dežurējošo sastāvu.

-    Tieši tā! - paklausīdams savai sirdsbalsij, ziņoja majors. - Tikām skaidrībā.

-   Nu labi…

Viens no viņa pavadoņiem attina baltu kreklu ar garām rokām. Volkovs aši to uzģērba un cieši aizpogāja. Krekls bija pašā laikā.

-   Braucam!

Visi četri izgāja uz ielas, kur pie mašīnām viņus gaidīja vēl daži cilvēki. Miesassargi atvēra melnai lāsei līdzīgā sešsimtā mersedesa durvis. Seržs un Vilks iekāpa aizmugurē, pavadoņi salīda milzīgā melnā džipā, un kavalkāde nozuda brīnumu pārbagātajā Maskavas naktī.

-   Vai esi kādreiz redzējis, ka kruķu kapteini vadātu tādos autiņos? - jautāja majors.

-   Nē-e…

Leitnants papurināja galvu.

-   Un ka kruķu kapteinis būtu tā no vienas vietas izraibināts?

Žests atkārtojās.

-    Un ka par kruķu kapteini vārdu aizliktu ģenerālis, Galvenās pārvaldes priekšnieka vietnieks?

Leitnants trešo reizi papurināja galvu.

-    Redzi nu! - pamācoši noteica dežurants. Un domīgi turpināja: - Šaubīgs tips. Ļoti šaubīgs. Ada viena, iekšas pavisam citas. Mēs arī neesam nekādi svētie, taču līdz viņam mums vēl ir ļoti tālu. Tāds svešāds, lai gan ar mūsu papīriem. Varu derēt, ka viņš nav nekāds Volkovs. Un varbūt nav ari Vladimirs Grigorjevičs…

Te nu majors trāpīja desmitniekā. Bijušo aizturēto tiešām sauca pavisam citādi. Un viņš bija radis, ka visiem ir svešs. Gandrīz visiem.

Pirmā daļa

IEDZERT BAVĀRIETI

1. nodaļa

Zīmēšanas stundas

Viņa īstais uzvārds bija Volfs. Valdemars Hemrihs Volfe - īstens vācietis. Liktenis viņam bija lēmis piedzimt trimdā Kazahļjas stepēs, taču sešdesmito gadu sākumā uzvēdīja atkušņa nojausmas un, ja bija liela vēlēšanās un zināma neatlaidība, varēja atbrīvoties no īpašā izceļotāja statusa. Volfs vecākais, kuram neatlaidības netrūka, to izdarīja, pēcāk aizveda no Karagandas sprigano gaišmati Līziņu un stājās ar viņu likumīgā laulībā.

Sešdesmit ceturtajā gadā piedzima Valdemars, turklāt nevis kādā no nomaļajām pilsētelēm, kurās bija atļauts apmesties, bet gan prāvā dienvidu novada centrā Tihodonskā.

-   Mums, protams, te neklātos atrasties, - smīkņāja tēvs. - Tihodonskā «simt minušu»[3] sarakstā ir divdesmitajā vietā. Taču ari tur muļķu netrūkst…

Viņš ar īkšķi norādīja kaut kur sev aiz muguras.

-   Palaida vācieti gar degunu.

Pēc darba Heinriham patika iegriezties Revolūcijas parkā un pasēdēt «šapito» - tā pastāvīgie apmeklētāji dēvēja alus pārdotavu: apaļa, ar smailu brezenta jumtu, tā tiešām atgādināja ceļojošo cirku. Galdiņi bija izvietoti gar malām asfaltētā laukumiņā, taču bieži vien tie tika aiznesti un nolikti zem kokiem vai krūmos - ja pāris alus kausiem vajadzēja pieliet piešprici no kortelīša «baltā».

Sēdēt svaigā gaisā, sūcot biezo, spēcīgi pēc kviešiem smaržojošo dzērienu, Heinriham šķita varen tīkami. Pēc duļķainās Karagandas dziras, ko smacīgā pagrabā lēja netīrīga kazahiete, Tihodonskas žigulītis ne tikai priecēja kuņģi, bet arī ielīksmoja garu, tuvojoties nesasniedzamajam ideālam bavārietim, kuru gan neviens no Heinriha paziņām nebija baudījis, taču par to no paaudzes paaudzē sapņoja visi vīrieši Pievolgā un pēcāk arī Kazahijas trimdā.

Bavārietis vācu kolonistu vidū no alus šķirnes bija pārtapis sava veida fetišā, daudznozīmīgā simbolā. «Es vēl iedzeršu savu kausiņu bavārieša,» - šis izplatītais teiciens nozīmēja cerību uz labāku dzīvi un parasti netika saistīts ar Minhenes vai Ķelnes alus zāli, drīzāk gan vienkārši ar labklājību, dzīves mērķu sasniegšanu, visu sadzīves problēmu atrisinājumu.

«Šapito» Heinrihs bija iemantojis milzum daudz paziņu, kuru vidū viņš stādījās priekšā kā Gena un tika uzskatīts par pašu cilvēku. Vidēja auguma un miesas būves, mazliet uzkumpis, gludi atsukātiem matiem, kas kļuva aizvien plānāki, paknapā apnēsātā žaketītē viņš ne ar ko neatšķīrās no alus dzertuves apmeklētājiem. Lai gan bija viena īpatnība - viņš neatzina ne sauso, brūngani caurspīdīgo voblu, ne dzintara krāsas gaļīgos, taukaini pilošos plaužus, ne citas kaltētas zivis, kuras no laika gala Donas krastos ir alus dzeršanas neatņemama sastāvdaļa un daudzējādā ziņā nosaka šīs procedūras izdošanos un pilnvērtīgumu.

«Beigtas zivis, tās nav ēdamas,» viņš pie sevis domāja, taču skaļi neko neteica, tikai pieklājīgi smaidīja un noraidoši purināja galvu. Viņš nekad nemetās nacionālo problēmu atvarā, labprāt uzturēdams parastu ikdienišķu sarunu par dzīvi. Atšķirībā no daudziem nejaušiem sarunu biedriem Heinrihs bija patiesi mierā ar dzīvi.

-   Veselība ir, rokas ir, ģimene ir! Var uzskatīt - viss ir, - viņš mēdza teikt palaikam ciemos atbraukušajam tēvocim Ivanam, kura vārds patiesībā bija Johans.

Viņi sēdēja goda vietā - istabā pie logam piebīdīta ļodzī- ga galdiņa, kas bija pārklāts nevis ar ikdienišķo vaskadrānu, kurai pa pusei nodilis zīmējuma raksts, bet gan ar balti iestērķelētu galdautu. Karafe skalojās zaļgans citronam uzliets degvīns, un bez Krievijā ierastajām uzkodām - plānām sulīgas «Iecienītās» desas un Holandes siera šķēlītēm - emaljētā trauciņā pelēki vizēja siļķu pastēte, asu smaržu izplatīja eļļā apceptas un ar ķiploku ierīvētas rupjmaizes gabaliņi. Atšķirībā no dažiem pārkrievojušamies vāciešiem Līza nebija aizmirsusi nacionālo virtuvi un viesa mielošanai kopējā virtuvē gatavoja cūkas kājiņas, pildītu liellopa kuņģi vai ceptas smadzenes.

-    Iedzersim par to, dārgo Johan! - labsirdīgi bubināja Heinrihs, no tiesas domādams, ka viņa labklājība viesim ir acīm redzama. - Par to, ka viss ir!

Jaunākais Volfs kaktā sēdēja gultā, ņemoties ar izjauktu modinātājpulksteni, un skatījās, kā bez saskandināša- nas tika tukšotas glāzītes.

-    Nē, Heinrih, paša galvenā tev nav, - iebilda tēvocis Ivans, ar karotīti stūrēdams pastēti tieši mutē. Iedzēris viņš kļuva žultains un kašķīgs. - Tev nav dzimtenes. Nav savas zemes. Un galvenais - nav nacionālās pašapziņas. Tu negribi cīnīties par mūsu tiesībām. Tu esi vienaldzīgs, gluži kā krievs. Tu neparaksti mūsu vēstules, nenāc uz demonstrācijām.

Mazais Valdemars uz visu mūžu iegaumēja šīs garās, gausās un tēvam netīkamās sarunas. Reizēm tēvocis Ivans aizrāvies pārgāja uz vācu valodu, arī tēvs atbildēja vāciski, taču zēns tāpat visu saprata, jo Līziņa mērķtiecīgi mācīja dēlam dzimto valodu.

-   Es esmu dzimis Savienībā, Johan, - nez kuro reizi atkārtoja Heinrihs, melanholiski kustinādams žokļus. Atšķirībā no ciemiņa viņš pastēti ļoti plānā kārtiņā zieda un grauzdētās maizes. - Šeit dzīvoja mani vecāki. Ari mans dēls aug šeit. Es jau vairāk esmu krievs nekā vācietis.

-   Tas ir ļoti slikti, Heinrih. Tu nosauci dēlu par Valde- maru. Jājautā - kāpēc? Lai viņš krieviski varētu būt Vladimirs? Un kā tu pats sevi sauc iepazīstoties? Par Genu! Tā ir asimilācija, dzimtas sakņu zaudēšana.

Tēvocis noslaucīja taukainās lūpas un atmaskojoši pavērsa pret tēvu rādītājpirkstu.

-   Jā, tavi vecāki dzīvoja šeit, bet tolaik mums bija savs apgabals. Bet kas mums ir tagad? Rīt es nosūtīšu petīciju uz Augstāko padomi, to ir parakstījis tūkstotis godīgu vāciešu, viņi vēlas autonomiju. Paraksties arī tu, nāc mūsu rindās! Kopīgi cīnīsimies par vācu republiku.

Tēvs neapmierināti saviebās.

-   Cīnīsimies, tu saki? Un kur būs tava vieta tur?

-   Kaut kur valdībā. Man ir lieli nopelni tautas labā, varu būt kaut premjerministrs.

-   Bet es tik un tā būšu ūdensvada labotājs. Kam man vajadzīga tava cīņa?

Tēvocis Ivans sāka dusmoties.

-   Tu dīvaini spried, Heinrih. Tevī vispār ir daudzkā dīvaina. Piemēram, savādi, ka tu esi nokļuvis Tihodonskā. Turpretī citi mūsējie - nomalēs, ciematos - kurš Kubaņā, kurš Pievolgā…

Tēvs kļuva nepacietīgs un pamazām sāka iekarst:

-  Tevī arī ir daudzkā dīvaina, Johan. Tu labi zini par fiktīvajām laulībām ar Olgu Korostiļovu. Viņa ir šejieniete, atgriezās Tihodonskā, būdama reabilitēto meita, kā pienākas pēc likuma. Mani automātiski pierakstīja pie viņas. Pēc tam mēs izšķīrāmies un es apprecējos ar Līzu.

Tēvocis Johans viltīgi ķiķināja un šūpoja pirkstu.

-   Tev viss izdodas ļoti vienkārši, Heinrih, pārlieku vienkārši. Ja es gribētu te apmesties, man nelīdzētu ne desmit fiktīvu laulību. Neviens mani nepierakstītu un tādu istabu pašā centrā nedotu.

Istaba patiešām bija laba - augstiem griestiem, gaiša, kādus 20 kvadrātmetrus liela. Dienesta dzīvojamā platība senā, nojaukšanai paredzētā pilsētas daļā. Vecas divu un trīs stāvu mājeles ar dzelzs kāpnēm ārpusē un laika gaitā iekārtotām labierīcībām, izrūsējušām caurulēm, krāniem un stāvvadiem, slikti uzmūrētām krāsnīm, kas pakāpeniski pielāgotas gāzes kurināmajam.

Līdzās tukšiem logu caurumiem melnēja vēl kara laikā sabombardēts piecstāvu nams ar ieplaisājušu fasādi un iebrukušām starpstāvu sijām. Naktīs šeit lasījās kopā vietējie huligāni - dedzināja svecīti, spēlēja kārtis, dzēra šņabi, tracināja apkārtējos ar skaļu zviedzienu vai rupju lamu izvirdumiem. Reizēm izraisījās īsi, nežēlīgi kautiņi, pēc kuriem uz apdauzītajiem ķieģeļiem palika asiņu pēdas vai pat bezpalīdzīgās pozās guloši ķermeņi.

Iecirkņa pilnvarotais - tēvocis Koļa Lopuhovs - šaurā, apdilušā, ar portupeju pārstieptā mundierī meklēja rokā un tupināja aiz restēm vainīgos, taču pa to laiku bija atgriezušies agrāk ietupinātie, un viss turpinājās pa vecam.

Lopuhovs cīnījās ar huligāniem, bet Heinrihs Volfs - ar tekošām caurulēm, pilošiem krāniem un aizsērējušiem stāvvadiem: viņš strādāja namu pārvaldē par sanitāro tehniķi.

Namu pārvaldnieks, inženieris un grāmatvedības sievietes cienīja čaklo un izpalīdzīgo vācieti. Pārējie strādnieki - sētnieki, elektriķi, galdnieki, atslēdznieki - izturējās piesardzīgi, nespēdami saprast, kāpēc viņš citu dēļ nopū- ļas, it kā strādādams savā labā, un kālab pēc darba var iedzert alu vai kortelīti degvīna, bet pārtraukumā neņem mutē ne piles.

Sākumā to izskaidroja ar vēlēšanos kādam ieriebt, bet vēlāk samierinājās, uztverot to par nekaitīgu nacionālo īpatnību, sak, vācietis paliek vācietis.

Ilgus gadus uzjautrinoties stāstīja notikumu, kas Volfam bija gadījies pašā darba gaitu sākumā. Notikuma atstāsts pārsniedza namu pārvaldes robežas un klīda pa pilsētu kā smieklīga anekdote. Un gadījās, lūk, kas: pusdienlaikā

Heinrihs bija atstājis bez uzraudzības somu ar instrumentiem un viņam bija nozagta uzgriežņatslēga. Viņš, zināms, ņēmās to meklēt - skatījās zem krēsliem, izvandīja malu malas, sēdēja pieri saraucis un lauzīja galvu, kur būtu varējis to aizmirst.

Kolēģi smējās, vēderus turēdami, un skaidroja dumiķim, ka nekas nav jāmeklē: instruments ir ievilkts nāsīs, jāpērk jauns un turpmāk stingri jāuzmana. Taču visu mūžu vācu kolonijā dzīvojušais Heinrihs neklausījās, noliedzoši purināja galvu un turpināja meklēt. Visi namu pārvaldes darbinieki saskrēja palūkoties uz stulbo vācieti, un nu jau vesels balsu koris centās skaidrot nejēgam Krievijas dzīves īstenību.

Nevēlēdamies izlikties par galīgu stulbeni, Volfs nolēma pamatot savu rīcību, ņemot talkā nepielūdzamo loģiku.

-   Saki, Sergej, - viņš vērsās pie pārinieka, - vai tev ir sava uzgriežņatslēga?

-   Ir, - tas pamāja.

-   Un Pjotram arī ir?

-Ir.

-   Un arī Vasjam ir?

-   Arī ir.

-   Katram ir sava uzgriežņatslēga?

-   Katram ir sava.

-    Re nu! - Heinrihs uzvaroši pasmaidīja. - Kurš būtu varējis nozagt manējo? Kam viņam divas?

Atbildes vietā uzbrāzmoja tāda smieklu šalts, ka Volfs saprata: Krievijas dzīves īstenība ir spēcīgāka par jebkuru loģiku.

Heinrihs drīz vien ieguva visaugstāko kvalifikāciju, un dzīvokļu iemītnieki viņu rajonā ar izbrīnu atzina, ka krāni, kurus labot ieradās nerunīgais, neierasti tīrīgais atslēdznieks, vairs netecēja.

Gaišmatainā Līza strādāja tepat līdzās bērnudārzā par auklīti, un tas bija ērti visādā ziņā - zīdainīti Volodju viņa varēja barot, tikai uz īsu brīdi pārtraucot darbu, un, nebūdams ne gadu vecs, viņš jau gulēja valsts gultiņā līdzās bērniem, kurus aprūpēja viņa māte.

-   Es tiešām esmu ar visu apmierināts, Johan, - Heinrihs no sirds apgalvoja nesamierināmajam tautietim, kad viņi jau tiesāja pildīto kuņģi. - Manu fotogrāfiju piekāra namu pārvaldē pie sienas. Arī Līzu vadītāja ciena. Viņa tur ieviesusi pirmklasīgu spodrību, turklāt pasniedz mūzikas stundas. Viņu dārziņš kļuvis par vienu no labākajiem rajonā.

Heinrihs nespēja ilgi dusmoties un, atkal labsirdīgi smaidīdams, lēja glāzēs atlikušo degvīnu.

-   Saki ko sacīdams, bet mums ar Līzu veicas ar jaukiem cilvēkiem un labu priekšniecību.

Johans, gremodams beidzamo kumosu, līdzjūtīgi šūpoja galvu.

-   Tu esi muļķis, Heinrih. Viņi tāpēc ir jauki un labi, ka jūs ar Līziņu vai pušu raujaties, viņu labā rukādami.

-   Un ja tā arī būtu? - Heinrihs nodūra acis. - Nu, palīdzējām mazliet… Mums taču nav grūti.

-   Muļķus zina, kā izstrādināt! Un viss tikai tāpēc, ka tu dzīvo svešā zemē, - Johans palika pie sava. - Esi aizmirsis, ka tev aug dēls. Arī viņam svešatnē neklāsies viegli.

Volfs atgaiņājās.

-   Kas nu par svešatni! Puika iesakņosies vēl dziļāk par mani, kļūs caur un cauri savējais. Viņš vēl izdzers savu kausiņu bavārieša!

-   «Nepatīk, nepatīk tam baltgalvim disciplīna. Un atzīt savu vainu arī nepatīk. Vai visu stundu stāv kaktā un nav pat pamīņājies no vienas kājas uz otru. Un blenž, čūskulēns, acu nenolaidis, it kā viņa priekšā būtu tukšs gaiss, nevis klases audzinātājs…»

-         [1] [4] *

Konstantīnam Konstantīnovičam ir garena, šaura seja, garš, uz leju nokareni paplatināts deguns, gari, lāsumaini mati abpus vaigiem. Viņam tas šķiet bohēmiski - māksli-

nieki aizvien ir atšķīrušies no citiem - talanta dzirksts neskartiem, ļautiņiem. Viņš atgādina padēli, skolēni viņu iesaukuši par Pinku Pinkiču. Patlaban viņš ir noliecies pie māla vāzes, kas stāv uz galda, mazliet pagroza to, lai gaisma labāk apspīdētu tās apaļīgo, glazūras klāto sānu. Izstaipītais bēškrāsas pulovers ir vaļā, saburzītās brūnās bikses tikko sedz potītes. Šaurā siksna vairākās vietās pamatīgi izdilusi, it kā to iepriekš būtu lietojuši citi cilvēki. Kājās Pinkām Pinkičam ir nejēdzīgas dzeltenas sandales, kas viņam kalpo par maiņas apaviem cauru gadu.

Viss skolotāja izskats Volfam šķiet nejauks un naidīgs. Bet ko lai dara? Ja varētu aši izaugt, kļūt par skolas direktoru un ielikt Pinkiču kaktā - tā nošķirot no pārējās klases kā nicināmu un nevienam nevajadzīgu svešinieku… Vai arī atrast burvju nūjiņu un pārvērst viņu par noplukušu ļaunu pūdeli. Vai šķilt no visa spēka ar dūri pa degunu - tā, lai puņķi pašķīst. Tas ir visvienkāršāk, un nav ne jāatrod burvju nūjiņa, ne jākļūst par direktoru. Turklāt tādas burvju nūjiņas nemaz nav, arī par direktoru kurš katrs nevar kļūt, toties dūres ir ikvienam. Arī viņam, tikai tās vēl ir mazas. Ir jāpaaugas, jāpieņemas spēkā… Bet pagaidām jāpacieš. Tā māca tēvs - ciet un neko neizrādi. Lai gan tas ir trakoti pretīgi.

Tagad vāze stāvēja ideāli. Konstantīns Konstantīnovičs koncentrējās tīkamām domām - atcerējās, kā starpbrīdī bija ieskatījies sporta zālē, pārbaudījis ģērbtuves, izteicis Zaicevai aizrādījumu par kaprona zeķēm un pieaugušu sieviešu zeķturi, pacēlis Smirnovu līdz vingrošanas riņķiem… Tagad, kad noskanēs zvans, būs jāpārbauda dušas telpas. Neviens no skolotājiem tur nemēdz rādīties. Lai skuķi saka, ko grib. Kārtībai ir jābūt! Un viņš, Konstantīns Konstantīnovičs, raudzīsies, lai kārtība būtu.

Garīgais līdzsvars atjaunojās, vienīgi piemiegto zilo acu ciešais skatiens, no kura, šķita, teju, teju aizdegsies pulovers, neļāva līdz galam atgūties.

Konstantīns Konstantīnovičs nesteidzīgi piegāja pie Volfa.

- Vai pārdomāji? Tagad zīmēsi?

Volfs tikko manāmi pamāja.

-   Ej vietā! Tu pats sev atņēmi tik daudz laika, ka vari nepagūt. Un tad es tev ielikšu divnieku žurnālā. Tādu smalciņu…

Volodja apsēdās solā un atstūma baltā spodrpapīra lapu, uz kuras rēgojās trekns, zils, zirnekļveidīgs kāškrusts.

-    Ko? Atkal tas pats? - skolotājs pacēla balsi. - Man vairs nav papīra. Kur lai rauju tādu lērumu, lai pietiktu tavām kaprīzēm? Pagriez otru pusi un zīmē. Vai varbūt tev tikai vajag iemeslu, lai nestrādātu?

Baltgalvainais puišelis sēdēja nekustīgi, cieši sakniebtām lūpām vērdamies tieši sev priekšā.

-   Nu labi, es pats to izdarīšu…

Samiernieciski smaidīdams, Pinks Pinkičs pieliecās un apgrieza lapu uz otru pusi, taču ari tur dižojās tāds pats zirneklis. Skolotājs ar zīmuli vairākkārt pārsvītroja kāškrustu. Grifele ērcīgi čīkstēja, saskardamās ar krītpapīra virsmu.

-   Tā, viss. Izliecies, ka te nekā nav. Zīmē vāzi līdzās.

-   Es uz šīs lapas nezīmēšu, - zēns izrunāja vārdus klusi, taču noteikti.

-   Nezīmēsi? - samiernieciskums pagaisa, skolotājs noskaitās ne pa jokam. - Tev, sliņķim, - ka tikai izlocīties no darba! Varbūt pats esi krustus sazīmējis un tagad tēlo aizvainoto? Pielūko, lai tev tāds neizaug pierē!

Pinks Pinkičs pastiepa roku, lai iebakstītu ar pirkstu ietiepīgajā pierē, bet Volfs atrāva galvu atpakaļ, viegli uzsizdams skolotājam pa plaukstu.

-  Ak tā? - Pinkām aizrāvās elpa. - Tu uzdrīkstējies kauties? Viss! Mans pacietības mērs ir pilns. Starpbrīdī iesim pie direktores.

Pinks Pinkičs naidā drebēja. Sagrābt to baltmataino uti, triekt ar degunu pret solu un nobraucīt gar papīra lapu tā, lai patiešām uz pieres paliktu kāškrusta nospiedums! Bet nē, padomju skolā jāauklējas ar vācu izdzimteni, jābendē sava nervu sistēma. Kas šim direktore! Viņš ari tur stāvēs paceltu galvu un blenzīs ar saviem zilajiem acu stikliņiem. Ja ieblieztu pāris reižu ar dūri vai šo pašu vāzi pa pakausi - gan tad ķobis uzreiz nolaistos.

Noskanēja zvans. Klasē sacēlās kņada, sāka klaudzēt atlokāmie soli. Volodja pielēca kājās, nometa nelaimīgo lapu Koļas Šerstobitova priekšā un zibenīgi izdarīja to, ko Pinks Pinkičs bija sapņojis izdarīt ar viņu, - no visa spēka trieca Koļas seju pret slikti nosvītroto kāškrustu. Atskanēja skaļš kliedziens, vatmaņpapīrs izraibinājās ar sarkanām pilēm un šļakatām.

Acumirklī iestājās ļaunu vēstošs klusums, ko pārtrauca Pinka Pinkiča mežonīgais spiedziens.

- Bandīts tāds! Es tev gan rādīšu!

Izklupis uz priekšu, viņš ar savām kaulainajām rokām saķēra Volfu aiz rīkles, izvilka no klases un kā vanags cāli aizstiepa pa gaiteni, neievērodams skolēnu un skolotāju izbiedētos skatienus. Viņš juta vienīgi plaukstās sažņaugtā bērna kakla trauslumu un skaidri apzinājās, ka vien netverams mirklis šķīra viņu no tā brīža, kad krampjaini sažņaugtajos pirkstos nokrakšķēs kakla skriemeļi: maķenīt piepūles - un viss…

Šī sajūta negaidīti uzbudināja zīmēšanas skolotāju, turklāt daudz spēcīgāk nekā tievkājaino skuķēnu kailie ķermeņi dušās vai ģērbtuvē. Pēkšņi apkārt notiekošais ietinās kā miglā, ausis šķita kā ar vati aizbāztas, visas sajūtas koncentrējās pavēderē, kur pulsēja karsts, līdz pēdējam saspringts izaugums.

Rokās izmisīgi cīnījās, kaut ko kliedza un neveiksmīgi lūkoja izrauties baltgalvis, taču Pinkičs, vairs pār sevi nevaldīdams, turpināja žņaugt. Piepeši gar mugurkaulu noskrēja kā elektriskā strāva, ķermenis nodrebēja un sasprindzinājums apakšā izlauzās asos spermas izšļācienos: viens, divi, trīs… Tik viegli sasniegt orgasmu vecpuisim Pinkičam, kurš no sievietēm vairījās, vēl nekad nebija izdevies. Lai panāktu sēklas izšļākšanos, aizvien bija jānopūlas sviedriem vaigā un jāņem palīgā visvisādas viltības.

Apstulbis viņš apspiesti nožagojās un atlaida rokas. Migla visapkārt izklīda, ausis atnāca vaļā. Pedagogs stāvēja pie direktores kabineta, vaļā pasprukušais Volfs glābdamies pats atrāva ar dermatīnu apsistās durvis. Līdzās stāvēja ģeogrāfijas skolotāja un ķīmijas skolotāja, viņas iepleta acis un nosodoši šūpoja galvu.

-   Kas jums kaiš, Konstantīn Konstantīnovič? Jūs viņu tik tikko nenožņaudzāt. Un jums ir tāda seja… - Nenoklausījies līdz galam, viņš metās pakaļ Volfam. Bikses bija pretīgi slapjas, likās, ka slapjumu var redzēt no malas.

Korpulenta sieviete korektā zilā kostīmā ar pakausī ciešā mezglā saņemtiem matiem pacēla galvu no papīriem.

-   Kas par skriešanu? Kurš kuram dzenas pakaļ?

Saērcinātais Volfs berzēja sarkano kaklu un smagi elsa.

Arī skolotājs smagi elsa un ar plaukstu automātiski tīrīja bikses.

-   Kas noticis? - nervozi pārjautāja direktore.

Pinkičam atgriezās spēja runāt.

-   Atkal tie vāciešu pekstiņi, Jeļizaveta Grigorjevna. Šis tips izjauca stundu: atteicās pildīt klases darbu, iesita man, līdz asinīm piekāva skolēnu. Pedagoģiskās padomes sēdē es ierosināšu viņu izslēgt un daudzi biedri mani atbalstīs…

-   Re, kā? Un mani jūs ar «biedriem» vairs neņemat vērā?

Būdama vēsturniece pēc izglītības, direktore bija stingra vadītāja un mēdza atkārtot slaveno frāzi, nedaudz to pārveidojot: «Skola - tā esmu es.»

-   Cik gan ilgi to var ciest? Kāpēc kaut kāda Volfa dēļ…

-    Acumirkli! - Direktore uzsita ar plaukstu pa galdu. - Proletārisko internacionālismu neviens vēl nav atcēlis. Es esmu partijas rajona komitejas locekle un rajona padomes deputāte, tāpēc šādās lietās orientējos labāk par jums un jūsu «biedriem». Un es necietīšu frakcijas darbību sev aiz muguras.

-   Runa ir par disciplīnas nostiprināšanu, - toni zemāk nomurmināja Pinkičs.

-   Runājot par disciplīnu…

Jeļizaveta Grigoijevna noņēma brilles tērauda ietvarā un domīgi ņēmās košļāt to kājiņu.

-   Mums ir tikai četri skolotāji vīrieši, taču, kad militārās mācības vai darbmācības skolotājs saslimst, jūs atsakāties vadīt viņu stundas. Turpretī uz fizkultūras stundām pats prasāties mācību pārzinei. Bez tam zēnus jūs aizsūtāt dzenāt bumbu, bet ar meitenēm nodarbojaties visai pamatīgi: paceļat pie stieņa, pieturat uz līdztekām…

-   Tie ir meli… - Pinks Pinkičs tumši pietvīka. - Es zinu, kurš izplata šīs baumas…

-   Kas ir meli? Tas, ka jums fizkultūra patīk labāk nekā darbmācība vai militārā mācība?

-   Es nesaprotu, kāds tam sakars ar skolēna uzvedību…

-   Labi, varat iet. Ar viņu es pati tikšu galā.

Aizvainotais Konstantīns Konstantīnovičs atstāja kabinetu ar augstu paceltu galvu un pat aizvēra durvis mazliet skaļāk, nekā to pieļauj cieņa pret priekšniecību.

Direktore pievērsa skatienu zēna sarkanajam kaklam.

-   Kurā klasē tu. mācies? Uzvārds, vārds? Atgādini.

-   Piektajā. Vladimirs Volfs.

-   Ak jā, uzvārda dēļ tevi saukāja par vilku.

-   Mans uzvārds ir Volfs.

-   Es saprotu. Lai gan - tu taču zini, ko tavs uzvārds nozīmē, vai ne? Nu labi… Par ko tu piekāvi biedru?

-   Lai neapsaukājas, - raudzīdamies grīdā, nomurmināja Volfs. Viņam bija nepatīkami to stāstīt - iznāk, ka viņš sūdzas.

Jeļizaveta Grigoijevna gurdi nopūtās.

-   Atkal par vilku? Vai izdomāja kādu citu iesauku?

-   Man nav iesaukas.

-   Vai tiešām? Dīvaini. Tad es neko nesaprotu.

Jeļizaveta Grigoijevna piecēlās no galda un, salikusi rokas aiz muguras, pagājās pa kabinetu. Uz zilā atloka spilgti izcēlās sarkanais karodziņš.

-   Par ko tu siti klasesbiedru?

-   Viņš man uzzīmēja kāškrustu. Un visādi apsaukāja. Par vācieti, frici, vilku…

-   Redzi nu! Kāpēc tu saki, ka tev nav iesaukas?

Volfs spītīgi atmeta galvu.

-   Nav jau arī. Iesauka - tas ir uz visiem laikiem, kad nevajag vārda. Un visi to atzīst. Gan pats, gan citi…

-   Piemēram? - Direktore apstājās puspagriezienā.

-   Hitlers. Staļins…

Viņš gribēja turpināt piemēru rindu, taču aprāvās - trešā vārda vietā skaidri izskanēja daudzpunkte.

Jeļizaveta Grigoijevna sapīka. Izrādīt tālredzību negribējās, un vispār saruna bija padevusies tāda slidena - katrā gadījumā labāk bija ieturēt garāku pauzi: kas zina, kā var tikt iztulkoti uzreiz steigā izteikti vārdi.

Domās pārlikdama, viņa aizstaigāja no loga līdz durvīm un atpakaļ. Nē, tā nebija vienkārša pārteikšanās. Tā bija pozīcija. Lūk, kādu rindu viņš izveidoja, lūk, pret ko pacēla roku! Tā drīz vien var nonākt arī līdz ideoloģiskai diversijai… Ne velti rajona komitejā aizvien atgādina būt modriem, arī kurators no «orgāniem» ikreiz brīdina. Nāksies zvanīt uz rajona komiteju un Aleksandram Ivanovičam…

-   Tu pats to izdomāji vai kāds pamācīja? - Direktores balss skanēja ledaini. - Te ož pēc pretpadomju propagandas. Nevienam padomju pionierim kaut kas tāds nevarētu ienākt prātā.

-   Ko es tādu pateicu? - zēns izbijās. Vārdi «pretpadomju propaganda» reizēm izskanēja tēva sarunās ar tēvoci Iva- nu. Un viņš saprata, ka aiz tiem slēpjas kaut kas briesmīgs un ģimenei bīstams.

-   Tu zini, ko pateici. Un zini arī, ko nepateici. Taču es tagad zinu, par ko tu domā. Nepietiek, ka tu piekauj skolēnus, izjauc stundas, tu vēl arī slepenībā kaut ko perini, smejies par mūsu vērtībām. Tu atminies Hitleru, taču vajag atminēties Klāru Cetkinu un Rozu Luksemburgu. Un… un…

Jeļizaveta Grigoijevna sastomījās. Viņa vēl gribēja nosaukt vācu komunistu Tēlmani, taču bija piemirsusi, kā viņam ir vārds, un bez vārda izklausītos pārāk familiāri. Neveiklā situācija galīgi saniknoja viņu.

-  Taisies, ka pazūdi! Negribu tevi redzēt. Rīt pat lai tēvs atnāk uz skolu!

* * *

Klasē neviena vairs nebija. Uz Volfa sola vientuļi mētājās izkratīts portfelis. Ejā starp soliem gulēja izsvaidītas grāmatas un burtnīcas. Uz katra vāka bija uzzīmēts kāškrusts. Ar zilu un violetu tinti. Šerstobitovam kāds bija palīdzējis.

Volodja grūti nopūtās un sāka vākt kopā noķēpātās grāmatas un burtnīcas. Vairāk par visu viņam gribējās izmest tās papīrgrozā. Taču nācās notīrīt oranžo mastiku no saburzītajām lapām un kraut visu atpakaļ portfelī. Viņš zināja, ka ar dzēšamgumiju apkaunojošās zīmes izdzēst neizdosies. Tāpēc sadabūja rakstāmo un ņēmās katrai riņķī apvilkt kvadrātu - iznāca tādi kā lodziņi, kādus viņš bija zīmējis mājām vēl pavisam mazs, kad vēl negāja skolā. Un atcerējās, kā tēvs bjja mācījis zīmēt lielākus logus:

-   Citādi māja kā māja, taču izskatās pēc cietuma. Nežēlo gaismu!

Tagad ar tādiem lodziņiem bija apzīmēts viss - grāmatas, burtnīcas, vatmaņpapīra lapas un arī kāpņu telpas sienas līdzās dzīvoklim. Tie ne ar ko nebija notīrāmi. Un, ja arī notīrītu, tie parādītos no jauna. Desmitiem, simtiem lodziņu. Taču gaisma pa tiem neiekļūst, gluži otrādi - zaglīgi spiežas iekšā drūms un blīvs tumšums, pildīdams sirdi ar izmisumu. Laikam jau tēvocim Ivanam ir taisnība - labāk dzīvot tur, kur tu esi tāds pats kā visi pārējie tev apkārt. Tad neviens neuzspiedīs tev kauna zīmi!

Viņš izgāja skolas pagalmā. Pūta auksts rudens vējš. Mājās iet negribējās. Vispār neko negribējās. Pat dzīvot ne. Bija sajūta, ka viņš iekļuvis neredzamā, taču lipīgā un ļoti blīvā zirnekļu tīklā, kas viņa vārdiem piešķir gluži citu - ārkārtīgi bīstamu nozīmi. Viņš ir sapinies tajā, notraipījies lipīgajos netīrumos un nomazgāties tīram nav iespējams…

Vienīgā iespēja - skriet pa stāvo krastu lejā pie Donas un no garās piestātnes ielēkt straujajā, pelēkajā ūdenī. Vai labāk - no augstā tilta, tad jau nu nekādā ziņā neizpeldēs…

Retajos krūmos aiz ģipša pieminekļa pionieriem varoņiem bija salasījušies nepazīstami puikas.

-   Izbeidziet, stulbeņi, iesim uz krauju aiz skolas! Kad es jums saku - pati aizdegsies, bez kādiem sērkociņiem.

-   Ko nu lej? - Viens no kompānijas vidus acīm redzami atdarināja kriminālās pasaules pārstāvi: izlaidīgas, saraustītas kustības, šķībs, pār acīm krītošs matu cekuls, nekaunīgs, izaicinošs tonis. - Mangāns, skābe… Tas viss ir bleķis. Ja neaizdedzināsim, nekas nebūs… Padod šurp!

-   Beidz, ka tev saka!

Asi atvēzējies, cekulainis svieda pudeli tieši pret pieminekli. Nošķindēja stikli, ar skaļu plaukšķi liesmas izlauzās brīvībā.

-   Glābjas, kas var! - Laužot krūmus, puikas pašķīda kur kurais.

Ķepīgs, degošs šķidrums kūpēdams tecēja lejup pa izdru- pušo betonu, izplūda uz asfalta, bet liesmas, pieņemdamās spēkā, ar troksni šāvās augšup. Melniem mutuļiem vēlās biezi, smacējoši dūmi. Sprakšķēdami aizdegās kaudzē saliktie izkaltušie vainagi. Pavļiks Morozovs un Vaļa Kotiks stāvēja ugunskurā kā inkvizīcijas upuri publiskā autodafe.

Volodja pameta acis visapkārt - pagalms bija tukšs, tikai tālumā uz soliņa sēdēja dažas meitenes. Saspringtais skatiens pamanīja uz atkritumu tvertnes sadriskātu maisu, Volodja paķēra to un metās pie uguns.

-Še jums! Še jums! Še jums! - Viņš traka niknuma dauzīja liesmas, bet varbūt Pinka Pinkiča sunisko viepli, Koļas Šerstobitova uzpūtīgo ģīmi, Jeļizavetas Grigoijevnas ledaino norobežošanos, nenotīrāmos kāškrustus, neredzamo, lipīgo zirnekļa tīklu, atsvešinātības sienu, kas šķīra viņu no vienaudžiem…

Karstums svilināja seju, dūmi koda acīs un kā melns, rūgts kamols spiedās rīklē, uz visām pusēm lidojošās dzirksteles izdedzināja caurumus jakas piedurknēs, degošā benzīna šļakatas sāpīgi applaucēja rokas. Liesmu straumītes apņēma apavus.

-Še jums! Še jums! Še jums! - Neko neredzedams un cīnīdamies pēc elpas, Volodja vicināja lupatu, nebaidīdamies no nāves, drīzāk otrādi - vēlēdamies aiziet bojā, tā pierādot visiem, ka viņš nav nekāds fašists, ganss vai vilks, bet gan gluži parasts padomju pionieris, tāds pats kā citi.

-   Puika, ko tu dari? Atpakaļ, sadegsi! - Spēcīgas rokas izrāva viņu no liesmām. Galvenais bija paveikts: no postamenta nogrūstie vainagi turpināja degt uz asfalta - sažu- vušie ziedi sačokurojās ap stiepļu karkasu. Pionieri varoņi palika neskarti, vienīgi to baltās ģipša kājas bija viegli ap- kūpējušas. Maiss rokās dega, un Volodja nometa to bezspēcīgi elsuļojošajās liesmās. - Jucis esi, vai? - to viņam uzsauca sētnieks Farids. - Tev kurpes deg! Tā itin viegli var nokļūt viņsaulē!

Apkārt drūzmējās nezin no kurienes uzradušies cilvēki - pieaugušie un. skolēni, izbijušās acis blisināja pieskrējušās meienes, valdonīgi izrīkoja Jeļizaveta Grigoijevna. Tad svešās un pazīstamās sejas sagriezās virpulī, pionieri varoņi pavērsās kājām gaisā un Volfs zaudēja samaņu.

Viņš nedēļu nogulēja slimnīcā - roku un kāju apdegumi, saindēšanās ar dūmiem. Notikums sacēla troksni un pievērsa sabiedrības uzmanību. Radio stāstīja par skolēna varonību, šis fakts ieinteresēja pilsētas laikrakstu. Rajona izglītības nodaļā uzskatīja, ka Volfam pienākas medaļa «Par drošsirdību ugunsgrēkā». Tagad Jeļizavetai Grigoijevnai vajadzēja rīkoties apdomīgi un elastīgi, lai nesabojātu iespaidu par skolu.

-   Tas neapšaubāmi ir patriotisks solis, taču šim zēnam klibo disciplīna, - burzīdama kabatlakatiņu sasvīdušajās plaukstās, viņa godīgi atzinās partijas rajona komitejā. To sauca par «apspriešanos». - Nesen piekāva skolēnu… Tiesa, tas viņu apsaukāja par vācieti un fašistu…

-   Redziet nu! - Sekretārs ideoloģijas jautājumos - norūpējies skatiens, uzvalks, kaklasaite, ar celiņu pāršķirti mati - saprotoši noplātīja rokas. - Tātad bērnam ir bijuši iemesli. Tā, protams, ir kļūme audzināšanas darbā, taču pieminekļa glābšana atsver puicisko kautiņu. Un jums intensīvāk jāizvērš internacionālā audzināšana skolā.

-    Protams, katrā ziņā! - Jeļizaveta Grigoijevna dedzīgi māja ar galvu, itin kā pati būtu pārvērtusies uzcītīgā skolniecē, kas stāv stingra skolotāja priekšā. Tas, kas dienu iepriekš bija noticis direktores kabinetā, tagad izskatījās gluži citādi, un izteikt kaut kādus minējumus par pretpadomju mājieniem bija pilnīgi neiespējami - lipīgais zirnekļu tīkls bija sadedzis dūmojošajās liesmās pie pionieru varoņu pieminekļa.

-    Šo varoņdarbu mēs plaši apspriedīsim - gan klasēs, gan skolas līnijā. Un pat… Gribu ar jums apspriesties - varbūt izvirzīsim zēnu medaļai? Viņš taču patiešām riskēja ar savu veselību… Kā jūs domājat?

Direktores balsī skanēja cēlsirdīgs patoss, acīs kvēloja cildena tiekšanās pēc taisnīguma.

-   Medaļai? - Sekretārs acumirkli padomāja. - Vai viņš patiešām ir īsts vācietis?

-   Pavisam īsts. Gan tēvs ir vācietis, gan māte, - patoss balsī izzuda, acis apdzisa. - No Pievolgas vāciešiem, pēc tam bijuši izsūtījumā Karagandā…

-    Tad nav vēlams pārcensties. īsta ugunsgrēka jau nemaz nebija. Ugunskurs vien… Vajag vienkārši atzinīgi novērtēt zēna drosmi - ar to pietiks. Varoņdarbam jābūt tipiskam - manuprāt, mums pietiek pašiem savu varoņu. Vai jūs mani saprotat?

-   Protams, - pārliecināti pamāja Jeļizaveta Grigoijevna.

-   Un vajag atrast tos neliešus, kuri pacēla roku pret mūsu svētumiem. Turklāt visiem vadītājiem divkāršot modrību un nesamierināmību ar naidīgiem izlēcieniem.

-   To katrā ziņā vajag! - Jeļizaveta Grigoijevna velreiz pamāja.

* * *

Mazais Volfs par šo sarunu neuzzināja, lai gan pilnībā izjuta tās sekas. Nākamajā dienā pēc pārsiešanas norūpējies ārsts aizveda viņu uz nodaļas vadītāja kabinetu. Volod- jam sabojājās oma - viņš nosprieda, ka rētas nedzīst kā pienākas un ilgi gaidītā izrakstīšana tiek atlikta. Taču galvenā apdegumu speciālista kabinetā nebija - viņa vietā sēdēja nepazīstams vīrietis, pēc piektklasnieka vērtējuma, vidējos gados. Viņš bija ģērbies tumšā uzvalkā, baltā kreklā ar kaklasaiti. Acīgais Volodja pievērsa uzmanību gludi skūtajai sejai, akurātajam celiņam biezajos tumšajos matos un pelēko acu caururbjošajam skatienam.

-   Sveiks, varoni! - Svešais draudzīgi pasmaidīja un pasniedza pāri galdam spēcīgu roku. - Mans vārds ir Aleksandrs Ivanovičs. Piesēdi, aprunāsimies mazliet. Protams, ja vien tev ir laiks un vēlēšanās.

-    Ir, - Volfs atbildēja. Aleksandram Ivanovičam bija atklāts smaids, un jau pirmajās sarunas minūtēs viņš izraisīja simpātijas un noskaņoja pret sevi labvēlīgi. - Tikai par ko mēs runāsim?

-   Par tevi un par to, kas notika. Tu esi brašs zēns un rīkojies varonīgi. Taču tu dzēsi ugunsgrēku, kurš neizcēlās pats no sevis…

Smaids nozuda, Aleksandra Ivanoviča seja kļuva stingra.

-   Notika dedzināšana. Ienaidnieki aizdedzināja pieminekli pionieriem. Un arī tevi aizdedzināja, viņu dēļ tu guli slimnīcā.

-   Kas nu par ienaidniekiem, - Volodja atmeta ar apsaitēto roku. - Tur nekādu ienaidnieku nebija. Puikas vienkārši blēņojās. Muļķi…

-    Var jau būt, - viegli piekrita Aleksandrs Ivanovičs. - Kas par puikām? Tu viņus pazīsti?

Volfs papurināja galvu.

-   Viņi nav no mūsu skolas. Ari no mūsu kvartāla ne. Es nekad agrāk nebiju viņus redzējis.

-   Vai atpazīt varēsi?

Volodja koncentrēja uzmanību.

-   Vienu droši vien varēšu. To, kurš svieda. Kas jūs esat? Vai no milicijas?

Aleksandrs Ivanovičs atkal pasmaidīja.

-   Nē, Volodja. Es esmu no komjaunatnes pilsētas komitejas. Taču mūs tādi zeļļi interesē ne mazāk kā miličus. Viņi taču ir nākamie komjaunieši, un mums jāattur viņi no kaitīgas blēņošanās. Tāpēc, kad tu izrakstīsies, es palūgšu tevi pameklēt tos draiskuļus. Viņi dzīvo un mācās tepat tuvumā, nebūtu taču kātojuši ar degbumbu cauri visai pilsētai. Vai tā nav?

-   Ir gan, - Volodja apstiprināja.

-   Pagrozies kaimiņu skolu tuvumā, pastaigā pa sētām, parkiem, tur, kur puikas parasti mēdz pulcēties… Ja satiksi, neizrādi, ka pazīsti, pacenties izzināt, kā sauc, kur dzīvo, kur mācās… Un pateiksi man.

-   Kur es jūs atradīšu?

-   Es iedošu tev sava telefona numuru…

Aleksandrs Ivanovičs mirkli padomāja.

-   Nē, labāk tā: es pats tevi sameklēšu. Pēc kādām desmit dienām. Labi?

Apņēmis Volodjas plecus, Aleksandrs Ivanovičs pavadīja vinu līdz durvīm.

7

-   Veseļojies, puis, - viņš silti noteica uz atvadām. - Man bija prieks ar tevi iepazīties. Domāju, mēs iedraudzēsimies.

Pagalam apburtais Volfs jau kāpa pāri slieksnim, kad jaunais paziņa viņu aiz elkoņa atturēja. Viņš atkal bija kļuvis stingrs un nopietns.

-   Esi pieaudzis, Vladimir, domā līdzi, ko runā. Un izmet no galvas tās muļķības par iesaukām. Ielāgo - iesaukas mēdz būt tikai suņiem un ienaidniekiem.

Puisēns pamira. Sirds krūtīs nemierīgi sāka dauzīties.

-   Kā jūs zināt?

-   No žagatām dzirdēju. Patiesībā es par tevi zinu visu. Nu labi… Aizmirsīsim. Mēs taču esam draugi!

Un viņš pasmaidīja savu brīnišķīgo smaidu.

* * *

Nākamajā dienā slimnīcā ieradās vesela delegācija no skolas: klasesbiedri svētku tērpos «balta augša, melna apakša» ar izgludinātiem pionieru kaklautiem, oficiāli svinīga Jeļizaveta Grigoijevna ar melnu tauriņu pie sniegbaltās blūzes un tikko veidotu, matiņš pie matiņa, frizūru un Konstantīns Konstantīnovičs, neierasti tērpies izgludinātā uzvalkā un nospodrinātām kurpēm kājās. Pēdējais nāca skolas fotogrāfs tēvocis Seņa savā ikdienišķajā izskatā. Apmulsušais Volodja savilkās kamoliņā un uzvilka segu līdz kaklam.

-   Kā klājas? Vai braši turies? - Jeļizaveta Grigoijevna draudzīgi pabužināja viņam galvu. - Tas ir labi. Pionieris - visiem bērniem paraugs.

Konstantīns Konstantīnovičs smaidīdams nolika uz skapīša maisiņu ar āboliem un dažas pudelītes ābolu sulas. Pulciņa padomes priekšsēdētāja Simonova sarkdama iespieda apsaitētajās rokās konfekšu kārbu. Volodjam sirds iepukstējās straujāk - viņam Simonova patika, taču viņa bija tāla un pilnīgi neaizsniedzama, bet nu - līdzās un vēl konfektes dāvina.

-    Dārgais Volodja, mēs lepojamies ar tavu rīcību, tas ir īsts varoņdarbs, - kā pantiņu skaitīdama, meitene ierunājās. Tēvocis Seņa, mainīdams rakursus, knipsēja ar daudz pieredzējušu «FED». Volfam sirds dauzījās kā negudra.

-   Visa klase gaida, ka tu drīz atveseļosies. Mēs ņemsim piemēru no tevis.

Simonova ievilka elpu un paskatījās uz direktori.

-   Siltāk, Katjuša, sirsnīgāk.

Jeļizaveta Grigorjevna atzinīgi pasmaidīja un paraudzījās uz klases audzinātāju. Konstantīns Konstantīnovičs noklepojās.

-   Kas bijis, tas izbijis, - viņš teica. - Kas bijušo pieminēs, tam aci laukā. Un nu…

Visi pagriezās pret augstajām apbružātajām durvīm, tās atvērās, un palātā iesāņus ienāca Koļa Šerstobitovs ar sa- pampušu degunu un pietūkušu virslūpu. Volodja nosprieda, ka abiem liks izlīgt un viņam nāksies atvainoties. Un jau bija gatavs to darīt. Notiekošais zēnu bija aizkustinājis, un viņa sirds bija atmaigusi. Viņš nebija radis pie rūpēm un uzmanības no apkārtējo puses, nebija radis saņemt dāvanas. Izrādījās, ka viņš nebija aizmirsts, par viņu domāja, raizējās. Jeļizaveta Grigoijevna bija labsirdīga un jauka sieviete, arī Konstantīns Konstantīnovičs nepavisam nebija tik pretīgs, kā agrāk likās… Un pat Koļa… Stipri viņš tomēr bija apdauzījis tā ģīmi pret solu, rau, kā satūcis…

-   Piedod man, Volodja, es tevi vairs neapsaukāšu, - Šerstobitovs norūca caur degunu, skatīdamies grīdā. - Un arī krustus nezīmēšu…

-   Skaties acīs, kad atvainojies! Acīs! - stingri pavēlēja Konstantīns Konstantīnovičs.

Šerstobitovs pacēla galvu.

-   Piedod… Es vairs tā nedarīšu…

Viņa acīs vīdēja naids un bailes. Mazais Volfs, kam saspringums bija pārgājis, atkal savilkās - kā ežuks, kurš sajutis briesmas.

Šerstobitovs pagriezās pret Jeļizavetu Grigoijevnu.

-   Nevajag mani slēgt laukā no skolas… Es neesmu pret Klāru Cetkinu… Es neesmu pret internacionāli…

Viņš izplūda raudās.

Pēdējā aina atstāja uz Volodju nomācošu iespaidu. Kad visi bija prom, viņš vēl ilgi gulēja zem segas, tā it kā cerēdams norobežoties no apkārtējās pasaules netaisnības un meliem.

-   Kāpēc tas puņķutapa ar pārsisto ģīmi taisnojās par internacionāli? - apjautājās kaimiņš kreisajā pusē, padzīvojis krāsotājs, kurš neuzmanīgi bija iemetis izsmēķi burkā ar acetonu. - Pretpadomju elements, vai? Tas tik ir numurs! Vēl mātes piens uz lūpām…

Volfs aizvēra acis un neatbildēja. Lipīgais zirnekļu tīkls nekur nebija pazudis, tas tikai no viņa bija pārmests uz Šerstobitovu. Un tagad viņam piekārta biedējošā birka, tagad viņš taisnojas, atvainojas un viņu grasās izslēgt no skolas… Bet nekas taču nebija mainījies. Tikai vienu un to pašu var novērtēt gan tā, gan citādi - atkarībā no tā, kā ir izdevīgi vērtētājam. Mazajai galvai šis atklājums nekādi nebija saprotams.

-Aizmidzis… - krāsotājs nopūtās. Viņa veselība gāja uz labo pusi, un viņam bija garš laiks, gribējās papļāpāt, pa- trit mēli. - Vova gan ir varens zeņķis - re, kā viņu ciena: ij direktore bija atnākusi, ij skolotāji, ij pionieri…

-   Un kāda jēga? - atsaucās kaimiņš labajā pusē, kādus divdesmit piecus gadus vecs puisis, kurš dzērumā bija pieķēries augstsprieguma vadiem un zaudējis plaukstu. - Varēja sadegt, un tad visa cieņa būtu pie pakaļas. Sava stulbuma pēc ugunī līda! Kas tādam piemineklim var notikt?

Tāpat domāja arī vecāki.

-   Un kaut arī tie ģipša ķēmi būtu sadeguši! - raudāja un vaimanāja Līza. - Tiem taču nesāp! Bet tev kājiņas un rociņas apdegušas, pats pavisam izdilis, lūpiņa sakodīta…

-   Direktore mani slavēja, ari klases audzinātājs un bērni… Pat Koļa Šerstobitovs atvainojās… Un Aleksandrs Ivanovičs sacīja, ka es esot rīkojies varonīgi.

-   Kas par Aleksandru Ivanoviču? - tēvs saausījās.

-   No komjaunatnes pilsētas komitejas.

-   Viņi ir sveši, viņiem tevis nav žēl, - māte nemitējās vaimanāt. - Viņiem tikai vajadzīgi varoņi, visviens - dzīvi vai miruši!

Heinrihs, kūkumu uzmetis, klusēdams drūmu seju sēdēja uz ļodzīgā ķeblīša un klepoja, aizlicis mutei priekšā plaukstas.

-Tā jau ir, labāk turēties tālāk, - viņš klusi noteica, kad māte bija izgājusi laukā. - Tikai… Jūsu Jeļizaveta teica: nebūtu tu meties ugunī - būtu izlidojis no skolas. Itin kā izpirki savus grēkus. Lai gan tie tavi grēki nemaz nav tik lieli, lai to dēļ ugunī cepinātos un dūmos indētos. Mums tādas grēku izpirkšanas nevajag!

-   Labi, gan jau… Nekas taču nenotika. Vai tu man burtnīcas atnesi? Mācīšos, lai neatpaliktu.

Tēvs pameta skatienu visapkārt un pārgāja uz čukstiem:

-   Esi prātīgāks, nepinies ar visādiem draņķiem, paciet. Mēs nedrīkstam iekulties nekādās ķezās. Ielāgo: ja patrieks no skolas, tad atpakaļceļa nebūs. Viņiem patīk nodot no rokas rokā… Tā arī līdz pašam galam var novest.

-   Kam patīk? - Volodja neko nesaprata. - Kādās rokās? Līdz kādam galam?

Tēvs parakņājās azotē un izvilka divas burtnīcas - krievu valodas un matemātikas. Vāciņi bija apzīmēti ar kāškrustiem, kas apvilkti par kvadrātiņiem. Viņš klusēdams salika tās ar muguriņām kopā. Sanāca blīva pelēka siena

ar lieliem un maziem restotiem logiem.

* * *

Drīz vien viņu izrakstīja, taču apdegušās kājas ilgi ne- dzija. Māte ik vakaru smērēja uz tām asi dvakojošu ziedi un pārsēja. Beidzot brūcēm pārvilkās sārta āda, kas pamazām kļuva raupjāka, taču krāsas ziņā nelīdzinājās parastajai - tā uz zēna ķermeņa parādījās pirmās rētas.

Varoņa kārtā Volodja nebija ilgi - pēc nedēļas sienas avīzi noņēma un viss aizmirsās. Viņš atkal kļuva par parastu skolēnu. Tomēr kāškrusti uz viņa burtnīcām vairs netika zīmēti, arī kāpņu telpā jauni neparādījās. Tā neapšaubāmi bija uzvara. Taču uzvarētājs nebija vis apzinīgais otrā posma pionieris Volfs, kurš tika apdzēsis ugunskuru un izpelnījies savu biedru cieņu. Uzvarējis bija pārdrošnieks Vilks, kuram visviens - vai stundas laikā sadot kādam pa purnu vai mesties ugunī. Starp citu, pats Volodja atzina, ka gan vienā, gan otrā gadījumā viņu vadījušas vienas un tās pašas jūtas: dusmu un bezcerīgas apņēmības sajaukums - lai notiek, kas notikdams!

Viņš daudzkārt domās atgriezās pie notikušā, analizēja visus notikumus, savu rīcību, apkārtējo reakciju. Un pavisam skaidri saprata divas lietas. Pirmā: neatkarīgi no tā, kāds tu esi patiesībā, tevi var pataisīt gan par sliktu, gan labu - tādu, par kādu tevi uzskata cilvēki, kuriem ir vara un tiesības lemt citu likteņus. Un otrā: vārdi neko nenozīmē, itin neko, tā ir tikai gaisa vibrācija. Visu nosaka rīcība, pat ne pati rīcība, bet tava gatavība paveikt kaut ko krasu un neparastu.

Nu vai tad Šerstobitovu varēja pierunāt nezīmēt tos krustus un vispār - nebūt tādam draņķim? Ja viņš pirkstos nošņauc degunu, noslauka tos gar cita portfeli un pēc tam priecīgi vēro, kā klasesbiedrs iegrābjas, riebumā tirina rokas un drudžaini meklē, kur tās noslaucīt, - kas gan būtu jādara? Jāpieiet klāt un pieklājīgi jāpalūdz: «Koļa, lūdzams, vairs tā nedari»? Tieši tā viņus māca rīkoties, taču šī pareizā rīcība Šerstobitovam izraisīs vienīgi zobgalīgus idiotiskus smieklus. Viņš, Volfs, darīja nepareizi, toties tagad Koļa iet viņam apkārt ar līkumu un cenšas pat nesastapt viņa skatienu. Vēl vairāk - viņa klātbūtnē Koļa nedara cūcības citiem.

Tātad nekrietneļiem nedrīkst ļaut vaļu un viņi aizvien jāsauc pie atbildības. Tāds bija trešais secinājums, un tūdaļ pat radās doma - uzmeklēt to bandītam līdzīgo, kurš svieda pudeli ar benzīnu, un atriebties par saviem apdegumiem. Citkārt šī doma nebūtu ienākusi viņam prātā, bet simpātiskais Aleksandrs Ivanovičs lūdza to pašu un pat pasacīja priekšā, kā tas izdarāms.

Un Volodja ķērās pie meklēšanas. Tieši ap to laiku viņš bija aizrāvies ar Šērloku Holmsu un nu centās atdarināt diženo detektīvu. Pēc stundām, saslējis augšā jaciņas apkakli, viņš apstaigāja tuvējās skolas - stāvēja netālu no ieejas un šķietami vienaldzīgi raudzījās apkārt, taču īstenībā vērīgi fiksēja pēc vecuma un manierēm atbilstošus puikas. Pamanījis aiz sporta laukuma nolīdušu nevīžīgi ģērbtu padsmitnieku kompāniju, viņš kā netīšām piegāja pie stieņa, lēcienā pieķērās, pāris reižu pievilkās, nolēca, nopurināja rokas un, pārliecinājies, ka cekulainā viņu vidū nav, gāja atpakaļ.

Volfam patika, ka nevienam nebija jausmas par viņa patiesajiem nolūkiem, un sākumā gribējās izlikties noslēpumainam un svarīgam, taču vēlāk viņš saprata, ka ikviena novirzīšanās no pelēkās ikdienības nodod viņa slepeno misiju. Tad Volodja nolocīja apkakli un piebēra pilnu kabatu ar saulespuķu sēklām - kad tās grauž, tad it kā ir nodarbošanās, kas, no vienas puses, attaisno mīņāšanos uz vietas, no otras - ir tik parasta un ikdienišķa, ka izkliedēs jebkuras aizdomas.

Skolu apstaigāšana neko nedeva, un Holmsa metodes te nelīdzēja: zīmē kaut rētu uz sejas, liec galvā rudu parūku vai grabinies ar mūķīzeri atslēgas caurumos - nebūs nekādas jēgas. Patlaban Tihodonskas ielās vējā, kas ķērās pie kauliem, un asajam sniegam sitoties sejā, Volfam Londonas detektīva paņēmienu arsenāls rādījās nedzīvs un vienīgi grāmatām piemērots. Gluži citādi bija ar Aleksandra Iva- noviča spriedumiem - ar degmaisījuma pudeli neviens neies slāt cauri visai pilsētai, tātad jāmeklē tepat tuvumā… Vienkārši, bet - cik precīzi! Diezin vai tāda prasme izdarīt vienkāršus secinājumus piemīt pati no sevis, visticamāk, tā ietilpst kādā speciālu zinātņu sistēmā, tikai - kāpēc tās māca komjaunatnes pilsētas komitejā?

-    Sveiks, Vova! - Aiz muguras atskanēja pazīstama balss. - Ko tu te dari?

Volfs pagriezās atpakaļ. Viņa priekšā stāvēja klasesbiedrs Saša Pogodins.

-   Neko, graužu saulenes…

Pogodins pasmaidīja.

-   Liecies mierā! Kāpēc tu uz šejieni būtu nācis saulenes grauzt? Es tevi pa logu redzēju, tu jau kādas četrdesmit minūtes te mīņājies. Kādu gaidi, vai? Pagaidīsim kopā, būs jautrāk.

Pogodins bija normāls puisis, un Volodja nolēma pastāstīt viņam kaut ko līdzīgu patiesībai.

-   Manam kaimiņam kaut kādi zeņķi nocēla cepuri. Laikam te mācās.

-   Tas var būt. Šī ir huligānu skola, vecāki mani te nelaida, lai gan dzīvojam pāri ielai… Vai vismaz zini, kā viņi izskatās?

Volfs pastāstīja.

-   Iesim uz garāžām, tur tādi mēdz lasīties kopā. Varbūt šie pārdod cepuri. Tikai… - Pogodins apstājās. - Ko mēs viņiem izdarīsim?

Volodjam patika šis «mēs» - Saša bija gatavs dalīties viņa rūpēs.

-   Pagaidām neko. Viņus tikai vajag atrast. Tad jau manīs.

Klajumā pie sarūsējušajām bleķa garāžām čupojās vairākas pusaudžu kompānijas. Viņi smēķēja, mētāja kapeiku, dzēra lētu portvīnu, stāstīja rupjas anekdotes, sulīgi spļaudījās un skaļi rēca.

-   Cik viņu šodien daudz! Labāk metīsim līkumu, - nervozi lika priekšā Pogodins. - Ka vēl nepiesienas…

-   Ja gribēs piesieties, tad, lai kur mēs ietu… - noburkšķēja Volfs, kurš arī sajutās neomulīgi.

Viņi gāja pa vieglo, vēja dzenāto pirmo sniegu. Saša skatījās zem kājām, bet Volfs aplūkoja klajuma pastāvīgos viesus. Un tas viņiem nepatika.

-   Ko lūri? - atskanēja draudošs izsauciens. - Tūlīt dabūsi pa šilti!

-   Iesim ātrāk! - Pogodins ievilka galvu plecos un sāka soļot ašāk. Arī Volodja pielika soli. Gribējās dot kājām ziņu, taču abi saprata, ka to nedrīkst darīt, - panāks un sāks dauzīt. Jo pēc ielu likumiem - ja bēg, tad ir vainīgs.

-   Stāviet! - tā pati balss pavēlēja.

Izlikties nedzirdam nozīmētu dot iemeslu izrēķināties. Nācās apstāties un pagriezties. Pie viņiem skrēja trīs nevīžīga izskata kādus četrpadsmit piecpadsmit gadus veci zeņķi. Pirmais - nospeķotā vatenī un zaldāta cepurē ar izrautu kokardi - daudznozīmīgi vicināja nūju. Zeņķi izturējās ļoti pašpārliecināti - varbūt tāpēc, ka bija vecāki un spēcīgāki, varbūt juta papildspēkus aizmugurē, taču visticamāk - aiz notiekošā ikdienišķuma.

Volodja sajuta nepatīkamu tukšumu kuņģī un sirds pukstus pie kakla. Nākamajā acumirklī sirds sāka dauzīties vēl ātrāk - otrais bija tas draņķagabals dedzinātājs, tikai tagad pašpuikas cekulu sedza uz acīm nobīdīta audekla naģene. Ek, bijis te Aleksandrs Ivanovičs! Taču simpātiskā komjaunatnes darbinieka nebija, un Volfs nejutās priecīgs, ka bija atradis nelieti. Un vēl jau nav zināms, kurš kuru bija atradis…

-   Ko jūs te vazājaties? - nikni vaicāja tas ar nūju rokā. Viņam bija mazas cūkas ačeles un sasprēgājušas lūpas. - Ko ošņājat? Gribat dabūt pa purnu?

-   Mēs meklējam puišus, - Saša atbildēja. Balsī bija jaušamas bailes.

-   Kādus puišus?! - balss bija kļuvusi vēl niknāka, un Volodja saprata, ka zeņķis tīši sevi uzkurina, lai vieglāk būtu pāriet pie priekšā stāvošās piekaušanas. Tagad, kad bīstamās trijotnes uzmanība bija pievērsta Pogodinam, viņš juta, ka varēs aizmukt, - droši vien pakaļ neviens nedzīsies: visi barā metīsies virsū Sašam, viņiem taču vienalga, ko sist…

-   Draugam nocēla cepuri… Mēs meklējam…

-   Ak jūs esat no tās šlakas! - priecīgi konstatēja dedzinātājs. - Ar kruķiem uz vienu roku!

-   Tad nē jau, mēs tikai gribam paprasīt atpakaļ cepuri, - Pogodins nomurmināja, taču viņa taisnošanās nevienu neinteresēja: iemesls bija atrasts.

-   Dot pa rīkli! - nokomandēja draņķagabals. Nūja pazibēja gaisā.

-   Pag, - pēkšņi ierunājās trešais, drūms puisietis saburzītā apnēsātā mētelī ar sarkanām pūtītēm mīklas krāsas sejā. - Es viņu pazīstu. Vai tavs tēvs strādā depo?

-   Depo gan… - cerīgi pamāja Pogodins. - Par meistaru…

-    Kopā ar manu veco, - secināja drūmiķis, un visiem kļuva skaidrs, ka Pogodinu sist nedrikst. Uzmanība pārsviedās uz Volfu.

-   Un kas ir tavs tēvs? - apjautājās tas ar nūju rokā. Tāpat joka pēc. Jo visiem bija skaidrs - ja par vienu tika aizlikts vārds, tad jāsit otrs. Tas bija skaidrs arī Volfam. Tagad viņš nožēloja, ka nebija aizmucis. Ek, ja viņa tēvs būtu milicijas priekšnieks… Vai vismaz tēvocis Koļa Lopuhovs - ari no viņa huligāni bijās…

-   Mans tēvs ir vācietis, eses majors! - sev par brīnumu viņš iespiedzās, saķēra nūju, spēcīgi pavilka un izrāva to no rokām apstulbušajam tuklvaidzim. - Viņam ir parabel- lums, viņš atnāks un jūs visus nokniebs! Tevi, tevi un tevi arī! Nenāciet klāt!

Atlēcis nost, Volfs vicināja nūju.

-   Paskat, tas ir galīgi traks! - Dedzinātājs iepleta acis. - Jūs dzirdējāt? Šā tēvs esot esesietis! Par tādiem vārdiem… Jucis esi, vai?

Noplukusī trijotne saskatījās. Tās noskaņojums bija acīm redzami mainījies, un tam par iemeslu, protams, nebija nūja.

-   Lai paliek tas trakais, ka vēl nesakož! - Tuklvaidzis sakārtoja cepuri un aplika roku dedzinātāja pleciem. - Ejam, Žeka! Un jūs - taisieties, ka tiekat! Ja vēlreiz notversim, labi nebūs…

Izbrīnīti saskatīdamies un lamādamies, pusaudži slāja atpakaļ uz garāžām. Volfs un Pogodins aši turpināja savu gaitu. Ejot Saša, pazeminādams balsi, iejautājās:

-   Paklau, Volodja… Vai tavs tēvs patiešām… Ir tas…

Volfs sašutumā iepleta acis.

-   Ko tu runā! Viņam bija septiņi gadi, kad beidzās karš. To es sapūtu, lai atšūtu… Kas ir tas pūtainais?

-   Skvorcovs? Es viņu slikti pazīstu. Reiz tēvs mani bija paņēmis līdzi uz gājienu, un tur bija ari viņš ar savu senci. Tas pēcāk sadzērās līdz vemšanai. Labi, ka atcerējos, citādi būtu mūs ne par ko piedauzījuši. Maitas…

-   Žēl, ka patiešām nav parabelluma. Kā iebakstītu vēderā, neviens draņķis nelīstu klāt.

-   Stāsta, ka deju laukumiņā Maija parkā pārdodot pistoles, - Saša atdzīvojās. - Paverot tikai mēteli, un aiz jostas gan TT, gan valters, gan nagans… Jaudā tik izvēlēties! Kvartu gabalā. Un vēl divas patronu aptveres.

-   Vai katram pārdod?

-   Zināms! Tikai sākumā pārbauda, vai ir nauda. Ja ir, tad parāda preci.

Volfs šaubīdamies nogrozīja galvu. Viņam šķita neticami, ka tas ir tik vienkārši. Ja ikviens zināja, kurš un kur pārdod pistoles, tad milicijai tas jau sen būtu zināms. Visdrīzāk, atņems naudu un sados pa dullo.

-   Dzirdēju, ka krastmalā pie ūdens krātuves esot pus- aizbērta pazemes eja, - viņš savukārt pastāstīja. - Tā vedot uz ledus pagrabiem. Pirms kara tur esot glabājuši ledu visai pilsētai. Puikas atrakuši ieeju, iespraukušies alā un pa garu gaiteni nokļuvuši milzīgi augstā zālē. Bet tur - pilns ieroču. Pistoles, automāti, granātas… Un pašā vidū, baseinā - esesietis pilnā uniformā.

-   Dzīvs?

-   Nē jau, zem ūdens, pašā dibenā. Vienkārši ūdens ir ledains, un ar viņu nekas nav noticis.

-   Kāpēc ieroči nav izvazāti? - neticīgi pajautāja Pogodins.

-   Nezinu. - Volfs paraustīja plecus. Viņš arī maz ticēja šai pasaciņai. - Labāk pierakstīsimies uz boksu, - viņš ierosināja. - Nevajag nekādu pistoli, ar dūri - bac! Un šim pekas pret sauli.

-   Es nedrīkstu, - Pogodins atteicās. - Vāja redze, ārsti piekodināja - ne bokss, ne cīņa… Nebaidies, es aprunāšos ar čaļiem par Maija parku. Sametīsim un nopirksim uz pusēm valterīti - vienu dienu nēsāsi tu, otru es.

Divdesmit pieci rubļi - tā bija trešdaļa tēva algas, pilnīgi nereāla summa. Brokastīm māte deva Volodjam līdzi sviestmaizes, retāk - desmit kapeikas. Pusgadu nāktos krāt.

Taču tādos sīkumos negribējās iedziļināties, zēni paspieda viens otram roku un šķīrās pacilātā noskaņojumā.

-   Tēt, vai tiesa, ka Maija parkā par divdesmit pieciem rubļiem var nopirkt pistoli? - jau no sliekšņa sauca Volodja.

-   Kas par blēņām! - neapmierināti norūca tēvs. - Sasveicinies labāk ar ciemiņu.

Pie viņiem atkal viesojās tēvocis Johans. Viņš sēdēja savā parastajā vietā pie loga un daudznozīmīgi smaidīja.

-   Kam tev pistole, Valdemar? Ko tu domā ar to darīt? Tā taču nav spēļmantiņa, bet lieta, ar kuru kaut ko maina. Ko tu gribi mainīt? Kas tev nepatīk?

-   Atkal vecā dziesma! - tēvs saviebās. Izstaipītās trikotāžas biksēs un veļas krekliņā, kas atklāja nepavisam ne atlēta figūru, viņš nemaz neatgādināja esesiešu virsnieku. — Nepārvērt bērnišķīgas iedomas par kaut ko nopietnu.

-   Kas zina, Heinrih, par ko pārvēršas bērnišķīgas iedomas? Kas zina… - Tēvocis Johans piecēlās un labsirdīgi pa- bužināja Volodjam galvu. - Kad paaugsies, mums būs par ko parunāties.

Tēvs un tēvocis Johans kā parasti čukstējās līdz vēlai naktij, bet Volodja ilgi grozījās un nevarēja iemigt. No vienas puses, viņš it kā bija atradis nelietīgo dedzinātāju, taču no otras - ne. Kur viņš mācās, kur dzīvo - nav zināms, taču vēlreiz doties meklēt bija bail. Vajadzētu pajautāt Aleksandram Ivanovičam, bet kur viņu lai meklē?

Taču nākamajā dienā Aleksandrs Ivanovičs pats viņu uzmeklēja, it kā būtu izlasījis viņa domas. Volfs gāja mājās no skolas pa tukšu ieliņu, kad pēkšņi aiz muguras kāds viņu pasauca. Slaida auguma cilvēks modernā plikādas kažociņā un pūkainā kažokādas cepurē sākumā šķita svešs, taču pietika viņam apburoši pasmaidīt, kad zēns tūdaļ pazina komjaunatnes darbinieku.

-   Es viņu atradu, - Volodja šāva laukā, tik tikko sasveicinājies. - Klajumā pie četrdesmit trešās skolas. Droši vien viņš tur mācās, vārdā Žeka. Žēl, ka uzvārdu nezinu. Taču viņa biedram uzvārds ir Skvorcovs. Tāds pūtains, viņa tēvs strādā depo. Varu iet vēl paokšķerēt.

Visas bailes šķita pagaisušas, un Aleksandra Ivanoviča dēļ viņš bija gatavs uz jebkuru risku. Taču viņš papurināja galvu.

-   Vairāk neko nevajag. Paldies, tu man vareni izlīdzēji.

Smaga roka nolaidās uz trauslā zēna pleca.

-   Kā sokas mācībās? Kā klājas mājās?

-    Mācos. Dabūju piecnieku zīmēšanā, - Volodja palielījās. - Arī mājās viss kārtībā. Pašlaik tēvocis Ivans ir atbraucis ciemos. Tēva draugs. Vispār viņu sauc Johans. Viņš arī ir vācietis.

Viņi kopā nogāja visu kvartālu. Volfam ļoti gribējās, lai kāds no puikām redz viņu kopā ar vecāku biedru, taču, kā par spīti, neviens negadījās ceļā.

-   Viņš ari ir atslēdznieks?

-    Tēvocis Johans? Nē. Viņš cīnās par republiku vāciešiem. Nu… lai visi vācieši dzīvotu kopā. Vai tad tas ir slikti?

-   Nē, tas ir labi.

Roka paglaudīja viņa muguru. Pat cauri mētelim Volodja sajuta varenās plaukstas siltumu. Un uzreiz tapa vieglāk ap sirdi. Cik labi, ja ir tik liels un stiprs draugs!

-    Es gribu pierakstīties uz boksu, - viņš pēkšņi paziņoja. - Lai iemācītos kauties. Citādi visādi huligāni nedod miera… - Un prātīgi piebilda: - Deju laukumā Maija parkā varot nopirkt pistoli. Taču kur lai ņem divdesmit piecus rubļus? Milicijā ari negribas nokļūt. Bet dūre vienmēr ir līdzi.

-   Bokss dzīvē noderēs. - Aleksandrs Ivanovičs nopietni pamāja ar galvu. - Taču no pistolēm turies pa gabalu, no tām nepatikšanas vien ceļas. Kad maķenīt paaugsies, es parādīšu tev šādus tādus paņēmienus. Ir jāmāk sevi aizstāvēt. Un ari dzimteni, ja rodas vajadzība.

Volfs aiz laimes bija septītajās debesīs.

-    Es domāju, ka mēs vēl tiksimies, - atvadoties teica Aleksandrs Ivanovičs un paspieda viņam roku kā līdzīgs līdzīgam. - Tikai nevienam nestāsti, ka mēs ar tevi tiekamies. Lai tas paliek mūsu noslēpums. Sarunāts?

Volodja priecīgi pamāja.

* * *

Pēc liktenīgā ugunsgrēka Pinks Pinkičs kādu laiku izturējās labsirdīgi pret Volodju. Ielika pāris četrinieku un pat vienu piecnieku, starpbrīžos uzrunāja, iztaujāja par dzīvi, reiz pēc stundām sagaidīja pie skolas un sāka iet līdzās, uzstājīgi aicinot pie sevis ciemā, sak, iemācīšu tev pa īstam zīmēt, saņemsi piecniekus vien… Kā netīšām skolotājs paņēma zēnu aiz rokas, piespieda elkoni pie sava sāna.

Volfam kļuva pretīgi un nezin kāpēc baisi. Pinkiča skatienā un balsī jautās kaut kas lipīgs, neķītrs, arī smaids šķita saspringts un neīsts - varēja manīt, ka viņam itin nemaz negribas smaidīt.

-   Nevaru, Konstantīn Konstantīnovič, es steidzos uz treniņu. - Viņš lūkoja atsvabināties, taču kaulainie pirksti stingri bija iekrampējušies delmā un nelaida vaļā.

-    Nekas, pagūsi. - Drudžaini lūkodamies apkārt, Pinkičs centās stūrēt viņu uz nožogota nojaucama grausta pusi. - Pasēdēsim maķenīt, parunāsimies tur aiz žoga, lai neviens neredz… - Lai gan gaiss bija diezgan vēss, uz viņa pieres bija izspiedušās sīkas sviedru pērlītes.

-   Es nevaru! - Volodja iekliedzās un, asi pagriezies, atbrīvoja roku. - Ko jūs man piesienaties?

-   Nebļauj! - čukstus pavēlēja Pinkičs, šausmīgi izbolīdams acis. — Nebļauj, mēslu vabole! Ja negribi draudzēties ar skolotāju - nevajag arī. Tev pašam būs sliktāk.

-   Neapsaukājieties! - Volfs saniknojās, draudīgi pastiepdams uz priekšu apakšlūpu. - Skolotājs nedrīkst apsaukāt skolnieku par mēslu vaboli.

-   Es tev sprandu apgriezīšu, vācu vilcēn!

Pinks Pinkičs pacēla roku un paspēra soli uz priekšu, Volfs automātiski ieņēma boksera stāju.

- Rau, kur vīrišķis kaujas ar bērnu! - pa visu ielu atskanēja spiedzīga sievietes balss. Pinkičs ierāva galvu plecos, pagriezās un aši devās projām.

Un Volfs tiešām aizsteidzās uz treniņu.

2. nodaļa

Sitiens ar kreiso

Pirmo reizi uz sporta namu viņi atnāca divatā ar komunālā dzīvokļa kaimiņu Vitju Rozenblitu. Vitju bokss īpaši nevilināja, bet klasē viņu saukāja par žīdu, tāpēc viņš piekrita Volodjas ieteikumam iemācīties dot pa purnu visādiem mērgļiem. Vitja vispār bija viegli ietekmējams.

Vecā, sen neremontētā ēkā viņi ilgi klaiņāja pa pustumšiem gaiteņiem, orientēdamies galvenokārt pēc skaņām: pa labi skaļi žvadzēja pret zemi mestā svarcelšanas stieņa ripas, pa kreisi šķindēja paukotāju špagas, aiz sienas ieskrē- jušies vingrotāji lēca pār «zirgu», klaigādami un dipināda- mi kājas, dzenāja bumbu basketbolisti. Beidzot ausis sasniedza spēcīgu sitienu troksnis, kas nāca no boksa zāles. Volfs satrauktu sirdi atvēra durvis un pārkāpa slieksnim. Viņš bija cerējis nokļūt noslēpumainā spēka ūn meistarības pasaulē, kuras gaisotne pārvērš cilvēku īstā cīnītājā.

Taču aiz durvīm nebija nekā noslēpumaina un skaista netik. Dzīvsudraba lampu nedzīvajā gaismā plikgalvains puisis dedzīgi dunkāja smagu maisu, plecīgs zaļoksnis ātri, ātri dauzīja siksnās iekārtu «bumbieri», divi, pārmaiņus veltīdami viens otram pa sitienam, atsperīgi lēkāja ringā, vēl daži cilvēki iesildījās, šņorēja cimdus vai vienkārši no- „ raudzījās boksētājos. Gar sienām gari plaukti ar nevīžīgi samestiem apģērba gabaliem, asa sviedru un mitras ādas smaka - tas viss bija tik piezemēti ikdienišķs, ka Volodju pārņēma vilšanās sajūta. Taču viņš to pārvarēja un paspēra vēl vienu soli uz priekšu, jo saprata, ka tieši šajā

zālē viņam nāksies iemācīties pašas svarīgākās iemaņas dzīvei.

Un tiešām - Vitja Rozenblits pameta treniņus pēc pirmās nopietnās cīņas, turpretī viņš pierada, iedzīvojās nežēlīgajā atmosfērā, aprada ar smakām un nākamajos sešos gados daudzko iemācījās.

Šeit viņa atsvešinātība no apkārtējiem nebija par traucēkli, gluži otrādi - palīdzēja iekļauties daudzkājainajā un daudzrokainajā organismā, kas lēkāja, sita un šķaidīja pa nodeldēto grīdu sviedrus un asinis. Tieši šeit viņš saprata, ka viņam vispār neviens nav vajadzīgs, vien tas, kas mīt iekšienē, - spēks, niknums, izlēmība un īpašas iemaņas, kas ļautu sevi aizstāvēt.

Sekcijā bija ļoti dažādi cilvēki - galvenokārt lielie: Fiļkovs, kurš trenējās otrajā kategorijā, un sporta meistara kandidāts Zlatkovs, Bruņoto spēku čempionāta balvas ieguvējs Jeijomins un apgabala pagājušā gada čempions Pas- tuhovs, pilsētas sacensību uzvarētājs Borisovs un nevienam nepazīstamais Tabarins. Bija arī jauniešu grupa - kādi desmit pusaudži vecumā no divpadsmit līdz sešpadsmit gadiem -, kurā trenējās Volfs. Dažs labs bija atnācis šurp titulu un čempiona medaļu vai sliktākajā gadījumā bezmaksas pārtikas talonu dēļ, daža mērķis bija audzināt raksturu un kaut ko pierādīt sev un draugiem, taču lielākā daļa viekārši gribēja iemācīties kauties. Jauniešu grupas sastāvs bija nosacīti stabils atšķirībā no Lapiņa un Proško- va sekcijām, kur nemitīgi cits citu nomainīja izlaidīgi, rupji, ģērbtuvē uz grīdas spļaujoši puikas - pārsvarā bez tēva auguši bērni no graustu mājelēm.

Viņus trenēja Semjons Grigoijevičs Rivkins, akurāts vidēja auguma cilvēks, kura sirmot sākušie mati bija apcirpti īsā ezītī. Galveno vērību mācību gaitā viņš veltīja fiziskajai sagatavotībai un tehnikai, otrajā vietā atstājot sitiena spēku. Viņam nebija spožas sportista pagātnes, taču viņš neapšaubāmi bija pats inteliģentākais boksa treneris, tāpēc bērni no normālām ģimenēm trenējās tieši pie viņa. Rivkins bija pieklājīgs, runāja klusi un labvēlīgi, viņa rīcība aizvien bija saprotama un taisnīga. Tikai reiz, kad viņš padzina no sekcijas divus pusaudžus, kuri pa pašpuiku modei bija ieteto- vējuši savu vārdu starp īkšķi un rādītājpirkstu, viņu sāku- -mā nesaprata ne paši vainīgie, ne pārējie zēni.

-   Ko mēs tādu esam izdarījuši? - puikas taisnojās. - Vai mazums cilvēkiem ir tetovējumi!

Patiešām - Jeijominam uz pleca rēgojās zils izpletnis un burti GKS, Fiļkovam uz vidējā pirksta dižojās rombveida zīmoggredzens ar pa diagonāli iesvītrotiem trīsstūriem un četriem stariem uz visām pusēm un uz plaukstas pamatnes kauliņa - pieci punkti: viens pa vidu un četri stūros. Bori- sovs ar iesauku Zobs lepojās ar veselu bilžu galeriju, kuras centrā bija uz pusmēness sēdošs un ģitāru spēlējošs velns ar uzrakstu: «Kāpēc gan uz Mēness nav šņabja?» Turklāt visi zināja, ka Fiļkovs ir nolauzis savu laiku mazgadīgo kolonijā, bet Zobs bijis zonā ne reizi vien.

-    Kurš pie manis atnācis ar tetovējumiem, tas savu pagātni atstājis aiz muguras, - mierīgi paskaidroja Rivkins. - Tālāk ir tikai godīgs bokss un normāla dzīve. To es visiem mācu. Taču jums prāts nesas gluži uz ko citu, ja jau ir tādas noslieces. Jums ir citi mērķi. Tātad es jums neko nevaru iemācīt.

Pārliecināt Semjonu Grigoijeviču mainīt savas domas nevienam neizdevās, tāpēc puikas pārgāja pie Proškina.

Viktora Proškina vārds reiz bija pazīstams boksa pasaulē, taču slava un alkohols visu sagandēja - tagad viņš bija mūžīgi nervozs izkāmējis cilvēks ar izlaidīgām manierēm.

-    Sist un grūst ir dažādas lietas, - viņš mēdza sacīt. - Klasisks sitiens ir šāds - tieši pa zodu. Nokauta punkts atrodas pašā vidū, svarīgi ir trāpīt. It kā starp citu, viegli, taču pretinieks ir gar zemi. Un nevis atmuguriski, bet uz priekšu. Mācieties, zēniņi, kamēr esmu dzīvs.

-   Nekad nevajag līst kauties, vajag spēlēt teijāteri… Nupat kādu vakaru nāku no dzimšanas dienas, protams, iemetis. Man pretī trīs jefiņi: «Dod rubli!» Ko darīt? Es notēloju sabijušos strādnieciņu un sāku rakņāties pa kabatām, šie redz, ka viss kārtībā, stāv un gaida…

Proškovs rādīja, kā viņš, galvu piešķiebis, rokas pa bikšu kabatām, pēkšņi izdarījis zibenīgu kustību ar labo roku.

- Es - vienam pa zobiem! Tas - no kātiem nost un guļ klusiņām ar ģīmi pret zemi. Šie apstulba, nesaprata, kas notiek. Blenž uz šo, uz mani… Bet es saku: «Piedodiet, puiši, nezinu, kā tas gadījās. Tūlīt atradīšu, man kaut kur bija trīnītis nobēdzināts. Paņemsim pudeli un pasēdēsim kopīgi…» To es tā, lai izsistu šos no sliedēm. Bet pats - otram pa zobiem!

Proškovs piemiedza aci un atkārtoja sitienu. Kalsnā dūre nošvīkstēja gaisā.

-Arī tas novēlās. Bet trešais ņēma kājas pār pleciem. Es kliedzu: «Uz kurieni? Tūlīt atradīšu naudu!» Tā šis klausīsies…

Proškovs trenēja ļoti vienkārši: sadalīja pa pāriem, lai cīnās. Un pēc tam analizēja kritienus. Viņš bieži oda pēc alkohola, kliedza uz audzēkņiem, rupji lamājās, bet reiz pat iesita Vasjam Kuzinam, turklāt ne jau ringā vai ar cimdu, bet ar kailu roku. Vasja jau sen trenējās pēc kandidāta programmas un vispār bija spics čalis, tāpēc aizvainojumu necieta un izaicināja treneri uz ringu. Šis, muļķis, gāja arī, draudēdams pataisīt nekaunīgo skolnieku par kotleti un aizmirsdams mutes ieliktni. Otrajā minūtē Vasja nokautēja bijušo čempionu, turklāt vēl izsita viņam piecus apakšējos zobus. Atguvies un izspļāvis atlūzas, Proškovs paslavēja uzvarētāju un turpmāk izlikās, itin kā nekas nebūtu bijis, bet notikušo nožēlojošais Kuzins organizēja naudas vākšanu protēzei. Jaunais plastmasas tilts, aizsegdams žoklī melnējošo tukšumu, galīgi izbeidza incidentu.

Trešais treneris bija Valerijs Ivanovičs Lapins - plecīgs vīrs vidējā svarā ar klasisku grieķu profilu un mazu daudzkārt lauztu degunu. Viņš vairāk par visu cienīja izturību, ātrumu, prasmi uzņemt un raidīt sitienus. Lapins neieturēja distanci ar audzēkņiem, kā to darīja Rivkins, un arī pārāk nebrāļojās kā Proškovs. Viņam galvenie bija rezultāti: cik pirmās klases sportistu, sporta meistara kandidātu, godalgu ieguvēju un čempionu sagatavots. Neperspektīvos viņš atsijāja, un daudzi no atsijātajiem - centīgi un kārtīgi zēni - atrada mājvietu pie Rivkina.

Treneru dažādība netraucēja viņiem draudzēties un dažas reizes nedēļā salasīties mazā istabiņā aiz sporta zāles. Proškovs aizsūtīja kādu no savējiem pēc degvīna pudeles, desas un kausētajiem sieriņiem, pēc tam bokseri saņēma uzdevumu un strādāja patstāvīgi, bet skolotāji ieslēdzās uz kādām četrdesmit minūtēm vai stundu. Reizēm viņiem piebiedrojās Rogovs - kādreizējais Tihodonskas lepnums, smagsvars, olimpiskais čempions. Bijušais. Milzīgs aizdusas mocīts cilvēks ar deformētu, izplūdušu seju un sarkanām dzīsliņām klātu degunu.

Parasti no treneru istabas pirmais iznāca Rivkins un turpināja nodarbību, viņš nekad neoda pēc alkohola. Reiz viņš piegāja klāt Volodjam, kad tas strādāja pie «bumbiera», kādu bridi pavēroja.

-   Maini stāju! Tā… Ar labo! Vēlreiz ar labo! Vēl! Tagad ar kreiso! Atkal ar kreiso! Vēl! Hm… - Treneris apjucis nogrozīja galvu. - Tu vienādi strādā ikvienā stājā un ar kreiso sit gandrīz tāpat kā ar labo.

-   Ko tas nozīmē? - Volodja jautāja, nezinādams - priecāties vai bēdāties.

-   Tā ir liela priekšrocība. No tevis var iznākt ļoti bīstams cīnītājs, čempions. Tikai daudz jāstrādā…

Kopš tā laika Semjons Grigoijevičs sāka personiski veltīt Volodjam uzmanību - uzvilcis «ķepas», aizveda viņu malā un trenēja sitienu, ienirienu, aizsardzības un sēriju tehniku.

-    Galvenais - nezaudēt tempu, neaiziet aizsardzībā, - viņš atkal un atkal atkārtoja. - Aizsardzība nozīmē zaudējumu. Uz sitienu jāatbild ar sitienu, tikai ar vēl spēcīgāku un precīzāku. Biežāk maini stāju un sit ar negaidītu roku. Aiziet!

Viņš sāka ar kreiso, Volfs panira zem sitiena un taisīja āķi uz sitienam pakļauto labo. Vai arī, piespiedis zodu pie pleca, aizsedzās ar cimdu un raidīja garu taisnu sitienu pāri uzbrūkošajai rokai.

-Asāk! Ātrumu, ienirienu! Tā ir labi…

Sērijas atkārtojās neskaitāmas reizes, puikām šis darbiņš nepatika tā vienmuļības dēļ, taču Volodja juta, ka tas daudz palīdz divcīņā, galvenajā treniņu veidā. Viņš aizvien retāk izlaida sitienus, toties viņa āķi, svingi un aperkoti aizvien biežāk sasniedza mērķi.

Viņš nenogura tik ļoti kā citi un jutās ļoti labi, kaut gan zēni bieži ģērbtuvē žēlojās:

-   Šodien galva dūc, sadauzīta kā bumba.

Volodjam tā gadījās reti - tieši tolaik viņš reizi par visām reizēm saprata boksa - un varbūt ne tikai boksa - jēgu: raidīt pēc iespējas vairāk sitienu un pašam saņemt pēc iespējas mazāk. Tas kļuva par katra treniņa mērķi.

Bokss aizrāva viņu un atvirzīja dzīves perifērijā visu pārējo. Divcīņas azarta, skaudrie plīkšķi, kas radās, cimdiem sasitoties kopā, dobjā neveiksmīgo sitienu skaņa kļuva par galveno; skola, pagalms, ģimene tikai aizpildīja laiku starp treniņiem.

Bac! Bum! Bac!

-   Sēdies, Volf, četri, - sausi nosaka matemātikas skolotāja Ksenija Nikolajevna, raudzīdamās pāri vecmodīgām apaļām brillēm.

Bac! Bum! Bac!

-   Viņi visu zina! - tēvs čukst mātei, domādams, ka Volodja jau guļ. - Visu, katru soli, arī par Johanu… Es neredzu, ka kāds sekotu, varbūt ierīkoti mikrofoni… Varbūt jābrauc kaut kur projām?

Bac! Bum! Bac!

-   Vareni, Volodja, pieci! - smaida Konstantīns Konstantīnovičs. - Tev ir dotības, tikai gaismēnas nepadodas. Atnāc pie manis uz mājām, es pastrādāšu ar tevi individuāli…

Bac! Bum! Bac!

-   Fedja Skvorcovs un viņa drauģelis Žeka aizsūtīti uz darba koloniju, par kaušanos, - pieklusinātā balsī paziņo Saša Pogodins. - Un Maija parkā uzrīkota tvarstīšana, daudzi puiši saņemti ciet…

Bac! Bum! Bac!

-   Apsveicu sakarā ar pārcelšanu sestajā klasē, Volodja. Atnesu tev hanteles un grāmatu par atlētisko vingrošanu. Tā ir mana dāvana tev.

-   Paldies, Aleksandr Ivanovič! Liels paldies.

-   Brek! Laiks. Pēc punktiem atkal uzvarējis Volfs. Vareni. Laiks sākt piedalīties sacensībās.

sjc sļ: *

Reizi nedēļā pēc treniņa iekrita dežūra. Nelielās zāles tīrīšana daudz laika neaizņēma, taču Volodja nesteidzās: tieši šajā laikā nāca pieaugušie - daži cilvēki, kuri trenējās pēc savas programmas. Nepiederošie šajos treniņos netika ielaisti, tāpēc Volodja speciāli paildzināja tīrīšanas laiku, nolienot ar slotu kaut kur maliņā.

īpaši patika vērot Pastuhovu, vēl jaunu, taču pilnīgi plikgalvainu puisi. Klīda baumas, ka bērnībā piedzēries tēvs ieslēdzis viņu tumšā kambarī un ņēmies asināt cirvi, piesolīdams pēc kādas stundas sacirst gabalos. Droši vien draudi bijuši visai reāli - pēc notikušā mati no dēla galvas pazuduši uz visiem laikiem.

-    Es ievēroju, ka tu nekad nesveicinies pirmais. Kopš bērnības esi tik neaudzināts vai arī lepnības gars pārņēmis? Vai tikai neesi sadomājis kļūt par aktieri? Tādus zonā pataisa par «gailēniem». - Viņa šīsdienas partneris Zobs atklāti neieredzēja Pastuhovu.

Viņš vispār neieredzēja tos, kuri atšķīrās no vispārējās pelēkās masas neatkarīgi no tā, vai tas bija labā vai sliktā nozīmē. Ja pa ielu pretim nāca uzkrītoši skaista sieviete, viņš nicinoši starp zobiem novilka: «Kuce!»; ja redzēja piedzērušos cilvēku, tad ilgi gāja nopakaļus un, izraudzījies piemērotu bridi, deva nokautējošu triecienu. Viņš nevarēja ciest neatkarīgus spriedumus, atklāti paustus uzskatus, modernu, izgludinātu apģērbu - ikvienu novirzi no viduvējības. Viņam briesmīgi skauda, ja kāds vairāk pelnīja, bija izglītotāks un gudrāks vai sasniedza labākus rezultātus boksā.

Atšķirībā no nervozā un izlaidīgā Borisova Pastuhovs bija flegmātisks un mazrunīgs. Mierīgs skatiens, pareizi sejas vaibsti, pārliecinošas manieres. Kailā, spīdīgā galva nedarīja viņu neglītu, un, kad uz ekrāniem parādījās amerikāņu vesterns «Septiņi bezbailīgie» ar plikgalvaino Ju- lu Brinneru galvenajā lomā, viņš tika uzskatīts vai par beidzamo modes kliedzienu. Publika viņu mīlēja. Kad viņš iznāca ringā, zāle vispirms trokšņaini noelsās vispārējā jautrībā un tūdaļ norima, sasprindzinādama uzmanību, un, protams, lielākā daļa turēja īkšķi par «plikgalvi». Un pat tādos uzsaucienos kā «Liec lietā pliko!» bija jaušams atbalsts. Ar to visu pietika, lai kļūtu Zobam par dadzi acī. Turklāt Pastuhovs reiz apgabala sacensībās bija viņam nodarījis pāri, atstādams vienīgi pilsētas čempiona titulu.

- Nu ko, māksliniek, varbūt uzliksi ķiveri? - Zobs ar jau nobindēto plaukstu pieskārās Pastuhova galvai. - Ka ar rikošetu kādu neapskādē…

Pastuhovs paliecās atpakaļ un neko neatbildēja, taču viņa acis nelāgi iegailējās.

Pēc minūtes sākās cīņa. Virs ringa sakoncentrējusies spriedze darīja to līdzīgu atbildīgām sacensībām. Daži bokseri, kuri iesildījās, to juta, pārtrauca iesildīšanos un sāka vērot notiekošo. Rivkins kopā ar Lapiņu un Proškovu bija ieslēgušies treneru istabā, un pretinieki bija atstāti savā vaļā. Tikko manāmi palocījušies, viņi metās uz ringa centru un saķērās visīstākajā satvērienā.

Sitieni kļuva aizvien noteiktāki, tie nebira cits aiz cita kā parastā treniņā, bet skaudri trāpīja miesā - par to spēku liecināja gārdzoša stenoņa. Volodja sastinga zāles kaktā, gluži aizmirsis par slotu, - viņš bija apstulbis, raugoties uz sporta zāli pārceltajā īstajā kautiņā. Viņam šķita, ka šis pāris ir nokratījis no sevis kādu īpašu auru, ar kādu bokseri jau tā sevi sevišķi neapgrūtina, un līdz ar to ir izzudusi visa sportiskās cīņas nosacītība. Cimdi zibēja kā milzīgas līdz melnīgsnējumam piebriedušas dūres.

Manāmu pārsvaru neguva ne viens, ne otrs. Bija jūtams, ka abi bokseri prasmes ziņā ir līdzvērtīgi un vienīgais, kam patlaban varētu būt izšķirīga nozīme, ir sportiskais niknums un griba uzvarēt. Tātad - niknums un griba.

Ar katru miesas šūnu Volodja juta abu cīkstoņu gatavību cīnīties līdz pēdējam, līdz skaidrai, visiem redzamai un galīgai uzvarai, kad viens no cīnītājiem guļ bezspēcīgs un nejūtīgs, bet otrs krata uz augšu paceltās dūres virs gulošā ķermeņa.

Bac! Bum! Bac! Pastuhovam laimējās ar veiksmīgu sēriju, un divi sitieni trāpīja mērķī. Zobs ielidoja trosēs, novilka ar cimdu pār seju, ieraudzīja asinis un ierēcās kā zvērs. Kaučuka ieliktnis traucēja saprast vārdus, it kā mutē būtu putra vai izsisti zobi, taču jēga tāpat bija skaidra: - Ar galvu sit, plikpaurainais ķēms! Tūlīt es tev parādīšu!…

Acumirklī, iespiedis rokas starp ceļiem, viņš izrāva no cimdiem notītās dūres.

Pastuhovs tik tikko paguva izdarīt to pašu, un viņi no jauna saķērās, tikai tagad, kad vairs nebija mīksto zirga astru starpliku, sitieni zaudēja atsperīgumu un tos pavadīja baismīga, skaidri sadzirdama kaulu brakšķoņa. Abiem tūdaļ izsprāga asinis, kas šļakatās izšķīda pa visu zāli.

-   Ei, veči, beidziet! - uzsauca Fiļkovs. Viņam bija atstatu izvietotas nekaunīgas acis, plakans deguns ar otrādi izgrieztām nāsīm un uz priekšu izvirzīti žokļi. īsts pitekan- tropa portrets no vēstures mācību grāmatas.

-Vadzi, Koļan, met mieru! Jūs nosist viens otru gribat, vai?

-   Zobs nudien grib, - drūmi pamāja Jerjomins. - Pavei, kāds šim ģīmis…

Bokseri pameta trenēšanos un apstāja ringu. Neviens neriskēja iejaukties - visi bija kā paralizēti no neparastā skata, neprātīgs naids virmoja ap pretiniekiem, ieraudams viņus pasaulē, kuras robežu visi baidījās pārkāpt.

Sejas bija sāpju un naida izķēmotas, acis pielijušas asinīm, rokas sita pēc taustes - kreisā zibenīgi izmērīja attālumu un labā kā raķete izlidoja uz priekšu, dūres, biedinoši krakšķēdamas, sadūrās gaisā. Savijušies ķermeņi iekārās virvēs un izvēlās no ringa, grīļodamies uz mirkli izslējās vertikāli, taču spēka noturēties kājās nebija, un abi saķērušies atkal sabruka uz grīdas, nepārtraucot ārprātīgo cīniņu. Gārdzoša stenoņa un dzīvnieciski rēcieni skanēja pa visu zāli, plaukstu locītavu saites piesūcās asinīm, elkoņi cilājās kā lokomotīves kloķa sviras.

Veldamies viens pāri otram, pretinieki pēkšņi atradās pie Volodjas kājām, un Zobs, acumirklī ar roku sataustījis slotu, rāva to tik stipri, ka Volodjas galva pasitās atpakaļ. Taču viņš no visa spēka ieķērās slotaskātā, ka ne izraut. Zobs lejā baismīgi iebaurojās, stipri parāva - un Volodja ielidoja divu asiņaino ķermeņu masā. Viņš juta, kā Zoba dzelžainie pirksti aizžņaudz viņa kaklu, taču slotu vaļā nelaida. Vienlaikus ar savu sēcienu viņš izdzirdēja Semjona Grigorjeviča kliedzienu un redzēja, kā viņš, strauji aiz matiem atrāvis atpakaļ Zoba galvu, deva viņam īsu un trāpīgu triecienu pa žokli. Zobs sašļuka un novēlās uz sāniem, izmežģīdams roku. Viņa redzokļi lēni pazuda aiz puspievērtajiem plakstiņiem.

To Volodja vairs neredzēja - viņš četrrāpus žigli atvirzījās nostāk. Pietrausās kājās, saķēra ar rokām kaklu. Viņš neizelpojot tvēra pēc gaisa, pēc tam sāka klepot. Treneris, celdams kājās Pastuhovu, paskatījās apkārt. Seši notikušā apstulbināti bokseri stāvēja riņķī kā sālsstabi.

-   Gladiatori, velns viņus rāvis!

Seja trenerim bija piesārtusi un dusmās pārvērsta. Inteliģento Semjonu Grigorjeviču neviens vēl tādu nebija redzējis.

-   Jūs ari esat labie! Vai nevarējāt izšķirt? Vai pasaukt mani? Gaidījāt, ka viens būs līķis?

-   Piedod, Grigoijič! - Lutausainais Zlatkovs vientiesīgi noplātīja rokas. - Kā prāta aptumsums bija uznācis. Itin kā kāds būtu nohipnotizējis…

-   Šo kāds nohipnotizējis! - nočukstēja Fiļkovs. - Padir- sām - tā ari saki. Visi padirsām…

Pastuhovs sēdēja uz soliņa, galvu nokāris uz ceļiem. Viņa ķermeni kratīja spēcīgs drudzis. Asiņainā galva spīdēja kā ar kagoru aplieta Lieldienu ola. Zobs pamatīgā nokautā gulēja garšļaukus uz grīdas, no pavērtās mutes kā pietūkuši mēle rēgojās laukā ieliktnis. Taču Rivkins bija sitis gandrīz bez atvēziena…

-    Ko stāvi? - treneris uzbrēca Volodjam. - Stiep šurp ožamo spirtu!

Pēc dažām sekundēm Zobs sakustējās un atvēra acis.

-   Kurš man laiž virsū? Zarnas izšķetināšu! - Viņš briesmīgi novaikstījās un ar rāvienu pietrūkās sēdus, taču tūdaļ atkal novēlās uz sāniem.

-    Būs dzīvotājs, - atviegloti uzelpodams, noteica Sem- jons Grigoijevičs. - Visi pa mājām. Un tā ka nepļāpātu! Fiļkovs un Volfs pavadīs Pastuhovu.

Dobji skanīgā dušas telpā, kur oda pēc pelējuma, viņi nostādīja no apdullinājuma klusējošo Pastuhovu zem aukstām spēcīgām strūklām. Fiļkovs paplikšķināja Volodjam pa plecu.

-   Tu esi nazis, izglābi Plikgalvi. Ja Zobs būtu dabūjis slotu, Pastuham būtu vāks. Viņš gribēja to nosist, bet ar plikām rokām to nevar izdarīt…

-   Var ari ar plikām rokām, - Jeijomins nepiekrita, ziepēdams muskuļotās kājas. - Mums desantniekos mācīja…

-   Nē-e, - Fiļkovs ietiepīgi papurināja galvu. - Kad speciāli māca, tas ir tas pats, kas iedot ieroci. Kāda starpība - paņēmiens vai nazis? Tāpat, ja spēki ir vienādi, viens otram neko nevar izdarīt. Toties, ja dabū ķieģeli, virvi vai spi- ceni, - cita lieta…

Fiļkovs runāja pārliecinoši, un Volfs atskārta, ka viņš labi pazīst to pasauli, kurā cilvēka dzīvība ir atkarīga no ķieģeļa, cilpas vai kaut kāda nezināma spiceņa.

Pastuhovs, pastāvējis zem dušas, atguvās un, iznācis uz ielas, no pavadoņiem atteicās. Kad dzīvsudraba lampu nedzīvajā gaismā vizošā plikā galva bija iejukusi starp gājējiem, Fiļkovs pastiepa roku.

-   Nu, sveiks, vecīt. Man jāiet te…

-    Man arī, - Volfs sameloja. Viņš nevarēja izskaidrot, kas viņam Fiļkovā šķita pievilcīgs. Varbūt viņa informētība par dīvainām un reizē baisām lietām?

-   Kas tas ir - spicenis?

Fiļkovs nospļāvās.

-   Armatūras gabals, gara nagla, dzelzs lūznis… Ko iedurt vēderā. Noasina kā nākas, vienu galu notin ar lupatu - un gatavs.

-   Kam tad domāts duncis?

-   Par dunča nēsāšanu brīvībā gadus var dabūt. Bet zonā - kur to lai dabū, - Fiļkovs pacietīgi skaidroja. - Toties jebkurā kolonijā notiek «ražošana», tur tādas mantas netrūkst.

-   Par ko tu sēdēji? - Volfs nenoturējās, lai gan saprata, ka tādus jautājumus uzdot neklājas.

Un tiešām - pitekantropa seja pievirzījās pavisam tuvu klāt, plakstiņi samiedzās, dzedrs skatiens kā nespodrs svārpstiņš ieurbās pašā dvēselē. Volodja saskatīja bālu porainu ādu ar daudziem melniem piņņu punktiņiem.

-   Liec aiz auss - bābieši sēž uz daikta! - Sasprēgājušās lūpas bandītiski izšķobījās, atklādamas metāla kronīti. - Es dangāju zonu, tupēju, nolauzu savu laiku, strādāju saimnieka labā… īsi sakot - izcietu sodu.

-   Kāda starpība, kā pasaka… - Volodja apjucis nomurmināja.

-   Kāda starpība? No tā, kā tu pateiksi, tur ir atkaiiga visa tava dzīve. Par lieku vai nepareizu vārdu uz līdzenas vietas kritīsi negodā.

-   Nu labi…

Fiļkovs norima tikpat ātri, kā. bija aizsvilies.

-   Tu, puikiņ, esi pareizais, tikai zaļš vēl. Es tev iemācīšu dzīvot. Ceturtdien paķer līdzi «cimdiņus» un kāto pie manis uz kopuškām.

-   Kāpēc?

-    Mēs ar vietējiem kaujamies. Kopuškas atrodas Na- halovkā, tur visi ir iebraucēji. Vietējie hulīši nāk dauzīt laukus. Bet kas mēs par laukiem? Es jau trīs gadus dzīvoju Tihodonskā. Savācu čaļus, un ļaujam šiem apdirsties. Atnāc, dabūsi izbaudīt īstu kautiņu. Bez virvēm, bez tiesneša, bez gonga… Tur ir īstas briesmas, risks, azarts. Gluži citādi nekā ringā.

Volodja saminstinājās. Līdz viņa ausīm bija nonākušas neskaidras baumas, ka Fiļkovs, Zobs un vēl daži citi bokseri, apvilkuši «cimdiņus», lai nesavainotu rokas, vakaros mēdz iziet ielās, lai pie vientuļiem gājējiem trenētu sitienus. Rivkins par tādiem jokiem uz vietas padzīs no sekcijas. Un, ja miliči notvers, - var arī ietupināt. Nupat Fiļkovs bija piedāvājis kaut ko līdzīgu. «Iepīties šaubīgā lietā» - lūk, to tas nozīmē. Tieši no tā viņu aizvien tika brīdinājis tēvs. Lai gan, skatoties visriņķī, Volodja daudzkārt bija pārliecinājies, ka lielākā daļa vienaudžu un arī vecāku cilvēku dzīvo tikai uz priekšu, nelaužot galvu par to, kādā lietā var iepiņķēties.

-   Ceturtdien es nevaru, mēs ar tēvu ejam uz pirti, - viņš šāva laukā pirmo, kas iekrita prātā. Un, lai gan tā bija tīra patiesība, viņam šķita, ka Fiļkovs viņu izsmies tik jocīga iemesla dēļ.

Taču viņš pret Volodjas teikto izturējās ar dziļu sapratni.

-   Nu tad citu reizi.

Viņi soļoja pa Tihodonskas Brodveju vai vienkārši - Bro- du. Te vakaros bija daudz ļaužu - raksturīga provinces iezīme. Galvenokārt jaunieši, sabraukuši uz šejieni no visas pilsētas. Septiņdesmito gadu vidus, izpriecu ir maz: četri deju laukumi, kāds desmits kinoteātru - un viss. Visur pilns kā piebāzts. Kafejnīcās un restorānos grūti iekļūt, un nav jau arī parastiem cilvēkiem tādas naudas… Atliek vien Brods - ij vietas visiem gana, ij naudas nevajag. Te sarunā randiņus, čupojas, citus aplūko, sevi izrāda, nofraktē skuķus, zem rokas pērk lētu stiprināto vīnu, smejas, ķīvējas, kaujas. Četri kvartāli pa kreisi no Maģistrālā prospekta. Pa labi vairs nav Brods, bet Hapkenštrāse. Un īstais Brods tiem, kas kaut ko saprot, nav vis visi četri kvartāli, bet tikai divi - tieši šeit ļaužu ir ka biezs, trešajā pūlis ir šķidrāks, bet līdz ceturtajam pastāvīgie staigātāji gandrīz nemaz neaiziet.

Brodā vienmēr var sastapt paziņas. Rau, kur soļo Vitja Rozenblits ar kaut kādu resni, priecīgi rāda zobus, māj ar roku. Lūk, Valerijs Ivanovičs Lapins lepni nes savu grieķisko profilu sporta cienītāju ielenkumā. Tur slāj Koļa Šerstobitovs, ar vecāko brāli; pamanījis Volfu, griež ģīmi uz otru pusi.!. Nekas, lai zina, ka viņš pastaigājas spico veču sabiedrībā. •

-   Sveiks…

-   Sveiks…

Fiļkovs nelabprāt sniedz roku plecīgam biezlūpainam puisim. Uz labā vaiga zem acs viņam ir īsa balta rēta.

-   Kā sviežas?

-   Ne sevišķi… Lidotāju skolā neņem, par šoferi ari ne. Es pat Brežņevam aizrakstīju - viss velti. Maksā pensiju četrdesmit re, bet ik reizi no jauna jāpārreģistrējas, dienām ilgi jāsēž rindās. It kā man varētu izaugt jauna acs!

Tikai tagad Volodja virs rētas pamanīja nedzīva stikla mirdzumu.

-Armijā mani neņēma, tagad arī institūtā neņems. Visu mūžu nāksies būt dūzenes uzskaitē un rukāt autobāzē par septiņdesmit re…

-   Nu tad sveiks…

-   Sveiks…

Ļengans rokas spiediens, un viņi dodas tālāk.

-   Te nu bija tas, par ko tu prašņāji, - drūmi caur zobiem novilka Fiļkovs. - Viņa dēļ dabūju zonu dangāt…

-   Tu viņam to aci izsiti?

-   Nu… Vai tad es gribēju? Dzērumā gadījās… - Fiļkovs nospļāvās. - Redzēji? Šis vēl līdz šai dienai gremžas. Bet vai man iet labāk? Četrus gadus nolauzu, pieaugušo kolonijā - pusotra. Lai gan pie mazgadīgajiem ir vēl čābiskāk. Tagad sodāmība visu mūžu ies līdzi. Kas tad man ko priecāties? Es par viņa aci desmitkārt esmu samaksājis…

Volodjam iekšā viss sagriezās, interese par Fiļkovu acumirklī pagaisa. Tumsonīgs lauķis bez cilvēciskām jūtām. Arī kurpes viņam savu mūžu nav tīrītas… Gribējās pagriezties un aiziet, taču bez iemesla bija neērti. Jāaiziet līdz Bro- da galam un jākāpj trolejbusā.

Arī Fiļkovam bija sabojāta oma. Viņi soļoja klusēdami. Volodja pētīja garāmgājējus. Daudz švaukstu no modes izgājušās kļošenēs. Dažam tās vēl papildinātas ar ieloci, kas sākās no ceļa, bet vislielākie āksti tajā bija sašuvuši ko nu kurais - pogas, spožus riņķīšus, zvaniņus. Viens pat pierī- kojis daudzkrāsainas lampiņas no virtenes, nez vai šim baterija pie pautiem piekārta, vai?

Skuķi valkāja īsus bruncīšus, daži - ikriem cieši piegulošus plānus lakādas imitācijas zābakus. Runā, ka tie esot dārgi. Un dabūt arī grūti. Tāpat kā džinsus. Ne jau pāršūtas darba bikses ar spīdīgām uzšuvēm «Texas», bet īstus amerikāņu kovboju džinsus. Viņš tādus būtu sev gribējis, taču Pogodins sacīja, ka pie spekulantiem tādi maksājot ap divi simti.

-   Re, kur Irānis! - Fiļkovs atdzīvojās un rādīja uz melnīgsnēju kalsenu kādus četrdesmit piecus gadus vecu cilvēku. - Viņam Irānā piespriests nāvessods nošaujot, bet šis atmucis pie mums. Tūdaļ iedots dzīvoklis, volga, pieklājīga pensija…

Cilvēks izskatījās visai impozanti - nepārprotami importa tumšas brilles, nevainojami piegulošs uzvalks, balts krekls ar atpogātu apkaklīti, iesirmie mati akurāti apcirpti ezītī. Nosvērtā nesteidzībā viņš nolūkojās apkārtējos. Patiešām bija redzams, ka viņš nav «mūsējais».

-  Viņš te noskata skuķenes, tādas ap sešpadsmit. Ved uz krogu, apdzirda, stiepj pie sevis uz mājām, ļauj izvemties, bāž vannā, mazgā un pēc tam - gultā uz visu nakti. Un nākamajā dienā ved citu… - Fiļkovs jūsmīgi ieķiķinājās. - Kāpēc ne? Ja piķis ir…

Volfs gribēja pajautāt, par ko ārzemnieks dzimtenē ticis notiesāts un kāpēc viņam tik viegla dzīve šeit, taču viņa domas novirzīja skaļa zviedzošu smieklu šalts. Ar elkoņiem atbalstījušies uz svītrotā nožogojuma, divi puiši rūtainos līdz viduklim vaļējos kreklos smējās neatņemdamies.

-   Tu pats to redzēji? - asaras slaucīdams, jautāja viens, un Volodja ievēroja, ka tas nav vis parasts puisis, bet visai pilsētai pazīstamais centra huligānu karalis ar iesauku Kents.

-   Kad es tev saku, - otrs raustījās krampjos. - Līdzās stāvēju…

-   Sveika būšana, Ivan! - Fiļkovs pastiepa Kentam roku kā līdzīgs līdzīgam. Gandrīz kā līdzīgs.

-   Fiļek, tu tūlīt aiz smiekliem pielaidīsi bikses, - noelsās Kents un, lai nomierinātos, dziļi ievilka elpu. - Vai Iru Prīmu pazīsti?

-Nu?

-   Viņu nupat viens čigāns Rūpniecības ielā drāza. Turpat uz saldējuma ratiņiem noliecis. Un pūlis stāv visapkārt un lūr. Rau, Motija arī tur bijis…

Viņš no jauna iespurcās, taču smieklus pārmāca klepus.

-   Un ko šī? - Fiļkovs novīpsnāja.

-    Pie pilnas sajēgas, - histēriski smiedamies, atvēcinā- jās Motija. - Pēc tam nolaida brunčus un aizgāja, itin kā nekas nebūtu noticis. Tikai kāds bija izsaucis kruķus, nākamajā kvartālā viņu saņēma ciet.

Smieklus pārtrauca spējš sauss pliukšķis - Motrja iekaucās un atrāvās no nožogojuma, abām rokām saķēris dibenu.

-   Es tev rādīšu «kruķus»! - Jauns seržants viegli pakratīja saliekamo steku. Melnais uzgalītis biedinoši lēkāja.

-   Ko tu dari?! Tur iekšā ir dzelzs stienis, man āda pušu! - Motrjam balss sāpēs un aizvainojumā drebēja.

-   Nekas, nesēdēsi uz nožogojuma! - seržants noskaldīja un stingri nopētīja visu kompāniju. - Veicīgi pazūdiet, citādi visi dabūsiet!

-   Jau ejam, priekšniek! - Kents veikli paķēra no zemes somu un parāva Motiju aiz elkoņa. - Nestrīdies ar milici! Dzirdēji, ko tev teica? Aši zūdam… - Un, gabaliņu nostāk pagājis, piemetināja: - Ko lecies? Gribi, lai mūs savāc? Vai aizmirsi, ka mums ir manta? - Tad viņš pameta ar aci Fiļko- vam. - Tūdaļ iemetīsim, mums ir pudele. Viena štelle jāaplaista…

Viņi nogriezās ap stūri un iznāca uz vāji apgaismotās Rūpniecības ielas.

-   Tur uz tiem ratiņiem, ja, Motija? - Kents no jauna sapriecājās, taču viņa biedrs norūpējies pavilka bikses uz leju un izlocījies aplūkoja balto dibenu, ko šķērsoja sarkana švīka.

-   Maita! Paskat, ko šis izdarījis!

-   Rāpies uz pleciem, - Kents pēkšņi teica Volodjam un pieliecās. - Dabū glāzi…

Glāze bija paslēpta virs augstām, pamatīgi aizsistām, putekļiem un aplupušu krāsu klātām durvīm. Ja var ticēt mātei, tad tur vajadzēja čumēt un mudžēt bīstamiem mikrobiem. Taču Kentam tas nerūpēja. Viņš veikli atkorķēja «Agdam» pudeli un nepacietīgi iepildīja pirmo porciju.

-Še, rauj iekšā! - Kents pastiepa glāzi Volodjam.

Tas pakāpās atpakaļ.

-   Nē-e… Es nedzeru.

-    Tiešām nedzer? - Kents jautāja Fiļkovam, pastiepdams glāzi viņam.

-   Tiešām. Jauniņš vēl. Dzer tu, man pēc tam bišķīti iepilināsi…

-Vai tu re, cik lepni! Nu, mums jau labāk - vairāk paliks.

Kents un vēl joprojām drūmais Motrja zibenīgi iztukšoja pudeli, Fiļkovs pielika pie lūpām kompānijas pēc.

-   Kas šis tāds ir? - Kents norādīja uz Volodju, it kā tikai nupat būtu viņu pamanījis.

-   Trenējas boksā kopā ar mani, - Fiļkovs paskaidroja un, aizspiedis vienu nāsi, skaļi nošņaucās. - Pareizs puišelis. Tu Zobu pazīsti?

-   Kurējo? No «kiļdjumiešiem», vai?

-   Nūja. Viņš šodien gribēja vienu čali pataisīt aukstu, bet puika nedeva nūju. Tad viņš šo bezmaz vai nožņaudza.

-    Zobs ir mērglis, gatavais velns. Cik tev gadu? Četrpadsmit? Droši vari iet uz štelli - neietupinās. Zināms, ja nebūs slapja lieta.

Kenta miklās lūpas savilkās labsirdīgā smaidā.

-   Džinsus vajag?

-   Kādus džinsus? - Volodja nesaprata.

-   Labus. Un tikai par trīsdesmit.

Kents atvēra somu, parakņājās tajā, izvilkdams te krosa kurpi, te kleitu, te frotē palagu, un beidzot atrada meklēto.

-   Re, skaties! Būs tev kā uzlieti…

-   Man nav naudas… - Volodja tica, lai viņam liktu mieru.

-   Nekas, ņem ciet, vēlāk atnesīsi.

-   Kad «vēlāk»? - iejaucās no aizvainojuma atjēdzies Mot- ija. - Kad pūcei aste ziedēs? Lai bleķo tūlīt. Citādi izdāļāsim visu uz parāda un paši kodīsim pirkstos?

-   Dod šurp, es paņemšu. - Fiļkovs piemērīdams pielika bikses sev klāt. - Rādās, ka derēs. Man gan ir tikai desmitnieks. Pārējo atdošu ceturtdien, kad saņemšu algu.

-   Sarunāts. Vai dvieli nevajag? Vai kleitu?

-   Kāda velna pēc?

-   Uzškinkosi maukai.

-   Iztiks.

-   Tad uz redzi, mums vēl jātiek no visa vaļā. - Kents aši pagrūda viņiem vēsu delnu. - Motrja, fiksi! Pietiek taustīt pakaļu, citādi sadošu pa aci, lai būtu līdzsvars.

Divi ļodzīgi stāvi izzuda krēslā.

-   Mēs ar viņu zonā saskrējāmies, pieaugušo, - Fiļkovs ierunājās. - Viltīgs kā velns. Viņam vienreiz gribēja uztaisīt «tumšo», bet šis uzošņāja. Un apgūlās otrādi - ar galvu kājgalī. Uz spilvena nolika ķieģeli, uz vēdera dēli, īlenu iz- stutēja… Bars kā šim uzkrita, tā atsprāga nost - viens salauza pirkstus, otrs izmežģīja plaukstu, trešais uzšķērda dūri… Nu, kurp dosies?

-   Uz mājām, - Volodja noguris izmocīja. Šodien viņš bija

guvis tik daudz jaunu iespaidu, ka galva gāja uz riņķi.

* * *

Zobs uz sekciju vairs nenāca, bet Pastuhovs uzradās pēc kādām divām nedēļām. Lūpas viņam joprojām nebija sadzijušas. Uz vaigu kauliem un zoda rēgojās dzelteni asinsizplūdumā

Treniņā viņš nepiedalījās, sēdēja un skatījās, pēc nodarbības panāca Volfu uz ielas.

-   Paldies, vecīt, ka izlīdzēji. Ja Zobs būtu dabūjis koku, viņš būtu to man cauri izgrūdis. Tu sabijies?

-   īsti nemaz neaptvēru. Vairāk bail bija sākumā, kamēr skatījos.

Pastuhovs ar pūlēm pasmaidīja.

-   Tā mēdz būt. No malas šķiet briesmīgāk, nekā kad esi tur iekšā. Kur tu dzīvo?

-   Pretī tramvaju depo.

-   Mums ir pa ceļam, es - līdzās hipodromam, rūpnīcas kopuškās. Zini, kur tas ir?

Volodja pamāja.

-   Kas tu rūpnīcā esi?

-   Trešās kategorijas virpotājs, - Pastuhovs saviebās. - Tikai pagaidām… Gribu iestāties institūtā, vakarniekos. Dabūšu papīru - pats varēšu komandēt. Vai arī sēdēt tīrā kabinetā - arī labāk nekā rukāt cehā. Vai tā nav?

-   Tā ir. - Volfs solīdi pamāja ar galvu. Viņam glaimoja, ka lielais sarunājas ar viņu kā ar līdzīgu.

-    Kopuškās nav nekāda dzīvošana, - nopūtās Pastuhovs. - Mūžīgi nav ūdens, atejas aizdambētas, dzeršanas no vienas vietas. Vai jums ir atsevišķs dzīvoklis?

-   Nē, komunālais.

-   Tēvs ir?

-   Ir. Gan tēvs, gan māte. Tēvs strādā namu pārvaldē tur tajos vārtos.

-   Tas ir labi.

No pavārtes atskanēja piedzērušo balsis. Kad viņi bija piegājuši tuvāk, Volodja sadzirdēja vārdus:

-   Gribi būt tīriņš, labāks par mums? Vai par citiem tu nedomā? Rīt arī mums ne jau vairs trīnīti, pat rubli nedos.

-   Sasodītais fricis - pats nedzīvo kā cilvēks un arī citiem neļauj!

-   Liecieties mierā, puiši, es jūs neaiztieku, dzīvoju, kā uzskatu par labāku, - caur nikno murmināšanu izlauzās tēva apjukusi balss.

Volodja metās uz priekšu.

-   Nelien! Kas tev tur pazudis? - aiz muguras pamācīja Pastuhovs. - Lai tie pļēguri paši tiek galā.

-   Dzīvo tā, kā mēs visi! Kā mēs visi! Ja ne - vācies pie saviem fričiem!

Trīs vīri bija piespieduši tēvu pie sienas. Draudīgi rokas vicinādami, viņi mācās virsū, un bija skaidrs, ka viss beigsies ar kautiņu. Tēvs lūkoja tikt projām un noliecās pēc sava čemodāniņa, taču, viņam iegrūda dunku krūtīs un viņš atkal atgāzās pret izdrupušajiem ķieģeļiem.

-   Tēt, iesim mājās! - aiz uztraukuma smalkā balsī iekliedzās Volodja, un vīrišķi apmetās riņķī.

-   Iesim mājās, mājās…

Volodja ieskrējienā nokļuva šaurā loka pašā viducī, parāva tēvu aiz rokas, taču no aizmugures viņu saķēra aiz pleciem un pagriezienā atsvieda atpakaļ.

-   Pazūdi, izdzimteni!

-   Dēliņ, nejaucies iekšā, nevajag! Ej vien, es aiziešu vēlāk. - Tēva balss skanēja svešādi. Viņam sita - vienreiz, otrreiz, trešoreiz… Galva mētājās, un Volodjam šķita, ka mīļais pakausis tūdaļ sašķīdīs pret sienu.

-   Pastuh! Palīgā! Tēvu sit! - viņš izmisīgi iekliedzās, sajuzdamies pilnīgi bezspēcīgs.

Plecīgais stāvs ielidoja pavārtē, plikā galva vizuļoja kā milicijas mašīnas glābējsignāls.

-   Viens! Viens!

Sitiens Pastuhovam bija izstrādāts nevainojami. Divi uzbrucēji aizlidoja katrs uz savu pusi kā notriekti ķegļi, atsitās pret grumbuļaino, piespļaudīto zemi un palika nekustīgi guļam kā zāģu skaidām pildīti izbāžņi. Volfa sirdi pildīja sajūsma. Viņš bija gatavs skūpstīt glābēja kailo pakausi.

Trešais atlēca sāņus un pietupies turēja sev priekšā rokas ar izplestiem pirkstiem.

-   Nu, nu… Ko ārdies? Vai tevi kāds aiztika?

Pastuhovs nelāgi pasmīnēja.

-Aiziet, puika, sadod viņam!

-    Kas? Es? - Volodja neticēja. Sajūsmu nomainīja apmulsums. Viņš nespēja iedomāties, ka varētu tā vienkārši iesist pieaugušam cilvēkam.

-   Nūja, ka tu. Tas taču ir tavs tēvs?

-   Mans gan… bet…

-   Nu tad liec vaļā «divnieku». Ar kreiso pa galvu, ar labo saules pinumā.

Varbūt pavēlošais tonis, kas necieta ierunas, varbūt piemiegto acu ciešais skatiens, varbūt stingrā boksera formula, kas automātiski iedarbināja izstrādāto refleksu, bet varbūt tas viss kopā darīja savu - Volfs spēji paspēra soli uz priekšu.

Un tūdaļ ieraudzīja seju. Tie divi bija bezpersoniski, kaut kādi abstrakti vīrieši bez vecuma un individuālām iezīmēm - shēmas, ienaidnieka simboli, tipiski izbāžņi… Taču šim te bija gan seja, gan vecums, gan iezīmes.

-   Izbeidz, puika, ko stāvi…

Gaļīgs, sviedru lāsītēm noklāts deguns, izspiesta virsdegune, šķidri netīri mati, nokareni vaigi, milzīga vardes mute… Un ne sevišķi pieaudzis - ap divdesmit, Pastuhova vienaudzis… Izvalbītas gaišas acis - tagad tajās jautās bailes, sejai priekšā aizliktas rokas īsiem pirkstiem ar melnas netīrumu svītras ierāmētiem nagiem - it kā viņš grasītos ķert bumbu…

-   Kas tev prātā? Neklausi viņu! Puisīt…

Viņš bija tas, kurš izspļāva «izdzimteni».

-   Divnieks ar pagriezienu! Viens, divi… Aiziet! - pavēlēja Pastuhovs.

Un Volfs paklausīja. Treniņos viņš to bija izpildījis neskaitāmas reizes: māņkustība sejā un piebeidzošais sitiens saules pinumā. Taču tad viņš sita maisu, kur seja un diafragma bija atzīmēta ar baltiem aplīšiem. «Ne vēderā un ne krūtīs,» nemitējās atkārtot Semjons Grigoijevičs. «Tieši pa diafragmu, tad būs simtprocentīgs nokauts…»

Bac! Rokas ar netīrajiem nagiem nespēja atvairīt sitienu, kreisā dūre atsvieda tās katru uz savu pusi, ietriekdamās vaiga kaulā, noklabēja zobi, galva uz mirkli atgāzās atpakaļ, taču tā bija tikai prelūdija. Bac! Labā trāpīja vajadzīgajā punktā - no vardes mutes izšāvās aveņkrāsas mēle, atskanēja gārdziens, ļenganais ķermenis pārlocījās uz pusēm kā spalvu nazītis un smagi nozvēlās saulpuķu čaumalās, sērkociņos un izsmēķos.

-   Normāli, - Pastuhovs noteica. - Un nekādu pēdu. Ja tu nebūtu noraustījies, tad ari bez manis būtu noguldījis visus trīs.

-   Paskat tik…

Heinrihs beidzot paņēma savu čemodāniņu. Deguns viņam bija pārsists, seja notašķīta asinīm.

-   Nebiju domājis, dēliņ, ka tu tā proti kauties… Es to nekad neesmu varējis.

Tēvs noslaucījās ar delnas virspusi, ar riebumu apskatīja uz ādas palikušās sarkanās švīkas, apžūt sākušās kreveles. Vajadzēja notīrīt arī tās, taču otru roku aizņēma instrumentu čemodāniņš - Heinrihs apmulsis pavērsa skatienu no Volodjas uz Pastuhovu.

-   Ko tagad ar viņiem lai iesāk? Varbūt atnest ūdeni? Vai varbūt izsaukt «ātros»?

Pastuhovs paraustīja plecus.

-    Tad jau labāk miličus un uzreiz iekārtoties uz piecpadsmit diennaktīm. Ejiet mājās, jūs te neesat bijuši un neko nezināt. Ko viņi gribēja?

-   Piedzērušies… Aizstāvēja savas tiesības…

Volodja pastiepa tēvam savu kabatlakatu, ne sevišķi spodru.

-   Kas viņi ir?

-   No jaunajiem… Strādāt negrib, lai tikai nāk nauda… Kolīdz kaut kas nav pa prātam, draud, bet tagad - pats redzi - ar dūrēm…

-   Nedzer kopā ar viņiem.

Tēvs ar pūlēm pasmaidīja.

-   Es jau negribēju… Ar to arī viss sākās.

-   Taisīsimies, ka tiekam, kamēr neviena nav.

Pastuhovs pagriezās un pirmais izgāja no pavārtes. Heinrihs, palūkojies uz sakustējušos trijotni, sekoja. Volodja satvēra vinu zem rokas.

-   Vai sāp?

Tēvs saviebās un nenoteikti paraustīja plecus.

-   Nekas, tevi vairs neviens neaiztiks. Vai tiesa, Nikolaj? - Volodja meklēja apstiprinājumu pie Pastuhova, vēl aizvien lolojot siltas jūtas pret viņu.

Taču viņš nevērīgi nosmīkņāja:

-   Kur tu to rāvi? «Neviens neaiztiks!» Kāpēc tu tā domā? Tāpēc vien, ka tev tā gribas?

Volodja jutās kā ar aukstu ūdeni apliets. Viņš apjucis klusēja.

-   Dzīvē ne vienmēr notiek tā, kā tev gribētos. Varbūt viņi jau rīt pat ieradīsies nokārtot rēķinus. Vai pat šodien… Manis līdzās nebūs, tu noraustīsies, tavs tēvs nespēj sevi aizstāvēt… Kāpēc gan lai jūs neaiztiktu?

Susinādams seju ar kabatlakatu, Heinrihs izdvesa nenoteiktu skaņu. Volodja ierāvās sevī. Iznāk, ka viņš bija atklājis savu sirdi, bet Pastuhovs tajā bija iespļāvis. Tā viņam vajadzēja - ko lien pie svešiem!

-   Lai neviens neaiztiktu, ir citādi jāuzvedas. Dūre ir, sist proti, kolīdz rodas mazākais iemesls - pa zobiem! Tad visi baidīsies un nelīdīs klāt. Saprati? - Pastuhovs atkal nosmīkņāja. - Labi, uz redzi. Piekāp pie manis kopuškās, četrdesmit otrā istaba. Man ir «ķepas», ja paķersi līdzi cimdus, padauzīsim.

Viņš pamirkšķināja Volodjam un pielika soli, itin kā nodalīdams savu tālāko ceļu no vecākā un jaunākā Volfa gaitām. Vai ari sevi no viņiem ar viņu neinteresantajām problēmām.

-    Žultains puisis, kaut ari man izlīdzēja. Tāds nelabvēlīgs, - Heinrihs noteica. - Arī izskats kā bandītam. Varbūt tāpēc, ka galva noskūta.

-   Tā nav noskūta, viņam vienkārši nav matu, tie neaug - viņš bērnībā no kaut kā pārbijies.

-   Viņš pārbijies? Droši vien bija no kā. Tu ar viņu draudzējies? - tēvs pajautāja.

-   Nē, mēs kopā trenējamies boksā. Tas ari viss.

Volodja saprata, ka nekādas draudzības nebūs, viņš nekad neiegriezīsies kopuškās līdzās hipodromam, nedauzīs ar «ķepām», neies ar viņu staigāt pa Brodu… Ja nu vienīgi pārmīs kādu vārdu treniņā, pastrādās četrrocīgi pie maisa - ne vairāk. Draudzēties ar Pastuhovu Volodja negribēja.

* * *

Zoba un Pastuha nežēlīgās cīņas turpinājums norisinājās pēc pusotra mēneša.

Treniņš gāja uz beigām, kad zālē gāzelēdamies ienāca Borisovs, kurš nebija rādījies kopš tās neaizmirstamās dienas, - ar kūpošu «belamoru» nicīgi izvaikstītajās lūpās un dziļi bikšu kabatās sabāztām rokām. Sākumā Volodja nosprieda, ka viņš ir piedzēries, - zālē smēķēt bija stingri noliegts un skaidrā prātā neviens kaut ko tādu nebūtu uzdrošinājies - tas bija tāpat kā piegānīt ringu.

Taču Zobs nebija piedzēries. Viņam nopakaļ ievēlās vesels bars «kiļdjumiešu», kādi desmit cilvēki - visi ar naģenēm uz acīm, kūpošiem smēķiem un tādām kā caurulītē sarullētām avīzēm rokā. Tādos tīstokļos, lai nepievērstu uzmanību, Tihodonskas huligāni, dodamies kārtot rēķinus, nēsāja nūjas, uzasinātas vīles, cauruļu atgriezumus, dažkārt pat šautenes ar apgrieztu stobru.

Sitieni cimdam pret cimdu vai pret maisu kļuva aizvien retāki, līdz beidzot apklusa pavisam. Boksa zāles parastajā atmosfērā iejaucās tabakas dūmi, alkohola un sen nemazgātu ķermeņu smaka un bailes. Dūmi un šņabja dvinga plūda no ienācējiem, turpretī bailes radās kaut kur iekšienē. Ielaušanās bija tik izaicinoša un nekaunīga, ka Volodja sajutās pilnīgi neaizsargāts.

«Jāpasauc Semjons Grigoijevičs,» pazibēja glābēja doma. Treneri kopā ar Rogovu bija ieslēgušies savā kaktiņā, līdz durvīm bija kādi desmit soļi…

Atbalstu meklējot, Volodja paraudzījās apkārt. Vienīgi Fiļkovs draudīgi ņirdza zobus, un vēl Jerjomins vērās Zobā ar caururbjošu skatienu. Citu sejās bija lasāms apjukums un bailes. Zlatkovs pētīja cimdus, Tabarins pielaboja saitīti, Vojevodins cītīgi masēja bicepsu. Neviens neuzkliedza, ne- apsauca nekauņas, pat nepauda nosodījumu… Nobālušais Pastuhovs apturēja šūpojošos maisu.

-    Ei tu, plikais pimpi, nāc priekšā! - Borisovs izspļāva papirosu uz grīdas. Viņš apzināti piegānīja ringu, tādējādi izaicinot visus, Rivkinu ieskaitot. Citādi nebūtu uzdrīkstējies nākt šurp, būtu pagaidījis uz ielas. «Zem klajas debess,» - kā mēdza teikt tādos gadījumos.

-   Ātri, citādi būs vēl sūdīgāk.

Kā hipnozē Pastuhovs piegāja klāt. Zobs izvilka rokas no kabatām. Uz labās spīdēja kastete.

Bac! Pār cieši sakniebtajām lūpām parādījās sarkana svītra. Pastuhovs smagi nogāzās uz muguras, dobji atsizdamies pret dēļu grīdu. Sen nespodrināta zābaka purngals ar atvēzienu ietriecās viņam zem ribām. Vienreiz, otrreiz, trešoreiz…

Pārakmeņojušos bokseru vidū izcēlās neapmierināta murdoņa.

-   Izbeidz, Zob! Nojūdzies esi, vai? - aizsmakušā balsī uzsauca Fiļkovs. Jerjomins nikni nolamājās, pat Tabarins piemirsa saitīti un naidīgi raudzījās uz Zobu.

«Kiļdjumieši» ieņēma draudīgas pozas.

-    Stā-ā-ā-āvēt! - bandītiskā intonācijā griezīgi ieaurojās gorillam līdzīgs uzkumpis puisis un, izkratījis no avīzes dzelzs stieni, pielēca klāt Fiļkovam.

-   Nebāzies iekšā, kur nevajag!

-    Kurš bāžas, kur nevajag? - Fiļkovs kā zvērs atņirdza zobus. - Aizveries! Tu mani vēl mācīsi? Es jau zonu dangā- ju, kad tu vēl biksēs čurāji.

-   Tad stāvi mierā un turi muti! - Uzkumpušais nolaida stieni.

Pa to laiku Zobs turpināja sist Pastuhovu. Tas ar cimdiem aizklāja seju. Kailā galva bezpalīdzīgi mētājās no vienas puses uz otru. Pēkšņa impulsa dzīts, Volodja metās uz treneru istabu un sāka dauzīt aizslēgtās durvis.

-Atpakaļ, kucēn, galvu noraušu! - ieaurojās gorillveidī- gais, taču Volfs dauzīja vēl skaļāk.

-   Kas noticis? - Proškovs neapmierināti palūkojās laukā, taču, pametis skatienu zālē, acumirklī novērtēja situāciju un, atcerējies «avu kursanta jaunību, iekliedzās:

-   Glābjas, kas var! Mūsējos sit!

Viņš izskrēja zālē, viņam pakaļ - Lapins un Rivkins, pēdējais, slaucīdams lūpas kabatlakatā, smagi izčāpoja Ro- govs. Treneru parādīšanās nekādu sevišķo iespaidu uz «kiļ- djumiešiem» neatstāja, taču, ieraugot olimpisko čempionu, viņu kareivīgums manāmi noplaka. Un pat pa īstam iekarsušais Zobs pameta savu upuri un pagājās pretī valodu zaudējušajam Rivkinam.

-    Mieru, Grigoijič! - viņš izlaidīgi ierunājās. - Tās ir mūsu darīšanas, nevienam gar tām nav nekādas daļas.

-    Ak tu nelieti! - Trenerim aizrāvās elpa. - Tu atved bandu uz manu zāli, ar kasteti piekauj manu audzēkni un saki, ka tā ir tava darīšana! Es tevi…

-   Mieru, Grigoijič! - Zobs izvirzīja uz priekšu apbruņoto roku.

-   Kamējais tu esi, kuņasbērns? - Rogovs noducināja sulīgā baritonā. Tikko viņa ceļā bija gadījies uzkumpušais puisis, Rags ar plaukstu uzdeva viņam pa skaustu, un puisis nostiepās uz grīdas, izmetis no rokām žēli nodžinkstošo armatūras gabalu.

-    Mēs esam «kiļdjumieši», - jau mierīgākā balsī paskaidroja Zobs.

-    Sūdabrāļi… Pateikšu Raibajam, lai noslīcina jūs kā kaķēnus.

Rogovs piegāja cieši klāt un novilka ar atvērtu plaukstu Zobam pa fizionomiju - tā saimniece ar priekšautu noņem no galda nekaunīgu prusaku, lai vieglāk būtu to nospiest. Zobs sabruka uz ceļiem un apdullis purināja galvu. Milzīgs zābaks trāpīja viņam pa krūtīm un nogāza uz muguras. Roka ar kasteti atkrita sānis. Rogovs piegāja klāt un akurāti uzkāpa uz pirkstiem.

-Ai, sāp!

-   Skaidra lieta, - čempions piekrita. - Kā tad tu domāji?

Viņš izdarīja vairākas kustības, it kā apdzēstu cigareti

vai patiešām nospiestu kaitīgo prusaku. Zobs sāka mētāties un izmisīgi kliegt - Rogovs svēra ne mazāk kā simt trīsdesmit kilogramu.

-  Vitjuša, aizver durvis, - nepievērsdams uzmanību kliedzieniem, čempions palūdza.

Proškovs pagrieza atslēgu.

-    Ko stāvat, sūdabrāļi? - Rogovs bargi pavērsās pret «kiļdjumiešiem». - Dzelžus uz grīdas! Izsmēķus kabatā, cepures nost!

Viņam divreiz nebija jāsaka. Avīžu vīstokļi smagi atsitās pret nodeldētajiem dēļiem. Bez smēķiem un naģenēm «kiļdjumieši» atgādināja nevis vairs draudīgu bandu, bet gan nogrēkojušos bērnunama iemītniekus, kuriem stāv priekšā neizbēgams pēriens.

Rogovs beidzot nokāpa no Zoba rokas. Nepārstādams gaudot, Zobs lūkoja noņemt kasteti, taču piepampušie pirksti neļāva to izdarīt.

-   Tā ja, - pamācoši noteica Rogovs. - Tērauda? Tad būs grūti pārzāģēt. Bet nekas neatliks, citādi jāgriež nost roka.

Toties turpmāk patika uz kastetēm būs pārgājusi - to varu pateikt simtprocentīgi.

-    Puiši, stājieties aplī! - Proškovs pamāja bokseriem.

-   Un mēs arī stāsimies kopā ar jums. Viņi taču gribēja kauties? Nu tad pakausimies…

Apņēmības pilno bokseru loks sakļāvās ap demoralizēto «kiļdjumiešu» bandu.

3. nodaļa

Kramenīca pārdošanai

-    Nu, kā patīk piščiks? - Pogodina skatiens azartiski dzirkstīja. Tā viņš miedza ar aci, kad veda Volfu uz piecstāvu mājas drupām, un arī tad, kad viņi kāpa augšup pa nedrošajām trepēm bez margām, tā ka Volodja maisa drēbes vīstoklī cerēja ieraudzīt vismaz jaunu valteru vai sliktākajā gadījumā - daudz pieredzējušu naganu.

Taču vīstoklī atradās kāša formā izgriezts bieza dēļa gabals, kam augšpusē ar drāti pietīta klāt vara caurulīte ar saplacinātu galu un centimetru no liekuma vietas iegrieztu atveri aizdedzināšanai. Rupjš, primitīvs pašdarinājums. Iespaidu neglāba arī svaigi melnais krāsojums un stūrainajā rokturī ievīlētās slīpās rievas.

-    Kas nu tā par pistoli… - Volodja neslēpa vilšanos.

-   Parasta kramenīca…

-   Un kas par to? Vai zini, kā bliež? Sētai cauri, Toļiks savām acīm redzējis. Un nemaksā kvartu, bet trinīti.

-   Kāda no tās jēga? Kamēr sadabū, kamēr aizdedzina…

-   Var iemanīties. Vajadzības gadījumā atlec nost, izrauj stroķi, pieliek kastīti pie degļa: «Nenāc klāt!» Bet sērkociņš tur jau gatavs, uzšvirkstina - un viss.

-   Un viss! - Volfs viņu mēdīja. - Izprovēsim? Vai tas verķis ir pielādēts?

-   Kā tad. Morozs iebēra pulveri un ielika gultņa lodīti.

Starp šķembām un sadauzītu ķieģeļu drazām šur tur mētājās lētā stiprinātā vīna pudeles. Volodja pacēla astoņsimt- gramīgu «bumbu» ar prastu etiķeti «Vermuts stiprais», nostatīja stūrī, atkāpās kādus trīs metrus un ar tukšu roku notēmēja.

-   Tu vai es?

-   Labāk tu, - aši sacīja Pogodins un pagāja maliņā.

Volfs paņēma šaujamo, pavērsa pret mērķi. Caurulīte

gandrīz aizsedza pudeli, tēmēklis bija gaužām primitīvs. Biezais rokturis slikti iegūla delnā, asie stūri griezās ādā. Caur tukšu loga aili iespīdēja slīpi saules stari, tajos virmoja ķieģeļu putekļi. Netālu no mērķa pudeles melnēja sacietējuši cilvēka ekskrementi. Laiks piebremzēja skrējienu, iestājās kapa klusums, šķita, ka ausīs būtu sabāzta vate.

Volfs nošvirkstināja ar kastīti gar sērkociņa galviņu - skaņa bija tāda, it kā kāds ar naglu skrāpētu stiklu, taču sērkociņš neaizdegās. Viņš nošvirkstināja vēlreiz… Apziņa savādi sadalījās divās daļās: viņš it kā skatījās no malas, kā gaišmatains puišelis, spītīgi pastiepis uz priekšu apakšlūpu, cenšas iedarbināt bīstamu rotaļlietu. Sērkociņš atkal neaizdegās. «Pamēģināšu vēlreiz un metīšu mieru,» Volfs ar atvieglojumu nodomāja.

Tomēr trešais mēģinājums vainagojās panākumiem. Ar sausu sprakšķi izšāvās dzeltena liesma, ļoti gribējās aizmiegt acis un, sargājot seju, novērsties. Taču tad tēmēklis izkustēsies… Cieši sakniebis lūpas un samiedzis acis, zēns centās noturēt stobra līniju etiķetes baltajā kvadrātiņā. Sērkociņš nodzisa, taču nekas nenotika. Pirmā vēlēšanās bija - ieskatīties caurulītē, vai tur viss ir kārtībā. Taču viņš kā sastindzis turpināja stāvēt iepriekšējā pozā.

-   Vai tiešām pielādēta? - Volfs saspringti vaicāja.

Kā atbildot uz viņa jautājumu, kramenīca spēcīgi noraustījās, atskanēja blīkšķis, rikošeta spindzoņa, viss ietinās zili melnos dūmos.

-  Velns! - izbailēs iekliedzās Saša. - Aizlidoja garām, nosvilpa pie pašas auss…

Ar otru apziņas pusi Volodja redzēja pats sevi guļam ar sašķaidītu seju mēslos un ķieģeļu lauskās.

Pudele bija palikusi neskarta. Svaigs robs ķieģeļu sienā rēgojās kādu pusmetru pa kreisi.

-   Tas daikts vēl piedevām šķībi bliež, - Volfs noteica. Delnas viņam bija sasvīdušas, sirds dauzījās. - Par tādu arī rubli būtu žēl atdot.

-   Kā tad! - Pogodins viņu atbalstīja. - Nezinu, kā būtu ar sētu, bet man bezmaz vai izgāja cauri. Turklāt, kamēr šāviens ies vaļā, mums jau galvas būs nost.

-   Kāpēc tad tu to slavēji?

-   Ne jau es, es tikai atkārtoju, ko teica Toļans. Viņš to cēla vai debesīs.

-   Lai tad viņš to ņem. Nes to draņķi atpakaļ.

-   Rīt aiznesīšu, patlaban visviens Moroza nav. Paglabā līdz rītam pie sevis - man mājās ir vecāki, kur es to grūdīšu?

-   Un es?

-   Paslēp kopējā gaitenī vai pieliekamajā. Kas tur šo redzēs?

-   Lai notiek…

Volfs pabāza kramenīcu zem krekla, aizlika aiz bikšu siksnas un piespieda ar elkoni, lai nekrīt laukā. Izgājuši no grausta, viņi sadūrās ar kaimiņmāju puišeļiem.

-   Sveiks, Vācieti! - uzsauca Ļoša Soņins.

-   Sveiks…

Kad iesauku izrunāja bez naida vai ņirgāšanās, Volfs nereaģēja. Citādi būtu jākaujas ar visiem pēc kārtas.

-   Vai jūs nupat šaudījāt? - Puikas pienāca tuvāk. - Ar ko?

-   Skaidra lieta, ka mēs, - lepni atsaucās Pogodins. - Re, skatieties!

Viņš parāva uz augšu Volodjas kreklu. Volfs gan uzreiz novilka to atpakaļ, taču puikas paguva saskatīt melno koku un spīdīgo vara caurulīti.

-   Vova, parādi, - palūdza Soņins, taču Volfs aši pagāja garām kā kurlmēms.

-    Kāpēc pateici? - viņš dusmīgi noprasīja Pogodinam, kad abi bija pagājuši kādus pārdesmit metrus.

-   Kas tur sevišķs? Gribēju palepoties. Vairāk cienīs…

-   Jo mazāk leposies, jo būs labāk, - Volfs noskaldīja un neatvadījies gāja uz mājām.

Šaujamo Volodja nolēma atdot glabāšanā Vitjam Rozen- blitam - viņš dzīvoja divatā ar māti, kura nebāza degunu ne dēla darīšanās, ne sava dzīvokļa kaktos.

Taču, iegājis garajā aplupušajā gaitenī, viņš saprata, ka šis nav piemērots brīdis iecerētā plāna īstenošanai: oda pēc piedeguma, bet virtuvē trakoja skandāls.

-   Tu, vecā žīdene, cik reižu neesmu teikusi, lai tu neaizņem manu riņķi! - pilnā rīklē auroja tante Nadja Karava- jeva. Viņai bija sažuvusi ļauna neveiksminieces seja. - Es tavus niķus pazīstu! Kad vads pārdega, tu žņaudzies, neiedevi trīnīti. Visi sameta, bet tu izbrauci sveikā.

-   Es iedevu vēl pirms tevis! - kliedza pretī Faina Grigoijevna, taču ne tik skaļi un naidīgi, tā ka uzreiz bija redzams - viņai nepietiks rakstura, lai uzveiktu Karavaje- vu. Faina Grigorjevna bija pilnīga sieviete ar gremojošas govs acīm. Viņa aizvien staigāja ar papīra rullīšiem matos, saplēstā rītakleitā un caurās čībās, par ko tīrīgā Līziņa viņu nosodīja un pat grasījās uzdāvināt - kādreiz, kad būs nauda, - gan čības, gan rītakleitu. Taču plīts riņķi bija kopēji.

-   Tev viss ir kopējs, lai tikai varētu ievilkt kaut ko, kas pieder citiem! Visu plīti nocūkojusi, sasodītā žīdene! - juzdama, ka uzvara nav tālu, Nadja gānījās. Pelēkā seja bija piesārtusi - šādas ķildas acīm redzami sagādāja viņai prieku.

Taču tad, nespēdama vairs izturēt, Fainu Grigoijevnu metās aizstāvēt Līziņa, kura parasti ieņēma neitrālu pozīciju.

-   Ko aurē, muļķe! - viņa iesaucās, ar atvēzienu nomezdama nazi uz izbalējušās, sagraizītās vaskadrānas. - Neesi vēl atžilbusi kopš vakardienas? Domāja tu slepus dzer, tad neviens to neredz? Rau, pilna soma pudeļu! Plīts riņķi ir visiem kopēji!

Rakstura ziņā Līziņa neatpalika no Karavajevas, un tā uzreiz pārmetās uz bīstamāko pretinieci.

-   Skat vien - vācietene aizstāv žīdeni! - Nadja iesprauda rokas sānos un indīgi nosmaidīja, atklādama bojātos zobus. - Karā jūs šāvāt viņus nost, bet tagadiņ dzerat no vienas krūzes? Vienā maisā bāžami maitas!

Izdzirdējis pēdējo frāzi, no istabas izsprāga Heinrihs. Vienās trenūzenēs, basām kājām, pārgrieztu seju un izvalbītām acīm. Volodja nekad nebija redzējis tēvu šādā izskatā.

-   Kurš šāva? - viņš iekliedzās nelabā balsī. - Es šāvu? Un kur ir tavs tēvs un brālis Stepans? Vai viņi nestrādāja policijā? Vai tie nebija viņi, kas Čūsku gravā ar ložmetējiem noguldīja tūkstošiem cilvēku? Par ko tad viņus tribunāls pakāra?

Iestājās skanīgs klusums. Nenoņēmusi nosmulēto priekšautu, Nadja izmetās no virtuves, aizcirta savas durvis, aizgrieza atslēgu. Komunālajās kaujās tik skaidras un acīm redzamas uzvaras vēl nebija bijis.

-   Kā tu to zini, Heinrih? - izbrīnījusies vaicāja Līziņa.

Tēvs drebošām rokām ielēja no krāna ūdeni, vienā rāvienā izdzēra glāzi.

-   Cilvēki pastāstīja, - viņš atbildēja, pamazām nomierinādamies. - Cilvēki visu atceras. Bet šitie… Savus melnos darbus nogrūž uz citiem… Nelieši!

Faina Grigoijevna iedzēra sirds pilienus un, gāzelēdamās kā pīle, aizgāja uz savu istabu. Volodja nolēma netraucēt Vitju un paslēpa šaujamo zem sava matrača.

Vakarā negaidot atbrauca tēvocis Johans. Līziņa uz ātru roku sacepa kartupeļus ar desu, atvēra kaut ko no ieskābētajiem krājumiem, uzklāja uz galda stērķelēto galdautu, uzlika svētku traukus. Neatkarīgi no skābējumu daudzuma galds viņai aizvien izskatījās svinīgs.

Vakariņu laikā Heinrihs pastāstīja draugam par skandālu virtuvē.

»

-   Nav nekāds brīnums, - viesis konstatēja. - Svešā vidē tevi allaž uzskatīs par fašistu un slepkavu. Es tieši braucu uz kongresu, kārtējo reizi aicinu tevi: brauc līdzi. Iesaisties mūsu cīņā - tas nāks par labu tev un tavai ģimenei.

-   Tu atkal velc veco meldiņu, - nogurušā balsī atsaucās Heinrihs. - Kāds tam sakars ar tautību? Tā ir tikai iemesls, iegansts. Pirms pāris dienām mani līdz asinīm piekāva trīs mūsu atslēdznieki, saukāja par frici… Taču, ja es plēstu no večiņām trinīšus un katru dienu dzertu kopā ar viņiem, tad būtu labākais draugs. Tad tautību neviens ij nepieminētu.

-   Tā, tā! - Tēvocis Johans saausījās kā seters, kurš sajutis medījumu. - Tātad tevi piekāva, tu noslaucījies, pāridarītāji triumfē, rāda uz tevi ar pirkstiem, un viss ir labākajā kārtībā? Tu esi ar to mierā?

-   Viņi netriumfe. - Heinrihs smagi nopūtās. - Viens guļ slimnīcā, viens aizgāja no darba, bet tas, kurš ir palicis, iet man apkārt ar līkumu. - Un, atbildot uz Johana mēmo jautājumu, paskaidroja: - Volodja piesteidzās īstajā brīdī ar paziņu - tāds plikgalvains, būdīgs, izskatās pēc bandīta - kurš katrs nobītos. Viņš tūdaļ nolika divus gar zemi, bet trešo Volodja pārmācīja. Es nobrīnījos vien - ar vienu sitienu notrieca no kājām tā, ka šis nespēja piecelties. Tā ka man ir uzticams aizstāvis!

Tēvocis Johans sāji pamāja.

-   Par ko tu priecājies! Par to, ka tavs dēls draudzējas ar bandītiem un ir iemācījies notriekt gar zemi cilvēkus? Šāda taciņa ved taisnā ceļā uz cietumu. Aizsargāties jāprot civilizēti, aizstāvot nacionālo pašapziņu un cīnoties par savu valsti. Vāciešu valstisko autonomiju, kur valdīs kārtība un tavam dēlam nenāksies pārkāpt likumus. - Tad vērsās pie Volodjas: - Kāpēc tu saejies ar bandītiem? Vai zini, ar ko tas var beigties?

-   Viņš nav nekāds bandīts! - Volodja atcirta. - Tēvam vienkārši nepatika, ka viņam ir plika galva.

Kad vakariņas gāja uz beigām, gaitenī atskanēja divi zvani.

-   Pie mums, - Heinrihs teica. - Līziņ, atver! Varbūt kaut kur notikusi avārija…

Taču istabā ienāca iecirkņa pilnvarotais tēvocis Koļa Lopuhovs. Sasveicinājies viņš uzreiz pagriezās pret Volodju, kurš bija nosvīdis gluži slapjš.

-   Nu, kur tava pistole? Ātri dod šurp!

-   Pistole? - piesardzīgi pārvaicāja tēvocis Johans.

-   Kas nu par pistoli, - Heinrihs mierīgi ierunājās. - Nekādas pistoles nav. Bija tikai runas par to. Ko tikai puikas nesapļāpā… Viņi nesaprot, ka vārds nav zvirbulis…

Taču Lopuhovs klusēdams raudzījās uz Volfu jaunāko, tas klusēdams, kā hipnozē piegāja pie gultas un izvilka no matrača apakšas kramenīcu. Līziņa izbrīnā iesaucās, Hein- riham atkārās žoklis, tēvocis Johans pavērsa pētošu skatienu no Volodjas uz viņa vecākiem, pēc tam uz iecirkņa pilnvaroto, tad atpakaļ uz Volodju.

-   Tās nav tukšas runas, tie nav vārdi! - Lopuhovs izteiksmīgi pasvārstīja šaujamo rokā, paostīja stobru. - Tas ir Kriminālkodeksa pants - nelikumīga ieroča glabāšana. Turklāt ar to nesen ir šauts.

Līziņa bezspēkā noslīga uz ķeblīša. Juzdams, ka šoreiz patiesi ir iekūlies ķezā, Volodja sajuta nekaunības pieplūdumu.

-   Mani neviens nevar iesēdināt! - viņš pārliecināti paziņoja. - Man vēl nav četrpadsmit gadu.

-   Re, kā? - Lopuhovs pameta asu skatienu. - Kas tev to samācīja?

-   Kents samācīja.

-   Kas? - Heinrihs izdvesa.

-   Kents. Ivans vārdā.

-   Tu pazīsti Kentu? - Lopuhovs iesvilpās un atbīdīja pakausī formas cepuri. - Un ko vēl?

-   Motiju. Un Fiļkovu…

-   Kas tie tādi? - Līziņa nočukstēja. - Mēs viņus nekad neesam redzējuši… Vai ne, Heinrih?

-   Viņi ir krimināli elementi, - iecirkņa pilnvarotais paskaidroja. - Noziedznieki. Nebiju domājis, ka jūsu dēls ar viņiem pinas, - par agru vēl. Un vispār… Tagad nāksies tikt skaidrībā.

Viņš iebāza šaujamo planšetē, izņēma no tās protokola veidlapu un sāka aizpildīt tukšās ailes.

-    Parakstieties! - Viņš pastiepa protokolu Heinriham. - Rīt atnāksiet pie manis uz nodaļu, divdesmit otrais kabinets. Desmitos.

Kad durvis aiz iecirkņa pilnvarotā bija aizvērušās, arī tēvocis Johans posās projām.

-   Piedod, Heinrih, es nevaru pie tevis palikt. Tu zini manu situāciju - kurā katrā brīdī var noorganizēt provokāciju un iesēdināt mani cietumā. Kad ienāca milicis, es nodomāju, ka tas ir noticis. Taču man izskatās, ka zēns atrodas uz slikta ceļa. Viņš ir aizgājis pa nepareizo taciņu. Ne pa to, pa kuru pieklātos iet vācietim patriotam. Tas ir ļoti bēdīgi, Heinrih. Un ļoti slikti. Tā ir arī tava vaina.

-   Pagaidi, Johan, es tagad neko nespēju aptvert! - Heinrihs saviebās un ar saspringto pirkstu galiem berzēja deniņus. - Paliec pie mums, tev nekas nedraud. No rīta aprunāsimies…

-   Es nevaru. Man uzticēts pārāk svarīgs uzdevums, lai es tagad riskētu. Un pārāk daudz cilvēku ir atkarīgi no manis. Ja sadomāsi mums pievienoties, atradīsi mani viesnīcā. Visticamāk, būšu «Kaukāzā».

-   Es… Es pievienošos jums.

Heinrihs pārstāja berzēt deniņus, tikai spēcīgi tos saspieda, it kā cenzdamies remdēt pulsējošās sāpes.

-   Es braukšu uz kongresu kopā ar tevi.

-    Beidzot tu esi izšķīries! - Johans piegāja pie drauga, cieši apskāva, piespieda sev klāt. - Tu visu esi sapratis. Tas ir vareni! Tā ir vienīgā iespēja tev un tavai ģimenei. Vienīgā! Arī Valdemaram tā būs labāk, mēs spēsim viņu pasargāt. Vajadzības gadījumā var sacelt brēku, ka ar dēla palīdzību cenšas izrēķināties ar vācu atbrīvošanās kustības aktīvistu.

-   Nē! - Heinrihs strauji atsvabinājās. - Valdemars tur nedrīkst tikt iejaukts - tas ir mans nosacījums. Strikts nosacījums!

Tēva tēraudcietais skatiens atgādināja izklupienā uzbrukumam pašautu šķēpa durkli.

-   Kā gribi, draudziņ. Rīt septiņos vakarā gaidīšu tevi stacijā pie kasēm.

Kad Johans aizgāja, Heinrihs noslīga uz dīvāna, saķēra ar rokām galvu un ilgi sēdēja nepakustēdamies. Līziņa nosēdās līdzās, apņēma vīra plecus.

-   Kāpēc? Tu taču allaž esi turējies nomaļus…

-   Tā būs labāk, - neskanīgi atbildēja Heinrihs. - Visu mūžu paslēpes nevar spēlēt.

Volodja apjauta, ka notiek kaut kas nelabojams un tas ir saistīts ar viņu. Kļuva sāpīgi un baisi ap sirdi, kaklā sakāpa kamols. Viņš izgāja augstajā, dobji atbalsojošā, pēc urīna smirdošajā tualetē un, parāvis skalojamajai kastei piekārtās ķēdes smago fajansa rokturiti, ūdenim skaļi tekot, balsī ieraudājās. Viņš rāva ūdeni vairākas reizes, taču kaste pildījās lēni, turklāt pie durvīm sāka klauvēt vienkājai- nais invalīds Fomičovs, tāpēc izraudāties tā arī neizdevās. Nomazgājies viņš atgriezās istabā, palīda zem segas un sapņoja, ka viņam reiz būs vieta, kur palikt vienam, - kaut vai tāda tualete, tikai pašam sava, nevis komunāla, jo cilvēkam reizēm ir nepieciešams būt vienatnē ar sevi, bet biezi apdzīvotā dzīvoklī tas nekādi nav iespējams.

Gaidīdams liktenīgo brīdi - pulksten desmitus nākamajā dienā -, viņš gulēja slikti, viņu mocīja trauksmaini, baismi un pretīgi sapņi. Par spīti nesenajai bravūrai, viņš saprata, ka bez cietumiem ir arī darba kolonijas nepilngadīgajiem, tāpēc ir pilnīgi iespējams, ka rīt viņu nosūtīs tieši uz turieni…

Taču no rīta viss atrisinājās pavisam brīnišķīgi, nevajadzēja pat iet uz miliciju - tēvs devās projām agri un, kad pārnāca, pavēstīja, ka visu nokārtojis un pirmajā reizē viņam ir piedots. Volodja sajuta pret tēvu mīlestības un mai- gurna uzplūdu, apķērās viņam ap kaklu un paslēpa seju pie krūtīm kā agrā bērnībā. Bet manāmi apbēdinātais Heinrihs glaudīja dēla pakausi, smagi nopūtās un beidzot teica:

- Nepieļauj kļūdas, dēliņ. Iegaumē - viņi to vien gaida…

Vakarā viņš aizgāja uz staciju, neļaudams sevi pavadīt. Naktī pamodies, Volodja dzirdēja, ka māte apspiesti elso spilvenā.

Gatavības apliecībā viņam bija tikai trīs piecnieki: fizkultūrā, militārajā mācībā un vācu valodā. Pēdējais bija visvērtīgākais - Klaudija Ivanovna uzskatīja, ka atbilstoši visaugstākajai atzīmei priekšmetu zina vienīgi viņa. Arī trijnieku nebija daudz - zīmēšana, ķīmija un ģeogrāfija. Viņa izlaidumam rezultāts tika uzskatīts par samērā labu.

Skolas beigšanas laikā Volodju cienīja gan skolēni, gan mikrorajona puikas. Tam par iemeslu, protams, bija nevis labās sekmes mācībās, bet gan panākumi kautiņos, kuros viņš kopš astotās klases iesaistījās ar lielu dedzību. Piespļaudītajā pavārtē Pastuhova vadībā izpildītais «divnieks» Volfa personības veidošanā deva vairāk nekā visi boksa zālē pavadītie gadi. Tas spēku un sitiena tehniku saistīja nevis ar atsperīgo treniņa maisu vai tiesneša piešķirtajiem punktiem, bet gan ar bailēm pretinieka ieplestajās acis, viņa ķermeņa mīksto padevību, refleksīvi izšaujošos mēli, īsi sakot - ar īstu uzvaru, kuru nepiešķir tiesnešu kolēģija, bet kura tiek ņemta ar paša rokām bez jelkādas starpniecības.

Pēc pirmā piedzīvojuma viņš vairākkārt gāja pie Fiļkova uz kopuškām un kāvās tumšos klajumos rinda pret rindu vai divatā trijatā pret pieciem sešiem. Skaitliskais pārsvars allaž bija piedzērušos vai nopīpējušos piekasīgo nekauņu pusē, jo viņi bija kautiņu iniciatori, taču precīzie un spēcīgie bokseru sitieni kompensēja šo priekšrocību. Turklāt izrādījās, ka nokautēto biedru bēdīgais piemērs acumirklī atvēsina pārējo dedzību un viņi, negaidot atžilbuši, pamet kaujas lauku.

Fiļkovs vairākkārt piedāvāja sitiena trenēšanai izmantot nejaušus garāmgājējus, taču Volodja kategoriski atteicās. Viņš arī negribēja kauties Kenta pusē pret «kiļdjumie- šiem», lai gan atrunai izgudroja ticamu iemeslu.

Devītajā klasē Volfs sāka aplidot Simonovu, aizšķērsojot ceļu Vaļam Romašovam no desmitās «b». Viņš skaitījās kriminālām aprindām tuvu stāvošs un pinās ar «miesnieku» bandu, skolas puikas baidījās no viņa kā no uguns. Reiz pēc ballītes pie skolas durvīm pienāca kāds desmits nūjām un ķēdēm bruņotu nepārprotamu huligānu. Kompāniju «diriģēja» vairākkārt sodītais Bullēns. Viņš stāvēja vidū, sabāzis rokas kabatās, šķobīdams bezzobaino muti un spļaudams saulpuķu sēklu čaulas uz bažīgi gar sienmali lavoša- mies skolēniem. Romašovs turējās nomaļus, it kā viņam gar notiekošo nebūtu nekādas daļas, tikai viņa lūpās vijās noslēpumaini triumfējošs smaids.

Visi zināja, ka «miesnieki» bija ieradušies sist Vācieti, arī viņš to zināja, taču nebija kur sprukt. Lai gan Saša Pogodins ieteica izspiest tualetē stiklu, pa ugunsdzēsēju trepēm nokāpt tumšajā pagalmā un no turienes pāri sētai jozt uz mājām, Volfs tam nepiekrita - pārāk sarežģīti, nav teikts, ka aizlaidīsies, un, ja arī izmuks, visviens notvers.

Samērā mierīgi Volodja izgāja no skolas - cīņu pieredze palīdzēja uzveikt bailes. Viņš zināja: ja neatkausies, tad aizbēgs - nosist jau nenositīs -, sliktākajā gadījumā saņems pāris belzienu, taču tā bija pierasta lieta.

- Sveiks, Vācieti! - uzbudināti iesaucās Romašovs un nenoturējies pameta skatienu uz Bullēnu, sak, vai tas ir sapratis signālu. Tas signālu bija uztvēris, un izrādes gaidās nostāk stāvošie skolēni saprata - viss noris pēc parastā scenārija: tūlīt Bullēns pasauks Volfu pie malas, visdrīzāk, patumšajā un tukšajā pagalmā, pārējie aizvilksies nopakaļ un piedauzīs nolemto upuri. Pogodins pēcāk stāstīja, ka viņam pat šermuļi skrējuši pār kauliem.

Taču Volfs pats gāja Bullēnam klāt.

-   Paklau, vecais, iedod uzsmēķēt, - viņš teica, palēkādams it kā aiz aukstuma.

-   Ko? - Bullēns apstulbis iepleta acis.

-   Uzsmēķēt…

Asa rokas kustība, dūre noslīdēja gar neskūto zodu, kauliņi trāpīja tieši nokauta punktā, un Bullēns kā ļengans maiss sabruka uz priekšu, tieši Volfam zem kājām. Viņš piesardzīgi atlēca nost.

-    Kas tad šim? - Volfs neizpratnē apjautājās nākamajam - rudam zaļoksnim ar plaukstas locītavai apmestu vītu cilpu, kas kalpoja, lai nūja tās galā neslīdētu laukā no sasvīdušās plaukstas. - Slims, vai?

-   Hm… - Tas nesaprata vai nepaguva aptvert notiekošo un bezjēdzīgi blenza nekustīgajā barveža ķermenī.

Volfs atkal izdarīja asu kustību un atkal trāpīja veiksmīgi - rudais nozvēlās līdzās Bullēnam. Vai nu tāpēc, ka viņi nekrita augšpēdu, kā parasti kautiņos, vai tāpēc, ka notiekošais nesaskanēja ar ierasto līdzīgu spēlīšu scenāriju, pārējie kā transā lūkojās uz savu biedru ķermeņiem un nekādi nesaistīja tos ar mierīgi stāvošo Volfu.

-   Te nu bija… - Volodja brīnīdamies paplēta rokas deguna priekšā kārnam puisim ar ļaunu seju, kurš klusi žvadzināja ķēdi trīcošā dūrē. - Varbūt jāizsauc «ātrie»?

Šoreiz viņš kļūdījās un trāpīja pa vaiga kaulu. Kārnais izdarīja puspagriezienu un, krītot aizķerdams ar ķēdi kādu no savējiem, nogāzās uz muguras. Izrāde bija beigusies. Volfs metās uz priekšu. Sitiens! Sitiens! Vēl viens!

Divi nokrita, viens sametās kāsī, saķerdams salauzto degunu, pārējie, aizmirsuši ķēdes un nūjas, metās bēgt. Ātri, taču ne pārlieku steidzīgi Volfs devās uz otru pusi; izgājis caur pagalmu, iznira līkā ieliņā ar sasistiem lukturiem un atgriezās atpakaļ, no tumsas vērodams tālāko notikumu gaitu. Notikuma vietā jau izrīkoja direktore, un viņas skaļā balss bija dzirdama visā apkaimē.

-   Ja tie nav mūsējie - steidzami izsauciet miličus! Skatieties - nūjas, ķēdes… Kurš viņus te atsaucis?

- Nejēdzība! - unisonā uztraucās Pinkičs. - Viņi te cits citu apsitīs, bet kauna traips gulsies uz visu skolu.

Sajēgu atguvušais Bullēns kopā ar saviem nelaimes biedriem negaidīja miličus, un visi, grīļodamies, asinis slaucīdami un lādēdamies, aizvilkās uz krastmalas pusi. Dīkdieņi izklīda. Volfs tumsā saskatīja Romašova stāvu un pa otru pusi gāja viņam nopakaļ.

No rīta skola dūca kā satrauktu bišu strops. Nostāsti par Vācieša varoņdarbu ceļoja no mutes mutē, papildinoties ar aizvien jaunām detaļām un sīkumiem. Romašova bēdīgais izskats - viņš ieradās tikai uz trešo stundu viss vienos zilumos un punos - apstiprināja šo stāstu patiesumu. Pēc stundām pie skolas pienāca Fiļkovs ar drauģeļiem, kuri pēc skata maz atšķīrās no «miesniekiem». Volfs viņiem piebiedrojās, un visi veselu stundu stāstīja anekdotes un smējās, spļaudami sev zem kājām un gaidoši lūkodamies apkārt. Šī pati kompānija sagaidīja Volodju vēl dažas dienas, taču ieinteresētā puse neizrādīja vēlēšanos revanšēties.

Beidzot skolu, Volodja bija sasniedzis simt astoņdesmit trīs centimetru garumu un svēra astoņdesmit kilogramu. Pēdējos gados viņš pastiprināti nodarbojās ar atlētisko vingrošanu un tagad varēja lepoties ar vareniem muskuļu kalniem. Rivkinam tas nepatika, viņš uzskatīja, ka lieka muskulatūra mazina sitiena asumu, taču Volodja izpildīja kandidāta normas un atzina, ka boksā ir sasniedzis savu virsotni. Varētu, protams, iet vēl tālāk, tikai - kāpēc? Tagad viņš bija par sevi pārliecināts, baudīja cieņu vienaudžu, kā arī pieaugušu vīriešu vidū, un huligāni nekad neprasīja viņam piesmēķēt.

Grāmatas ar spēka vingrojumu kompleksiem viņam dāvināja Aleksandrs Ivanovičs, taču devītajā klasē viņu draudzība beidzās, turklāt gluži negaidot - tēvs satika viņus Revolūcijas parkā un sarīkoja komjaunatnes darbiniekam pamatīgu skandālu.

-   Es taču teicu, lai jūs atstājat manu dēlu mierā! - Heinrihs kliedza, kā gailēns mākdamies virsū Aleksandram Iva- novičam.

Aleksandrs Ivanovičs bija jaunāks, garāks un manāmi spēcīgāks, taču nezin kāpēc samulsa un pie katra uzbrukuma soli atkāpās, apjukumā kaut ko pusbalsī murminādams, tā ka Volodjas ausis sasniedza vienīgi attaisnošanās intonācijas. Beigu beigās Aleksandrs Ivanovičs atmeta ar roku, pamāja Volodjam un neatskatīdamies aizgāja.

-   Kas noticis? - Volodja jautāja. - Tu viņu pazīsti? Un kas tev pret viņu ir iebilstams? Labs cilvēks.

-   Viņi visi ir labi! - Heinrihs nervozi noraustīja kaklu. Skriemeļi nokrakšķēja. - Kad guļ!

Nekādus paskaidrojumus viņš nesniedza, tikai kopš tā laika Volodja Aleksandru Ivanoviču netika redzējis.

Heinrihs vairs nestrādāja dzīvokļu ekspluatācijas kantori - beidzamo gadu viņš bija brigadieris rajona namu pārvaldes avārijas brigādē un, kā pats paskaidroja, tika savā ziņā pielīdzināts vietējai varai: izpildkomitejai, komunālās saimniecības un citiem rajona dienestiem. Apstiprinājums viņa vārdiem bija tas, ka viņi dabūja jaunu dzīvokli - atsevišķu divistabu dzīvokli tikko uzcelta nama piektajā stāvā Bogatjanova nogāzē. Tā skaitījās liela veiksme. Kad viņi vācās laukā no komunālā dzīvokļa, Faina Grigoijevna Ro- zenblita labā nozīmē apskauda viņus un raudāja tāpēc, ka zaudēja brīnišķīgus kaimiņus. Nadja Karavajeva nomāku- šos vaigu grieza zobus un pusbalsī lādēja sasodīto vāciešu dzimumu.

Gandrīz tūlīt pēc izlaiduma vakara Volfs saņēma pavēsti iesaukšanai armijā. Atvadas bija vienkāršas - Līza izcepa cūkas cepeti, pagatavoja dažādus salātus, Heinrihs nopirka pudeli degvīna un pudeli portvīna, ciemos uzaicināja Vitju Rozenblitu ar māti, Pogodinu, Fiļkovu un Katju Simonovu ar draudzeni, taču meitenes nezin kāpēc neatnāca.

-   Kāpēc tēvocis Johans neatbrauca? - Volodja pēkšņi atcerējās. - Viņš sen nav rādījies.

-   Daudz darīšanu, - drūmi noteica tēvs. - Braucieni bez sava gala. Viņam nav laika.

Gaļu notiesāja samērā ātri, arī alkohols gāja uz beigām. Volodja dzēra limonādi, viņš vispār nebija radis pie iedzeršanām. Garastāvoklis bija slikts - varbūt tāpēc, ka neatnāca Katja, varbūt tāpēc, ka priekšā stāvēja šķiršanās no ierastas pasaules un dzīvesveida. Divi neziņas pilni gadi biedēja…

-    Rausties, zēniņ? - Fiļkovs izrādījās negaidīti gaišredzīgs. Viņš bija atnesis līdzi pudeli vīna un, neradis kompāniju, viens pats to arī iztukšojis. - Kādā pulkā dienēsi?

-   Laikam desantniekos…

-   Vai dzirdēji, ko Jerjomins stāstīja par armiju? - Sa- miedzis acis, Fiļkovs uzlika Volfam roku uz pleca. - Sākumā jārakā, kamēr esi jaunais, pēcāk varēsi atvilkt elpu. Tur ir tāds likums - ja tev ko pavēl, saki «Tieši tā!». Vēlāk vari to arī nepildīt - kad sāks meklēties pakaļ, gan jau kaut ko sagudrosi. Ko viņi tev izdarīs? Dienesta laiks iet uz priekšu…

-    Es stāšos mašīnbūvniekos, - Vitja dalījās savās iecerēs. Armijā viņu neņēma nepareizas vielmaiņas dēļ, bet, kā ar trijniekiem atestātā viņš gatavojās iestāties institūtā, to Volodja nesaprata.

-   Es iešu uz juristiem, - norūpējies stāstīja Pogodins. - Ja izkritīšu, mani arī paraus armijā.

-   Cik jums burvīgs dzīvoklis! - Nebeidza jūsmot Faina Grigoijevna. Viņai mugurā bija saburzīta kleita un kājās vecmodīgas noputējušas kurpes. - Sava vannas istaba un tualete, un virtuve… Es kaut ko tādu nekad nepiedzīvošu.

-   Pagājuši drīzāk tie divi gadi! - Līza saskuma. - Kaut tikai neaizsūtītu uz Afganistānu…

Heinrihs sakoda ciešāk zobus.

-   Vajadzēja paņemt vēl degvīnu…

Rozenblits un Pogodins izgāja uz balkona, atskanēja smiekli, uzvēdīja tabakas dūmi, tad lejā uz ietves ar troksni saplīsa pudele. Fiļkovs arī iznāca laukā.

-    Kurš meta? - viņš jautāja tādā tonī, ka jautrība uz balkona acumirklī aprāvās.

-   Es… - Smaids Pogodina sejā saspringa.

-   Kāpēc? - tajā pašā tonī vaicāja Fiļkovs.

Saša paraustīja plecus.

-   Nezinu. Tāpat vien…

-Vai par to nepadomāji, ka tu aiziesi, bet cilvēkiem te jādzīvo? - Fiļkovs pavērsa pret vaininieku sarepējušu pirkstu.

-   Tiešām nepadomāju…

-   Tad domā un tā vairs nedari.

Vienpadsmitos viesi sāka izklīst. Priekštelpā Fiļkovs pamāja, lai Volfs viņam seko.

-   Iziešu pastaigāties, - Volodja pateica vecākiem un nopakaļ Fiļkovam izmetās uz kāpnēm.

Patlaban, lai cik tas bija dīvaini, viņš pret pitekantro- pam līdzīgo puisi juta kaut ko līdzīgu draudzībai. Tāpēc, ka, neskaitot vecākus, viņš vienīgais izrādīja interesi par viņa, Volfa, problēmām.

-   Kurp tu gribi iet? - Volodja painteresējās.

Fiļkovs pa paradumam nospļāvās.

-   Pie vecenes, saprotams. Tu taču vēl esi zēns? Vai tad tāds var iet armijā?

-   Kas par veceni? - tas nāca tik negaidīti, ka Volodja pat neiebilda, lai gan viņa šāvakara plānos līdzīgi piedzīvojumi neietilpa.

-   Gluži parasta. Tev jau nav jāprecas. Caurums ir - un pietiek… Jāpaņem tikai butele.

Skvērā iepretim valsts bankai līdzās akmens lauvām mīņājās nevīžīga paskata vecenes ar lielām somām. Fiļkovs par trīnīti nopirka puslitru paštecinātā, izņēmis korķi, paostīja un, atzinīgi pamājis ar galvu, ieņēma krietnu malku.

-   Br-r-r, vareni iet pie sirds. Būs kādi septiņdesmit grādi…

-   Vai aizdot glāzīti? - tirgotāja ar ierastu kustību ieslidināja roku somā. - Tikai divdesmit kapeiku. Tomēr labāk nekā no kakliņa…

7

-   Nevajag, mēs te nedzersim, - Fiļkovs nokāsējās. - Atrodi mums labāk skuķus.

-   Ko nu skuķus… Viņķelis ir, kandža ari, tukšās pudeles vācam. Tā ir visa mūsu darīšana.

-   Un tu pati?

Krunkainā seja ar asarojošām acīm un sāņus lūkojošos degunu nekādas emocijas nepauda.

-   Es esmu veča…

Fiļkovs ierāva vēlreiz, atkal nokāsējās un pagriezās pret Volfu.

-   Dzi, vai večas nedrātējas?

-   Ejam, Fiļa! - Volodja vilka biedru projām. - Šķiet, ka tu esi pāršāvis pār strīpu…

-   Viss ir štokos! Kandža iedeva pa dullo. Šās tur ber klāt tabaku, piejauc kaļķus… Iesim uz autobusu - nav jau tālu, bet negribas iet kājām, lai kruķi nepiesienas… Gribi ieraut drosmei?

-   Negribu. Varbūt labāk iesim mājās?

-   Ko nu mels! Mauķele mūs gaida. Tā nedrīkst.

Fiļkovs vēlreiz pielika pudeli pie mutes, skaļi atraugājās. Volfs nodomāja - ja viņam pie mutes pieliktu sērkociņu, no tās izšautos liesma.

-   Tu taču agrāk nedzēri…

-   Un kā vēl! Vai domā, ka es skaidrā prātā tam muda- kam ar nazi iebraucu acī? Pēc zonas atmetu. Viņi ņem uzskaitē un var aizsūtīt atpakaļ. Un vēl bokss… Grigorjičs uzreiz patriektu. Nespēsi jau ari palēkāt ringā uz pohām, un sitiens neizdosies…

-   Kāpēc tad tagad?

-    Kāpēc, kāpēc… Kruķi mani jau ir aizmirsuši - ko gribu, to daru. Un kāda velna pēc man bokss? Par čempiņu vairs netikšu, par treneri arī ne… Tātad piķi iesist nav perspektīvas… Grigoijičs, zināms, ir vecis uz goda, taču nav man ne tēvs, ne tēvocis. Iešu projām no viņa.

Viņi bija atbraukuši Centrāltirgus rajonā, pašā Tihodon- skas viducī, kur gar tramvaja sliedēm slējās senas, pirms revolūcijas celtas mājas. Iegāja pēc atejas smirdošā pagalmā, uzkāpa pa dzelzs trepēm, Fiļkovs piedauzīja pie durvīm, apsistām ar satrupējušu vaskadrānu. No daudzajām šķirbām spraucās laukā pelēka vate.

Nograbēja ķēde, uzvēdīja nabadzība un bezcerība. Uz sliekšņa parādījās sieviete rītakleitā, viņas seju Volfs pret gaismu nevarēja saskatīt.

-   Kas tur ir, Nadja? - no telpas iekšienes atskanēja aiz- lūzusi vecīga balss. - Nedomā tikai kaut kur aizvilkties. Pašam ir karstumi, ja nu jāsauc «ātrie»?

-   Ko viņi tik vēlu vazājas! - sašuta cita vecīga balss. - Ne dienā, ne naktī nav miera!

-   Ak tas esi tu, Fiļok! - Izrādījās, ka sievietei ir zema, nopīpēta balss. - Ko iedzert atnesi?

-  Aha, - Fiļkovs izvilka no azotes pudeli. - Te tāda lieta, Nadjuha… Draugs rīt aiziet armijā, vajag viņam iedot.

-   Kuram katram ja sāks dot, nāksies gultu pielabot. Ko uzkost atradīsies?

Dzīvoklī ieraudājās bērns.

-   Vajag, Nadjuha, viņš ne reizes vēl nav noprovējis. Ja nu aizsūta pie afgāņiem? Nomiegs puiku, un šis tā arī neuzzinās, kas ir sievišķis.

-   Labs ir, nāciet iekšā! - Sieviete pakāpās pie malas. - Ja tādas tās lietas… Tikai man ir reizes. Vai šis nenobīsies?

-   Blēņas, tam čalim ir iekšas.

Volodja pagriezās un skrēja lejā pa trepēm.

-   Uz kurieni? - Fiļkovs metās pakaļ.

-   Pudeli atstāj! - no muguras uzsauca Nadja.

Uz ielas Fiļkovs viņu panāca.

-   Ko aizlaidies? Noraustījies, vai?

-   Kāpēc noraustījos? Pretīgi! - atcirta Volfs.

-   Tā tikai sākumā liekas - kad aizkļūsi līdz vāverītei, viss būs pa pirmo. Bet tava darīšana. Žēl tikai, ka vakars pagalam. Vai gribi kādam purnu uzdauzīt?

-    Lai armijas vietā nokļūtu cietumā? - Volodja drūmi pamāja. - To tu labi izdomāji!

-   Ko tu āksties! - Draugs bija pārsteigs. - Tur jau tas āķis, ka kara komisariātam ar kruķiem ir vienošanās - jauniesaucamos neņemt. Šodien tu vari izdarīt jebko - nekas par to nebūs.

-   Tā jau nu jebko!

-   Nu gandrīz… Galvenais - nevienu nenolaist no kājas. Bet pa purnu sadot vari gluži nesodīti. Vai tev neviena ienaidnieka nav?

Volfs padomāja. Viņam tiešām nebija tādu ienaidnieku, kuriem civilās dzīves beidzamajā naktī gribētos sadot pa ģīmi. Ja nu vienīgi Pinks Pinkičs…

-   Kā tu to zini? Tu taču neesi dienējis.

-   Kas par to? Man viens čoms stāstīja. Šie ar draugu paņēmuši priekšā vienu veceni - draugam bijusi pavēste kabatā. Viņš nonācis armijā, bet čoms - zonā. Kā tad būs?

Volfs ievilka elpu.

-   Man nav kam sadot pa purnu. Iesim katrs uz savām mājām. No vecākiem atvadīšos… Miegs arī nāk.

Fiļkovs nopūtās.

-   Žēl. Tāds gadījums nāk priekšā reizi dzīvē. Nu - uz redzi…

-          [1] [5] *

Apgabala iesaukšanas punktā valdīja juceklis un organizēta nekārtība. Bezgalīgas stāšanās un sasauksmes, te trūkstoši, te lieki cilvēki, gan pazudušas, gan atkal atradušās personīgās lietas… Iesaucamo vidū daudzi bija piedzērušies - daži auroja dziesmas, daži gulēja, piestutējušies kur pagadās, daži apstulbuši sēdēja uz soliņiem vai tieši zemē, neizpratnē raudzīdamies apkārt.

Ap dienas vidu neatžilbušos savilka nelielā izmīdītā puķu dobē aiz līdzenas eglīšu rindas. Tādu bija salasījies ap divdesmit cilvēku - viņi kluknēja, stulbi blenzdami sev zem kājām, tajā brīdī ierūcās laistāmās mašīnas motors. Auksta strūkla trāpīja pašā alkohola nirvānā slīgstošā pulciņa vi-

dū. Atskanēja kliedzieni un lamas - amorfā ķermeņu masa pēkšņi ieguva atsperīgumu un līšus sāka aši izklīst, puiši aizsedza galvu rokām, veldamies centās pēc iespējas drīzāk pamest piespiedu peldes zonu.

Tie, kuri netika pakļauti improvizētajai dušai, drūzmējās apkārt un smējās no visas sirds. Kad eksekūcija bija beigusies, dobē parādījās milzīga auguma praporščiks ar sarkanu seju un raksturīgi dzīslotu degunu.

-   Nu, padomju armijas cerība, atguvāties? Marš žāvēties - un pēc pusstundas lai jau raktu grāvi aiz kazarmām! Citādi bez sāls apēdīšu!

Viņš runāja bargi, taču bez naida, it kā baidītu kārtības labad. Ar vienu roku viņš viegli pacēla aiz apkakles viskuslāko no iesaucamajiem un pastūma uz tuvumā stāvošā seržanta pusi.

-   Vaņa, aizved viņus un parādi, kur ir lāpstas.

Pēc tam, vērsdamies pie visiem, strikti pavēstīja:

-   Kam ir noslēpts šņabis, nekavējoties atdot pavēlniecībai! Iegaumējiet - jūs jau esat kareivji, pie niecīgākā pārkāpuma tiksiet nodoti tribunālam.

-   Bet konjaks? - ieprasījās maza auguma rudmatains puikiņš ar viltīgām acīm. - Es tāpat vien pajautāju…

-    Es tevi tāpat vien aizsūtīšu uz Afganistānu, - it kā nekas nebūtu noticis, piedraudēja praporščiks. Un mierīgā balsī piebilda: - Ejiet uz laukumu, «pircēji» atbraukuši.

-   Mēs jau ejam! - Rudmatis palēkdamies aizmetās pa saplaisājušo asfalta celiņu.

-   Kurp tu tā steidzies? - Volfs viņu panāca.

-   Noriebies, es jau trīs dienas te tupu. Labāk lai ir skaidrība. Un, kad stāda ierindā, - tas nozīmē, ka vāc kadrus labam pulkam.

-   Kā tā?

-   Celtniecības bataljonā ņem kuru katru, kājniekos - pēc papīriem, nemaz neskatoties. Izsauc pēc uzvārda, un - uz priekšu. Bet labiem pulkiem katru apskata. Tāpēc stāda ierindā.

-   Kāds ir «labs» pulks?

-   Skaidra lieta - kāds… Kur nav jāraujas pušu, kur mazāks risks un labāk baro. Arī laiks ir no svara. Ja nokļūsi flotē - trīs gadus dabūsi nolauzt. Tā ka - pieliec soli.

Par priekšā stāvošās atlases svarīgumu liecināja tas, ka ierindā stāšanos vadīja pats iesaukšanas punkta priekšnieks - apaļīgs apakšpulkvedis ar stipri dzeroša blēža seju. Rudmati viņš ierindai tuvu nelaida - tur stāvēja gara auguma un, kā Volfam šķita, simpātiski puiši. Tādu bija tikai kādi pāris desmiti, un Volfam viņu vidū vieta atradās.

Tad ieradās kapteinis pirmklasīgi piegulošā mundierī ar rudzpuķzilām zīmotnēm - «VDK karaspēks,» kāds ierindā nočukstēja -, stingri vērodams, nogāja gar ierindu, ielūkojās katram sejā un lika pagriezt muguru.

-   Labs materiāls, ir izvēle, - goddevīgi čukstēja it kā līdzās, taču tomēr iepakaļ soļojošais apakšpulkvedis.

-   Paskatīsimies, - nevērīgi atbildēja kapteinis. Gara auguma, platiem pleciem un simetriskiem sejas vaibstiem, viņš atgādināja aktieri, kurš tēlo armijas cilvēka lomu.

-   Kas tev tas? Kārpa? - «Pircējs» nevērīgi parāva augšup zodu būdīgam lauku lempim.

-   Nē, dzimumzīmīte…

-   Kāda starpība… Laukā no ierindas!

-   Un kāpēc tev deguns nošķiebts sānis? Laukā!

-   Un tev - acis kā ķīnietim! Vai tas, jūsuprāt, ir slāvu tips?

Skaistais kapteinis pagriezās pret apakšpulkvedi. Tas

nolaida galvu, kā atzīdams savu vainu.

-   Šim te zobi bojāti… Laukā no ierindas!

-   Šis der… Šis arī… Tu - laukā! Tu paliec…

No diviem desmitiem kandidātu viņš izraudzījās piecus, to skaitā arī Volfu. Atlasītos aizveda pie štāba, pierakstīja uzvārdus un lika gaidīt.

-   Tev gan veicas! - ar skaudību balsī novilka nez no kurienes uzradies rudmatis. - Kremļa pulks, godasardzes rota! Stāvēsi pie mauzoleja, pirmšķirīgs rijamais, virsnieka formas tērps, atvaļinājums… Pasaka!

Bija karsts, Volfs apsēdās ēnā pie ieejas štābā un aizvēra acis. Dzīve bija ieguvusi noteiktību, un tas priecēja. Pēkšņi telpas iekšienē atskanēja troksnis. Volfs sasprindzināja dzirdi.

-   Te nu bija jūsu izvēle! - saērcināti runāja, gandrīz kliedza kapteinis. - Vienam vectēvs bijis tiesāts, otram tante dzīvojusi okupētajā zonā, bet šis vispār… Varējāt vēl amerikāni man piespēlēt!

Apakšpulkvedis klusi taisnojās, tad iznāca laukā un lika Volfam un vēl diviem gaidīt nākamo «pircēju».

Taču kara dienests acīm redzami nevarēja atrast Volfam vietu. Zemūdenēm viņš nederēja garā auguma dēļ, par ko ļoti nopriecājās, arī snaiperiem un radistiem traucēja gabarīti. Tika meklēts pavārs, taču viņš neprata gatavot, bija vajadzīgs pūtējs orķestrī… Par spīti ierakstam personīgajā lietā, desantniekos viņu neaicināja, un viņš saprata, ka iepriekšējai sadalei pa armijas daļām nav nekādas nozīmes.

Pret vakaru visu zinošo rudmati paņēma tankistos. Viņš bija apmierināts: nevajadzēs staigāt kājām, un braukt - arī drošībā!

Nākamajā dienā beidzot atlasīja cilvēkus desantam, lika stāties visiem, kas augumā nav mazāki par simt astoņdesmit. Stāšanos atkal vadīja apakšpulkvedis, taču Volfu viņš ierindā nelaida, un tas, ārkārtīgi izbrīnīts, nostājās maliņā. Kalsns majors ar desantnieka zīmotnēm pavēlēja kandidātiem novilkt kreklu, atsperīgā solī nogāja gar rindu.

-   Divus soļus uz priekšu! Tu arī! Un tu… Nē, paliec uz vietas. Tu. Un tu… Cik tu sver? N-jā…

Viņš strauji pagriezās pret iesaukšanas punkta priekšnieku.

-   Kādus vārguļus jūs te piedāvājat!

-   Es viņus netaisu! - nervozi atbildēja apakšpulkvedis. Pret desantnieku viņš neizturējās tik goddevīgi kā pret VDK armijas kapteini. - Kādi ir, tādus piedāvāju!

Nejauši majora skatiens krita uz līdz jostasvietai kailo Volfu.

-   Kādi ir, jūs sakāt? Un kas ir šis? Kāpēc šo te nerādāt? Droši vien taupāt robežsargiem? - un, neklausīdamies atbildē, pavēlēja: - Iesaucamais, pie manis! Kā uzvārds? Sportists? Kategorija ir? Svešvalodu proti? Pat pārvaldi? Kāpēc tad stāvi maliņā kā no laivas izmests?

Apakšpulkvedis kaut ko iečukstēja viņam ausī, taču majors atmeta ar roku:

-   Mūsu pavēle to tieši neaizliedz. Lai domā daļā. Toties, ja es nepaņemšu vajadzīgo skaitu vai savākšu vārguļus, - man galvu noraus. Volf, ierindā!

Volodja nostājās ierindā un tika iekļauts tās komandas sastāvā, kas devās uz visslepenāko karaspēka daļu valstī. Tiesa, tajā brīdī ne viņš, ne viņam līdzās stāvošie puiši to nenojauta.

Otrā dala

VIRS ZEMES NU LIDINĀS PADOMJU «SPECS»…

1. nodaļa

Ar spēku pret spēku

Visi uzskatīja, ka ir tikuši ieskaitīti gaisa karaspēkā. Dienēšanas vietā viņus nogādāja ar lidmašīnu - astoņu stundu lidojums caur trijām laika joslām. Pavadošie virsnieki - majors un leitnants - runāja maz, toties abi seržanti labprāt stāstīja par kaujas mācībām, nakts lēcieniem un tamlīdzīgu priekšā stāvošā dienesta atribūtiku, ar to visnotaļ apstiprinot jauniesaukto minējumus.

Transporta An nolaidās plašā, labi aprīkotā lidlaukā, kas šķita kā svešķermenis pa pusei tuksnesīgajā Vidusāzijas ainavā. Balta saule baltās debesīs, pelēcīgi rūsgana saplaisājusi zeme, ar asiem krūmājiem un cietu ložņājošu zāli apauguši pauguri, gandrīz pilnīgs ēnas trūkums. Dedzinošo dienas svelmi nomainīja manāms naksnīgs vēsums. Vietas nosaukums bija Rohi safed - Baltās smiltis.

Taču armijas pilsētiņa izskatījās tāda pati kā tūkstošiem citu, izkaisītu pa visu valsts teritoriju: zaļi dzelzs vārti ar sarkanām zvaigznēm, augsts betona žogs, garas pelēkas kazarmas, ugunīs un šāvienos liesmojoša triecienzona, asfaltēti celiņi, daži ar kaļķiem nobalsināti koki, stadions, katlumāja, attālāk - dažas piecstāvu mājas pastāvīgajam sastāvam, skola, bērnudārzs, pasta nodaļa. Te bija pat neliela oranžērija, ko ar īpašu lepnumu rādīja leitnants no politnodaļas, kurš iepazīstināja jaunuļus ar armijas daļu. No jebkuras vietas bija redzami «krokodili» - mācību lēcieniem domāti torņi.

Divus mēnešus no visas valsts kopā savāktie jauniesauktie tika turēti atsevišķi no vecajiem kareivjiem, un viņiem notika jaunkareivju mācības: reglaments, politnodar- bības, vispārējie fiziskie treniņi, šaušanas un ierindas mācība, kā arī izpletņlēkšanas teorija.

Ne visi jaunie kareivji bija sportisti: pietiekami bija garu, labi barotu lubraku - pusfabrikātu, kā viņus dēvēja vada komandiera vietnieks fiziskās sagatavotības jautājumos.

-    Desantnieks stāv trīs galvas augstāk par parasto kareivi, bet jums jākļūst desmit galvas tiesu pārākiem par desantnieku, - mīklaini skaidroja seržants ar apaļu seju un tukliem vaigiem. Tā kā uz visu armijas daļas kareivju un virsnieku formas tērpa dižojās spārni un izpletnis - visiem labi pazīstamā GKS emblēma, nebija skaidrs, ko viņš ar to gribēja pateikt. Taču jautāt negribējās - seržants izturējās vēsi, gandrīz naidīgi un ar savu izskatu vien izraisīja antipātijas.

Viņš atgādināja grauzēju, kas piebāzis pilnus vaigus ar zagtiem graudiem. Viņam katrā ziņā būtu piešķirta iesauka Kāmis, taču viņa īstais uzvārds - Čuvaks [6] - pats par sevi tika uztverts kā iesauka un izraisīja zobgalības un jautrību. Tāpēc vada komandiera vietnieks pieprasīja, lai viņu uzrunā anonīmi - «biedrs seržants».

Patlaban, staigādams šurpu turpu stadionā nostādītās jaunkareivju ierindas priekšā, viņš jutās kā pilnīgs situācijas noteicējs.

-   Pēc astoņiem mēnešiem pie mums gaidāma inspektoru pārbaude, visa brigāde tai pastiprināti gatavojas, tā ka arī jums jāparāda labi rezultāti. Un es to panākšu. Kurš nespēs kļūt par cilvēku, tas noliks karoti. Uzmanību! Uz priekšu skriešus - marš!

Desmitiem speciāli lēcieniem domātu - ar siksnām ap potītēm - zābaku sāka dimdināt izdedžiem klāto celiņu. Viens aplis, otrs, trešais, ceturtais…

-   Bez pavēles neapstāties! - nokliedza seržants, dedzīgi palēkdamies uz skrejceļa apmales. Viņš neskaitīja apļus, un arī pašiem skrējējiem drīz vien sajuka skaits. Tas vairs nebija skrējiens - tā bija mīņāšanās gandrīz uz vietas. Drīz jauniesauktie sāks krist gar zemi.

Seržants precīzi noteica to brīdi.

-   Uzmanību, beidzamais aplis! Man pakaļ! - Seržants aizmetās pa priekšu stipri izstiepušamies grupai. - Kuru panākšu, tas būs beigts!

Viņš skrēja kā lūsi vajājošs vilks un kādus piecdesmit metrus pirms finiša patiešām panāca izmisīgi elsojošo Pašu Lisenkovu, palēcās un ar abām kājām notrieca viņu zemē. Arī pats nenoturējās, nokrita līdzās, taču tūdaļ pielēca kājās, panāca un nolika gar zemi vēl divus.

-   Pīppauze piecas minūtes! - viņš apmierināti nokomandēja. Un, kad jauniesauktie bezspēkā saļima zālē, augstprātīgi pastaigājās starp viņiem, kāpdams pāri piesardzīgi pievilktajām kājām. - Nu, zaļknābji, mēle pār plecu?

-   Nebūt nē! - braši atsaucās Volfs. Viņš tiešām gandrīz nebija piekusis un domāja, ka tāda atbilde būs jaunākajam komandierim pa prātam. Taču izrādījās, ka bija kļūdījies.

-   Ak tā? Tad nav ko gulšņavāt. Augšā!

Pusbalsī lamādamies, puiši slienas augšā. Dažs labs tikko turas kājās. Volfs jūt pret sevi vērstus greizus skatienus un saprot, ka ir pieļāvis kļūdu. Viņam sametas neomulīgi.

-    Gulties! Desmitreiz saliekt un iztaisnot rokas, pēc tam - vēl trīs apļi!

Vakarā kareivjus veda uz pirti. Līdz beidzamajam nomocītie jaunuļi mazgājās pēdējie. Drūmi viņi stāvēja pie ieejas, gaidīdami savu kārtu un sapņodami par atpūtu. Smēķu nepietika, dažas cigaretes gāja no rokas rokā. Volfs nesmēķēja, stāvēja nomaļus un asi izjuta biedru nepatiku.

-   Paklau, novadniek, - iesānis pienāca klāt Ivaņņikovs no Ļipeckas, brašulis ar sarkanu krāteru - dziļu piņņu rētu - izvagotu seju. Kas viņš, vellos, par novadnieku? Un kāpēc lūr kā meža zvērs? - Tu te nelecies. Tavu jociņu dēļ puiši knapi dzīvību velk. Ja vēlreiz visus iegāzīsi - neņem ļaunā.

Aiz Ivaņņikova muguras rēgojas vēl divi. It kā būdami uz vienu roku, atbalstīdami viņa teikto. Bet varbūt tāpat vien stāv savā nodabā, Volfs klusējot novērsās.

-   Pielūko, mēs esam tevi brīdinājuši, - draudīgi atskan no aizmugures.

Garastāvoklis bija galīgi sabojāts. Arī pārējos smēķēšana nebija darījusi jautrākus - drūmi mīņājās no vienas kājas uz otru.

-   Ko pieklusāt, zaļknābji? - ārā nākot, labsirdīgi smej pirts sutā atslābušie «veči». - Gatavojieties labāk veču zvērestam, trenējieties!

Zaļknābji neatbild. Ārēji viņi gandrīz nemaz neatšķiras no jau dienošajiem - daudziem ir tādi paši muskuļu kalni un cīkstoņu skausti -, taču viņu acis raugās citādi, viņiem ir citādas manieres, ari formas tērps pieguļ savādāk, un viņi nav raduši truli zirgoties…

Fiziskās nodarbības visiem bija līdz kaklam. Čuvaks beidz viņus vai nost ar saviem uzdevumiem. Un, kaut arī viņš pamatoja to ar lozungu «grūti mācībās, viegli kaujā», puiši manīja, ka nežēlīga bezpalīdzīgo padoto dresūra sagādā seržantam sadistisku baudu. Nosvīdušo, līdz pēdējam izmocīto, bezspēkā ļimstošo jauniesaukto izskats acīm redzami uzlaboja viņa garstāvokli un iedvesmoja uz jaunu ņirgāšanos.

-   Nu viss, pīppauze! - pāri stadionam atskanēja seržanta griezīgā balss, un divdesmit apļu novārdzinātie jaunkareivji atviegloti uzelpoja, atslābinot nejūtīgos muskuļus.

-   Pēc tam kad būsiet simtreiz saliekuši un iztaisnojuši rokas, - Čuvaks klusi piebilda ar tikko manāmu smīnu. - Simtreiz.

-   Simt? - Sidoruks neticīgi iepleta acis. Viņš mazliet atgādināja komandieri - tāda pati apaļa fizionomija, kviešu krāsas mati, retas uzacis, kurām cauri vidēja sarkanīga āda. Kā no viena ciemata.

-   Tu - simt desmit, vārguli! Kuram vēl nav skaidrs? Visiem ir? Gulties!

Un viņi gūlās zemē, atspiežoties uz rokām, skaļi elsa, pie skaitļa «četrdesmit» sāka gārgt un vaidēt un beigās bezspēkā nošļuka pie zemes un palika nekustīgi guļam.

-   Sešdesmit - parādiņš! Līdz nākamajai pīppauzei! - apmierināti konstatēja seržants.

Taču visu prieku sagandēja Volfs, kurš kā uzvilkts turpināja saliekt un iztaisnot rokas, līdz kamēr ar pūlēm izspieda «Simts!» - un tikai tad novēlās uz muguras, atmetis uz sāniem nejūtīgās rokas.

-   Izrāde beigusies! Augšā! Skriešus marš!

Un Volfs reizē ar pārējiem trausās kājās, skrienot purinādams rokas, kuras vēl aizvien nejuta.

-   Vai Čuvakam simtreiz dirsu nenolaizīsi? - kāds knapi kājas cilājošajā pūlī nočerkstēja. Atskanēja ļauni smiekliņi.

Pēc pusdienām pie Volfa pienāca maskavietis Koļa Serjogins. Viņš bija trīs gadus vecāks - iesaukts no institūta, tāpēc sagadījies kopā ne ar sava vecuma puišiem. Varbūt tā iemesla pēc, varbūt tāpēc, ka maskaviešus vispār necieta, viņš ne ar vienu nebrāļojās. Kārtīgs, allaž gludi noskuvies, labi piegulošā formas tērpā, viņš centās turēties nomaļus no kopējās masas, tādējādi it kā uzsverot, ka viņam neviens nav vajadzīgs un viņš ir pats par sevi.

-   Kam tev to vajag? - viņš jautāja bez ievada, raudzīdamies tieši virsū ar pelēkām, dziļi iegrimušām acīm un nevērīgi vilkdams cigaretes dūmu. Atšķirībā no citiem jauniesauktajiem, kas kūpināja visu iespējamo - no «Prīmas» un «Laikas» līdz mahorkai un sausām vīnogu lapām -,

Serjogins smēķēja Kišiņevā ražotu «Marlboro». Pat civilajā dzīvē tā bija neredzēta greznība - no spekulantiem to varēja dabūt par pieciem rubļiem paciņā; par tādu naudu varēja nopirkt trīsdesmit piecas paciņas «Prīmas». Šeit, tuksnesī, pie «Marlboro» netika pat virsnieki.

-   Es redzu, ka tu negribi izkalpoties. Kāpēc tad noskaņo visus pret sevi? Vai domā, ka es nevaru tā izrādīties?

Seijogins pakustināja varenos plecus, un Volfs nodomāja, ka viņš tiešām varētu izturēt Čuvaka uzlikto slodzi. Taču nezin kāpēc to nedara.

-   Kā jūs nesaprotat - viņš tīši mūs pazemo, grib nolīdzināt līdz ar zemi! - dedzīgi sacīja Volfs. - Tikai viņam vajag gūt virsroku pār visiem. Ja kaut viens iztur, tas nozīmē, ka viņš savu nevar panākt.

Maskavietis pasmīkņāja.

-   Tad tu cīnies idejas vārdā… Tikai puišiem tas ir pārāk sarežģīti. Viņi redz, ka tu lien vai no ādas laukā, bet tevis dēļ ari viņiem nākas rauties ne pa jokam.

-   Vai lai katram to izskaidroju?

Seijogins paraustīja plecus.

-   Skaties pats. Tikai ņem vērā - šonakt tev taisīs «tumšo».

-   Ko?! Kurš?!

Vairs ne vārda neteicis, Seijogins aizgāja. Volfs stāvēja kā belzienu pa galvu dabūjis. Par spīti Ivaņņikova draudiem, tādu rezultātu viņš nebija gaidījis. Domāja - pateica aiz dusmām, un viss…

Bet izrādījās - re kā… Viens pret visiem. Nejau nu gluži pret visiem - tas pats Serjogins nepiekritīs, ari pamatmasa kā ikvienā vietā paliks malā… Taču kādi desmit cilvēki kritīs virsū. Ja dienā uz ielas, tad vēl var pavicināties un sliktākajā gadījumā aizlaisties. Turpretī kad samiegojušamies gultā uzmet virsū segas… Tur nekas vairs nelīdzēs. Iet pie komandiera? Vai pie majora Semjonova - sarkansejainā «īpašā», kurš sanāksmēs biedē visu rotu, bet katram kareivim atsevišķi pielabinās, aicina iegriezties pie viņa patērzēt par dzīvi, pastāstīt par grūtībām… Nē, tas neder. «Tumšais» var arī izjukt, taču tad viņš kļūs ne vien roklaiža, bet arī stukačs. Un viņš nav ne viens, ne otrs, bet, lai to pierādītu, ir tikai viena iespēja.

Aizstaigājis pāris reižu no autoparka jaunbūves līdz kazarmām un atpakaļ, viņš zem krekla atnesa kādus piecus ķieģeļus un paslēpa zem matrača. Izkustināja naktsskapītī četrstūrainu koka plauktu - tagad to itin viegli varēja izņemt laukā. Sagatavoja no mājām līdzi paķerto spalvu nazīti.

Pēc komandas doties pie miera, kad tika izdzēsta gaisma un kareivji ņēmās kārtot pavirši nomesto formas tērpu, viņš nolika uz spilvena ķieģeļus, apgūlās ar galvu kājgalī, ar plauktiņu piesedza pavēderi un ietinās segā. Ar vienu roku viņš sargāja vēderu, otras cieši sažņaugtajā dūrē, atvāzto asmeni starp pirkstiem iespiedis, turēja spalvu nazīti. Tagad galvenais bija - neiesnausties. Taču arī uzbrucējiem tas nācās grūti, tāpēc diez vai viņi ilgi kavēsies.

Un tiešām - nepagāja ne divdesmit minūtes, kad no vairākām pusēm nodipēja kailu kāju soļi, uz Volfa gultas nolidoja svešas segas un tūdaļ pat sāka birt sitieni. Sita galvenokārt tajā apvidū, kur vajadzēja atrasties galvai un krūtīm, taču cilvēka ķermeņa vietā sitēju dūres atsitās pret ķieģeļiem un cietu dēli, kāds trāpīja pa asmeni, atskanēja kliedzieni, un sitienu krusa acumirklī aprāvās. Apspiesti izsaucieni, apjukuma lamas - basās kājas aizdipēja pretējā virzienā. Izkūņojies no segām, Volfs pielēca kājās un metās pakaļ pāridarītājiem. Viņu cīņas spars bija noplacis - izsisti kauli un izmežģīti pirksti nerosina uz tālākiem varoņdarbiem.

Divus viņš notrieca zemē neskatoties, pēc tam sāka mērķtiecīgi meklēt Ivaņņikovu, atrada un nokautēja ar savu izstrādāto «divnieku»: galva - saules pinums. Mācību stunda izdevās iespaidīga - no astoņiem uzbrucējiem divi smagi svempās augšā no grīdas, trešais gulēja bez samaņas, ceturtais turēja ciet pāršķelto asiņojošo plaukstu un klusi smilkstēja, divi vārīgi auklēja sasitās dūres, divi atgriezās pie savām gultām, taču izlikties, ka notikušajā nav iesaistīti, nevarēja segu trūkuma dēļ. Tā arī tramīgi sēdēja uz kailo matraču maliņas gluži kā tvarstīšanas izbiedētas prostitūtas.

-   Nu, pucējiet vaļā! Kurš vēl grib? - uzmundrināja Volfs.

Gribētāju nebija.

-   Nu, nu… Jūs visi pret mani vienu.

Viņš paspēra soli uz priekšu. Kājās stāvošie izbijušies kāpās atpakaļ.

-   Negribat? Labi vien ir. Tihodonskā es viens stājos pretim desmitam… Un jūs visus varu noguldīt rindiņā. Nāciet pēc savām segām. Nebaidieties, es neaiztikšu.

Uzvara bija pārliecinoša, un attieksme pret Volfu krasi mainījās. Taču arī viņš no notikušā bija izdarījis savus secinājumus.

Pēc pāris dienām, kad vads piekto reizi nespēja iekļauties normatīvā uzbrukuma joslā, kuru te sauca ari par izlūka taku, seržants kā parasti ar acīm meklēja Vladimiru.

-   Volf, rādi priekšzīmi! Aiziet!

Taču viņš papurināja galvu.

-   Viss, biedri seržant, jāatvelk elpa.

No puišu vidus atskanēja atzinīga murdoņa.

-    Ko?! - Seržants samiedza acis. - Kas tie par jaunumiem? Kad iekļausies normā, tad atvilksi elpu.

-   Nav spēka. Un paskatieties uz puišiem - galīgi izpum- pējušies.

-   Ko tu domā viņu vietā? - seržants iekarsa. - Tu esi spēcīgs kā bullis. Es teicu - uz priekšu!

-   Ne-e. Adrenalīns izsīcis. Verķis vairs nedarbojas.

Vladimirs apsēdās zemē.

-   Es tev rādīšu adrenalīnu! - Satracinātais Čuvaks pielēca klāt, atvēzējās ar kāju, it kā gatavotos spert pa bumbu.

Volfs paliecās atpakaļ, pagūdams saķert viņa pēdu, spēcīgi pagrieza, un seržants, zaudējis līdzsvaru, apgriezās riņķī un ielidoja tieši pa vidu nosvīdušajiem ķermeņiem, kas pašķīda uz visām pusēm kā sprādzienā. Neviena nepieturēts, viņš nokrita zemē, taču acumirklī pielēca kājās un metās klāt nekaunīgajam jaunkareivim. Volfs aši piecēlās, un nu viņi atradās aci pret aci viens otram pretī.

-   Pasūti zārku, zaļknābi!

Seržants lēnām tuvojās, atsperīgi ieliecies ceļos un izstiepis sev priekšā spēcīgās, spīļveidīgās rokas. Viņš labi pārzināja tuvcīņas paņēmienus un ne reizi vien tika to demonstrējis. Taču viņš zināja arī par naktī kazarmās notikušo kautiņu, tāpēc izturējās piesardzīgi. Izdarīja pirmo uzbrukuma lēcienu - Volfs parāvās atpakaļ. Nebija nekādas vēlēšanās kauties ar komandieri, taču atkāpties nedrīkstēja. Ja viņš nerimsies… Āķis no apakšas, aperkots vai korpusā tēmēts taisnais - ikviens no Volfa iemīļotajiem sitieniem notrieks Čuvaku no kājām, nelīdzēs nekāda tuvcīņas prasme. Un tad - lai notiek, kas notikdams!

Vada komandiera vietnieks no jauna metās uz priekšu. Ar pieredzējušu skatienu Volfs sameklēja nokauta punktu apaļīgajā zodā ar bedrīti, ķermenis pats noteica saspringtās dūres trajektoriju, taču iesist nepaguva. Kāds, kā to mēdz darīt cīņas sportā, novēlās tieši zem kājām, nogāza zemē, pamīcīja sev apakšā. Seijogins sparīgi iečukstēja ausī:

-   Izbeidz, āksts tāds, nonāksi tribunāla priekšā.

Volfs atslāba un atlikās izmīdītajā zālītē.

Čuvaks smīnā atņirdzies no augšas raudzījās viņos.

-   Labs ir, siekalzaķi. Dzīvo nost pagaidām.

Arī viņu šāds atrisinājums visnotaļ apmierināja.

Pīppauzē pie Volfa pienāca Serjogins, pastiepa «Marlboro» paciņu.

-   Uzsmēķē. Es skatos, tu esi drosmīgs džeks. Tikai derētu vairāk prāta un viltības. Nekad nelec uz ecēšām pirmais. Ja nu vienīgi bezcerīgā situācijā, kad nav kur sprukt. Še, uzsmēķē! Tu nekad nediedelē kā tie šakāļi…

Patiešām - Seijogins nekad nereaģēja uz līdzīgiem lūgumiem, kur nu vēl cienāt pēc savas iniciatīvas. Tāpēc Volfs tagad jutās jo patīkamāk.

-   Es nesmēķēju. Kāpēc velti tērēt labu mantu…

-Nu, skaties… Kā gribi.

Kad maskavietis uzšvirkstināja sērkociņu, Volfs ievēroja viņa plaukstas, pareizāk - sapampušos, tulznainos kauliņus pie rādāmā un vidējā pirksta pamatnes.

-   Vai nav žēl tādu piķi izkūpināt gaisā?

Seijogins paraustīja plecus.

-   Kas nu tā par naudu! Maskavā dabūju par valsts cenu - rubli paciņā. Ar paciņu man pietiek trim dienām. Tas ir tas pats, kas ik dienas izsmēķēt paciņu «Laikas».

-   Kas tev tās par tulznām?

-   Ak tās… Nieks vien. Tu esi bokseris? Kādreiz pavicināsim rokas?

-   Lai notiek. Tikai tad, kad Čuvaks beigs mūs drātēt.

Volfs ievēroja, ka Seijogins izvairījās no atbildes.

* * *

Kad karantīnas laiks gāja uz beigām un jauniesauktie gatavojās zvēresta došanai, viņus negaidot sasauca kopā po- litmācību telpā un lika parakstīties par ziņu neizpaušanu, kuras viņiem kļūs pieejamas dienesta laikā.

Pēc tam īpašo uzdevumu majors piecēlās, atbalstījās ar dūrēm pret sarkani apklāto galdu un iespaidīgi, atdalot katru vārdu, sāka instruktāžu.

-   Jums ir uzticēts gods dienēt PSRS Aizsardzības ministrijas Galvenās izlūkošanas pārvaldes atsevišķajā īpašo uzdevumu brigādē. Tās pastāvēšanas fakts nevienam nav zināms. Par tās pieminēšanu vēstulē, pa telefonu vai sarunā ar citiem sods ir pieci gadi cietumā.

Volfs parakstīja standarta veidlapu, bet, pastumjot to atpakaļ, sastapās ar «īpašā» pētošo skatienu.

-   Nu, dēliņ, vai attaisnosi uzticību?

Volodja nesaprata jautājuma zemtekstu. Viņš nezināja, ka mandātu komisijā viņa liktenis tika dedzīgi apspriests jau pirmajā dienā, kolīdz viņš ieradās daļā.

-   Vācieša vien mums vēl trūka! - savu sašutumu pauda komandiera vietnieks politiskajā darbā apakšpulkvedis Se- ledcovs, kura amata pienākumos ietilpa modrības izrādīšana, turklāt atšķirībā no «īpašā» - atklāta. - Ja nu mums nāksies sūtīt viņu uz ienaidnieka aizmuguri? Un ienaidnieks būs Rietumvācija? Kurš var garantēt, ka asiņu balss neņems virsroku pār zvērestu?

-   Viņš ir tāds pats padomju cilvēks kā citi jauniesaucamie, - iebilda kaujas mācību priekšnieka vietnieks majors Šarovs, kurš Volfu bija atvedis šurp. - Kremļa rotā viņu neņēma, tas ir saprotams - viņiem pavēlē speciāli norādītas prasības attiecībā uz tautību. Robežapsardzes spēkiem arī. Turpretī mums tādu prasību nav.

-    Un partijas biedra sirdsapziņa? - neatlaidās Seled- covs. - Vai tā jums neko nesaka priekšā? īpašo režīmu daļās ari bez pavēles neņem cittautiešus.

Teorētiski Šarovam bija divas iespējas - atzīt, ka viņš pieļāvis nopietnu ideoloģisku kļūdu, nav bijis gana tālredzīgs, par ko pienākas vismaz partijas rājiens un izvirzīšanas kārtējam dienesta pakāpes paaugstinājumam atlikšana, vai ari apgalvot, ka viņa lēmums ir vienīgais pareizais. Praktiski pieņemama, protams, bija tikai otra iespēja.

-   Partijas biedra sirdsapziņa un proletāriskā internacionālisma komunistiskais princips saka man priekšā, ka pilsoņu diskriminācija pēc nacionālajām pazīmēm nav pieļaujama, biedri apakšpulkvedi, - viņš noskaldīja un paskatījās Seledcovam tieši acīs. - Un atvainojiet, ka termins «cittautietis» nav attiecināms uz padomju karavīru…

Majors Šarovs dienēja speciālo uzdevumu vienībā jau divpadsmit gadu, viņš lieliski pārzināja ne vien padomju, bet ari iespējamā ienaidnieka ieročus. Patlaban viņš lika lietā visu komandiera vietnieka politiskajos jautājumos ierasto demagoģisko arsenālu pret viņu pašu. Turklāt visai veiksmīgi.

-    E-e-e… Es nedomāju tādā ziņā. - Seledcovs nosarkdams atskatījās uz mandātu komisijas priekšsēdētāju apakšpulkvedi Čučkanovu.

Tas bargi klusēja. Čučkanovs bija komandiera vietnieks kaujas mācību darbā un ļoti vēlējās kļūt par ģenerāli, taču viņa tālākā kaijera bija atkarīga no priekšā stāvošās inspektoru pārbaudes rezultātiem. Tāpēc brigādes kaujas gatavība Čučkanovam rūpēja daudz vairāk nekā tās rindu nacionālā tīrība.

-   Galu galā, lai pasaka biedrs Semjonovs, - nesaņēmis atbalstu, komandiera vietnieks politiskajos jautājumos veikli novirzīja atbildību.

«īpašais» solīdi noklepojās. Viņš jau bija nosūtījis uz Maskavu šifrētu ziņu, ka uz īpašā režīma daļu atvests vācietis, taču nekādus rīkojumus vēl nebija saņēmis. Iespējams, ka nekādu rīkojumu arī nebūs. Tātad jāizturas savaldīgi un piesardzīgi.

-   Mums jārīkojas saskaņā ar likumiem, pavēlēm un rīkojumiem, un tie neliedz Volfam dienēt, - viņš izvairīgi sacīja.

Čučkanovs sakustējās, krēsls zem masīvā ķermeņa iečīkstējās, mandātu komisijas locekļi godbijīgi apklusa.

-   Sakiet, biedri apakšpulkvedi, cik no mūsu kareivjiem pilnībā pārvalda kādu svešvalodu? - brigādes komandiera vietnieks jautāja komandiera vietniekam politiskajos jautājumos.

Seledcovs domās pārlika. Ikvienam GIP īpašo uzdevumu brigādes kareivim bija jāprot divas svešvalodas. Mazākais - viena, taču teicami. Sportistiem un zaļoksnējiem spēka mitriķiem nezin kāpēc vācu un angļu valodā bija vāji trijnieki. Savukārt speciālo valodu skolu absolventi kaut kādas dzīves netaisnības dēļ neatbilda veselības kritērijiem.

-   Maz, biedri pulkvedi, - viņš beidzot izspieda atbildi.

-   Ja pārbaudītāji to atklās, viņi uzdos loģisku jautājumu: ar ko mūsu daļa atšķiras no parasta izpletņlēcēju desantnieku pulka?

Gribētāju iebilst Čučkanovam tikpat kā nebija. Tāpēc politvietnieks skumīgi pamāja. Viņš bija atbildīgs par visu, arī par nepietiekamu kaujas sagatavotību. Ari Semjonovs pamāja ar tādu pašu izteiksmi, kaut gan viņam nebija par ko skumt: personīgi viņam nekādā gadījumā neko nevarēja pārmest.

-   Tātad nolemsim: Volfs pēc visiem kritērijiem atbilst dienestam mūsu brigādē, - Čučkanovs rezumēja. - Bet runas par viņa tautību pārsniedz oficiālo prasību robežas un objektīvi kaitē mūsu darbībai. Galu galā - mēs varam izrakstīt viņam karaklausības apliecības dublikātu ar normālu uzvārdu. Vai kādam ir cits viedoklis?

Citu viedokļu nebija. Un tā pēc diviem mēnešiem, ar «teicami» beidzot jaunkareivja mācības, ierindnieks Volfs parakstījās par kara un valsts noslēpumu neizpaušanu. Taču jautājumu par uzticības attaisnošanu viņš neuztvēra kā pastiprinātu interesi par sevi, bet gan kā majora Semjo- nova pienākumos ietilpstošu nepieciešamību pārbaudīt katra kareivja cīņas sparu un noskaņojumu.

-   Protams, attaisnošu, biedri major! - Volfs mundri ziņoja. - Atļausiet iet?

-   Ej vien, dēliņ, ej, - «īpašais» gluži labsirdīgi pasmaidīja.

-         [1] [7] *

Pēc zvēresta došanas savrupā dzīve beidzās - jaunizceptos izlūkus pārcēla uz kopējām kazarmām. Papildinājums krasi atšķīrās no vispārējās kareivju masas - ar skūtajām galvām, neapvalkātajiem formas tērpiem, ar iekšējo saspringumu.

Viņus sadalīja pa apakšvienībām. Volfs, Seijogins un Ivaņņikovs nokļuva pirmās rotas otrajā vadā. Pirmajā dienā saņēma ieročus - īsus mazkalibra automātus ar klusi- nātājiem, pistoles - arī ar klusinātājiem, kaujas dunčus, vēl neredzētas gāzmaskas, kuras nenoņemot var dzert un ēst šķidru pārtiku.

-    Ieroči un aprīkojums - viss ir pavisam jauns un slepens, - brīdināja vada komandieris leitnants Derevjanko. - Paši saprotat, kas draud, ja to pazaudē.

-    Protams, tribunāls, dēliņi… - atdarinot majora Sem- jonova intonāciju, noteica Volfs. Vads nogranda smieklos.

Arī leitnants pasmaidīja. Viņš atstāja labsirdīga un lēnīga cilvēka iespaidu. Taču smaids tūdaļ pazuda. Jaunam komandierim jāievēro stingra disciplīna.

-    Labi, ka esat jautri puiši. Palūkosimies, kādi būsiet darbos. Tagad skriesim krosu. Es pirmais, jūs visi - man pakaļ. Kurš apdzīs, dabūs balvu.

Vads iekļāvās normā, taču apdzīt leitnantu nevienam neizdevās - Volfs pieskrēja otrais, atpaliekot par pieciem metriem.

-   Brašs puisis, no tevis iznāks izlūks! - uzsizdams uz pleca, leitnants atzinīgi teica.

Pēc pusdienām notika pirmās mācības izpletņlēkšanas pilsētiņā. Lai gan fiziskā slodze diezin vai bija lielāka nekā karantīnā, dienas beigās Volfs jutās gana noguris - acīmredzot no iespaidu gūzmas. Arī pārējie iesācēji tik tikko turējās kājās.

Vakara ierinda, liela auguma spēcīgas miesas būves star- šina Rogaļs visus izsauc, pēc tam ved pastaigā. Pastaiga - tā ir soļošana apkārt laukumam pa perimetru, turklāt ar dziesmu.

No dārdošām debesīm traucamies mēs, Kur džungļi, kur klintis, kur smiltis vējš nes. Mums dunči un stroķi, un patronas - Virs zemes nu lidinās padomju «specs»…

Pēc Volfa domām, tāda soļošana ar dziesmu ir pilnīgs idiotisms. Taču «veči» labprāt cērt soļus rakstā un skaļi izkliedz vārdus.

Mums košļenes vietā ir spridzekļa «diegs», Trīs vīrus pieveikt mums katram ir nieks. Kaut sniegā un salā - nekurnam mēs, Nav tāda, kas trāpīgāk izšaut spēs…

Izskatās, ka robustās dziesmas cērtošais ritms iedarbojas uz viņiem kā dopings.

Lai «zaļās beretes» izdzird par mums, Lai tas, kādi esam, nav noslēpums. Vai ledāju klaidā vai meži kur māj - Mēs iesim, kur nāve pret nāvi stāj!

Jaunajiem acis krīt ciet, galvā tikai viena doma - tikt līdz cietajam ar vati piebāztajam spilvenam. Vai šī bezgalīgā diena jelkad beigsies?

Beidzot pastaiga ir galā, atskan ilgi gaidītā komanda:

-   Četrdesmit sekundēs - gultās!

Kāju dipoņa, «veči» pa ceļam ņem nost siksnas, pogā vaļā kamzoļus, nometuši zābakus, lec gultā, uzvilkdami segu līdz zodam. Viņi pagūst iekļauties kādās trīsdesmit sekundēs. Turpretī jaunie tūļājas, ņemas ap pogām un āķiem, ar pūlēm novelk zābakus un galu galā iekūņojas savās augšējās gultās.

-   Neiekļāvāties, zaļknābji, augšā!

Dīvaini, karantīnā viņi bija iemācījušies iekļauties laikā. Visticamāk, tā ir tikai parastā jauno «audzināšana».

-   Četrdesmit sekundēs - gultās!

Tas atkārtojas daudzas reizes: «gultās - celties», strauji lidojumi uz gultas augšējo stāvu, smagi lēcieni lejā, bikses, stulmeņi, skrienot - piedurknes, stājoties - pogas… Un viss no jauna apgieztā kārtībā…

Vai nu jaunie galu galā iekļāvās laikā, vai ari staršinam apnika šī izklaide, taču beidzot komanda «augšā!» nesekoja.

-   Nodzēst gaismu!

Dieninieks noklikšķināja slēdzi, kazarma iegrima tumsā. Tikai pie dieninieka skapīša dega dzeltens gaismeklis, un vēl pašā viņā galā virs rezerves izejas blāvi mirgoja avārijas lampiņa.

Svētlaimīgi smaidīdami, jaunie izstiepās gultās un acumirklī laidās miegā. Volfs arī aizmiga, kolīdz galva skāra spilvenu. Un tūdaļ atkal pamodās no tā, ka viņu kāds kratīja aiz pleca.

-   Slienies augšā, zaļknābi, nogulēsi zvērestu!

Kazarmā bija tumšs - bija jaušams, ka līdz ritam vēl tālu. Nogurušais organisms pretojās negaidītajai trauksmei.

-   Kādu zvērestu? Mēs jau devām…

-   Slienies, slienies, negudro lieki!

Nepazīstams zaļoksnis jūrnieka kreklā bez piedurknēm pieveda viņu pie dieninieka naktsskapīša, kur jau drūzmējās miegaini jauniesauktie, tērpti vienīgi biksītēs un zābakos. Paskats viņiem bija komisks.

-   Ei, zaļknābi, piesien apakšbikses!

-   Pielūko, ka pauti nesakrīt zābakos!

Apkārt bija sapulcējušies vecie, zvaigāja, bārstīja piparotas replikas un ne visai smieklīgus jociņus. Dažs labs no «večiem» negribēāja celties augšā un, pacēlies puszviļus, vēroja izrādi no savas gultas.

-   Uzmanību, zaļknābji, jums nāksies dot «veču» zvērestu! - paziņoja līdz jostasvietai kails atlētiskas miesas būves melnīgsnējs puisis ar kuplām ūsām zem prāvā, nedaudz nokarenā deguna. Tas bija seržants Šmeļovs no otrā vada. Kedām kājās, tērpts triko un ar armijas siksnu rokās, viņš atgādināja dresētāju.

-   Kiija, parūpējies par svinīgo apgaismojumu!

Zaļoksnis, kurš bija pamodinājis Volfu, iededza petrolejas lampu, kas karājās pie sienas, un izslēdza elektrisko apgaismojumu. Dzeltenā dejojošā degļa liesmiņa acumirklī darīja notiekošo teatrāli baisu: noslēpumaina puskrēsla, sejas ar tumšiem dobumiem acu vietā, garas, kustīgas ēnas…

-   Tā jau ir labāk. Nu, kurš pirmais? Brīvprātīgais tiks cauri vieglāk.

-   Es pirmais! - pieteicās Ivaņņikovs. Un, nevienu neuzlūkodams, paskaidroja: - Kāda starpība - agrāk vai vēlāk… Lieta nodarīta - un vari būt brīvs.

-   Malacis zaļknābis, apzinīgs ! - Šmeļ ovs uzslavēja. - No tevis iznāks lietaskoks. Nezinu tikai, kas ieies iekšā…

Rāpies uz skapīša, ņem rokā birsti, zvērestu un lasi ar izteiksmi!

Izpildīdams pavēles, Ivaņņikovs, ar pūlēm cenzdamies noturēties līdzsvarā, uztrausās uz skapīša, vienā rokā viņam iespieda birsti, otrā - kaut kādu lapeli. Turēdams birsti kā automātu stāvoklī «pie kājas», viņš sāka lasīt:

«Zaļknābis es, plikā zoss, Svinīgi jums apsolos: Speķi, sviestu nerīšu, «večiem» visu atdošu.»

Dīvaini lēkājošie gaismas atspulgi piešķīra viņa izskatam komismu, un kazarma burtiski dārdēja no «veču» smiekliem.

-   Slikti noskaitīji, bez izteiksmes! - seržants rezumēja. - Bet lai notiek, es taču solīju palaist vieglāk. Uzspiedīsim zīmogu, un uzskati, ka esi ticis cauri.

-   Kādu zīmogu? - bailīgi uzprasīja zvēresta devējs.

-   Lūk, tādu! - Šmeļovs pakratīja siksnu. - Stājies te un nolaid bikses!

Ivaņņikovs paklausīgi nolaida melnās satīna apakšbikses, noliecās, un seržants slaidi uzšāva ar smago sprādzi pa kailo dibenu, tā ka uz baltās ādas palika piecstūrainās zvaigznes nospiedums. Jauniesauktais nostenējās.

-Vārgulis! Siekalzaķis! - zobojās «veči». - Nozīmogo šim visu muguru!

-    Patiesi neizturīgs jaunulītis, viņam pienāktos papild- deva… Bet labi, ņemot vērā, ka pats pieteicās, - mums viss ir godam. - Šmeļovs paņēma siksnu kreisajā rokā. - Un tagad - «veču» rīkojums, - viņš komandiera balsī turpināja. - Notīrīsi atejā krāsu no palodzes. Acetonu un lupatu tev iedos.

Un, zaudējis interesi par Ivaņņikovu, pagriezās pret pārējiem jauniesauktajiem.

-   Kurš būs nākamais?

Šajā reizē gribētāju neatradās. Šmeļovs nopētīja visus, un viņa skatiens aizķērās pie Volfa.

-   Nāc tu. Rāpies augšā!

Volfs klusēdams papurināja galvu.

-   Ko? - draudīgi novilka seržants. - Tu atsakies dot zvērestu?

Viņš paspēra soli uz priekšu. Kirja savilktām dūrēm nostājās līdzās, cieši iepretī nepaklausīgajam. No sāniem tuvojās muskuļoti brašuļi, arī aiz muguras Volfs juta spēcīgu ķermeņu izgarotu siltumu un karstu svešu elpu. Dumpīgo zaļknābi ieskāva ciešā naidīgā lokā. Acīmredzot nepakļaušanās zvērestam ari bija paredzēta scenārijā un izraisīja papildu darbības, kuru veikšanai bija īpaši paredzēti cilvēki. «Veči» pielēca no gultām un steidzās ieņemt vietas tuvāk papildizrādei, kura negadījās pārāk bieži. Kauties negribējās, taču bija skaidrs, ka bez tā neiztiks. Pie velna! Pavisam jau nenositīs. Un no sitieniem viņš sen vairs nebaidījās.

-   Es jau devu zvērestu. Mēs visi devām.

-   Ak prātvēders… Kā uzvārds? - formas pēc apjautājās Šmeļovs, vingrinādams bicepsu.

-   Volfs.

-   Volfs?

Apkārt kaut kas pēkšņi izmainījās. «Veču» loks atslāba, saspringtā atmosfēra maķenīt atslāba.

-   Tad tu esi tas, kurš pusi karantīnas pataisīja mīkstu un Čuvaku izdancināja?

-Es.

Melnīgsnējais pasmaidīja.

-   Tādā gadījumā tev zvērests nav vajadzīgs. Liecies uz auss.

-   Man arī tas nav vajadzīgs, - teica Seijogins.

Karantīnas laikā viņš bija turējies tikpat neatkarīgi kā

Volfs. No vispārējās masas ne viens, ne otrs neatšķīrās, darīja to pašu, ko pārējie, pildīja pavēles un pakļāvās priekšniekiem. Taču, kad ierinda izklīda, viņi nošķīrās savrup un ne seržants, ne staršina nezin kāpēc nepiesējās un ar nejēdzīgiem uzdevumiem neuzmācās.

-   Un kas tu tāds esi? - Šmeļovs izbrīnīti pasmīkņāja.

-   Es esmu Serjogins, - pārliecināti atbildēja maskavietis. - Nav nācies dzirdēt?

-   Nē…

Jefreitors pavērsa skatienu uz Volfu. Volfs pamāja.

-   Tieši tā. Viņš ir mans draugs. Arī viņam zvērests nav vajadzīgs.

Melnīgsnējais gribēja kaut ko iebilst, taču to nedarīja.

-   Labi, vēlāk tiksim skaidrībā. Nāc tu! - Spēcīgs pirksts norādīja uz Višņakovu.

Volfs un Seijogins pabīdīja nost vecos un devās uz savām gultām.

-   Paldies, vecīt, - maskavietis teica un stingri paspieda Volfam roku.

-   Zaļknābis es, plikā zoss, - aiz muguras atskanēja Viš- ņakova monotonā balss un «veču» zviegšana. Zvēresta došana turpinājās.

-         [1] [8] *

-    Kas tas ir? -1 Leitnants Prigorovs tur rokās neilona auklu pus mazā pirkstiņa resnumā.

-   Virve, - atbild Ivaņņikovs.

Pilnīgi apbruņoto kareivju ierindai pārskrien smiekliņš.

-   Gudra Plikā Zoss, - klusi, bet skaidri nosaka Volfs.

-   Sarunas!

Prigorovs parotaļājās ar auklu, noskatīja vadu, itin kā izvēlēdamies.

-   Ierindniek Ivaņņikov, uzbrūciet man un dodiet triecienu pa galvu no visa spēka. Ja trāpīsiet, sods tiks anulēts. Aiziet!

Ivaņņikovs metās uz priekšu, plaši novēzējās pa labi un pa kreisi - gaiss nošvīkstēja vien. Ja dūre būtu ķērusi leitnanta deniņus, viņam klātos plāni. Taču uz priekšu

pastieptā virve saspringa, apslāpējot sitienu, apmeta cilpu spēcīgajai plaukstas pamatnei un, raujoties reizē uz leju un sānis, nogāza uzbrucēju zemē. Acumirklī Prigorovs bija jāteniski virsū pieveiktajam pretiniekam un ar virvi aizžņaudza viņam kaklu. f

-   Vai viss ir skaidrs? - jautri uzvaicāja leitnants, pielēk- dams kājās.

Atbildes vietā iestājās klusums.

-   Vai tagad tev ir skaidrs, kas tas ir? - Instruktors pagriezās pret Ivaņņikovu.

-   S-skaidrs… - tas atbildēja, braucīdams kaklu. - Ierocis…

-   Tieši tā! Un es jūs iemācīšu ar to rīkoties.

Aukla aizlidoja sānis. Nedaudz pietupies, leitnants ar ierastu kustību atpogā izstaipīto kabatmaksti uz kombinezona apakšstilba. Blāvi noviz nespodrs tērauds.

-   Un tā tur nazi - ar diviem aplī saspiestiem pirkstiem. Ar diviem! Tajos ir viss uzbrukuma spēks. Pārējie tikai pietur spalu, virza asmeni, pārmaina tiešo satvērienu apgrieztajā un otrādi.

Nazis Prigorova rokā lēkā kā dzīvs.

-   Visefektīvākie ir durošie triecieni kaklā, vēderā un sirdī, cērtošos un griezošos parasti veic pa rokām - locītavām

un elkoņa liekumiem… Tā! Tā!

[1] [9] *

-   Pats galvenais ir salocīt kupolu…

Staršina Pijahins neizskatās pēc brigādes labākā izpletņlēcēja. Maza auguma, pakumpu muguru, grumbainu kaklu un seju kā arājam, kurš tikko atrāvis rokas no arkla. Izskatās, ka portretā uz goda plāksnes būtu gluži cits cilvēks. Viņš runā klusā balsī, pārliecinoši, lai gan diezgan neskaidri.

-  Ja esi salocījis pareizi, lido mierīgi un neko nedomā. Ja nepareizi - nositīsies un vairs nelēkši.

-   Nepavisam? - Seržs norūpējies vaicāja. - Ne reizītes?

Taču Prjahins zobgalību neuztvēra.

-   Kā tad nosities lēksi? Būsi taču beigts. Apglabās - un viss. Tāpēc ielāgojiet labi, kā es rādu. Pēc tam paši mēģināsiet. Šo stūri te, to - tur, viļņveidīgi… Ja iekļūs kāds dadzis, viļņi saķersies un kājas būs pakaļā.

-    Biedri staršina, kas būs, ja kāds nenolēks? - bažīgi vaicāja Višņakovs. Lēkt baidījās visi, taču lielākā daļa to slēpa.

-   Nekas nebūs. Visi nolēks, neviens augšā nepaliks. - Staršina rūpīgi locīja zīda audumu.

-   Kā tā - visi? Un ja nu kādam sametīsies bail? - Višņakovs neatlaidās.

-   Baidies vai nebaidies, bet ar zābaku pa pakaļu dabūsi - un lidosi, nekur nespruksi…

-   Kurš nākamais? - Majors Šarovs pētoši uzlūko ierindu. - Volf, tava kārta. Pārmeklē Vaņu, paraugi, kas viņā ir interesants.

Vaņa - tas ir manekens nezināmas valsts formas tērpā. Tas viss ir notraipīts asinīm, bet zem apģērba sabāztas cūkas zarnas un citi iekšējie orgāni. Iespējams, tur, varbūt pašās iekšās, kaut kas ir paslēpts. Dokumenti, karte, rasējumi, nazis, kaut kāds akmens… Varbūt nekā arī nav, taču, lai to uzzinātu, jāveic pilnīga pārmeklēšana. Bez gāzmaskas un, protams, kailām rokām - cimdi izlūkam šādām situācijām nav paredzēti.

-   Tieši tā!

Volfs ar pūlēm atstāj ierindu. Kājas neklausa, viss viņā protestē. Ivaņņikovs to dara viegli, Serjogins arī, pat Višņa- kovam nerodas pārmērīgas problēmas, tikai Lisenkovs vēma divas reizes pēc kārtas…

Vaņas izskats ir ļoti dabisks, nākas ieskaidrot sev, ka tā ir imitācija - cilvēkam līdzīgs manekens par sevi un cūkas iekšas - par sevi. Tā ir vieglāk. Tomēr nervu sistēma vis- viens pretojas - apziņa sašķeļas, un iznāk, ka Volfs it kā no malas noraugās uz otru Volfu, kurš dara netīro darbu.

Zarnas slīd, veļas laukā starp pogām, biezs asiņu un jēlas gaļas smārds izraisa vemšanas refleksu, taču smadzenes kontrolē situāciju, jo tās nav tās asinis un tā nav tā gaļa. Mīkstajā putrā beidzot izdodas sataustīt kaut ko cietu, sarkanās rokas izvelk metāla plāksnīti.

-   Biedri major, atrasts nezināmas izcelsmes priekšmets.

-   Braši, Volf! - Šarovs uzslavē. - Tajā ir ienaidnieka kodēšanas sistēmas šifru atslēga. Ar tās palīdzību var atšifrēt visas pārtvertās radiogrammas.

Tas, protams, bija gluži parasts bleķītis, taču šādi majors uzmundrina ikvienu, kurš ir ticis galā ar uzdevumu. «Sevišķi svarīgi dokumenti, unikāli rasējumi. Jūs izvirzīs apbalvošanai…» Rodas stimuls nepatīkamajam darbam. Pagaidām - spēles līmenī.

Nodarbība beidzas.

-   Vaņa ir pirmais etaps, - paziņo majors Šarovs. - Otrais - priekšmetu meklēšana tikko nokautā cūkā. Trešais - cūkas nokaušana. Treniņa mērķis - psiholoģiskās noturības izveidošana un dabisko bremzējošo organisma reakciju ap- slāpēšana.

Majors nejoko. Jaunie zina, ka ik dienu personālsastāva ēdināšanai palīgsaimniecībā tiek nokautas vairākas cūkas. Nabaga dzīvnieku ceļš no cūkkūts līdz virtuvei ved cauri speciālajam poligonam…

-   Visi, izņemot Lisenkovu, ieskaiti nokārtojuši, - majors Šarovs paziņo. - Lisenkovs paliek un darbojas ar Vaņu tik

ilgi, kamēr pārstāj vemstīties

.[1] * *

-   Ģenerālis pārbaudes veicis tā - izraugās tādu nošņur- kušāku zaldātiņu un jautā, sak, - kas tu tāds esi?

Ja atbilde ir: «PSRS Bruņoto spēku ierindnieks» vai «Varonīgās un neuzvaramās Padomju armijas karavīrs, dzim-

tenes un tautas aizstāvis», vai kaut kas uz to pusi, - tas nozīmē, ka politiskais darbs tiek veikts augstā līmenī. Bet muļļas parasti stāv, klusē vai nomurkšķ uzvārdu, un viss. Tad viņš bez žēlastības ņem priekšā komandieri un vietnieku politiskajā darbā…

Dienas svelme mazinājās, taču glābiņš - vakara dzestrums - neiestājās: šovakar vējš pūta nevis no kalniem, bet gan no tuksneša - kā no cepeškrāsns, no sutoņas nogurušie ķermeņi pārklājās lipīgiem, glumiem sviedriem. Mazjaudīgas lampiņas blāvajā gaismā zem rupji sanaglotas zaļas sēnes ap melnu mucu izsmēķu mešanai uz zemiem soliņiem sēdēja pīpmaņi un tie, kam vienkārši patika vakara patēr- gāšana, - basām kājām, līdz jostasvietai kaili - biksēs vien. Uzturēties teritorijā civilajā apģērbā vai bez apģērba bija aizliegts, taču parastajās armijas daļās neredzētās kamu- flētās bikses ar daudzajām kabatām radīja iespaidu, ka reglaments attiecībā uz formas tērpu ir ievērots.

Kā allaž uzmanības centrā bija seržants Šmeļovs - ģitārists, visdažādāko zobgalību un izjokošanu meistars, turklāt kā bāztin piebāzts tūkstošiem armijas atgadījumu, nostāstu un anekdošu. Taču jaunie zina - reizēm viņā itin kā kaut kas pārslēdzas un viņš pārvēršas nežēlīgā sadistā.

-… Un tā ģenerālis pieiet pie skapīša, pie kura stāv šķībacainais - ne īsti turkmēnis, ne īsti kazahs -, iebaksta šim ar pirkstu krūtīs: «Kas tu tāds esi?»

Ģitāru Šmeļovs ir nolicis līdzās uz soliņa un rokās tur kāsīti: belamoru ar astītē savītu galiņu - droša zīme, ka tabaka sajaukta ar anašu, ko, ne sevišķi slēpdamies, vietējā tirgū «zem rokas» pārdeva kolorīti večuki halātos un tibitei- kās. Atklāti viņi tirgoja augļus, plāceņus un pelēkzaļu pulveri ar asu aromātu - nasvaju - , sabērtu mazās parastās glāzītēs kā saulpuķu sēklas Krievijas vidienē. Vietējie iedzīvotāji to žļembāja tikpat ierastā kārtā kā Rjazaņas vai Tambovas apkaimē kriukšķināja saulenes.

- Un šis atbild: «Es esmu neaptēsta malkas pagale, biedri ģenerāli!»

Pīpētavu satricināja smiekli. Šmeļovs apmierināti noklikšķināja šķiltavas un ievilka dūmu - nevis parasti, bet caur dūri: papirosa iemuti piespieda ar mazo pirkstiņu un ar lūpām pieplaka aplim, ko veidoja lielais un rādītājpirksts. Prāvais nokarenais deguns acīm redzami traucēja šai procedūrai.

-   Kāpēc viņš tā dara? - Volfs jautāja Seijoginam. Viņi tiesāja dārzeņu salātus, ko, sametot naudu, par četrdesmit septiņām kapeikām bija iegādājušies garnizona veikalā. Lai gan viņus baroja pastiprināti, ēst gribējās vienmēr, un konservētas saknes ar maizi no grieztuves palīdzēja remdēt izsalkumu.

-   Lai dūmi sajauktos ar gaisu, - Seijogins paskaidroja un, izmakšķerējis salātus no burkas, iešķūrēja tos tieši mutē. - Tad ir lielāks kaifs.

-   Kā tu to zini?

-   Zinu.

Lai gan gadu starpība viņiem bija niecīga, Seijogins par apkārtējo pasauli bija daudz vairāk informēts nekā Volfs. Viņš, piemēram, zināja, ka par anašas lietošanu var nokļūt disciplinārajā bataljonā vai pat visīstākajā cietumā, turpretī par nasvaju aiz restēm neliek; ka gonoreju var noķert arī caur muti un to ārstē ar trim injekcijām, kā ari daudz citu tikpat neparastu, cik plašām viņu vienaudžu aprindām nezināmu lietu. Turklāt savu zināšanu avotus viņš nekad neizpauda. Viņš vispār nemēdza daudz runāt. Lai gan viņi jau sen turējās kopā un pat itin kā draudzējās, ēda no viena trauka un gulēja blakus gultās, Volfs tā arī neuzzināja, kāpēc biedrs aizgājis no institūta trešā kursa. «Tas ir garš stāsts,» Seijogins atbildēja un novirzīja sarunu uz citu tematu.

-   Ģenerālis jautā: «Kur tu to ņēmi?» Un zaldātiņš atbild: «Staršina Ivanovs aizvien tā saka…» - no smiekliem vai aizrīdamies, Šmeļovs pabeidza savu stāstu.

Kāsīti viņš nodeva tālāk Kiijam, bet tas savukārt Ivaņņi- kovam, kurš visādi raudzīja sadraudzēties ar vecajiem. Savā ziņā tas viņam ari izdevās, taču Volfa dotā iesauka Plikā Zoss visviens pielipa viņam uz mūžīgiem laikiem.

-   Bāc, Čuvaks nāk! - Šmeļovs teica, un Ivaņņikovs, ievilcis pamatīgu dūmu, iemeta izsmēķi mucā.

-   Kāda velna pēc, zaļknābi? Tur vēl palika! - Kirja satraucās.

-   Pareizi darīja, - caur zobiem novilka seržants. - Viņš pārāk bieži skraida pie Semjonova…

Un, paķēris ģitāru, skaļi, ar artistisku intonāciju paziņoja:

-   Stilīgā liekēža dziesma!

Novērsies Šmeļovs uzsita pa stīgām un dīkdienīgā balsī iedziedājās:

Nav man vajadzības strādāt sūri, «Kruta» žakete ir plecos man. Tas nekas, ka garāki tai stūri, - Kur vien eju, «Čomaks!» sauciens skan.

Ta-ta-ta!

Kiija iesmējās, daži iespurcās, aizlikuši mutei priekšā plaukstu, Volfs un Serjogins pasmīkņāja. Tikai Plikā Zoss saglabāja nopietnu un pat sērīgu sejas izteiksmi: vecākais seržants Čuvaks bija pienācis jau pavisam tuvu klāt. Pēc karantīnas beigām viņš divus mēnešus bija pavadījis tālajā poligonā un atgriezies dabūjis vēl vienu uzšuvi un kļuvis par Derevjanko vietnieku demobilizētā Siņuhova vietā.

-   Kas tās par dziesmām? - neapmierināti jautāja vada komandiera vietnieks, pūlēdamies slēpt īgnumu. Viņš centās nenonākt konfliktā ar Šmeļovu.

-   Kas pie mums ieradies! - Šmeļovs priecīgi izsaucās un, uzlicis laipnu smaidiņu, pagriezās pret Čuvaku. Čuvaks bija tērpies pilnā formas tērpā, vienīgi liekā podziņa pie kakla bija atpogāta. - Sveicināti, biedri vecāko seržant, piesēdiet kopā ar mums! Mēs te spriežam par liekēžiem. Nosodām, tā sakot…

-   Nosodāt, saki…

Čuvaks ostīja gaisu tramīgi kā seters, kurš nācis medījumam uz pēdām.

-   Kas tie par dūmiem?

-   Parasti papirosu dūmi, - Šmeļovs palīda zem sola. - Tūdaļ es jūs uzcienāšu.

Viņš izvilka paciņu «Kazbeka» un ar tikko jaušami saspringtu smaidu pastiepa to vada komandiera vietniekam.

-   Uzsmēķējiet, nekautrējieties!

-   Un ja es tev to aizmetīšu aiz apkakles? - Čuvaks iesita pa pastiepto roku, paciņa nokrita zemē un pavērās vaļā, no turienes izsprāga spalvains zirneklis. Vada komandiera vietnieks acumirklī ar kāju to nospieda.

-    Nedusmojieties, biedri vecāko seržant, tas bija joks. Tie pašlaik nav indīgi.

-   Par tādiem jokiem var nopelnīt virssardzi! Smēķējat te velns zina ko, dziedat nepiedienīgas dziesmas un seržantam piespēlējat zirnekļus! - Čuvaks bija noskaities ne pa jokam.

Šmeļovs lēnām piecēlās un iztaisnoja plecus. Viņa tonis no saldi pieglaimīga bija pārvērties izaicinoši nekaunīgā.

-   Ko tu cel brēku? Neesi taču nekāds virsdienestnieks, nekāds virsnieks… Esam no viena iesaukuma, tu esi tāds pats seržants kā es. Nav te ko tēlot komandieri!

-   Biedri seržant! Kā jūs runājat ar pēc amata un dienesta pakāpes vecāku? Vai esat aizmirsis reglamentu? Es jums to atgādināšu! - Čuvaka apaļā fizionomija piesarka.

-   Vispirms izmācies un dabū uzplečus ar zvaigznītēm, tad varēsi atgādināt!

Šmeļovs nicīgi nospļāvās.

-    Otrais vads - pēc piecām minūtēm stāties laukumā, lai gatavotos vakara jundai! - Čuvaks saniknots uzbļāva un pagriezies nozuda tumsā.

-    Ej vien, ej, - Šmeļovs nosauca viņam pakaļ. - Citādi Volfs atkal pamācīs tevi dejot baletu - varēsi griezties kā vilciņš līdz pašām kazarmām!

-   Gan tikšu galā ari ar Volfu! - naidā trīcošā balsī atsaucās vada komandiera vietnieks.

Iestājās saspringts klusums.

-   Vai nu tā vajadzēja, - Kiija beidzot noteica. - Kāpēc tīšu prātu bāzt galvu cilpā?

Šmeļovs atmeta ar roku.

-   Ne velna viņš man nepadarīs! Rokas par īsām…

Plikā Zoss nemierīgi sakustējās.

-   Jāiet stāties.

Otrā vada karavīri negribīgi piecēlās un devās uz laukuma pusi.

* * *

Rohi Safeda - parasts saules izkveldēts Vidusāzijas ciemats. Volfam te viss šķiet kā brīnums: gan zemē ieaugušās baltās mājeles ar lēzenajiem, ar zāli noaugušajiem māla jumtiem, gan šaurie, betonētie grāvīši ar duļķaino ūdeni ielu malās - tie paši slavenie ariki, kurus viņš bija iztēlojies pavisam citādākus - platus un dziļus kā apūdeņošanas kanālus Tihodonskas stepēs gan milzu platānas, kas meta dzīvinošu ēnu uz tirgus laukuma malām pie tējnīcas, - ēna virzās, un tai līdzi pārvietojas cienīgie večuki vatētajos halātos, obligātajām tibiteikām galvā, dzerot karsto tēju, kas, pēc Krievijas iedzīvotāju pieņēmumiem, vispār nav dzerama šādā svelmē.

Pārtraukdams slinko pusdienlaika klusumu, laukumā rēkdams ieripo bruņutransportieris un nobremzē starp tējnīcu un ģipša Ļeņina pieminekli, kas grezno panīkušo skvē- riņu pie ciema padomes.

-   Pīppauze desmit minūtes! - Šmeļovs komandē un nolec zemē, ar interesi aplūkodams divas garāmejošas sievietes, - lakatos un no garo kleitu apakšas rēgojošās biksēs viņas izskatās pēc bezveidīgām lellēm. Jaunākajai plaukstas ir dzeltenas kā nokrāsotas.

Seržants griežas viņām līdzi kā radars mērķim, braši nobrauka ūsas, nospļaujas, skaļi plikšķina ar plaukstām pa kailo, iedegušo vēderu. Viņš acīm redzami grib izmest makšķeri vai sliktākajā gadījumā palaist kādu no saviem neskaitāmajiem pikantajiem jociņiem. Taču savaldās: te šādas vaļības nesaprot, un ieroči pie vietējo vīriešu jostām - nacionālie dunči ar tievu spalu un platu, bārdas nazim līdzīgi iztrītu asmeni - der ne tikai lai pāršķeltu čureku, sadalītu meloni vai pārgrieztu rīkli nolemtībā sastingušam jēram…

Tējnīcai līdzās uzslieta drebelīga, ar šīferi pārklāta krāsniņa, tur brāļi repatrianti no Turcijas gatavo Krievijā nezināmu ēdienu šaurmu. Trīs krievu vīrišķi, gadījuma darbu strādnieki, stāv pie izsniegšanas lodziņa, nepacietīgi grozīdami rokās zaļu pudeli ar skrūvējamu vāciņu. Šmeļovs uzreiz dodas iekšā - kā saimnieks - un drīz vien iznāk manāmi apmierināts ar pilnu muti un milzīgu šaurmas porciju rokā. Sagaidījuši savu kārtu, Volfs un Seržs pastiepj naudu caur šauro lodziņu. Tumšādainais līkdegunis Ahmeds ar garu nazi griež apcepušās malas no apdullinoši smaržojošās jēra gaļas, kas grozās virs oglēm, veikli uzķer nogrieztos gabaliņus plācenītī, pārlej ar mērci, apkaisa ar sīpola ripiņām un sagrieztiem zaļumiem. Volfam saskrien siekalas mutē. Ahmeds gatavo ļoti garšīgu šaurmu. Turpretī viņa brālim Mah- mudam tā iznāk pliekana, lai gan viņš it kā visu dara tāpat.

Kareivji ēd tā, ka ausis kust. Viss labais ļoti ātri beidzas, un drīz vien par notiesāto gardumu atgādina vairs tikai taukainie pirksti.

-   Vai gribat vēl? - Ahmeds smaida. Smaids sanāk tāds kā ļauns. Un vispār - no krāsns plūstošo karstumu cilvēks nemaz nevar izturēt. Ogļu sarkanīgā kvēle atgādina pekli, un viņš šķiet kā pats velns.

-    Nav naudas. - Volfs noplāta rokas. Par ierindnieka mēneša algu var nopirkt tieši četras porcijas šaurmas. Bet vēl taču vajag zobupastu, ziepes, diegus, aploksnes… Vecāki reizēm ieliek vēstulē pa rublim, taču nauda ne vienmēr sasniedz adresātu, bez tam lieks rublis jau neko neatrisina.

-   Nevajag nauda. Es uzcienāt. Par velti!

Ahmeda smaids kļūčt vēl platāks.

-   Kā tā? - Seržs drūmi vaicā. Viņš netic svešu cilvēku labsirdībai.

-   Atnesīsi patronas, un viss. Parastas, ne jau slepenas. Pavisam vienkārša padarīšana. Viena patrona - viena šaur- ma. Paņemšu visas, cik atnesīsi. Arī naudā maksāšu. - Izlūki atsprāgst no lodziņa. Seržs pamet acis uz netālu sēdošajiem celtniekiem.

-   Tu esi pie pilna prāta? - Volfs pagroza pirkstu pie deniņiem. - Man pagaidām nav nekādas patikas tur nokļūt.

Viņš norāda uz dienvidrietumiem. Tur, trīs kilometrus no Rohi Safedas, atrodas stingra režīma kolonija. Dažkārt konvojapsardzes kareivji ciematā satiekas ar specdienest- niekiem, gandrīz vienmēr izceļas kautiņi.

Ahmeds sirsnīgi smejas.

-Es tikai pajokoju. Gribēju jūs pārbaudīt. Malači! Ēdiet, ēdiet, es cienāju.

Viņš tiešām sniedz viņiem pa satītam plācenim, no kuriem rēgojas laukā sulīgas gaiši sārtas gaļas gabaliņi. Ēzdami pilnām mutēm par brīvu dabūto cienastu, puiši dodas uz bruņutransportieri.

-   Te kaut kas nav kārtībā, - Volfs balsī prāto. - Brigādē visiem sargiem posteņos ir parastie AKM. Patruļā arī. Kā viņš varēja zināt, ka ir ari slepenās patronas?

-   Viņi te visu zina. Domā, ka viņš tiešām jokoja? Paskaties uz Šmeļu - kad izbraucām no daļas, viņam nebija ne kapeikas…

Seržs nosmīkņā un iebāž mutē pēdējo šaurmas kumosu.

No patukšo tirgus rindu puses gāzelēdamies nāk Šmeļovs, vicinādams pilnu plastikāta maisiņu. Kreisajā rokā viņš tur papirosu un apmierināti smaida. Aiz viņa tipina kādus divpadsmit gadus veca vājina baskājaina meitenīte novalkātā kleitiņā. Viņa pa kārtai grauž no ābola un vietējā kāruma - ar medu salipināta uzpūstas kukurūzas rullīša.

-   Visi vietās! - seržants stingri uzkliedz. Seržs un Volfs uzlec uz bruņumašīnas, Sidoruks gaudeni izlien no bruņutransportiera niecīgās ēnas un stenēdams ietraušas vadītāja vietā - viņš otro dienu mokās ar vēderu un ir zaudējis jebkuru interesi par apkārt notiekošo.

-   Redzi, Ļenočka, visi mani klausa. Rāpies iekšā, mēs aizvedīsim tevi mājās.

Pa ceļam uz remontbāzi Šmeļovs jautri dungo. Meitenīte apēdusi saldumus un sēž klusa, vienaldzīgi raudzīdamās sev priekšā. Pirksti ar apgrauztiem nagiem cieši ieķērusies tērauda rokturī. Abpus šaurajam ceļam plešas kokvilnas lauki.

-   Vai mamma aizvien vēl dzer, Ļenočka? - seržants līdzjūtīgi vaicā.

-   Dzer, - meitene pamāj.

-   Un visu naudu nodzer?

-   Nodzer, - viņa kā atbalss atkārto.

-   Vai tēvs no peļņas nav atgriezies?

-   Kas nu par peļņu! Meli vien. Viņš ir dzērājs un nekad nav neko pelnījis. Bet nu ir aizbēdzis pavisam, mūs ar mammu pametis, - «pieaugušā» tonī meitene stāsta un sakniebj lūpas.

-   Tas nekas. - Šmeļovs glauda viņas neķemmēto galvu. - Mēs aprunāsimies ar komandieri, kļūsi par pulka meitu. Ēdīsi mūsu ēdnīcā, nopirksim tev kleitu…

Volfs netic savām acīm. Viņš nav gaidījis no zobgalīgā seržanta tādu gādību.

-    Kleita man ir. Vairāk vajadzētu kurpes. Un portfeli. Tikai tie ari ir meli.

-   Ko tu runā! - Šmeļovs apvainojās. - Es taču tevi paēdināju. Savu naudu tērēju, nemaz nežēloju. Nav labi. Kāpsim lejā.

-   Vai eļļa ir? - Atlaidusi vaļā rokturi, meitene paklausīgi rāpās uz lūkas caurumu. Volfs ievēroja viņas melnos sasprēgājušos papēžus.

-   Kā nu nav, tā nav.

-   Tad atkal neies iekšā.

-   Nekas, saslapināsi ar siekalām, kā viņreiz…

-   Nē, tā man sāp…

Šmeļovs ar Ļenočku nozuda bruņutransportiera iekšienē.

* * *

-   …Ja nav nokrišņu, virszemes radiolokācijas stacija fiksē desanta kaujas mašīnu desmit kilometru attālumā; ja rasina lietus - astoņu; ja gāž kā no spaiņiem - tikai viena kilometra attālumā…

-   …Dūmu ķermenis veido līdz divsimt metru garu un četrdesmit metru platu dūmu mākoni, dūmu mašīna 5-7 minūšu laikā rada necaurskatāmu slāni, ne īsāku par kilometru…

-   …Raķešizlūkošanas daļu pazīmes - cigāra formas raķetes, palaišanas iekārta, starta un papildu aprīkojums, pastiprināta apsardze…

-    …Uzbrūkot pretiniekam no aizmugures, asi pagriezt viņa galvu ar pretējām roku kustībām. Ar kreiso grūž pakausi prom no sevis, ar labo velk zodu uz savu pusi un augšup… Vertikālā stāvoklī to izdarīt ir grūtāk; lai atvieglotu uzdevumu, galva jāpaceļ, pastiepjot kaklu un atslābinot kakla skriemeļus…

-   …Cigaretes dūmus var saost pa simt metriem, ēdienu un sviedrus - pa simt divdesmit, odekolonu - pa simt piecdesmit…

-   Par «ķidāšanu» sauc augstākā mērā intensīvi veiktu nopratināšanu lauka apstākļos, kas ļauj visīsākajā laikā saņemt simtprocentīgi patiesu informāciju…

-   …Izlūkošanas kodolartilērijas pazīmes…

īpašo uzdevumu vienības gudrības tiek konspektētas biezās burtnīcās ar numurētām, iešūtām un apzīmogotām lapām. Atbildīgie par slepenību izsniedz tās pirms nodarbībām un pēc tām aiznes tās atpakaļ uz speciālo bibliotēku. Taču specifiskās zināšanas paliek jauno cilvēku noskūtajās galvās. Viņi nevar celt iebildumus.

-    Pilnīga slepenība - izpildāmā uzdevuma ķīla. Tāpēc, ja grupa meklējot tiek uzieta, liecinieki obligāti tiek pakļauti tūlītējai iznīcināšanai…

Izlūku speciālo sagatavošanu veic majors Šarovs personiski. Viņam mugurā ir rūpīgi izgludināts formas tērps, no trīsstūrveida izgriezuma uz krūtīm raugās pretī tīrs krekls. Majors nesen atgriezies no valsts, ko armijā apzīmē ar burtu «A», un ir jūtams, ka viņam nācies darīt visu, par ko viņš patlaban runā.

Volfs paceļ roku.

-   Un ja nu tie nav vis pretinieka kareivji, bet mierīgie iedzīvotāji? Turklāt vēl kāds večuks, sieviete vai bērns?

Šarovs raugās viņā kā idiotā.

-Jūsu mērķis ir MBR šahta. Ja operācija nojuks, raķete iznīcinās prāvu pilsētu - vairākus miljonus iedzīvotāju, rūpnīcas, elektrostacijas, karaspēka daļas. Tāpēc liecinieki obligāti un nekavējoties iznīcināmi. Tādas kategorijas kā večuks vai bērns īpašajās operācijās netiek lietotas. Vai jums ir skaidrs?

-   Nē, nav!

Tagad Šarovs raugās pētoši, kā mērķēdams.

-   Kas nav skaidrs?

-   Kurš kaut ko tādu var izdarīt?

Majors pasmīn.

-   Tūdaļ paskatīsimies. Kurš ir gatavs to veikt - pacelt roku! Viens, divi, trīs…

Rokas pacēla visi, atskaitot Lisenkovu un Volfu.

Šarovs vēlreiz pasmīnēja.

-   Tā, lūk! Turklāt tas jādara ātri, iekams liecinieks nav attapies un sācis lūgties, lai apžēlo. Tā būs labāk gan viņam, gan jums. Vai skaidrs, ierindniek Volf?

-   Skaidrs…

Balsī nav pārliecības, tā ir formāla atbilde, lai vairs netirdītu.

-   Labi. Un ņemiet vērā, ka īpašās operācijas netiek veiktas ar baltiem cimdiem. Kad nonāksim pie temata «Ķidāša- na», jūs par to pārliecināsieties.

Brīdi paklusējis, Šarovs domīgi piemetina:

-   Starp citu, domāt, ka to varat, un reāli izdarīt - ir divas dažādas lietas. Tāpēc paceltās rokas mani ne sevišķi pārliecina. Un tie, kuri tās pacēla, - lieciet vērā manus vārdus… Pārtraukums!

Kādreiz sen atpakaļ Volfs bija apskaudis Jerjominu, kurš bija apmācīts vīrietim noderīgās kaujas gudrībās: lēkt ar izpletni, šaut no braucoša bruņutransportiera, nogalināt kailām rokām… Toreiz šķita - ņēma un iemācīja.

Taču, kad tuvcīņas speciālā kursa instruktors leitnants Prigorovs iedeva viņam parastu dunci un nostādīja astoņu metru attālumā no koka cilvēka silueta, kļuva skaidrs: neviens nevienu nemāca un nemaz nevar iemācīt. Parādīt - to gan! Leitnants mētāja dunci gan ar spalu pa priekšu, gan ar asmeni - deviņos gadījumos no desmit ierocis iedūrās mērķī. Nekādu noslēpumu tur nebija - kā mēdza teikt pats Prigorovs, jāmet trīstūkstoš reižu, un viss izdosies. Un, ja metīsi piectūkstoš reižu, - iemācīsies trāpīt ikvienā punktā mērķī, kurā vien gribēsi. Bet, ja desmittūkstoš reižu, - kļūsi par īstu meistaru.

Leitnants ierādīja un devās pie cita kaujinieka, bet Volfs grozīja rokās robusto, gaužām neierasto dunci un saprata, ka jāiemācās to mest būs viņam pašam un Prigorovs te neko nelīdzēs.

Vēl lielāku vilšanos sagādāja sapieru lāpstiņa. Instruktors viņiem parādīja, kur jāizurbj caurums - trešdaļas attālumā no roktura gala. Tur tika ievērts izturīgas auklas gabals, tās galus cieši sasienot. Ar to ari beidzās zemes rokamā instrumenta pārtapšana ierocī.

-   Kad būsiet iemanījušies, malas noasināsiet kā bārdas nazi, - leitnants teica, spēlēdamies ar uz rokas locītavas karājošos lāpstiņu kā ar zobenu, kam galā piesiets pušķis. -Ātrāk nevajag - savainosieties. Un tagad skatieties…

Viņš cirta manekenu, kapādams to sitieniem no augšas, sāniem un apakšas, pēc tam svieda lāpstiņu no desmit soļu attāluma, un tā paklausīgi iecirtās sakapātajā mērķa virsmā.

Un atkal Volfs palika viens pret vienu ar instrumentu. «Neko nevar iemācīt, taču visu var iemācīties,» - viņš atcerējās sazin kur lasītu gudrību, apsvēra, kur atrodas smaguma centrs, un lūkoja pēc iespējas ērtāk pielāgot lāpstiņu plaukstai.

Arī dārdošajā lidmašīnas lūkas caurumā bija jāsper solis pašam - neviens instruktors nepārvarēs tavas bailes, ja nu vienīgi pagrūdis, kad tu iepleties stāvēsi gaišā ovāla vidū, krampjaini ieķēries apmalē. Tāpēc ka, ja cilvēks ticis pacelts augšup un nav nolēcis, bet gan ir atgriezies uz zemes lidmašīnā, nevis zem zīda kupola, - viņš nenolēks nekad.

Arī čūsku tavā vietā neviens neapēdīs, bet, ja apēdīs, tu nomirsi badā, jo cita čūska var arī negadīties. Starp citu, čūska ir delikatese, tā ir tīra, sliktāk, ja jāēd peles un žurkas, iepriekš nogaidot, kad tās atdziest, - tikai tad utis un citi parazīti izkrīt no to kažoka.

Volfs iemācījās visu, ko viņam lika.

Kad nazis vai lāpstiņa lidoja uz mērķi, viņam šķita, ka viņš kā prettanku vadāmā reaktīvā lādiņa operators vada tos līdz pašam pēdējam brīdim, ka viņa skatiena iespaidā ierocis paklausīgi koriģē savu trajektoriju, līdz kamēr ietriecas tieši mērķī. īsto prettanku vadāmo reaktīvo lādiņu viņš iemanījās no divu kilometru attāluma trāpīt dzota am- brazūrā.

- Tev ir laba acs! - uzslavēja Derevjanko. - Iziesim snaiperu apmācības kursu.

Vairākus mēnešus Volfs nešķīrās no jaudīgās Dragunova snaiperšautenes. Pa šo laiku viņš nosvilināja divus tūkstošus patronu un pārvērta labo plecu vienā vienīgā asinsizplūdumā, toties tagad nekļūdīgi izpildīja pirmās kategorijas snaipera normatīvus. Tie bija vienkārši: no simt metriem trāpīt patronas čaulītē, no divsimt - iešaut desmit lodes sērkociņu kastītes siluetā.

Mācību tuvcīņas Prigorovs vadīja ļoti nežēlīgi - pilnā spēkā bija jāstrādā ar rokām un kājām. Vienīgā atšķirība no īstajām - aizsargķiveres galvā un aizliegums sist pa cirkšņiem un saules pinumu, kā ari tīši lauzt pretiniekam kaklu vai kādu ekstremitāti. Pieradis izturēt sitienus, Volfs jutās kā zivs ūdenī. Turklāt viņam piemita lieliska intuīcija: no pretinieka izskata viņš paredzēja tā nākamo kustību un aizsteidzās priekšā - pieliecās, satverdams sitienu raidošo roku vai kāju, ar pūlēm valdīdams azartisku vēlmi novest paņēmienu līdz galam.

Pats briesmīgākais pārbaudījums bija lēcieni. Plikā Zoss nobālušiem pirkstiem bija iekrampējies lūkas malā, taču Prjahins ar neticami veiklu kustību deva viņam ierastu dunku un izmeta no lidmašīnas. Volfam pirmajā lēcienā izdevās pārvarēt bailes, tam sekoja piektais, desmitais, lēkšana ar aizturētu izpletni, naktī, no liela augstuma, ūdenī, virs meža…

Vienam dodoties izdzīvošanas pārbaudes gājienā, viņam laimējās - trāpījās liela ķirzaka, turpretī Seijoginam nācās apēst milzu simtkāji - nosita mūdzi pret zābaku un iekodās ar zobiem spalvainajā recekļveidīgajā ķermenī…

Maskēšanos, pārvietošanos ienaidnieka aizmugurē, spridzināšanu, topogrāfiju un orientēšanos - šīs ārkārtīgi svarīgās disciplīnas Volfs nokārtoja uz pieci. Taču psiholoģiskajā sagatavotībā nespēja pacelties augstāk par četrinieku.

-   Mazāk prāto, - leitnants Derevjanko deva padomu. - Ja esi saņēmis uzdevumu - pildi! Bet tu lauzi galvu, kā būtu labāk. Čuvaks sūdzas, sak, tu gribot būt tas gudrais…

-   Jā, es gribu būt gudrs.

-   Lai komandieri ir gudri, lai viņi domā. Tev reglamentā nav paredzēts domāt. Var jau būt, ka atradīsi labāko risinājumu, taču laiks būs zaudēts un visa grupa aizies bojā.

Volfs klusēja. Kaut kādā ziņā jau leitnantam bija taisnība, taču šī taisnība viņu nesaistīja.

-   Te nav civilais institūts, bet īpašo uzdevumu vienība, - virsnieks turpināja mācīt. - Šeit galvenais ir būt tādam pašam kā visi un nedomājot pildīt pavēles. Kas notiktu, ja tuvcīņā tava roka vai kāja sāktu prātot, kā tai rīkoties?

-   Es jau neesmu kāja…

-  Tieši tas ir slikti! - Vada komandieris sarauca pieri. - Palūkojies uz puišiem - viņi nedomā un precīzi seko pavēlei.

-   Vai tad tas ir labi? - Volfs skumji pasmaidīja.

-    Nu zināms! - Vada komandieris pārliecināti pamāja. - Citādi jau nebūs vis kaujas vienība, bet gatavais bardaks.

Volfs vairs tālāk nestrīdējās, izlikdamies, ka ir vienisprātis ar komandieri. Tomēr, lai gan cīņas process viņam patika, daudzko saistībā ar to viņš nespēja pieņemt.

-   Jums ar savu izskatu vien ir jāiebaida pretinieks, jāparalizē viņa pretošanās spējas, - mēdza teikt leitnants Prigorovs, izvirzīdams uz priekšu apakšējo žokli un briesmīgi atņirgdams zobus. Vads atkārtoja viņa grimasi, arī Volfs. Taču puiši vaikstījās cits pret citu arī pēc nodarbībām - pīpētavā, pa ceļam uz ēdnīcu, pastaigas laikā. Bet Ivaņņikovs un Viš- ņakovs rādīja grimases arī vienatnē - mazgātavā pie spoguļa: viņiem patika sejas vietā redzēt ļauno un biedējošo masku.

-   Ikviens īpašo uzdevumu vienības kareivis ir patstāvīga kaujas vienība, kas spēj stāties pretī ienaidnieka vadam un patstāvīgi izpildīt kaujas uzdevumu, - tā patika izteikties pulkvedim Čučkanovam.

Senāk viņš bija nodarbojies ar svarcelšanu, taču, gadiem ejot, izplūdis un tā aptaukojies, ka pat pārstājis lēkt. Un tas, viņa vārdiem runājot, nozīmēja specvienības kareivja nāvi. Savējo viņš centās maskēt - uzlika izpletni, pacēlās gaisā līdz ar kārtējo lēcēju grupu, taču, izlaidis visus, pats palika lidmašīnā. Reizēm izpletnis gan nolaidās tālu sānis, taču visi bija pārliecināti, ka pulkvedi nomainījis majors Šarovs, kurš visu laiku atradās viņam līdzās.

Pulkveža Vārdi pamatīgi iespiedās atmiņā - katrs kaujinieks sākumā paļāvās vienīgi uz sevi, un katrs pamazām kļuva par kaujas mehānismu, varenu, dzīvu ieroci. Un, kā Volfam šķita, tajā pašā laikā zaudēja kaut ko cilvēcisku.

Instruktora palīgs lēkšanā ar izpletni staršina virsdienestā Pijahins bija izteiksmīgs piemērs šādai pārvērtībai. Uz goda plāksnes, par spīti savai trula laucinieka ārienei, viņš izskatījās kā yīrišķīgs skaistulis. Droši vien šis uzspodrinātais tēls atspoguļoja viņa nopelnus - aiz muguras gandrīz trīs tūkstoši lēcienu, iegūts sporta meistara nosaukums un neskaitāmi čempiona tituli. Taču ikdienas dzīvē viņš šķita tāds kā nīkulīgs - turējās savrup, runāja neskaidri, draugu viņam nebija, un aiz muguras viņu neviens citādi nesauca kā par Smirduli.

Reiz, iegājis izpletņu glabātavā, Volfs pamanīja, ka Prja- hins ar ierastu kustību liek biksēs vaskadrānas gabalu un dažas lupatas.

-   Kam jūs tā darāt? - viņš apjucis jautāja.

-   Sasodīts, es aptaisos, - staršina vienkārši paskaidroja.

-Kā?!

-   Gluži parasti, pa lielo…

-   Kāpēc?

Prjahins paraustīja plecus.

-    Kas viņu zina… Reflekss. Pirmo reizi droši vien aiz bailēm, pēc tam bailes pārgāja, bet reflekss palika. Tā ārsti saka…

Sakārtojies viņš uzlika izpletni un lēca, kā aizvien - precīzāk par visiem. Taču Volfs zaudēja jelkādu interesi par viņu un pēc šīs sarunas centās neiet pat tuvumā. Bet, ejot garām portretam, kurā bija iemūžināts Pijahins pēc rekordlē- ciena, viņam neviļus bija jādomā par to, kas tobrīd notika viņa biksēs.

Vīrišķīgs darbs, azarts un risks Volfam patika, taču viņam negribējās kļūt par kaujas mašīnu.

[1] [10] *

Vēstules viņiem rakstīja uz pastkastīti Maskavas apgabalā, tāpēc vecāki, protams, domāja, ka tur ari atrodas karaspēka daļa.

«Vai tu nesalsti tādā aukstumā?» māte uztraucās. «Gribu aizsūtīt tev vilnas kapzeķes un silto apakšveļu, bet nezinu, vai paciņu saņemsi…»

Volfs pasmaidīja. Televīzijā stāstīja, ka Maskavā temperatūra sasniedz mīnus trīsdesmit grādus, taču šeit pat visaukstākajā janvāra dienā bija plus piecpadsmit.

Par spīti vienveidīgajam uzturam un samērā bieži mokošajai bada sajūtai, viņš pagājušā pusgada laikā bija nobriedis, padevies plecos un pat par diviem centimetriem izaudzis - sava nozīme tur bija režīmam un pastāvīgajai fiziskajai slodzei. Volfs jau bija adaptējies dienestā, izpildīja visas normas un staigāja pa karaspēka daļas teritoriju tikpat droši un mierīgi kā Šmeļs vai Kiija.

Viņš uzrādīja lieliskus rezultātus kaujas mācībā, izturējās neatkarīgi, nepazemojās vecākā iesaukuma priekšā un nepieglaimojās virsniekiem. Uz viņu varēja paļauties ikvienā lietā, bet drosme un māka kauties iegāja brigādes vēsturē. Tāpēc «veči» viņu atzina gandrīz vai par sev līdzīgu. Gandrīz.

Turklāt Volfs bija sadraudzējies ar Seijoginu, viņi pastāvīgi turējās kopā un vajadzības gadījumā, sastājušies ar mugurām kopā, varēja nolikt gar zemi pusi rotas. Ari tas ietekmēja sabiedrības viedokli un cēla viņu autoritāti.

Februārī, tieši Padomju armijas dienas priekšvakarā, Volfs tika izsaukts uz brigādes štābu.

-   Dod šurp savu karaklausības apliecību, kaujiniek, - noslēpumaini sacīja apakšpulkvedis Seledcovs. Viņa kabinetā sēdēja ari Derevjanko, taču pēc vada komandiera izskata nevarēja pateikt, kāpēc priekšniecībai ievajadzējies ierindas izlūka.

Izlūks atpogāja krūšu kabatiņu un atdeva paburzīto, piesvīdušo sarkano grāmatiņu komandiera vietniekam politiskajos jautājumos. Viņš to atvēra, kaut ko neskaidri nomurmināja un paslēpa dokumentu seifa.

-   Ņem šo te vietā! - Politvietnieks izņēma no galda atvilktnes tieši tādu pašu grāmatiņu, tikai jaunāku un stingrāku, un sniedza to Volfam.

-   Vladimirs Grigorjevičs Volkovs, - viņš izbrīnīts lasīja līdzās savai fotogrāfijai. - Ko tas nozīmē?

Politvietnieks pasmaidīja, laikam gribēdams uzmundrināt, taču sanāca kā vienmēr - it kā viņš būtu pieķēris sarunas biedru darām kaut ko nelāgu.

-   Ierindnieks Volfs ir devies uz citu karaspēka daļu. Un ierindnieks Volkovs ir ieradies viņa vietā. Tas tika iegrāmatots visos dokumentos.

-   Kāpēc?

-   Parasta maskēšanās. Volkovs nepievērš uzmanību un neizraisa jautājumus. Kad pienāks dembelis, dabūsi atpakaļ savu apliecību. Ja gribēsi. Krievijā tomēr labāk dzīvot ar krievu uzvārdu.

-   Un puiši? - Volfs pēc pauzes jautāja.

-   Par to tev galva nav jālauza. Leitnants Derevjanko visiem paskaidros, ka tu mainīji uzvārdu pēc paša vēlēšanās. Pie tā drīz vien pieradīs. Ļoti drīz.

Volfs klusēja. Tas viss viņam nezin kāpēc tā īsti nepatika. Mainīt uzvārdu, ko devuši vecāki, - tā ir nosodāma rīcība.

-   Kurš šo lēmumu pieņēma? - viņš katram gadījumam vaicāja.

-   Ne jau nu es. - Seledcovs noplātīja rokas. - Pareizāk - ne tikai es. Ideju atbalstīja pulkvedis Čučkanovs un apstiprināja ģenerālis Raskatovs.

Nu ko, ar pieri caur sienu neizskriesi… Volfs-Volkovs klusēdams iebāza jauno dokumentu kabatā. Politvietnieks apmierināti pamāja.

-   Tev ir labi panākumi dienestā, un tu esi izglītots puisis. Mums atnācis norīkojums uz specdienesta augstāko komandieru skolu. Ja gribi mēģināt, mēs tevi atbalstīsim.

-   Gribu! - Volfs nedomādams izšāva. Viņam bija ienākusi prātā doma par virsnieka karjeru. Un iet mācīties tūlīt ir nesalīdzināmi labāk nekā vēl pusotra gada rukāt par ierindnieku.

Seledcovs pamāja vēlreiz.

-  Tad sēdies un raksti iesniegumu, leitnants Derevjanko nodiktēs. Un aizpildīsi testa anketu personības izpētei.

Testa anketa izrādījās sanumurētās rūtiņās sagrafeta papīra lapa.

-   Četrsimt jautājumu, - Derevjanko noteica, atvērdams pabiezu grāmatiņu. - Atbildes ir tikai divas: jā vai nē. Es lasu, tu ievelc krustiņu vajadzīgajā rūtiņā. Kontroles laiks - četrdesmit minūtes. Tāpēc domā līdzi. Sākam!

Vai jūs mīlat dzīvniekus? Vai jums mēdz sāpēt galva? Vai jums patīk zila krāsa? Vai nodarbojaties ar spēka sporta veidiem? Vai jums mēdz būt kuņģa darbības traucējumi? Vai naktīs labi guļat? Vai jums ir ienaidnieki? Vai ticat zīmēm? Vai jums patīk medības? Vai ziema ir labākais gadalaiks? Vai kino ir labāks par teātri?

Volfs iekļāvās trīsdesmit piecās minūtēs un nometa rakstāmo.

-   Kas tās par blēņām? Kam visi šie muļķīgie jautājumi?

-   Tie nemaz nav tik muļķīgi, kā šķiet. Psihologi no tiem izvilks par tevi visu. Pat to, ko tu pats nezini.

Leitnants ar saspraudi piestiprināja testu pie iesnieguma.

-Aizpildīsi personas kartīti, uzrakstīsi autobiogrāfiju, es sagatavošu raksturojumu un atestāciju. Ja viss būs kā nākas, vasarā būs klāt izsaukums uz eksāmeniem. Tikai nem

3 i

vērā - tur ir konkurss, tev jāsagatavojas.

-   Protams, ka sagatavošos.

Volfu pārņēma priecīgs satraukums. Pelēkajā monotonajā dienestā pavīdēja perspektīva pārmaiņām.

-   Ieej pasaki paldies apakšpulkvedim par uzticēšanos, - Derevjanko ieteica, un Volfs vēlreiz devās uz politvietnieka kabinetu.

Seledcovs pateicību uzņēma atzinīgi.

-    Mums ir vajadzīgi tādi puiši. Kad tevi ieskaitīja šajā karaspēka daļā, izskanēja dažādi viedokļi, taču es nešaubīgi tevi aizstāvēju. Redzu, ka neesmu kļūdījies. Taču tev tas jāpatur prātā un jāciena labvēlīgā attieksme. Tāpēc, ja radīsies kādas šaubas, gribēsies ar kādu aprunāties vai kaut ko svarīgu paziņot, - obligāti nav jāiet pie Semjonova. Nāc tieši pie manis. Saprati?

Volfs neko nesaprata, taču katram gadījumam pamāja ar galvu.

-   Un vēl… Mūsu skolas pasniedzēji ir izrādījuši ļoti interesantu iniciatīvu attiecībā uz gatavošanos inspektoru pārbaudei. Viņi ir izteikuši vēlēšanos ārpus darbalaika papildus nodarboties ar kareivjiem, kam ir sevišķs ķēriens uz valodām, papildināt viņu zināšanas, nostiprināt sarunvalodu…

Īstenībā iniciatīvu bija izrādījis pats Seledcovs. -Iemanījies uz izrādīšanos un visāda veida acu aizmālēšanu, viņš sadomāja izdīdīt kādus desmit, piecpadsmit cilvēkus un iekļaut pa vairākiem kaujas grupās. Čučkanovs un Šarovs apņēmās novirzīt inspektorus tieši uz «uzlādētajām» apakšvienībām. Pozitīvais rezultāts tiktu ieskaitīts par labu visai brigādes vadībai.

-   Man jau tāpat ar vācu valodu viss it kā būtu kārtībā…

-   Zinu, zinu! Runa ir par ko citu. Vai ķersies pie otras valodas? Apgūsi angļu mēli?

-   Es kaut kā… - Volfs sastomījās.

-   Ko tu zaudē? - Šoreiz politvietniekam izdevās uzmundrinošais vecākā biedra smaids. - No saimniecības un papildu darbiem jūs būsiet atbrīvoti - rītos kaujas mācības, bet pēcpusdienā līdz vakaram mācies «du jū spīk ingliš». Skolā, bibliotēkā, kaut vai vāļājies smiltīs ar grāmatu rokā… Biedri tevi godās, komandieri - cienīs. Vai esi ar mieru?

-   Nu, ja jau tā vajag…

Tā Volkovs nokļuva karavīru pilsētiņas skolā. Pēc kazarmu mūžīgās vienmuļības, mazgātavas, ēdnīcas, pēc uzbrukumu joslas sprādzieniem, lidmašīnas dzinēju dārdoņas, biedru smiekliem, jēlībām un lamām, pēc sviedru, tabakas, ieroču eļļas un šaujampulvera smakas - viņš bija nokļuvis paradīzē. Plaši gaiteņi, puķes podos, aizkari pie logiem, tīrība un klusums… Un arī eņģelis te bija…

Angļu valodas skolotājai vārds bija Sofija Vasiļjevna. Viņa bija smaidīga brunete īsi apcirptiem matiem un plati atvērtām zaļām acīm, smailu deguntiņu un rūpīgi iezīmētu muti. Sarkanā augumu atsedzošā sarafanā un baltās sandalēs. Ašām kustībām un sārti manikirētiem roku un kāju nagiem. Viņa ne vien bija skaista, bet turklāt vēl izstaroja kaut kādu pievelkošu enerģiju, tā ka Volfs sajutās kā magnētiskajā laukā nokļuvusi tērauda skaidiņa.

-   Noteiktais artikuls «the»…

Klase ietinās kā dūmakā, Volfs redzēja vienīgi ar gaiš- brūnu lūpukrāsu klātās lūpiņas, kas pavērdamās ķircinoši atklāja līdzenus baltus zobus, kas apņēma valgas mēlītes galiņu…

-   Ko norāda noteiktais artikuls, biedri Volkov?

Šaurs zods ar jauku bedrīti, gluda seja, nedaudz izvirzīti vaigu kauli, tievas, acīm redzami izplūkātas uzacis, biezi, mirdzoši mati, aizlikti aiz mazām, galvai piegulošām austiņām…

-   Biedri Volkov, u-ū!

-   Viņš nesen nomainīja uzvārdu, vēl nav pie jaunā pieradis, - Seijogins paskaidroja un ierēcās: - Volf, mosties!

-   Piedodiet… - Volfs sarāvās. Viņa sejā parādījās sarkani plankumi. - Aizdomājos.

-    Ceru, ka par noteiktajiem artikuliem? - Sofija Vasiļjevna šķelmīgi pasmaidīja. - Kas jums ir ar uzvārdu? Vai kādreiz pastāstīsiet?

Šo jautājumu uzdeva nevis skolotāja, bet gan meitene, kas nojauš, ka ir puisim iepatikusies.

-   Katrā ziņā, - Volfs izmocīja ar stīvu mēli.

-   Ko tu tā blenz uz Sofiju? - Seijogins jautāja pa ceļam uz kazarmu. - Gribi, lai Čučkanovs tev pautus norauj? Viņš ir greizsirdīgs.

-   Kāda Čučkanovam tur daļa?

-   Tu nu gan laid! Viņa taču ir šim sieva!

-   Nojūdzies esi? Kāda sieva! Cik šim gadu un cik viņai…

-   Un kas par to? Viņam būs ap četrdesmit pieci, viņa ir kādus desmit gadus jaunāka… Kas tur sevišķs?

-  Vai tev prāts? Viņai ir divdesmit pieci, augstākais, divdesmit septiņi!

-   Vienkārši labi izskatās, kopj sevi. Bet tu neslienājies, sargi pautus!

Šī saruna nez kāpēc Volfam nebija patīkama.

-   Labi, pietiek kulstīt mēli! Un pautus es pats kuram katram varu noraut.

Naktī viņš vairākas reizes pamodās no viena un tā paša sapņa: Sofija Vasiļjevna sarkanā vaļīgā sarafanā un baltās rakstainās sandalēs stāv pie tāfeles un ar roku, kas mani- kirētajos pirkstos tur sažņaugtu krītu, kārto kuplos matus uz pieres. Nevarēja saprast - vai viņa visu nakti rādās viņam sapņos vai smadzenes arī miegā domā par viņu.

Nākamajā dienā Volfs palika pēc nodarbībām, it kā lai sastādītu izlūka vārdnīcu: «Kur atrodas jūsu komandpunkts? Runā, un tu paliksi dzīvs!» - un tā tālāk.

Taču tā vietā viņi ar skolotāju jauki patērzēja pusotras stundas. Vispirms viņš pastāstīja par uzvārda maiņu, pēc tam viņa atcerējās, kā no maza Ukrainas ciematiņa braukusi uz Harkovu stāties svešvalodniekos. Volfs klausījās ar neviltotu interesi un bija gatavs nosēdēt tā vai visu nakti.

-Ai, jau desmit! - Sofija Vasiļjevna atjēdzās. - Laiks doties mājās. Nākamreiz es atnesīšu jums kaut ko ēdamu - armijas maizē jau paēdis nebūsi…

-   Vai drīkstu jūs pavadīt? - Volfs saņēma drosmi.

-Vai, nē… Tur viss ir kā uz delnas, sāksies tenkas… Lai

gan - līdz ārdurvīm var…

Atvadoties Volodja sniedza skolotājai roku, un viņa par atbildi vieglītēm paspieda viņa plaukstu. Viņas pirksti bija sausi un vēsi.

2. nodaļa

Gulēt ar komandiera sievu ir bīstami

-   Līdz pārbaudei atlikušas divas nedēļas, ir jau saskaņota tās norise…

Skaļruņa pastiprināta, komandiera vietnieka kaujas sagatavotībā balss skanēja pār laukumu, kur svilinošajā saulē taisnās līnijās sastinguši stāvēja puiši tropiskajos formas tērpos.

-   Trenējam nosēšanos nosacīta ienaidnieka aizmugurē pēc kara darbības sākšanās, stratēģiski svarīgu objektu ieņemšanu, raķešu iekārtu un komandējošā personāla iznīcināšanu, sakaru līniju bojāšanu…

Kopš zināma laika Volfs jūt nepatiku pret pulkvedi. «Vecs, resns, sarkanu ģīmi, bet viņa vēl pavisam meitene, stādiņš… Kā viņa ar to…» Viņa doma aprāvās - visi termini, lai apzīmētu to, ko viņš domāja, šķita nepiedienīgi un ciniski, tāpēc nederēja, ja tam bija jelkāds sakars ar Sofiju Vasiļjevnu. «Laikam padevīgi pacieš, lai tikai šis atšujas… Viņa ir kautrīga, droši vien pat gaismu neļauj ieslēgt…»

-   Ņemiet vērā, darboties nāksies apstākļos, kas iespējami atgādina karu. Desantēšanās laikā tiks izmantots «Lietus». Desmit minūtes pēc personālsastāva piezemēšanās tiks nomesta bruņutehnika. Kurš tūļāsies, to pataisīs par pankūku.

Rindas pāršalca neapmierināta murdoņa. Pulkveža formas cepure nedaudz pacēlās - acīmredzot Čučkanovs bija pastiepies uz pirkstgaliem.

-    Un kā tad jūs domājāt? Šāda līmeņa mācībās pieļaujamie zaudējumi ir četri procenti. Iekļaujieties normatīvos, precīzi izpildiet visas pavēles, protiet apieties ar karti, esiet vērīgi - un viss būs kārtībā. Nevīžība netiek piedota ne karā, ne mācībās. Turklāt pie mums būs ļoti augsta vadība, iespējams, pats ministrs.

Cepure atgriezās iepriekšējā vietā.

-   Varbūt pat kāds vēl augstāka ranga pārstāvis. Tā ka pacentieties, nekrītiet lejā kā mēslu bambāļi, bet laidieties kā ērgļi, lidojiet!

Skaļruņi uz brīdi apklusa, un kareivji sastinga, gaidot komandu «izklīst», - pusdienu laiks bija jau klāt.

-   Tikai ar disciplīnu mums ir sūdīgi! - Čučkanovs negaidot ieķērcās. - Un, ja es uzzināšu, kurš norāva rozi oranžērijā, - kājas no pakaļas izraušu! Visviens, vai tas būs leitnants vai kapteinis.

Ciešās rindas atkal pārskrēja murdoņa, tikai šoreiz - izbrīns.

-   Kādu, pie joda, rozi? - nezin kam vaicāja Šmeļ ovs. Līdzās stāvošais Višņakovs paraustīja plecus. Arī citi puiši neizpratnē saskatījās.

Vienīgi Volfs zināja, par kādu rozi ir runa. Par to, kuru viņš Sieviešu dienā bija uzdāvinājis Sofijai Vasiļjevnai. Viņa acīmredzot bija aiznesusi rozi mājās. Tātad uzskatījusi dāvanu par nozīmīgu. Priecīgs satraukums pildīja krūtis, iesitās galvā.

-   Galīgi prātu izkūkojis! - seržants nikni nospļāvās. - Apdauzītais dārznieks! Būtu tupējis savā oranžērijā, nevis laidis «Lietu» mums uz galvas. Sen zārki nav sūtīti uz mājām…

-    Izklīst! - Skaļruņi nodārdināja. Ierinda izjuka. Volfs juta sev pievērstu Seijogina pētošo skatienu.

-   Ar «Lietu» viņi savus četrus procentus ātri vien izsmels, - Šmeļovs nespēja rimties.

-   Kas tas ir? - Volfs jautāja, lai slēptu jūtas, kas viņu bija pārņēmušas.

-    Automātiskie daudzstobru ložmetēji! - Šmeļovs no sirds izlamājās. - Laižas lejā ar izpletņiem un bliež uz leju riņķī un apkārt. Nedod dievs, tos apsteigt! Tā bieži mēdz gadīties — cilvēks taču ir smagāks. Tie mērgļi par piecām minūtēm kļūdīsies, un mums būs vakars. Un kā lai šie uzmana laiku, ja jāskaita rozītes!

-   Krasnojarskas manevros nolaisti no kājas lēkšanas ko- riģētāji, - drūmi paziņoja Kirja.

-    Koriģētāji vispār ir nāvinieki! - Šmeļovs apstiprināja. - Viņi sēž lejā un «Lietu» palaiž, bet tas bliež šiem virsū.

Tualetē Šmeļovs pēkšņi iebļāvās:

-   Ko tupstāties virs «actiņas» kā mēslu bambāļi? Laidie- ties kā ērgļi, lidojiet!

Taču gaidīto jautrību joks neizraisīja, vienīgi Plikā Zoss piespiesti iesmējās. Puišiem garastāvoklis bya nomākts.

Pie ēdnīcas Volfu negaidot pasauca pie malas Čuvaks.

-   Paklau, Volkov, kā tu dabūji gatavu to - ar uzvārdu?

-    Ko dabūju gatavu? - uzrunātais nesaprata, brīnīdamies par neierasto vēlību. Vecākais seržants izmantoja jebkuru ieganstu, lai viņam piesietos un uzgrūstu ārpuskārtas uzdevumu. Un nu pēkšņi ierunājies kā cilvēks!

-   Kā tu samainīji uzvārdu? - mezdams apkārt bažīgus skatienus, Čuvaks turpināja iztaujāt. - Es arī gribētu, taču nezinu, ar kuru lai sāk…

Tā vecākajam seržantam patiešām bija problēma. Kaujas uzdevumu laikā izlūki izmantoja iesaukas, kas visbiežāk bija atvasinātas no uzvārda: Seijogins - Seržs, Lisen- kovs - Lapsēns, Draņņikovs - Driņs, Volkovs - Vilks… Taču Čuvakam par iesauku kļuva uzvārds bez kādiem pārveidojumiem, bet izmantot uzvārdus tālo operāciju laikā izlūkiem bija kategoriski aizliegts. Turklāt atšķirībā no kauju iesaukām vārds «Čuvaks» palika tieši kā palama - aizvainojoša birka, iemesls zobgalībām.

Volfs neviļus pasmaidīja.

-   Es neko neesmu mainījis, biedri vecāko seržant. Volfs vāciski nozīmē to pašu ko Volkovs krieviski. Vienkārši tulkojums - un viss.

-   Nu to jau es arī gribu…

Čuvaks aplaizīja tuklās lūpas. Bija jūtams, ka viņš uztraucas un šī saruna viņam ir ļoti nozīmīga. Laikam jauz- dams ko neparastu, vecākajam seržantam no mugurpuses lavījās klāt Šmeļovs, bolīdams acis un pielicis pirkstu pie lūpām. No malas viņu vēroja Kiija, Jenots un Zonts.

Volfam ar pūlēm izdevās saglabāt nopietnu sejas izteiksmi.

-    Uzrakstiet ģenerālim iesniegumu - tā un tā, lūdzu pārtulkot manu uzvārdu. Nezinu tikai, kas no šāda tulkojuma iznāks.

-   Kādā ziņā?

-   Fraijers, jefiņš, čomaks…

Volfa smaids kļuva atklāti ņirdzīgs.

-   Es soļoju un dziedu besamemuča - kā kārtīgs jefiņš, ča, ča, ča! - piezadzies pavisam klāt, ķēmīgi ieaurojās Šmeļovs.

Čuvaks satrūkās un parāvās sāņus. Kiija, Jenots un Zonts skaļi iezviedzās.

-   Es tev, bračiņ, piemeklēšu iesauku, nevajadzēs mainīt uzvārdu. Čuvka. Vai Čurka. Kā tev labāk patīk?

Balss kļuva vēl skaļāka un spiedzīgāka.

Vecākais seržants aizsvilās, sažņaudza dūres un grasījās mesties virsū Šmeļovam, tad pagriezās pret Volfu, atvēzējās.

-   Ak tu, zaļknābi!

Volfs atsperīgi atlēca nost, ar ierastu kustību uzrāva saspringtas pussaliektas rokas krūšu augstumā.

-   Pirmais raunds! - ākstīgi paziņoja Šmeļovs. - Sit šo zemē, Čuvka, bliez! Nebaidies, es esmu tavā pusē!

Čuvaks nikni nospļāvās.

-   Ko tu mani biksti, Šmeļ?! Vai es tev esmu kāds jaunulis?

-   Pabiksti tu mani arī. Kad es notupšos pakakāt.

Kiija ar draugiem smējās kā negudri.

-   Nu pagaidiet, gan es jums parādīšu! - vecākais seržants piedraudēja.

Tajā pašā dienā viņš noorganizēja naktsskapīšu pārbaudi un izmeta atkritumos Šmeļova nereglamentētās peldbikses, ar kurām viņš ļoti lepojās.

* [11] *

-    Where codes of start? How much person in the com- mand point?*

Sofija Vasiļjevna smaida.

-    Gandrīz pareizi, Seijogin. Tikai jūs izlaižat darbības vārdus. Kur ir kodi? Cik cilvēku atrodas komandpunktā? Kāds darbības vārds te vajadzīgs?

Seržs sasprindzinās, rauc pieri. Tikai viņš un Volfs kaut ko saprot angļu valodā, pārējie seši truli iekaļ nesaprotamus vārdus, lai izvairītos no saimniecības darbiem.

-   Where are codes of start?

-   Tagad ir pareizi. Tiesa, izruna jums ir…

-   Piedodiet… - Seijogins noplātīja rokas. - Parasta Maskavas skola, valodas prakses nav…

-   Nekas, tā pretiniekam šķitīs briesmīgāk! - iespurcās Driņs.

-   Tagad jūs, Draņņikov…

Volfs neklausījās, ko atbild lutausainais Driņs, - klase iegrima tādā kā miglā, viss apkārt pārstāja eksistēt, tikai ovālā gaismas starā pie tāfeles stāvēja skolotāja.

Viņa atšķiras no visām pārējām karavīru pilsētiņas sievietēm. Tās bieži vien izskatās tā, it kā uz brītiņu būtu izskrējušas komunālā dzīvokļa gaitenī, - izspūrušas, nesakopušās… Turpretī Sofija Vasiļjevna aizvien izskatās kārtīga un kopta - izgludinātas drānas, tīri, mirdzoši mati, manikīrs, pedikīrs, it kā viņa būtu saposusies ciemos vai uz teātri. Viņa allaž jauki smaržo, šķiet, ka pat vislielākajā karstumā viņa nesvīst. Visādā ziņā viņai nekad nav manīti slapji plankumi uz apģērba padusēs kā vācu valodas skolotājai Eleonorai Stepanovnai, bibliotekārei Nadjai vai resnajai Verai Grigoijevnai…

Turklāt Sofija Vasiļjevna brīnišķīgi gatavo ēdienu: viņa regulāri baroja Volfu ar maigām kotletēm, kraukšķīgu ceptu vistu, sulīgām karbonādēm un arī šodien noteikti ir atnesusi kaut ko gardu…

Volfam sametās kauns par savām domām. It kā ēdiens būtu galvenais!

-   The lesson is over. Good bye. Before tomorroio[12]

To saprata visi. Klasē izlauzās atviegloti izsaucieni, izlūki rāvās augšā no šaurajiem soliem, asi aizcirzdami koka galdu vismas. Jūtu uzplūdā Zvjagins no visa spēka iezvēla Pjatkinam pa muguru tā, ka krūšu kurvis gluži vai noskanēja.

-Ak tu, draņķis!

Pjatkins apcirtās un ar izplestiem pirkstiem tēmēja acīs.

-   Še tev!

Zvjagins pārtvēra roku un atlauza plaukstu.

-   Au, cūka tāds! Sāp, laid vaļā!

-   Aizverieties!

Driņs satvēra viņus un izgrūda pa durvīm.

Volfs sēdēja un nekustējās no vietas. Seijogins iebakstīja viņam sānos.

-   Mosties! Šodien nāksi vai atkal paliksi uz papildno- darbībām?

-   Nekādi nevaru atrast, kā tulkojumā ir «raķešu šahta». Gribu pavaicāt… Arī «frontes līnijas» vārdnīcā nav…

Biedrs pasmīkņāja.

-   Pielūko, tikmēr interesēsies… Ka tikai pulkvedis tev neiztulko!

-   Ej, ej, nepiesauc nelaimi!

Klase iztukšojās. Smago zābaku biezās zoles aizdimdi- nāja pa garo gaiteni - itin kā ziloņu bars dotos uz ūdeni dzert. Tad dimdoņa aizvēlās pa trepēm uz leju, noklaudzēja durvis - vienu reizi, otru, trešo. Skaņa bija tāda, it kā kāds tās būtu gribējis izgāzt ar visu rāmi. Spiedzīgā balsī ieķērcās sardze Kļava. Tad iestājās klusums. Volfs piecēlās un piegāja pie skolotājas galda.

Sofija Vasiļjevna beidza kārtot papīrus kartona mapē, rūpīgi aizsēja aukliņas un pacēla galvu.

-   Kāpēc viņi ir tik… trokšņaini? Un… rupji? Vienīgi jūs ar Seijoginu atšķiraties no citiem.

Zaļās zvaigznes noslēpumaini mirgoja.

Serža pieminēšana iedūra Volfam greizsirdības adatu.

-   Runā, ka tieši no tādiem iznākot labi izlūki.

Paliekot aci pret aci ar eņģeli, Volfs mulsa un saprata,

ka Sofija Vasiļjevna viņa mulsumu jūt.

Valgās lūpas nodrebēja vieglā smaidā.

-   Kurš to saka?

-   Visi. No leitnanta Derevjanko līdz pat pulkvedim Čučkanovam.

-   Tas nav tiesa. Necentieties līdzināties pārējiem.

-   Es jau necenšos…

-   Pareizi darāt.

Skolotāja atvēra uz galda stāvošo somu.

-   Gribēju uzcept jums kartupeļus, taču nācās sapost Nikolaju Pavloviču braucienam uz Maskavu. Tā ka paguvu vienīgi sasmērēt sviestmaizes.

-   Nevajag. Es jūtos paēdis…

-   Arī tas nav tiesa.

Ašām kustībām viņa izvilka kārtīgi satītu četrstūrainu vīstoklīti, veikli atlocīja papīru un izlika uz izgudrēm paklātas salvetes sviestmaizes ar desu un šķiņķi.

-   Cienājieties!

Volfs skatījās nevis uz ēdienu, bet uz viņas rokām. Mazas plaukstas, spēcīgi pirksti, līdzeni apgriezti nagi, svaigs manikīrs… Sagribējās ar lūpām piekļauties tām un nekad vairs neatrauties no samtainās ādas. Viņš ar pūlēm valdīja savu vēlēšanos. Ja apvainosies un pastāstīs vīram, tas viņu nosūtīs uz virssardzi vai nodarīs vēl kaut ko ļaunāku. Pulkvedis ir nadzīgs uz atriebšanos, daļā līdz šim brīdim klīda runas, kā viņš nodevis tribunālam pārāk nekaunīgu kapteini.

Taču, no otras puses, kāpēc viņai būtu jānoņemas ar kaut kādu zaldātu - jāpaliek līdz vēlam vakaram, jāpļāpā par visu ko un galu galā - vēl viņš jābaro? Ko citu tas nozīmē, ja ne skaidru un gaišu simpātiju apliecinājumu? Tiesa, varbūt simpātijas ir tikai kā skolotājai pret skolnieku…

-   Kas jums kaiš, Volf? Jūs dažkārt aizlidojat nezin kur… Ēdiet!

Sofija Vasiļjevna piebīdīja sviestmaizes viņam tuvāk, nogrūžot zemē pildspalvu. Volfs zibenīgi metās pagaldē un pamira - tieši viņam priekšā šūpojās glezna kaila pēda. Pats sev par pārsteigumu, viņš pieplaka tai ar seju, ar aizkustinājumu sajūtot nevis eņģeliski sterilu, bet gluži cilvēcisku putekļu un apavu ādas aromātu. Lai cik dīvaini, tas nevis atgrūda, bat uzbudināja un iedrošināja viņu - kā ne- rātīgs viņš sāka kaismīgi skūpstīt apaļīgās potītes, mazos pirkstiņus ar sārtajiem nagu ovāliem, gludo, maigo pēdu… Kāja saspringa un pūlējās atbrīvoties, taču viņš to noturēja un turpināja glāstīt to sievietes ķermeņa daļu, kuru nekad nebija uzskatījis par tam piemērotu. Pēda nodrebēja vēl vairāk, un kaut kur no augšas, no citas pasaules, atskanēja vaids, tad tāds kā šņuksts un nesaprotams ieklie- dziens…

Sabijies viņš pārtrauca savu nodarbi un iznira no gald- apakšas. Sofija Vasiļjevna bija atslīgusi pret krēsla atzveltni un smagi elpoja, ar saspringtām plaukstām aizklājusi sasārtušo seju. Vai tiešām raud?

-    Piedodiet… Dieva dēļ, piedodiet… Nemaz nezinu, kā tas notika…

Viņa nemainīja pozu, tikai elpa pamazām norima.

Volfs centās atraut plaukstas 110 skolotājas sejas, taču viņa turēja tās cieši piespiestas, un viņš baidījās nodarīt viņai sāpes.

-   Kas jums kaiš? Vai jums ir slikti? - Volfs bija tuvu panikai.

-   Nē, nē…

Sofija Vasiļjevna dziļi ievilka elpu un beidzot atrāva rokas no sejas, bet acis joprojām palika aizvērtas. Ap tām bija parādījušās vai vienkārši kļuvušas redzamākas sīkas krunciņas.

-   Man ir labi… Ļoti labi. Es nemaz nezināju, ka tā var būt.

Viņa atvēra acis un pasmaidīja.

-    Kas tas bija?! - Volfa satraukums vēl aizvien nebija norimis.

-   Vai tu nesaprati? - Smaids kļuva platāks, un skatiens pauda pilnīgu atklātību. Taču Volfs patiešām itin neko nesaprata.

Gaitenī vairākkārt dusmīgi ietirkšķējās drebelīgs zvans, tikpat pretīgs kā sardzes Kļavas balss.

Sofija Vasiļjevna satrūkās.

-   Ai, kā mēs tiksim laukā? Viņa visu nopratīs.

Volfa sirds priecīgi iepukstējās - tas nozīmēja viņu kopējā noslēpuma atzīšanu, tātad Sofijas Vasiļjevnas simpātijas nebūt nav kā skolotājai pret skolnieku.

-   Es izkāpšu pa logu. Un jūs sakiet, ka labojāt burtnīcas.

-   Gudrinieks, labi izdomāji, vareni! - pacēlusies pirkstgalos, Sofija Vasiļjevna ar tikumiski sakļautām lūpām pieskārās viņa vaigam, ko pret vakaru jau klāja asi rugāji.

«Jāskujas divreiz dienā,» viņš apjucis nodomāja, braucīdams čirkstošo vaigu un kā mūzikā klausīdamies, kā pa gaiteni attālinās vieglo sandalīšu klikšķi. Pēc tam kā spārnos nolaidās no otrā stāva, tik tikko skardams notekcauruli, un metās uz kazarmām, viegli atsperdamies ar zolēm pret silto zemi.

«Kas viņai bija noticis?» smadzenēs nemitīgi pulsēja viena doma. Viņš apjauta, ka bija noticis kaut kas svarīgs viņu attiecību attīstībā, taču skaidrībā tikt nespēja - trūka pieredzes. Pavaicāt Seijoginam? Taču viņš uzreiz aptvers, par ko ir runa. Nē, jautāt nedrīkst.

Līdz iešanai pie miera atlika četrdesmit minūtes. Pie kazarmas brīvās grupiņās stāvēja puiši - pusbalsī sarunājās, smēķēja, košļāja nasvaju, spļāva izdegušajā zālienā bagātīgi izdalošās siekalas. Oda pēc lētas tabakas, sasvīdušiem jauniem ķermeņiem un svaiga zābaksmēra. Parastos jokus un smieklu šaltis nedzirdēja - bija jūtams, ka puiši par kaut ko norūpējušies. Paskatījies apkārt un Seijoginu nekur nemanīdams, Volfs iegāja iekšā, paņēma no skapīša zobbirsti, pastu un ziepes.

Te bija smacīgi, toties gaišs. Stāvēdams tieši zem lampiņas un zobos turēdams garu balta diega pavedienu, Lisen- kovs piešuva jaunu apkaklīti. Višņakovs, izlocījies no gultas malas, rakstīja uz palodzes vēstuli. Kazarmas viņā galā Šmeļovs dresēja dieninieku:

-    Noliecies pie grīdas un paskaties no gaismas puses! Vai redzi pleķus uz linoleja?

-    Ja tā skatīsies, tie vienādiņ būs redzami… - nepārliecinoši bubināja baltgalvainais Sidoruks, saprazdams, ka attaisnoties viņam neizdosies. Un patiesi - seržants atvēzējies iezvēla viņam ar birsti pa muguru.

-   Muti ciet! Pārgudrelis! Ņem birsti, un līdz gulētiešanai viss lai spīdētu!

Uzmetis dvieli uz kakla, Volfs devās uz durvīm.

-   Ei, Vilk, pagaidi! - Šmeļovs aiz muguras uzsauca un, atstājis Sidoruku, aši pienāca klāt. - Kurš kuņasdēls mani īpašajam nosūdzējis? - seržants nikni noprasīja, pētoši vērdamies viņam sejā.

-   Kā lai es to zinu! - Volfs izbrīnā atjautāja. - Par ko tad?

-    Par anašu… Semjonovs nolika tieši uz galda nenopī- pēto kāsīti. - Niknums Šmeļova balsī bija pazudis, arī skatiens vairs nebija pētošs kā izmeklētājam. - Es jau nedomāju, ka tu. Kārtības labad pajautāju…

-   No kurienes tāda kārtība? Vai es esmu kāds stukačs?

-    Labi jau labi. - Seržants mierinoši uzsita viņam pa plecu. - Tas ir Čuvaka pirksts. Viņš toreiz pīpētavā bija ievilcies, ošņāja… Puiši redzējuši, kā šis ap Semjonovu trinas. Kad visi aizgāja gulēt, pielīda un izvilka no mucas… Maita!

-   Un kas notiks tālāk?

-   Kas, kas… Kā lai es to zinu. Es teicu, ka kāsīti pirmoreiz redzu, Semjonovs draudēja pirkstu nospiedumus paņemt… Par tevi iztaujāja…

-   Par mani? - Volfs sajuta zem lāpstiņām nepatīkamu vēsumu. - Kas viņam par mani ko jautāt?

Šmeļ s paraustīja plecus, norupejies paberzeja degunu.

-   Ko jau viņi prasa… Kā dieni, ko domā, ko runā, ko no mājām raksta… Ar ko no civilajiem satiecies. Par anekdotēm, par šo un to… Vispār - riņķī un apkārt. Labi, neņem galvā, gan jau izdzīvosim. Kur ķeblītis?

Seržanta domas acīm redzami pārlēca uz citām sliedēm - sejā atgriezās parastā ņirdzīgā izteiksme, viņš drudžaini palūkojās visapkārt.

-   A, rekur!

Paķēris ķeblīti, viņš aši pagrūda to zem Plikās Zoss gultas.

-Viņš allaž lec iekšā ar ieskrējienu. - Šmeļs smiedamies piemiedza aci. - Papriecāsimies… - Un tūdaļ atkal kļuva nopietns. - Vai zini, ka rīt mums būs jālec ar «Lietu»?

-   Nē. - Volfs papurināja galvu.

-    Tagad zināsi. Ģenerālmēģinājums pirms pārbaudes. Varbūt pusi vada nopļaus… Tagad būtu īsti vietā uzvilkt riktīgu dūmu, lai mierīgāka gulēšana… Man kāsītis ir paslēpts. Vai gribi - uzcienāšau?

Volfs atteicās.

-   Es pat tabaku nepīpēju. Un tev arī, ja vienreiz esi uz- ķēries…

Šmeļs pašapmierināti nosmīnēja.

-   Ja zobu bail, mutē neļauj ņemt! - Un, pagriezies pret grīdas berzēju Sidoruku, stingri uzsauca: - Kusties veicīgāk! Pēc desmit minūtēm pārbaudīšu un pakaļu ar siksnu nozilināšu.

Seržanta garstāvoklis mainījās ļoti ātri.

Pustukšajā mazgātavā Volfam pienāca klāt labsirdīgais lamzaks Siņavskis no saimnieciskās apkalpošanas. Viņš strādāja oranžērijā, un tieši no viņa Volfs par simt gramiem snaipera optikas tīrīšanai domātā spirta iemainīja rozi Sofijai Vasiļjevnai. Pašlaik Siņavskis izskatījās neparasti norūpējies.

-   Paklau, Vilk, mani tās rozes dēļ vazāja pie Semjonova. Veselu izmeklēšanu sarīkoja, it kā es slepeno automātu amerikāņiem būtu pārdevis.

-   Un ko tu? - Volfs saausījās.

-   Ko, ko… Nācās pateikt. Kas tur sevišķs? Tu man palūdzi, un es tev izlīdzēju. Neviens tādēļ nabags nekļuva. Ģenerāļa pušķim pietika. Tu tikai par spirtu neko nesaki…

-   Kas tas par ģenerāļa pušķi?

Siņavskis nožāvājās.

-   Raskatovs pāris reižu mēnesī atsūta adjutantu pēc rozēm.

-   Kam viņam tās?

-   Tā nu viņš man teiks! Vai par spirtu saprati?

-   Sapratu… - Volfs norūpējies noteica.

Tagad Šmeļova stāstītais parādījās gluži citā gaismā. Tātad tā nav vis «īpašā» parasta interese par vienu vai otru kareivi, nav ikdienišķa «blusu ķeršana», bet gan mērķtiecīgi izliktas lamatas viņam, Volfam.

Viņš jutās tā, it kā nupat atkal būtu uzzinājis par «tumšo». Tikai šoreiz pretinieks bija bīstamāks. Brigādes komandiera vietnieks pulkvedis Čučkanovs un ierindnieks Volfs - tanks pret skudru… Šitādu greizsirdību! Viena nelaimīga zieda dēļ rīdīt virsū īpašo daļu… Un tie visu izošņās - gan kā viņi ar Sofiju Vasiļjevnu palikuši pēc nodarbībām, gan… Un viss. Vairs nekā nav. Ja tagad klusi nolīstu maliņā un mierīgi nogaidītu, tad tiktu sveikā cauri.

Volfa acu priekšā atkal parādījās Sofijas kailā pēda, un viņš no jauna sajuta uzbudinošo putekļu un apavu ādas aromātu.

«Nekā nebij! Še tev!» Volfa pirksti izveidoja pigu un novicināja pie deguna neredzamajam pretiniekam. «Vajadzības gadījumā paņemšu automātu un salaidīšu lodes vēderā…»

-    Ar ko tu karo? - aiz muguras atskanēja Serjogina balss.

-   Trenēju komandas angļu valodā. Kur tu biji?

-   Tāpat vien… Pastaigājos, biju izpletņu sektorā… Vai dzirdēji, ka rīt mums jālec ar «Lietu»?

Seržs acīm redzami nestāstīja visu taisnību. Taču Volfu tas neinteresēja. Viņam nospļauties gan par rītdienas lēcieniem, gan par «Lietu», gan par visu citu.

-   Dzirdēju. Pacentīsimies nolēkt skaisti.

Gulētejot Plikā Zoss ar lēcienu metās gultā, nostieptais režģis izliecās, un viņš ar muguru triecās pret ķeblīti. Neviens neko nesaprata, vienīgi Šmeļs, iebāzis galvu spilvenā, raustīdamies izplūda nevaldāmos smieklos.

-   Kāpēc tu to darīji, Šmeļ? - raudulīgā balsī vaicāja Plikā Zoss. - Es bezmaz vai salauzu mugurkaulu…

-   Kāpēc es? - seržants liekuļoti brīnījās. - Kā tikai kas notiek - uzreiz Šmeļs vainīgs! Un vispār es tev neesmu nekāds Šmeļs, bet biedrs seržants.

Gultas pāršalca rosība. Šmeļa stiķi bija ierasta izklaide.

Plikā Zoss aizvainoti apklusa un piecēlies ķeksēja no gultapakšas laukā ķeblīti.

-   Siņavski… - aizkapa balsī pasauca Šmeļovs, un pie- klususī kazarma saprata, ka izrāde nav beigusies. - Siņavski…

Kārtējais upuris neatbildēja.

-   Siņavski! - seržants nobļāvās. - Kurls esi no onanēša- nas, vai?

Kareivji iesmējās, taču atturīgi - gaidīja programmas naglu.

-   Ko tu gribi… - beidzot atskanēja bažīga balss. - Ļauj gulēt…

-   Siņavski… - Šmeļovs kaislīgi čukstēja pa visu kazarmu.

-   Nu ko, ko?

-   Parādi vagīnu!

Smieklu sprādziens tik tikku nenocēla jumtu. Vairāki cilvēki izkrita no gultām.

-   Kāpēc tad viņš iet mazgāties apenēs? - Šmeļovs turpināja atmaskojošā tonī. - Ja viņam viss ir kā vecim - kas tur ko slēpt? Bet ja reiz slēpj… Nu parādi, esi draugs!

Kazarma rēca. Smiekli noņēma dienesta radīto stresu, uzlaboja omu un padarīja mazāk briesmīgus rītdienas lēcienus. Citā reizē arī Volfs būtu pasmējies kopā ar pārējiem. Taču tagad kaut kas bija mainījies. Viņam nenāca smiekli, vēl vairāk - notiekošais šķita neglīts un necienīgs, un visa atmosfēra viņu nomāca. Nesen viņš viesojās paradīzē, bet nu bija nolaidies uz grēcīgās zemes. Vai pat nokļuvis ellē.

Naktī viņš redzēja sapnī Sofiju Vasiļjevnu, ar kuru darīja to, ko viņam vēl nebija gadījies darīt ne ar vienu sievieti.

* * *

Sešstobru automātiskās šaujamiekārtas «Lietus» neizskatījās tik briesmīgas, kādas par tām klīda baumas. Tērauda cilindri aizsargkrāsā, sešdesmit centimetru diametrā un ap metru augsti, svēra četrdesmit kilogramu. To bija pieci. Tie atradās uz amortizācijas gredzeniem, tā ka pret zemi pavērstie stobri nebija redzami. Augšpusē bija pie- rīkota skava izpletņa piestiprināšanai.

-    Kāpēc jūs no tiem baidāties? - leitnants Derevjanko vērsās pie vada. Viņš iecietīgi smaidīja. - Parasti ložmetēji. Iekšpusē izpletņa iekārta PPK-U ar aneroīdu pulksteņa mehānismu, ieprogrammētajā augstumā tas ieslēdz uguns atklāšanas iekārtu. Viena iekārta nodrošina pretinieka dzīvā spēka neitralizēšanu līdz tūkstoš kvadrātmetru lielā platībā. Tas atvieglina desanta izsēdināšnu. No kā gan jābaidās? Neklausieties visādos panikas cēlējos!

-   No kā, no kā… - Šmeļovs purpināja. - Stāsta, ka Ples- kavas divīzijā izpletni sagrābis vējš. Tā muļķe sagriezusies sāniski un divpadsmit cilvēkus pataisījusi par sietu.

-   Viena tante teica… - Vada komandieris nervozi sapīka. - Tās ir blēņas. Vai pateikt - kāpēc?

-   Nu, kāpēc? - noburkšķēja seržants. Viņa deguns izskatījās vēl vairāk nokāries, piešķirot sejai visai bēdīgu izskatu.

-   Tāpēc. Tur ir vesels lērums drošinātāju. Ja novirze no vertikālās ass ir lielāka par pieciem grādiem - šaušana apstājas. Tas pats notiek, saskaroties ar zemi. Tas ir viens. Nu? Esi apmierināts?

-   Kas par to, ka drošinātāji… It kā tie nebojātos, - raudzīdamies sānis, Šmeļovs burkšķēja.

-   Divpadsmit, desmit vai pat sešu cilvēku bojāeja desan- tēšanas laikā pēdējos desmit gados nav notikusi. Tas ir divi. Esi apmierināts?

-   Varbūt tur nav bijuši divpadsmit, varbūt četri. Vai tas ir maz? - seržants nepadevās.

-   Pleskavas divīzijā «Lietus» nav ticis izmantots. Tas ir trīs!

-   Varbūt ne tieši Pleskavas…

Vadu pāršalca čalas, bija dzirdami smiekliņi. Derevjanko uzvaroši pasmaidīja.

-   Tu akurāt kā armēņu radio. «Vai tiesa, ka biedrs Kara- petjans loterijā vinnējis volgu? - Tiesa, tikai nevis Karapet- jans, bet Sarkisjans. Un nevis volgu, bet piecsimt rubļu. Un nevis loterijā, bet preferansā. Un nevis vinējis, bet zaudējis.»

Vads sāka smieties.

-   Vai sapratāt, puiši, kāpēc visi tie briesmu stāsti par «Lietu» ir blēņas? Un kas tos izplata?

Šmeļovs šķībi pasmaidīja, pakasīja pakausi.

-   Sadirsies, Šmeļ! - Kiija paplikšķināja viņam pa muguru.

-    Seržant Šmeļov, par bezatbildīgu izrunāšanos - divi ārpuskārtas norīkojumi! - pārstājis smaidīt, Derevjanko noteica. Un atkal pievērsās pamatīgi uzjautrinātajai ierindai: - Un tagad, puiši, pārbaudīt izpletņus, un - aiziet! Pacentīsimies visu izpildīt skaisti.

Poligons atradās piecdesmit kilometru attālumā no karaspēka daļas. Paredzētajā desantēšanās vietā uz pelēki sārtās, ar smiltīm sajauktās un asu, ložņājošu zāli klātās zemes haotiski bija izmētāti finiera cilvēku silueti, dēļu un šīfera gabali, kā arī citi priekšmeti, kuriem vajadzēja apzīmēt desantam traucējošos pretinieka kājniekus.

Drusku tālāk, aiz nemaskēti kailiem smilšu pauguriem, bija novietoti sargtorņi, ieplaisājuši betona bunkuri, sprādzienu apsvilināti bruņukupoli, dažas krietni pabojātas mobilās taktisko raķešu palaišanas iekārtas un gandrīz neskarts visai dabisks amerikāņu starpkontinentālās ballistiskās raķetes šahtas modelis «Titāns». Virs gludenās pakalna virsotnes sakarsušajā dūmakā peldēja mācību mērķi: automātistu un ložmetējnieku figūras - nosacītā objekta apsardze.

Pūta viegls vējiņš, kas gandrīz nemanāmi kustināja finiera siluetus un lika klusi čabēt zālei un krūmājiem. Taču čaboņu pārmāca tuvojošos lidmašīnu motoru dūkoņa.

Gan vējiņš, gan motoru dunoņa darīja nervozu majoru Šarovu, kas kopā ar desmit brigādes virsniekiem un diviem viesiem stāvēja no baltiem dēļiem sanaglotā tribīnē kilometru no izsēdināšanas vietas un binoklī vēroja transporta lidmašīnas tuvošanos. Psihoanalītiķis būtu manījis, ka viņu nervozu dara galvenokārt viesi: «Lietus» konstruktors tuklais pulkvedis Triņins un viņa antipods ārējā izskata ziņā - kā no vatmaņpapīra izgrieztais apakšpulkvedis Ņetjo- sovs, kurš iekārtas rasējumus bija īstenojis kaujas paraugos. Savu ieguldījumu Šarova noskaņojumā bija devis ari politvietnieks Seledcovs, kurš bija izgudrojis šo muļķīgo mauzolejam līdzīgo tribīni un tagad lauzīja galvu, kādā krāsā to krāsot: zaļā vai sarkanā.

Vējiņš un lidmašīnu dūkoņa bija tikai ārējie satraukuma iemesli, uz kuriem koncentrējās Čučkanovu aizvietojošais majors, jo tieši ar tiem saistījās tuvojošās un nekādi neattaisnojamās briesmas.

-   Tūdaļ tos draņķus sāks pūst uz mūsu pusi un mēs lēkāsim pa pakāpieniem kā auni, - Šarovs novilka caur zobiem, neatraudams acis no binokļa un lieliski iztēlodamies jucekli un drūzmu pie netālu izraktās mazītiņās blindā- žas. - Un ja nu tas notiek pārbaudes laikā? Pārbaudītāju priekšā būsim pataisījuši sevi par galīgiem idiotiem…

Viņa satraukums pieauga.

-   Kam tas vispār vajadzīgs, ja vienkāršāk būtu sabom- bardēt kvadrātu…

-   Tas tieši nebūtu vienkāršāk, - iebilda Triņins un arī pielika pie acīm binokli. - Tad būtu nepieciešama sadarbība ar aviāciju, kas sarežģītu operācijas shēmu, sadrumstalotu vadību un veicinātu informācijas noplūdi. «Lietus» priekšrocība ir tā, ka jūs to varat izmantot patstāvīgi, sasniedzot tādu pašu efektu kā bombardējot. Arī ekonomiskā ziņā «Lietus» ir desmitiem reižu izdevīgāks.

-   Tūlīt mēs šo izdevīgumu redzēsim, - Šarovs nomurmināja.

No transportnieka atdalījās pieci melni punkti un traucās zemes virzienā.

-   Par agru nometa, - Triņins neapmierināti sacīja. - Viena vai divas iekārtas netrāpīs aprēķina zonā.

-   Vajadzīga korekcija, - Netjosovs atbalstīja konstruktoru.

«Jums vajadzīgs akts par ieviešanu dzīvē, pēc tam kaut vai ūdens plūdi,» ar nepatiku nodomāja Šarovs. «Lai vai trāpa koriģētajiem, lai kaut vai visu desantu nopļauj…»

Kad līdz zemei bija atlikuši kādi simt metri, virs krītošajiem cilindriem atvērās izpletņu kupoli un gandrīz vienlaikus atskanēja dārdieni, itin kā debesis būtu atvērušās, - bija ieslēgušies ložmetēji. Trīsdesmit stobru lēni griezās, raidīdami uz zemi svina straumītes. Minimālā distance un taisnā trajektorija šāvienu efektu vērta jo briesmīgāku. Ložu lietus uzsita tūkstošiem smilšu un putekļu fontāni- ņu - zeme pārklājās ar pelēcīgi brūnganām putām, gluži kā vāroties kafija. Mērķi lēkāja un plaisāja, sīkie grauzēji un žiglās ķirzakas šausmās bēga. Skanēdamas no augšas bira tūkstošiem nokaitētu čaulīšu.

«Lietus» neturpinājās ilgi - dārdoņa apklusa, iztukšotās iekārtas smagi ievēlās noplakt nepaguvušajās putās un vēl laiciņu šūpojās uz amortizācijas gredzeniem. No augšas tās pārklāja saplakušo izpletņu audums.

Iestājās pirmatnējs klusums, taču tajā jau bija saklausāma tuvojošos lidmašīnu dzinēju tālīna sīkoņa. Pēc septiņām minūtēm no pretinieka attīrītajā teritorijā desantējās pirmā rota.

Vilks piezemējoties sasita kāju, taču, nepievērsdams uzmanību sāpēm, atsprādzēja izpletni, novēlās uz sāniem, sagatavojot automātu šaušanai, un, palaikam iekrizdams karstajās smiltīs, nelieliem pārskrējieniem metās uz pakalna virsotni. Pa kreisi no viņa ar automātu pārmaiņus skrēja Seržs, pa labi - Pēda. Viņi palīdzēja cits citam, kā to paredzēja kaujas reglaments: nolicies smiltīs, Volfs atklāja uguni, piesegdams uz priekšu traucošos biedrus, un tie savukārt, nokrituši pie zemes, piesedza viņu.

Klusas niknas kārtas sacēla gaisā smiltis pakalna virsotnē, citu pēc cita nogāzdamas «apsardzes» siluetus. Pēdējo «automātistu» Volfs nošāva bezmaz tiešā trāpījumā.

-   Ir! - viņš satraukti iekliedzās, sasniegdams virsotni. Līdzās nosvilpa kāda raidītas lodes.

-    Nešaujiet, stulbeņi, trāpīsiet savējiem! - kā neprātā iebļāvās Šmeļovs.

-   Pārtraukt uguni! - kaut kur no sāniem kliedza Derevjanko. Leitnants turēja rokās hronometru.

-   Uz priekšu, uz mērķiem!

Iekļaudamās normatīvos, Šmeļa grupa sasniedza uzbrukuma robežu. Vilkam vajadzēja saspridzināt komandpunkta bruņotās durvis, taču tās jau sen bija saspridzinātas, tāpēc viņš vienkārši uzspridzināja trotila lādiņu pie ieejas. Seržs, Zvans, Pēda un Driņs lādēdamies iebrāzās ložu piebārstītajā bunkurā, nošāva astoņas cilvēkveidīgas lelles un, ievietojuši lādiņu daudzkārt iznīcinātajā vadības pultī, izsprāga atpakaļ laukā. Nopakaļ izlauzās dārdoņa, trieciena vilnis un melni, skābeni smirdoši dūmi.

-    Gatavs ir! - izsmērēdams kvēpus, Seržs noslaucīja slapjo seju un plaukstu nobraucīja gar biksēm. - Aiziet! Palīdzēsim puišiem!

Taču līdzās jau atskanēja sprādzieni - otrs piecnieks «izrēķinājās» ar palaišanas iekārtas maketu. Grupa savu uzdevumu bija izpildījusi.

Kaujas piecnieki satikās pie nopostītās konstrukcijas.

-   Tā kā būtu viss! - Šmeļs atmeta ar roku un šķībi pasmaidīja. Smagi elsdami, izlūki noslīga zemē. Vilkam drebēja rokas un kājas, smiltis bija pakļuvušas zem kombinezona, lipīgiem sviedriem klātā miesa neciešami niezēja.

-   Kurš mērglis šāva? - Šmeļs atcerējās. - Tik tikko Vilku nenolaida no kājas! Vai tu, Zoss?

Ivaņņikovs izbijies papurināja galvu.

-   Kas tev nāk prātā! Rau, Zvans redzēja… Tas bija no pirmā vada.

-   Nu labi…

Šmeļs sadabūja papirosu ar aizrullētu galu un, pagājis dažus soļus sānis, aizsmēķēja, pagriezis grupai muguru un ar roku dzenādams zilganos dūmus. Tālumā vēl bija dzirdams apslāpētu šāvienu un sprādzienu troksnis, taču pamazām viss norima un iestājās klusums. Izlūki bezspēkā bija atlaidušies atbrīvotās pozās, daži bija aizvēruši acis, it kā gulētu. Beidzis smēķēt, Šmeļs pielīda pie Driņa un ar automāta galu pakustināja viņa bikšu staru.

-   Čūska! - viņš nelabā balsī iebļāvās.

Driņņikovs pielēca kājās kā apsvilis, ari visi pārējie acumirklī bija augšā.

-   Kur?! Kur?! - Driņa rokā zibēja kaujas nazis. Puiši satraukti lūkojās visapkārt. Lai nu kā, bet čūsku te bija papilnam.

-   Rekur aizlīda! - Šmeļs smiedamies rādīja ar roku. - Nazi gan tu aši izvilki. Teikšu Prigorovam, lai ieliek tev piecnieku. Tikai - ko tu šai ar nazi padarīsi?

-   Izbeidz savus jociņus, Šmeļ, es bezmaz vai bikses pielaidu! - Driņs neapmierināti noteica, bāzdams nazi atpakaļ īpaši tam domātajā kabatā labajā bikšu starā.

-   Kādi joki, - seržants izslaucīja asarojošās acis. - Patiešām bija. Es smejos par to, kā jūs visi pietrausāties kājās. Ja rītos tā būtu… Vajadzēs padomāt.

Viņš iesmējās vēl skaļāk.

-   Tam stulbenim pietiktu prāta atstiept čūsku uz kazarmu, - Seržs klusi teica Vilkam. - Reizēm man tā vien rokas niez šo ieštaukāt…

-   Tikai pēc kādiem sešiem mēnešiem… - Volfs atsaucās. Viņi vairs nebija zaļknābji, tomēr kauties ar «veci» bija pret visiem likumiem. Pēc pusgada ieradīsies kārtējais iesaukums, tad atšķirība izlīdzināsies.

-   Viņš aizies dembelī…

-    Kas tad nu, Serž? - Seržants pārtrauca smieties un pētoši uzlūkoja maskavieti. - Tev kaut kas nepatīk?

-   Muļķīgi joki nepatīk.

-   Ko?!'

Aiz pakalniem noskanēja pliukšķis. Baltās debesis pāršķēla sarkana raķete - signāls lasīties kopā.

-   Grupa, piecelties! - Smels nokomandēja. - Man pakaļ skriešus - marš! Ar tevi, pienapuika, es vēlāk aprunāšos.

Seijogins pasmīnēja un nospļāvās smiltīs.

Šmeļs nikni ar kāju iebukņīja aizķērušos Lisenkovu.

Atgriezušies, lai savāktu izpletņus, izlūki apskatīja «Lietus» darbības rezultātus. Zeme bija kā uzarta, gatavojoties sējai, tikai graudu vietā tā bija bērtin piebērta misiņa čaulītēm. Gandrīz visi finiera silueti, dēļu gali, šīfera gabali un patronu kastes bija ložu caururbtas. Trāpījumu blīvums bija ļoti liels, arī ierakumi nebija līdzējuši - tajos gulošie izbāžņi arī bija sašauti.

-   Nu, vai izskatās iespaidīgi? - Derevjanko apjautājās. Lai gan vada komandiera vietnieks Čuvaks mācībās nepiedalījās un vadība bija apgrūtināta, trīs viņa grupas uzdevumu bija izpildījušas teicami, un leitnantu tas acīm redzami iepriecināja.

-    Malači, viss izdevās skaisti! Izsaku pateicību grupu vecākajiem - Šmeļam, Zontam un Prigunam. Seržantam Šmeļovam noņemu iepriekš uzlikto sodu. Paldies visiem par skaisto dabu.

-   Kalpojam Padomju Savienībai! - entuziasma pilni, nokliedza izlūki.

-   Un tagad klausieties tālāk uzdevumu: pretinieks ir izsēdinājis izlūkošanas grupu rajonā «A-3». Lai to likvidētu, uz rajonu «A-3» skriešus - marš!

Minētais rajons atradās divus kilometrus no poligona, tur gaidīja mašīnas, lai nogādātu atpakaļ karaspēka daļā. Līdz turienei varēja nokļūt gan parastā, gan marša solī, bet varēja - arī skriešus. Derevjanko izraudzījās trešo variantu, lai neļautu atslābināties. Pusbalsī lādēdamies, izlūki metās uz kvadrātu «A-3».

* * *

Atskaitoties par izlietotajām patronām, Volfs trīs nobēdzināja. Katram gadījumam. Kas var zināt, kā viss iegrozās. Paņemt automātu, it kā lai iztīrītu, nebija nekāda māksla…

Kad ieroči bija atdoti, viņiem piešķīra divas stundas atpūtai un sevis savešanai kārtībā. Piesūkušies ar sviedru, pulvera un sviluma smaku, nogurušie kareivji devās uz kazarmu pēc dvieļiem. Visi bija pacilātā noskaņojumā - tā izpaudās eiforija par veiksmīgajiem lēcieniem, pārvarētajām bailēm un aiz muguras palikušajām nāves briesmām.

-   Izlūkiem - urā! - kāds iesaucās.

-   Urā! Urā! - atsaucās trīs desmiti jaunu veselīgu rīkļu un turpināja skandēt: - Iz-lū-ki! Iz-lū-ki! Iz-lū-ki!

-   Dembelim - urā! - izkliedza Šmeļs.

-   Urā! Urā! Dem-be-lis! Dem-be-lis! - vēl skaļāk klaigāja gan «veči», gan jaunie.

-   Izlūkiem viss ir pa pirmo! - vispārējās sajūsmas aizrauts, iesaucās Volfs. Zābakā paslēptās patronas viesa viņā spēku un drošību. Pat sāpošā kāja nespēja sabojāt omu.

-   Ja būs karsts ūdens, tad vispār būs superīgi, - Plikā Zoss skaļā balsī nodevās sapņiem.

-   Kā tad! Vai šodien kāda pirts diena? Nomazgāsies arī aukstā.

Vadam pretī gadījās Siņavskis līdz nabai vaļējā formas tērpā.

-   Ašāk, puiši, mēs iekurinājām boileri, ūdens ir gluži vārošs! - viņš paziņoja, priecīgi smaidīdams. Dienēdams tīrā vietiņā, viņš juta sirdsapziņas pārmetumus biedru priekšā un katrā izdevīgā brīdī centās kaut kā savu vainu izpirkt.

-   Saimnieciskajai apkalpei - urā! - iekliedzās Zvans.

Taču neviens viņu neatbalstīja.

-    Urā jau gan, tikai - kāpēc tu pirtī ej ar biksēm kājās? - Šmeļs ķērās pie sava jājamzirdziņa. - Visi pa pliko, bet tu - biksēs! Kas tev tur ir tāds īpašs? Vai kādreiz parādīsi?

Izlūki iesmējās, Siņavskis apmulsa.

-   Izbeidz, Šmeļ, ko tu ņemies…

Uz kazarmu sliekšņa Volfu pasauca sānis staršina Ro- gaļs. Viņam rokā bija kaut kāda aploksne.

-   Paklau, Volkov, tev ir uzdevums! - ātri kustinot plakstiņus, itin kā miedzot kādam ar abām acīm uzreiz, staršina viņu uzrunāja. Savā būtībā viņš bija labsirdīgs vīrs un pret kareivjiem izturējās cilvēciski, kas jebkura ranga komandieru vidū negadījās bieži.

-   Kas par uzdevumiem! - Volfs sašuta. - Tikko kā lēcām, jāiet dušā. Un vispār - es knapi turos kājās. Citu nevienu nevar atrast? Rau, otrā rota nelēca. Vai varbūt esmu ko nogrēkojies?

-   Nē jau, te darba piecām minūtēm, - Rogaļs pazemināja balsi. - Čučkanovs ir komandējumā, jāaiznes alga viņa sievai - anglenes skolotājai. Tu taču viņu pazīsti?

Volfam aizrāvās elpa. Noguruns bija kā ar roku atņemts, duša acumirklī zaudēja savu pievilcību.

-   Protams, pazīstu. Es taču pie viņas mācos.

-   Nu tāpēc… Aizej, tev taču nav grūti… - Staršina pasniedza aploksni. - Atdod, un viss. Kad viņš atbrauks, tad parakstīsies. Viņi dzīvo otrajā mājā, astotais dzīvoklis. Piecu minūšu darbiņš. Izdarīsi?

-   Nu labi. Ja jau vajag… Izdarīšu.

No kazarmas līdz vajadzīgajam dzīvoklim viņš aizlidoja vienā mirklī, kā lode, neko sev apkārt neredzēdams un ne par ko nedomādams, un attapās tikai tīri izmazgātajā kāpņu laukumiņā pie dermatīna apsistām durvīm ar ciparu «astoņi» uz rombveida misiņa plāksnītes.

Sofija Vasiļjevna bija īsā halātiņā un iešļūcenēs, ar līdz elkoņiem gariem gumijas cimdiem rokās.

-   Volodja? Nāciet iekšā!

Laipns smaids un ne mazākā izbrīna, it kā viņš nāktu šurp ik dienas.

-   Nepievērsiet uzmanību manam izskatam, es noņēmos ar tīrīšanu, - Sofija Vasiļjevna ar delnas virspusi pielaboja matus uz pieres. - Jūs droši vien gribat kaut ko iztulkot?

-   Nē, es… Es atnesu jums algu… Nevis jums, bet Čučkanovam… Tas ir - biedram pulkvedim… Te būs…

Volfs pasniedza aploksni. Un pēkšņi ieraudzīja sevi it kā no malas. Sasvīdis, izspūris, neskaidri vervelējošs, saburzītā, pēc sviluma smirdošā formas tērpā un netīrītos putekļainos zābakos, kas ar smiltīm bija pielāčojuši pie sliekšņa akurāti noklāto grīdsedziņu… Svešķermenis šajā tīri uzkoptajā dzīvoklī, apsmiekls kārtīgai saimniecei… Viņš bija ielavījies svešā pasaulē, kurā ierindniekam Volfam nebija vietas, un viss, kas viņam bija nācis prātā agrāk, viss, par ko viņš bija domājis un sapņojis, bija tikai slimīgi murgi. Viņš nekad nebija bijis paradīzē, un tas, kas bija noticis vakar skolā, itin neko nenozīmēja, varbūt nekas nemaz nebija noticis…

-   Es tad nu iešu…

Krāsainajai cerību un sapņu lentei tūdaļ bija jāapraujas, atstājot vienīgi melnbaltu vienmuļīgas armijas dzīves realitāti. Tomēr…

- Kur tu skriesi? - Sofija Vasiļjevna bija patiešām izbrīnījusies un, iespiedusi aploksni padusē, centās novilkt cimdus. - Tūdaļ ēdīsim pusdienas. Kā tu vakar tiki laukā? Es tā baidījos, ka tu nenokrīti…

Plānā gumija apvērsās otrādi, izstiepās un ar plaukšķi nolidoja no mitrajiem, izsutušajiem pirkstiem. Krāsainā filma turpinājās, un Volfs saprata - ja lente būtu beigusies ar pieklājīgo «uz redzēšanos» un durvju slēdzenes klikšķi, viņš būtu aizgājis uz ieroču glabātavu, paņēmis automātu un nošāvies.

-Ai, es saku te «jūs», te «tu»… Tas nekas?

Plati ieplestās zaļās acis raudzījās meitenīgi naivi.

Biklums un nedrošība pagaisa bez pēdām. Ar tādu pašu drosmīgu apņēmību, ar kādu Volfs metās kautiņos, lēca vaļējā lidmašīnas lūkā, traucās uzbrukumā, lodēm spindzot visapkārt, aizdedzināja īso bikforda auklu trotila lādiņam, ar to pašu sajūtu viņš ar visu ķermeni iegāzās neredzamajā ekrānā, uz kura ņirbēja krāsainā filma, ielauzdamies sapnī un no skatītāja kļūdams par brīnišķīga kino dalībnieku.

Sofijas Vasiļjevnas plaukstas, locītavas, augaugšdelmi smaržoja pēc gumijas, bet viņš tam nepievērsa uzmanību, neprātīgi skūpstīdams dievišķās rokas, plecus, kaklu… Viņa sastinga, cieši aizvērusi acis, reizi pa reizei viss viņas ķermenis notrīsēja un viņa pati klusi vaidēja. Trīsas un vaidi liecināja, ka viņš ir uz pareizā ceļa, un iedrošināja tālākai darbībai. Viņš noklāja ar skūpstiem mīļo nobālušo seju, sataustīja lūpas, un tās pavērās pretim viņa neprasmīgajai mutei.

Brīdi vēlāk viņi atradās istabā uz paklāja, nokritusī aploksne atvērās, un visapkārt kopā savijušamies augumiem mētājās naudaszīmes. Eņģelis bezpalīdzīgi izlieca vijīgās rokas, ar delnas virspusēm aizklājot acis. Volfs atpogāja rītakleitu no augšas līdz apakšai un sāka skūpstīt uz iedegu- šā auguma fona kontrastaini baltās krūtis ar prāviem, sārtiem galiņiem. Sofija Vasiļjevna mētājās un skaļi elsoja, bet tagad viņš saprata, ka tas ir aiz labsajūtas, un nepārtrauca savu nodarbi. Vēl pēc brītiņa viņš neveikli, kaunēdamies un baiļodamies izblamēties, ņēmās vilkt nost melnās zīda biksītes, neticēdams, ka tūlīt ieraudzīs pašu slepenāko, kas vien sievietei ir. Bet vai eņģeļiem kaut kas tāds ir? Domas mētājās, nekas prātīgs nesanāca, un viņa ar vienu roku piepalīdzēja, pacēlusi uz augšu smagos gurnus.

Iedegumu pārtrauca vēl viens baltas miesas trijstūris, kuplais bagātīgais apmatojums uz kaunuma paugura Volfu mulsināja, jo, viņaprāt, eņģeļiem tādam nevajadzēja būt. Taču tūdaļ viņš sevi pārvarēja, pat ne pārvarēja, bet saprata, ka viņa priekšstati ir bijuši nepareizi. It kā taisnodamies par savām šaubām un demonstrējot Sofijai Vasiļjev- nai bezgalīgu sajūsmu par viņu, Volfs izdarīja to, ko, pēc viņa domām, vēl neviens vīrietis nebija darījis: noskūpstīja kupli apmatotās ādas rieviņas starp viņas gurniem, pēc tam nolaizīja maigo sārto miesu starp tām… Skolotāja elsoja un kliedza, raudāja, aizelsās, mira un atkal atdzīvojās…

* * *

Iztēles un sapņu pasaulē laiks skrien ātri. Astoto dzīvokli Volfs atstāja tikai pēc četrām stundām. Viņš bija paēdināts, nomazgāts un absolūti iztukšots. Sasisto pēdu saudzējoši savilka krusteniski aptīta saite. Sofija Vasiļjevna gribēja iesmaržināt viņu ar Čučkanova odekolonu, taču viņš atteicās, sekodams vienam no izlūka baušļiem: mākslīgas smaržas var atmaskot un novest pie bojāejas.

Iznākot pa durvīm, sadūries krūtīs ar Čuvaku, Volfs nopriecājās par tādu tālredzību - odekolona aromāts būtu viņu nepārprotami nodevis. Taču piesardzība izrādījās veltīga. Vecākais seržants indīgi pasmīnēja:

- Nu, zaļknābi, ko tu pie skolotājas tik ilgi sadarīji?

Ierāvis galvu plecos, Volfs paskatījās apkārt. Mājas tuvumā bija daudz cilvēku - lai gan virsnieki vēl nebija pārnākuši, viņu sievas pastaigājās ar bērniem, pļāpāja par savām lietām, sprieda par vīriem. Kareivjiem neviens nepievērsa uzmanību, gluži kā klaiņājošiem ēzeļiem: viņi pildīja tās pašas funkcijas - bija paklausīgs bezmaksas darbaspēks. Divi zaldātiņi ar spaiņiem nesa no mājas laukā celtniecības atkritumus, un arī pats Čuvaks, spriežot pēc notraipītā melnā kombinezona, nebija ielūgts nekādās pusdienās.

-   Neko, - Volfs neapstādamies pēc iespējas vienaldzīgāk atbildēja. - Atnesu pulkvedim algu.

-Algu… - Čuvaks neatstājās. - Es vienpadsmitajā dzīvoklī mainu vadus un redzēju, kā tu iegāji vēl pirms pusdienām. Un cik tagad ir pulkstenis? Pusi dienas tu atdevi algu? Ak tu nekauņa!

Ja jau ir paradīze un eņģeļi, tad jābūt arī ellei un velniem. Viens tāds patlaban vilkās viņam līdzās, ar savām netīrajām velna ķepām apgrābstīdams to, kam nedrīkstēja pieskarties un par ko viņam nebija tiesību pat domāt. Par to viņam nāktos dārgi samaksāt, taču visapkārt bija pārāk daudz acu.

Aiz neliela bērnu laukumiņa slējās nepabeigta kopmītne virsdienestniekiem - trīs stāvi no pārdedzinātiem ķieģeļiem. Tukši logu caurumi, pie vienīgo durvju melnējošās ailes uz sāniem sagāzusies gulēja ķerra ar sacietējušu kā akmens cementu.

-   Kāpēc jūs, vecāko seržant, šodien nelēcāt? - Volfs jautāja, nemanāmi novirzīdamies no iepriekšējā temata.

-   Tāpēc, ka pildīju apakšpulkveža Seledcova uzdevumu. Un tu nepūt man miglu acīs…

Jaunbūve bija tepat vai ar roku sasniedzama.

-    Uz kurieni tu ej? - Čuvaks iejautājās, turpinādams hipnotizēt viņu ar caururbjošu skatienu.

-   Pačurāt.

-   Ak tā… Tad ko tu tur darīji? Ja vaļsirdīgi atzīsies, es nevienam neteikšu…

-   Strādāju, biedri vecāko seržant, - miermīlīgi atbildēja Volfs, kā jau ierindniekam pieklājas atbildēt uz sava komandiera jautājumiem. - …Iztīrīju izlietni, salaboju tualetē skalojamo kasti. Tā tas laiks paskrēja…

-    Vairāk neko tu viņai netlriji? - Čuvaks ieķiķinājās. - Kādus trīs kokus droši vien nometi? Runā, ka viņa uz to esot nadzīga…

Viņi iegāja būvē. Bac! Frāze aprāvās ar kaulu krakšķi - Volfs, ar visu augumu pagriezies, iegāza ar kreiso āķi Čuva- kam pa žokli. Tas apdullis aizlidoja sāņus, atsitās pret sienu un nogāzās uz piemēslotās grīdas. No pavērtajām lūpām iztecēja asiņu strūkliņa. Ar ierastu kustību Volfs pavilka uz augšu plakstiņu, pataustīja pulsu uz kakla… Nekā briesmīga, parasts nokauts. Lai tikai neaizrijas ar asinīm…

Palicis vecākajam seržantam zem galvas pāris ķieģeļu, Volfs notupās līdzās un sāka gaidīt. Sīva cementa, kvēpu un ekskrementu smaka koda nāsīs, taču Vilks nepievērsa tam uzmanību. Viņš bija atturīgs, nikns un bīstami sakoncentrējies. Kā īsts vilks, kas pacietīgi un draudīgi uzglūn no slēpņa.

Pēc kādām piecām minūtēm Čuvaks atvēra miglainās acis, ar pūlēm pieslējās sēdus. Viņš zvāļojās no vieniem sāniem uz otriem.

-   M-m-m… Hm… Hr-r-r…

Viņš izspļāva asinis un zobu drumslas.

«Trīs,» Volfs pēc paraduma lūkoja noteikt. «Saknes būs jārauj laukā.»

-   Ko tu uždrīkštieš… Eš… Mēš ar večiem tevi…

Čuvaks izvēmās. Noliekties uz sāniem viņš nespēja un

trāpīja sev uz kājām.

-   Ir gan galva… Komandieri… Eš iešu pie Šemjonova… Dabūši tribunālu…

Ar kreiso roku Volfs sagrāba sajukušos matus un atvilka kāmja galvu atpakaļ, bet ar labo trīsreiz spēcīgi ieblieza pa krūtīm un vēderu. Čuvaks ievaidējās.

-   Paklausies, tu, kameras gaili! - bandītiski šķobīdams lūpas, Volfs Fiļka intonācijā sacīja. - Ja vērsi vaļā žaunas - tev būs vāks. So pašu lodi ietriekšu tev paurī.

Automāta patronas asā 5,45. kalibra lode piespiedās pierei, pāršķēla ādu un atdūrās kaulā. Tieva asiņu strūkliņa līkločiem notecēja lejā un paslēpās kreisajā uzacī. Retās gaišās spalviņas kļuva tumšas un sabiezēja.

-   Vai gribi? Varu tūlīt pat ar dūri ietriekt.

Ierindnieks Volfs bija pazudis. Ar vecāko seržantu izrēķinājās ļauns, nežēlīgs uz visu gatavs zvērs, kuram tas neko nemaksā - ietriekt lodi ar dūri cauri pieres kaulam tieši smadzenēs. Un viņu attiecībās acumirklī vairs nebija nozīmes dienēšanas ilgumam, uzšuvēm un uzplečiem un amatiem štatu sarakstā, disciplinārajiem statūtiem, vadībai, sevišķajai nodaļai un visu līmeņu tribunāliem - no svara bija tikai viens: kurš kuru ir spējīgs nožņaugt, saplosīt gabalos, nosist, iznīcināt, pārvērst bezveidīgā gaļas un kaulu masā… Šajā divcīņā Čuvaks acīm redzami bija zaudētājs.

-   Nevajag… Nē… Nē!

-   Es tevi, mērgli, gabalos saplosīšu un katru gabalu sakošļāšu un apēdīšu bez sāls. Vai tu mani saprati?

Vēl viens sitiens ielieca ribas zem sirds un aizcirta elpu.

-   Sapratu… Nevajag… Es tevi sapratu…

-   Tad atvainojies, nelietīgais cūka, par to, ka skolotāju tā aprunāji.

Trīsošā augšlūpa atklāja cieši sakostus spēcīgus zobus ar izteiktiem asiem ilkņiem. Tie atgādināja plēsīgu vilka sakodienu.

-   Es atvainojos… Atvainojos… Nejauši paspruka…

No pietūkušās uzacs izsūcās viens piliens, otrs - asiņu straumīte notecēja pār vaigu līdz zodam. Vada komandiera vietnieks vecākais seržants Čuvaks sāka šņukstēt - sākumā pavisam klusītēm, tad aizvien skaļāk, līdz visbeidzot raudāja aizgūtnēm.

-   Nu labi…

Vilka zobi izgaisa, zvērs atkal kļuva par cilvēku, taču arī tas nebija sentimentāli noskaņots.

-   Labi, dzīvo… Tikai - mēli aiz zobiem! Teiksi, ka nokriti pa kāpnēm. Pēc nedēļas galva pārstās sāpēt, toties no lēkšanas tiksi atbrīvots, tātad arī no pārbaudes izšmauksi. Bet, ja nevarēsi novaldīt mēli, - tev būs beigas.

Iegriezies sporta laukumā, viņš piegāja pie līdztekām, kas bija izgatavotas no caurulēm, pameta skatienu visapkārt, iebāza patronas melnajā caurumā un aizlika priekšā sauju zemes. Skata pēc mazliet pastaipījies, viņš devās pie rotas. Pusceļā pretī pagadījās Lisenkovs, gluži satraukts.

-   Paklau, Vilk, kur tu biji tik ilgi? Pirtī gāja vaļā kautiņš - Seržs ar Šmeļu izmeta villu.

-   Un kurš vinnēja? - Volfs neizrādīja izbrīnu.

-   Sākumā domājām - Seržam būs beigas, bet šis kā sāka dot vaļā ar kājām - bezmaz vai nospārdīja Šmeļu. Viņam kājas vai rokas - visviens, galvu aizsniegt - spička. Kaut ko tādu es vēl nebiju redzējis.

Pie kazarmas pulcējās «veči», saīguši un nikni. Arī Šmeļs bija viņu vidū. Pat no attāluma varēja manīt parasti jautri blēdīgās sejas asimetriju. Vilku ieraugot, visi piesardzīgi apklusa.

Seržu Volfs atrada pīpētavā. Viņš drūmi sēdēja, atzvēlies pret sēni un izstiepis basās kājas svelmi pamazām zaudējošajos saules staros. Parasti vakaros te mēdza pulcēties daudz kareivju, taču tagad neviena nebija, itin kā Seržs sirgtu ar spitālību. Visi saprata, ka «veči» incidentu neatstās bez sekām, un uzskatīja par labāku turēties nostāk.

Volfs apsēdās līdzās un arī novilka zābakus.

-   Es negribēju, bet viņš pats bāzās virsū, - Seijogins teica vienaldzīgā tonī. - Atcerējās, ka es nedevu «veču» zvērestu, visvisādi apsaukājās… Pie velna viņu! Kas būs - būs.

-   Un es piedauzīju Čuvaku līdz pulsa zudumam. Iešķīlu nokautu, izsitu trīs zobus…

-   Ej nu? Tas tik ir… - Seržs iesmējās. - Kā sarunājuši. Un par ko?

-   Arī uzprasījās. Kāpēc tu neteici, ka pieproti karatē?

-   Kam tas vajadzīgs?

Serža skatiens apstājās pie akurātā apsēja uz Volfa potītes.

-   Biji iegriezies sanitāraja daļa?

-   Nē… Pats…

-   Un kāpēc nebiji pusdienās? Pats ari rijamo gatavoji?

Volfs saērcināti nokremšļojās:

-   Ko tu lauzi galvu par visādām blēņām? Jādomā, kā izlocīties. «Veči» gribēs mūs piežmiegt.

-   Kā bankā. - Seržs nospļāvās.

-   Man ir trīs patronas. Ļaunākajam gadījumam…

Vilks paskatījās uz biedru. Viņam maķenīt pacēlās viens

mutes kaktiņš, piešķirot sejai ļaunu izteiksmi.

-   Nu, ļaunākajam gadījumam sardzes maiņai ir trīsdesmit divi automāti ar kaujas komplektiem… Ņem, cik vajag!

Vilks vērīgi ieskatījās - vai viņš nejoko.

Taču Seržs nejokoja.

Vakarā viņi kā parasti mācījās angļu valodu. Sofija Vasiļjevna kā parasti izturējās mīļi un vēlīgi, tikai viņas lūpas bija manāmi pietūkušas. Alkaini viņu vērojot, Volfs atklāja, ka redz cauri apģērbam viņas nedaudz nokarenās krūtis, mīksto vēderu ar dziļo nabas bedrīti, attīstītos gurnus, biezi saaugušos matiņus uz kaunuma paugura, smagnējās ciskas, apaļo dibenu… It kā skolotāja stāvētu kaila. Viņš pat bažīgi pavērās visapkārt - vai ari citi to neredz…

Naktī viņi ar Seržu gulēja pārmaiņus, nodrošinādamies pret iespējamo uzbrukumu. Gulēdams vaļējām acīm, Volfs atkal un atkal skatīja krāsaino filmu: ar izmētātām naudaszīmēm nosēto paklāju, vaļējo rītakleitu un kailo Sofijas Vasiļjevnas augumu…

Nākamajās trijās dienās viņš to tādu redzēja ik dienas. Brigādes komandiera vietnieka sieva palūdza Derevjanko, lai ierindnieks Volfs, kurš bija iesācis remontu viņas dzīvoklī, pabeigtu to līdz galam. Tāpēc pēc kaujas mācības viņš, paķēris otas un krāsas, ar centīga meistara izskatu steidza uz komandiera dzīvokli.

Sasvīduši, karstuma un mīlas guruma pārņemti, viņi gandrīz nekāpa laukā no gultas, un, kad ari izkāpa, tad par gultu pārvērta priekšmetus, kas nepavisam nebija tai līdzīgi: vannu, virtuves galdu, krēslu priekšnamā… Čuvaka pieticīgo fantāziju Volfs pārspēja divkārt, uzstādīdams savu personisko rekordu - septiņas kopošanās reizes, bet Sofija Vasiļjevna mira un atkal augšāmcēlās neskaitāmas reizes. Viņa bija atraisīta un fantāzijas bagāta, tomēr visu iekārtojot tā, it kā iniciators būtu viņš, bet viņa tikai pakļautos partnera gribai.

It kā nejauši viņa pacēla viņam pie sejas mazās maigās pēdiņas, un viņš skūpstīja kāju apakšas, gludos, cietos papēžus, pēc kārtas aplaizīja aizkustinošos, kailiem nervu galiem līdzīgos jutīgos pirkstiņus. Sofija slīga kaisles parok- sismā - mētājās, elsoja, rāvās laukā, bet viņš kāri ieelpoja viņas kāju smaržu cerībā sajust to putekļu un apavu ādas aromātu, kas bija viņu tik ļoti uzbudinājis. Taču parastais ikdienišķais aromāts bija pazudis uz neatgriešanos, atstādams vienīgi ziepju un persiku smaržu.

-   Pēc kā smaržo? - smagi elpodams, viņš jautāja.

Sofija apmulsusi pasmaidīja un izplestu pirkstu galiņiem noglāstīja viņa vaigu.

-   Tas ir krēms… Toreiz tu mani pārsteidzi nesagatavotu, man bija ļoti kauns… Taču es negaidīju un vispār nezināju…

-   Tev ir tik maiga āda…

Sofija salieca kāju un, pievilkusi to tuvāk, ņēmās aplūkot pēdu - vai nu pārbaudot sacīto, vai arī vienkārši tīksminoties. Viņa ļoti mīlēja savu ķermeni. Volfs uzskatīja, ka tas ir pelnīti.

Viņa bija ārkārtīgi tīrīga, un visas, pat visslēptākās kro- ciņas smaržoja vienīgi pēc centīgi nomazgātas ādas. Pēc dzimumakta ķermenis pārklājās sviedriem, no sarkani piepūlētās vagīnas atpakaļ izplūda lipīgs, balts šķidrums un veidojās specifisks mitruma aromāts, taču tas Volfu neat- grūda, viņš kā pašsaprotamas pieņēma jebkuras viņas fizioloģiskās izpausmes, vēl jo vairāk tādēļ, ka, kārtējo reizi atdzīvojusies, Sofija atklāja nekārtības, šausminājās un ar skaļu nopūtu skrēja mazgāties, atgriezdamās atkal tīra un jauki smaržojoša. Volfs skūpstīja viņas kājstarpi ar tādām pašām jūtām kā lūpas, nekādas starpības - ne estētikas, ne higiēnas ziņā - viņš nejuta.

-   Vai gribi konjaku? Labu, armēņu…

Sofija piecēlās no dīvāna, izstaipījās un devās pie ser- vanta. Volfs alkaini noraudzījās viņai pakaļ. Garš kakls, šaura mugura ar iedobīti gar mugurkaulu, izteikts viduklis, kas pārgāja apaļos gurnos, pilnīgas ciskas, kas padarīja smagnēju ķermeņa apakšdaļu… Kad viņa bija apģērbusies, svārki atklāja tikai gleznos ikrus un nezinātājs par šo smagnējumu nevarēja pat nojaust. Toties viņš bija zinātājs un tāpēc izjuta priecīgu lepnumu.

-   Cik tev ir gadu?

-   Trīsdesmit divi. Veca, vai ne?

-   Nē. Es biju domājis - divdesmit pieci, ne vairāk…

-   Tad viss ir kārtībā.

Sofija sadabūja iesāktu pudeli un divas glāzītes, pagriezās un tuvojās ar šķelmīgu smaidu sejā. Glāzītes nošķindē- ja pret pudeles kaklu.

-   Man nelej, man diez ko neiet pie sirds. - Volfs ar acīm apmīļoja viņas daiļo seju, nolaidenos plecus, baltās krūtis, kuplo apmatojuma trijstūri vēdera lejasdaļā…

-   Es gan gribu… Lai atslābinātos. Ko tu piekļūsi? Esi noguris? Tūdaļ es tevi uzmundrināšu…

Viņa graciozi nometās uz ceļiem.

-   Uz tavu veselību! You are packed, as a God…[13]

-Ko?

Neatbildējusi viņa izdzēra, nolika glāzi uz grīdas, pieliecās un pēkšņi sāka ar muti glāstīt pašu jutīgāko viņa ķermeņa daļu. Viņa to darīja mīksti, maigi un tajā pašā laikā droši. Volfs pamira. Spēki, kas viņu bija pametuši, atgriezās, un viņa to sajuta. Galvas, lūpu, mēles kustības kļuva citādākas - prasīgākas, galēji atklātas un neļāva šaubīties par galamērķi: vieglie glāsti pārvērtās par kaut ko vairāk, kam bija savs iznākums. Un tas pienāca - Volfs iestenējās, prasīgi un cieši ieķērās mīkstajos mirdzošajos matos un nodrebēja - vienu reizi, otru, trešo… Arī viņa iestenējās, ciešāk sakļāva lūpas, taču neapstājās un, tikai sagaidījusi, līdz viņš pilnīgi nomierinās, aizskrēja uz vannas istabu un tur ilgi spļaudījās, skaloja muti un tīrīja zobus, it kā tikko ar zobiem būtu saspiedusi toksiskus komponentus saturošā spridzekļa «A-4» galviņu. Pat cītīgāk. Vai varbūt demonstratīvāk.

Volfs jutās mazliet neērti - viņš nestādījās priekšā, ar kādu seju viņa iznāks no vannasistabas un kā viņu acis sastapsies. Taču viss izrādījās gaužām vienkārši.

-   Re, ko dara konjaks!

Iepletusi acis, viņa noplātīja rokas, nogrozīja viegli iz- spūrušo galvu un paraustīja plecus, it kā nesaprašanā, kā varēja notikt tas, kas bija noticis.

-   Wine is a companion of madness…[14]

Apkampusi Volfu, viņa atlaidās līdzās. Nosmaržoja zobu pasta.

-   Es tik labi nesaprotu angliski…

Neveiklība izzuda.

-   Tam nav nozīmes. Tu man tik tikko visus matus neizrāvi…

-Piedod…

Pateicīgs, maigu jūtu pārņemts, Volfs noskūpstīja tīri nomazgāto vaigu, pēc tam gludo plecu, muguru starp lāpstiņām, vidukli un visbeidzot, pavēris mīkstos dibena apaļumus, sāka laizīt stingro brūngano aplīti, kas atgādināja cieši noslēgtu piltuvīti. Tas izraisīja tūlītēju kārtējā orgasma vilni.

-Vai kāds tev to ir darījis? - smagi elpodams, viņš jautāja pārliecībā, ka atbilde būs noliedzoša.

-   Aha…

Volfs no tiesas izbrīnījās, taču no jebkāda vērtējuma vai secinājuma atturējās. Viņš vispār nevērtēja Sofiju Vasiļjev- nu, uztverot viņu kā visburvīgāko un neparastāko sievieti pasaulē. Viņa bija ne vien brīnišķīga mīļākā, bet arī lieliska saimniece, - gatavoja garšīgu boršču, plovu, cepa pīrāgus. Turklāt vēl pēc viņa aiziešanas viņa pati krāsoja logu rāmjus, radiatorus, durvis, uzturot spēkā leģendu par kareivja ikdienas vizīšu iemeslu dzīvoklī numur astoņi.

Atnācis trešajā dienā, Volfs pamanīja vāzē uz galda lielu rožu pušķi.

-   No kurienes tās? - viņš izbrīnījies jautāja.

-   Vai nav skaistas? - Sofija Vasiļjevna, graciozi izliekušies, paostīja ziedus.

-   No kurienes tās ir? - Volfs atkārtoja.

-   Konstantīns Pavlovičs atsūtīja. Aši, aši, ģērbies nost.

-   Kas par Konstantīnu Pavloviču?

-   Nu Raskatovs. Ģērbies, netērē velti laiku! Nometusi rītakleitu, zem kuras nekā nebija, Sofija Vasiļjevna pienāca pavisam tuvu klāt.

-   Brigādes komandieris? Kāpēc viņš sūtīja tev ziedus?

-   Kā lai es to zinu… Grib un sūta. Nāc pie manis… Viņa apkampa tā kaklu, stiepa pretī lūpas. Taču Volfu

kaut kas atturēja. «Ģenerāļa pušķis,» viņš pēkšņi atcerējās.

-   Pagaidi… Tad viņš vienmēr tev sūta puķes?

-   Ne jau nu vienmēr. Pa reizei. Kāda gan tam ir nozīme?

Kārtīgi iezīmētās lūpas pavērās, un Volfs kāri tām pie- plaka. Patiešām - kāda gan tam ir nozīme… Interesanti tikai, kā tāds greizsirdis kā Čučkanovs, kurš jau vienas vienīgas rozes dēļ bija cēlis traci, to pacieš!

Taču visas citas domas tūdaļ pat atvirzījās otrajā plānā. Palika tikai Sofijas maigais augums - juteklisks instruments ar simtiem taustiņu, uz kuriem Volfs, kā viņam šķita, jau bija iemācījies spēlēt.

Uz tualetes galdiņa līdzās gultai it kā netīšām gulēja

krēma tūbiņa.

>

-   Ar to es ieziežu kājiņas. - Sofija pagriezās uz vēdera. - Var ieziest ari ko citu…

Volfa roka slīdēja starp baltajiem dibena apaļumiem, sataustīja cieši saspiesto aplīti. Tagad viņam šķita, ka tas ir nedaudz atslābis.

-   Pamēģināsim šeit… Tu gribi?

Iniciatīva, kā aizvien, nāca no viņa puses.

-   Ja vien nebūs sāpīgi… Esi uzmanīgs.

Viņš bija uzmanīgs, un viss noritēja teicami. Sofija kliedza skaļā balsī un līdz asinīm saskrāpēja viņam roku.

Laiks skrēja ātri. Atrazdamies dzīvoklī numur astoņi, Volfs aizmirsa itin visu. Dienests, brigāde, lēcieni, priekšā stāvošā pārbaude - viss pagaisa bez pēdām kā lidmašīna, traukdamās nokaitētajās debesīs. Un viņam likās, ka laime nekad nebeigsies.

-   Rītvakar atlido Nikolajs Pavlovičs, - Sofija viņu nepatīkami pārsteidza, kad viņi atvadījās. - Dienā es vēl pagūšu pabarot tevi ar īstu ukraiņu boršču, bet tad brīvā dzīve beigsies, nāksies kaut ko izdomāt…

Ko gan var izdomāt dīkās karavīru pilsētiņas apstākļos, kad tevī noraugās simtiem pāru dīku acu, - to Volodja nestādījās priekšā. Viņa garstāvoklis krasi pasliktinājās.

Un ne velti. Izrādījās, ka viņu brīvā dzīve jau ir beigusies.

* * *

Nākamā diena bija neveiksmīga jau no paša rīta. Uz izlūka takas Lisenkovs nokrita no augstās pārejas tieši ugunī, un, lai gan kombinezoni ir piesūcināti ar nedegošu šķidrumu, kreisā bikšu stara pārogļojās un Paša stipri apdedzināja kāju. Pēcāk bija jāiet cauri tranšejai, ar lāpstiņām kapājot salmu izbāžņus uz garām kārtīm. Izbāžņus vadīja Šmeļs un Kirja, un abi pamanījās iezvelt Volfam un Seijo- ginam pa galvu. Iepriekš «veči» attiecībā uz viņiem neko tādu nebija atļāvušies.

Pēc nodarbībām atgriezies rotā, Volfs atklāja, ka viņa gulta ir savandīta un skapīša saturs nekārtīgi mētājas uz matrača.

-   Tas tik ir numurs! - Seržs iesvilpās. - Mums vēl kaut kas tāds nav gadījies.

-   Kas noticis? - Volfs pieskrēja pie dieninieka. Tas noplātīja rokas, bailīgi apkārt skatīdamies.

-   Bija ieradies Semjonovs kopā ar palīgu, visu te izvandīja, noliktavā tavu somu pārmeklēja…

Kazarmā ienāca leitnants Derevjanko. Viņa seja izskatījās sadrūmusi.

-   Volkov, jūs izsauc majors Semjonovs. Tūlīt pēc pusdienām.

Vada komandieris raudzījās sānis un runāja sausi oficiālā tonī. Nekad agrāk viņš tā nebija uzvedies.

-   Man jāpabeidz remonts Čučkanova dzīvoklī…

-  Vai tu neapjēdz, uz kurieni tiec izsaukts? - Derevjanko iebļāvās. Viņš, kā rādās, bija pamatīgi iebaidīts. - Uz sevišķo daļu. Pavisam izlaidušies, slamsti tādi! Bet man jūsu visu dēļ jābūt par grēkāzi.

Leitnants savaldījās.

-    Ierindniek Volkov, četrpadsmitos trīsdesmit ierasties pie majora Semjonova!

-   Tieši tā! - Volfs negribīgi atbildēja.

-   Ierindniek Seijogin, dodieties uz pulkveža Čučkanova dzīvokli un padariet, kas darāms.

-   Tieši tā! - Serža balsī jautās nesalīdzināmi vairāk entuziasma.

Sevišķā daļa bija izvietota divstāvu ķieģeļu ēkā, kas atradās starp oranžēriju un katlumāju. Garais skurstenis rēgojās pavisam līdzās, un, kad pirts dienās pa to nāca laukā dūmi, asprāši jokoja, ka tur «īpašie» dedzina par pārkāpumiem nošautos kareivjus. Taču, kad Volfs atradās ēkas iekšienē, viņam prāts nenesās uz jokiem.

-   Kāpēc dzimtene tev iedeva rokās automātu? - draudīgi vaicāja Semjonovs. Patlaban no labsirdīgā «paraugīpa- šā» nebija vairs ne smakas. Pie blakus galdiņa sēdošais leitnants Polovinko arī turējās galēji stingri un oficiāli, uz tīrās papīra lapas noliktā roka šķita spēcīgs ierocis, kas tēmēja uz ierindnieka Volfa sirdi.

«Vai tiešām automāts pazudis?» Volfam izšāvās caur galvu doma. «Kur tas varēja palikt? Paši noslēpuši, lai mani iegāztu…» Viņam sāka dunēt deniņos. Tādas provokācijas priekšā kareivis ir neaizsargāts, kam tu kaut ko pierādīsi…

-   Kādā nolūkā tev uzticēja slepenu ieroci? - majors atkārtoja. - Negribēja, šaubījās, es par tevi galvoju… Un te ir tā pateicība.

-   Es nodevu automātu, biedri major, - Volfs teica aizsmakušā balsī. - Pieslēju piramīdā. Tur tam arī ir jābūt.

-Automātu tu nodevi gan, bet patronas atstāji!

Semjonovs tā blieza pa galdu, ka tintnīca, no kuras tinti nevarēja izliet, palēcās, apgāzās otrādi un aizripoja pa zaļo audumu. Droša roka satvēra to pie pašas galda malas.

-  Arī patronas ir slepenas, ienaidnieks par tām nežēlotu bargu naudu! Vai zini, kā amerikāņi tīko pēc mūsu noslēpumiem?

Volfam sagrīļojās kājas. Izskatījās, ka nupat viņš patiešām bija iekūlies ķezā, turklāt visnejēdzīgākajā no visām iespējamajām. Visu mūžu brīdinot viņu no nepatikšanām, tēvs pat iedomāties nespēja, ka viņš iekulsies ķezā sakarā ar spiegošanu. Muļķis! Kāpēc viņš bija tās paņēmis?

Leitnants aizpildīja «galviņu» nākamajām ienaidnieka līdzzinātāja liecībām.

-   Labi… - Semjonovs ielēja no karafes ūdeni, vienā paņēmienā izdzēra un ar gaļīgo plaukstu noslaucīja sarkano seju. - Nervi… Es taču zinu, ka tu neesi ne spiegs, ne diversants. Aiz stulbuma paņēmi, nepadomāji. Muļķis, protams. Tāpēc arī saskaitos. Tā nu tas ir.

Viņš izvilka lielu rūtainu kabatlakatu un rūpīgi izslaucīja acis.

-   Neturi uz mani ļaunu prātu, dēliņ. Tūlīt aiziesim, atdosi mums visas trīs - un lieta būs darīta. Sarunāts?

Volfs ar pūlēm novaldīja atvieglojuma nopūtu. «Paldies dievam, sveikā tiku cauri! Ar vieglām izbailēm… Nu būs mācība visam mūžam. Semjonovs tomēr ir vecis uz goda!» Viņš jutās no tiesas pateicīgs majoram.

Viņš jau gandrīz pateica «sarunāts», taču uztvēra leitnanta skatienu - asu un vērīgu dzinējsuņa skatienu, kas saodis slēpnī zvēru. Tās bija lamatas. Piekrišana apstiprinātu vainu, un tai sekotu spriedums.

Majors noņēmās ar kabatlakatu, un tas tika darīts tīši, lai ar kādu žestu, pozu vai skatienu nenodotu mednieka azartu. Turpretī jaunais operatīvais tādas nianses nezināja un sevi nodeva.

«Nekad nedrīkst atzīties,» Volfs atkal atcerējās Fiļkovu. «Tas, kurš atzīstas, tikai pasliktina savu stāvokli, lai gan domā, ka tas viņam nāks par labu.»

-   Es arī patronas nodevu, biedri major. Nodevu automātu un reizē ar to arī patronas. Protams, tās, kuras bija palikušas pāri. Tās, kuras izšāvu, protams, neatdevu. Mēs taču mācībās šāvām ar kaujas patronām. Var saskaitīt trāpījumus mērķos…

-   Tu uzskati mani par idiotu? - Semjonovs ierēcās. - Tu man dabūsi skaitīt rūtiņas drāšu režģī! Izlaidušies kā teļi! Šmeļovs pīpē anašu, bet viņš vismaz teju beigs dienēt. Bet tu, zaļknābi, sper patronas, piekauj seržantus, piesit kanti komandiera sievai… Kaut ko tādu es vēl neesmu pieredzējis, tu visus esi pārtrumpojis…

Te nu Volfam pielēca, ka viņu ķer uz muļķi. Čuvaks bija palaidis muti - un viss. Semjonovam nav nekādu pierādījumu, un, ja viņš nevienā nodarījumā neatzīsies, tad leitnanta lapa tā arī paliks tukša.

-   Piedodiet, biedri major, man nekādas anašas nav, nekādas kantes es nesitu un arī patronu man nav… Un nekādas sievas es neesmu piekāvis…

Leitnants tikko jaušami pasmaidīja.

-   Tad ar labu tu negribi atzīties? Muļķi laid? - atklāti naidīgi jautāja Semjonovs. - Lai notiek. Kur ir patronas?

-   Ieroču noliktavā, piramīdā…

-   Pietiek tēlot antiņu! Ko tu katru dienu līdi pie Čuvaka sievas?

-   Staršina Rogaļs sūtīja, lai aiznesu pulkveža algu. Un viņa palūdza nokrāsot logus, iztīrīt izlietni, salabot skalojamo kasti. Šodien Seijoginu aizsūtīja šo to vēl pabeigt…

Seržs nenāca pusdienās, droši vien tūdaļ bija aizskrējis uz astoto dzīvokli. Tad nu gan viņam bija brīnums, kad Sofija viņu sūtīja projām. Te bija darbs, te atkal nav… Droši vien ņemsies iztaujāt. Kaut kas ticams jāizdomā…

Iedomājoties par Sofiju, Volfa oma uzlabojās, viņš sajuta spēku pieplūdumu.

-   Es neko neesmu noziedzies, biedri major. Ja jūs šaubāties par uzvārdu, tad tur viss ir oficiāli, pajautājiet biedram komandiera vietniekam politiskajos jautājumos…

Semjonovs žmiedza viņu četras stundas - biedēja un pierunāja, piesolīja zelta kalnus un draudēja ar cietumu, un atkal no jauna biedēja un atkal pierunāja…

-   Labs ir, - beigu beigās «īpašais» sacīja. - Ziņošu pulkvedim Čučkanovam, lai viņš izdomā, ko ar tevi iesākt. Taču, visticamāk, pēc pārbaudes tu, draudziņ mīļais, stāsies tribunāla priekšā. Pagaidām vari iet…

Volfs atviegloti izmetās uz ielas. Varbūt vēl pagūs ieskriet pie Sofijas! Vispirms jāatrod Seržs, jānoskaidro situācija.

Rotā Seijogina nebija.

-   Viņu taču Derevjanko aizsūtīja uz Čučkanova dzīvokli, - dieninieks atgādināja. - Tavā klātbūtnē. Esi aizmirsis, vai?

Volfam atkārās žoklis.

-   Vai tad viņš vēl nav atpakaļ?

-   Vēl jau ir agrs. - Dieninieks paraustīja plecus. - To viņi prot - nostrādināt kā ēzeli. Izdari to, izdari šito! Tu jau pats zini.

«Velns ar ārā! Ko viņš tur tik ilgi dara?»

Oma vienā rāvienā bija sabojāta, un tūdaļ pat viņš atcerējās visas problēmas, kuras bija piemirsis, atstājot sevišķo daļu.

Semjonovs zina par trim patronām. Taču Čuvaks redzēja tikai vienu. Turklāt, ja vecākais seržants būtu ko teicis, viņš jau tagad tupētu virssardzē - piekaušana skaidri un gaiši apliecina vada komandiera vietnieka vārdus… Taču daļā baumo, ka Čuvaks iekritis pagrabā… Turklāt viņš guļ sanitārajā daļā, un, ja Semjonovs būtu viņu apmeklējis, tad visi to jau zinātu. Nē, tas nav Čuvaks! Stop! Par trim patronām viņš bija stāstījis Seržam. Vai tiešām? Tas nevar būt! Tad ko viņš dara pie Sofijas? Bet kāds tam sakars ar patronām?

-   Ei, Vilk, kas tev kaiš? Anašu esi sapīpējies, vai? - Šmeļs nedraudzīgi norūca caur zobiem. Labajā pusē vaiga kauls bija manāmi pietūcis, apkārt acij pletās zilums. - Ej sakārto spilvenu guļvietā!

Agrāk viņš to netika dresējis. Citus - jā: Lisenkovu, Pjatkinu, Sidoruku… Gandrīz visus, izņemot viņu un Seijo- ginu. Bet tagad dusmas uz Seržu bija mainījušas attieksmi pret abiem.

Spilvens patiešām bija saplacināts un gulēja nedaudz šķībi. Volfs to pacēla un, tik tikko neiekliedzies, atsprāga nost - uz baltā palaga locījās čūska.

-   Indīga, iekodīs! - Šmeļs aiz muguras iekliedzās. Un, nespēdams novaldīties, iesmējās savu zobgalīgo smiekliņu. Viņam līdzās nezin no kurienes uzradās Kirja, Driņs un Kartoha - arī viņi smīkņāja, ļauni un ņirgājoties. Driņam ap roku bija aptīta siksna. Četrotnei no mugurpuses pienāca klāt vēl četri vecie.

Volfs no jauna pievērsās čūskai. Smilšu odze. Pavasaros tās ir sevišķi indīgas. Taču rāpuļa kustības kaut kas ierobežoja - visdrīzāk, tā bija polietilēna maisiņā. Tātad reālas briesmas neradīja. Toties tie citi…

Astoņi «veči» aizšķērsoja izeju. Tie nebija ielas huligāni, kuriem bez nekaunības un iedomības nekā cita nebija, ne bandītu aprindām tuvi pašpuikas, ne arī viena iesaukuma jaunkareivji. Ikviens no viņiem bija nodienējis gandrīz divus gadus un pilnībā sagatavots. Pēc Ģenerālštāba normatīviem īpašo uzdevumu vienības izlūks tuvcīņā pieveic trīs pretinieka kareivjus. Tris parastus kājniekus. Turpretī, sastopoties ar specvienību kaujiniekiem - «zaļajām beretēm», angļu reindžeriem, ārzemju leģiona izpletņlēcējiem un citiem visu veidu commandos rēķins bija cits - viens pret vienu.

NATO armijas štāba normatīvos attiecība ir tāda pati, tāpēc drosmīgs reindžeris vai «jūras lauva» varēja būt cienīgs pretinieks Smeļam, Kirjam vai Kartoham, varēja uzvarēt un varēja arī zaudēt, bet tikai cīnoties viens pret vienu. Volfs bija nodienējis pusgadu, drosme un boksa iemaņas varēja kompensēt pārējos pusotra. Taču visviens - tikt galā ar astoņiem viņam nebija nekādu izredžu.

-   Nāc šurp, zaļknābi! - Šmeļs rupji pavēlēja. - Jūs ar tavu draudziņu tāpēc esat tik lecīgi, ka neesat devuši «veču» zvērestu. Tūlīt mēs to izlabosim.

«Veču» aprēķins bija pareizs - notvert viņus pa vienam. Ko gan Seržs tik ilgi dara pie Sofijas?

Kartoha iesmējās. Driņs izteiksmīgi pavicināja siksnu.

Cik Sofijai burvīgas kājas! Tīrākas un maigākas nekā citām sievietēm rokas…

-   Meties ceļos un rāpo šurp! - uzbudināti iesaucās Jenots, atklādams retus zobus.

Odze neizturējās sevišķi aktīvi - acīmredzot samocīta, kamēr tikusi noķerta. Pārvarēdams riebumu, Volfs caur slī- dīgo maisiņu saķēra to aiz kakla, uzmanīgi atlocīja maisiņu un kā spailēs saspieda ļaunuma un nāvējošas indes pilno radījumu maķenīt lejpus galvas. Ciešā aplī sakļautais lielais un rādītājpirksts žmiedza auksto tvirto ķermeni kā kaujas nazi tiešā tvērienā. Taču asmeņa vietā no dūres rēgojās laukā riebīga galva ar ļaunām, nežēlīgām acīm un pavērtu, spraugai līdzīgu muti, no kuras uz neredzamu mērķi palaikam izšāvās gara iešķelta mēle. Pelēkā aste, kas uz smailo galu kļuva gandrīz melna, sāka neprātīgi mētāties, un Volfs steigšus satvēra to ar otru roku: odzei pietiktu atrast balstu - un tā acumirklī izrautu galvu un dotu nāvējošu triecienu.

-    Ko tu dari? - zemākā balsī nekā parasti vaicāja Jenots. - Skat, ko viņš dara…

Uzmanīgi pagriezies, Volfs lēni devās uz izeju. Nezinošam skatītājam varēja likties, ka viņš tur sev priekšā izlūka parasto atribūtu - neilona auklu, ar kuru var aizsargāties pret sitieniem, sagrābt, sasiet vai žņaugt ienaidnieku. Tikai šī aukla raustījās, dažādi izlocījās un kā traka pūlējās izrauties no rokām.

«Veči» joprojām stāvēja priekšā ejai, taču atkarībā no tā, cik tuvu bija pienācis Volfs, viņu cīņas spars manāmi saplaka.

-   Izbeidz, aizvāc čūsku! - saspringti izmocīja Šmejs un kāpās atpakaļ.

Volfs piegāja viņam pavisam cieši klāt.

-   Vāc prom, būs slikti! - Kirja nolamājās. - Driņ, padod šurp siksnu!

Volfs pacēla rokas sejas augstumā, kā zvērs atņirdza zobus un, visiem, varbūt arī sev, par brīnumu, iecirta zobus tumši pelēkajā rumpī. Zvīņainā āda elastīgi saspringa, taču spēcīgie žokļi sacirtās kā dzeloņstieples asmeņi, siltenām straumītēm izšļācās asinis, bet asie zobi izrāva gabalu no čūskas sāna.

-   Tfu! - Pametis ar galvu, Volfs izspļāva. Melns odzes asiņu receklis ķēmīgiem traipiem apšļāca Kiijas krūtis, un slapjš pelēki melns gabals iesitās Šmeļam sejā, notraipīdams vaigu. Odzes rumpis raustījās konvulsijās, smailā aste izslīdēja no sasvīdušā plaukstas, un, lai neļautu tai rast balstu, Volfs sāka izmisīgi vicināt roku.

Pretīga pātaga, gaisā locīdamās, mētājās no vienas puses uz otru, aizķerdama Šmeļa kaklu un novelkot Driņam šķērsām pāri sejai. Tas bija pēdējais piliens.

Necilvēciski bļaudams, Driņs rāvās atpakaļ, gandrīz vai notriekdams no kājām Kartohu. Izmisīgi lamādamies, Šmeļs un Kiija metās uz durvīm, aiz viņiem panikā skrēja pārējie.

Vicinādams odzi, Volfs izgāja viņiem pakaļ, ar spēku trieca lokošos ķermeni pret betona celiņu un samīdīja ar smago desantnieka zābaku apkaltajiem papēžiem. Tad palika nekustīgi stāvam. Viņa bālā saspringtā seja sastinga, acis kļuva stiklainas, no mutes kaktiņiem pār zodu tecēja melnas čūskas asinis.

Nostāk Kiija, bezmaz vai noberzdams ādu, nervozi trina ar smiltīm krūtis, taču melnie traipi negāja nost. Apkārt apstulbuši stāvēja citi «veči», ar šausmām nolūkodamies Volfa, it kā viņš pats visu acu priekšā būtu pārvērties par čūsku. Pēkšņi Šmeļs izgrūda gārdzošu skaņu un, aizspiedis ar plaukstu muti, ieskrēja krūmos.

Volfu bija pārņēmis dīvains sastingums. Viņš drudžaini centās ieelpot svaigu gaisu, taču plaušas nespēja vien atel- poties, sirds dauzījās tā, it kā grasītos pārplīst, deniņos pulsējošās asinis plēsa pušu galvaskausu, ķermeni kratīja spēcīgi drebuļi.

-    Kas ar tevi notiek, Volkov? Kas tev kaiš? — kā caur vati atskanēja seržanta balss. Sarepējusi plauksta novicinājās gar stiklainajām acīm. - Tu taču esi atslēdzies… Nāc līdzi!

Savā būcenī Rogaļs salūkoja iesāktu degvīna pudeli, ielēja glāzē, taču Volfs klusēdams papurināja galvu. Viņš juta, ka, līdzko pavērs cieši sakostos zobus, mutē atkal sajutīs zvīņainā sāna apveidu un visas iekšas tiks parautas uz āru.

Staršina parakņājās galda atvilktnē un atrada antistre- sa preparāta tūbiņšļirci, kas kopā ar sāpju remdinātāju un stimulatoru ietilpa izlūka komplektā, lai viņš ikvienā situācijā līdz galam varētu veikt uzticēto uzdevumu un tikai pēc tam zaudēt samaņu vai nomirt.

Tieviņā adata viegli ieslīdēja plecā, un tūlīt pat no dūruma vietas pa ķermeni izskrēja svētlaimīgs siltums, kas nomierināja un atslābināja. Augums pārstāja drebēt, plaušas beidzot piepildīja dzīvinošais skābeklis, pulss normalizējās.

Volfs dziļi ieelpoja un beidzot pavisam atguvās.

-        Vismaz izskalo muti ar šņabi, - Rogaļs ieteica. - Un apslauki seju. Ko viņi visi reizē tev uzklupuši? Gan Semjonovs, gan puiši?

-   Nezinu, - Volfs atbildēja un paņēma glāzi.

Staršina nopūtās un ierāva malku tieši no pudeles.

-   Būsi ko nogrēkojies. Vai arī grib pataisīt tevi par grēkāzi. Labi, ej vakariņās, visi jau aizgāja. Ja nokavēsi, nekas vairs nebūs palicis pāri.

Pie kazarmas tiešām neviena vairs nebija. Samīdītā čūska mētājās tajā pašā vietā un vēl kustējās. Tās izskats neatstāja uz Volfu nekādu iespaidu, it kā atgadījums ar odzi būtu noticis ar kādu citu, nevis viņu. Tikai prātā iešāvās majora Šarova brīdinājums: «Nocirsta galva dzīvo vēl desmit stundas un visu šo laiku ir spējīga iekost…»

Ēst negribējās, bet Volfs tomēr aizvilkās uz ēdnīcu. Kareivja gudrība bija vienkārša: ja ir izdevība - sukā iekšā, vēlāk neviens ēst nedos.

Kad viņš ieradās, sarunas pie galda apklusa. Pjatkins un Ivaņņikovs pavirzījās, lai atbrīvotu viņam vietu, turklāt darīja to kaut kā nervozi, atstādami starp sevi un viņu neparasti lielas atstarpes. Sviests, maize, miežu putra, tēja… Putra bija piedegusi, un Volfs ēda to ar piespiešanos. Taču «večiem», kuri bija piedalījušies konfliktā, viņa parādīšanās laupīja jebkuru ēstgribu - Kiija un Šmeļs steigšus pielēca no blakus galda un, pūlēdamies apspiest vemšanas spazmas, steidzās uz durvīm. Serža vieta bija tukša. Tas, lai cik dīvaini, nedaudz nomierināja Volfu: pašlaik viņš nekādā ziņā nevarēja atrasties pie Sofijas Va- siļjevnas - lidmašīna bija nolaidusies pirms pusstundas, un tagad Čučkanovs jau bija mājās. Tātad Seržs visu šo laiku varēja atrasties jebkurā vietā, kur parasti devās brīv- soli paņēmušie: ciematā, palīgsaimniecībā, tējnīcā līdzās tirdziņam…

Taču, kad viņš izgāja laukā, izrādījās, ka Seržs sēž un soliņa līdzās ēdnīcai.

-   Kāpēc nenāci iekšā? Esi paēdis, vai? - Volfs greizsirdīgi vaicāja, ieraugot draugu gluži jaunā gaismā. Gluda āda, pareizi sejas vaibsti, plats vīrišķīgs zods ar tikko jaušamu bedrīti… Viņam jābūt piekrišanai pie sievietēm.

-   Es jau pusi dienas tevi meklēju.

Biedrs vienaldzīgi paraustīja plecus.

-   Kamēr beidzu krāsot logus, tad pielīmēju vannas istabā flīzi…

Meli. Flīzēm nebija nekādas vainas, arī logi bija nokrāsoti divās kārtās.

-   Dod uzsmēķēt!

Volfs novērsās, aizturēja elpu un spēcīgi paberzēja virsdeguni. Tas uz dažiem mirkļiem saasina ožu.

-   Uzsmēķēt?! - Seržs nobrīnījās, taču bāza roku kabatā pēc cigaretēm. - Nervi uzdod? Es dzirdēju, ka tu esi kārtojis rēķinus ar tiem stulbeņiem. Vai tiesa, ka nācās odzei nokost galvu?

Sniegdamies pēc paciņas, Volfs tuvināja seju Seijoginam un lēni, kā tika mācīts, ievilka nāsīs gaisu. Smaržoja pēc tīri nomazgātas miesas, boršča un alkohola. Iespējams, armēņu trīszvaigžņu'konjaka. Arī rokas smaržo pēc ziepēm. Gaisā ap Seijoginu nejautās neviena krāsas molekula. Viņš patiešām meloja.

-   Jā, es kārtoju rēķinus. Divatā tas būtu bijis vienkāršāk izdarāms. Turklāt Šmeļs sienas man klāt tevis dēļ…

Itin kā gluži parasta saruna - tērzēšana, kas neuzliek pienākumus. Taču tā ir tikai šķietamība. Viņu starpā ir radies spriegums, kā elektriskā lauka uzlādēts gaiss pirms negaisa. Tas acīmredzot bija manāms pa gabalu - no ēdnīcas iznākušie kareivji lasījās kopā pa grupiņām, pļāpāja, smēķēja, taču visi turējās atstatu, neviens negribēja apsēsties līdzās.

Volfs iesprauda cigareti zobos, taču neaizsmēķēja.

-    Manis dēļ viņš piesējās man, nevis tev, - vēsi atbildēja Seržs. - Un es viņam aplauzu ragus.

-   Tevis dēļ gan! Kamēr tu tur riji boršču…

Volfa balsī ieskanējās nelabvēlīgas notis, un Seijogins to manīja.

-   Tas taču nebija tavs borščs, - viņš teica vēl vēsāk. - Ja tu tuksnesī atrodi avotu un padzeries, tas nenozīmē, ka citiem jāiet tam garām.

-   Ko tu ar to domā?! - Volfs vaicāja atklāti naidīgi. Sasprindzinātajā atmosfērā uzšķīlās pirmās dzirksteles.

-   Tikai boršču. Ko tad vēl?

-   Un patronas?

-   Kādas patronas?

-  Automāta. Trīs gabalas. Tikai tev pateicu, cik to ir. Un arī Semjonovs zina, ka to ir tieši trīs. Kā viņš to zina?

Saspīlējums pieauga, draudīgi sprakšķēja naida lādiņi, līdz zibenim un pērkonam bija atlicis pavisam nedaudz. Apvainojums ziņu pienešanā - tas ir nopietni, pēc tā nereti iet vaļā kautiņš. Volfs saspringa un atvirzījās nost, lai būtu vieta atvēzienam.

Taču Seržs reaģēja apbrīnojami mierīgi.

-Vai mazums kā… Kāds varēja noskatīties, kā tu tās ņēmi. Vai arī, kā paslēpi. Tas ir visticamāk. Pēcāk paņēma un saskaitīja.

-   Kāpēc tad Semjonovs mani tirdīja, kur ir patronas, ja tās būtu atrastas? Kāpēc tērēja laiku? Kāpēc? Paskaidro!

-    Ļoti vienkārši. Ja tu būtu parādījis vietu, tad viss - neattaisnotos.

Patiešām. Volfa dedzīgums sāka pierimt. Taču bez patronām pasaulē eksistēja arī sen nokrāsoti logi un gluži veselas flīzes… Eksistēja meli un nodoti biedriskuma likumi. Pa labi sēdēja melis un nodevējs - Volfa kreisās rokas dūre pielija ar ierasto svina smagumu, smadzenes nekļūdīgi projicēja izliektu trajektoriju, kas beidzās platā zoda bedrītē.

-   Izklausās ticami… tikai kā tu visus tos čekistu stiķus zini?

-   Ej dirst! - Serža kreisā acs samiedzās, un mutes kaktiņš tikko manāmi pacēlās kā pirms došanās uzbrukuma zonā vai pirms sīvas tuvcīņas. - Ko tu mani pratini? Vai esmu tev kaut ko parādā?

«Esi, maita!» Dūre noraustījās, bet kā starta brīdī uzspridzināta raķete neizgāja kaujas trajektorijā, bet nespēcīgi atdūrās pret Volfa celi.

-   Vads, stāties! - Derevjanko nokomandēja.

Taču komanda nebija tā, kas atturēja Volfu. Pēkšņi viņš pavisam skaidri atcerējās, kā steigā bija rāvis nost zābakus un bikses astotajā dzīvoklī, kā no sānkabatas bija izkritušas un pa paklāju izripojušas trīs patronas - šauras, izstieptas, ar plēsonīgām smailgalu lodēm. Sofija tās redzēja, taču neko nejautāja, viņa vispār neiedziļinājās nekur, kas viņu tieši neskāra. Vai tiešām…

Visu atlikušo vakaru viņš staigāja kā apdullis. Mehāniski mazgājās un tīrīja zobus, mehāniski cilāja kājas vakara pastaigā un līdzīgi leijerkastei auroja traģisko dziesmu par bojāejai nolemto desantu.

Gadās, ka pavēle steigā ir dota - Bailes no atoma darīt to liek. Mēs -.zilās bultas smailītes kartē, Tālajā štābā kas ievilkta tiek. Mēs steigas pirmie upuri esam, Nezinot lomām kad mainīties liek. Stratēģijā mēs skrūvītes esam, Kaut gan liekam pat karaļiem krist. Reizēm štābā ko mainīt nākas, Bultiņu zilo no kartes dzēst. Bet mēs jau lēcienā - dzīve uz spēles, Kārti, kas galdā, vairs neatgūt.

Dodoties gulēt, Sidoruks ar necilvēcīgu bļāvienu izlēca no gultas - zem segas gulēja samīdītā čūska. Šmeļs savā gultā kratījās histēriskos smieklos, līdz kamēr sāka žagoties. Neviens cits kazarmā nesmējās.

-   Stulbenis! - Volfs no sirds izlamājās.

Seijogins klusēdams gulēja savā vietā, pagriezis muguru - draudzības pavediens viņu starpā bija pārtrūcis, un pārmaiņus sargāt abus no «veco» uzbrukumiem viņi nevarēja. Pēc smagas dienas palikt augu nakti nomodā nav iespējams… Lai notiek kas notikdams. Volfs iekrita smagā

nemierīgā miegā, un šoreiz viņam patiesi rādījās murgi.

* * *

-   Runā, ka gandrīz droši būšot klāt Gribačovs, - Čučkanovs brigādes komandierim darīja zināmu galveno ministrijas jaunumu. - Tātad arī Vihrušins un Ribakovs, un La- tiņins, un visi pārējie.

-    Tātad taisnība. - Raskatovs smagi nolaida delnu ar īsajiem pirkstiem uz rakstāmgalda pulētās virsmas. Papīru uz galda nebija - brigādes komandieris vispārējo vadību īstenoja, konkrētos uzdevumus novirzot uz vietniekiem. Čučkanovs bija viņa labā roka.

-   Mani jau sen informēja… Vai tu zini, ka viņš nav parasts CK sekretārs? Viņš ir pats jaunākais un perspektīvākais, viņu virza uz ģenerālā vietu…

Brigādes komandieris nerunāja, bet vēstīja, viņam ļoti patika izlikties informētam, pamācīt, lasīt morāli, un viņš prasīja, lai viņā uzmanīgi klausītos un visu bez ierunām izpildītu. Viņš bija liela auguma drukns vīrietis ar lielu galvu un rupjiem sejas vaibstiem. Biezie, melnie ar celiņu pāršķirtie mati kā nadziņš slējās virs augstās, stāvās pieres. Tikai prāvā mute ar izlocītajām lūpām bojāja vīrišķīgo izskatu - tās labāk piederētos kāršu spēlmanim, suteneram vai homoseksuālim, tikai ne īpašo uzdevumu nodaļas loceklim.

Starp citu, Raskatovs brigādē bija ieradies no ministrijas, parketa viņam aiz muguras bija daudz vairāk nekā ne- izbrienamu purvu un mežonīgu biezokņa taku, un par darbu īpašo uzdevumu vienībā varēja uzzināt vienīgi no viņa paša visai mīklainiem nostāstiem. Izlūks runā maz un prot ikvienā situācijā atšķirt galveno - vai tās būtu briesmas vai iespēja no tām izvairīties. Taču tagad brigādes komandieris galveno palaida gar ausīm…

Ja reiz karaspēka daļu gatavojas apmeklēt CK sekretārs, tas nozīmē, ka viņa svītā ietilps gan aizsardzības ministrs, gan ģenerālā štāba priekšnieks, gan Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks, gan kāds desmits zemāka ranga priekšnieku. Kontroles līmenis krasi paaugstinās - bija gaidāms, ka pārbaudi vadīs īpašu uzdevumu pārvaldes štāba priekšnieka vietnieks pulkedis Burakovs. Šajā gadījumā no komisijas secinājumiem bija atkarīgs daudzkas, taču starp pārbaudi un galīgo lēmumu pieņemšanu bija jāpaiet dažām dienām, varbūt pat nedēļai, tā ka varēja mēģināt nogludināt nepatīkamos iespaidus, kaut kā attaisnoties, mīkstināt gatavojamo pavēli…

Turpretī, kad pārbaudi veic maršali un armijas ģenerāļi, viss notiek nekavējoties - var turpat uz vietas saņemt apbalvojumu, ārpuskārtas paaugstinājumu, perspektīvu amatu vai arī gluži otrādi - zaudēt visu un nonākt civilajā dzīvē bez pensijas līdzīgi runcim, kurš, par kaut kādiem grēkiem pagadījies saimniecei pa rokai, izlido no siltās un ēdienu pārpilnās virtuves. .Tikai runcim ir vienkāršāk - saimniecei dusmas norims un viņa pasauks atpakaļ, bet nežēlastībā krituši komandieri nevienam nav vajadzīgi un viņus nekur nesauc…

-   Kopā ar viņu ieradīsies Vahrušins un visi pārējie, - Čučkanovs delikāti atkārtoja. - Tie var tā piekasīties…

-   Pārbaudi visu, kā nākas! - Raskatovs viņam uzklupa. - Kurš ir atbildīgs par kaujas mācībām? Pūcē vaļā! Tur tie… Triņins un tas otrs… Sūdzējās, ka «Lietus» nepareizas darbošanās dēļ stipri izkliedējas. Noskaidro, vai nevajag pieregulēt, uzstādīt tēmēkļus.

Asprāši brigādes štābā jokoja - ja divīzijas komandieris sagribēs izdrāzt sievišķi, viņš uzdos to izdarīt Čučkanovam. Un smejoties piemetināja, ka viņš savukārt pāradresēs uzdevumu Šarovam. Un patiešām - izlūka kaujas darbībā majors bija viskompetentākais - visas pavēles, kas attiecās uz kaujas mācībām, gatavoja viņš, sliktākas un muļķīgākas tās padarīja Čučkanovs, un pēc tam parakstīja Raskatovs.

-   Sūtīsim koriģētājus, viss būs kārtībā, - lietišķi noteica Čučkanovs, un brigādes komandieris apmierināti pamāja. Detaļas viņu, kā parasti, neinteresēja.

-   Un vēl…

Izstiepis apakšlūpu, Raskatovs apskatīja blaugznām no- birušo mundieri un neapmierināti tās notrauca.

-   Gribačovs prasa cīņu ar trūkumiem. Ja viss ir labi, apkārt klusi un mierīgi, viņš to uzskata par acu aizmālēšanu. Starp citu, pareizi uzskata. Tā ka jāparāda trūkumi un kā mēs ar tiem cīnāmies. Sagatavojiet kopā ar Semjonovu lietu par kādu nevīžīgu tipu. Droši vien kāds atradīsies, kas prasīties prasās pēc tribunāla?

Čučkanovs pamāja.

-   Atceraties vācieti? Mēs viņam mainījām uzvārdu. Volkovs… Kā vilku nebaro… Seržantam izdauzīja zobus, tas teicās nokritis pa trepēm…

-   Nenozīmīgs sīkums… - Ģenerālis ar šaubām balsī noteica. - Semjonovs tika ziņojis par seržantu Šmeļovu - viņš smēķējot anašu, ņirgājoties par kareivjiem, sitot, izplatot paniku viesošas baumas, graujot cīņas garu. Tas šķiet bīstamāk… Arī politiski izdevīgāk - seržants kā nekā ir jaunākais komandieris.

Brigādes komandiera vietnieks pamāja.

-   Var noformēt divus.

Raskatovs sadrūvējās un pašūpoja galvu.

-    Tas jau būs pārspīlēti. Pārāk labi - tas arī ir slikti. Tfeiks - brigādē nav nekādas disciplīnas, pilnīgs sajukums. Atsevišķs gadījums - tas ir viens, turpretī vairāki fakti - pavisam kas cits.

-   Tas Volkovs vēl nozaga automāta patronas. Pagaidām gan tiešu pierādījumu nav, bet Semjonovs piestrādās…

-   Patronas - tas ir nopietni. Vai redzi, Čučkanov, kas pie tevis notiek? Bet tu prasies uz Ģenerālštāba akadēmiju, gribi kļūt par ģenerāli… Līdz tam vēl jāsoļo un jāsoļo, jālec un jālec, līdz kājas līdz ceļiem nodilst.

Brigādes komandierim bija tāda maniere - pazemot vietniekus, lai viņi zinātu savu vietu un netīkotu pēc augstākiem posteņiem. Turklāt viņa un Čučkanova attiecībās bija ievijusies vēl viena sāpīga nots, kas sarunās netika pieminēta, taču allaž bija klāt, padarīdama atmosfēru saspringtāku un nervozāku.

-   Tu to visu man cel priekšā ziedu dēļ. Es bez kāda slēpta nolūka mūsu skolas skolotājai gribu izdarīt ko patīkamu, bet tu rauc ģīmi.

-   Tam ar dienestu nav nekāda sakara! - pulkvedis sabo- zās. Viņa seja pārklājās sarkaniem plankumiem un skatiens kļuva smags un draudīgs. Starp citu, viņš aši to novērsa sāņus.

-    Labi, ej gatavojies pārbaudei! Kad būs rezultāti, tad redzēsim, vai tev jābrauc uz akadēmiju vai kur citur…

Atgriezies savā kabinetā, Čučkanovs nosusināja sasvīdušo seju. Izvilka no skapja pārgājienu blašķi, noskrūvēja piecdesmit gramu vāciņu, piepildīja to ar gaiši dzintarainu šķidrumu un veikli izdzēra. Atkārtojis šo procedūru četras reizes pēc kārtas, viņš atguva zaudēto līdzsvaru un, pacēlis selektora sakaru klausuli, savienoja sevi ar Šarovu.

-   «Lietu» laidīsim ar koriģētāju.

-    Kurš būs ar mieru? - majors pēc pauzes ievaicājās. - Tas ir riskanti. Ļoti riskanti.

-  Tavs krustdēls - Volkovs no otrā vada pirmās rotas. Tu viņu šurp atvedi. Bet viņš tādas lietas sastrādājis… Pēc mācībām dabūs izbaudīt tribunālu.

-   Tas ir labāk nekā «Lietus», - Šarovs noteica. - Tribunāls aizsūta uz disciplināro bataljonu, bet «Lietus» - uz viņpasauli.

-   Nekas, gan ieraksies un izturēs, - Čučkanovs saērcināts pacēla balsi. Un uzbļāva: - Vai tu mani saprati?

-   Tieši tā! - majors Šarovs atsaucās.

Beidzis sarunu, Čučkanovs piezvanīja Semjonovam.

-   Piežmiedziet Čuvaku, lai dod oficiālu liecību pret Volfu. Un noskaidrojiet patronu zādzības faktu. Šī lieta būs rā- dltājs manam un jūsu darbam cīņā pret likuma pārkāpumiem.

Pēc tam piegāja pie loga un ilgi raudzījās uz karavīru pilsētiņas teritoriju. Viņa seja piesārta un pārklājās sviedru lāsēm - vai nu no pārdzīvotā pazemojuma, vai arī no izdzertā konjaka.

-   Kāpēc tu, mūdzi, Eleonorai, Verai vai savai govij nesūti puķu pušķus… Nekas, gan pienāks laiks un mēs norēķināsimies, - pulkvedis klusi novilka caur sakostiem zobiem. Ne vārdus, ne uzvārdus viņš neminēja. Ja arī kabinetā būtu noklausīšanās aparatūra, «īpašajiem» neizdotos noteikt, kam draudi tika adresēti.

3. nodaļa

Dzīvība uz spēles

-   Vēl… Vēl… Ātrāk… Ai-ai-ai! A-a-a-i!

Pieliecies Volfs ar roku aizklāja pavērto muti.

-   Klusāk, tūlīt visa pilsētiņa saskries šurp…

-    U-u-u… - Tagad elsošana skanēja apslāpēti, mitrā, slapjā mēle laizīja delnas iekšpusi - agrāk nepazīti pieskārieni izraisīja jaunu patīkama uzbudinājuma vilni, tas izskrēja cauri nerviem kā uguns pa bikforda auklu - sprādziens! Arī Volfs iestenējās, smagi pakāpās atpakaļ, ar pūlēm atdabūja elpu… Kājas trīcēja kā pēc ieilguša lēciena. Taču sirdī izjūtas bija gluži citas.

Visi pēdējo dienu pārdzīvojumi izzuda bez pēdām, viņš atradās tādā kā kristāla laimes pilī un ar burvju spēku varēja pasauli pārveidot pēc sava prāta. Tumsā matēti bal- snīja Sofijas prāvie dibena apaļumi un mazliet ieplestās kājas, kuras ceļgalu augstumā pārtrauca melna biksīšu svītra. Cauri pasakas neparastajam klusumam bija dzirdama viņas smagā elpa.

-   Es bezmaz vai nomiru…

Sofija izslējās taisni, gorīdamās iespīlējās šaurajās biksītēs, parāva uz leju rītakleitas stūrus. Pamazām viņa atguvās.

-   Tev nemaz nav prāta. Ja nu zīmīti būtu pacēlis Nikolajs Pavlovičs?

-   Viņš zina par mani?

-   Ka tu pie mums strādāji? Protams. Es taču zvanīju vada komandierim. Un viss taču ir nokrāsots, pilnīgs remonts…

-   Ko viņš saka?

-   Viss ir pavisam normāli. Kas tur sevišķs? Kareivji aizvien strādā pie virsniekiem.

-   Vai par Serjoginu arī zina?

-   Nē. Viņš taču bija tikai vienu reizi…

-   Un ko viņš darīja?

-   Neko. Ko viņš varēja darīt?

-   Skatījās tev acīs cauru dienu?

-   Nepiesienies vfirdiem! Zem izlietnes bija atlīmējušās dažas flīzes, un guļamistabas logs bija vēlreiz jāpārkrāso. To es liku viņam izdarīt. Pēc tam, protams, pamieloju ar pusdienām.

-   Vai Semjonovu tu sen neesi satikusi?

-   Kāds tam sakars ar Semjonovu? - Sofija brīnījās. - Es veselu mūžību neesmu ar viņu tikusies.

Lai gan tie bija tikai vārdi, Volfs noticēja. Laikam tāpēc, ka gribēja ticēt. Viss nostājās savā vietā. Viņam kā slogs novēlās no pleciem.

-    Tavs Nikolajs Pavlovičs nepavisam neizturas pret mani normāli. Rīt viņš sūta mani koriģēt «Lietu» - tā ir gandrīz droša nāve. Un, ja izsprukšu sveikā, pēc mācībām man draud disciplinārais bataljons - lieta ir jau sagatavota…

-   Es no tā neko nesaprotu! - Sofija Vasiļjevna pārbēra atkritumu spaiņa saturu papīra maisā. - Tev vienkārši ir drūms noskaņojums. Tici man - Nikolajs Pavlovičs nevar vēlēt tev ļaunu. Viss nokārtosies, gan tu redzēsi. Nu, es skriešu. Lai tev veicas!

Viņa pastiepa skūpstam gludu, smaržīgu vaigu un aši gāja lejā pa kāpnēm, vicinādama tukšu plastmasas spaini. Volfs raudzījās viņai pakaļ, līdz viņa izgaisa skatienam.

Un pasaka tūdaļ pat pagaisa. Kristāla pils izkusa, prieka un laimes sajūta pazuda. Volfs stāvēja piemēslotas jaunbūves otrajā stāvā, visapkārt bija pīšļi un pamestība.

Kaut kur spiedzīgi lamājās divas sievietes. Oda pēc urīna, rūsas un vēl kaut kā nepatīkama. Līdz ar Sofijas aiziešanu nekas patīkams dzīvē vairs nebija palicis.

Volfs pacēla papīra maisu un devās uz ārdurvīm. Iežogotais laukumiņš, kur stāvēja atkritumu konteineri, atradās patālu, pie paša karaspēku daļas žoga. Tās piecpadsmit minūtes, kas Sofijai būtu vajadzīgas, lai iznestu atkritumus, tā bija pavadījusi kopā ar viņu. Un tagad, it kā nekas nebūtu noticis, atgriezās pie sava stingrā lauleņa. Kurš nevar vēlēt viņam ļaunu.

-    Tavs uzdevums ir izšaut trīs sarkanās raķetes, - majors Šarovs instruēja Volfu. - Pirmo, orientācijai, kad parādīsies lidmašīnas, otro - kad tās būs tūkstoš metru attālumā, trešo - kad tās būs sasniegušas nomešanas robežu. Pēc tam nogulies ierakumu dibenā, pārlaid «Lietu» un kopā ar savu vadu dodies uzbrukumā…

-   Kāda jēga gulties ierakuma dibenā! Bliež taču no augšas.

-   Nu… Pārsedz grāvīti ar kaut ko… Tev būs kādas divas stundas laika - pārklāsi ar to, kas būs pa rokai, pa virsu uzbērsi zemi, tikai stingrāk pieblietē…

Majors Šarovs skatījās sānis. Ložmetēju uguns dunčvei- dīgās kārtas spēj caururbt smiltis vai mīkstu augsni piecu metru dziļumā. Lai patvērums būtu drošs, Volfam vajadzētu uzbērt veselu skitu kurgānu. Vienam pašam bez tehnikas to nav iespējams izdarīt. Šarovs bija piedāvājis Čučkanovam izveidot īstu blindāžu - trīs kārtas dēļu, pāris tērauda plākšņu, bieza zemes kārta. Sapieru nodaļai pusotras dienas darba. Taču pulkvedis nepiekrita.

-   Kaujas apstākļos neviens blindāžas nerok! Tur viss ir otrādi - visapkārt ienaidnieks un pēc signāla vispār nav iespējams tikt projām.

Majors godprātīgi atstāstīja Volfam brigādes komandiera vietnieka vārdus, labvēlīgi paplikšķināja pa plecu.

-   Tā ka tu esi daudz labākā situācijā. Turklāt lodes nekrīt vienā laidā - gan izturēsi.

Virs atkritumu tvertnēm blāvi mirgoja vientuļa lampiņa. Pakļaudamies mirkļa impulsam, Volfs maisa saturu neizbēra vis konteinerā, bet tam līdzās zemē, pietupās un ņēmās drudžaini rakņāties appelējušās kartupeļu mizās, glumos, lipīgos makaronos, kaut kādos kaulos, saņurcītos papīros, olu čaumalās, saišu driskās… Nekādas negatīvas emocijas viņš nejuta - atkritumi ir viens no pēdu veidiem, un, pētot ienaidnieka izvietojumu, var gūt ļoti vērtīgu informāciju, tāpēc šāds vingrinājums tika atkārtots ne reizi vien.

Ko viņš meklēja? Prezervatīvu ar Serža pirkstu nospiedumiem? Sofijas Vasiļjevnas mīļāko sarakstu vai kaut kādus kaislīgus vēstījumus? Kopiju no viņas ziņojuma sevišķajai nodaļai par tām trim patronām? Viņš pats to nezināja. Taču nekā nosodāma, kas apstiprinātu nelāgās aizdomas, kas perinājās slepenos apziņas nostūros, viņš neatklāja. Tas viņu iepriecināja. Izvilcis no atkritumiem ar lūpukrāsu notrieptu vates piciņu, Volfs piespieda to pie lūpām un iebāza

krūšu kabatā kā talismanu.

[1] [15] *

Uz inventāra noliktavu skriešus - marš!

Varētu jau neskriet, personālsastāvs ir ticis piecelts piecos no rīta, bet jālec tikai divpadsmitos. Laika vēl daudz, taču vispārējā nervoza uzbudinājuma atmosfēra iedarbojas arī uz rotas komandieri un vada komandieriem - galu galā visa vaina tiks novelta uz viņiem.

-   Strādājiet ar pilnu atdevi, puiši, lieciet iekšā visu līdz pēdējam, - lūgtin lūdzās leitnants Derevjanko. - Labākie

brauks atvaļinājumā, daudzi brauks, līdz pat desmit procentiem, tikai neiegāziet!

Rībinot ar zābakiem, vads traucas pa asfaltu, kas nomazgāts ar ziepēm. Jauka diena - ir silts, bet ne karsts, spoži spīd saule, bet galvenais - nav vēja. Apmales un atzīmes laukumā žilbina ar svaigi balto krāsojumu. Pat nodzeltējusī zāle ir nokrāsota ar pulverizatoru, un tā jautri zaļo kā Tihodonskā vasaras vidū. Nokrāsots ir viss, ko vien bijis iespējams nokrāsot: kazarmu fasādes un priekšējās sienas, barjeras, režģi, vingrošanas rīki un trenažieri. Nekur nav neviena gruža, neviena sērkociņa vai izsmēķa. Nepazīstami cilvēki civilapģērbā virsnieku pavadībā šaudās pa brigādes teritoriju, izraisīdami visdažādākās baumas un minējumus.

Arī inventāra noliktavā stāv nepazīstams civilists, kas uzmanīgi vēro, kā Volfs uzģērbj vesti ar pārdesmit kabatām, planšetēm, siksnām un uz muguras piestiprinātu konteineru, parakstās, ka saņēmis gāzmasku, sapieru lāpstiņu, elektrisko lukturi, nakts binokli, kompasu, rāciju «Rūķis», pārtikas devu trīskāršā folijas iepakojumā, avārijas komplektu, izlūka instrumentus, trošu griežamo nazi, dūmu sveces, aptieciņu un individuālo paketi, un aši izvieto visu pa kabatām un kabatiņām.

Beidzot viss ir sakārtots, Volfs īsi ziņo:

-   Ierindnieks Volkovs aprīkojumu saņēmis!

-   Nesteidzies, te tev vēl kaut kas paredzēts. - Derevjanko ar zodu pamāj sānis.

Uz padiluša koka galda stāv ķivere «Sfēra» un smaga titāna bruņuveste ceturtās pakāpes aizsardzībai.

-   Majora Šarova rīkojums! - vada komandieris paskaidro.

Trīsdesmit acu pāru raugās vienīgajā kareivī, kas izpelnījies individuālās aizsardzības līdzekļu komplektu. Viņu skatienos jaušama zināma atsvešinātība - tā ātrvilciena pasažieri noraugās pie nomaļas stacijas dzelzceļa barjeras stāvošā vīrā, salīkušā zem savu rūpju nastas.

Ierindnieks Volkovs tā kā būtu viens no vada kareivjiem, taču tajā pašā laikā arī ne - jau ir novilkta līnija, kas šķir viņu no pārējiem. Viņš būs «Lietus» koriģētājs, viņu nometis pirmo pulksten desmitos, un nav zināms, kas ar viņu būs noticis, kad piezemēsies puiši. Acu priekšā visu laiku rēgojas ierakumu grāvja dibenā gulošais ložu izcaurumo- tais izbāznis. Iespējams, tāpat izskatīsies viņa ķermenis pat ar visu kasku un titāna bruņuvesti.

-   Ierindnieks Volkovs aprīkojumu saņēmis! - viņš atkārto un, atbildot uz leitnanta jautājošo skatienu, paskaidro: - Lieki astoņpadsmit kg, bet jēgas nekādas. - Un piemetina, tikai jau pie sevis: «Lai viņi tos dzelžus iebāž sev pakaļā! Imitē rūpes, mērgļi! Labāk ielīdīšu grāvī un izrakšu alu pie paša dibena. Kā nekā pusotra metra akmeņainas zemes - varbūt līdzēs…»

Ziņojumi seko cits citam, un drīz vien Derevjanko no- skandē jaunu komandu:

-   Pēc izpletņiem skriešus - marš!

Tagad skriet ir grūtāk - lāpstiņa sitas gar kājām, pie sāniem lēkā gāzmaska, mugursoma velk atpakaļ… Taču viņi vēl nav gana apkrāvušies: galvenais izpletnis - piecpadsmit kilogramu, papildu - pieci, ieroči, spridzeklis, kaujas rezerves…

Izpletņu noliktavā nejauši parādījās Čuvaks. Pārsistā lūpa bija sadzijusi, dzeltenais pietūkums uz apakšžokļa - tik tikko pamanāms, taču runā vēl ar grūtībām, it kā viļādams pa muti akmentiņus. Sastapt Volfa skatienu viņš vairās.

Majors Tinjakins - Čučkanova palīgs izpletņlēkšanas un desanta mācībās - izsvītro vienu aili žurnālā, kur tiek atzīmēti izsniegtie izpletņi. Civilists, kura uzvedība atgādina pēdas ošņājošu putnu suni, uzmanīgi vēro viņa rīcību.

-    Rezerves izpletņus nesaņemsiet sakarā ar pārlieku smago ekipējumu, - Tinjakins paziņo.

«Pieci kg mazāk,» Volfs atviegloti uzelpo. Pārējie reaģē kā nu kurš - cits apmierināti māj ar galvu, cits norūpējies rauc pieri. Pirmie domā vienīgi par svaru, otrie - par iespēju izglābties kļūmes gadījumā.

Pijahins, Čuvaks un no lēkšanas atbrīvotais Lisenkovs no gariem plauktiem ceļ zemē aizzīmogotus maisus un nes laukā kareivjiem.

-   Ko tu man iedevi? - Volfs jautā Lisenkovam un rāda uz brezenta ar ķīmisko zīmuli uzvilkto uzrakstu «Seijogins».

-   Kā lai es to zinu? - Paša pieklibo ar apdedzināto kāju un manāmi viebjas. - Tas bija nolikts pie tava uzvārda. Acīmredzot sajaukuši.

No sāniem pienāk Seržs, klusēdams pievāc savu maisu un, tāpat klusēdams, noliek zemē Volfa izpletni. Viņš demonstratīvi nesarunājas ar bijušo draugu. Un Volfs jūt sirdsapziņas pārmetumus.

-   Pārbaudīt zīmogus un iepakojuma saturu! - Tinjakins dod rīkojumu un pats noiet gar ierindu, uzmanīgi aplūkojot katru maisu. Civilists stāv malā - šī procedūras daļa viņu itin nemaz neinteresē.

-   Apskate pabeigta, - majors komandē.

Viņš vēlreiz apskatīs maisus tam paredzētā laukumā, tad tie tiks atvērti un viņš personiski pārbaudīs katru izpletni.

-   Uz ieroču noliktavu skriešus - marš! - nokliedz Derevjanko.

Tagad izlūki skrien kā nastām apkrauti zirgi. Ieroču telpā viņus sagaida majors Šarovs, viņam līdzās stāv stingra izskata civilists - arī ar dzinējsuņa manierēm.

Volfs piestiprina pie jostas makstī nazi ar knaiblītēm dzeloņstieplēm, sabāž planšetēs uz krūtīm astoņas automāta magazīnas, ievieto patronsomā divas F-l un trīs RGD-5, iepriekš piestiprinot tās īpašām auklām, kuras, izraujot granātu, pavilks gredzenu, ļaujot mest to ar vienu roku.

-   Kaujas granātas? - civilists jautā.

Šarovs parausta plecus.

-   Protams.

Civilists izrāda neapmierinātību.

Detonatori, četri divsimt gramu un divi četrsimt gramu smagi trotila klucīši, sapieru vadi, automāts… Seržants Tkačovs iznes bieza dēļa gabalu - no tālienes izskatās, ka no tā laukā rēgojas resnas vara naglas. Tās ir patronas - ja tukšu vietu nav, tas nozīmē, ka to ir tieši deviņsimt, var nepārskaitīt. Puiši atviegloti uzelpo: izlūka krājums - deviņsimt patronu, bet, ja nav iznestas cinka kastes, tas nozīmē, ka normu neievēros, tātad nesamais būs desmitkārt vieglāks.

-   Pagaidiet! - Civilists pasper dažus soļus uz priekšu, izņem vienu patronu, apskata. - Arī kaujas?

-   Kā gan citādi? - Šarovs no jauna parausta plecus. Viņam jautājums šķiet muļķīgs. - Tās taču ir pilna apjoma mācības.

-   Izslēgts! - civilists runā balsī, kas necieš ierunas. - Pilnīgi izslēgts! Granātas sviediena attālumā neviens netuvosies, lai gan tas neatbilst noteikumiem, bet automāta šāvienam… Vēl jo vairāk tāpēc, ka tie nāk no augšas, - mērķis ir kā uz delnas!,

-   Jūs jokojat, biedri, - Šarovs savelk lūpas. - Tie taču nav amerikāņi, nav naidīgie iebrucēji, nav teroristi. Tā ir labākā, elitārā mūsu bruņoto spēku nodaļa… Turklāt pastāv mācību plāns. Tā atcelšanai vajadzīga īpaša pavēle!

-   Izslēgts! - civilists atkārtoja kā ar cirvi nocirzdams un izvilka no svārku kabatas neredzēti maza izmēra rāciju. - Pavēle tūlīt būs.

Pa to laiku Čučkanova kabinetā inspektoru pārbaudes scenārijs juka un bruka.

-   Jūs taču pirms divām nedēļām saņēmāt mācību plānu, tur viss ir rakstīts, - pulkvedis drūmi bubināja, lādēdams Raskatovu, kurš bija iztraucies laukā sagaidīt augstos viesus, atstājot viņu izstrēbt jebkādas iespējamās problēmas. - Tātad jautājums ir saskaņots…

-    Kā mēs varējām zināt, kas ir «Lietus»? - ērcīgi bruka virsū kalsns, sirms cilvēks ar caururbjošu skatienu. Tas bija VDK ģenerālis Ņikitskis - visu Gribačova personiskās apsardzes civilistu priekšnieks. - Tagad izrādās, ka jūs gra- sāties CK sekretāram nomest uz galvas piecus ložmetējus! Jūs neesat pie pilna prāta!

-   Kāpēc uz galvas? Tas ir gandrīz kilometra attālumā…

-   Un ja nu uzpūš vējš? Vai ja kāds tīšuprāt nomet tos virs tribīnes? Vai varat garantēt, ka nekas tāds nenotiks vai neatgadīsies citas ķibeles? Simtprocentīgu garantiju?

Simtprocentīgas garantijas nav. īpaši tādos gadījumos, kad uz spēles likta paša galva. Čučkanovs klusēja.

-   Tā ja! Pat ja jūs arī dotu garantiju, mēs visviens tai nebūtu ticējuši, - pamācošā tonī noteica Ņikitskis un, izvilcis no korektā tumšpelēkā uzvalka kabatas vienkāršu lodīšu pildspalvu, ar treknu svītru pārsvītroja punktu par «Lietus» nomešanu. - Pie velna! Arī bruņutehnikas desantēša- nu pie velna! Eksperimentēsiet bez Politbiroja locekļa kandidāta klātbūtnes.

Viņš izsvītroja vēl vienu punktu.

Tajā mirklī pie ģenerāļa jostas melodiski iedziedājās rācija. Viņš ielika ausī sīciņu, melnu uztvērēju, nospieda miniatūrā aparāta podziņu.

-   Es - Pirmais! Klausos. Protams, nē. Pareizi darījāt. Tūdaļ viņš dos komandu kaujas patronas aizstāt ar neīstām! - viņš nokliedza izplatījumā, itin kā brigādes komandiera vietnieks Čučkanovs būtu kļuvis neredzams. Un, noliecies pār mācību plānu, dublēja pavēli rakstītā veidā, uzlikdams vērienīgu parakstu. - Ar tik kliedzošu bezatbildību es vēl nebiju saskāries. Vai jūs saprotat, par kā bezatbildību ir runa?

Caurspīdīgi ledus gabaliņi no gaišo uzacu apakšas stindzināja pulkveža satraukto sirdi. Šefs kārtējo reizi viņu bija nolicis pa sitienam. Un vainīgais tagad būs viņš…

-   Ja pēkšņi kaut kur tiks atklāta kaut viena kaujas patrona - vainojiet sevi! - Ņikitskis piedraudēja. - Vai jūs mani sapratāt?

Čučkanovs piecēlās un sastinga miera stājā.

-   Tieši tā! - viņš kā hipnotizēts teica un pat gribēja sasist papēžus, taču aptaukojušās ciskas traucēja to izdarīt.

:ķ

Novērošanas punkta koka tribīnē valdīja tikpat stingra subordinācija kā tālumā no pustuksneša esošajos varas kabinetos.

Pirmajā rindā pašā vidū stāvēja Gribačovs - vieglā vasaras uzvalkā, tīrā kreklā ar gaumīgi pieskaņotu kaklasaiti, galvā - sīkiem caurumiņiem nosēta eleganta platmale. Rokās viņš turēja smagu piecpadsmitkārt palielinošu binokli, kuru visu laiku cēla pie acīm, pēc tam nolaida un, piešķiebis galvu, klausījās līdzās stāvošā maršala Vahruševa paskaidrojumus. Aizsardzības ministrs vajadzīgo informāciju saņēma no pa labi stāvošā armijas ģenerāļa Ribakova, savukārt Ģenerālā štāba priekšnieks - no Valsts izlūkošanas pārvaldes ģenerālpulkveža Latiņina, kurš tāpat stāvēja labajā pusē un noslēdza augsto viesu rindu. Maršals un ģenerāļi sviedrējās apbalvojumiem nokārtos parādes mundieros un no zelta uzšuvēm smagās formas cepurēs.

Pa labi no Latiņina, tērpies armijas darboņa ikdienas formas tērpā, saspringti bija sastindzis brigādes komandieris Raskatovs, vina labo plecu balstīja kaujas kamuflāžā ģērbies pulkvedis Čučkanovs, bet līniju noslēdza majors Šarovs daudz pieredzējušā izlūka kombinezonā. Pēdējais acīm redzami neiekļāvās pirmās līnijas amatu un pakāpju klāstā: pa kreisi no Gribačova stāvēja VDK ģenerālis Ņikitskis, bet vēl vairāk pa kreisi - CK sekretāra palīgs un referents, kuri armijas rangu tabulā ieņēma vietas kaut kur starp Latiņina un Ribakova līmeni. Taču, nebijis kautrīgā majora, kurš ar grūtībām bija iespiedies starp masīvo Čučkanova rumpi un nožogojuma plāksnēm, Gribačovs nesaņemtu itin nekādu vērtīgu informāciju.

Augstākais, ko viņam varēja pavēstīt septiņdesmit piecus gadus vecais Vahrušins ar ceptam ābolam līdzīgo seju, bija tas, ka viņi atrodas mācībās pustuksnesī, visapkārt ir smiltis un kamieļzāle, laiks ir labs, debesis tīras, saule spoža un no tālienes tuvojas lidmašīnas. Vēl ministrs varētu pastāstīt, ka viņam smeldz kāju locītavas un hemoroīdi liek sevi manīt. Taču Gribačovam bija tikai piecdesmit divi, un viņš pats lieliski redzēja, kas notiek visapkārt, bet aizsardzības ministra hroniskās kaites viņu interesēja tikai tiktāl, lai novērtētu pēdējā iespējas pildīt savus dienesta pienākumus, tāpēc tās klāstīt večukam nebija izdevīgi.

Ribakovs un Latiņins teikto varētu papildināt pavisam nedaudz - ka priekšā ir poligons ar nosacītā ienaidnieka stratēģiski svarīgiem objektiem, ka tuvojošās lidmašīnas ir trīs, tās pieder desanta modifikācijai An-12 un katrā no tām ir sešdesmit īpašā izlūkdienesta kaujinieku.

Raskatovs un Čučkanovs varēja precizēt poligona lielumu, sektoru skaitu un tajā uzkonstruēto modeļu raksturu, kā ari vispārējo uzdevumu, kādu bija saņēmušas desantē- jamās rotas.

Sīkumos neviens no militārajiem priekšniekiem parasti neiedziļinājās, vēl vairāk - valdīja uzskats, ka detaļas viņiem vispār nav jāzina. Taču, ziņojot augstajai priekšniecībai, informētības un kompetences iespaidu radīja tieši detaļu zināšana, tāpēc pirmajā rindā atradās majors Šarovs, kura vārdi pa aizvien pieaugošo amatu ķēdīti galu galā tika atstāstīti PSKP CK sekretāram Gribačovam.

Patlaban bija iestājusies pauze - viss nepieciešamais augstajam viesim bija pastāstīts, un viņš mierīgi binoklī aplūkoja poligonu un tuvojošos desanta anu trijnieku. Izmantodams atelpu, Čučkanovs pagriezās pret aizmugurē stāvošajiem brigādes virsniekiem. Semjonovs un Seledcovs paliecās uz priekšu, cenzdamies uztvert pulkveža skatienu, taču viņš pamāja «īpašajam» un skaļi iečukstēja acumirklī pretī pastieptajā ausī, kas atgādināja uzburbušu vareņiku:

- Skaties, lai tas vācietis ar savām trim patronām netiek viesiem tuvumā. Kas zina, kas viņam prātā… Pat ja neizšaus, pametīs patronu mums par spīti. Ņikitskis visiem ādu pār acīm novilks!

Majors Semjonovs uzmanīgi klausījās, auss ar tajā saaugušajiem matiņiem tikko manāmi trīsēja.

-   Vēl labāk būtu arestēt viņu tieši poligonā. Lai pasēž līdz tiesai, mums būs mierīgāk. Un arī viņš būs runīgāks. Ar prokuroru es tikšu galā.

-   Būs darīts! - Semjonovs enerģiski pamāja. Un, pakāpies atpakaļ, pagriezās. Cauri vecāko virsnieku pūlim līdz viņm tūdaļ izlauzās leitnants Polovinko. Apakšpulkveži un pulkveži pašķīrās, palaižot pretizlūkošanas operatīvo darbinieku.

-   Uzreiz pēc mācībām aizturi Volkovu un aizved uz virs- sardzi. Čuvaka liecība jau ir, rit uzrādīsim apsūdzību, dabūsim sankciju un nosūtīsim lietu uz prokuratūru.

-   Tieši tā, biedri major, - Polovinko atbildēja un tikpat viegli devās cauri pūlim, lai atstātu tribīni.

Pirmais un otrais vads lidoja otrajā - vidējā lidmašīnā. Desanta lidmašīnās nav skaņas izolācijas, un dzinēju rēkoņa dobji piepildīja An-12 iekšieni tā, ka bungādiņas draudēja pārplīst. Sarunāties tādā dārdoņā nebija iespējams, un kareivju noskaņojums nemaz nerosināja uz runām - visi sēdēja klusēdami, iegrimuši savās pārdomās. Lēciens aizvien ir pārbaudījums. It īpaši, ja jālec ar trīsdesmit kilogramu uzkabi, bez rezerves izpletņa, turklāt vēl inspicējošas augstās vadības acu priekšā.

Un tikai Volfs juta priecīgu uzbudinājumu kā uz nāvi notiesātais, kurš pēdējā brīdī ticis apžēlots. Viņš pateicībā uzplikšķināja planšetei ar magazīnām, kas atradās uz krūtīm, - zem tās kabatiņā glabājās vates piciņa ar Sofijas lū- pukrāsu. Talismans, kas jau sāka nest viņam laimi. Tāpēc viņš ne no kā nebaidījās. Un, kad sāka mirgot zaļā lampiņa un pakaļgalā spalgi iekaucās sirēna, paverot ceļu uz dārdošo bezdibeni, viņš piecēlās no cietā sola, gandrīz nejuzdams parasto mandrāžu.

Derevjanko mēmā kliedzienā iepleta muti, kā jau pieklājas ārā laidējam, ar balsi dublējot zaļās lampiņas signālu. Balsi nevarēja sadzirdēt, tikai pēc artikulācijas un jēgas tika atminēta komanda «Aiziet!».

Saliekušies viduklī, izlūki cits aiz cita skrēja pie lūkas, piespieduši pie krūtīm sakrustotas rokas un zodu. Šajā brīdī viņi neko neredzēja, nedzirdēja un nesaprata - pēc desanta nodalījuma pustumsas acis žilbinošā lūkas atvere ar nepārvaramu spēku vilka viņus pie sevis kā pitona rīkle pievelk hipnotizētus trusīšus. Apziņa nestrādā, darbojas tikai refleksi, treniņos nostiprinātās iemaņas. Kaujas mašīnas, terminatori ar ieslēgtu dziļi iekodētu programu! Nedod Dievs kādam pakrist zem smagajām rievotajām lēcienu zābaku zolēm: izpletņlēcēju ķēdīte neapstāsies un nepārtrūks - samīdīs.

Uzmanība sakoncentrēta uz dzīvībai svarīgiem sīkumiem, kas patlaban nav nekādi sīkumi, bet gan pats svarīgākais, - ik solis, kājas piezemējums, ķermeņa, galvas leņķis, roku stāvoklis… Pēc tam nāks dažādas skaņas, grūdieni un citas izpletņa normālas atvēršanās pazīmes, un tikai tad, ja viss noritēs gludi, varēs maķenīt atslābināties un pamazām atjēgties. Taču pašlaik viss ir likteņa varā, mainīt neko vairs nevar - atvērtā lūkas rīkle nāk aizvien tuvāk un tuvāk… Gandrīz visi neviļus kliedz: stresam ir kaut kā jāizlaužas, un tam laukā tikt palīdz plaušas un balssaites.

- A-a-a-a!!! - Citas tonalitātes dēļ šis kolektīvais kliedziens izlaužas cauri dzinēju rēkoņai un vēja gaudošanai, bet varbūt to novada kauli un saspringti vibrējošā dūralu- mīnija grīda vai arī katrs dzird vienīgi pats savu kaucienu…

-A-a-a-a!!! - Kājas atraujas no grīdas - dažus metrus no lūkas āra spēcīgā vēja plūsma sagrābj pieliekušos ķermeņus, paceļ un izsūc laukā - spožumā, dzestrumā un pieaugošā klusumā.

Lidmašīnu rūkoņa attālinās. Volfs lido horizontāli, kā lādiņš vai kā putns sakļautiem spārniem. Taču falle atrauj stabilizējošā izpletnīša futrāli, pusotra metra lielais lietussargs izlec brīvībā, ar vieglu rāvienu ķermenis ieņem vertikālu stāvokli. Tikai tagad tas apjauš kritienu, kas mazliet tiek bremzēts. Pēc neticami ilgām sekundēm iedarbojas izpletņa automāts, noklikšķ divu konusu slēdzis, kas atver mugursomu. Vēl viens kritiens - kupols veras vaļā, tas izplešas, piepildās ar gaisu, atritinās čūskiņā salocītās štro- pes, ķermenis atkal krīt brīvi, nekas to netur, taču kupols sastopas ar gaisa pretestību, štropes nostiepjas, varens rāviens augšup - piekares siksnas pieplok kājām un krūtīm. Kritiens ir beidzies, sākas lidināšanās…

Zemāk desmitiem ar gaisu piepildījušos kupolu, visi lido bariņā kā laba strēlnieka raidītas lodes. Vada piezemēšanās tiek mērķēta tieši poligona trešajā sektorā. Pirmajā un otrajā sektorā otrās rotas kareivji jau atsprādzē saplakušos kupolus. Kopējais mērķis - trieciens kodoluzbrukumu raķešu bāzei, viņu apakšvienības uzdevums - vadāmo raķešu lādiņu Peršing diviziona iznīcināšana. Diviziona modelis uzkonstruēts tieši trešajā sektorā, uz dzeltenpelēkās zemes fona zem maskēšanās tīkliem manāmi smagie vilcēji, rež- ģotās palaišanas iekārtu fermas un cigāra formas raķešu apveidi.

Viņi ir nomesti teicami - gan vietas ziņā, gan ātrums samazināts kā nākas - līdz trīssimt piecdesmit, arī no augstuma viedokļa normāli. Tā reti gadās, acīmredzot lidotāji papūlējušies inspektoru dēļ. Lido un priecājies… Taču baudīt vieglumu un brīvību nav laika - līdz zemei atlikuši trīssimt metri, jāpārliek automāts kaujas stāvoklī un jāgatavojas piezemēties.

-A-a-a-a!!! - skan no augšas. Volfs paceļ galvu un cauri kupola atverei pamana melnu lidojošu figūriņu, kurai virs galvas kūļājas štropēs sapinies, tik tikko par ceturtdaļu atvēries izpletnis. Figūriņa lido tieši viņam virsū. Pirmā doma, kas izskrien cauri galvai, - patīties sānis, un kreisās rokas dūre jau sažņaudz štropju saišķi, tad otrā - uztvert - ņem virsroku, un dūre atlaižas. Kā pavirzīties sānis, viņš zina, kā uztvert - ne, taču tagad viss ir Dieva ziņā…

Likstas piemeklētais izlūks ir jau tuvu, tādā ātrumā saskaršanās ar zemi sola viņam drošu nāvi, taču zeme vēl ir tālu un viņš stūrē uz Volfa kupolu - vienīgo spokaino balstu un iluzoro cerību…

Grūdiens! Gaisa plūsmas piepūstais audums nočīkstēja un izliecās. Prjahins bija mācījis, ka šāda situācija pirmām kārtām ir bīstama tam, kurš atrodas augšpusē: vispirms apakšējais izpletnis aizšķērso augšējam gaisa plūsmu, tas zaudē augšupceļošo spēku, un, palicis bez balsta, izpletņlēcējs ar savu svaru saplacina apakšējo kupolu.

«Abiem vāks,» staršina ar viņam piemītošo daiļrunību bija teicis, «tikai augšējam ir sliktāk…» Toreiz tas bija izraisījis smieklus, taču patlaban Volfam prāts nenesās uz jokiem.

-   Lien uz malu, ātri! - cik vien plaušas atļāva, viņš iesaucās. - Es tevi uzķeršu! Lien, citādi abi būsim līķi!

-   Velns, neizdodas, esmu kā bedrē! - no augšas atskanēja Seijogina balss. - Piešķieb kupolu! Kupolu piešķieb!

Viegli pateikt! Volfs spēji nolieca augumu pa kreisi un no visa spēka pavilka štropju saišķi labajā rokā. Dzeltenpelēkā zeme salīgojās, vienā malā paraudamās uz augšu.

-   Vēl vairāk! - Seijogins kliedza. - Vēl!

Arī viņš locījās pa slīdīgo, spriegumu zaudējošo zīdu, veicot ar ķermeni izmisīgas frikcijas un bailīgi šķielējot atpakaļ: viņa paša kupola dzeltenais pūslītis sačokurojās un noplaka kā pārdurts balons. Saņurcītā auduma šlepe ļengani kā nosistas čūskas aste noslīdēja lejā. Izliecies Volfs satvēra šo asti.

-   Lien lejā, es tevi turu! - Viņš ar abām rokām parāva šlepi uz savu pusi. Seijogins noslīdēja no kupola un ar kliedzienu krita bezdibenī… Taču krita tikai kādus desmit metrus, tad štropes nostiepās, lejup slīdošais zīds apsvilināja Volfa delnas, taču viņš tikai ciešāk sažņaudza to kā ugunīs degošajās plaukstās. Piekare kārtējo reizi parāva Serža ķermeni augšup. Tikai tagad to noturēja nevis gaisa piepūstais kupols, bet biedra apsvilinātās rokas…

Desanta izpletnis ir paredzēts simt divdesmit kilogramu smaguma nolaišanai zemē, patlaban tam bija jāiztur gandrīz divtik liels svars. Tāpēc nolaišanās ātrums bija ievērojami lielāks nekā parastie pieci metri sekundē. «Kājas salauzīsim kā bankā…» Volfs paguva nodomāt.

Dzeltenie pakalni ātri tuvojās. Seijogins cieši saspieda kopā pussaliektās kājas, sasprindzināja muskuļus… Saskare ar zemi izrādījās divtik spēcīgāka nekā parasti, taču smilšainā paugura nogāze mīkstināja kritienu. Tomēr kreisajā kājā kaut kas nokrakšķēja. Saceldams putekļu mākoni, viņš palēcās kā bumbiņa un ripoja lejup. Volfs apdullis nozvē- lās līdzās. Viņam piezemēšanās iznāca nedaudz vieglāka - pēdējā brīdī no liekā svara atbrīvotais izpletnis parāvās uz augšu un mazliet nobremzēja ātrumu. Nesen savainotā kāja tomēr iesāpējās no jauna.

-    Dzīvs? - viņš vaicāja, ieskatīdamies Serža aizmiglotajās acīs ar palielinātiem redzokļiem.

-   Tā kā būtu… - viņš ar pūlēm nočukstēja, bez nojēgas purinādams galvu. — Es jau domāju - beigas ir… Tu mani izglābi, bračiņ… Esmu tavs parādnieks.

-   Ko nu… Taisāmies projām, tūlīt nāks tā stulbā bruņu tehnika!

Par to, ka šis mācību punkts ir atcelts, izlūki nebija brīdināti, tāpēc viņi aši atsprādzēja izpletņus un pieklibodami

metās uz uzbrukuma līniju.

[1] [16] *

No pirmā ana izbira melni punktiņi, cits pakaļ citam atvērās izpletņi, tie laidās lejā un manevrējot savirzījās kopā bariņā - itin kā neredzama milzu piltuve būtu savākusi atsevišķās figūriņas smagā dūrē, gatavā dot triecienu mērķim.

-    Desantējas otrās rotas pirmais un otrais vads, - Šarovs komentēja notiekošo. - Mērķis - pirmais un otrais sektors. Pirmajā konstruēts komandpunkta un MBR Titāns

šahtas modelis. Uzbrukumu tam veic pirmais vads - trīs kaujinieku grupas pa desmit cilvēkiem katrā. Uzdevums…

Faktiem un cipariem piesātinātais komentārs pa ķēdīti beigu beigās no maršala Vahruševa nonāca līdz Gribačovam, kurš apmierināti māja ar galvu. Viņš bija pagalam izbrīnīts. Izrādās, ka večuks lieliski pārzina materiālu.

-    Pievērsiet uzmanību nolaišanās blīvumam. Tas ļauj piezemējoties izvairīties no spēku izkliedēšanas un dod iespēju raidīt lielāka blīvuma uguni…

-    Kāpēc viens laižas lejā atstatu no citiem? - CK sekretārs pēkšņi jautāja.

Vahrušins nokremšļojās.

-   Tas ir brigādes labākais izpletņlēcējs Prjalkins, - maršals beidzot atbildēja. - Viņam ir patstāvīgs un ārkārtīgi sarežģīts uzdevums…

Gribačovs ieinteresēti pieplaka binoklim. Vientuļais izpletņlēcējs kā pa diedziņu nolaidās no debesīm niecīgā sargtorņa laukumiņā.

-   Uzdevums ir izpildīts, - ministrs apmierināti ziņoja. - Sargs ir iznīcināts.

-   Apbrīnojami! - Sekretārs patiesā izbrīnā paplēta rokas. - Kāpēc uz citiem sargtorņiem neviens nenolaidās?

-   Neviens cits to nevar…

-    Patiešām filigrāni nostrādāts! - Gribačovs plati pasmaidīja. - Atsauciet viņu pie manis!

-   Atvediet šurp staršinu Pijalkinu! - ministrs pavēlēja, nedaudz pagriezis galvu pa labi. Komanda aizskrēja pa ķēdīti, taču Raskatovs to atkārtoja ne sevišķi pārliecinoši, bet Čučkanovs - ar neslēptu samulsumu.

Majors Šarovs pašūpoja galvu.

-   Tas nav iespējams. Jūs taču zināt… Viņam jānomazgājas…

Čučkanovs pagriezās un šoreiz noliecās pie «politvietnie- ka» auss.

-   Aizsūtiet cilvēkus pakaļ Pijahinam. Lai izlūki salej ūdeni no blašķēm - viņš jāsaved kārtībā.

-   Tiks izdarīts! - «Politvietnieks» acumirklī nozuda.

Otra lidmašīna lēnām tuvojās poligonam.

-    Parasti man aizvien rāda panākumus un sasniegumus, - Gribačovs teica. - Bet vai trūkumi jums ir? Kā jūs pret tiem cīnāties? Vai arī notušējat, noslēpjat no vadības? Kā ir, biedri brigādes komandieri?

Maršals un ģenerāļi pagriezās pret Raskatovu. Taču viņš bija gatavs arī tādam pavērsienam un nesamulsa.

-   Trūkumi ir, biedri CK sekretār! - viņš paziņoja ar tādām kā skumjām balsī. - Taču gan brigādes vadība, gan partijas organizācija izskauž tos bez žēlastības. Viens deģenerāts… nu kā tas vilks, kas uz mežu vien skatās un uz labu atbild ar melnu nepateicību… Piekāva seržantu, nozaga…

Uztvēris Ņikitska vērīgo skatienu, brigādes komandieris sastostījās. Nedrīkst šaut pāri svītrai. Viens misēklis bija pagājis nemanīts: viņš gribēja nosaukt tā vācieša uzvārdu, bet apjuka - kurš ir īstais… Un bezmaz vai izmuldējās par patronām…

-   …nozaga inventāru. Par to viņš ir arestēts un stāsies kara tribunāla priekšā.

-   Neko darīt, ja pārliecināšanas līdzekļi ir izsmelti, jāķeras pie bardzības, - Gribačovs nopūtās. - Piespiedu metodes neviens nav atcēlis. Jūs rīkojaties pareizi - svarīgi ir cīnīties pret trūkumiem, nevis tos slēpt.

-   Tieši tā, biedri CK sekretār!

Otrais ans sāka desanta izsēdināšanu, un viesu uzmanība pievērsās tam.

-   Desantējas pirmās rotas pirmais un otrais vads, -Ša- rovs ar atvieglojumu ķērās pie ierastajiem komentāriem, taču pēc dažiem mirkļiem viņa grodais stāstījums aizķērās, viņš apklusa un pieplaka binoklim.

Tikpat pēkšņi aprāvās arī Vahruševs.

-    Kas tur notiek? - Gribačovs no visa spēka piespieda okulārus acīm. - Vini tūdaļ nositīsies!

7 7

Tribīnē iestājās nāves klusums. Desmitiem binokļu fokusēja debesīs risinošos drāmu. Vienam no desantniekiem nebija līdz galam atvēries izpletnis, un viņš nokrita uz zemāk lidojošā kupola. Tagad abiem kā akmenim bija jātriecas pret zemi…

-    Tas nevar būt… Nevar būt… Nevar būt… - kā buram vārdus atkārtoja Raskatovs.

Čučkanova seja pielija asinīm, sirds izmisīgi dauzījās. Viņš neko neteica, taču domas joņoja kuijervilciena ātrumā. Zaudējumi manevros patiešām bija paredzēti, un, ja «Lietus» pienaglotu pie zemes vienu bezkauņu, nekas briesmīgs nebūtu noticis, jo pašu nāvi neviens nebūtu redzējis, tikai aktu par nelaimes gadījumu… Cita lieta, ja divi izpletņlēcēji nositas Gribačova un Vahruševa acu priekšā! Šajā gadījumā galvas ripos kā likts. Un var nešaubīties, ka savu galvu brigādes komandieris centīsies pasargāt, tāpat ir pilnīgi skaidrs, kuru viņš pagrūdīs zem «orgānu» secinājumu giljotīnas.

-   Velc labo saišķi uz savu pusi, augumu pa kreisi, nu! - caur sakostiem zobiem murmināja binoklim pieplakušais Šarovs, it kā cenzdamies no attāluma pārraidīt domas nelaimē nokļuvušajiem izlūkiem. - Piešķieb kupolu, vismaz savu ādu izglābsi… Tomēr viens, nevis divi… Tā, tā, braši… Brašs puisis!

Augšējā figūriņa noslīdēja no paņurcītā kupola un lidoja lejup, izpletnis noapaļojās un atguva sākotnējo formu, tātad vismaz viens izglābsies… Taču arī krītošais cilvēks apstājās un neizprotamā kārtā pakarinājās starp debesīm un zemi. Vai tiešām?… Jā, patiesi - pielabojis savu kupolu, desantnieks turēja biedru aiz sašļukušās izpletņa lupatas.

-   Brašulis, brašulis, brašulis! - Šarovs kā neprātīgs kliedza, pārtraukdams sērīgi goddevīgo klusumu novērošanas punktā. Vai nu viņa redze no sasprindzinājuma bija līdz pēdējam saasinājusies, vai arī palīdzēja smalkā optika, vai varbūt priekšā pateica intuīcija, bet viņš pazina kareivi, kurš turēja nelaimes piemeklēto biedru.

-   Tas ir Volkovs! Volkovs! Brašulis! - Jūtas, kas bija sakrājušās, lauzās uz āru, un majors no visa spēka dauzīja ar dūrēm margas.

Vispirms viens izpletņlēcējs, tad otrs saskārās ar zemi, saceldams smilšu mākoni. Tribīne skaļi uzelpoja. Aizmugurējās rindas dzīvi sarosījās, priekšējā ievēroja pilnīgu klusumu. Maršals un ģenerāļi nolaida binokļus un raudzījās uz Gribačovu, gaidīdami viņa vērtējumu. Taču viņš neatrāvās no okulāriem.

-   Vai viņi ir dzīvi vai nositušies? - CK sekretārs jautāja, nevienu konkrēti neuzrunājot. - Jebkurā gadījumā viņi nekavējoties jānogādā hospitālī!

Taču putekļi ātri izklīda, un viņš ieraudzīja, ka brīnumainā kārtā izglābušies kareivji ar automātiem pārmaiņus dodas uzbrukumā.

-Apbrīnojami! Viņi nevis dodas uz hospitāli, bet turpina cīnīties! Nē, vai jūs kaut ko tādu varat aptvert?!

Satrauktais Gribačovs pagriezās pret Vahruševu un aiz viņa stāvošajiem ģenerāļiem, it kā aicinot dalīties viņa patiesajā sajūsmā un neviltotajā apbrīnā.

-   Tie ir mūsu labākie kareivji! - lepni sacīja Raskatovs. Pārējo ģenerāļu un beigās arī maršala piekrītošie galvas mājieni apstiprināja, ka tā patiešām ir taisnība.

-   Kāds, jūs teicāt, ir kareivja uzvārds? - CK sekretārs pārjautāja. - Volkovs?

-   Tieši tā, Sergej Mihailovič! - ziņoja Raskatovs, it kā labi pazītu kareivi. Starp citu, uzvārds viņam nezin kāpēc patiesi šķita pazīstams.

-   Viņš ir īsts varonis! - sajūsmināts sacīja CK sekretārs. - Izglāba gan sevi, gan biedru! Un vēl tūdaļ pēc tam devās kaujā! Viņu vajag apbalvot. Un pēc šī pozitīvā parauga audzināt personālsastāvu.

-   Protams, Sergej Mihailovič! - ministrs piekrītoši pamāja. - Mēs izgatavosim plakātus par šo varoņdarbu un izsūtīsim visām desanta karaspēka daļām.

Maršals tikko manāmi pagrieza galvu, un tūdaļ pie viņa pieskrēja adjutants, turēdams gatavībā bloknotu.

-   Volkovam - Sarkano Zvaigzni, otram - medaļu. Plakāti un viss pārējais par izcilnieku pieredzi. Un vēl… Starši- nam Prjalkinam - atzinības rakstu no manis.

-   Jā, tas tiešām ir varoņdarbs! īsts varoņdarbs! - Gribačovs jūsmoja, itin kā visi pārējie viņam nepiekristu. - Pret varoņiem jāizturas ar uzmanību, jāizrāda viņiem pienācīgs gods. Nekavējoties uzaiciniet Volkovu un viņa biedru pie manis!

-    Tiks izpildīts, biedri CK sekretār! - braši nokliedza Raskatovs.

-   Un jānoskaidro, kā tāds incidents varēja notikt! - Gribačovs sapīka. - Šāds varoņdarbs ir kāda cita nevīžības un paviršības otra puse. Kas notiek, brigādes komandier? Kurš ir atbildīgs par lēcienu drošību?

-    Pulkvedis Čučkanovs, biedri CK sekretār! Es personiski veikšu rūpīgu dienesta izmeklēšanu, un vainīgie tiks bargi sodīti.

-   Rīkojieties. Tādas kļūdas nedrīkst piedot. Varoņi ir jāapbalvo, bet nevīžas - jāsoda.

Gribačovs no jauna pacēla binokli un ņēmās aplūkot poligonu, kur, attāluma pieklusināti, sprādzieni pārvērta drupās raķešu un palaišanas ierīču maketus.

Čučkanovs stāvēja ar tādu sejas izteiksmi, it kā nupat būtu pietaisījis bikses. Nepievērsdams viņam uzmanību, Raskatovs vērsās pie Semjonova:

-    Nekavējoties dodieties uz poligonu, apskatiet izpletņus, fiksējiet visu kā pienākas… Un atgādājiet šurp Volkovu un to otru!

-   Tiks izpildīts, biedri ģenerāli! Tikai… - «īpašais» sa- minstinājās un pazemināja balsi: - Nelāgi sanāk… Biedrs pulkvedis Čučkanovs pavēlēja Volkovu arestēt. Tā, lūk… Leitnants Polovinko jau ir tur…

Brigādes komandieris veltīja Čučkanovam iznīcinošu skatienu.

-   Varoņus arestē? - viņš draudīgi čukstēja. - Es taču tev teicu, ka jāsoda noziedznieki, nevis varoņi. Par akadēmiju sasapņojies? Es tev rādīšu akadēmiju! Pats stāsies tiesas priekšā!

Pulkvedis klusēja. Viņš nebija spējīgs runāt, domāt vai kaut ko darīt. Viņu bija pārņēmis sastingums, viss notiekošais likās kā ļauns murgs. Iestājās nervu stupors.

Raskatovs vēlreiz vērsās pie Semjonova:

-   Par arestu jau ir ziņots, tā ka nav kur sprukt. Ņem ciet Šmeļovu par panikas celšanu un ņirgāšanos par biedriem!

-   Tieši tā, biedri birigādes komandieri! - «īpašais» piemeta roku pie cepures naga.

* * *

Peršingu diviziona sagrāve tika pabeigta pirms kontroles laika beigām. Smiltīs mētājās sakropļotas raķetes, visur rēgojās palaišanas iekārtu saplosītā armatūra, kā pār- ogļojušies, sačervelējušies pirksti kūpēja otrādi apgāztie vilcēji, bezpalīdzīgi zemē bija iedūries salauzts celtnis.

Starpnieki ar ziliem apsējiem uz rokas bezkaislīgi fiksēja operācijas laiku un rezultātus.

-    Braši puiši, skaisti nostrādāja! - Derevjanko rezumēja, izsmērēdams sodrējus pa nosvīdušajiem vaigiem. Bet Volkovs un Serjogins vispār izcēlās…

-   Ko tad viņi tādu izdarīja? - skābi jautāja Višņakovs. Šķiet, ka, atskaitot izlaidēju, neviens nebija redzējis, kas norisinājās gaisā.

-   Gan uzzināsiet. Bet tagad - desmit minūšu pīppauze. Sagaidīsiet Šmeļovu un tad - skriešus uz pulcēšanās vietu. Es eju pie izpletņiem.

Karavīri nokrita smiltīs. Seržs nolaidās līdzās Volfam.

-   Kaut kas ar galvu nav kārtībā, - viņš sūdzējās. - Viss iet riņķī… Un kāja tāda kā izmežģīta…

Volfs paskatījās uz sarkanām tulznām klātajām plaukstām, iespļāva tajās, lai mazinātu dedzinošo sajūtu.

-   Kas tad īsti notika?

-    Piķis viņu zina! Izskatās, ka kaut kas bija sapiņķējies… Bet es pareizi salocīju, ari Prjahins trīs reizes pārbaudīja… Nav svarīgi… īsi sakot, esmu tavs parādnieks uz visu mūžu.

-   Lai nu paliek! - Volfs jutās neērti. Viņš nebija radis pie skaļiem vārdiem. - Ja es būtu kritis, tu noķertu mani…

No izpostītās raķešu palaišanas iekārtas puses šurp streipuļoja divi cilvēki. Kad viņi bija pienākuši tuvāk, izrādījās, ka Kiija ved tik tikko kājas velkošo Šmeļu.

-   Es to mūlāpu nositīšu, zemē iemīcīšu! - seržants histēriski auroja. Viņš turēja ciet plecu, labās puses piedurkne bija norauta, kailā roka klāta sodrējiem un dziļām asiņojošām skrambām.

-   Kur tu pieliki spridzekli? - Lecamais zābaks ar atvēzienu ietriecās sēdošajam Pjatkinam sānos. - Celtnis mani tik tikko nenospieda. Prāts pakaļā sagājis, vai?

-   Kur tad tas bija jāliek? - Kareivis saviebās un saķēra cietušo vietu. - Ko tu uz mani izgāz dusmas? Vai es esmu vainīgs?

-   Nevis «tu», bet biedri seržant! - Šmeļam uz lūpām parādījās putas. - Es tev parādīšu, kā izgāž dusmas…

Un atkal atvēzējās.

-    Izbeidz, «īpašais» aiz muguras! - brīdinoši uzsauca Kiija.

Šmeļs nolaida kāju un pagriezās. Ari pārējie pavērsa netīrās nosvīdušās sejas, gaidīdami izjokošanu, - kur te lai gadītos «īpašais»?

Taču patiesi pa kaujas lauku, apiedams saspridzināto konstrukciju atlūzas, tuvojās leitnants Polovinko. Viņa tīri- ņais ikdienas formas tērps krasi konrastēja ar izlūku saņurcītajiem kombinezoniem.

-   Skat, ko tad šim vajag? - Seržs izmocīja. - Vai tiešām mums pakaļ? Varbūt centīsies piesiet mēģinājumu izjaukt manevrus?

Polovinko pienāca tuvāk.

-   Ierindniek Volkov, pie manis! - Viņš nokomandēja. - Iesim uz štābu, ir darīšanas.

Pēc azartiskā spīduma operatīvā darboņa acīs Volfs noprata, kas tās par «darīšanām»: leitnants svinēja uzvaru.

Pieklibodams viņš smagi soļoja pa uzpūtušajā vējiņā virpuļojošām smiltīm. «īpašais» tīšuprāt palika dažus soļus iepakaļ. Tā konvojnieks ved arestēto.

«Vai tiešām atraduši patronas? Tūdaļ noņems pirkstu nospiedumus un - cauri būs.»

Pēkšņi aiz pakalna iznira vaļējs uaziks, līdzās šoferim sēdēja majors Semjonovs.

-   Biedri major, es ierindnieku Volkovu… - Polovinko ņēmās ziņot, taču Semjonovs ar žestu viņu pārtrauca.

-   Biedrs Gribačovs izsauc Volkovu un… Kurš tur krita kopā ar tevi? Seijogins? Skrej, dēliņ, atved šurp Seijoginu.

Leitnantam atkārās žoklis.

-   Un kā būs ar pavēli?

-    Pavēles jāpilda. Tāpēc pavadi seržantu Šmeļovu uz sev zināmo vietu.

-   Šmeļovu?!

-   Jā, dēliņ, Šmeļovu. Ko tev vajadzēja izdarīt, to arī dari. Tikai ar citu objektu. Tādas tās lietiņas.

Polovinko aizvēra muti un pagriezās uz labo pusi.

* * *

-   Nu, vai bail bija? - Gribačovs labsirdīgi smaidīja. Dabā viņš izskatījās vēl jaunāks nekā laikrakstos un televīzijā. Vah- ruševam, kura vecums bija ierasts politiskajam Olimpam, viņš varētu būt dēls. Arī maršals smaidīja, un nepazīstamie ģenerāļi pauda absolūtu labvēlību. Tas bija ļoti neierasti.

-   Zināms, ka bija bail! — Gribačovs pats atbildēja uz savu jautājumu. - Taču jūs nenobijāties! Un tāpēc palikāt dzīvi. Un vēl tūlīt pēc tam devāties uzbrukumā - tas, lūk, ir brīnums. Lai gan - nekāda brīnuma tur nav: izturība un pašdisciplīna - šīs īpašības ir nepieciešamas ikvienam padomju kareivim. Kaujā neuzvar automāti un raķetes, bet gan cilvēciskais faktors. Tāpēc darbā ar armiju mums patlaban galvenais ir cilvēks: kareivis, virsnieks. Cilvēks, kurš pārzina savu darbu…

Pie tribīnes viņiem bija atņemti automāti, granātas un naži, kalsnais cilvēks ar caururbjošo skatienu bija noturējis īsu instruktāžu:

-   Asas kustības neizdarīt, rokas turēt tā, lai tās būtu redzamas, tuvu klāt neiet, izturēties moži, nesūdzēties, atbildēt ātri un precīzi, bez spriedelēšanas.

Tagad viņš stāvēja starp Gribačovu un kareivjiem, uzmanīgi vērodams katru viņu kustību.

-   Es redzēju arī jūsu darbošanos kaujā un varu teikt tikai vienu - braši puiši! Bruņoto spēku elite! Un ko vēl jūs protat atšķirībā no parastā desanta?

-   Visi mūsu brigādes kareivji pārvalda divas svešvalodas, biedri CK sekretār, - Raskatovs paziņoja, saspringti raudzīdamies uz Volfu. Seijogina stāvoklis acīm redzami neveicināja lingvistisko spēju izpausmes - viņš tik tikko turējās kājās.

-  Vai tiešām? - Gribačovs bija neliekuļoti izbrīnījies. - Paskatīsimies! Biedri Ņikitski…

-   Your surname and partial number? [17] - stingri vaicāja kalsnais. Viņa izruna bija nevainojama.

-   Soviet soldier does not answer such questions\[18] - Volfs pēc tikko manāmas pauzes atbildēja un atviegloti uzelpoja. Viņam bija laimējies: šie tipveida jautājumi un atbildes bija iekļauti Sofijas Vasiļjevnas vadībā apgūto frāžu skaitā.

-   Welcher Sprengstoff benutzt ihr?[19]

-   Wir haben heute das Trotilum benutzt, aber u>ir haben auch Plastitum.[20] - volfs tikko jaušami pasmaidīja. Tagad viņš jutās kā zivs ūdenī.

-   Viņš patiešām runā angļu un vācu valodā, - Ņikitskis ziņoja, neatraudams vērojošo skatienu no Volfa un Serža.

CK sekretārs izplūda smaidā.

-Apbrīnojami! Vispusīgi izglītots kareivis! Tie ir jaunās formācijas jaunieši, viņiem jāveido padomju armija! Jums, biedri Volkov, ir plašas perspektīvas. Es atcerēšos šo tikšanos un interesēšos par jūsu likteni. Gribu, lai arī jums šī diena paliktu atmiņā…

Gribačovs izvilka no krūšu kabatas glancētu taisnstūrīti un pasniedza to Volfam.

-   Te ir mana vizītkarte ar tiešo tālruņu numuriem. Mani palīgi pierakstīs jūsu uzvārdu un tūdaļ savienos ar mani. Ja gadās kādi sarežģījumi - zvaniet bez kautrēšanās un šaubām. Iegaumējiet - mani patiešām interesē jūsu liktenis.

Gribačova referents veikli pierakstīja bloknotā. Maršals Vahruševs izteiksmīgi palūkojās Raskatovā. Arī Ribakovs un Latiņins saskatījās un tāpat prasīgi pavērsa acis uz brigādes komandiera pusi. Viņš nesaprata, ko no viņa gaida, tomēr iztaisnoja plecus un pieņēma domīgu izskatu, kam vajadzēja raksturot dziļu situācijas analīzi. Majors Semjonovs koncentrējās, pārlikdams, kādos vārdos lai ietērpj notikušā aprakstu Volfa personiskajā lietā.

-   Paldies, Sergej Mihailovič! - Volfs teica neviltotā pateicībā un paņēma spīdīgo taisnstūrīti.

Rokām tuvinoties, Ņikitskis saspringa.

-   Tev paldies! - Gribačovs paspēra soli uz priekšu, apkampa kareivi, pielika noputējušajam, pēc trotila dvakojo- šajam vaigam savējo un atkal atkāpās.

-   Kamēr komandieri domā, kā tevi lai apbalvo, saņem manu dāvanu!

Noņēmis no rokas pulksteni, CK sekretārs pasniedza to Volfam.

-   Paldies par dienestu! Nēsā, lai tas skaita jaunās ēras laiku!

-   Liels paldies…

Uzmanības neizlutināts, it īpaši no tik augstu priekšnieku puses, Volfs jutās aizkustināts līdz sirds dziļumiem. Pat satūkušās plaukstas, šķita, bija pārstājušas sāpēt.

-    Un brigādes komandieris uzdāvinās pulksteni otram varonim!

Gribačovs paskatījās uz Raskatovu. Brigādes komandieris steigšus attaisīja lepnā japāņu hronometra aproci un

aplika Seržam ap delnas locītavu. Viņš, šūpodamies no vienas puses uz otru, pūlējās saglabāt līdzsvaru.

-    Pal… - aprāvies pusvārdā, Seržs metās uz tribīnes malu, taču aizmugurē stāvošais spēcīgais puisis civilā uzvalkā saķēra viņu pie pleciem un atturēja. Tādēļ Seijogins izvēmās turpat, kur stāvēja.

-   Kr-r-ē-e! Khr-ē-e!

Pelēki dzeltena strūkla nošļakstēja pret rūpīgi noēvelētajiem tribīnes dēļiem. Izplatījās vēmekļu smaka. Maršals un ģenerāļi sarāvās. Ņikitskis sapīka un pamāja ar galvu. Seržu nekavējoties aizvilka projām. Kājas viņam ļima.

-  Atvainojiet, tas ir no smadzeņu satricinājuma, - tikko dzirdami izspieda brigādes komandieris.

-    Abi jānogādā pie ārsta! - Gribačovs izrīkoja. Viņš noņēma vasaras platmali un ar kabatlakatu noslaucīja sasvīdušo pieri. Pēc tam, pagriezies pret Volfu, piemetināja:

-   Uz redzēšanos, biedri Volkov. Esmu pārliecināts - mēs katrā ziņā satiksimies.

-   Kalpoju Padomju Savienībai!

Kāpdams lejā no tribīnes, Volfs izdzirdēja CK sekretāru sakām:

-   Puišiem ir patīkamas sejas - atklātas, vīrišķīgas. Zīmē kaut vai uz plakāta. Tie tik ir kareivji!

-    Uzzīmēsim, Sergej Mihailovič! - Ministrs acumirklī reaģēja.

Palicis vienatnē ar maršalu un ģenerāļiem, Gribačovs brīdi klusēja, pakodīja lūpas, vērīgi nopētīja Raskatovu un, vērsdamies pie aizsardzības ministra, lēni sacīja:

-   Nu ko, biedri Vahrušev, brigādes vērtējums ir labāks par jebkuru uzslavu. Domāju, ka mēs nekļūdīsimies, ja tieši tai uzticēsim veikt partijas un valdības sevišķi svarīgo uzdevumu.

-   Nekļūdīsimies, Sergej Mihailovič! - ministrs apstiprināja.

i

-   Esam gatavi izpildīt jebkuru uzdevumu! - panākumu spārnots, ziņoja brigādes komandieris.

229

* * *

Tajā pašā dienā Volfa personiskajā lietā tika iešūta uzziņa: «Izcēlās inspektoru pārbaudes laikā, viņam tika parādīts gods personīgi tikties ar ar PSKP CK sekretāru biedru Gribačovu, kurš augstu novērtēja Volkova nopelnus, pasniedza viņam savu pulksteni, personiskos telefona numurus un apsolīja interesēties par viņa tālāko likteni.» Vārdi «personiskos telefona numurus» bija trekni apvilkti ar zaļu flo- māsteru.

Pats Volfs par to neko nezināja. Viņi abi ar Seržu gulēja blakus gultās medicīniski sanitārajā daļā, baudīja klusumu un mieru un pamazām atguvās.

Volfs sameklēja vizītkarti. Parasts kartona taisnstūrītis, korekts, melns šrifts: «Sergejs Mihailovičs Gribačovs» - ne zelta, ne vijumu, ne amatu un nosaukumu… Tikai vesels lēvenis tālruņa numuru - pieņemamajai telpai pieci, automašīnai trīs - liecināja par to, ka kartīte nepieder parastam cilvēkam. Ari paši numuri bija dīvaini: ar četrām un piecām zīmēm, papildināti ar neizprotamiem indeksiem - ATS-1, ATS-2, VČ, UKV… Tā jau nu uz tādiem piezvanīsi no taksofona vai parasta mirstīgā dzīvokļa… Lai gan ir arī parastie pilsētas numuri - viens pieņemamajā telpā un viens tiešais… Tikai kas zina, vai zvanīt uz tiem nevar vienīgi no speciāliem aparātiem, citādi tā dabūsi ar strāvu, ka kauliņus nesalasīsi! Nē, diezin vai - kāpēc tad viņš būtu devis kartīti parastam kareivim…

-   Viņam uz galvas ir plankums. Paplika galva un plankums. Tāds sārts, izstiepts, kā uzšļakstīts. - Volfs pabāza dārgo vizītkarti zem spilvena.

-Kam?

-   Gribačovam. Viņš noņēma cepuri, un es redzēju.

-   Būs izlicies. Uz plakātiem viņš ir bez cepures. Arī televīzijā nezin cik reižu rādīts. Nekāds plankums nav redzams.

-   Var jau būt… - Volfs nedroši noteica. Reizēm viņam šķita, ka vispār nekas nav bijis, vienīgi lēciens, spēcīgs atsitiens pret zemi un lazarete. Bet pa vidu - halucinācija, pārdzīvotā šoka rezultāts. Tiesa, vizītkarte bija gluži reāla. Un ari dāvana…

Iedāvinātais pulkstenis darīja locītavu patīkami smagu, ādas siksniņa vēl glabāja tā cilvēka siltumu, kura priekšā uz pirkstgaliem staigāja ne tikai visvarenais brigādes komandieris, bet ari dievam līdzīgais ministrs. Vai tiešām tas viss patiesībā bija noticis?

Plaukstas bija apsaitētas, ar pirkstu galiņiem Volfs attaisīja siksniņu un uzmanīgi aplūkoja dāvanu. Tēvzemes «Slava» ar divkāršu kalendāru. Uz vāciņa gravējums:

«PSKP XXIV kongresa delegātam biedram S. M. Gribačovam no PSKP CK».

Spriežot pēc kārtas numura - 00043, tā nebija sērijveida produkcija, bet speciāls pasūtījums. Pieliekot to pie auss, bija dzirdama precīzā mehānisma skanīgā tikšķēšana.

-   Patīk veķeris?

Pēc sistēmas Seržam kļuva labāk, un ari viņš ņēmās aplūkot japāņu hronometru.

-   Protams. Man gan no tēva bija veca «Pobeda», bet to es sadauzīju pirmajā lēcienā. Bet šim ir gan datumi, gan dienas, arī rādītāji spīd!

-   Bleķis! Toties man ir manta - «Karaliskais nirējs», tādu Ļeņina prospektā var uzsist gaisā par piecsimt rē. Mūžīgs kalendārs, kristāla stikls, rāda divsimt metru dziļumā. Un kā iet! Noliksim blakus un paskatīsimies, kurš iet precīzāk. Saderēsim. Ar mieru?

-   Ar mieru.

Taču derības novest līdz galam neizdevās. Pēc stundas ieradās Raskatova adjutants - gara auguma leitnants ar sārtiem vaigiem un iedomīgu, nepieejamu sejas izteiksmi.

-   Te būs tavs pulkstenis. - Viņš nolika uz naktsskapīša mazu baltu kārbiņu. - Ģenerāļa pulksteni dod atpakaļ.

-   Kā tā - atpakaļ? Viņš taču man to uzdāvināja.

-   Vai tu esi mazs bērns, ka nesaproti? Viņam cita nebija klāt, tāpēc atdeva savējo. Tīri simboliski. Pēcāk izrakstīja naudu un tev nopirka šo te. Tas ir tavs. Bet šis - viņa. Vai zini, cik tāds maksā?

-   Zinu! - Seržs ar rāvienu attaisīja aproci un gandrīz me- šus pameta pulksteni adjutantam. - Arī šo te pievāciet. Tas man nav vajadzīgs, bet ģenerālim noderēs nākamajā reizē.

-    Tas ir tavs, divīzijas komandiera dāvana. Nēsā un priecājies, - seržants nesatricināmi noteica un izgāja no palātas.

-   Mērgļi tādi! Man pat rokas sāka trīcēt! - Seijogins bija nobālējis, balss nervozi drebēja.

-   Liecies mierā, Koļa. Par ko tu satraucies? Par pulksteni? Mēs ar tevi šodien esam no jauna piedzimuši!

-   Nejau pulksteņa dēļ. Runa ir par attieksmi. Iznāk, ka viņi mūs netur par cilvēkiem. Tā vien skaties, ka tavējo arī neatņem. Lai gan nē, būs bailes no Gribačova… Viņš dāvināja no visas sirds. Tad jau viņš nav tāds skopulis kā mūsu sūdabrāļi.

Seijogins atvēra balto kārbiņu un nicinoši nosmīkņāja.

-   Nu, maitas… ,

Divpadsmit rubļu pulkstentiņš «Zim» ar tieviņiem dzelteniem rādītājiem baltajā ciparnīcā bija pats lētākais no visiem, kādi vien bija dabūjami garnizona veikalā. Gada beigās vecāki tādus dāvināja teicamniekiem, kas beidza ceturto klasi.

-   Tencinu, biedri ģenerāli! - Seržs atvēzies meta to pret sienu. Stikla drumslas un mehānisma detaļas aizlidoja pa visu palātu.

-   Tu velti psiho…

Volfs aplūkoja ar lūpukrāsu notriepto vates piciņu. Šis amulets bija paglābis viņu divkārt: no «Lietus» un krītot no trīssimt metru augstuma ar saplacinātu kupolu. Lietām, kuras bija skārusi Sofija, piemita brīnumains spēks. Ja viņa pati ielūkotos palātā… Skolotāja taču drīkst apraudzīt skolniekus!

Sofijas Vasiļjevnas vietā vakarā viņus apciemoja Pija- hins. Viņš bija manāmi sabijies.

-   Paklau, Seijogin, tu taču pareizi salocīji izpletni! Es katru locījuma vietu aptaustīju. Es aizvien to daru. Salocīts bija nevainojami. Pasakiet to, nenoraustieties!

-   Zināms, ka mēs to apstiprināsim, - Seržs mierināja staršinu. - Kas tad ir noticis?

-   Kas, kas… Tas! Semjonovs ar palīgu divas stundas mani žmiedza… Pārbaudīju vai nepārbaudīju un vai nenospēru štābā apzīmogotas lapiņas… Ar kādām mēdz aizlīmēt maisus… Kam man tās vajadzīgas? Iztirdīja kā pa notīm… Pēc tam kādas desmit reizes lika parakstīties. Tas nav uz labu…

-   Nebaidieties, gan viss nokārtosies, - Volfs sacīja. Viņam sametās žēl dulburīgā cilvēciņa. - Ja jau mēs izkūlā- mies…

-   Nokārtosies…

Staršina nošņaukājās, ar mezglainiem pirkstiem nobraucīja nāsis.

-   Šmeļovs apcietināts… Kam gan būs daļa gar nieka seržantu… Ģenerālis tā kliedza uz Čučkanovu… Es pats dzirdēju. «Atceļu no amata, nodod visu Šarovam! Par to izpletni atbildēsi tiesas priekšā…» Tā ja!

-   Čučkanovs ir pulkvedis, viņš ir atbildīgs par visu. Turpretī jūs esat mazs cilvēciņš.

-   Nūja… Gribačovs mani aicināja - šie negribēja saukt. Kad jālec, tad - lūgtum, citādi - stāvi pie ratiem… Nekas, majors teica: Vahruševs dos vienu atzinības rakstu. Apmainīšu uzvārdu, un viss. Toties pie pensijas nāks klāt lieks desmitnieks. Tas arī no gaisa nekrīt.

-   Kāds tam sakars ar uzvārdu? - Volfs nesaprata.

Instruktors atmeta ar roku.

-   Viņi ierakstījuši mani kā Prjalkinu. Un, ja tā, tad viss. Vieglāk dokumentus apmainīt. Liela muiža - Pijahins vai Pijalkins. Kāda starpība! Līdzīgs jau ir.

Otrā rītā agri atnāca «īpašie».

-   Kuram uz jums, dēliņi, ir zobs? - Semjonovs vaicāja, pētoši uzlūkodams te vienu, te otru. Polovinko, kā aizvien, iekārtojās pie papīra lapas.

-   Pamatīgs zobs. Tāds, lai ķertos pie dzīvības? Kuram?

-    Vai tad izpletni kāds tīši sabojājis? - Seržs spēji pacēlās un tūdaļ atkal atkrita uz spilvena. Viņam vēl joprojām reiba galva.

-   Tā izskatās, dēliņ. Pats tas nevarēja izlīst no maisa, samainīt zīmogu un vēl viltot parakstu… Ļoti iespējams, ka tas ir no jauna salocīts. Tādas tās lietiņas.

-   Vai tas varētu būt? - Volfs apšaubīja. - Tam taču vajadzīgs laiks. Kurš to varēja izdarīt?

-   Tur jau ir tas āķis. Iepriekšējā vakarā dežurēja seržants Čuvaks - dienu un visu nakti. - Semjonovs daudznozīmīgi raudzījās uz Volfu. - Ja nu viņš būtu gribējis tevi nolaist no kājas sadauzītā žokļa dēļ? Viss būtu skaidrs un saprotams. - Bet par ko viņu? - «īpašais» pavērsa skatienu uz Seržu, ieturēja pauzi, nošmakstināja lūpas. - Uz viņu Šmeļam ir pamatīgs zobs. Un tieši viņš vakar nomainīja Čuvaku, kad tas devās vakariņās. Viss tā kā saskanētu… Tomēr ne gluži. Viņš pavisam neilgu laiku bija viens - nebūtu paguvis pārlocīt…

Semjonovs smagi nopūtās. Viņš izskatījās piekusis un norūpējies. Sarkanām acīm, pietūkušiem plakstiņiem.

-    Redziet nu, kas sanāk! Būtu dienējuši kā pieklājas, man tagad nevajadzētu galvu lauzīt. Bet nē… Viens seržantam sadod pa purnu, otrs… Un mums tā putra jāizstrebj. Un tad vēl viena ķibele - izpletnis neatradās savā vietā. Ko tas nozīmē? Varbūt Čuvaks tos bija sajaucis? Ko jūs paši par to domājat?

-   Es neko nezinu, - Volfs sacīja. - Man neviena ienaidnieka nav.

-   Man arī nav, - Seržs atkārtoja.

Majors no jauna nopūtās un nobraucīja neskūto vaigu. Formāli viņš nebija pakļauts brigādes vadībai, tāpēc spļāva virsū reglamentā noteiktajai disciplīnai.

-    Tā jau domāju. Nūja, jūs jau tagad esat varoņi, ko no jums var prasīt! Es, dēliņ, Čuvaka ziņojumu sīki jo sīki saplēsu. Viņš tur veselu romānu bija sarakstījis par sarunu, kāda jūsu starpā norisusi un par ko tu viņu tiki iekaustījis. Nekā tāda nav. Un es būšu kluss kā kaps.

Volfs nostiepās kā stīga.

-   Es ne pirksta tam muļķim neesmu piedūris. Būs sapīpējies anašu un tāpēc muld.

-   Vai tad viņš ari pīpē anašu? - Semjonovs saausījās.

-   Nezinu. Es tāpat vien pateicu.

«īpašais» padrūmā vēlībā nosmīkņāja.

-   Braši zēni. Puiši kā klintis. Es jau ari netaisos jūs purināt. Lai Dievs dod, ka ari pretiniekam to nenāktos darīt. Veseļojieties!

-   Kurš maitas gabals to varēja izdarīt? Kā tu domā? - Seržs vaicāja, kad pretizlūkotāji bija aizgājuši.

-   Kā lai es to zinu…

-   Bet uzzināt vajag. Tas mērglis taču tepat vien līdzās ir un kuru katru bridi var to atkārtot… Sabērs stroķī smiltis, kaut ko sabojās vai manevros iešaus mugurā.

-   Vai tad sadauzīta mūļa dēļ nogalina? Vai Šmeļs mēģinātu tevi nomušīt? Vai Čuvaks - mani?

-   Kas viņu zina… Visādi kropļi ir redzēti. Bet to Semjonovs pareizi pateica: Čuvaks censtos tevi nozūmēt, es viņam neko neesmu nodarījis. Un Šmeļs jau ari…

Augu dienu viņi apsprieda šo tematu, taču ne pie kāda secinājuma tā arī nenonāca.

Pēc pusdienām atnāca puiši. Zvans un Petja atnesa smēķus, Siņavskis - divus gurķus, Lisenkovs - dažus ābolus.

-   Guļat te divatā kā tādi karaļi, - Paša iesvilpās, apskatījis sešvietīgo palātu. - Plašums, gaisma, gaisa papilnam. Bet mēs - kā siļķes mucā…

-Še , ņem kompensāciju! - Seijogins nobēra viņam priekšā «Prīmas» un «Pamira» paciņas. - Kas jauns? Tu taču vienmēr visu zini.

-   Esi radis dārgās pīpēt? Dod šurp, mums noderēs. - Lisenkovs steigšus sastūķēja cigaretes kabatās. - Mūs kaut kur sūtīs. Kaujas operācijās. īpašā partijas un valdības

I uzdevumā. Tikai brīvprātīgos. Pēc kā te pie jums ož? Pēc kaut kā pazīstama…

Paša sarauca degunu un ošņāja gaisu. Viņa runa kļuva saraustīta un neskaidra.

-   Brīvprātīgie gan… Ja tā būtu… Nostādīs ierindā: divus soļus uz priekšu! Kurš paliks? Visi paspers tos soļus! Lai gan - kam man tas vajadzīgs? Vai jums? - viņš priecīgi pasmaidīja. - Tā taču ir Višņevska ziede! Es uzreiz sajutu pazīstamu smaku: man ar to divas nedēļas kāju smērēja. Palīdz. Gribi - parādīšu? Re! Augstāk necelšu, tāpat redzams, ka jauna āda. Kur tu apdedzinājies? Jums taču it kā nekas nedega…

-   Netarkšķi, pastāsti kā nākas - uz kurieni mūs sūta?

-    Uz kurieni, uz kurieni… It kā tu nezinātu, uz kurieni sūta īpašos uzdevumos! Neko vairāk man neviens nav teicis. Pie jums šodien atnāks komandieri, tad varēsiet iztaujāt.

-   Kādi komandieri? Un vispār - kurš tur ir pie stūres? Pijahins teica - Čuču atbrīvojot…

Lisenkovs paraustīja plecus.

-    Komisija nekādus lēmumus nepieņēma: ielika brigādei «teicami» un apmierināti aizbrauca. Jūsu gadījumu uzdeva noskaidrot Raskatovam. Viņš it kā esot licis Čučam nodot lietas Šaram, taču pavēle vēl nav bijusi. Bet pie jums jau viņi nenāks, nāks Derevjanko un Rogaļs. Varbūt vēl rotas komandieris…

Pašas pareģojums nepiepildījās. Ieradās majors Šarovs. Iededzis, stalts, uz pleciem uzmestā virsvalkā - kā jau pieņemts, apciemojot slimniekus. Viņš bija pedants. Taču šajā reizē Volfam šķita, ka majora izskatā ir kaut kas nepareizs, lai gan viņš uzreiz nemaz neaptvēra - tieši kas. Kad majors ar vaļīgu žestu aizsūtīja projām ārstu un apsēdās uz ķeblīša, Volfs nodomāja, ka aizvien uzvilktai stīgai līdzīgais majors patlaban atgādina stīgu, kas palaista vaļā. Vai pat ir pārrauta.

-   Kur ir Seijogins? Procedūrās? Un tu dziedē vātis?

Šarova seja piesarka, asie vaibsti izlīdzinājās, acis nervozi spīdēja. Vai tiešām viņš bija piedzēries? Tas vienkārši nevar būt!

-   Vai zini, kā es tribīnē tev kliedzu? Augumu pa kreisi, labo saišķi! Gribačovam droši vien ausis aizkrita. Augumu pa kreisi-i-i! Un tu visu izdarīji pareizi. Tāpēc tevi neņems mācīties. Šodien atnāca papīrs.

-   Kāpēc tā? - Volfs apjucis jautāja. Viņš sēdēja gultā, apsedzis kājas ar palagu un atspiedis elkoņus spilvenā. Tādā pozā, kas nepavisam neatbilda reglamentam, viņš jutās pagalam neērti.

-   Kāpēc? Atbildu. Intelekta koeficients ir augstāks par vidējo, - majors salieca pirkstu, ar kuru spēja pārdurt konservu kārbu. - Izteikta nosliece uz apkārtējo darbību analītisku vērtējumu, kritisks domāšanas veids, spēja improvizēt. Secinājums: nav ieteicams rekomendēt apmācībai darbam komandā īpašajā izlūkdienestā.

Majors salieca pēdējo pirkstu un ar izbrīnu paskatījās uz izveidojušos dūri. Secinājumu viņš nebija nolasījis pilnībā. Tur bija vēl viena rindiņa: «Derīgs operatīvajam darbam, kā arī militāri politiskās un ekonomiskās informācijas vākšanai ārzemēs, taču saskaņā ar anketas piekto punktu šim mērķim nedrīkst tikt izmantots.» Tas Šarovu pavisam satracināja.

Majors pakratīja iespaidīgo dūri, it kā draudēdams trulajiem birokrātiskajiem ierēdņiem.

-   Citiem vārdiem - dzīvo nost civilo dzīvi, vari būt zinātnieks, aktieris… turpretī izlūkdienestā drīkst atrasties vienīgi stulbeņi!

-   Kāpēc stulbeņi? - Volfs atkārtoja iepriekšējā tonī. Viņu neatstāja neērtības sajūta.

-   Tāpēc, ka tāds ir mūsu taisnīgums. Mazāk zini, mazāk proti - tātad nestrīdies, tev nav sava viedokļa, tātad priekšniecībai ir izdevīgāk - saņem augstu amatu. Un pēcāk turies pie tā ar zobiem un nagiem. Kad atradīsies ienaidnieka aizmugurē, tur būs cita lieta - tur tev jārāda gan patstāvība, gan iniciatīva, gan spēja analītiski spriest… Tikai - kur tas viss radīsies?

Majors izlika plati kājas, atspieda elkoņus pret ceļiem un atbalstīja zodu kopā sakļautajās delnās.

-   Mēs taču visus pārvēršam monstros. Citi pārvērš mūs, bet mēs savukārt - jūs. Un izdodas! Pirms pāris gadiem vienam zēniņam apvalks nenāca nost no stabilizatora, viņš pakarinājās fallē kā lelle gumijā, un neviens neko nevarēja izdarīt. Palidoja, palidoja un laidās lejā. Tātad viņš jau bija norakstīts. Lai gan nosēšanos veica uz zemes, nevis uz betona, ātrums tomēr ir - pats zini, kāds. Senos laikos tatāri cilvēku sējuši pie zirga astes, un viņam iekšas iznākušas laukā caur muti. Un zirgu ar anu nevar salīdzināt…

Volfam uzvēdīja pamatīga alkohola dvinga.

-   To zēniņu pats Dievs izglāba. Novēlās ar vēderu uz rezerves izpletņa kā uz spilvena. Kādus piecsimt metrus viņu vilka pa zemi. Izpletnis nosvila, bet šim - nekas. Pieceļas, nopurinās un nāk pie mums. Raskatovam rokas un kājas trīc, man visa mugura cauri slapja… Bet šis jautā: «Biedri ģenerāl, vai man šo lēcienu ieskaitīs?» Ne tas viņam prātā, ka par brīnumu dzīvs palicis un nav kauliņi pa pasauli kopā jāvāc, ka tēvam un mātei lielas bēdas aiztaupījis un bezmaz otrreiz piedzimis! Viņu uztrauca kas cits: vai viņam kartītē ierakstīs to stulbo lēcienu, kaut tas izputētu!

-   Mēs jau arī nedomājām par izglābšanos… Domājām, ka esam iegāzuši brigādi, atzīmi par mācībām pazeminājuši, ka Semjonovs neliks mieru…

-    Re nu! Arī tevi apstulbinājuši. Tu esi gudrs puisis, ar sirdsapziņu un jūtām… Tu neesi tāds kā tavs draudziņš Seijogins, tev ir citāds gars… Es taču redzēju, kā tu strādāji ar Vaņu… Es jūs garīgi salaužu tāpēc, ka tas ir vajadzīgs. Tikai - kam tas ir vajadzīgs?

Kareivis uztvēra Šarova skatienu. Skatiens bija tiešs un skaidrs, dzērums nebija aizmiglojis snaipera pelēkzaļos redzokļus.

-   Lai mainītu savu būtību, upurētu uz izlūka altāra sevi visu bez atlikuma - dvēseli, ieradumus, dzīvību -, kaut kam ir jātic. Pienākums, dzimtene, zvērests - tas, protams, ir pareizi, tikai pārāk abstrakti. Tev taču dod pavēli konkrēts cilvēks, komandieris, tev viņam ir jātic. Bet kuram te var ticēt? Eh! - Majors bezcerīgi atmeta ar roku.

-   Vai tiesa, ka jūs esat iecelts Čučkanova vietā? - Volfs kļuva drošāks.

-   Muļķības… Pusdienu sabiju jaunajā vietā - un nosēdināja atpakaļ. Brigādes komandieris ar rīkojumu bija pārsteidzies, pēc tam pārdomājis… Muļķus pret gudriem nemaina. Un tos jau arī no krēsla atraut ir tikpat grūti, kā piesūkušos ērci no ādas izdabūt. Pat vēl grūtāk. - Šarovs vēlreiz atmeta ar roku un piecēlās. - No viena tikai man ir bail - ja patiešām ies vaļā ļembasts. Ko tie neprašas darīs? Bataljonus ielaist gaļas mašīnā - to viņi prot. Cilvēku viņiem nav žēl…

-  Kas tas par īpašo uzdevumu? - izmantojot komandiera atklātību, Volfs pavaicāja.

-   Kļūsti vesels, gan uzzināsi. Tevi gan es varu apsveikt: tu tagad esi seržants, grupas komandieris Šmeļa vietā. Pavēli es sagatavoju pa to pusdienu…

Nākamajā dienā Lapsēns atnesa pēdējos jaunumus: brigādes komandiera vietu izpilda pulkvedis Čučkanovs. Ģenerālis Raskatovs aizlidojis uz Maskavu. Ar tulku.

-Ar kādu tulku? - Volfs satraucās.

-   Nu ar to anglenes pasniedzēju. Tāda simpātiska, skraida apkārt īsos svārciņos…

-   Ko tad viņa tulkos?

-   Kā lai es to zinu! Ko vajadzēs, to tulkos… - Lisenkovs īgni nošķobījās. - Labāk paklausies: runā, ka nākamnedēļ atvedīšot jaunus ieročus. Tikai vienai rotai. Pielēca? Vienai! Skaidrs? Kas tur ko nesaprast? Tas nozīmē, ka sūta tikai vienu rotu. Tā ka varbūt izspruksim sveikā, ja paveiksies. Vai tev ir kāda patikšana riskēt ar savu ādu?

Taču Volfs tālāk neklausījās. Kāpēc Sofija ne no šā, ne no tā pavada brigādes komandieri braucienos? Viņa ir skolotāja, nevis tulks, turklāt diezin vai Raskatovs tiekas ar angļu militārajām delegācijām… Un, pat ja tiekas, viņus noteikti pavada profesionāls tulks. Te slēpās kaut kas nosodāms un netīrs. Taču nekas nosodāms un netīrs nevarēja būt saistīts ar Sofiju. Galva vai plīsa pušu no slimīgu domu virpuļa.

-   Tu guli, vai?

-   Aha…

Viņš pagriezās pret sienu, sažņaudzis rokā vates piciņu ar sarkaniem traipiem. Nemiers grauza sirdi. Kaut drīzāk varētu pacīnīties: kad spēlē paslēpes ar nāvi, nelāgās domas pašas no sevis atvirzās otrajā plānā…

4. nodaļa

Kaujas operācija

«Jaunie» ieroči, kas tika nogādāti otrajā rotā, lai tos apgūtu, izrādījās no kara filmām pazīstamie PPŠ automāti un TT pistoles. Izlūki ar interesi grozīja rokās smagos, parupji veidotos automātus, bāza pirkstus ovālajos apvalka caurumos, brīnījās par primitīvo drošinātāju un uguns pārslēgu.

-   Vai šie būtu labāki par akaemiem? Vai par mūsējiem AKSU-74? - Plikā Zoss balsī prātoja.

-   Ieroču izvēle ir atkarīga no paredzamās operācijas taktiski politiskajiem nosacījumiem, - paskaidroja jaunais instruktors - kādus trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis uzpumpētiem muskuļu kalniem un īsi apcirptiem matiem karalauka formas tērpā bez dienesta pakāpju nozīmēm. Neviens nezināja, no kurienes viņš bija uzradies, vārdu un uzvārdu viņš arī netika nosaucis, bija stādījies priekšā ar iesauku Specs. Liela galva, izteikti uzacu loki, spilgti zilas acis, dīvains, svešāds iedegums… Ierocis pats lēktin ielēca viņam rokās, pats izjaucās un salikās atkal kopā, pielā- dējās un notēmēja mērķi, pats šāva - viņš tikai pieturēja un piešķīra aukstajam tēraudam savu nāvējošo enerģiju.

Šī enerģija bija jūtama pa gabalu kā briesmu signāls, tā izlūka trenētais organisms reaģē uz paslēptas mīnas tievo vadinu. Specs bija īsts plēsoņa, daudz lielāks nekā pat majors Šarovs. Tīģeris pret vilku suni. Un, kad viņš vadīja nodarbības, majors, lai gan neiejuka kareivju vidū, izturējās kā kārtīgs skolnieks.

-   Tas ir morāli novecojis, taču vēl joprojām ir drošs, tikai pie tā ir jāpierod. TT šauj trāpīgāk, taču pats neuzvelkas - attīstiet īkški. PPŠ ir ļoti ātrs šaušanas temps, kontrolējiet sprūdu, citādi vienā mirklī izšausiet visu munīcijas krājumu.

-   Tātad ne uz «A» valsti, - izlūki sarosījās. - Tad pietiktu ar parastajiem AK, bez visādiem knibuļiem…

Seledcovs un politdaļas virsnieki ik dienas noturēja ar rotu pastiprinātas politiskās nodarbības, taču vispārēju frāžu līmenī: imperiālisma un sociālisma pretstatu cīņa pasaulē, internacionālais pienākums, agresīvu militāro bloku ekspansija un PSRS ģeopolitiskās intereses, drosme un varonība, kas ar savu rīcību jāpierāda un ko dzimtene augstu novērtēs. No tā visa izrietēja, ka viņi itin neko par priekšā stāvošo uzdevumu nezina.

Izskatījās, ka kaut kas sīkāk ir zināms vienīgi Specam un diviem viņa palīgiem - tikpat nerunīgiem, tikpat virtuoziem darbībā ar ieroci un ar tādu pašu neparastu iedegumu nopietnajās sejās, kas atgādināja kaujas maskas.

-   Te ir izejas robeža. - Viņi novilka poligona smiltīs garu līniju. - Jūs slepus dodaties uz uzbrukuma robežu - tie ir vēl pusotra tūkstoša metru. Uzbrukuma objekts… ē… divstāvu ēka, līdzīga šai…

Specs norādīja uz dabiska lieluma dzīvojamās mājas maketu. Tas nebija ložu un sprādzienu sapostīts - te tika trenēta pretinieka virsnieku sagūstīšana viņu dzīvesvietās.

-   Objektu aizsargā dzeloņstieple ar elektrisko strāvu, mīnu lauks un divarpus metru augsta betona siena ar stikla drumslām augšā. Tieši tāds šķērslis jums ir izlūka takā. Rotas uzdevums - slepus izveidot pārejas, pēc iespējas nemanāmi tikt pāri sētai, neitralizēt apsardzi un ieņemt ēku. Maiņā dežurē četrdesmit kaujinieku. Trīsdesmit ir rezervē. Rezerves ierašanās laiks - piecas līdz septiņas minūtes. Tātad jums ir pusotrkāršs dzīvā spēka pārsvars - tas ir jūsu pirmais pluss…

Instruktors runāja aprauti, taču izsmeļoši. Priekšā stāvošā operācija sāka iegūt neskaidrus apveidus.

-    Turklāt apsardze nav tik labi sagatavota kā jūs ne kaujas, ne morāli psiholoģiskā ziņā - lūk, otrs pluss. Bez tam viņi ir noskaņoti veikt apsardzes funkciju un nav gatavi nopietnai cīņai. Katram dežurējošās maiņas automātam ir septiņdesmit patronu. Jūsu rīcībā ir piecsimt patronu un piecas granātas. Tas ir galvenais trumpis. Vai jautājumi ir?

-   Kaujas uzdevuma būtība? - Šarovs pajautāja. - Operācija netiek veikta, lai ieņemtu māju.

Specs vērīgi palūkojās majorā, skarbo lūpu kaktiņi tikko manāmi nodrebēja.

-   Rotai tiks pievienota īpaša grupa, kuru komandēšu es. Tai būs savs kaujas uzdevums. Jūsu uzdevums - atbloķēt ēku. Pēc ieiešanas namā mēs izpildīsim savējo. Vai vēl ir jautājumi?

-Vietējie apstākļi? - majors atkal jautāja. - Klimats, reljefs, augsne, bīstamie dzīvnieki…

-   Apstākļi tādi paši kā šeit. - Instruktora smagais zābaks padauzīja pa smiltīm klāto saplaisājušo zemi. - Protams, savas nianses ir. Vēl jautājumi?

-   Man ir daudz jautājumu, ne mazāk par simtu, - drūmi noteica Šarovs. - Mūra biezums? Varbūt var izmantot tēmēto sprādzienu? Vai kumulatīvo granātu? Un tā tālāk?

Specs pasmaidīja. Bija redzams, ka viņa lūpas nav radušas pie šādas kustības.

-   Jūtu, ka jūs esat bijis aiz upītes, biedri major. Nianses mēs ar jums vēl apspriedīsim. Turklāt ļoti pamatīgi. Pagaidām palūgšu dot personālsastāvam komandu, sākot ar šodienu, audzēt matus kā civilajā dzīvē. Un vēl - īpašajai rotai jābūt izolētai no visiem pārējiem…

Pēc goddevīgās uzrunas Volfs noprata, ka instruktoram ir zemāka dienesta pakāpe nekā Šarovam. Citādi viņš būtu teicis vienīgi «major».

* * *

Gatavošanās ilga pusotru mēnesi. Tikai četri vingrinājumi: dzeloņstiepļu pārvarēšana, iešana pāri mīnētiem šķēršļiem, nokļūšana pāri žogam, mājas ieņemšana. Strādāts tika vienīgi naktī. PPŠ bija divreiz smagāki par parastajiem automātiem, šaujot liesma izšāvās ne tikai no nogrieztā stobra, bet arī pa trim atverēm ādas apvalkā: uz sāniem un uz augšu. Taču pie tā drīz vien pierada, jo izrādījās, ka ierocis ir gana parocīgs un trāpīgs.

-   Tikai nelieciet to smiltīs, - Derevjanko brīdināja. - Tas jums nav «kalašs» - uzreiz aizsprostosies.

Leitnants hronometrēja katras kaujas grupas darbību un reiz pasauca Volfu malā.

-   Man šķiet, Kirejevs neatzīst tevi par komandieri. Veu tā ir?

Volfs pamāja ar galvu.

-    Viņi ar Šmeļovu bija uzmetušies vadam par barvežiem, es viņiem biju tikai zaļknābis. Tagad Šmeļa nav un es komandēju grupu. Viņu tas aizvaino, tāpēc cenšas izrādīt patstāvību.

-   īsi sakot, - Derevjanko skatiens bija auksts un ciets, - Kirja halturē ar stiepli un žogu. Viņa dēļ jūsu laiks ir par trim sekundēm ilgāks nekā citām grupām. Tas nozīmē, ka viņi pagūs nozust, bet jums atjēgušies bliezīs virsū ne pa jokam. Arī puišiem ir pie vienas vietas, par ko viņš tevi uzskata. Tu esi komandieris, teju vai ordeņa kavalieris. Liec viņam to saprast!

Viegli pateikt - «liec»… Volfs pakasīja pakausi.

Visu pusotru mēnesi īpašā rota dzīvoja tuksnesī aiz izlūka takas uzslietās teltīs. Uz šejieni veda ēdamo, no šejienes pēc nakts nodarbībām visus rindā veda uz pirti, kad pārējā brigāde jau skatījās samocītos kazarmu sapņus. Sazināties ar Sofiju Vasiļjevnu nebija nekādu iespēju, taču Volfs pastāvīgi domāja par viņu un ilgojās ieraudzīt kaut vai iztālēm.

Tāda iespēja radās Pirmajā maijā. īpašo rotu izveda tradicionālajā parādē. Kad viņu «kastīte» soļoja garām ne visai augstajai tribīnei, Volfs komandieru vienmuļo, no maskēšanās auduma šūto mundieru vidū pēkšņi ieraudzīja dzīvu sarkanu plankumu. Sofija Vasiļjevna stāvēja starp ģenerālmajoru Raskatovu un viņa militāro vietnieku pulkvedi Čuč- kanovu. Taču, kamēr viņi ar akmens ģīmjiem turēja delnu pie formas cepures naga, sieviete jautri smaidīja un māja ar rociņu. Volfam gribējās ticēt, ka viņam.

Naktī pēc vingrinājumiem ar dzeloņstiepli un žoga pārvarēšanu Volfs izsludināja pīppauzi. Dienā svelmes nokaitētā zeme izstaroja karstumu, no poligona puses bija dzirdama neregulāra šaušana - tur pirmais vads trenējās mājas ieņemšanā. Kareivji smagi elpoja, gandrīz visi smēķēja.

-   Paklau, man nav skaidrs, ko tas sievišķis tribīnē darīja? - Kiija negaidot uzjautāja.

-   Viņa ir tulks, - paskaidroja Lapsēns, kurš nekad neiedziļinājās lietu būtībā un akli ticēja paskaidrojumiem.

-   Kas tur ko tulkot? - Kirja ķiķināja. - Vai zini dziesmiņu «Mēs mīlestību tulkojam no itāļmēles…»?

-   Pietiek irgot, izpildi labāk normas! - Volfs uzkliedza. - Pauze beigusies. Pie sienas - marš!

-   Tikko apsēdāmies… Un kam tu tās normas bāz degunā? - Kirja kā parasti iecirtās.

-   Nesaki komandierim «tu»! - Volfs palēca uz priekšu un atvēzējies iezvēla viņam pa žokli. - Gribi puišus nostādīt ložmetēju ugunī?

Kirja nogāzās augšpēdus, taču tūlīt pat atsperīgi pielēca kājās.

-Aktā?

Viņš metās virsū Volfam, bet Seržs iespēra viņam pa sānu un no jauna noguldīja zemē.

-   Gulēt! Tavu stiķu dēļ nevienam nav patikas atstiept kājas!

-   Pareizi!

-   Pietiek, Kirja!

-   Vilks ir komandieris, turklāt komandieris uz goda.

-   Izbeidz tos Šmeļa jociņus!

Vairs nepūlēdamies tikt augšā, Kiija pārlaida skatienu kareivjiem, kuri draudīgi stāvēja visapkārt.

-   Labi, ko jūs ņematies… Es ikvienam uz sienas izgriezīšu pogas…

Tajā pašā dienā grupa uzlaboja rezultātu pat par četrām sekundēm.

-   Braši! Tu visu izdarīji skaisti! - Derevjanko paslavēja un uzsita Volfam uz pleca.

* * *

Novorosijskā pūta vējš, tas dzenāja putekļus pa izdrupu- šajiem trotuāriem, virs līča pletās pelēks cementa smogs. Taču pēc noriebušās tuksneša ainavas kārtējo sezonu atklājošā kūro'rtpilsēta īpašās izlūkvienības kaujiniekiem šķita kā paradīzes stūrītis. īpašo rotu no lidostas uz jūras ostu pārveda autobusos, un simt reglamenta vienmuļības nogurdinātu acu pāru kāri pētīja raibās garāmgājēju straumes, izdalot no pūļa meitenes īsos bruncīšos un vaļīgos sa- rafanos.

-   Skat, kas par pupiem! Ak tu velns!

-   Kas šai par kājām - no pašām ausīm! Arī draudzenīte līdzās tā nekas!

-   Un šī noliekusies, pat biksītes redzamas!

Majors Šarovs, kas civilajā uzvalkā izskatījās visai neierasti, necentās ieviest kārtību. Viņš lūkojās uzbudināti klaigājošajos puišos un skumīgi smaidīja. Gandrīz visi bija izauguši no trūcīgajām jauniesaucamo drēbēm un vairāk atgādināja parupjus bērnunama pāraudžus, kas aizvesti ilgi gaidītajā ekskursijā.

Arī pavadīti viņi tika kā bērnunama audzēkņi. Svelmainais tuksneša vējš dzenāja smiltis pa lidostas betona klājumu, purinādams ataugušos matus uz pusdienas saules svilinātajām kailajām galvām. Raskatovs neapmierināti nostaigāja gar raibi tērpto puišu rindu - bruneti, šateni, gaišmataini, rudi…

-   Pašpuiku banda un nabagu bars! - ne sevišķi pūlēdamies runāt klusāk, viņš pameta pār plecu nopakaļ soļojošajam Čučkanovam. - Kāpēc man savi kareivji jāredz tādā paskatā? Vajadzēja nostādīt vakar formas tērpos, un šodien varētu iztikt bez ģenerāļa.

Čučkanovs taisnodamies kaut ko burkšķēja.

-   Dzimtene jums ir izrādījusi lielu uzticību, uzdodot atbildīgo uzdevumu, - brigādes komandieris beidzot pievērsās īpašajai rotai. - Jums šī uzticība ir jāattaisno. Uz spēles liktas valsts politiskās intereses un mūsu brigādes gods. Es ceru, ka jūs neiegāzīsiet savu komandieri…

Lūpas izlocījās ne visai patiesā atvadu smaidā.

Kad Raskatovs bija aizgājis, uzreiz možāks kļuvušais Čučkanovs personiski nostaigāja gar ierindu, pieņemdams apakšvienību komandieru ziņojumus.

-    Kaujas grupa «Zet» vadības īpašā uzdevuma izpildei gatava. Visi ir veseli. Grupas vecākais seržants Volkovs! - Volfs ierasti noskaldīja armijas formulu.

Čučkanovs jau bija noklausījies četrus tādus ziņojumus un, gandrīz nemaz neaizkavējoties, bija devis četrus īsus atvadu novēlējumus. Tā bija neko nenozīmējoša procedūra, kas tika veikta formas pēc. Taču šajā reizē viņš apstājās kā iemiets.

-   Esat gatavs, jūs sakāt, seržant Volkov? - viņš pārjautāja, īpaši uzsverot uzvārdu. Acis aiz pietūkušajiem plakstiem iepletās, smags, daudznozīmīgs skatiens ieurbās kareivja sejā. Viņi daudz zināja viens par otru, taču pirmo reizi satikās aci pret aci. Vienu acumirkli Volfam sametās baisi. Pārlieku nevienlīdzīgs bija obligātā dienesta kareivja un brigādes komandiera vietnieka stāvoklis. Un pārlieku svelošs naids dega pulkveža acīs.

-   Paskatīsimies, cik gatavs jūs esat! Kad atgriezīsieties - tiksim skaidrībā.

Čučkanovs devās tālāk. Volfs skaļi norija siekalas.

-   Kas šim lēcies? - no aizmugures čukstēja Lapsēns. Grupai pārskrēja nelabvēlīga šalkoņa.

-   Sarunas! - Volfs ar mutes kaktiņu nošņācās, un kārtība acumirklī bija atjaunota.

Kad īpašā rota kāpa lidmašīnā, Čučkanovs veltīja Šaro- vam pēdējos ceļavārdus:

-   Pielūko, neaizmirsti par trofejām, kā pieklājas!

Pulkvedis to prasīgā tonī nočukstēja, taču grupa «Zet»

tieši tobrīd tuvojās trapam un Volfs skaidri sadzirdēja katru vārdu. Lai gan nesaprata, par kādām trdfejām ir runa.

īsi sakot, atvadas dzimtajā karaspēka daļā nebija sevišķi siltas. Un tagad bezpajumtnieki, atradinājušies gan no dzīvības pilnām ielām, gan no mašīnu straumēm un meitenēm, lūkoja paši, cik spēdami, padarīt tīkamāku savu vienmuļo dzīvi.

-    Biedri major, apēdīsim saldējumu! - iesaucās Zvans. Arī saldējumu viņi sen nebija redzējuši, taču šī problēma bija vieglāk risināma nekā sieviešu jautājums.

Nevis «biedri major», bet «Georgij Ivanovič», - īpašās rotas komandieris izlaboja. Apstāties pilsētā nebija atļauts, taču viņš pārkāpa aizliegumu un pastiepa Zvanam piecīti: - Nopērc visiem. Un ātri. Tūdaļ lai būtu atpakaļ!

Radists un dozimetrists Zvjagins saplēstās krosenēs un izstaipītā krekliņā priecīgi izlēca uz gluži civilā trotuāra, kas neslēpa sevī divējādas nozīmes un nemanāmas briesmas, un metās pie kioska. Viņam ar skaudību pakaļ nolūkojās īpašās izlūkošanas vienības kareivji: snaiperi, sapieri, granātmetēji, spridzinātāji… Deviņpadsmit gadu veci puiši paknapās, apvalkātās drēbēs.

Saskaņā ar leģendu viņi bija jūrskolas kursanti, kas dodas praksē. Taču jūrskolā neatradīsies tik daudz pēc vienāda standarta nolasītu brašuļu, turklāt ostas pilsētā dzīvojoši kursanti ģērbjas daudz labāk… Un kursantiem nemēdz būt vesela smagā mašīna, pilna smagām specifiskas aiz- sargkrāsas kastēm. Ar vienu vārdu sakot, leģenda varēja tikt pieņemta par patiesību tikai tajā gadījumā, ja kāds ļoti gribētu tai noticēt.

Ostā autobusus, kravu un cilvēkus izlaida cauri bez apskates un dokumentu pārbaudes. Kareivjiem jau nekādu dokumentu arī nebija, tāpat kā personisko mantu - vienīgi ziepes, skuveklis un zobu suka. Cigaretes un papirosi bija aizliegti. To vietā izdalīja tabaku bez nosaukuma, ko pašiem uztīt. Gribačova pulksteni un vizītkartīti Volfs bija nodevis Semjonovam, lai ieliek seifa, toties pašauro svārku krūšu kabatā paslēpis ar lūpukrāsu notriepto vates piciņu.

Maldoties kravas piestātņu lietišķajā burzmā, autobusi piebrauca pie svaigā krāsojumā mirdzoša sauskravas kuģa «Brestas varoņi». «Kursanti» veicīgi sakrāva tajā smagās koka kastes, un kuģim tika atraisītas tauvas. Puišiem ilgi nebija lemts baudīt tīro gaisu un jūras plašuma ainavu - visus sadzina kravas telpā, kur no slikti noēvelētiem dēļiem bija sanaglotas garas nāras.

-    Lai maskētos no pretinieka gaisa un kosmosa izlūkošanas, iziet uz klāja atļauts vienīgi naktī, - paziņoja leitnants Polovinko. īpašajā rotā viņš pārstāvēja militāro pretizlūkošanu. - Laukā iet katrs vads atsevišķi vienu stundu. Vai ir jautājumi?

-   Cik ilgi tā būs jākuģo? - neapmierināti iejautājās Kirja.

-   Tad redzēsiet, - mīklaini atbildēja leitnants, un pēc toņa varēja noprast, ka viņš pats nezina atbildi.

Naktī «Brestas varoņu» ceļš krustojās ar tāda paša tilpuma sauskravas kuģa «Mikluho Maklajs» ceļu, kurš iepriekšējā vakarā bija atstājis Odesu. Abu kuģu takelāžas komandas, vienlaikus nolaidušas aiz borta iekarinātus grozus, norāva bortu krāsā nokrāsotus maskēšanās paneļus ar pagaidu nosaukumiem, zem kuriem slēpās īstie. Turklāt izrādījās, ka zem «Brestas varoņiem» ir nosaukums «Mikluho Maklajs», savukārt zem «Mikluho Maklaja» - attiecīgi «Brestas varoņi».

Bosforu kuģi šķērsoja jau ar jaunajiem nosaukumiem, tā ka, ja neredzamā pretinieka izlūkdienests būtu saņēmis informāciju par aizdomīgiem kursantiem, visa uzmanība būtu piekalta ar kviešiem piekrautajiem «Brestas varoņiem», kas mierīgi mēroja ierasto ceļu uz Apenīnu pussalu. Turpretī «Mikluho Maklaja» vārdu nupat ieguvušais kuģis ar īpašo vienību kravas telpā bez starpgadījumiem šķērsoja Vidusjūru, izgāja Atlantijas okeānā un pagriezās uz ekvatoru.

Ne par konspiratīvajām viltībām, ne kuģa maršrutu īpašās rotas personālsastāvs neko nezināja. Cilvēki bija spiesti uzturēties dobji skanīgā sakarsēta metāla ierobežotā telpā. Fiziskās nodarbības improvizētajā sporta zālē pamazām apsīka, palika vienīgi treniņi ar ieroci un politin- formācijas.

Kad kuģis bija iegājis tropiskajā joslā, mitrums un bezgaiss kļuva pavisam neciešams. Dušu nomainīja apslacīšana ar siltu aiz borta iesmeltu ūdeni nakts «pastaigu» laikā. Spainis uz trim. Garlaicība, sīva sviedru smaka, iekaistoši sakasījumi uz ķermeņa…

-   Jau nedēļu nīkstam… Cik ilgi vēl? - Plikā Zoss činkstēja. - Un tad vēl atpakaļ… Traks var palikt!

-   Nebaidies, - Derevjanko uzmundrināja. - Paveiksim visu skaisti un lidosim ar lidmašīnu. Dažas stundas - un mājās!

-   Un ja nu…

Līdz viduklim kailā Plikā Zoss drudžaini rakņājās pa kabatām, līdz beidzot sadabūja papīra gabaliņu un tabakas šķipsniņu, sērīgi paostīja un iebāza atpakaļ - smēķēt bija atļauts vienīgi naktī uz klāja.

-   Ja nu nesanāk skaisti?

Derevjanko smagi nopūtās, nenoteikti pameta ar roku un neko neatbildēja.

-   Tad mūs apglabās, un viss? Vai tā? Ņems un ieraks zemē?! - Plikā Zoss nervozi pacēla balsi un mehāniski uztina «kazas kāju». - Un tagad pat uzpīpēt nedrīkstēs?

-   Nebaidies, neviens tevi zemē neraks, - Derevjanko noteica, taču drūmā toņa dēļ frāze ne tuvu neskanēja nomierinoši.

-   Tāpat atstās mētājamies, vai? - Plikā Zoss nelikās mierā.

Viņš gribēja vēl ko teikt, taču Volfs pēkšņi saķēra viņu

aiz rokas un izrāva paštaisīto smēķi. Attinis to vaļā, viņš uzmanīgi pētīja papīrīti ar violeto zīmogu. Tad paņēma Zosi pie elkoņa un aizveda otrā kravas telpas galā. Tte pretīga smirdoņa nāca no lieliem ar rupjiem koka vākiem pārklātiem spaiņiem, kuru saturu naktī izlēja okeānā.

-   Kur tu to ņēmi?

-   Atradis īsto vietu - pie podiem! - Zoss sašuta. - Kas tur sevišķs? Paņēmu no Čuvaka galda izpletņu noliktavā. Izbārstīji tikai tabaku… Tā man ir pēdējā.

-   Kad tas notika?

-    Pirms manevriem. Tieši iepriekšējā vakarā. Un kas tad ir?

-   Tu esi muļķis, Zoss. Mēs visus dokumentus, visas personiskās mantas atstājām, uzvilkām civilās drēbes, bet tu vazā sev līdzi zīmogu ar karaspēka daļas numuru. Vai apjēdz, pēc kā tas ož?

-   Va vellos! - Plikā Zoss aši pameta skatienu atpakaļ. - Paklau, Vilk, es taču to nedarīju tīšām. Vienkārši neienāca prātā… Nesaki nevienam, Vilk, labi?

-   Labi.

Volfs iebāza papīrīti kabatā. Tieši ar tādiem tika aizzīmogoti izpletņi. Pirmajā jūtu uzplūdā viņš devās meklēt Ču- vaku. Tas nezin kāpēc reti trāpījās ceļā, varbūt tīši centās nerādīties acīs. Taču nākamajā mirklī Volfs pārdomāja. Situācija bija pagalam nepiemērota stingrai «priekšā ņemšanai», tas nozīmēja, ka vis aprobežosies ar neskaidriem apvainojumiem un tikpat neskaidru taisnošanos. Labāk bija nogaidīt izdevīgu bridi…

Desmitajā kuģošanas dienā viņiem izdalīja formas tērpus. Aizvēsturiskas galife bikses, virs biksēm valkājamu un ar siksnu apjožamu formas blūzi, zābakus. Katra komplekta kabatā atradās balta auduma gabals, pāris tablešu celofānā un maza kārbiņa ar melnu krēmu, kas atgādināja zābaksmēru, taču nesmaržoja.

-   Kam tad tas? - Driņs atšiepa lūpu.

-   Apsējs jāliek uz labās rokas, lai atšķirtu savējos. Tabletes veicina redzes asumu. Ar krēmu ieziest sejas un neapsegtās ķermeņa daļas, - Derevjanko paskaidroja.

-   Bāc! Kāpēc jāziež ģīmis? Ak tā… Lai tumsā nespīdētu! - Driņs atplauka priekā par savu gudrību.

-  Vareni Driņņikov, saproti no pusvārda, - leitnants smaidīdams teica. Un piebilda: - Tur būs cilvēki, kas ir mūsu pusē, ari viņiem būs apsēji. Tā ka neblieziet virsū visiem pēc kārtas.

Saņēma un pielādēja ieročus, uzģērba vieglas kevlara vestes ar titāna ieliktni sirds vietā, piebāza kabatas ar rezerves magazīnām, kam ari vajadzēja sargāt no lodēm. Tas, kas šķita tāls un nereāls, sāka strauji tuvoties, izplatīdams nepārprotamu nāves smaku. Puišus pārņēma mandrāža.

-   Nekas, nostrādāsim skaisti - visi kļūsiet varoņi! - kareivjus uzmundrināja Derevjanko. - Ja ne gluži ordeni, tad medaļu katrā ziņā dabūsiet.

-   Es varētu iztikt ari bez medaļas, - Plikā Zoss noņurdēja. - Labāk būtu sutis kazarmā kopā ar otro rotu.

Volfam iešāvās prātā, ka, izrādās, par varoni var pataisīt ar varu: ar koku, pavēli, apstākļu sakritības dēļ. Viņam ari negribējās kļūt par varoni, un galu galā līdz kaklam apnikusī kazarma tagad šķita viskārotākā vieta pasaulē. Taču viņš nemūžam nebūtu to teicis skaļi.

Naktī viņus sasniedza jūras kājnieku desanta kuģis, kur atradās kāds desmits kareivju, kurus vadīja Specs. īpašā rota ātri un bez starpgadījumiem nokāpa no augstā kra- vaskuģa borta uz pie pašiem viļņiem dejojoša tērauda klāja, iedūcās motori, un «Mikluho Maklajs» bez pēdām un uz visiem laikiem izzuda necaurredzamajā miglā aiz pakaļgala.

-   Līdz «X» brīdim ir četrdesmit piecas minūtes, - Specs paziņoja. - Krasta patruļas ir novāktas. Prožektori tiek izslēgti pulksten divos. Ejas pāri dzeloņstieplei un mīnu laukam izveidosim ar «pūķi», mūri sašausim ar PTURS. Tas atvieglos uzdevumu, saīsinās uzbrukuma laiku un vairos izredzes uz veiksmi. Tagad apēdiet nakts tabletes, iebīdiet patronas un - vairs ne skaņas. It īpaši izkāpjot krastā. Ja kāds sāks slīkt vai uzdursies čūskai - muti ciet! Citādi pats savām rokām nošaušu. Vai skaidrs?

-   Paklau, Vilk, es neprotu peldēt, - apjucis čukstēja Lap- sēns. - Nekas jau netika teikts… Es domāju, ka mēs staigāsim pa zemi.

-   Turies man līdzās. Ja varēšu - palīdzēšu…

Taču Lapsēnam paveicās. Plakandibena desanta kuģis piegāja tik tuvu krastam, ka ar dibenu atdūrās smiltīs. Lēkdami zemē no kuģa priekšgala, kareivji nokļuva siltajā ūdenī, taču tūdaļ atspērās pret zemi un metās uz krastu. Visapkārt valdīja melna tumsa, vienīgi no augšas blāvi mirguļoja lielas zvaigznes un iztālēm nakti pāršķēla spoži prožektoru stari. Smaržoja pēc kaut kā pazīstama. Jā, pēc Melnās jūras kūrortiem - Volfs kopā ar vecākiem bija bijis Sočos, Adlerā, Lazarevskā. Tas bija noticis ļoti sen un pavisam citā dzīvē… Nokļuvušas pludmalē, melnās ēnas ar baltajiem apsējiem kā kluss moskītu bars metās uz prožektoru gaismu, vēdekļveidīgi izvietojoties kaujas pozīcijā. Volfs paklupa pret kaut ko mīkstu, saasinātā redze fiksēja bez dzīvības zemē gulošu cilvēku. Pārlēcis līķim, viņš, līdz potītēm grimdams smiltīs, traucās tālāk. Līdzās skrēja Kirja, Zoss un Zvans, nesdami ādas siksnu cilpās smagā trīsmet- rīgā spridzināmā atminētāja «pūķis» ķermeni.

-   Zoss, Pēda, Zonts ir šeit! - no mugurpuses ziņoja. - Lap- sēns un Siņijs atpaliek, nāk aiz mums…

Gaisma priekšā nodzisa. Tā bija laba zīme - tātad viss norisinās pēc plāna.

Grupa «Zet» pirmā nonāca pie uzbrukuma līnijas. Līdz žogam bija atlikuši kādi septiņdesmit metri. Mazliet tuvāk dzirksteļoja dzeloņstieple ar augstsprieguma strāvu. Tabletes bija iedarbojušās, Vilkam šķita, ka viņš saskata pat dzelkšņus. Pastiepis automātu uz priekšu, viņš nokrita uz vēdera. Kareivji sekoja viņa paraugam. Kiija atskrūvēja «pūķa» detonatoru, uztina uz rokas auklu.

-   Driņs ir te! - Kreisajā pusē nometās zemē vēl viena ēna.

Klusums. Klusums. Klusums. Nervi bija saspringti līdz

pēdējam.

Velns, kaut drīzāk viss beigtos! Smadzenes tina atmiņu lenti, meklēdamas tēlu, kas ļautu novirzīt domas. Un tāds atradās. Atmiņā atausa kaila sievietes pēda, kas šūpojās zem vienkārša skolas galda…

Aizmugurē, kur sākās ūdens, spalgi iekaucās «fagots», gandrīz vienlaikus - vēl divi.

-   Gulēt, sargāt galvu! - Vilks pavēlēja. - Kiija, laid vaļā!

Kādu metru virs kareivju mugurām nošvīkstēja reaktīvais lādiņš. Nikni iešņācies un spļaudams uguni, «pūķis» metās uz priekšu.

Klusums bija beidzies. Uz žoga ar troksni pārplīsa trīs sārti burbuļi, trīs ar sprāgstvielu pildīti čūskveida ķermeņi pārrāva dzirksteļojošo nožogojumu un ietraucās mīnu laukā. Apdullinoši sprādzieni, dzelteni uzliesmojumi, augšup parauti zemes gabali, šķembas, metāla atlūzas un dzeloņstieples atliekas…

-   Uzbrukumā! - cauri it kā ar neredzamu vati aizbāztajām ausīm atskanēja Šarova kliedziens.

-    Uzbrukumā! - nedzirdēdams pats savu balsi, ieaurojās Vilks un metās pie dzeloņstiepļu nožogojumā izrautā cauruma. Tūlīt aiz tā pusmetra garumā kūpēja «pūķa» atstātās pēdas. Vai tur bija tīrs, vai nebija palikušas mīnas? «Pūķis» nedod simtprocentīgu garantiju. Simtprocentīgas garantijas vispār nav.

Tra-ta-tah! Tra-ta-tah! - ar novēlošanos no torņiem sāka birt automātu kārtas, ložu svilpieni ar joni aizslaucīja no galvas jelkādas domas. Tagad darbojās tikai kaujas mašīnas refleksi un iemaņas.

Pacēlis automātu, Vilks raidīja kārtu tuvākā tornīša virzienā, tad uguni atklāja Zvans, bet viņš paskrēja pāris metru uz priekšu un atkal raidīja kārtu… Tas ne reizi vien tika atkārtots kaujas mācībās, taču reālajā dzīvē viss izskatījās pavisam citādi. Pretinieks nav redzams, vispār neko nevar atšķirt, tikai uguns uzliesmojumi - savējie un sveši… Juceklis, haoss, nekas nav saprotams, automāts raustās rokās, nākas ne tikai šaut, bet arī izraudzīties ceļu: ja spersi soli sāņus - saraus gabalos vai noraus kāju.

Uzbrucējiem no aizmugures torņus sāka apšaudīt ložmetēji, ložu svilpieni kļuva retāki. Vilks beidzot nokļuva pie žoga. Pie metru augstā cauruma, kas skābeni oda pēc sprāgstvielām, bija izveidojies sastrēgums - izlūki drūzmējās, trenētie augumi cits aiz cita spraucās iekšā, dažs, negaidot savu kārtu, pakāpies uz biedra pleciem, pārlēca žoga viņā pusē. No turienes šāva, turklāt uguns kļuva aizvien intensīvāka.

Nobrāzdams ādu gar aso ķieģeļu virskārtu, Vilks ar galvu pa priekšu metās caurumā un izvēlās žoga iekšpusē. Te bija gatavā elle. Sargi bija paguvuši iesaistīt papildspēkus, un desmitiem stobru blieza uzbrucējiem virsū svina lietu, spiežot klāt pie žoga. Simtiem ložu atsitās pret ķieģeļu mūri un svilpdamas rikošetā lidoja uz visām pusēm. Viņš divreiz saņēma triecienu pa krūtīm. Pa kreisi no viņa kāds iekliedzās.

- «Zet», pie manis! - Vilks pasauca, taču neviens neatsaucās. Viņš aši nolīda malā un ņēmās raidīt garas kārtas uz svešajiem automātiem. Kāds svieda granātu. Pēc tam sprādzieni sāka dārdēt cits aiz cita. Vairāki automāti deva triecienu pretinieka flangam. Vilks intuitīvi saprata, ka tā ir Speca grupa.

Pretinieka uguns maķenīt atslāba, un īpašās vienības kaujinieki beidzot atrāvās no žoga, līšus virzīdamies dziļāk koptā tropiskā dārza iekšienē. Taču patlaban tajā smaržoja nevis pēc puķēm, bet gan pēc pulvera, bailēm un nāves.

-   Kiija, Pēda, Serž! - Vilks vairākas reizes iesaucās, taču neviena no kaujas desmitnieka līdzās nebija. Nebija kam dot komandas. Atlika vienīgi šaut, mainīt pozīciju, pamazām virzoties uz priekšu, atkal šaut…

Beidzās patronas, un Vilks, balstīdamies uz viena ceļa, aiz resna dzeloņaina koka biezā septiņdesmit vienas patronas cilindra vietā ielika trīsdesmit piecu patronu radziņu. Drīz vien nācās nomainīt arī to, tad vēlreiz un vēlreiz.

Pretī raidītie šāvieni kļuva aizvien retāki, pretiniekam acīm redzami beidzās munīcija. Apsardze bija gatavojusies ātram uzbrukumam, nevis īstai kaujai.

-   Uz priekšu! Uz priekšu! - kaut kur no sāniem atskanēja Derevjanko kliedziens.

Volfs izlēca no savas slēptuves aiz koka un metās uz priekšu. Apskrējis apkārt baltai strūklakai, viņš ievēroja tumsā gandrīz nemanāmus tumšus stāvus. Pretī kā četr- staru zvaigzne izšāvās liesma. Tā bija tēmēta uz viņu.

-   Urā! - sev par brīnumu, Vilks izmisīgi iekliedzās, spiezdams sprūdu un pastiepdams šāvienus raidošo automātu uz priekšu, it kā ar kliedzienu un žestu cerēdams pasargāt sevi no ienaidnieka lodēm. No trieciena krūšu apvidū aizrāvās elpa, taču nāvējošās zvaigznes stari novirzījās, un abi stāvi apvēlās kā finiera mērķi poligonā.

-   Urā! Urā! Urā! - atskanēja gan labajā, gan kreisajā pusē. Kaujā bija iestājies lūzums. Ienaidnieka uguns bija gandrīz pavisam apsīkusi. Uzbrucēju garajām automāta kārtām sardze nolemtībā atsaucās ar atsevišķiem šāvieniem. Tad arī tie apklusa.

Neizprotamā kārtā Vilks attapās krūmos un tagad ar pūlēm lauzās cauri dzelkšņainajiem zariem. Kreisajā pusē virs sirds sāpēja ribas. Ar roku viņš sataustīja iedobi titāna plāksnītē. Priekšā atskanēja soļi, uzmanība pārslēdzās, viņš uzblieza nopakaļ bēgošajiem, metās uz priekšu un pēkšņi atradās pie mājas, kas arī bija uzbrukuma objekts.

Tā nebija parasta māja, bet sniegbalta pils, kuras krāšņumu nespēja noslēpt pat tumsa. Uz platajām kāpnēm mētājās līķi. Iekšpusē dega gaisma, no tumšajām pagraba velvēm un pirmā stāva logiem šāva automāti un ložmetēji. Viņš patvērās aiz lielas puķu vāzes.

-   Vilk, kur tu esi? - netālu atskanēja Serža balss.

-   Šeit! - Vilks priecīgi atsaucas. - Kas ir kopā ar tevi?

-   Pēda, Siņijs un Kirja.

-    Sviediet pagrabā granātas, šaujiet logos, tad mēs ar tevi ejam iekšā, bet puiši piesedz un seko mums.

-   Sapratu.

Viena granāta atsitās pret sienu un atlēca atpakaļ, uzsprāgdama bīstami tuvu - šķembas plēsonīgi nosvilpa virs galvas. Otra un trešā trāpīja mērķī - no tumšās velves izšāvās dzeltena liesma. Pēc tam pieci stobri izšāva kārtas logos virs galvenās ieejas augstajām marmora arkām.

-Aiziet, Serž! - pieliecies Vilks metās uz kāpnēm. Seržs traucās viņam pakaļ. Līdzās pretīgi spindza lodes, aiz muguras dārdēja piesedzošie automāti. Lēkdami pāri līķiem, viņi uzšāvās pa kāpnēm un atradās «klusajā» zonā. Te no logiem raidītās lodes nevarēja viņus sasniegt.

-   Granātas! - Vilks nokomandēja un meta savējo pa vidu milzīgajām ar tēraudu apsistajām divviru durvīm.

Aiz muguras kāds kaut ko kliedza pavēlošā balsī, taču vārdi nesasniedza apziņu. Kad iekšpusē atskanēja sprādziens, viņi ieskrēja dūmu pilnajā vestibilā. Pašā vidū bez kādas jēgas stāvēja lepns ādas dīvāns. Vilks katram gadījumam nolaida kārtu pa tā atzveltni, atskanēja kliedziens, un beigts ķermenis izvēlās no improvizētā aizsega.

Vilks tūdaļ pat iztukšoja magazīnu uz garā gaiteņa kreiso pusi, savukārt Seržs aizsvieda granātu uz labo. Glābdamies no šķembām, viņi milzu lēcieniem pa marmora pakāpieniem uzskrēja otrajā stāvā.

Vilks tik tikko bija paguvis ielikt jaunu magazīnu, kad pretī izskrēja divi sargi ar automātiem kaklā. Līdz šim viņš bija šāvis tikai uz tumšiem siluetiem, ēnām, neskaidra apveida tēliem bez cilvēciskām iezīmēm, kas atgādināja poligona finiera mērķus. Tagad abstraktais bezsejas pretinieks bija materializējies dzīvos cilvēkos. Tikai viņiem nebija balto apsēju. Arī sejas melnas nedarīja krāsa, bet gan dabiska sviedriem klāta afrikāņu āda. Baiļu grimase izšķobīja biezās lūpas, acis bija plaši ieplestas, draudot vai izlēkt no dobuļiem.

Automāti sinhroni izspļāva uguni… Visa Vilka būtne saspringa, gatavojoties tūlītējai nāvei, taču svina strūklas aizšāvās augstu pāri galvai, izsizdamas ķieģeļu drumslas no brīnumainiem ornamentiem klātās sienas. Afrikāņi nogāzās augšpēdus, mundieri uz krūtīm krāsojās sarkani. Kurš bija viņus apsteidzis?

Vilks apgriezās. Nē, Seržs pārlādēja ieroci, vairs neviena līdzās nebija, tikai no lejas izmisīgi skanēja krievu lamuvārdi. To bija izdarījis viņš pats. Pareizāk - viena viņa organisma daļa. Kamēr smadzenes apsvēra, prātoja, salīdzināja, rādāmais pirksts darīja savu darbu. Nevainojami izstrādātie refleksi izglāba viņam dzīvību.

-Aiziet, Serž, uzmani kreiso pusi!

-   Būs darīts!

Seržs pārbīdīja aizslēgu. Viņi aizskrēja pa plato gaiteni, gar kura malu uz augstiem postamentiem stāvēja antīkās statujas. Pie sienām karājās skaisti, ar rokām darināti paklāji, pie logiem - smagas portjeras, aiz kurām varēja slēpties ienaidnieks, tāpēc katrai tika pārvilkta svina švīka, audums savilkās itin kā zem milzīgas šujmašīnas adatas, šķindēdami plīsa stikli…

Pavērās koka durvis, un pa tām izskrēja baltais cilvēks vieglā uzvalkā ar kaklasaiti. Viņam nebija ieroča.

-   Stop! I am an officer of army USA! Order to stop! - atspiedies ar muguru pret durvīm un pastiepis uz priekšu rokas, viņš iesaucās.

Vilks apjuka, turpretī Seržs acumirklī nospieda sprūdu.

Tra-ta-ta! - baltais krekls pārklājās sarkaniem traipiem, no sarežģītiem kokgriezumiem rotātajām durvīm pašķīda

* Apstājieties! Es esmu ASV armijas virsnieks! Pavēlu apstāties! (Angļu vai.) skaidas un koka putekļi. Pagrūdis pie malas pakritušā ķermeni, Seržs metās istabā.

Tajā atradās vēl divi baltie cilvēki civilos uzvalkos. Viens noņēmās ar rāciju, otrs saspringti raudzījās tumsā aiz loga. Blāvi mirgoja neliels zilgans ekrāns ar kaut kādām zīmēm.

-   This is property of Government USA! On International laws it untouchable! - Otrais pagriezās. Nolaistajā rokā viņš turēja lielu melnu pistoli.

'Tra-ta-ta-ta-ta-ta!

Lodes neatzīst starptautiskos likumus. Tās izcaurumoja baltos ķermeņus ar tādu pašu vieglumu kā melnos, sašķaidīja rāciju un mirgojošo ekrānu.

-Atpakaļ! Atpakaļ, āmurgalvas! - Vilku un Seržu apturēja nikns Speca uzkliedziens. - Jums bija teikts nelīst iekšā! Kurp nesaties? Griezieties apkārt! Apskatiet halles otru pusi un tinieties laukā!

Specs ar savu grupu paskrēja garām un nogriezās aiz stūra. Tur tūdaļ atskanēja izmisīga apšaude, cita aiz citas sprāga granātas. ,

-   Šie laikā pieskrēja! Citādi mēs būtu ielīduši īstā gaļasmašīnā! Skat, tomēr ķēris! - Seržs aptaustīja asiņojošo roku.

-   Kāpēc tu šāvi uz baltajiem? - Vilks ievaicājās. - Tie taču bija amerikāņi. Par viņiem nebija pavēles…

-   Pavēle bija par visiem, izņemot tos, kuriem ir apsēji. Viņiem apsēju nebija. Tev arī ir trāpīts… Pārsiesim?

-Apskatīsim halli, citādi uzbliezīs no muguras.

Viņi aizskrēja uz otru mājas galu. Te intrejers bija vienkāršāks - ne smagu portjeru, ne paklāju, ne skulptūru. Arī durvis bez kokgriezumiem - vienkārši nopulētas. Taču Vilkam arī šis iekārtojums šķita neparasti grezns. Cīņas azarts bija apsīcis, un viņš jutās neērti, ar smagajiem zābakiem mīdīdams dārgo parketu.

* Šis ir ASV valdības īpašums. Saskaņā ar starptautiskajiem likumiem tas ir neaizskarams! (Angļu vai.)

Hallē neviena nebija. Ap apaļu marmora galdiņu stāvēja dziļi, mīksti klubkrēsli, uz galdiņa stāvēja atvērta cigāru kaste un bronzas pelnutrauks.

-   Va vellos, tikai ķinītī tādi redzēti! - Vilks paņēma vienu un pacēla pie sejas, ieelpodams stiprās tabakas aromātu.

-   Zemē, Vilk! - nelabā balsī ieaurojās Seržs, un tūdaļ atskanēja viņa automāts.

Vilks strauji pietupās un, pagriezies uz pirkstgaliem, it kā dejotu hopaku, atlēca sāņus. Bronzas pelnutrauks šķindēdams nolidoja uz grīdas, vēl dažas lodes, atsizdamās pret marmora galdiņu, ar rikošetu ietriecās sienā. Tās tika raidītas no prāva mauzera, kuru turēja rokā līdz jostasvietai kails afrikānis sarkanās kuplās biksēs un ar tādu pašu turbānu. Pareizāk sakot, vairs neturēja - mauzers karājās gaisā, bet tā saimnieks izplestām rokām bija pieplacis sienai.

Bum! - dobjš TT šāviens pārtrauca stopkadru. Mauzers, atsities pret parketu, aizslīdēja sānis un atdūrās grīdlīstē, bet cilvēks ar turbānu galvā lēnām noslīga zemē, atstādams uz sienas sārtas švīkas. Aiz platās bikšu jostas aizbāzts rēgojās duncis ar sarkaniem un zaļiem akmeņiem rotātā makstī. Gluži kā ķinītī.

-   Par vēlu, Vilk, tu iešāvi jau beigtam, - Seržs teica uztraukumā aizelsies. - Neatslābini uzmanību, citādi viens divi būsi pie tēviem!

Vilks izbrīnā lūkojās uz kūpošo pistoli savā rokā. Pa kuru laiku viņš bija paguvis to izvilkt?

Hallei bija trīs durvis. Aiz vienām atskanēja šāviens. Vilks metās turp. Spēcīgas miesas būves afrikānis baltās drānās gulēja uz kušetes, atmetis skūto galvu ar cauršau- tiem deniņiem. Zem ļengani nokārtās rokas gulēja maza it kā rotaļu pistolīte ar kaula rotājumiem uz roktura. Drīzāk mehāniski nekā apzināti Vilks ieslidināja to zābakā.

Abās pārējās istabās neviena nebija. Seržs lietišķi ņēmās pārlūkot skapjus un galdu atvilktnes.

-   Ko tu meklē?

-   Ko var atrast…

Vilks izgāja hallē. Pie marmora galdiņa stāvēja Čuvaks un stūķēja kabatās cigārus. Labāku laiku un vietu nevarēja vēlēties.

-   Gribi uzsmēķēt? Varbūt pats uztīsi smēķi? - Vilks nesaprotami pajautāja. - Panāc šurp!

Ar PPŠ stobru viņš iegrūda seržantu istabā pie Serža. Tas steigšus iebāza kaut ko azotē.

-   Viņš gribēja mūs aizsūtīt uz viņpasauli! - Vilks teica un ar laidi iesita Čuvakam pa saules pinumu. Iestenējies tas atsēdās uz grīdas. Vilks parakņājās kabatās.

-   Vai pazīsti? - Viņš piebāza pie izšķobītā kāmja purniņa papīrīti ar karaspēka daļas zīmogu.

-   Kas tas ir? - Seržs pienāca tuvāk.

-   Gribēja mums abiem izpletņus samudžināt. Bet Zoss otru zīmogu pievāca smēķiem, tātad klāt tikt varēja tikai vienam. Izvēlējās tavējo, lai aizdomas kristu uz Šmeļu. Tā bija, maita?

Vilks iezvēla Čuvakam pa vaigu.

-   Izbeidz, traks esi, vai? — tas sabijies iepīkstējās.

-   Pagaidi, es viņu papurināšu kā nākas…

Seržs uzvilka pistoles gaili un ar stobru iebakststīja Čuvakam pierē.

-    Skaitu līdz divi, gnīda! Vai nu tu pateiksi patiesību, vai arī tev beigas! Tā bija?

-   Bija… - nobālušās lūpas sakustējās.

-   Tad lai velns tevi parauj!

Ar akmens cietu seju Seržs pastiepa uz priekšu kreiso roku ar izplestiem pirkstiem, lai aizsargātos no šļakatām.

-   Stop, ko tu dari! - Vilks iekliedzās, saprazdams, ka neko nespēs aizkavēt.

Serža rādītājpirksts vairākkārt spieda sprūdu, taču šāviena nebija.

-   Stop! - Vilks iesita pa roku, pistole aizlidoja sāņus.

Čuvaks četrrāpus metās uz durvīm. Seržs paķēra automātu un izšāva kārtu viņam nopakaļ, taču Čuvaks paguva izsprukt pa durvīm.

-   Kurš šāva? - gaiteni iesaucās majors Šarovs. - Veicīgi

visi laukā! Darbs ir padarīts!

* * *

Operācija bija ilgusi trīsdesmit piecas minūtes. īpašā rota bija zaudējusi trīs kaujiniekus, pieci bija guvuši smagus ievainojumus, vieglas brūces bija gandrīz visiem.

-   Tas bija skaisti, - atkārtoja Derevjanko, satraukti staigādams starp kaujiniekiem, kuri lūkoja savest sevi kārtībā. Viņam nebija ne skrambiņas. - Kaut ko tādu mēs pat negaidījām.

-   Ko tad jūs gaidījāt? - Vilks iejautājās. Viņu bija trāpījušas trīs lodes. Divas bija saplacinājušas rezerves magazīnu krūšu kabatā, viena ieskrambājusi roku, ar rikošetu at- lēkdama no titāna plāksnītes, kas aizsargāja sirdi. Ribas zem tās jūtami smeldza. Arī Sidoruks ar trāpījumu galvā nepavisam neizskatījās skaisti.

-   Šādās operācijās zaudējumi var sasniegt divas trešdaļas no visa sastāva… Tas ir vienkārši brīnums. Un labs ekipējums. Rau, tevi tas paglāba.

Vilks nestrīdējās pretī, lai gan bija pilnīgi pārliecināts, ka viņu paglāba nevis aukstais tērauds, bet tieši brīnums, amulets - vates piciņa krūšu kabatā.

-   Nu tā: dzināt uz kautuvi, bet mēs izdzīvojām! - Seržs noteica. Viņš jau bija pārsējis roku un neizpratnē virpināja rokā savu TT.

-   Es jūs nedzinu, bet gāju kopā ar jums, - Derevjanko iebilda. - Ko tu ar to spēlējies? Liec nost!

-   Netieku gudrs… Visu laiku šāva normāli, bet, kad pieliku vienam mūdzim pie pieres, - neklausīja…

-   Tam ir kustīgs stobrs. Ja atvirzās atpakaļ - gailis no- bloķējas, - paskaidroja nez no kurienes uzradies Specs. Viņš bija labā noskaņojumā. - Tāpēc ar šito tieši virsū ne- bliež. - Viņš piemiedza aci. - Bet jūs esat baigie naži. Es to pat nebiju gaidījis. Tikai - mēli aiz zobiem!

Rotu ievietoja slēgtās kravas mašīnās. Pēc stundu ilga brauciena pa nelīdzenu ceļu viņi sasniedza lidlauku. Gandrīz tādu pašu, kāds bija viņu brigādes rīcībā: betona skrejceļš, kas turpinājās tuksnesī. Necaurredzamajā nakts tumsā reibinoši smaržoja tropu augi, bija karsts, taču Vilku kratīja drudzis, pār ķermeni laiku pa laikam pārskrēja drebuļi.

-   Tas ir atslābums, - Seržs konstatēja. - Stress bija turējis nervus saspringtus, tagad tas ir pārgājis un saspringums atlaižas. Tā vienmēr notiek.

-   Kā tu to zini?

-   Ja jau saku, tad zinu… še, iedzer!

Vilks sajuta rokā plakanu blašķi, tādu armijā nebija.

-   No kurienes?

-   No turienes. Ja gribi, varu iedot pakošļāt opiju. Būsi mierīgs kā zilonis.

Papurinājis galvu, Vilks pieplaka blašķei. Tajā bija stiprs šķidrums ar neierastu garšu. Viņš iedzēra vairākus lielus malkus. Seržs kaut-ko iebāza sev mutē.

Atskanēja dūkoņa, debesīs parādījās liela zvaigzne, kas ātri tuvojās. Pēc dažām minūtēm uz skrejceļa piezemējās lidmašīna. Parasta Tu-154 ar uzrakstu Aeroflot uz sudrabainās fizelāžas.

-   Tas tik ir ko vērts! - puiši atdzīvojās. - Vai stjuartes arī būs?

Stjuaršu lidmašīnā nebija. Taču arī bez tām, iekārtojušies ērtajos krēslos gluži civilos un komfortablos apstākļos, kaujinieki sajutās kā septītajās debesīs. Un, kad lidaparāts uzņēma augstumu un iluminatoros ielūkojās austošās saules stari, plašo salonu piepildīja skaļas gaviles. Gavilēm nepievienojās vienīgi trīs melni plastikāta maisi bagāžas nodalījumā un pieci steigā apsaitēti promedola notrulinātu sāpju kamoli, kas gulēja telpā starp pirmo un otro salonu.

Vilks grozīja rokās gandrīz tukšo grezni izrotāto sudraba blašķi. Ķermenī izplatījās svētlaimīgs siltums un miers. Viņš bija izkļuvis no elles dzīvs!

-   Saki godīgi - vai tu izdrāzi Sofiju? - viņš pēkšņi, pats sev par pārsteigumu, vaicāja.

-   Protams. Tu domā, ka viens pats esi tik gudrs? - Seržs ari atslābinājies bija atslīdzis sēdeklī un kaut ko viļāja mutē, kā sūkādams konfekti. Viņa acis bija puspievērtas.

Nejuzdams garšu un stiprumu, Vilks izdzēra blašķes saturu.

-   Izmantoji gadījumu? Semjonovs mani pasauca, un tu priecīgs…

-   Tas notika ilgi pirms tam, vecīt. Atceries, tu izkāpi pa logu…

-   Nu, izkāpu. Un kas par to?

-   Tas pats. Es stāvu lejā, gaidu tevi, bet viņa iznāk viena pati… Es devos pavadīt, paņēmu zem rokas, tā paaugstāk, gandrīz zem pašas paduses. Viņa pat iekliedzās, piespiedās, visa drebēdama… Redzams, tu viņu biji krietni uzbudinājis…

-   Un kas notika talak?!

-   Tas pats. Gājām tieši garām bērnu laukumiņam. Zini, tur ir tāda maza mājiņa? Mājiņa uz vistas kājiņas… Ievedu viņu tur, pieliecu… Kliedza gan viņa tā, ka es nodomāju - sacels kājās visu garnizonu. Nācās aizspiest muti. Sievišķis uz goda, kaislīgs. Derētu mums divatā paņemt viņu priekšā. Viņa deva mājienu…

Ribas sāpēja aizvien stiprāk, sāpes izplatījās un pārņēma visas krūtis. Vilks saprata, ka tā sāp sirds. Viņa apziņa sašķēlās. Viena tās daļa gribēja tvert pistoli un iešaut Seržam galvā. Otra tam nepiekrita: viņi bija glābuši viens otru no nāves un kļuvuši bezmaz vai kā brāļi, tas izpērk jebkuru vainu - dzīvība ir viena, bet sievišķu - daudz. Puses cīnījās savā starpā, rokas ieķērās sēdeklī, taču pistole palika makstī.

-Še, noknieb! - Seržs pacēla viņam pie sejas melnu lodīti ar šķērmu spēcīgu smaku. - Ne tik daudz! Tu neesi radis, atstiepsi vēl kājas. Noknieb trešo daļu…

Mute tīkami notirpa kā no Holodok tabletes. Tad tirpums pārgāja uz smeldzošo, greizsirdības pārņemto sirdi, tā ari notirpa, sāpes pārgāja, rūgtums atdalījās kā nogulsnes, kļuva līksmi un mierīgi. Gribējās dziedāt.

-   …virs zemes nu lidinās padomj' specnazsl - viņš ieaurojās. Salonu pāršalca smiekli.

Aeroflot vēl tādu reisu nebija pieredzējis. Ar baltajām pagalvju salvetītēm krasi kontrastēja melnās smejošās fi- zionomijas. Zem kājām un celiņā mētājās smagie PPŠ, brīvajos krēslos bija sakrauti mantu maisi, bruņuvestes, tukšas un pilnas magazīnas. Sīciņās rotaļu tualetes līdz augšai pietaisītas, it kā te cauri būtu gājis govju bars.

-   Dziediet līdzi, velni tādi! Negribat? Ek jūs… Labi nostrādājām, vai ne, Serž? Interesanti, kur mēs bijām?

Taču Seržs jau gulēja ciešā miegā. Melnā krāsa nebija pavisam notīrījusies no sejas, un viņš atgādināja piedzērušos mulatu. No pavērtās mutes tecēja tieva siekalu straumīte.

No lidmašīnas translācijas radioaparātiem atskanēja tuvais:

-   Uzmanību, runā Maskava. Maskavas laiks - seši. Pārraidām rīta ziņas…

Atskanēja aplausi. Puiši nekad nebija varējuši iedomāties, ka tā priecāsies par parastu radioraidījumu. Neuztverot jēgu, viņi klausījās pazīstamajā diktora balsi. Ierastās frāzes labāk par visu ļāva aptvert, ka viņi bija mājās.

-   Tihodonskas novada Znamenskas rajona Iļjiča kolhoza piena fermas darbinieki sasnieguši rekordlielus izslaukumus un ieņēmuši pirmo vietu sociālistiskajā sacensībā Krievijas dienvidos…

-   Āfrikas kontinents turpina atbīvoties no koloniālisma jūga. Šonakt Borshanas Republikā sacēlušās tautas masas ar armijas atbalstu gāzušas ASV imperiālistiskās marionetes diktatora Karaja Putē antidemokrātisko režīmu. Revolucionāro procesu vadīja progresīvais sabiedriskais darbinieks Mulai Džuba. Par daudzajiem noziegumiem pret tautu revolucionārais tribunāls piespriedis asiņainajam diktatoram Putē nāvessodu…

-   Rūpnīcas «Sirpis un āmurs» virpotājs Vasilijs Ivanovs pirms termiņa izpildījis gada plānu…

-   Apsveicu dzimšanas dienā, kaujinieki - Ejā stāvēja Specs ar armijas blašķi vienā un glāzi otrā rokā. - Iedzert gribi? E-e-e, jūs jau esat paguvuši…

-   Man šodien nav…

-    Šodien ir visiem. Visai rotai. Un pusei manas grupas ari. Vienkārši laimējies. Neticami laimējies. Un jūs arī turējāties braši. Tikai… Iegaumējiet - jūs strādājāt pirmajā stāvā, augšā nekāpāt un neko tur neredzējāt! Ja teiksiet ko citu, jums neliks mieru. Un nav zināms, ar ko tas viss beigsies.

-   Kur mēs vispār bijām? Kurā valstī?

Specs iesmējās.

-   Tev ausis aizkritušas, vai? Nupat taču stāstīja.

-   Vai tie bijām mēs? Un kas ir tas… Džuba?

-   Cilvēkēdājs. Taču noderīgs cilvēkēdājs. Liels Padomju Savienības draugs. Vai tu saprati par otro stāvu?

-   Sapratu…

Drīz vien atslābušais Vilks cieši iemiga. Viņš neredzēja sapņus un pamodās, kad lidmašīna jau pagriezās virs Rohi Safedas pakalniem, tēmēdama uz dzimtā lidlauka pacelšanās un nosēšanās joslu. Miegs nebija nesis atvieglojumu. Narkotiku iedarbība bija beigusies, viņš juta nāvīgu nogurumu un vienaldzību pret itin visu pasaulē. Nē, ne gluži pret visu. Sofija kā vientuļa zvaigznīte mirdzēja viņu pārņēmušās depresijas melnajā tumsā. Viņa būtu varējusi dziedēt stresu izkropļoto garu, taču arī šīs ilgotās zāles stipri sarūgtināja.

Grūdiens liecināja, ka ir izlaistas šasijas. Arī tādu nosēšanos Aeroflot nebija pieredzējis. Lidmašīna vēl nebija beigusi slīdēt pa zemi, kad lūkas atvērās un no viņpasaules atgriezušies īpašās rotas kaujinieki pilnā kaujas ekipējumā izbira betonētājā laukumā.

-   Izlūki! Izlūki! Urā! Urā! Urā!

Skrejceļa viņā galā visa brigāde ar atritinātu karogu bija nostājusies varoņu svinīgai sagaidīšanai. Ar sarkanu audumu apvilktajā tribīnē stāvošie komandieri ar šausmām lūkojās, kā atsperīgas figūriņas aizvēsturiskos armijas formas tērpos ar maskēšanās krāsu notrieptām sejām kūņojās līdzās milzīgā lainera riteņiem, kā tās pielēca kājās un priecīgā eiforijā lēkāja, vicinot uz augšu paceltās dūres. Daudzi rokās turēja automātu.

-   Izlūki! Izlūki! Izlūki uzveic visus!

Tra-ta-ta! Tra-ta-ta! Tra-ta-ta!

-   Nekavējoties to izbeidziet! - nobālušais Raskatovs pavēlēja apmulsumā pamirušajam Čučkanovam. Brigādes komandierim šķita, ka tūlīt pulveri paostījušie un asins garšu sajutušie kaujinieki metīsies jaunā uzbrukumā. Neapbruņotā brigāde nespētu viņus apturēt, pat ja to gribētu. Taču ģenerālim nebija pārliecības, ka tai būs tāda vēlēšanās.

-   Ieviesiet kārtību, atbruņojiet rotu, iniciatorus arestējiet! - Čučkanovs konkretizēja komandu, pagriezies pret «politvietnieku» un īpašās nodaļas priekšnieku.

Seledcovs un Semjonovs bez sevišķa entuziasma nokāpa no tribīnes un, tēlodami centību pavēles izpildē, smagā riksī devās pie sadumpojušamies varoņiem.

-   Izbeidziet, puiši, ko jūs darāt? Brigādes komandieris pavēlēja nolikt ieročus… - «politvietnieks» lūdzošā tonī vērsās pie tuvāk esošā strēlnieka.

-   Jā, dēliņi, metiet mieru, - tādā pašā intonācijā viņu atbalstīja Semjonovs.

-   Ejiet dirst, aizmugures žurkas! - atbildēja «puiši» un

«dēliņi». - Izlūki! Izlūki! Urā! Urā! Urā! ?

No sevišķā uzdevuma bija atgriezušies pavisam citi cilvēki nekā tie, kuri tajā bija devušies pirms pāris nedēļām.

Taču drīz vien šāvieni apklusa - beidzās patronas.

[1] [21] *

-    Kas par blēņājfi, vienkārši dienesta komandējums, - Sofija runāja ārkārtīgi izbrīnītā tonī. - Viņš tikās ar NATO ekspertiem, un viņam visu laiku bija vajadzīgs tulks. Ai… ai… ai…

Sarafana paceltā apakšmala atsedza kājas līdz pat biksītēm, un Vilks kāri iekodās baltajās, mīkstajās ciskās.

-   Pagaidi… Ļauj, lai es izģērbjos…

Izlūka taka - tā ir vesela pilsēta: dēļu un akmens žogi, visdažādākie šķēršļi, ķieģeļu sienas ar izciļņiem un bez tiem, pussagrautas ēkas, nocietinātas vietas šaušanai, augstas pārejas, pazemes tuneļi, tranšejas un satiksmes ejas… Šķēršļu un nožogojumu sablīvējums aizņem vairāk nekā hektāru. Naktī šī ir mirusi pilsēta: māju skeleti ar baisi mel- nējošiem logu caurumiem, automobiļu un dīzeļlokomotīves līķi, augstsprieguma līniju apraustītie taustekļi…

Viņi iekārtojās dzelzceļa uzbēruma malā uz apgāztas sētas, ko Vilks pārklāja ar speciāli līdzi paķerto apmetni.

-   Kas tev bija ar Serjoginu? Tikai godīgi!

Patlaban tas viņu interesēja vismazāk, taču pajautāt vajadzēja, jo Seržs tupēja piecu metru atālumā aiz apgāztas drezīnas un uzmanīgi klausījās.

-   Nu kas man ar viņu varēja būt? Protams, nekas…

Sofija nometa sandales un aši novilka biksītes. Vilks iebrauca biezajā apmatojumā zem plakanā vēdera. Viņu kratīja nepacietības drebuļi, un krūtīs dega sirdi apsvilinoša slimīgas ziņkāres uguns.

-   Melo. Viņš stāstīja, kā drāzis tevi. Mūsu pašā pirmajā vakarā…

Balss uzbudinājumā aizlūza. Roka slīdēja zemāk, kur apmatojums tika rūpīgi noskūts.

-   Vai mazums kāds var stāstīt… Varbūt viņš gribēja… Visi jau to grib…

Viņa ievaidējās.

-   Labi, tūlīt pārbaudīsim, cik tu esi godīga…

-   Nu izbeidz, izbeidz… Ko man darīt? Kurā vietā…

-   Pagriezies…

Sofija kā ierasts nostājās četrrāpus, Vilks iekārtojās aizmugurē, acumirklī trāpīdams miklumā un vēlmē tvīkstošajā slepenajā ejā. Elsošana pieņēmās spēkā. Gandrīz vienlaikus no drezīnas atdalījās ēna, ātri tuvojās un ieņēma analogu stāju, tikai pretējā pusē. Nekādu šķēršļu arī Ser- žam nebija, un viņi sāka cītīgi strādāt, itin kā saskanīgi zāģējot ar šķērszāģi vai rokot viens otram pretī eju, kam jāsavienojas.

Sofija izmisīgi locījās un nonāca līdz kliedzienam, taču uz āru izlauzās vienīgi nesaprotamas skaņas. Tā aizbāznis noklusina notvertās «mēles» kliedzienus vai klusinātājs pārvērš automāta kārtas dārdus apslāpētos paukšķos. Seržs nobīdīja sarafana lencītes un, atstūmis nost sarkano audumu, ņēmās ņurcīt aiz sava smaguma nokarājušās jutīgās krūtis. Tagad viss Sofijas tērps sastāvēja no vieglas auduma svītriņas jostasvietā. Krāšņais baltais augums visādi izlocījās dienvidu nakts tumsā kā prasmīgai dejotājai, kura izpilda temperamentīgu, bezkaunīgu deju.

Viņi beidza darbu vienlaikus un noguruši atkrita zemē.

-   Es taču teicu - sievišķis uz goda! - Seržs teica aizsmēķēdams.

Vilks klusēja. Sofija nekustīgi gulēja uz apmetņa gluži kā beigta. Beidzot .viņa atguvās un sāka izmisīgi spļaudīties.

-   Zēni, vai ūdens nav?

-    Ir šņabis. - Seržs pastiepa plakanu sudraba blašķi. Sofija izskaloja muti un atdeva blašķi. Seržs ieņēma prāvu malku.

-    Kas man bija uznācis, pati nesaprotu! - viņa norūpējusies brīnījās, sakārtodama apģērbu. - It kā dzērusi nebūtu, bet kaut ko tādu dabūju gatavu…

-   Nekas, viss ir lieliski! - Seržs mierināja un ar kāju piegrūda pāriniekam.

-   Lieliski… - Vilks mehāniski atkārtoja.

-   Tad ir labi, - Sofija tūdaļ nomierinājās, nedrošība balsī izzuda. - Viss. Ļaujiet man iet, citādi Nikolajs Pavlovičs dusmosies. Es teicu, ka mācīšu Veruņju cept pīrāgus…

-   Garšīgi pīrāgi sanāca. Dzersi? - Seržs jau vairākkārt bija cēlis blašķi pie lūpām.

-   Ja nu tikai malciņu…

Sofija iedzēra pāris malku un pasniedza blašķi Vilkam. Viņš vienā paņēmienā izdzēra atlikumu. Uzkodas vietā pa riņķi laida Serjogina cigareti. Pēc tam Seržs un Vilks izveda Sofiju no mirušās pilsētas un noraudzījās viņai pakaļ, līdz ašais, smuidrais stāvs bija izgaisis tumsā.

Seržs izstaipījās.

-   Es teicu, ka viņa neiebildīs… Tagad mēs ar tevi esam piena brāļi! - Viņš aprāvās. - Ko tu tā blenz?

-Kā?

-   It kā gribētu dot man pa purnu!

-   Tiešām? Nē jel…

Diezin vai Vilks pats bija skaidrībā par viņu pārņēmušajām jūtām. Taču brāļa mīlestību pret Seržu viņš noteikti nejuta.

Pēc mēneša īpašajai rotai tika pasniegti valdības apbalvojumi. Trīsdesmit septiņiem cilvēkiem, ieskaitot bojāgājušos, tika piešķirts Sarkanās Zvaigznes ordenis, pārējiem pasniedza medaļas «Par varonību» un «Par nopelniem kaujā». Majors Šarovs pirms laika kļuva par apakšpulkvedi un Sarkanā Karoga ordeņa kavalieri. Visiem par brīnumu Sarkanā Karoga ordeni saņēma Čučkanovs, bet vēl lielāks brīnums bija, kad brigādes komandierim Raskatovam pie krūtīm piesprauda Varoņa Zelta Zvaigzni. Bez ordeņiem par kaujas operāciju Seržs par nāvējošo lēcienu saņēma medaļu «Par varonību», bet Vilks - otru ordeni.

-   Viss, varoni, tagad vairs uzvārdu atpakaļ nesamainī- si, - teica apakšpulkvedis Seledcovs. - Ja dekrētos par apbalvojumiem esi fiksēts kā Volkovs, tad tas ir uz visu mūžu.

Trīs dienas īpašā rota nebeidza pļēgurot un staigāt brīv- solī. Ceturtajā visus atskurbināja ierindas priekšā paziņotais kara tribunāla lēmums: par ārpusreglamenta attiecībām seržantam Šmeļ ovam piespriesti pieci gadi brīvības atņemšanas, sodu izciešot stingrā režīma kolonijā.

Pēc tam Čučkanovs aizbrauca mācīties akadēmijā un aizveda sievu sev līdzi. Vilkam apkārtējā pasaule acumirklī kļuva bāla un bezkrāsaina. Kad līdz «dembelim» bija atlicis pusgads, viņš uzrakstīja iesniegumu par stāšanos PSRS VDK Augstākajā skolā.

Dažādu līmeņu «kadrinieki», lasot objektīvo ziņojumu, kas pats pirmais bija iešūts personiskajā lietā vācietim ar mainīto uzvārdu, bažīgi rauca pieri un ierastā kārtā gatavojās viņu pasūtīt tālāk. Taču divi ordeņi, valdības sevišķi svarīga uzdevuma izpilde un, galvenais, ziņojums par kontaktu ar Gribačovu, lika viņiem apjukumā kasīt pakausi un nest dosjē priekšniecībai. Priekšniecība vērsās pēc paskaidrojumiem pie augstākas vadības, tā pieprasīja materiālus izskatīšanai, un viss sākās no gala. Tā Volfa-Volkova personīgā lieta nokļuva līdz Valsts drošības dienesta augstākajam līmenim, un beigu beigās pats priekšsēdētājs deva izšķirīgo rezolūciju: «Ieskaitīt kadru sastāvā, izmantojot vienīgi valsts iekšienē.»

Trešā daļa

PA PRETIZLŪKOŠANAS CEĻU

1. nodaļa

Savējiem noslēpumu nav

Revolūcijas laukuma stacijā bija daudz cilvēku, taču cits citam sekojošie vilcieni un neskaitāmās eskalatoru lentes tika galā ar nerimtīgajām pasažieru straumēm, neļaujot parastai dzīvai satiksmei pāriet iztraucēta skudrupūžņa nevadāmajā jūklī.

-    Tikšanos ar aģentiem šeit var norunāt tikai rītos un vakaros, dienā tas ir apgrūtinoši, bet sastrēgumstundās - gluži neiespējami.

Praktiskās nodarbības metropolitēna sistēmu operatīvi tehniskajās iespējās vadīja majors Siņickis. Kopā ar viņu bija trīs studenti. No operatīvās psiholoģijas kursa Vilks zināja, ka tas ir optimālais cilvēku skaits grupā, lai tā nepievērstu apkārtējo uzmanību. Gan pasniedzējs, gan studenti bija tērpušies metropolitēna darbinieku formas tērpos. Tā bija vēl viena viltība - uniforma atņem cilvēkam individuālās īpatnības, daudzos gadījumos kalpo par savdabīgu caurlaidi, tajā pašā laikā ļaujot saglabāt anonimitāti.

-   Un tagad ieslēdziet rācijas!

Dīvaini. Trīsdesmit metru zem zemes radiosakaru nav un nevar būt. Taču pavēles neapspriež. Vilks kabatā noklikšķina tumbleru, un tūdaļ pat telefoniekārtā ausī atskan pazīstamais ētera troksnis. Fedirko un Krilkovs izbrīnīti saskatās. Viņi ir Vilka vienaudži, taču viņš jūtas daudz vecāks un vairāk pieredzējis. Šī viņa izjūta pārņem arī pārējos mācību līdzgaitniekus.

-    Retranslators ar izeju uz virszemes antenu? - Vilks izsaka minējumu.

-   Aptuveni tā.

Siņickis pamāj uz masīvu apaļu apsūbējušas bronzas lustru.

-   Uztveršanas adapteri ir tur. Visdrošākie sakari desmit metru rādiusā. Iesim tālāk.

Veikli manevrēdami starp steidzīgajiem pasažieriem, «metropolitēna darbinieki» virzās pa peronu uz pirmā vagona pusi.

Vilkam patīk praktiskās nodarbības. Viņi jau ir apguvu-, ši centrālo kanalizācijas kolektoru, pilsētas ūdensapgādes sistēmas, ventilācijas šahtas, telefona sakaru akas. Ir bijuši uz Kaļiņina prospekta debesskrāpju jumtiem, izložņājuši Arbata bēniņus. Uz zemes, virs zemes un pazemē - visur norisinās sava dzīve, kas kuru katru mirkli var ieinteresēt VDK. Tagad ir pienākusi metro kārta.

Civilizētā gaismas un marmora pasaule apraujas pie tuneļa rīkles. Tajā kilometriem tālu valda pirmatnējā tumsa ar retiem gaismas signālu aparātiem un tehniskā palīgap- gaismojuma lampiņām. Kreisajā pusē gandrīz pie pašas ieejas tunelī ir koka durvis bez jelkādiem uzrakstiem.

-    Skatieties uzmanīgi, - majors ar abām rokām satver masīvo rokturi. - Mazliet paceļam uz augšu un atstumjam…

Viņam krietni jāpapūlas, lai durvis atbīdītos sānis. Nav nekāds brīnums - tās ir no biezas tērauda plāksnes, koka panelis pielikts tikai maskēšanās nolūkā.

Studenti pa kārtai ielūkojas iekšā. Tukša, kādus desmit kvadrātmetrus liela istaba. Līdzena grīda, porainās sienas un griesti metāliski spīd.

-   Ja konstatēta jebkāda spridzināmā iekārta, tā jāienes šeit un jāieslēdz. Tad sprādziens nenodarīs nekādu ļaunumu.

Siņickis aizver durvis.

-   Kas tā stūri par lūku? - Fedirko jautā. Vilks ir izbrīnījies - viņš nekādu lūku nav ievērojis.

-   Tas jums pagaidām nav jāzina, - majors nosaka un pa šauro ar sētiņu nožogoto tiltiņu ved mācekļus tunelī. Pēc desmit metriem rupjā ķieģeļu mūrī ir vēl vienas dzelzs durvis, uz kurām uzzīmēts galvaskauss un kauli.

-Arī tas jums pagaidām nav jāzina. - Siņickis ar saliektu pirkstu pabungo pa biedējošo zīmējumu. - Taču paturēt prātā derētu. Tāpēc, ka noteiktu uzdevumu veikšanai jums nāksies visu to likt lietā. Tad jums tiks dotas papildu instrukcijas. Vai ir kādi jautājumi?

-   Vai visas stacijas ir speciāli aprīkotas? - painteresējas Fedirko, sprigans puisis ar pētošu acu skatienu. Viņš Vilkam patīk labāk nekā Krilkovs. Tas nekad neko nejautā, un viņa sejā allaž ir sastingusi pastulba saspringuma un baiļu izteiksme. Kā gan viņš ticis cauri konkursa atlasei? Droši vien anketa ļoti laba…

-   Vecās stacijas - jā, - majors pamāj. - Lavrentijs Pavlovičs piešķīra tam ārkārtīgi lielu nozīmi, un tā pēc inerces tas gāja līdz sešdesmit pirmajam gadam. Vēlāk sāka taupīt naudu. Taču, ja ir vajadzība, aprīko arī jaunās. Vai ir vēl kādi jautājumi? Nav? Tad klausieties uzdevumu: izšķirie- ties, dodieties katrs pa brīvi izvēlētu maršrutu. Pēc pusstundas izejiet virszemē, ieslēdziet ēteru un paziņojiet savas koordinātas. Uzdevums - noiet maksimālu ceļa posmu. Uz priekšu, uzņemu laiku!

-         [1] [22] *

Garš, tumšs tunelis ar retām blāvu lampiņu ugunīm, spēcīga baiļu sajūta, viegla gaisa plūsma, ko skaidri uztver nosvīdusi seja… Sirds strauji sitas, acis no piepūles asaro - tumsa priekšā sabiezē un materializējas melnā figūrā ar draudoši izplestām rokām. PPŠ ar ierastu kustību uzraujas pie pleca, sprūds viegli padodas, taču šāviens nav dzirdams,

ugunīgās ziedlapiņas neuzzibsnī apgrieztā stobra galā, lodes truli neietriecas mērķī. Baisā figūra nepielūdzami tuvojas. Vilks kāpjas atpakaļ, pēkšņi atceras, ka sprūds nav vis jāvelk atpakaļ, bet gan jāspiež pa kreisi, dara to, automāts kļūst dzirdams, un tajā mirklī melnā seja iegūst sāpju izkropļotus Serža vaibstus.

-   Beidz bļaut! - Krilkovs bažīgi krata viņu aiz pleciem. Reiz līdzīgā situācijā viņš dabūja pa ģīmi, tāpēc tagad cenšas turēties atstatu.

-   Cik pulkstenis? - Vilks aizsmakušā balsī jautā.

-  Pēc desmit minūtēm jāceļas. Labi vismaz, ka šoreiz ne- pamodināji nakts vidū. Tev derētu aiziet pie ārsta, ko?

Krilkovs ir sapīcis, kaut ari cenšas to neizrādīt. Fedirko gultā staipās. Viņš ir labsirdīgāk noskaņots.

-   Nekur nevajag iet. Norakstīs «okšķeros» un vairāk neko. Tas ir no nerviem, gan tāpat pāries. Toties tu, Kostik, varēji biežāk mazgāt zeķes, tās man vairāk krīt uz nerviem.

Fedirko atsperīgi pielec no gultas un dodas uz sanitāro bloku. Viņš vienmēr pagūst piecelties pirmais. Lai velti netērētu laiku, Vilks un Krilkovs sāk klāt gultas. Lai gan Saša Ļubavins ir diennakts dežūrā, visviens ir pašauri. No trešā kursa viņi dzīvos pa divi. Protams, ja līdz tam izvilks. Nesekmība, lojalitātes trūkums, veselības pasliktināšanās - tie visi ir iemesli, lai atskaitītu. Leitnanta uzpleču un pretizlūkošanas operatīvā pilvarotā darbinieka amata vietā - praporščika dienesta pakāpe un «okšķera» vieta ārējās novērošanas dienestā.

-    Kā tu domā nokārtot operatīvo darbību? - Krilkovs norūpējies vaicā. Lamovs ar pirmo reizi nevienu nelaiž cauri. Man jau divus «cāļus» iebāza par semināriem.

-   Paņemšu referātu vai uzrakstīšu zinātnisko darbu. Tad viņš kļūst pielaidīgāks. - Vilks cītīgi uzbužināja spilvenu.

Vajadzēja uzmanīties - vates pildījuma viducī glabājās trofejas brauniņš. Pārliecinājies, ka to nevar sataustīt, Vilks braši uztupināja smailstūraino piramīdu uz nostieptā virs- palaga.

-   Tev vareni padodas. Armijā iemācījies? Kādā karaspēka daļā tu dienēji?

-   Gaisa spēkos. Es tev jau piecas reizes to esmu teicis. Kāpēc tā interesējies?

Krilkovs sarosījās.

-   Izbeidz, Vilk, es nemaz neinteresējos. Automātiski uzprasīju, un viss. Nedomā neko sliktu…

-   Es neko nedomāju. Tikai tu to jautā jau sesto reizi.

-   Bez kāda nodoma, goda vārds. Tā sanāca. Nesaki nevienam, citādi sāks pētīt… Labi?

-   Labi, - Vilks nosmīkņāja.

Pirmās bija praktiskās nodarbības. Datorklasē zibinājās neskaitāmi displeji.

-   Vai zināt, kas tie ir? Visgudrākās divdesmitā gadsimta ierīces. Iepirkti no buržujiem par zeltu, - ar lepnumu stāstīja apakšpulkvedis Ostrogovs. - Varu derēt, ka neviens no jums tādus nav redzējis.

-   Es esmu, - Vilkam paspruka.

-   Interesanti zināt, kur? - pasniedzējs zobgalīgi apvaicājās. - Pat IeM tādu nav. Tikai mums un Ministru padomei.

Vilks tādu datoru bija redzējis Borshanas pilī. Seržs ar automāta kārtu to bija sašķaidījis lupatu lēveros.

-   Droši vien būšu ar kaut ko sajaucis…

-   Ar televizoru, - ieķiķinājās kāds zobgalis.

-   Labi, jokus pie malas, - Ostrogovs apsēdās pie klaviatūras. - Šodien strādāsim pie adrešu dienesta un operatīvo ziņu izmantošanas. Viss ir ļoti vienkārši. Ievadām programmas kodu un jūs interesējošo uzvārdu, nospiežam «ievadīt» un gaidām, kad izgaismosies rezultāts. Skaidrs? Tad ieņemiet vietas un strādājiet patstāvīgi.

Līdzās katram datoram bija nolikta lapiņa ar uzdevumu: četrdesmit minūšu laikā bija jāiegūst ziņas par desmit cilvēkiem ar nepilniem sākotnējiem datiem. Taču Vilks novirzījās no uzdevuma un ievadīja Seijogina uzvārdu. Viņš sen bija grasījies uzmeklēt biedru, un tagad izdevība pati iekrita rokās - šajā pašā mirklī varēja noskaidrot viņa adresi.

«Pāvels Sergejevičs Serjogins, dzimis 1930.gadā, līdz apcietināšanai dzīvojis Garibaldi ielā 10 dzīvoklis 18,» dators gandrīz acumirklī sniedza ziņas. «Izlaupīšana lielos apmēros un kukuļņemšana Maskavas pārtikas produktu tirdzniecības sistēmā. Maskavas VDK pārvaldes operatīvās ziņas, lietu izmeklējusi KPFSR prokuratūra, KPFSR Augstākā tiesa piespriedusi nāvessodu nošaujot.»

Ko tas nozīmē? Ā, rekur tas āķis… Adrešu programmas vietā viņš bija iedarbinājis operatīvo ziņu programmu, un dators bija sniedzis informāciju par uzvārda brāli. Uzvārda brāli? Serža vārds ir Nikolajs Pavlovičs, un diez vai tā ir vienkārša sagadīšanās… Vai tiešām viņš ir negausīga izlau- pītāja dēls?

Vilks pārslēdzās uz adrešu dienestu un atkārtoja pieprasījumu.

«Nikolajs Pavlovičs Serjogins, Garibaldi iela 10 dzīvoklis 18,» - parādījās ekrānā. Tiešām dēls. Uzvārda brāļi nedzīvo vienā dzīvoklī.

Viņš atkal pieskārās taustiņiem.

«Sofija Vasiļjevna Čučkanova». Ekrāns palika tukšs.

«Nikolajs Pavlovičs Čučkanovs». Centrā parādījās taisn- stūrītis ar uzrakstu «Ievadiet paroli».

Apakšpulkvedis staigāja gar kursantu mugurām, viņa soļi tuvojās. Vilks steigšus aizvēra lodziņu, tad atvēra no jauna. Bīstamais uzraksts bija pazudis. Pietiek eksperimentēt, laiks atgriezties pie uzdotā - viņš pavilka tuvāk lapiņu ar mācību uzvārdiem…

Vilks laikā paguva tikt galā ar visiem uzvārdiem un saņēma atzīmi «teicami». Taču pēc nodarbībām speciāla kontroles programma izgaismoja uz viņa monitora trīs nesankcionētus pieprasījumus, to skaitā vienu, kas bija pieskaitāms pirmās kategorijas noslēpumu glabātājiem. Un Ostrogovs, kā pienākas, uzrakstīja ziņojumu iekšējās drošības nodaļas priekšniekam.

* * *

-    Referātu? Nu ko, pamēģiniet. - Pulkveža Lamova uzblīdusi seja uz mirkli pieņēma gluži cilvēcīgu izteiksmi, viņš ieinteresēts paberzēja smailā deguna galiņu. - Varu ieteikt perspektīvu tematu: «Vervēšanas taktika». Nesen mēs ar kolēģi publicējām pamatīgu mācību grāmatu, tā jums palīdzēs. Ja izdosies labs referāts - to varēs izvērst par zinātnisku pētījumu, bet pēcāk - pat par diplomdarbu…

Pedagogs bija ticis uz sava jājamzirdziņa. Vilks godbijīgi raudzījās aukstajās blāvi zilajās acīs, tēloja uzmanību un cītīgi māja ar galvu. Referāts ļautu saņemt automātisku ieskaiti semestra beigās, konkursa darbs garantēja piecnieku eksāmenā. Bija vērts papūlēties!

Gaitenī Vilku apturēja Ļubavins.

-   Es iepazinos ar prīmā skuķi, viņai ir divas draudzenes, sarunājām randiņu sestdien. Tu nāksi?

Ceturtajam istabas biedram bija apaļa seja, jautrs smaids un aukstas acis. Pēc daudziem gadiem tās izbalēs un kļūs tādas pašas kā Lamovam.

-   Tu vēl jautā!

-   Ko ņemsim par trešo?

-   Ņemsim Fediru.

-   Es arī tā iedomājos. Vai nauda ir?

-   Sagrabināsim, ja reiz tāds gadījums.

Pēc pusdienām Vilks apsēdās speciālajā bibliotēkā un apkrāvās grāmatām ar biedējošiem spiedogiem «pilnīgi slepeni». Pamazām šie uzraksti kļuva par neatņemamu dzīves sastāvdaļu, viņš pierada pie tiem, pie cauršūtām sanumurētām burtnīcām, kuras stingri bija noliegts iznest ārpus speciālās istabas robežām. Taču visa apsargātā informācija neizbēgami uzkrājās galvā, kuru nav iespējams cauršūt vai aizzīmogot un kuru nevar nopogāt nost, atstājot dienesta telpas. Tāpēc skolā darbojas pastiprinātas modrības un savstarpējas kontroles režīms, tāpēc pastāvīgi tiek analizēts katrs ikviena kursanta izteikts vārds, katra darbība un jebkura rīcība. Jo pretēju speciālo dienestu darbības jēga galu galā ir mēģinājums savervēt pretinieku, un uzvar tas, kurš to dara pēc iespējas efektīvāk.

Literatūrā, kuru Vilks studēja, sīki bija izklāstīti VDK darbinieku panākumi vervēšanā. Tas tika darīts ar lietpratēja roku - attapīgi un saistoši. Viņam patika izmanīgās kombinācijas, kuras lika lietā operatīvie darbinieki, prasmīgi aizskardami cilvēka dvēseles slēptākās stīgas, liekot cilvēkiem darīt to, kas vajadzīgs pretizlūkošanai. Pilnīgi pretēji savai gribai.

«…Piekļūšana nacionālistiskās kustības līderim bija apgrūtināta tālab, ka viņa tuvs paziņa, kurš bija pretizlūkošanas iestāžu uzticības persona, atteicās sniegt ziņas par sava drauga darbību. Tad persona, kura bija atbildīga par šīs lietas novešanu līdz galam, organizēja operatīvu kombināciju, kuras rezultātā uzticības personas nepilngadīgais dēls atnesa mājās paštaisītu pistoli, ko vēlāk it kā nejauši uzgāja milicijas darbinieki. Tā kā dēlam draudēja kriminālā atbildība, uzticības persona mainīja savu nostāju un aktīvi iesaistījās nacionālistu līdera atmaskošanā, kas deva iespēju sodīt pēdējo ar brīvības atņemšanu uz ilgiem gadiem…»

Vilks jutās kā ar vārošu ūdeni applaucēts. Visus pārējos piemērus viņš bija uztvēris kā interesantu ilustrāciju, grāmatas abstrakciju, ne vairāk… Turpretī tagad no zemapziņas dzīlēm uzpeldēja bezcerības un baiļu sajūta, dzīves lappuses pašķīrās atpakaļ, un atkal mazais muļķa pelēns rūgti raudāja komunālajā, pēc urīna dvakojošajā tualetē, jo bija iekūlies nejēdzīgā ķezā. Kā izrādījās - labi pārdomātās un prasmīgi sagatavotās lamatās, kas turklāt bija izliktas pavisam citam…

Vilks pagrozīja rokās mācību grāmatu. Autori - S. La- movs, A. Petrunovs. Kā viņi varēja raustīt diedziņus, kuri veda uz tālo Tihodonsku? Varbūt apkopoja citu pieredzi?

Divas dienas kursants Volkovs, demonstrēdams priekšzīmīgas centības brīnumu, sēdēja bibliotēkā līdz tās slēgšanai, bet trešajā - nodeva pabeigtu darbu Lamovam.

Pulkvedim referāts nepatika.

-   Kāpēc «netikumīgi»?- Viņš savilka plānās lūpas. - Kas tās vispār par baznīckungu kategorijām? Lai panāktu drošību valsts mērogā, jebkuri paņēmieni ir pieļaujami, ja vien dod rezultātu.

-   Vai piespēlēt trīspadsmit gadu vecam puišelim pistoli ir pieļaujami? Vai tas iekļaujas komunisma cēlāju morāles kodeksā?

Tolaik Vilks jau bija iemācījies izmantot ne tikai visu veidu šaujamieročus, bet arī vareno partijas demagoģijas ieroci. Taču Lomovs nevērīgi atgaiņājās.

-   Blēņas. Kodekss ir rakstīts citiem cilvēkiem un citām situācijām. Mērķis attaisno līdzekļus! Minētā operācija ļāva likvidēt bīstamu nacionālistisku organizāciju. Bez tam - kur tu ņēmi par tiem trīspadsmit gadiem? Tur ir rakstīts «nepilngadīgs». Tas var nozīmēt gan piecpadsmit, gan sešpadsmit, gan septiņpadsmit…

Izbalējušajās acīs atgriezās caururbjošais neticības ledus, kas raksturīgs cilvēkam, kurš visu savu mūžu meklējis un atmaskojis ienaidniekus.

Vilks pēc iespējas vienaldzīgāk paraustīja plecus.

-   Es vienkārši pateicu, kas iešāvās prātā. Cik tad viņam patiesībā bija gadu? Tas taču ir no svara.

-   Nezinu. Petrunovs aprakstījis gadījumu no savas prakses. Aleksandrs Ivanovičs divus gadus bija mūsu pasniedzējs, taču tagad strādā centrālajā aparātā, un diez vai būtu vietā vērsties pie viņa ar šādiem jautājumiem. Vēl jo vairāk tāpēc, ka detaļas lietas būtību negroza.

Aleksandrs Ivanovičs! Cilvēks ar brīnišķīgo smaidu!

-   Viņš ir strādājis Tihodonskā? - Vilkam izlauzās jautājums.

-   Kā tu to zini? - pulkvedis saausījās.

-   Es arī esmu no Tihodonskas. Mums bija lemts tikties.

-   Un viņš tev visos sīkumos stāstīja par savu darbu? - Ledainais skatiens urbās kursantam cauri.

-   Nē. Protams, nē…

-   Tu vari iet. Diez vai šis «darbs» izpelnīsies pozitīvu novērtējumu!

Kad Vilks bija aizgājis, Lomovs, mirkli šaubījies, uzgrieza Petrunova numuru. Kādreizējais kolēģis tagad ieņēma solīdu amatu pretizlūkošanas galvenajā pārvaldē, traucēt viņu bez iemesla būtu neērti, taču tagad bija radies labs iegansts atgādināt par sevi.

Par spīti bažām, Aleksandrs Ivanovičs pret līdzautora zvanu attiecās ļoti labvēlīgi, it kā viņi vēl joprojām strādātu vienā katedrā.

-   Vai tev kaut ko izsaka uzvārds «Volkovs»? - pēc parastās ievada patērgāšanas Lomovs ķērās pie lietas.

-   It kā neko, - Petrunovs atbildēja. - Kas viņš ir?

-   Mūsu kursants. Viņš ir no Tihodonskas un nez no kurienes zina par to nacionālistu lietu. Arī tevi pazīst. Un to tavu toreizējo vervēšanu nosauca par netikumīgu un nepieļaujamu.

-   Ak tā… — pēc pauzes pavisam citā tonī novilka Aleksandrs Ivanovičs. Kārtīgs puisis, viņš man palīdzēja. Un es viņa priekšā jūtos vainīgs. Tā ka atbalsti viņu, kā vien vari.

Par referātu Vilks, sev par brīnumu, dabūja četrinieku.

[1] [23] *

Viesnīcas «Metropole» bārā parastu publiku nelaida. Tur varēja iekļūt vienīgi ārzemnieki, valūtas spekulanti un prostitūtas. Otrie un trešie visi bez izņēmuma bija VDK aģenti. Ārzemnieku uzvedību un aģentu godprātīgumu kontrolēja pretizlūkošanas štata darbinieki. Lai virsnieku- kuratoru pastāvīgā klātbūtne nepiesaistītu lieku uzmanību, šajā darbā tika iesaistīti arī Augstākās skolas kursanti.

Vilka maiņa sākās sešos vakarā. Piecos trīsdesmit viņš pārpildītā eskalatorā jau brauca augšup uz metro izeju. Viņam nebija ne apliecības, ne tehnisko līdzekļu, nedz arī ieroča. Parasts puisis zilā kreklā ar atpogātu apkaklīti, melnās biksēs un pavalkātos mokasīnos, kas ārēji ne ar ko ne-

atšķīrās apkārtējo cilvēku vidū. Piederība varenajai Sistēmai, specifiskās zināšanas, sevišķie uzdevumi, kas viņam bija jāpilda, - tas viss apkārtējiem palika apslēpts. Maskēšanās tērpa vienkāršība un drošums izraisīja kursantā tīri vai kucēna prieku.

Divus pakāpienus augstāk stāvēja slaida auguma meitene ar vaļējiem, pār muguru krītošiem matiem. Vilka acis automātiski pievērsās viņas garajām, slaidajām kājām. Balto laiviņu austie papēži izcēla spēcīgi muskuļotos ikrus.

«Sportiste,» viņš nodomāja. «Skrējēja vai riteņbraucēja… Nē, pārāk trausla, drīzāk vingrotāja…»

-Ai, ai!

Eskalatora lente strauji slīdēja pretim to iesūcošajai atverei, meitene aizkavējās, papēdis iesprūda starp plēsonīgajiem, līdz spīdumam noberztajiem «ķemmes» zobiņiem un nebija izkustināms. Meitene zaudēja līdzsvaru, izmisīgi airēdamās ar rokām un neveiksmīgi pūlēdamās atbrīvoties. Vēl mirklis, nokrakšķēs kauls, un centneriem pazemes izvemto ļaužu masas neviļus samīdīs bezpalīdzīgo ķermeni…

Vilks pieliecās, ar vienu roku satvēra iesprūdušo kurpi, ar otru - šauro potīti, parāva, paguva izlēkt uz nekustīgā pamata, taču iztaisnoties nevarēja - inerces spēks nogāza trenēto augumu uz vestibila marmora grīdas tieši zem kustīgās lentes nomestajām kājām. Viņš acumirklī saspringa, taisīja izrāvienu, notriekdams uz muguras uzkāpušo vīrieti, aizvēlās uz priekšu, atsperīgi pielēca kājās… Nokritušais vīrietis aizšķērsoja eju, pār viņu klupa un krita zemē aizvien jauni eskalatora izmestie pasažieri…

-   Ko jūs darāt, nospiedīsiet!

-   Nespiediet, sāp!

-   Laidiet mani, laidiet!

Sieviete formas tērpā apjukumā šaudījās pa stikla būri, tverdama pēc šai gadījumā pilnīgi liekā telefona. Vilka apziņa sašķēlās - emocionālā dziņa lika steigties palīgā nelaimē nokļuvušajiem cilvēkiem, taču vēsais aprēķins teica priekšā, ka ar to situāciju nevat ietekmēt. Kapteiņa Siņicka mācību stundas nebija bijušas veltas - pavēries apkārt, viņš ieraudzīja avārijas slēdzi, pārlēca pār nožogojumu un strauji pagrieza kloķi. Eskalators apstājās. Tad viņš pārlēca atpakaļ pie vaidošās un kliedzošās cilvēku gūzmas.

Izvilcis un atsviedis sāņus pusmūža vīrieti, ķērās pie tuklas sievietes, tā bezspēcīgi atšļuka, baltā blūze notirk- šķēja, pogas aizripoja uz visām pusēm… Vēl divas sievietes bija saķērušās kopā kā Siāmas dvīņi… Kaudze pašķīda - jauns puisis ar norautu piedurkni pats pielēca kājās un izvilka nobijušos, taču nesavainotu puišeli, padzīvojis tēvainis, aizgūtnēm klepodams, aizrāpoja sānis un atbalstījās pret margām, cilvēki cēlās augšā, slīdēja un ripoja nost no tiem, kuri gulēja pašā apakšā. Pēc minūtes uz grīdas izbirušu pogu, sasistu briļļu un nozaudētu apavu vidū bija palicis nekustīgi guļam kalsns vīrietis apnēsātā apģērbā. Viņam bija ticis vispamatīgāk, un Vilks nodomāja, ka nāksies saukt ātro palīdzību, taču vīrietis pēkšņi sakustējās, pieslējās sēdus un glāžainu skatu pavērās visapkārt.

-   Tu pie visa esi vainīgs! - Viņš nosodoši pavērsa pret Vilku aprepējušu pirkstu. - Nokriti - tad guli mierīgs, visi apies tev apkārt… Bet tu nogāzi mani un ari visus pārējos! Tu domā, ja esmu iedzēris, tad neko nesaprotu?

-   Viņš arī man roku izmežģīja!

-   Un man saplēsa blūzi!

-   Jaunais cilvēk, ko jūs stāvat ceļā? Man jāatrod maciņš. - Norūpējusies sieviete pagrūda Vilku pie malas.

-   Ei jūs tur, nestāviet ceļā! - kliedza no pārpildītā eskalatora.

Atbīdījis pie malas saņurcītos un neapmierinātos cilvēkus, Vilks devās uz izeju un gandrīz tūlīt ieraudzīja pie kolonnas atslējušos meiteni bezpalīdzīgi stāvam uz vienas kājas. Viņa skatījās viņā un smaidīja.

-   Es pavisam biju piemirsis par jūsu kurpīti, - Vilks apjucis teica. Vispār šajā juceklī viņš bija piemirsis arī pašu meiteni. - Tagad to vairs nevarēs atrast, tur ir tāda burzma…

-    Rekur tā ir! - Meitene pasmaidīja vēl platāk. Viņai bija lielas acis, izteikti vaigu kauli, īss, taisns deguntiņš un līdzeni zobi. Vilkam viņa atgādināja kādu itāliešu kinoaktrisi.

-   Jums aiz jostas!

Tiešām gan! Kad viņš bija paguvis to tur aizbāzt?

-   Piedodiet…

Meitene uzāva kurpi. Viņai bija plata pēda un īsi, tādi kā deformēti pirksti.

-   Nebijis jūsu, es būtu salauzusi kāju. Un mani noteikti būtu samīdījuši… Bet jūs tik veikli izlocījāties! Jūs esat sportists?

-   Vispār, jā, - Vilks atbildēja vilcinādamies.

Viņi izgāja uz ielas. Te jautri spīdēja saule, pūta tīkams, spirdzinošs vējiņš, nesteidzīgi soļoja gājēji, kuriem nedraudēja nekādas briesmas. Vilks pamazām atguvās.

-   Kā jūs sauc?

-   Laura.

-   Mani - Vladimirs. Vai zināt ko, Laura? Iesim pasēdēsim «Metropolē». Saldējums, kafija, mūzika… Esat ar mieru?

-   Jā, tikai… Mūs nelaidīs iekšā.

-   Nu kāpēc gan…

Šveicars tēvocis Koļa profesionāli uzmeta īsu vērtējošu skatienu - tā individuālais zenītkomplekss «Bulta» sūta lidmašīnai jautājumu «savējais-svešs», un atbilde uz to nosaka startam gatavās raķetes tālāko rīcību. Vilks tikko manāmi pamirkšķināja bijušajam iecirkņa pilnvarotajam, kurš izglītības trūkuma dēļ bija uzkalpojies tikai līdz vecākajam leitnantam un četrdesmit gadu vecumā miliča formas tērpu bija nomainījis pret zaļu livreju ar zeltītām pogām. Augstprātīgo izteiksmi uzburbušajā sejā nomainīja laipns smaids.

Durvis viesmīlīgi atvērās. Šīs durvis baroja tēvoci Koļu daudz dāsnāk nekā miliča septiņdesmit rubļu alga un nožēlojamā pensija. No prostitūtām un valūtas spekulantiem viņš ņēma pa desmitniekam, turpretī solīdi darījumu cilvēki, kuriem patika pasēdēt lepnā, pa pusei slēgtā restorānā, maksāja kvartu. Taču neatkarīgi no saņemtā kukuļa šveicars sīki jo sīki pastāstīja atbildīgajam virsniekam par visiem apmeklētājiem.

-   Laipni lūgtum, jaunie cilvēki!

-   Re nu, un tu baidījies, - Vilks aizbildnieciski sacīja. Viņam patika tādas pārvērtības, kad augstprātīgās sejās, purnos un mūļos pēkšņi parādījās cieņa, patika līdzdalība svarīgā konspirētā darbībā, patika zināt visu par visiem. Profesionālā valodā to dēvēja par noslieci uz operatīvo darbu.

Viņi nokāpa omulīgā bāra pustumsā. Bārmenis Griša - divdesmit divus gadus vecs pasīvais homoseksuālis un spekulantu līdzzinātājs - laipni uzsmaidīja pirmajiem apmeklētājiem, goddevīgi pieņēma pasūtījumu un acumirklī atnesa melhiora trauciņus ar daudzkrāsainām saldējuma bumbiņām un sīciņas tasītes ar biezu, putām klātu kafiju. Importa cigaretes, viskiju un džinu pārdeva tikai par valūtu, saldējumu, augļus, kafiju un šokolādi varēja iegādāties par pašmāju naudu. Uz visu dežūras laiku Vilkam tika piešķirti trīs rubļi, bija arī vēl savs trīnītis - principā normāla summa, taču ne tuvu tik liela, lai pacienātu skaistu meiteni.

Laurai bija deviņpadsmit gadu, viņa mācījās baletskolā. Meitene delikāti ēda saldējumu un, dzerdama kafiju, ikreiz nosusināja lūpas salvetē. Attīstīta, asprātīga un sabiedriska - Vilkam viņa iepatikās aizvien vairāk un vairāk.

Vilks uzdevās par MVU studentu, nākamo juristu. Kā parasti, pārņemdams sarunas iniciatīvu, viņš izmantoja iztaujāšanas taktiku un neuzbāzīgi noskaidroja, ka Laura kopā ar māti dzīvo Dienvidrietumu rajonā. Māte strādā slimnīcā par medicīnas māsu, ar vīru izšķīrusies pirms pieciem gadiem, viņš dzīvo Maskavā un meitai faktiski nepalīdz.

Kad saldējums bija apēsts un kafija izdzerta, Vilks piegāja pie Grišas un, pazeminot balsi, konfidenciāli pajautāja:

-   Ja nepietiks naudas - vai aizdosi līdz rītam?

-    Kāda runa! - Griša draudzīgi pasmaidīja. Tas bija teikts no sirds, jo viņš zināja, ka strādā lepnā vietā un vispār atrodas uz brīvām kājām tikai tik ilgi, kamēr to vēlas visvarenais Kantoris, kuru šajā brīdī pārstāv šis spēcīgais puisis atpogātajā zilajā kreklā. - Starp citu, Vladimir Gri- goijevič, mēs saņēmām «bavārieti», jūs kādreiz jautājāt… Varu pārdot par rubļiem pēc kursa. Piecdesmit centu pudele - četrdesmit trīs kapeikas.

-   Pēc kursa? - Vilks apmulsa.

Oficiālais kurss eksistē tikai laikrakstā. Pie spekulanta dolārs maksā četrus piecus rubļus. Bārmeņa piedāvājums pauda visaugstākās pakāpes labvēlību - kā pret brāli. Taču Vilks nav viņam brālis, un pieņemt līdzīgu piedāvājumu nozīmē spert soli pa ceļu, kas ved uz nodevību. Sīku, neievērojamu, šķietami nevainīgu solīti. Taču, kad tas ir sperts, taciņa ir iemīta. j

-   Nē, paldies…

Viņš saminstinājās pie bāra. Pagaršot «bavārieti» ļoti gribējās. Un padižoties jaunās paziņas acīs - arī.

-   Darīsim tā - es samaksāšu reālo cenu. - Vilks nolika bārmenim priekšā divus rubļus.

Tas, paraustījis plecus, ar ierastu kustību atvēra mazu trīssimt gramu pudelīti ar gotisku rakstu uz zaļās ovālās etiķetes. No vaļējā pudeles kakliņa pacēlās biezas putas. Garīgi pacilāts, Vilks atgriezās pie sava galdiņa, lepni pamirkšķināja Laurai un salēja glāzēs alu. Augstu pacēlās neparasti blīvās baltās putu cepures.

-   Paskat, kāds! - viņš sajūsmā noelsās. Konspiratīvās viltības atvirzījās otrajā plānā, pretizlūkošanas praktikants pazuda, viņa vietu ieņēma Volodja Volfs, kuram Bavārijas alus simbolizēja panākumus dzīvē. Nu jau pieaugušais puišelis sveikā bija izkļuvis no dzīves likstām, viņš sēdēja parastiem ļaudīm nepieejamā bārā kopā ar skaistu meiteni un grozīja rokās glāzi ar ilgoto «bavārieti». Droši vien tie arī bija tie panākumi…

-    «Žigulītim» šķidras putiņas paceļas labi ja pirksta platumā kā ziepes bļodā, bet šīs ir kā… kā sniegs! Vai redzi?

- Man labāk garšo porteris, - ikdienišķā tonī teica Laura. - Lai gan es vispār izvairos dzert alu - tajā ir daudz kaloriju, un es nedrīkstu pieņemties.

Vilks nezināja, kur parasta padomju meitene var nogaršot kaut kādu nepazīstamu porteri, tikai saprata, ka viņa vienkārši nespēj novērtēt mirkļa svarīgumu. Ja te pretī sēdētu tēvs! Taču viņu starpā kā ēna neizbēgami nostātos tēvocis Johans, ar kuru Heinrihs bieži tika strīdējies par panākumiem dzīvē…

Pacilātība acumirklī izgaisa. Viņš iedzēra no glāzes vienu malku, otru, trešo… Nekā pārdabiska, nekādas burvības, parasts labs alus. Diez vai tas var kalpot par dzīves panākumu kritēriju!

Bārs pamazām pildījās. Vienādos džinsa sarafānos ieradās Dzēse un Rīma, pasūtīja pudeli minerālūdens un sastinga garlaikotās pozās uz augstajām grozīgajām taburetēm pie bāra letes. Viņas ņēma pa simt dolāriem no klienta, tiesa, Vilks bija dzirdējis, ka prostitūtas pusi atdodot speciālam VDK fondam - izlūkošanai ir nepieciešama valūta. Starp citu, arī puse no pāris stundu laikā nopelnītās summas līdzinās divu Augstākās skolas kursantu mēneša uz- turnaudai.

Tad lejā nokāpa divi ārzemnieki, kā parasti samaksāja par džinu dolārus, Griša tikpat parastā kārtā noskaitīja atlikumu. PSRS pilsoņi par šādu darījumu varēja dabūt astoņus gadus ar mantas konfiskāciju, uz ārzemju tūristiem tas neattiecās. Ieradās Žora Dūzis, mazliet vēlāk sirmais, impozantais Grāfs - abi tirgojās ar valūtu, balansēdami uz robežas starp lepnu bohēmas dzīvi un nožēlojamu eksistenci Mordovijas stingrā režīma kolonijā. Ja viņi uzvedīsies pareizi un itin visā klausīs atbildīgo virsnieku, tad noturēsies šajā pusē bīstamajai robežai.

Uzradās firmīgi tērptās Ira Varde un Taņa Princese, uz- trausās uz taburetēm un, pa paradumam iegrozījušās, pavērsa pret ārzemniekiem cieši kopā nesakļautos ceļus kā galvenos ieročus. Dzēse un Rīma īgni saviebās, bet ārzemnieki aizrautīgi tērgāja savā starpā, necenzdamies saskatīt, ko atsedz īsie svārciņi.

Bet te notiek kas interesants: kalsns amerikānis ir atvedis divus nepazīstamus krievu puišus, nosēdinājis pie galdiņa stūri, uzsaucis viņiem viskiju un tērzē kā ar labākajiem draugiem, smaida pa visu ģīmi, un šie, maitas, smaida pretī… Rīma nekavējoties pārvietojās pie blakus galdiņa un, saspicējusi ausis, ņēmās valdzināt amerikāni. Tas izskatījās ļoti ticami.

-   Kāpēc tevi šeit ielaida? - Laura pēkšņi ievaicājās. - Te taču nav neviena parasta cilvēka.

-   Parasta? Kādi tad - zelta, vai? - Vilks lūkoja atjokot. Zaļo acu stingrais skatiens darīja viņu uzmanīgu. Šķita, ka meitene redz viņam cauri.

-   Nav neviena cilvēka no ielas. Tāpat jau visai Maskavai ir zināms, ka šī ir ārzemnieku viesnīca.

-   No tevis neko nevar noslēpt. Es esmu komjaunatnes operatīvajā vienībā, un mēs šeit daudz reižu esam rīkojuši reidus valūtas tirgotāju un spekulantu tvarstīšanai.

-Aktā…

Lauras skatiens atmaiga.

Bārā ienāca vēl divi. Spriežot pēc brīvās, pat vaļīgās izturēšanās Vilks nodomāja, ka tie ir ārzemnieki, taču viņi skaļi uzsauca Grišam «Sveiks!», aplaida visriņķī saimnieka skatienu un apsēdās pie blakus galdiņa. Izskats viņiem bija līdzīgs, kā no inkubatora: kādus deviņpadsmit divdesmit gadus veci, koptām fizionomijām, augstprātīgu skatienu, bū- dīgu, nedaudz ļumīgu augumu. «Vārītie» džinsi ar «rāvējiem», tādi paši krekli, vienam kājās neredzētas krosenes ar biezu zoli, otram - vieglas sporta kurpes. Padomju Savienībā neko no tā visa nevarēja nopirkt pat «Berjozkā». Tātad ievestas mantas… Varbūt kolēģi? Nebūs vis - komitejas cilvēki tā neuzvedas. Droši vien kādam dēliņi.

-   Griša, aizmidzis esi, vai? Stiep šurp visīti un melnos! - izrīkoja puisis ar dzimumzīmīti uz apaļīgā zoda un uzmeta Vilkam nelaipnu skatienu. Vilks vienaldzīgi novērsās.

Dzīve bārā ritēja ierastās sliedēs. Mūzika spēlēja aizvien skaļāk, amerikānis uzaicināja Rīmu pie sava galdiņa, džinu sūcošie vācieši vai dāņi beidzot pievērsa uzmanību Taņai un Irai… Parasti ap šo laiku te ielūkojās viesnīcas kurators majors Mihailovs, iedzēra tasīti kafijas pirms došanās mājup, novērtēja situāciju; ja bija nepieciešams - nemanāmi deva norādījumus. Šodien viņš nezin kāpēc nebija atnācis.

-    Skaties, te sānos ir tādi rimbulīši. - «Dēliņš» uzcēla kāju uz galda un bakstīja ar pirkstu zoles malā. Viņi ar draudziņu uzreiz bija pa pusei iztukšojuši kantaino «Džo- nija Vokera» pudeli un pavisam atslābinājušies.

Griša bikli nolika šķīvīti ar ikriem līdzās nosmulētajai krosenei un izslējās.

-   Redzu.

-   Ja tos pagroza, mainās zoles atsperīgums. Zemei domāts viens, oļiem - otrs, sintētikai - trešais. Superīgi? Maskavā tādu ir tikai viens pāris!

-   Superīgi! - Bārmenis piespiesti pasmaidīja. - No jums - piecpadsmit dolāru.

-Še , tikai aizveries!

«Dēliņš» neslēpdamies izvilka no kabatas dažas zaļas naudaszīmes, noskaitīja divas un iegrūda bārmenim sejā. Vilkam atkārās žoklis. Tā uzvesties rūpīgi kontrolētā vietā var tikai vājprātīgais. Taču jebkurā gadījumā valsts nozieguma aizkavēšana bija viņa tiešais pienākums.

-   Ko blenz, pāķi? - Draudīgi atņirdza zobus otrs «dēliņš» ar dzimumzīmīti. - Savā miestā cilvēkus neesi redzējis? Skuķeni gan esi nocopējis uz goda. Tūlīt mēs šo nofango- sim. Nāc šurp, mauķel!

Griša ar neitrālu sejas izteiksmi atgriezās aiz letes un ņēmās spodrināt jau tā tīrās glāzes. Dīvaini. Tieši viņš te bija atbildīgs par kārtību, un, notiekot kādam ekscesam, viņa pienākums bija izsaukt vietējo milici. Nekas, gan tiksim skaidrībā! Vilks piecēlās, piegāja pavisam klāt kaimiņu galdiņam un noliecās pār «dēliņiem».

-   Nāciet līdzi, jaunais cilvēk, mums jāaprunājas.

-   Ej dirst, lempi, - slinki novilka neparasto kroseņu īpašnieks. - Ar ko te būtu kas runājams? Tu esi tukša vieta! Aiziet, Pelēkais, pievāc to slampu un - laižam!

Nākamajā acumirklī viņš kā ceļamkrāna rauts uzlidoja gaisā un palika karājamies kā aiz čupra saņemts kaķēns. Žēli notirkšķēja modīgais krekls viņam nozveļoties uz krēsla. Atskanēja aizsmakusi čerkstoņa.

-   Ak tu mērgli!

Pelēkais paķēra dakšiņu un, pielēcis kājās, dūra ar to Vilkam sejā. Viņš tēmēja acī un, ja viņa priekšā atrastos cits cilvēks, droši vien būtu trāpījis, taču bijušā īpašās vienības kaujinieka ķetna pārtvēra triecienam atvēzēto roku, asi pagrieza delnas locītavu… Sāpju kauciens pārmāca uz grīdas nokritušās dakšiņas šķindoņu.

-   Nevajag, Vladimir Grigoijevič, es jau piezvanīju, laidiet viņus vaļā!

Griša bija ieķēries viņam plecos un izmisīgi purināja, tā medību suņi novērš satracināta lāča uzmanību.

Vilks palaida vaļā pirkstus.

«Dēliņš» krosenēs kā maiss novēlās uz grīdas, aizgūtnēm klepodams un berzēdams kaklu. Pelēkais atlēca sāņus un saķēra delnas locītavu.

-   Viņš salauza man roku! Tu man salauzi roku! Nu ar tevi ir cauri!

Pēc dažām minūtēm bārā steidzīgā solī ienāca divi cilvēki ar valdonīgām manierēm un pašpārliecinātiem skatieniem. īsi apcirpti mati, baltas vējjakas ar tik neoficiālam apģērbam gluži nepiemērotām melnām kaklasaitēm… Vilks noprata, ka tie ir kolēģi. Taču viņš tos nez kāpēc nepazina, lai gan zināja visus pretizlūkošanas darbiniekus, kuri apkalpoja «Metropoli».

-   Šis jaunais cilvēks maksāja valūtā. Un šis bezmaz vai izdūra man aci, - viņš ziņoja.

-  Vēlāk, vēlāk, - atgaiņājās viens no ienākušajiem. - Palieciet tepat un gaidiet…

Viņi aizveda «dēliņus», bet Vilks atgriezās pie sava galdiņa. Noskaņojums bija sabojāts.

-   Kāpēc vajadzēja iejaukties, tu taču neesi reidā, - Laura teica. Arī viņa izskatījās norūpējusies. - Iesim projām no šejienes!

-   Ja gribi, ej. Man vēl jāpaliek. Atstāj tikai savu telefona numuru.

Meitene nodiktēja numuru, taču projām negāja.

Bārs kļuva uz pusi tukšāks, bija palikuši vienīgi ārzemnieki. Vilks gribēja pasūtīt vēl kafiju, taču tajā brīdī parādījās miliči - leitnants un seržants. Arī viņi nebija no viesnīcas nodaļas.

-   Uzrādiet savus dokumentus! - Leitnants nešaubīgi devās klāt Vilkam.

-   Man to nav.

-   Tad nāciet man līdzi.

-   Es arī iešu! - Laura sašuta. - Cilvēks savaldīja huligānus, bet jūs viņu aizturat! Es pastāstīšu, kā vis notika…

-   Ja būs vajadzība, jūs izsauks, - leitnants atbildēja.

-   Neuztraucies, es pats tikšu galā, - Vilks pūlējās meiteni mierināt.

Kad viņi izgāja gaitenī, viņš pateica frāzi, kurai krasi vajadzēja mainīt notikumu gaitu.

-   Sazinieties ar majoru Mihailovu.

-   Es nepazīstu nekādu majoru Mihailovu, - sausi atteica leitnants.

Dīvaini. Kuratoru pazīst visi, kuri strādā šādā viesnīcā.

Pie ieejas stāvēja izkrāsota patruļas mašīna. Arī tas bija dīvaini.

-   Iegriezīsimies šejienes nodaļā…

-   Man ir pavēlēts nogādāt jūs pēc teritorijas.

Pēc desmit minūtēm mašīna ienira nosmulētā pavārtē. Dzeltenas lampiņas gaismā zem iesprēgājušas izkārtnes smēķēja un grauza saulpuķu sēkliņas vairāki miliči. Vilku ieveda dežūrdaļā.

-   Dokumentu nav, - leitnants ziņoja.

Aiz galda sēdošais kapteinis izskatīja cauri dažas apkri- celētas lapeles.

-   Nu ko, viss skaidrs. Sastādīsim protokolu, līdz rītam pasēdēs, pēc tam vedīsim pie tiesneša. Gan piecpadsmit dienu laikā personību noskaidrosim… Iepūt šeit!

Vilks iepūta, un krāsa mainījās. Nolādētais «bavārietis»!

-   Es dzēru tikai alu. Nepilnu glāzi.

-   Tā visi saka, - vienaldzīgi atteica dežurants, aizpildīdams veidlapu.

Vilks pieliecās tuvāk kapteinim un zemākā balsī sacīja:

-   Es esmu no VDK. Piezvaniet pa šo numuru…

-   Katrs otrais ir vai nu no IeM, vai VDK, vai arī no partijas kontroles, - kapteinis atgaiņājās. - Likuma priekšā visi ir vienādi. Lai kur arī jūs strādātu - vai tad drīkst dzērumā kropļot cilvēkus?

Vilku pārmeklēja, atņēma personīgās mantas, izvilka bikšu siksnu, kurpju auklas un ieslēdza brīvā kamerā, kuras režģotās durvis atgādināja zooloģiskā dārza krātiņu. Viņš sēdēja uz cieta, tūkstošiem viņa priekšgājēju nopulēta sola un drudžaini prātoja. Iesniegums par piederību VDK aizvien tiek pārbaudīts. Palaist to gar ausīm ir pārāk riskanti. Tātad risks ir maksimāli samazināts ar tiešu pavēli… Redzams, ka tie divi ir nevis parastu, bet gan ļoti lielu cilvēku dēliņi. Aizstāvēt varenos - tā ir cēla lieta, bet starp miliciju un VDK notiek pastāvīga cīņa. Acīmredzot tiek spēlēta smalka spēle, kurā viņam atvēlēta upurjēra loma.

Laiks vilkās lēni, viņa kamerā ieveda piedzērušos, pretīgi smirdošu klaidoni, tas klusēdams nozvēlās uz grīdas un sāka apdullinoši krākt. Vilks saviebās, taču viņa jaunais stāvoklis lika aprast ar smirdoņu, dzelzs režģiem un bomžu un alkoholiķu sabiedrību. Izskatās, ka skolā neuzzinās, kur viņš ir pazudis piecpadsmit diennaktis. Jo Griša acīm redzami aizstāvēja tos rupekļus, tātad viņš bija to pusē. Kas viņi, velns lai parauj, tādi bija?

Pēc kāda laika pie dežuranta galda bija dzirdams troksnis.

-   Viņš ir varonis! Viņš izglāba cilvēkus, tur sazin kas varēja notikt. Mums uz kādām trim stundām būtu viss jāslēdz, bet jūs jau zināt, kādi tie ir zaudējumi!

-   Viņš mani izglāba, mani personiski! Gan metro, gan vēlāk aizstāvot pret huligāniem! Taču pateicības vietā viņu arestēja! Un kur ir huligāni?

-   Biedri kapteini, es esmu stacijas priekšnieks, partijas biedrs ar lielu stāžu, es brīdinu, ka mēs sūdzēsimies līdz pat CK!

No divām sieviešu un vienas vīriešu balss Vilks pazina Lauru.

Seržants izveda viņu no kameras. Patiešām kapteini bija apstājuši Laura, stacijas dežurante un solīds vīrietis metropolitēna darbinieka formas tērpā.

-   Noskaidrosim, noskaidrosim, - kapteinis bubināja zem deguna, no jauna pārskatot paskaidrojumus un gluži mehāniski pārcilājot aizturētā mantas. Viņa uzmanību piesaistīja gravējums pulksteņa vāciņā, viņš pacēla to pie acīm.

-   Tas tik ir ko vērts! Kā pie jums gadījies biedra Griba- čova pulkstenis?

-   Viņš man to uzdāvināja.

-   Pats uzdāvināja?

Nav zināms, kādu pavēli bija saņēmis kapteinis, taču apstākļi bija tik ļoti mainījušies, ka pildīt to tālāk viņš neriskēja un uzgrieza Augstākās skolas dežuranta numuru.

-   Ir tāds Volkovs? No kurienes viņam biedra Gribačova pulkstenis? Patiešām varonis? Nu labi, atlaidīšu. Materiālus aizsūtīšu jums, lai varat papriecāties par viņa varoņdarbiem!

Un, nolicis klausuli, pagriezās pret Vilku.

-   Pievāc, varoni, savas mantiņas un paraksties! - Resns pirksts ar īsi apgrieztu nagu bakstīja rindiņā: mantas un vērtslietas saņēmu, pretenziju man nav.

Vērdams siksnu biksēs, Vilks izgāja uz ielas. Laura paņēma viņu zem rokas un piespiedās ar visu augumu, stacijas priekšnieks un dežurante slavēja viņu un lamāja milicijas birokrātus. Nu viņš jutās kā varonis.

-   Kā šūpolēs! - Viņš plati pasmaidīja.

-   Ko? - Laura jautāja.

-   Visa dzīve kā šūpolēs. Te augšā, te lejā…

-    Tas gan tiesa! - Lai gan laukā bija pavēss, stacijas

priekšnieks noņēma cepuri un noslaucīja nosvīdušo pieri.

* * *

Izrādījās, ka izlutinātie barokļi, kurus Vilks bija papurinājis, nav vis parasti vidējā līmeņa priekšnieku dēliņi. Viena tētiņš vadīja PSKP CK sektoru, bet otra - partijas Maskavas pilsētas komiteju. Uz partijas Olimpa virsotni VDK vara neattiecās, nekādi likumi šo līmeni vispār neskāra un tā dievišķos iemītniekus netraucēja.

-   Bārmenis saka - tu ar viņiem esot sastrīdējies personisku iemeslu dēļ, - skatīdamies sānis, teica kursa vadītājs majors Šepitjko. - Tad ņem un uzraksti, kā viss notika. Arī par meiteni un par alu…

Maisiņi zem acīm un sarkano dzīsliņu tīklojums uz kar- tupeļveidīgā deguna nodeva majora garīgās tieksmes, taču, kad sākās dzeršanas apkarošanas kampaņas, viņš cīnījās pirmajās netikuma apkarotāju rindās.

-   Kāds tam sakars ar meiteni? Mēs aizvien esam mācīti maskēties, izmantot aizsega elementus. Meitene bija tieši tāds aizsega elements.

-   Tā arī uzraksti un nepiemirsti par alu. Par kādu naudu pirki par valūtu pārdodamu alu un pēc kāda kursa maksāji…

Pēc virsnieka toņa bija noprotams, ka kursanta Volkova liktenis ir izlemts.

-   Es itin visu uzrakstīšu sīki un smalki. Ja vajadzēs - ari uz dažu labu vietu piezvanīšu! Astoņdesmit astotais attiecas uz visiem. Ar alu to pārtrumpot neizdosies!

Atdevis majoram paskaidrojumu uz divām lapām, Vilks devās uz kopmītnēm. Viņš juta, ka taisnība ir viņa pusē, un nedomāja, ka viņu varēs pataisīt par grēkāzi.

«Sliktākajā gadījumā - piezvanīšu Gribačovam!» viņš nolēma. «Tas ir tieši viņa lauciņš.»

Istabā Ļubavins steigā ģērba mugurā izbalējušu triko kreklu.

-   Ejam «laukā» trenēties ar slēptuvi. Tu nenāksi?

-   Kāpēc ne? Kā vienmēr…

Ļubavins, ja ari pabrīnījās, tad nelika to manīt.

-   Tad nāc lejā. Fedja un Krilo ir jau gatavi.

Kapteinis Siņickis aizveda kursantus pie Izmailovas parka. Visiem mugurā bija apnēsātas neuzkrītošas drēbes.

-   Darbosieties pāros: Volkovs - Ļubavins, Fedirko - Krilkovs, - pasniedzējs paziņoja. - Pirmais pāris izveido slēptuvi, otrais - izņem. Pēc tam mainās. Vai jautājumi ir? Jautājumu nav. Uzņemu laiku!

Vilks nesteidzīgi devās uz priekšu pa centrālo celiņu. Ļubavins turējās iepakaļ, izlikdamies, ka abi nav pazīstami. Uz soliņiem te un tur sēž cilvēki, jaunas māmiņas stumj ratiņus apkārt strūklakai. Vaļīga kompānija - skolnieki vai arodskolu audzēkņi - dzer alu no pudelēm, grūstās, zirgo- jas. Neder. Slēptuvei jāatrodas samērā nomaļā vietā, un tai ir jābūt labam orientierim, lai izņēmējs viegli varētu to atrast.

Vilks nogriezās no asfaltētās alejas, izspraucās cauri putekļainiem krūmiem un drīz vien nonāca pie čuguna žoga, gar kuru gāja elektrības kabelis. Te valdīja pamestība, oda pēc tualetes, un visu laiku bija jāskatās uz leju, lai neiekāptu ekskrementos. Šur un tur mētājās izlietotas šļirces un prezervatīvi. Ar troksni no kājapakšas izspruka noplucis suns un, izlēcis pa caurumu žogā, sacēla putekļus klajumā. Vilks piegāja pie izlauztajiem spraišļiem, pamērīja augstumu. Arī cilvēks te varēja tikt cauri bez sevišķām grūtībām. Tas ir labi. Vēlams, lai slēptuves vietai būtu iespējams piekļūt pa vairākiem ceļiem.

Viņš nokremšļojās. No krūmiem atskanēja Ļubavina krekšķēšana.

-   Kā tur ir? - Vilks jautāja.

-   Neviena nav.

-   Vai tu mani redzi?

-   Nē, krūmi traucē.

-   Paliec, kur esi. Ja vajag, uzsvilp.

Vilks paskatījās visapkārt. No vienas puses - blīva krūmāja siena, no otras - pamesta būve. Ideāla vieta slēptuvei. Atliek izraudzīties labu orientieri…

Viņš pagrozījās uz vietas, atlieca galvu, pārlaida skatienu melnajiem vadiem, kas šķērsoja bāli zilās debesis. Tos balstošie pelēkie betona stabi atgādināja noasinātus zīmuļus, un tikai viens beidzās nevis ar smaili, bet ar īsu šķērsli, veidojot tādu kā burtu T. Piegājis tuvāk, viņš ievēroja vēl vienu atšķirību: dzelzs balsta paliktni. Tas ir tas, kas vajadzīgs!

Spēles azarta pārņemts, Vilks pārbaudīja apkārtni. Oda pēc darvas - ugunskura pelnos stāvēja skārda bundža ar sastingušu melnu masu. Tepat mētājās ruberoīda un finiera gabali. Aizdomīgu smaku un skaņu nemanīja, klusumā bija dzirdama vienīgi vējiņa šūpoto koku čīkstoņa. Viss bija mierīgi.

Viņš izvilka no kabatas bērnu lāpstiņu un konteineru. Par konteineru var kalpot ikviens ikdienišķs priekšmets, kurš nepievērš apkārtējo uzmanību: pudele, vistas kauliņš, izdobts zars… Šajā gadījumā tā bija zābaksmēra kārbiņa.

Ar lāpstiņu viņš raka irdeno zemi zem metāla balsta. Sevišķi dziļi nav vajadzības rakt - desmit, piecpadsmit centimetu, ne vairāk… Un tieši desmit centimetru dziļumā lāpstiņa atdūrās pret galda tenisa bumbiņu.

Vilks asi atrāva roku un atsprāga nost. Sabuktētā celuloīda bumbiņa ar iespieduma vietās sakrājušos zemi atstāja uz viņu tādu pašu iespaidu kā kājnieku mīna «varde», kurai jau noklikšķējis sviedējlādiņa drošinātājs. Mugura acumirklī nosvīda, un vieglais vasaras vējiņš ar ledainu aukstumu aizgāja līdz pašiem kauliem. Spēle bija beigusies - puišelis, kurš pa jokam izmeklēja slepkavību, uzdūrās īstam līķim ar no vienas auss līdz otrai pārgrieztu rīkli. Tāpēc ka viņa priekšā gulēja svešs spiegu konteiners, nomaskēts ikdienišķa, uzmanību nepiesaistoša priekšmeta veidā.

Protams, nejaušību izslēgt nevarēja: iespējams, ka slēptuvei ideālā vietā nejauši gadījusies parasta veca bumbiņa bez mikrofilmas vai slepenraksta iekšā… Taču pretizlūkošana māca neticēt nejaušībām un nemeklēt aizdomīgām pazīmēm nomierinošus izskaidrojumus. Gluži otrādi - ja ož pēc sēra, viņi meklē nelabo.

Vilks no krekla apakšas izvilka miniatūru rāciju, taču tūdaļ to atkal paslēpa. Pirms slēpņa izņemšanas pretinieks slēptuves apkārtnē varēja kontrolēt ēteru. Viņš klusi iesvilpās. Krūmi nobrakšķēja, no tiem izvēlās norūpējies pārinieks.

-   Velns, laikam iekāpu sūdā… Tā arī ir…

-   Atrodi Siņicki, lai steigšus nāk šurp!

-    Ko tu te komandē! Saulē esi pārkarsis, vai? Sasodīts, jaunas sandales…'

-   Skrien ātri! Trīs divnieki!

Kods «222» nozīmēja trauksmi un steidzamu pulcēšanos kopā. Ļubavins palūkojās viņam sejā, pagriezās un devās atpakaļ krūmos.

Pēc piecām, septiņām minūtēm Saša atgriezās kopā ar pasniedzēju.

-   Kas tev tur ir?

Kapteinis pietupās uz pirkstgaliem, uzmanīgi, ar rokām neaizskarot, aplūkoja iespējamo konteineru. Ja ieskatītos tajā, viss uzreiz kļūtu skaidrs. Taču pat kursants Volkovs zināja, ka to nedrīkst darīt, bet Siņickis astoņus gadus bija nostrādājis Maskavas pārvaldē un labi pārzināja spiegu viltības.

-   Roc iekšā! - viņš pavēlēja. - Es eju zvanīt, bet jūs koncentrējiet uzmanību un vērojiet. Rīkojieties atkarībā no apstākļiem, taču vislabāk nekur neiejaucieties. Un tagad pa- zūdam! Aši!

Vilks saprata, kāpēc tāda steiga. Slēptuvē neko neliek nedz uz mēnesi, nedz nedēļu, pat ne uz diennakti. No ielikšanas līdz izņemšanai parasti paiet pāris stundu.

Siņickis aizskrēja meklēt telefonu, bet kursanti nomas- kējās visapkārt slēptuves vietai. Ļubavins izlīda pa žoga caurumu, pārskrēja pāri klajumam un paslēpās būvē, no kurienes slēptuve bija saskatāma kā uz delnas. Fedirko palīda zem sola blakus alejā, Krilkovs iegrozījās starp koku un puķu vāzi - abi varēja vērot tikai līdzās esošo teritoriju.

Vilks vispirms nogūlās pussimt metru attālumā no T veida staba tā, lai dzelzs balsts būtu redzeslokā un pēc konteinera atnākušais cilvēks nevarētu palikt nemanīts. Taču tūdaļ saprata, ka viņu dislokācija ne velnam neder. Aplenkuma loks bija pārāk liels, izņēmējs novērotāju acu priekšā paņems konteineru un mierīgi aizies. Ja skries viņam klāt vai sauks pārējos, viņš pagūs atbrīvoties no pierādījuma. Sekundes jautājums - vajag tikai atlaist pirkstus un nomest konteineru zemē. Tāpēc atstatums, cik iespējams, jāsamazina, kā saņemot «mēli»…

Locīdamies kā čūska, viņš bez trokšņa pielīda tuvāk, iespiedās zem krūmiem trīs soļu attālumā no slēptuves, ar finiera un ruberoīda gabaliem apsedza kājas, uzrausa augumam nokritušās lapas, matos iesprauda dažus zariņus ar zaļam lapiņām, plaukstas paslēpa zem krūtīm. Tagad galvenais - nekustēties. Un Vilks sastinga.

Pa caurumu sētā atgriezās pirmītējais suns, pakašņāja ar ķepu zemi un, saritinājies kamoliņā, atgūlās tieši uz slēptuves. Spārniem švīkstot, atlidoja zvirbulis un darbīgi ieči- vinājās virs galvas. Viņā krūmu pusē atskanēja soļi, un putniņš izbiedēts uzspurdza gaisā.

-   Te būs labi, - atskanēja vīrieša balss.

-   Nē, vai tev prāts! Te cilvēki staigā, - atbildēja sieviete.

-   Kur tu redzi cilvēkus? Neviena nav.

-   Kas par to… Kuru katru brīdi var nākt. Man bail… Labāk iesim būvē…

-   Tas ir tālu. Un tu arī tur baidīsies…

Soļi pamazām attālinājās. Vilku pārņēma sastingums. Palēninājās asinsrite, retāki kļuva sirdspuksti, atslāba muskuļi. Laiks it kā apstājās. Tā viņš varēja gulēt diennakti, varēja arī divas…

Cilvēks parādījās pēkšņi, visticamāk, izspraucās pa caurumu sētā. Vīrietis vieglā vējjakā, izbalējušā rūtainā kreklā, melnās izstaipītās biksēs ar zaļu mugursomu plecos, pie kuras bija piestiprinātas saliekamās makšķeres. Parasts padomju makšķernieks. Lai gan lielākajai daļai padomju makšķernieku šādas makšķeres nav pa kabatai.

Viņš izvilka no mugursomas nelielu lāpstiņu, aizdzina projām suni un, pietupies uz pirkstgaliem, nezin kāpēc paskatījās vējjakas atvērumā. Tad ātri paraka zemi vienu, otru reizi, notvēra aizripojušo bumbiņu, vērīgi palūkojās apkārt un atkal paskatījās zem vējjakas. Nenotīrījis iebāza lāpstiņu mugursomā un, turēdams konteineru plaukstā, devās uz priekšu. Viņš nezin kāpēc neskatījās vis sev priekšā, bet gan zem jakas, tāpēc nemanīja, ka no krūmiem iznirst roka.

Caur plāno bikšu staru Vilks kā knaiblēs saspieda kaulaino potīti, stipri parāva. Atskanēja apslāpēts kliedziens, «makšķernieks» nostiepās gar zemi.

-    Guli, maita, nositīšu! - Bijušais izlūks ar ierastu kustību uzsēdās mugurā slēpņa izņēmējam, kurš izmisīgi pūlējās izrauties, un saķēra atlaisties nepaguvušo dūri.

Aiz muguras nobrīkšķēja krūmi.

-   Galvu! Velc viņam galvu atpakaļ!

Kādas rokas pārtvēra «makšķernieka» dūri. Ar brīvo roku Vilks ieķērās aizturētajam matos un pavilka galvu atpakaļ, lai viņš nepagūtu iekosties apkaklē ar indi. Taču viņš ij nedomāja to darīt.

-   Es esmu amerikāņu diplomāts! Es protestēju! Man kabatā ir diplomāta pase! - viņš tīrā krievu valodā uztraucās.

-   Re, kas viņam rokā - konteiners! Lika, noknipsē!

Vilka acu priekšā parādījās saskrāpētas sievietes kājas,

noknikšķēja fotoaparāts. Vēl vienu reizi, vēl…

-   Jūs bijāt kopā ar Siņicki? - sieviete jautāja.

Vilks pamāja.

-   Brauksiet mums līdzi par pieaicināto.

Pie viņiem pieskrēja vēl daži cilvēki, aizturēto piecēla kājās. Noklikšķēja rokudzelži.

īpaši atvēlētā telpā tuvākajā milicijas nodaļā «makšķernieku» pārmeklēja. Kaklā viņam karājās skaneris, kas kontrolēja radiosaziņu milicijas un VDK viļņos. Nevainīgajā celuloīda bumbiņā atradās salvetē ietīts melns plastikāta kubiks ar spožiem vadiņiem uz visām pusēm.

-   Kas tas ir? - Vilks vaicāja.

-   Slepens mikročips, militāri kosmiskās tehnoloģijas elements. - Plecīgs vīrs ar stingru sejas izteiksmi paplikšķināja Vilkam pa plecu. - Brašs puisis. Mēs izvirzīsim tevi apbalvošanai.

Lai gan bija karsts, vīrietim mugurā bija gaišs uzvalks ar kaklasaiti. Viņam bija daudz gadu - ne mazāk par trīsdesmit pieciem. Citi operatīvie darbinieki nebija daudz vecāki par Vilku. Divi puiši vieglās jaciņās stāvēja aizturētajam aiz muguras un kontrolēja katru viņa kustību. Trešais - džinsos un vieglprātīgi raibā krekliņā - rakstīja protokolu. Jauna sieviete īsos, zilos svārkos un spraunu vēderu atsedzošā baltā blūzē sēdēja uz palodzes un nervozi smēķēja. Viņai bija smalki sejas vaibsti un skaidri iezīmētas pilnīgas lūpas. Uztvērusi Vilka skatienu, viņa atbildēja ar ilgu, pētošu skatu.

-    Kur ir mūsu puiši? - Lai mazinātu neērtības sajūtu, Vilks nolaizīja apkaltušās lūpas.

-   Viņi aizgāja uzreiz, kolīdz mēs atbraucām, - atbildēja operatīvās grupas vecākais. - Tfevi pameklēja, pameklēja un aizbrauca. Sen, tieši nopīkstināja divpadsmit…

-    Cik tad tagad ir? - Vilks neizpratnē palūkojās pulkstenī. - Seši? Tas tik ir numurs!

-   Jā, pusi dienas nogulēji kā akmens. Lika ar Genu staigāja riņķī un apkārt, bet tevi ne redzēja, ne dzirdēja. Braši! Kad beigsi mācīties, prasi, lai sūta tevi pie majora

Sestrinska. Tas esmu es. Es tevi uzreiz paņemšu par vecāko operatīvo.

-  Es esmu diplomāts, es pieprasu, lai tiktu izsaukti vēstniecības pārstāvji! - vārgi bubināja slēptuves izņēmējs.

-   Atvezdams uz slēgto bāru nepazīstamu meiteni, kursants Volkovs ir izdarījis nopietnu disciplīnas pārkāpumu, - majors Šepitjko ziņoja. - Un vēl iegādājies par valūtu pārdodamu importa alu par padomju rubļiem pēc melnā tirgus kursa. Tā jau ir dienesta stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, bet varbūt arī nelikumīgas valūtas operācijas…

Operatīvā sanāksme notika skolas priekšnieka kabinetā. Ģenerālmajors Ļisanovs sēdēja jaunmodīgā grozāmā krēslā zem Dzeržinska portreta un šķirstīja kursanta Vol- kova personisko lietu. Tādu viņam nebija nācies turēt rokā kopš tiem laikiem, kad viņš bija strādājis par PSRS nelegālā izlūkdienesta priekšnieka vietnieku. Visapkārt sēdošajiem vietniekiem un partijas biroja locekļiem ar tādām vispār nebija nācies sakarties.

-   Pēc kāda laika, būdams alkohola reibumā, Volkovs sastrīdējies ar pilsoņiem Deribasovu un Tverzlovu, nodarījis viņiem vieglus miesas bojājumus, pēc kā ticis nogādāts milicijas nodaļā, kur uz tā pamata ticis sastādīts protokols.

Kursa virsnieks apklusa. Uz dažām sekundēm telpā iestājās klusums.

-   Kas mums attiecībā uz viņu ir? - Ģenerālis pagriezās pret savu vietnieku iekšējās drošības jautājumos.

-   Gandrīz nekas. Tikai nesankcionēta kartotēkas izmantošana. Viņš meklējis savu armijas biedru un komandieri. Un nezin kāpēc ari komandiera sievu, - ziņoja masīvais, buldogam līdzīgais apakšpulkvedis Brovins.

-   Šķidri gan, - Ļisanovs nopūtās. - Kādi būtu viedokļi?

-   Puisim ir labas atzīmes, pozitīvi raksturojumi, viņu pazīst Pārvaldē, - lēni sacīja pulkvedis Lamovs. — Viņam ir militāra biogrāfija, valsts apbalvojumi… Todien viņš novērsa avāriju metro, vesela delegācija atnāca uz miliciju pestīt viņu laukā. Beigu beigās - viņš aizturēja ārzemju izlūkdienesta aģentu ar lietiskajiem pierādījumiem. Turpretī tie divi ir neglābjami plukatas. Cik reižu aizturēti par kautiņiem, skandāliem ar miliciju, bijuši iesaistīti izvarošanā, tikai lieta tika izbeigta…

Partijas biroja sekretārs Kočetkovs saspringti sakustējās.

-   Manuprāt, pie atbildības jāsauc nevis Volkovs, bet tie divi. Un pie viena ari viņu papucīši! - pulkvedis pacēla balsi.

-   Neizdariet pārsteidzīgus spriedumus, biedri Lamov! - Kočetkovs pārtrauca. Taču Lamovs bija uzņēmis apgriezienus.

-   Un, starp citu, pilnīgi iespējams, ka viņus tiešām sauks pie atbildības. Volkovs ir kautrīgs puisis, viņš nekad nelielās ar ordeņiem vai pazīšanos ar Gribačovu. Taču viņam pietiktu piezvanīt…

Šepitjko paspēra soli uz priekšu.

-   Tādu gatavību viņš izteica. Tā ari teica: piezvanīšu, kur nākas!

Virsnieki saskatījās. Kārtējais vārgais ģenerālsekretārs kuru katru brīdi grasījās atstāt šo pasauli, un par visticamāko pēcteci tika uzskatīts Gribačovs. Un ari bez visa tā šī figūra bija varenāka nekā Deribasova un Tverzlova papucīši. Viņa praksē vēl nebija bijis gadījuma, kad parastam kursantam būtu bijuši tādi sakari. Pat ģenerālim Ļisano- vam tāda iespēja pat sapņos nerādījās.

-   Ņemot vērā visus apstākļus, lieku priekšā aprobežoties ar šo apspriešanu, - pēc neilgas pauzes skolas priekšnieks rezumēja. Tā ari nolēma.

Taču, kad Ļisanovs un Kočetkovs palika divatā, lai apspriestu, ko rakstīt oficiālajā atbildē, partijas biroja sekretārs neapmierināti nogrozīja galvu.

-    It visur jābūt kārtībai un vienlīdzībai. Viens izņēmums apgriež visu kājām gaisā. - Viņš bakstīja ar pirkstu kursanta Volkova personiskajā lietā. - Un tad jau kārtības vairs nebūs. Es nojaušu, ka mums vēl būs problēmas ar to puisi.

-   Laikam gan. Kadru atlasē izņēmumu nedrīkst būt.

Ģenerālis vēlreiz nopūtās un pakratīja galvu.

* * *

Vilks gaidīja spriedumu uz soliņa pie galvenā korpusa.

-   Kur tu varēji paslēpties? - Fedirko nebeidza brīnīties. - Mēs, tiesa, klāt negājām, taču tur nekādu slēptuvju nav. Itin kā burvju cepuri būtu uzlicis!

-   Kā jau mācīja…

-   Bet tie divi tēloja mīlniekus. It kā drāztos. Tikai, man domāt, viņi drāzās pa īstam! - Ļubavins, acis izbolījis, paziņoja.

-   Liecies nu mierā! Kādi divi? - Vilks it kā pamodās no sastinguma.

-   Nu tas džeks un skuķis no Pārvaldes. Tāda zilos svārkos. Viņi to darīja maskējoties, tikai pārāk naturāli. Tas gan ir atļauts! - lietpratīgi apstiprināja Fedirko. - Kad ir sevišķi svarīgs uzdevums, visam jābūt pa īstam. Ir speciāla pavēle.

Vilks pasmaidīja.

-   Un tevi ar to pavēli iepazīstināja?

-   Iepazīstināja, iepazīstināja, vari nešaubīties! - Fedirko papliķēja viņam pa plecu.

-   Un mani arī iepazīstināja, - Ļubavins iejaucās. - Tur vēl ir teikts, ka pēc ārzemju spiega aizturēšanas operācijas dalībnieki visu nakti dzer un uzdzīvo ar skuķiem. Turklāt obligātā kārtā!

Vilks pateicībā apņēma draugus ap pleciem. Viņi no sirds centās viņu uzmundrināt un novērst drūmās domas. Kril- kovs bija aizbildinājies ar aizņemtību un aizgājis rakstīt referātu. Ari citi puiši centās mest līkumu nežēlastībā kritušajam kursantam.

Pa stikla durvīm iznāca majors Šepitjko. Viņš izskatījās norūpējies, taču, pienācis tuvāk, izplūda draudzīgā smaidā.

-   Lec līdz griestiem, Volkov, un saki paldies savam kursa vadītājam. Tikai ar lielām pūlēm spēju tevi aizstāvēt. Ģenerālis bija noskaņots atskaitīt, bet es cīnījos ar zobiem un nagiem. Mācies!

Majors pastāvēja, acīmredzot gaidīdams pateicību, taču Vilks tikai gandrīz nemanāmi pasmaidīja.

-   Nu labi… No tevis pienākas! Un vairs tādus brīnumus nestrādā. Ir jāzina, kad var skriet ar pieri sienā un kad ne…

Šepitjko pagriezās un, uzlicis rūpju masku, aizgāja uz ēdnīcas pusi. Spriežot pēc tā, ka viņš uz Skolu bija pārcelts no operatīvā darba iniciatīvas un sasniegumu trūkuma dēļ, viņš nekad nebija skrējis ar pieri sienā. Un nekas - nostrādās vēl pāris gadiņu un dosies majora pensijā…

-   Vilk, ei, Vilk, aizmidzis esi, vai? - Fedirko sparīgi kratīja viņu aiz pleca. - Tu esi priecīgs vai ne?

-   It kā jau esmu… Lai gan - par ko? Ja justos vainīgs un man būtu piedevuši, tad, protams…

-   Pietiek filozofēt! Varēja patriekt, bet nepatrieca. Tas ari ir iemesls, lai priecātos!

-   īsi sakot, vakarā ķeramies pie speciālās pavēles pildīšanas, - Ļubavins apmierināti konstatēja.

-   Nē, puiši, man ir randiņš. Un paldies jums! Liels paldies!

-   Par ko tad mums, - Fedirko noņurdēja. - Rau, Kostiks gan ir īsts draugs. Skat, kā viņš par tevi priecājas…

Soliņam palēkdamies un starojošs tuvojās Krilkovs.

[1] [24] *

Laura dzīvoja astoņpadsmitstāvu krustveida debesskrāpī netālu no metro. Koda atslēga, moderns ātrgaitas lifts, gaiši, rakstainām flīzēm klāti kāpņu laukumiņi, sterila tīrība plašajos gaiteņos… Pazemes pārejā Vilks bija nopircis piecus tumšsarkanus stingrus rožu pumpurus un juties droši, taču tagad šī drošības sajūta pamazām saruka. Kā

vienkārša medmāsa šķirtene bija nokļuvusi šādā mājā? Vajadzēja vēl paņemt šampanieti, lai izskatītos solīdāk…

Daudzkārt noslaucījis kājas mitrā, rūpīgi izklātā lupatā, viņš beidzot saņēmās piezvanīt. Atskanēja aši soļi, noklikšķēja atslēga. Uz sliekšņa stāvēja Laura piegulošā sarkanā kleitā un baltās smailpapēžu kurpēs. Tajās pašās, kas bija metro. Kreisajai vajadzēja būt stipri ieskrambātam papēdim.

-Ai, brīnišķīgas rozes! - viņa izsaucās. - Mamm, paskaties, kādas puķes Volodja atnesis!

No virtuves iznāca slaida auguma gaišmate gandrīz mei- tenīgu figūru. Vienīgi paplūdušais viduklis un apvītusī sejas āda nodevīgi pauda viņas patiesos gadus. Rokā sieviete turēja neaizdedzinātu cigareti.

- Jā-ā-ā, jaukas, - viņa domīgi novilka, ciešāk ietīdamās paknapajā rītakleitā un pētoši raudzīdamās viesa sejā. Ar tādu skatienu apmeklētājus sagaidīja «Metropoles» šveicars tēvocis Koļa. - Arī kavalierim nav ne vainas… Protams, ja… Nu labi! Mans vārds ir Aleksandra Sergejevna. Nāc iekšā, smukulīt!

Kvadrātveida priekšnams un divas plašas istabas ar milzīgiem logiem atbilda ēkas lieliskajai ārienei, taču mēbeles bija visai pieticīgas - kā piecstāvu paneļmājās. It kā dzīvokli būtu dabūjuši vieni, bet iekārtojuši citi cilvēki ar pavisam citu rocību un iespējām.

Un ar citu gaumi… Neparasti aizkari, vienkāršs, taču acīm redzami dārgs akvarelis pie gludās sienas, mazas figūriņas bufetē… Vilks piegāja tuvāk. Plastmasas Pizas tornis, stūraina melna pūce ar dzeltenām acīm, ar zeltītām lentēm greznota stikla eglīte, bronzas vilcene… Veikalā tādas nevar nopirkt! Arī galds bija klāts neierasti: obligātā baltā viesu galdauta vietā uz pulētā galda bija izmētātas spilgtas salvetes, uz kurām atradās šķīvji un glāzes.

Laura izņēma no ledusskapja šampanieša pudeli un veikalā pirktu torti ar divām indīgi sarkanām krēma rozītēm. Aleksandra Sergejevna sēdēja atpūtas krēslā uz balkona un smēķēja. Vilks nostājās durvīs. Viņš nekad nebija skatījies uz Maskavu no sešpadsmitā stāva.

-   Skaisti…

Līdzās slējās vēl viens debesskrāpis tumšsarkanā un zilā krāsā, zemāk melnēja parasto deviņstāvu namu jumti, tālumā bija redzama brīnumainā kārtā saglabājusies baz- nīciņa ar daudziem kupoliem, pa Vernadska prospektu plūda mazu, skudrām līdzīgu automašīnu straumes.

-    Šā skaistuma dēļ pārbaudīja visu iedzīvotāju uzticamību. - Aleksandra Sergejevna šūpoja kāju, uz kuras pirksta karājās zeltīta iešļūcene. Tās nagi bija līdzeni apgriezti un pārklāti ar perlamutra laku. Vilks sastinga, nespēdams atraut skatienu. Asociatīvā saikne zibenīgi izskrēja caur galvu un trāpīja sāpīgajā, apziņā dziļi paslēptajā atmiņu nostūrī. Divi laika posmi pārklājās, un viņš stāvēja pa vidu, nesaprazdams, kurā realitātē atrodas.

-Ko?

-   No tiesas pārbaudīja, - Laura apstiprināja. - Redzi - trase kā uz delnas. Pa to valdības korteži brauc uz lidostu un atpakaļ. Tā ka mūsu mājā drīkst dzīvot vienīgi uzticami cilvēki, kuriem neienāks prātā izšaut uz Kremļa limuzīnu.

-   Kas par blēņām! - Vilks sirsnīgi iesmējās. - No tāda attāluma neviens netrāpīs kustīgā mērķī. Ja nu vienīgi ar PTURS. Un ari maz ticams. Turklāt to uz balkona nevar uzstādīt. Nemaz jau nerunājot par to, ka tādu nekur nevar dabūt!

-   Tavs kavalieris ir labi informēts par politisko atentātu novēršanu, - Aleksandra Sergejevna indīgi teica un nometa izsmēķi pār balkona malu. - Kur jūs to iemācījāties, jauno cilvēk?

-   Darboties ar PTURS - armijā. Taču baidos, ka no pārējā, par ko jūs runājāt, es neko nesaprotu.

-   Viņš ir ari attapīgs… Braši, smukulīt!

Aleksandras Sergejevnas skatiens urbās cauri kā rentgens. Vilkam sametās neomulīgi.

-    Dzersim šampanieti! - Laura sniedza viņam pudeli.

-   Volodja, atver!

Vilks bija izsalcis un būtu devis priekšroku kotletēm, karbonādei, ceptiem kartupeļiem vai olām, bet nācās piepildīt kuņģi ar treknu, šķebīgi saldu torti, kurai virsū gribējās uzdzert tēju vai sliktākajā gadījumā - parastu ūdeni. Taču tēju nepiedāvāja, ūdeni lūgt bija neērti, bet saldā, gāzētā dzira slāpes tikai vairoja.

Kad šampanietis beidzās, viņš atviegloti uzelpoja, taču Laura tūdaļ salūkoja jaunu pudeli. Tas jau bija pāri viņa spēkiem. Izdevīgā brīdī viņš izgāja vannasistabā un padzērās tieši no krāna.

Otro pudeli Aleksandra Sergejevna faktiski izdzēra viena pati. Seja un kakls pārklājās sarkaniem plankumiem, acis drudžaini iemirdzējās. Sākumā saruna risinājās par vispārējām tēmām, pēcāk viņa sāka Volodju izprašņāt par mācībām Juridiskajā fakultātē. Un, pavisam negaidot, meitai paziņoja:

-   Viņš ir no VDK. Simtprocentīgi!

Vilks jutās tā, it kā viņam publiski būtu novilktas bikses. Laura mierinoši satvēra viņa roku.

-   Izbeidz, mamm, tu jau atkal sāc? Tev visi ir no VDK. Atceries, ka tu pat sanitāro tehniķi turēji aizdomās?

-   Un ne jau velti, - Aleksandra Sergejevna neatlaidās.

-   Viņš taču vairs neparādījās! Un līdz tam bija nācis pavisam cits. Tātad man bija taisnība!

-   Nepievērs uzmanību, - noliekusies pie Vilka, Laura pačukstēja, un viņš ar ausi sajuta viņas lūpu pieskārienu. - Viņai ir vajāšanas mānija. It īpaši, kad ir iedzērusi. Bet viņa drīz ies projām…

Pieskāriens un solījumam līdzīgā frāze Vilku uzbudināja. Un vienlaikus ari viesa nemieru.

Jau vairākkārt mēģinājumi tuvināties sievietei bija beigušies neveiksmīgi. Ar skaisto un slaido mediķi Ņinu viņš bija ticies gandrīz mēnesi, kad viņi bārā dejoja un viņš cauri apģērbam sajuta karsto, tvirto augumu, tad vai dega iekārē. Taču, kad meitene trūcīgajā studentu kopmītņu istabiņā novilka zābakus, atklādama panēsātas zeķbikses ar lielu caurumu papēdī, iekāre acumirklī pazuda bez pēdām, dodama vietu citai vēlmei - atrasties pēc iespējas tālāk no šīs istabas un Ņinas… Viņš steigā apkaunojošā kārtā bija meties bēgt, radīdams neizsakāmu izbrīnu meitenē un arī savos biedros, kuri nekad nemēdza pievērst uzmanību tādiem sīkumiem.

Ar pilnīgo oficianti Veroniku iznāca vēl sliktāk: viņš jau bija to izģērbis un sācis nepacietīgi glāstīt spēcīgo ķermeni, kad pēkšņi sajuta muskusa aromātu, ko izraisīja vai nu sīvie sviedri, vai kādi citi izdalījumi. Aromāts pieņēmās spēkā, sabiezēja, tas pārņēma visu apkārt - gaisu, apģērbu, viņa paša ķermeni… Šķita, ka viņš pats tik pretīgi svīst, un gribējās nekavējoties likties vannā, pamatīgi saziepēties un ar cietu sūkli noberzt no sevis nepatīkamo smaku kopā ar ādu… Viņa aktivitāte krasi saruka, norūpējusies Veronika ķērās pie minēta, taču nekādu rezultātu nepanāca. Atkal viss beidzās ar naksnīgu bēgšanu cauri visai pilsētai. Šķērmā smaka vajāja viņu uz ielas, trolejbusā, metro un arī dziļi paša iekšienē. Viņš izlietoja veselu gabalu ziepju, tomēr muskusa smirdoņa mocīja viņu līdz pusdienai, lai gan neviens no apkārtējiem to nesaoda. Un atkal Fedirko nevarēja vien nobrīnīties: «Ko tu ņemies? Nu pagadījusies sievišķim smirdīga p…, tā mēdz gadīties. Tev taču viņa nav jāprec. Izdari, kas darāms, un ej mazgāties. Nav ko gražoties!»

Vilks zināja, kas šai gražībai bija par iemeslu. Ja viņa seksuālā debija būtu norisinājusies ar Ņinu vai Veroniku, tad arī viņš saplēstas zeķbikses vai smirdīgu ķermeņa sekrētu būtu uzskatījis par nenozīmīgu sadzīves detaļu. Taču Sofija Vasiļjevna bija pieradinājusi viņu pie gluži citiem standartiem… Tās sievietes, kuras viņam bija patrāpījušās pēc tam, tiem ne tuvu neatbilda. Vēl vairāk - viņas pat nenojauta, ka tādi standarti eksistē…

Sofija… Akurāta, tīrīga, ar gludu, smaržīgu ādu un maigām, pēc krēma smaržojošām kājām… Starp citu, kad tās smaržoja pēc putekļiem un apavu ādas, tas neko nemainīja - tās visviens bija pašas labākās. Sofijai nevarēja līdzināties neviena sieviete pasaulē. Arī Laura ne. Ar šo domu viņš jau bija samierinājies. Galvenais - lai starpība nebūtu pārāk šausmīga. Citādi viņš atkal cietīs fiasko…

Drīz Aleksandra Sergejevna sāka posties. Vannasistabā uzkrāsojusies, viņa pasauca meitu otrā istabā un iznāca viņas kurpēs. Augstie papēži padarīja viņas pilnīgos ikrus slaidākus, šaurie, melnie svārki un baltā blūze labā nozīmē izcēla viņas figūru, vieglais grims atsvaidzināja ādu, sarkanie plankumi bija pazuduši. Sieviete izskatījās kādus desmit gadus jaunāka.

«Skaista,» Vilks nodomāja.

Aleksandra Sergejevna uztvēra viņa skatienu un apmierināti pasmaidīja.

-   Arivederči, smukulīt! Man ir dežūra. - Nevērīgi pamājusi ar roku, viņa uzmeta plecā baltu somu garā siksnā un atsperīgā gaitā devās uz durvīm. Skaļi noskanēja slēdzene.

-   Nedomāju, ka tā ģērbjas, dodoties uz dežūru, - Vilks teica, delikāti noklusēdams par Aleksandras Sergejevnas izdzertā šampanieša daudzumu.

-    Nepievērs uzmanību. Mamma ļoti slimīgi pārdzīvo vientulību un grib nokārtot personisko dzīvi. Bet par to nemēdz skaļi runāt…

Tagad Laura bija zeltainajās iešļūcenēs, kas nekādi nepiederējās pie vakarkleitas. Izskatījās, ka tas viņu nemaz nemulsina. Ja Sofija būtu pārāvusi kājas, viņa katrā ziņā būtu ari pārģērbusies…

Laura ieslēdza «Spīdolu», pabraukāja pa skalu, meklēdama piemērotu mūziku. Beigu beigās no aparāta atskanēja stiepta austrumnieciska melodija.

-   Padejosim?

Meitene piespiedās viņam ar visu augumu, kuplie mati kutināja Vilkam seju. Tie smaržoja pēc zāļu šampūna, un, spriežot pēc visa, nepatīkamus pārsteigumus šoreiz nevajadzēja gaidīt. Un tomēr viņš rīkojās piesardzīgi, itin kā viņam darīšana būtu nevis ar meiteni, bet gan ar mīnu: uzmanīgi noskūpstīja gludo vaigu, tad ausi, tad kaklu… Nē, viss bija kārtībā - tikai smaržu un tīras ādas aromāts. Vilks atslābinājās, ciešāk piekļāva trauslo augumu, sataustīja paklausīgi pavērušās lūpas. Roka ieslīdēja zem svārkiem.

-   Nevajag…

Vilks sastinga, kā uzdūries neredzamam šķērslim. Varbūt viņa vēl ir meitene? Tas tik būtu numurs!

-   Kāpēc nevajag?

Laura klusēja.

-   Kāpēc?

-   Nu… Mēs vēl maz esam pazīstami…

-   Tikai tāpēc? Tad jāiepazīstas tuvāk…

Viegli kā cīņas treniņam domātu lelli Vilks meiteni pacēla un aiznesa uz dīvānu, kas bija pārklāts ar gobelēnu.

-   Kur tev ir rāvējslēdzējs?

-   Te, sānā…

Kleita aizlidoja sānis. Krūštura zem tās nebija, un Vilks noskūpstīja sīciņo krūti ar sārto galiņu, pēc tam lejup pa vēderu izkaisītās dzimumzīmītes, samērā veikli novilka šaurās caurspīdīgo mežģīņu biksītes. Laura aizvēra acis. Kaunuma pauguriņš viņai bija īsi apcirpts - speciāli seksam, te nu bija «meitene»… Vilks pavēra slābanās, padevīgās kājiņas, apskatīja miniatūro, gandrīz bērnišķīgo starpeni - nelielā spraudziņā brūnganajā ādā varēja redzēt sārtas kro- ciņas. Vilkam nezin kāpēc ienāca prātā šaurma Rohi Safe- das tējnīcā: no salocītā plāceņa līdzīgi rēgojās laukā tikko ceptas jērgaļas gabaliņi. Tikai šī šaurma bija pārlieku maza, vienu brīdi viņam pat radās šaubas, vai tur viss iekārtots tā, kā vajag, un vai tur ietilps tas, kam tur vajadzēja ietilpt.

-   Nepēti tā, - Laura apslāpēti čukstēja. - Man kauns…

«Interesanti gan,» Vilks nodomāja. «Apcirpusies speciāli,

lai kāds to redzētu, un pēkšņi - kauns!»

Neatlocītais dīvāns bija par šauru šādām nodarbēm. Vilks neveikli mēģināja uztrausties virsū, bet nekas nesanāca, iekams Laura nepalīdzēja, vienu kāju uzceldama uz dīvāna atzveltnes un ar otru aptverdama viņa augumu. Bažas izrādījās veltas: tur apakšā viņai viss bija kā vajag, un viņš uzreiz trāpīja tur, kur bija vēlējies. Laura ritmiski tiecās viņam pretī, dīvāns izmisīgi čīkstēja, un Vilkam iešāvās prātā doma, ka tieši šādi vingrinājumi to bija izļodzījuši.

Laura sāka elsot. Vilkam pēkšņi skaļi ieburkšķējās vēders, viņš sasprindzināja presi, lūkodams uzveikt sadumpojušās iekšas. Taču partnere neko nedzirdēja - viņa bija atspiedusi galvu pret viņa krūtīm un klusi smilkstēja, kas atgādināja raudas. Viss tik maz līdzinājās tuvībai ar Sofiju, ka likās, it kā viņš patlaban nodarbotos pavisam ar ko citu. Tur bija bijusi cīņa, kaismīga cīkstēšanās, kurā abas puses bezspēkā rada atelpu un kurā nebija uzvarētāju. Patlaban viņš bija ieguvis mazu, neaizsargātu meitenīti, viņš bija kungs un pavēlnieks, turpretī viņa - padevīga verdzene. Un savas visvarenības apziņa deva impulsu atrisinājumam - Vilks iestenējās un viņa verdzene skaļi iekliedzās un sāka raustīties konvulsijās.

Kādu brīdi abi gulēja nekustīgi, tad Vilks pagriezās un, nespēdams noturēties, novēlās uz grīdas.

-   Vajadzēja uzreiz te iekārtoties…

-   Es mīlu tevi, - aizlūstošā balsī teica Laura.

-Ko?

-   Es mī-lu te-vi! - viņa izrunāja pa zilbēm. - Un tev man jāpastāsta patiesība…

-   Kāda patiesība?

Vilkam nebija prātā atklāsmes - iekšā viss griezās aizvien spēcīgāk, viņš pat nosvīda, nolādēdams trekno torti, šampanieti un nevārīto ūdeni.

-   Vai tev ir saistība ar VDK? - Laura pagriezās uz sāniem un skatījās viņam tieši virsū. - Vari neatbildēt, tas tāpat ir redzams… Tu esi nosarcis un nosvīdis!

-   Vai jūs esat pie pilna prāta? Man vienkārši vajag uz ateju! - līdz pēdējam satracināts, viņš iesaucās un metās uz durvīm, kuras rotāja mazs plastmasas podiņš. - No kurienes jums šī mānija? - viņš dusmīgi vaicāja, atgriezies istabā. - Kāpēc jūs ar māti esat tā ieciklējušās uz VDK? Cik tādu ģimeņu kā jūsējā ir Maskavā! Vai tiešām jūs domājat, ka visas kāds izseko? Kāpēc gan?

-   Protams, ne visas. - Lauras pirksti nervozi bungoja pa dīvānu. - Tikai mamma bija viena no pirmajām padomju pilsonēm, kuras apprecējās ar ārzemnieku. Sešdesmit trešajā gadā tas tika pielīdzināts dzimtenes nodevībai. Viņai atņēma pilsonību un vispār visādi spīdzināja… Vēlāk, kad izšķīrās ar tēvu un mēs atgriezāmies, viss sākās no jauna. Mūs turēja aizdomās par spiegošanu, ar lielām pūlēm mēs dabūjām padomju pasi… Tā ka mūsu mānijai ir visai reāls pamats.

-   Pagaidi, pagaidi… Tavs tēvs ir ārzemnieks?

-   Jā. Urbāno Markoni - makaronu fabrikas inženieris no Florences.

-   Un tu esi itāliete?

-   Nu protams. Tā ir ierakstīts pasē. Man piedāvāja mainīt tautību un pieņemt uzvārdu Markova, bet tad tēvs pārstātu maksāt alimentus… Kas tev kaiš?

-   Nē, nekas…

Augstākās skolas kursantam, tāpat kā ikvienam pretizlūkošanas darbiniekam, kategoriski bija aizliegts uzturēt personiskus sakarus ar ārzemniekiem. Ja tas tomēr bija noticis, viņam nekavējoties bija jāraksta ziņojums priekšniecībai un jāpaskaidro visi notikušā apstākļi. Un apstākļi, kas bija par iemeslu «sakariem» ar Lauru, būtu simtprocentīgs pamats atbrīvošanai…

-   Tu man tā ari neatbildēji.

-   Labi. Es nestrādāju VDK. Tikai pēc armijas es iestājos VDK skolā un pašlaik beidzu pirmo kursu. Ar tevi es iepazinos gluži nejauši un to, ka esi itāliete, uzzināju tikai nupat.

-   Man jau pašā sākumā bija aizdomas… Un mamma ari uzreiz pateica…

-   Tā ir tīra sagadīšanās, apstākļu sakritība!

-   Sagadīšanās…

Laura strauji apsēdās, pievilkdama ceļus pie zoda. Izlaistie mati apsedza kailos plecus un neizveidojušās krūtis. Tievās kājas bija cieši saspiestas kopā, taču Vilks tik un tā redzēja mazo, balto dibenu.

-    Šī iestāde mūs vajā visu mūžu. Mēs nodrebam, jau dzirdot tās nosaukumu vien. Ap mums pastāvīgi grozās turienes cilvēki. Un galu galā uzrodies tu. Ari no turienes. Un to tu sauc par sagadīšanos?

Viņa piespieda seju ceļiem un sāka raudāt. Sākumā klusi, pēc tam aizvien skaļāk.

-   Rimsties! Tu pārliecināsies, ka tā ir sagadīšanās. Un beigsi baidīties no VDK. Es gribu tevi precēt. Tu dzirdi? Vai tu precēsies ar mani?

Viņš nebija gaidījis, ka to pateiks. Taču viņš nenožēloja izlauzušos vārdus.

-   Precēt? - Laura atmeta galvu. Tuša ap acīm bija izplūdusi, pāri vaigiem stiepās melnas svītras. - Tu smejies? Kurš tev atļaus precēt itālieti?

-   Un kurš aizliegs? Starp citu, es pats esmu vācietis!

-   Kā tā - vācietis? Tu joko?

-   Nē. Vecāki ir no Pievolgas, kara laikā viņus izsūtīja uz Kazahiju, tikai sešdesmitajos atgriezās.

Lauras lūpas nodrebēja.

-   Traks var palikt! Ja vien tu nemelo… Gatavā anekdote!

Meitene iesmējās. Skatoties uz viņu, arī Vilks sāka smieties.

-   Esmu izsalcis. Vai dosi man kaut ko ieēst?

-   [1] [25] *

Kārtējā vēstulē tēvs rakstīja, ka taisās braukt komandējumā uz Maskavu. Vilks bažīgi pakasīja pakausi. Vecāki bija pārliecināti, ka viņš atrodas virsdienestā. Varbūt tāpēc viņš aizvien atlika braucienu uz Tihodonsku - pārāk daudz nāktos skaidrot… Nu liktenis gumijas stiepšanai pielika

punktu. Pēc nedēļas Vilks satikās ar Heinrihu pie viesnīcas «Pekina» ieejas durvīm. Tēvs labi izskatījās - uzvalkā, ar kaklasaiti, ar savām kā allaž pedantiskajām manierēm un klāt nākušo pašpārliecinātību viņš atgādināja impozantu ārzemnieku. Bija grūti ticēt, ka reiz viņš ar primitīviem instrumentiem staigāja pa Tihodonskas graustiem, laboja skalojamās kastes, tīrīja klozeta podus un kaut kādi pļēguri viņu pavārtē iekaustīja…

Tēvs un dēls apkampās.

-   Tu esi pavisam pieaudzis, Vladimir. Jūtu, ka tev ir pamats zem kājām. Vai precēties netaisies? - Heinrihs plati smaidīja. Viņš acīm redzami priecājās par tikšanos.

-   Tu uzminēji. Šodien vai rīt iepazīstināšu tevi ar savu līgavu. Kādas tev darīšanas Maskavā?

-    Sanāksme komunālās saimniecības jomā. Pa šiem gadiem esmu taisījis labu karjeru. Pat iestājos neklātienes institūtā, pēc gada dabūšu diplomu. Pieklājīga alga, prēmijas, es pat lūkoju pierunāt mammu, lai met mieru strādāšanai. Bet viņa negrib - nav radusi sēdēt bez darba. Viņa ļoti skumst pēc tevis un sapņo, ka tu atgriezīsies. Tad varēšot palikt mājās un auklēt mazbērnus. Vai tas ir iespējams?

-   Nezinu. Diezin vai. Lai gan dzīve dažādi mēdz iegrozīties.

Vilks aizveda tēvu uz «Metropoles» bāru. Griša, cenzdamies izpirkt savu vainu, aši pagatavoja grilētu cāli, sagrieza svaigus salātus un izņēma četras pudeles «bavārieša».

-   Vai redzi, kas par putām? - Vilks lepni vaicāja. - Lai iet par to, ka mēs tomēr būsim iedzēruši «bavārieti»!

Heinrihs kāri iztukšoja glāzi.

-   Gards alus. Bet labāk pastāsti par sevi. Spriežot pēc vēstulēm, dienests tev pagāja diezgan mierīgi.

-   Jā, grēks būtu sūdzēties…

-   Ļoti labi, ka tu nenokļuvi Afganistānā. Vienkārši laimējās.

-   Jā, ļoti laimējās.

-   Tu neesi sevišķi runātīgs. Un nepavisam neizskaties pēc seržanta virsdienestā. Kas tu esi, Voldemar? Un kāpēc mēs rakstām vēstules kaut kādam Volkovam?

Vilks iedzēra vienu malciņu, otru, trešo… Drīz vien glāzē bija palikušas vienīgi baltās putu atliekas, un viņš ar troksni nolika to uz galda.

-   Tagad es esmu Vladimirs Grigoijevičs Volkovs. Tā, lūk…

Bārā neviena nebija, un viņš pastiepa tēvam atvērtu apliecību. Tēvs ilgi lasīja dokumentu, tad lēnām aizvēra un atdeva atpakaļ. Viņš izskatījās pagalam apjucis.

-   Taisni neticami. Mēs visu mūžu baidījāmies no šīs organizācijas, bet tu esi iestājies tur darbā… Un pat vārdu nomainījis! Kas notiks ar mūsu dzimtu?

-   Liecies nu mierā, tēv! - Vilks ielēja vēl alu un nolauza kraukšķīgo cāļa spārniņu. - Es, protams, neizskatos pēc virsdienestnieka. Bet arī tu maz līdzinies komunālās saimniecības darbiniekam. Tos, starp citu, izmitina blakšainajās nomaļu viesnīcās - tādās kā «Zaija» un «Altaj». Turpretī «Pekinā» dzīvo tie,.kurus komandējumā sūtījusi tā pati organizācija, no kuras tu visu mūžu esi baidījies. Tā ka nevajag dramatizēt situāciju. Dzer labāk alu un iekod, tu droši vien esi izsalcis…

Heinrihs izdzēra alu un paknibinājās ap cāli. Garastāvoklis viņam bija sabojāts.

-   Es neesmu pelnījis šos pārmetumus, Voldemar. To, ko esmu darījis, esmu darījis aiz bailēm. Un vēlēdamies sagādāt labklājību ģimenei. Pirmām kārtām - tev. Es vēlējos norobežot tevi no visa tā… Bet tu pēc savas gribas esi izdarījis izvēli. Un tas man ir ļoti sāpīgi!

Vilks saskaitās. «Un vai tēvocim Johanam nav sāpīgi?» - pēdējā brīdī viņš aprāvās un neizteica frāzi, kas bija uz mēles. Itin kā pareizu frāzi, tomēr tajā pašā laikā aplamu un velnišķīgi netaisnīgu.

No nedzīstošās atmiņu rētas sūcās neaizmirstas bezcerības un nenovēršamības sajūtas, nelabojamas kļūdas apziņa un nomācošas bailes no priekšā stāvošās atmaksas. No jauna materializējās mazais puisēns, kas raudāja komunālā dzīvokļa pietaisītajā atejā veltā cerībā paslēpties no atriebes monstra, kurš tā vien tīkoja aizsūtīt viņu uz darba koloniju vai cietumu. Zēns bija neaizsargāts briesmoņa priekšā, viņam nebija nekādu izredžu, taču tēvs kā pasaku spēkavīrs aizgāja un uzveica pūķi. Tiesa, par to Heinriham nācās ieķīlāt savu dvēseli…

-   Kādreiz es sapņoju, ka dzīvošu dzīvoklī ar atsevišķu tualeti, - Vilks klusi teica. - Lai varētu pabūt vienatnē…

-   Ko? Ak jā… Komunālie dzīvokļi ir iekārtas necilvēcības pazīme. Viņš aizvien tā mēdza teikt.

-   Kurš?

Vilks arī pats saprata, par ko ir runa. Saprata, vēl pirms tēvam ciešanās nodrebēja lūpas.

-   Johans. Un tur es viņam pilnīgi piekrītu. Vai te ir degvīns?

Viņi nosēdēja bārā vēl pusotras stundas, pa šo laiku Heinrihs izdzēra pudeli «Stoļičnajas».

[1] [26] *

Pretizlūkošanas darbinieks nedrīkst pēc saviem ieskatiem precēties ar ko pagadās. Sievas - tā ir VDK aizmugure. Viņu kandidatūras rūpīgi tiek pārbaudītas, ar katru runā kadru aparāta darbinieks, un tikai tad, ja līgava atbilst visām prasībām, priekšniecība var dot atļauju veidot ģimeni. Vilks to visu lieliski zināja. Tāpat kā to, ka Lauras kandidatūra nekādā ziņā nevar tikt apstiprināta. Taču bildinājums ir izteiks, līgava un Aleksandra Sergejevna ir iepazīstinātas ar tēvu, kāzu termiņi apspriesti. Tagad vienkārši vairs nav iespējams atkāpties…

Pēc mēneša, nokārtojis pirmā kursa eksāmenus, jaunizceptais otrkursnieks Volkovs iesniedza ziņojumu par savu nodomu precēt Lauru Markoni. Skolas vadībai šī ziņa bija līdzvērtīga bumbas sprādzienam. VDK stingra režīma mācību iestādes kursants - vācietis, kurš precas ar itālieti.

Kaut kas tads nevarēja ienākt prātā pat ļaunākajos murgos!

-    Viņš taču vienkārši ņirgājas! - Ģenerālis Ļisanovs uzsita ar dūri pa galdu. - Paklausieties, ko raksta: «…dzimusi Itālijas Republikā, Florences pilsētā»! Tas taču ir izaicinājums, izsmiekls! Vai viņš zina, ka viņa nākamā sievasmāte ir bijusi valūtas prostitūta? Viena no pirmajām Maskavā!

-   Nē. - Brovins papurināja galvu. - Viņš noteikti būtu to pastāstījis draugiem. Viņi par šo tematu ir runājuši.

-   Varbūt jums viss nav ticis paziņots… Kurš viņam ir piekomandēts?

-   Krilkovs. Ļoti akurāts un centīgs zēns. Viņš nepalaiž garām nevienu sīkumu.

-   Tad varbūt pastāstīt viņam visu, atvērt acis? Lai atrod citu meiteni. Kam viņam tā Markoni vajadzīga? Netiklība mēdz iedzimt, tātad arī ģimenē būs sarežģījumi, - miermīlīgi teica Kočetkovs, lūkodamies Gribačova portretā, kas nesen tika uzkarināts virs Skolas priekšnieka galda. Jaunais ģenerālsekretārs liberāli smaidīja.

-   Nav vērts! - Brovins papurināja galvu, lai gan arī redzēja portretu. - Viņam ambīciju ir vairāk nekā vajag. Viņš ļoti labi zina, ka atļauju šīm laulībām neviens nedos. Tas ir demaršs!

Sapulcējušies saskatījās. Viss bija skaidrs. Puisis bija pāršāvis pār strīpu: aiz zināmas robežas viņa trumpji nav spēkā. Ja tu sistemātiski piedzeries, skrien pakaļ brunčiem, zaudē dienesta dokumentus, izpļāpā valsts noslēpumus vai precies ar ārzemniecēm, tādu pat ģenerālsekretārs nepavēlēs paturēt dienestā. Zināms, ja viņš nav tavs miesīgs tētiņš. Varbūt pat tētiņš nepavēlētu…

Atlika izlemt, kā lietu noformēt. Atbrīvošanas iemeslam jābūt pavisam neitrālam un pārliecinošam. Parasti par tādu kalpo veselības stāvoklis.

-   Viņš ir bokseris, deguns sadauzīts, - Brovins ieminējās. - Droši vien ir deguna starpsienas kropļojumi…

- Nē, nepārspīlēsim, - ģenerālis pēkšņi sacīja. - Viņš labi mācījās, beidza pirmo kursu, viņam ir daudz nopelnu… Kāpēc atbrīvot pavisam? Lai pāriet uz «ārējiem» un strādā, nes labumu dzimtenei. Uzdodiet Lamovam parunāt ar viņu, lai nebūtu aizvainojumu. Mīlestība ir laba lieta, taču instrukcijas ir jāpilda. Viņš sapratīs.

2. nodaļa

Novērošanā konstatēts…

-    Skaties, ieskrēja kāpņu telpā! Atkal uz četrdesmit piekto… Velns ar viņu, vismaz atvilksim elpu… Kļim, padod uz priekšu un apgriezies - viņš taču nāks atpakaļ. Volodja, fiksē laiku: divpadsmit trīsdesmit divas…

Neuzkrītoša pelēka volga ar tonētiem stikliem pieslīdēja līdzās ietves apmalei, paslēpdamās aiz milzīga mēbeļu furgona. Īstenībā tā ir speciāla mašīna. Zem pārsega - forsētais dzinējs simt astoņdesmit zirgspēkiem, bagāžniekā - plaša diapazona rācija, kas ļauj uzturēt sakarus ar dežurantu un atsevišķiem novērotājiem. Pat autoinspektori ar stāžu tādus brīnumus nav redzējuši. Un neredzēs arī - grupas vecākajam ir īpaša caurlaide «kontrolēt aizliegts».

-   Vai tā būs labi, Mihail Ivanič? - seržants Kļimenko vaicāja. Viņam bija divdesmit septiņi gadi. Apsviedīgs, balt- matains, ādas imitācijas jakā, pēc izskata - īsts, slīpēts Maskavas šoferis.

-    Padod mazliet atpakaļ un pagriez pa kreisi, - nokomandēja viņam līdzās sēdošais kapteinis Lazarenko - bū- dīgs vīrs ar četrdesmit piektā izmēra pēdām, milzīgām plaukstām, prāvu, uzbeku melonei līdzīgu galvu un asiem, rupji veidotiem sejas pantiem. Grupā viņš bija vecākais ne vien pēc dienesta pakāpes, bet arī pēc gadiem - jau Vilka laikā nosvinējis trīsdesmit trešo dzimšanas dienu.

-   Tā, tā! Kad iznāks, mēs viņu noknipsēsim…

Jaunākais novērotājs praporščiks Volkovs ar rakstāmo

rokā neveikli bija iegrozījies aizmugures sēdeklī.

«12.32 Sprogainis iegāja Kurčatova ielas 87. namā, kur 45. dzīvoklī dzīvo Lapsa,» viņš aizpildīja kārtējo ailīti novērošanas dienasgrāmatā. Vakarā pēc fragmentāriem ierakstiem tiek sastādīta sīka atskaite, uzskatāmības dēļ papildināta ar dažām fotogrāfijām.

Diez vai pa durvīm iznākošā uzkumpušā pinkainā puiša ar mežonīgo skatienu fotouzņēmums būs uzlūkojams par pierādījumu, taču, kad Sprogaini paņems ciet, šai nevainīgajai bildītei būs sava nozīme - tā radīs iespaidu, ka «orgāniem» ir zināms itin viss…

Vilks noglabāja rakstāmo un apsēdās ērtāk, lai netraucētu zem apģērba paslēptā aparatūra.

-   Mihail Ivanovič, kāpēc viņi tiek novēroti? Ko viņi ir izdarījuši?

-   Ko jau parasti. Lasa visādas blēņas, raksta…

Lazarenko nopūtās.

-   Man apnicis noņemties ar niekiem… Viena lieta - meklēt neliešus, kas metro uzspridzināja bumbu, bet pavisam cita - gaidīt, kamēr kaut kāds ārzemnieks ņem priekšā mūsu Kļavu, un vēl uzskatīt to par spiegošanu. Vai arī izsekot šos nevienam nevajadzīgos idiņus… Taisni jābrīnās: vai valstī vairs nav nopietnu lietu?

-   Es izslēgšu motoru - kam lieki tērēt benzīnu? - Kļi- menko sacīja. - Viņi iedala pēc normas ziemā un vasarā vienādi. Ar sildīšanu nerēķinoties. Pēc tam pārbauda spidometru, aprēķina pārtēriņu. Un ikreiz solās noņemt prēmijas…

-   Interesanti, vai šosvētdien brīvdienu dabūsim? - nevienu neuzrunādams, Vilks jautāja.

-   Panāks mūs, un vēl dabūsim! — šoferis pazobojās. - Atkal aizdzīs uz kādu mītiņu. Kur šie visi rodas? Strīdas, kaut ko pierāda ar putām uz lūpām…

-   Viņi ir slimi cilvēki. Viņus vajag ārstēt, - Vilks teica.

-   Viņus ārstēt tagad ir aizliegts. Pašlaik valda atklātība un demokrātija, - Mihails Ivanovičs noburkšķēja. - Ja es dabūtu dzīvokli, viņi visi varētu degt zilās ugunīs! Uz maija svētkiem solīja nodot, tikai klīst runas, ka tie būs nevis parastiem cilvēkiem, bet gan priekšniekiem. Māja ir laba, skaista, metro līdzās - varbūt tā arī notiks…

-   Un rinda? Vai viņi ņems un rindai vienkārši uzspļaus? Un kā tad demokrātija? Jeb vai uz mums tā neattiecas? - Vilks iekarsa. Notiekošais skāra viņu personiski, jo viņš pavisam nesen tika iestājies dzīvokļu rindā un sarakstā bija pēdējais.

-   Mums ir divas rindas. Viena gara - visiem, otra īsiņa - priekšniekiem un viņiem tuvām personām, - norūca Mihails Ivanovičs. - Ja gribi dzīvot kā cilvēks, centies iekļūt īsajā rindiņā. Tiesa, tad sapulcēs turi muti, piekriti priekšniekiem, reizēm nāksies arī pakaļu palaizīt, nekur ne- spruksi… Tā jau nav ar dzīvokļiem vien. Amati, nosaukumi, apbalvojumi… Tas arī dod nevis par nopelniem, bet par pakalpojumiem. Kaut gan tu, Volodja, ar krūtīm aizsedzi ambrazūru - negaidi, ka tev kāds dos ordeni.

-   Man ir ordenis. Pat divi. Divas «Zvaigznītes»!

-    Vai tu redzējies? Man ir tikai viens. Vai tev arī par Afganistānu?

Vilks papurināja galvu.

-   Par ko tad?

-   Nedrīkstu stāstīt.

-   Nu vienalga - par karošanu, par asins izliešanu. Bet priekšnieki droši vien dabūja «Karogu»… Vai tā bija?

-   Kā jūs zināt?

-   Kas tur ko nezināt? Pat tiem sasodītajiem disidentiem ir baltie cilvēki un pakalpiņi, kuri dara melno darbu. Mēs taču visu redzam. Vienam pakaļ atbrauc mašīna, un šis tik braukā - te uz pieņemšanu vēstniecībā, te uz interviju pie šo žurnālistiem. Uzvalciņš labas kvalitātes, mūlis nobarojies, dažādas «balsis» ik pārdienas par šo runā - kāds viņš varonis un tamlīdzīgi. No mums nebaidās, pat galvu nepagriež atpakaļ. Cits savukārt ir nabags un noplucis, mētājas pa pilsētu bez brokastīm un pusdienām, kā zvirbulis knābā savu patiesību no atkritumiem, visu laiku baiļojas un lūr apkārt. Neviens par viņu neraksta avīzē, neviens viņu nepazīst, taču, ja sāks sēdināt ķurķī, viņu pirmo ietupinās. Par ko viņš, nabadziņš, cīnās? Pret ko, ir skaidrs - pret nīsto varu. Bet par ko? Lai pašu diedelniekus dabūtu par kaklakungiem? No tā viņa stāvoklis kļūs vēl sliktāks.

-   Lai viņi paši tiek galā. Toties man ir apnicis dzīvot kopā ar sievasmāti!

-   Nevis dzīvot, bet mitināties! - Lazarenko smīkņāja un aiztaisīja garo pelēko reglāna mēteli. - Lai gan visādi mēdz gadīties… Kļim, ieslēdz krāsniņu, citādi salst kājas.

Kapteinis runāja kā zinādams. Aleksandra Sergejevna acīm redzami izrādīja pret znotu vairāk nekā radniecisku interesi: te vannojās, neaizvērusi durvis, te mēdza iznākt virtuvē caurspīdīgā peņuārā… Un viņai bija visai laba figūra.

-   Pagaidām mitināmies, - Vilks izlaboja. - Taču, ja drīz vien nedabūsim atsevišķus dzīvokļus, nav zināms, kā viss iegrozīsies…

-    Tev taču jaunais ģenerālsekretārs noteica termiņu: divtūkstošajā gadā visi tiks pie dzīvokļiem! Lai tikai divtūkstošajā gadā daikts vēl stāvētu, citādi atsevišķajā dzīvoklī nebūs ar ko bērnus taisīt. Toties ir uzcelts sociālisms ar cilvēciskiem vaibstiem. Kolīdz es dzirdu šos vārdus, tā man pakaļa acu priekšā. Būtu labāk dzīvokļus cēluši!

-   Jūs nu gan runājat, biedri kapteini… Pat mūsu izsekojamie ne visi ir tik drosmīgi.

Vilks jutās neērti. Kas tas bija - rupjš tiešums vai provokācija? Viena lieta ir strādnieku muldēšana alus dzertuvē, un pavisam cita - operatīvo darbinieku saruna VDK speciālajā mašīnā.

-   Pagaidi vien… Ar to atklātību viņi visi drīz vien kļūs par varoņiem. Turpretī es neesmu sevišķi drosmīgs, kaut arī ieņēmu Amina pili. Vienkārši mūsu mašīnās nav noklausīšanās iekārtu. Mēs tikai visiem liekam «vabolītes», bet kurš ieliks mums?

«Ja vajadzēs - atradīs,» Vilks nodomāja. «Un kam vajadzīga tehnika, ja mēs šeit esam trīs? Ko zina divi, to zinās visi.»

-   Ar Kļimu mēs jau tikāmies valstī «A», - itin kā lasīdams domas, Mihails Ivanovičs turpināja. - Bet no tevis man nav bail. Tu pats esi zem lupas.

-   Kā tā? Kam tad?

-   Kas viņu zina… Tikai gan iekšējā pretizlūkošana par tevi interesējās, gan nodaļas priekšnieks, gan kadrinieki… Kā strādā, kā uzvedas, ko domā… Nekā konkrēta viņiem nav, tomēr… Ar kaut ko tu viņus kaitini, kā skabarga pakaļā…

Mihails Ivanovičs atmeta ar roku un pagriezās pret logu.

«Normāls vecis, atklāts, netrīc par savu ādu,» Vilks nodomāja.

-   Iznāca! - Kļimenko ziņoja.

Mihails Ivanovičs sarosījās, pacēla pie acīm parastu… «Zenītu».

-   Izlīdi gan, gnīda. Ko tu tur darīji trīs stundas? Sirdsapziņas gūsteknis, sasodīts… Cīņu biedrs tavā vietā sēž, bet tu kverni pusdienu pie viņa sievas. Jāklis tu esi, nevis gūsteknis!

Noskanēja klikšķis. Sprogainis stāvēja pie ārdurvīm, nikns vējš plivināja apnēsātā mēteļa stūrus un purināja nekoptos, no sniegpārslām acumirklī nosirmojušos matus. «Gūsteknis» skatījās tieši objektīvā, taču acīm redzami neko aizdomīgu nemanīja.

-   Mēs par tevi, slīpēto zelli, visu uzzināsim. Ne velti es aiz gleznas paslēpu «blakti». Un, ja tu patiešām būsi drāzis Lapsiņu, tad nāksies mūsu priekšā grēkus izpirkt, visu par saviem drauģeļiem izplāsi kā uz delnas… Aiziet, Kļim, brauc palēnām…

«Aragvi» vakarā bija neiespējami iekļūt, drukns šveicars pie ieejas atsijāja savējos no svešiem ne sliktāk kā «Metropoles» tēvocis Koļa. Vilks te ir svešs, taču viņš zina paroli.

-   Nāku pie Vladimira Semjonoviča, - viņš daudznozīmīgi pačukst.

Šveicars godbijīgi pamāj. Administrators viņam ir tikpat kā dievs. Īstenībā tas ir pamaza auguma apaļīgs cilvēciņš ar papliku galvvidu, cienīgām manierēm un vērīgām acīm. Spriežot pēc aromāta, kas nāca no mutes, viņš nesen bija dzēris konjaku.

-    Es nāku no Pjotra Ivanoviča, - Vilks noslēpumainā balsī paziņo. Viņam ir brilles masīvā rāmī, lēts uzvalks, daudzkārt mazgāts balts krekls un no Kļima aizlienēta kaklasaite, kas nemitīgi pamanās savirpināties. Taču Vladimirs Semjonovičs priecīgi smaida. Pilsētas restorānu tresta priekšnieka vietnieka vārds atstāj uz administratoru tādu pašu iespaidu, kā viņa vārds bija atstājis uz šveicaru.

Sprogainis un viņa draugi nekad netika apmeklējuši restorānus. Taču tagad ir perestroika. Aizvien mazāk darba ar disidentiem. Galvenās līnijas - ārējā spiegošana, ekonomiskie noziegumi un korupcija. Televīzijā periodiski stāsta par milzīgas korupcijas atmaskošanu Vidusāzijā, turklāt visaugstākajā līmenī. Komitejā klīst runas, ka drīzumā Vidusāzijas bajus gaida kolosāla tīrīšana. Arī Maskavā aktivizējas visdažādāko darboņu un izlaupītāju vajāšana.

Nav pagājušas ne piecas minūtes, kad Vilks jau sēž piesmēķētajā garajā zālē tieši tur, kur viņam vajag, - viens galdiņš viņu šķir no nesen iekārtojušās jautras kompānijas. Tie ir valūtas darboņi. Galvenais pie galda bija vadonis - Lazarenko bija devis viņam iesauku Kungs. Sekotāji uzreiz prot uztvert galveno novērojamajā objektā. Patiešām kungs kas kungs - labi kopts, svarīgs, pašpārliecināts. Viņš specializējas dimantu jomā, caur viņa rokām nāk akmeņi no Jakutijas atradnēm. Apkārt kalpi: plakansejainais un šauracainais Pankūkģīmis, tievais Nagla un trīs meičas, kurām viņu niecīgās nozīmes dēļ iesaukas nebija piešķirtas.

-   Lūdzu, te būs ēdienkarte. - Kārns oficiants noliek Vilkam priekšā smagus ādas vākus.

Turpretī Kungam un viņa kompānijai jau sāk nest pasūtīto: kvadrātveida šķīvīšus ar sacivi (rublis septiņdesmit porcija), sīciņas stikla muciņas ar sarkanajiem un melnajiem ikriem (trīs četrdesmit un pieci sešdesmiti, pudeli markas konjaka «Varcihe» (astoņpadsmit), divas pudeles «Kindz- marauli» (trīs četrdesmit viena), guriešu kāpostus, olīvas, zaļumus, salami… Vilks meta mieru skaitīšanai. Uzkodām, protams, sekos gaļas ēdieni uz sakarsētiem tērauda šķīvjiem: šašliks, ļuļakebabs, aknas, nieres, sirds… Šīs vakariņas valūtniekiem izmaksās ap simt, simtpiecdesmit rubļu.

Vilks drīkstēja tērēt trīs rubļus stundā, turklāt grāmatvede lepni bija paziņojusi, ka šī summa pusotras reizes pārsniedz milicijas sekotāju operatīvo izdevumu normu. Tā teikt, ēd, dzer, neko sev neliedz!

Viņš pasūtīja gurķu salātus, jērgaļas šašliku, simt gramu degvīna un saldējumu - kopā par pieci astoņdesmit. Tā bija divu stundu norma, taču izskatījās, ka objekti iekārtojušies uz ilgu laiku. Ja viņi pēkšņi pieceltos un aizietu, visviens atskaitē nāktos ierakstīt laiku - divas stundas, tā parasti mēdza rīkoties, neies taču maksāt no savas kabatas…

-   Viss? - oficiants, lai gan šādas pieticības apbēdināts, tomēr to neizrādīja: pelnīt uz administratora viesu rēķina nozīmētu sev tikai ieriebt.

Kungs teica tostu, visi saskandināja. Vilks izdarīja uzņēmumu. Japāņu mikrokamera bija paslēpta zem žaketes, caur pogcaurumu raudzījās pogas veida objektīvs. Manipulators atradās kreisajā piedurknē: nemanāmi kustinot pirkstus, bija iespējams darboties gan ar fotoaparātu, gan spēcīgi uztverošu mikrofonu, kam bija kaklasaites adatas forma, gan mikroskopisku magnetofonu un uztvērēju un raidītāju iekārtu.

Viņš ieslēdza mikrofonu, un briļļu kreisajā kājiņā ieskanējās Naglas aizsmakusi balss. Viņš stāstīja par savām mīlas dēkām. Ārpus viņu galdiņa robežām tas nevienu neinteresēja, tomēr translācija varēja izklaidēt mašīnā nīkstošos Lazarenko un Kļimu.

Vilks lēnītēm tina ap dakšiņu pētersīļa zariņu. Viņš bija izsalcis un būtu varējis vienā mirklī aprīt visu pasūtījumu. Taču viņam salātu trauciņš ar sīki sagrieztajiem gurķiem un četri ātri atdziestoši jērgaļas kumosiņi nebija vis vakariņas, bet maskēšanās. Jau majors Šarovs tika mācījis: būt bez maskējuma izlūkam nozīmē to pašu, ko plikam atrasties pilsētas pludmalē - visi blenž, ņirdz un baksta ar pirkstu, nazi vai lodi. Tāpēc viņš ļoti lēnām košļāja gurķus, malkoja degvīnu un tikai ostīja asi smaržojošo šašliku.

Pie objektu galdiņa pienāca divas jaunas darbojošās personas: gadus trīsdesmit vecs vīrietis apaļiem vaigiem, smagnēju apakšžokli un nošļukušiem lielās mutes kaktiņiem - Vilks tūdaļ deva viņam iesauku Mopsis - un jauns kaukāzietis ar garām, spēcīgām rokām abpus mucveidīgajam augumam. Viņam piedienēja iesauka Gorilla.

Kungs īsi pamāja, un meičas acumirklī pazuda. Mopsis un Gorilla ieņēma atbrīvojušās vietas, oficiants atnesa tīrus galda piederumus. Vajadzēja nofotografēt, taču traucēja resna sieviete pie blakus galdiņa, nācās iet pie viņas kavaliera aizsmēķēt - jaunajā rakursā izdevās ietvert kadrā visu kompāniju.

-   Man ir prece, - Mopsis teica, un Vilks tūdaļ nospieda ieraksta pogu. - Vai nauda tev ir klāt?

Kungs papurināja galvu.

-   Akmeņi ir jāpārbauda. Pie mums tos neviens nepazīst.

-    Pagaidi, es taču tev iedevu paraugu! Kam tas bija vajadzīgs?

-   Paraugu es parādīju… Sergejičam, parādīju Lielajam Tētim. Neatkarīgi viens no otra abi saka - tas esot dīvains akmens. Itin kā īsts, tikai nav skaidrs, kur tāds radies. Speciālistiem visas atradnes ir zināmas. Varbūt tas ir kristāls vai kāds cits draņķis… īsi sakot - jātaisa analīze. Bez analīzes neņemšu.

-    Es taču tev teicu: nopietns cilvēks atveda no Āfrikas. Viss ir štokos! Kāda starpība, no kurām atradnēm? Atvedīs vēl, pamazām visi pieradīs un nebūs nekādu problēmu.

-   Kur ir tas tavs cilvēks? - Kungs piemiedza acis. Jo vairāk iekarsa Mopsis, jo aizdomīgāk viņš raudzījās partnerī.

-   Viņš ir šeit! Sēž mašīnā. Vai atvest šurp?

-   Protams, atved. Lai viņš pats visu pastāsta. Ja radīsies vajadzība, zināsim, no kā prasīt atbildību.

Mopsis pamāja Gorillam, tas izgāja un pēc dažām minūtēm atgriezās kopā ar gara auguma īsi apcirptu sportiska izskata puisi. Seržs!

Vilks sastinga. Viņš vairākkārt bija mēģinājis uzmeklēt Seijoginu, taču bez panākumiem. Augstajā pelēkajā mājā ar līstītēm apsistās dzelzs durvis atvēra pilnīga sieviete lā- sumojošā japāņu rītakleitā ar izbalējušiem pūķiem. Augstprātīga izteiksme uzblīdušajā sejā, kurā vēl bija manāmas kādreizējā skaistuma pēdas, valdonīgu manieru paliekas un saglabājušās ambīcijas…

-   Nikolajs? Un kas jūs tāds būtu? Ak dienesta biedrs… Nu, nāciet iekšā. Viņš taču palika armijā. Virsdienestā vai kā nu to sauc. Bija atbraucis, padzīvoja kādu mēnesi un atkal aizbrauca. Mūs izputināja, redziet - tukšs kā izslaucīts…

Viņa norādīja ar roku visapkārt. Plašajā viesistabā stāvēja ādas dīvāns, divi krēsli, ozolkoka bufete, milzīga ķīniešu porcelāna grīdas vāze. Taču daudzie taisnstūri uz sienām liecināja, ka viņā - pagājušajā dzīvē iekārta bija izskatījusies krietni vien bagātīgāka.

-    Man neko neatstāja, pat iztikas līdzekļus ne! Teica: ejiet strādāt… Smieklīgi! Bet mājkalpotājai jāmaksā, turklāt - produkti no tirgus, kosmētika, manikīrs… Par šuvēju es nemaz nerunāju. Drēbes nonēsātas, kauns uz ielas rādīties. Arī veselība streiko, spiediens lēkā augšā lejā… Tā, lūk, nekustu no mājas laukā. Kurš gan palīdzēs atraitnei?

Kad Pāvels Sergejevičs bija dzīvs, apkārt bariem grozījās visvisādi… Ko vēlaties, Kalērija Dmitrijevna? Kā varu pakalpot? Nevarēja ne atkauties. Tikai - kur viņi ir tagad?

Vilks bikli mīņājās no vienas kājas uz otru, arī juzdamies vainīgs. Taču - ko viņš varēja palīdzēt sievietei, kuras labākie gadi bija aiz muguras?

-   Atvainojiet par traucējumu. Es iešu.

-   Nikolajs neko netika stāstījis pārjums. Taču es pēc sejas redzu, ka jūs esat kārtīgs cilvēks un jums drīkst uzticēties. Vai jūs neaizietu un nesamaksātu par telefonu? Tepat līdzās, divi kvartāli, šodien ir pēdējā diena, un to var atslēgt.

-   Protams. Lūdzu…

-   Paņemiet kvītis. Tikai… Man patlaban nav naudas…

Tā nu Vilks pēdējos desmit rubļus samaksāja par nebeidzamām tālsarunām, palikdams sausā līdz nākamajai stipendijai'. Tāda bija cena neveiksmīgajiem armijas biedra meklējumiem.

Un tagad Seržs. sēdēja pie novērošanas objekta galdiņa, automātiski kļūdams par tādu pašu objektu.

Intuitīvi Vilks veica divas darbības. Pirmo viņš varēja izskaidrot, otro ne.

Cilvēku pazīst pēc acīm, uzacīm, mutes un zoda. Ar ma- sīvajām speciālajām brillēm augšējā Vilka sejas daļa nebija pazīstama. Apakšējo viņš sākumā piesedza ar glāzi, tad ar kabatlakatu, tad - delnu un atkal ar glāzi. Tā visa mērķis bija skaidrs un saprotams - ikviens viņa vietā būtu pacenties nomaskēties.

Turklāt viņš izslēdza magnetofonu un translāciju mašīnā. Bez skaidra un kaut cik apzināta iemesla.

-   Ko teiksi, balodīt? - Kungs it kā draudzīgi, it kā ņirgādamies vaicāja.

-   Kur te būtu balodīši? - Seržs atcirta. Viņš bija brīvā melnā smalka adījuma svīterī, vienkāršās pelēkās biksēs un jaunos puszābakos ar biezu zoli. - Ja nu vienīgi šķīvī. Tikai tie jau nu neko vairs nepateiks.

-    Jokupēteris! - Pasmaidījis Kungs piemiedza ar aci Pankūkģīmim un Naglam, itin kā uzaicinādams uzjautrināties kopā ar viņu. - Kurš strasu piespēlēja? Ar tādām lietām, balodīt, nejoko! Vai varbūt gribi nokļūt viņā saulē?

Smaids nozuda, un Kunga tonis kļuva tik draudīgs, ka no viņa patiešām uzvēdīja mitras zemes smārds. Arī Pan- kūkģīmis un Nagla acumirklī pārvērtās - tagad pēc viņu plēsonīgajiem mūļiem tapa skaidrs, ka pavadīt saimnieku restorānos un uzjautrināt skuķus ar visvisādām pasaciņām nav viņu galvenā nodarbe.

-   Paklau, tēvocīt, nebiedē mani! Esmu ticis gana biedēts. Ja tevi tā pabiedētu, tev bikses būtu pilnas. - Seržs asi noliecās pie Kunga un ieurbās ar acīm valūtnieka redzokļos. Vilks lieliski varēja iedomāties, kāds bija šis skatiens.

Pankūkģīmis draudīgi sakustējās, Seržs tūdaļ saķēra viņa apakšdelmu tā, ka tas sāpēs saviebās.

-   Sēdi rāms! Es jūs visus trīs uz vietas pataisīšu aukstus, ja vajadzēs. Skaidrs?

-   Rimsties, ko tu uzreiz lec uz ecēšām? - acīm redzami sadudzis, samiernieciski ierunājās Kungs. - Neviens tevi nebiedē. Vienkārši pārāk liela nauda likta uz spēles.

-   Tad ir labi.

Seržs palaida vaļā Pankūkģīmja roku. Tas, vēl aizvien viebdamies, ņēmās berzēt apakšdelmu.

-   Pie lietas. Akmeņus es dabūju Āfrikā. Tādā vietā, kur strasus un visādus draņķus neturēs.

-Āfrika ir liela…

-   Es neesmu specs, pētiet, pārbaudiet, - nepievērsdams uzmanību Kunga replikai, Seržs turpināja. - Vienu gan varu teikt droši: neviens jums neko netaisās iesmērēt. Viss!

Viņš piecēlās un devās uz durvīm.

-   Tam gan ir krampis, tik tikko roku nesalauza, - Pankūkģīmis atturīgi pažēlojās.

-   Kur tu tādu izraki? - Kungs apstulbis jautāja.

-    Es teicu: viņš ir nopietns cilvēks. - Mopsis neslēpa gandarījumu. - Tas ir Bebra dēls.

-   Bebra? Velna milti! Kāpēc uzreiz nebrīdināji? Viņa tē- tukam bija tvēriens - ja sagrāba, nekur nevarēja sprukt… Arī par dēliņu esmu dzirdējis - viņš savulaik Maskavā brangi bija uzdarbojies.

-   Ko esi izlēmis?

Vilks ieslēdza magnetofonu un translāciju. Pasākums tuvojās noslēgumam, un viņš steidzīgi stūķēja mutē atdzisušo šašliku.

-   Lai notiek. - Kungs pēc pauzes pamāja. - Paraugu atdošu, lai uztaisa analīzi. Ja viss būs kārtībā - paņemšu partiju.

-   Tā ir cita runa, - Mopsis atviegloti uzelpoja. - Sit saujā!

Viņi cieši apkampās un trīsreiz sabučojās. Kungs pavadīja partneri, draudzīgi smaidīdams. Tāpat smaidīdams, viņš sacīja:

-   Gavrila pavisam kaunu pazaudējis. Grib visu Maskavu turēt savās rokās… Vispirms nositīs cenu ar nezināmas izcelsmes akmentiņiem, pēc tam mēs viņam kļūsim par traucēkli… Ne jau velti viņš to zvērēnu ir piejaucējis! Tas ir bīstamāks par Arčilu…

-   Ko nu, saimniek… Kāda jēga no tādiem zvērēniem? - Nagla nošķobīja lūpas. - Tā ir tāda izrādīšanās. Ja ietriec īlenu zem lāpstiņas - bīstamība izkūp kā nebijusi. Vai ne, Saņok?

-    Nu, - Pankūkģīmis drūmi pamāja. - Vai nu pirmā reize?

-   Tad nu tā! - Kunga lūpas sakniebās šaurā bezlūpu līnijā. - Viņi ir jānovāc. Preci paņemt, liecinieku klātbūtnē samaksāt, bet pēc tam… Bebra dēliņu pirmām kārtām. Bez viņa gan piķi būs vieglāk dabūt atpakaļ, gan ar Gavrilu tikt galā… Skaidrs?

-    Skaidrs, saimniek, - Nagla gatavībā atsaucās. Pankūkģīmis vēlreiz pamāja.

-   Tad ej un sameklē mūsu skuķus, lai veikli zeļļi nesa- vaņģo…

Vilks nolika zem pelnutrauka sešus rubļus un devās uz izeju. Viņš paguva apģērbties un iziet uz ielas pirms Mopša - tas uz ilgu laiku bija iestrēdzis tualetē. Vējš bija pieri- mis, viegls sals atvēsināja satraukumā kaistošo seju, lēni krita pūkains sniedziņš. Ziemas pasaka.

Seržs stāvēja pie ieejas, ar elkoņiem atspiedies pret durtiņām melnai volgai ar dzelteniem miglas lukturiem. Šņaukājošos briļļaini, kurš nemanāmi ar skatienu pārslīdēja mašīnas numuram, viņš pat neievēroja.

Skaļi tērgādami, uz lieveņa izvēlās Mopsis un viņa miesassargs.

-   Braši, Serjoža, - Gorilla iesmējās. - Vareni šos nobiedēji!

Seržs apsēdās pie stūres, durtiņas aizcirtās. Atstādama tikko uzkritušajā sniegā robainas pēdas, volga apgriezās un aizbrauca centra virzienā.

Vilks lēni tuvojās savai mašīnai. Emocijas kūsāja krūtīs un lauzās uz āru. Lazarenko, kurš viņu vēroja caur nolaistu loga stiklu, nepacietīgi izkāpa laukā.

-   Kas notika ar sakariem? Mēs neko nedzirdējām!

-   Nezinu, - ar pūlēm palikdams mierīgs, Vilks paraustīja plecus. - Sākumā parādījās fons, pēc tam pazuda signāls. Varbūt spailes oksidējušās vai baterijas tukšas…

-   Nepiemērotā brīdī - tieši svarīga kontakta laikā… Tas taču ir jauns dimantu piegādes kanāls. Vai tu kaut jel nofotografēji to, kurš pienāca klāt?

Kapteiņa skatiens bija ja ne tieši neticīgs, tad arī ne tāds kā parasti.

' - Nepaguvu. Un nepienāca arī tas, kuru gaidīja, bet Mopša miesassargs. Parasts miesassargs. Kas tur notiek?

Jurija Dolgorukija pieminekļa ēnā trokšņoja piedzērusies kompānija.

-   Lieciet mani mierā! Es nekur nebraukšu! - cauri dzērāju trokšņošanai atskanēja izbiedēta sievietes balss. - Laidiet vaļā!

Meitene īsā karakula kažociņā izrāvās no puskažokā tērpta gara auguma puiša rokām un skrēja uz viņu pusi.

-   Biedri, palīdziet, viņi piesējās man un velk uz mašīnu!

Iereibušais puisis droši pienāca viņai nopakaļ.

-   Neklausieties viņā, veči. Tas ir mūsu sievišķis. Mēs viņu visu vakaru dzirdinājām, ēdinājām… Bet nu šī grib notīties miglā.

-    Pareizi! - apstiprināja viņa paziņa pūkainā vilkādas cepurē. Viņš izskatījās gandrīz skaidrā. Pie pieminekļa stāvēja mašīna ar atvērtām durvīm, un vēl divi uzmanīgi vēroja, kā attīstās notikumi.

-   Dzir-dī-jām, ēdi-nā-jām, ko gribēja, to visu baudīja - šampanieti, konjaku, - šķita, ka garais vaibstās, taču patiesībā ar pašpuiku mīmikas palīdzību viņš centās runāt pēc iespējas pārliecinošāk. - Saprotiet, veči, mums nav žēl naudas, tas mūs vienkārši aizvaino. Jūs arī tāpat justos, vai ne? Tā jau ir principa lieta.

-   Ko viņi runā! Es viņus nemaz nepazīstu. Izkāpu no autobusa, eju pie draudzenes…

-   Bezkaunīgā palaistuve! Visu vakaru laka konjaku. - Garā puiša paziņa pienāca tuvāk.

Ārējās novērošanas brigāde nedrīkst iejaukties nekādos konfliktos. Tagad viņiem būtu jāiekāpj mašīnā un, mainot stāvēšanas vietu, jāturpina objekta gaidīšana. Un nepatīkamā saruna, kas bija risinājusies starp jaunāko novērotāju un grupas vecāko.

Vilks noliecās pie meitenes.

-   Uzpūt!

-   Lūdzu… Es taču ne piles…

-   Kā tas nākas, ka jūs viņu dzirdījāt ar konjaku, bet viņa neož pēc alkohola?

-   Vai tu esi kāds autoinspektors? - Vēl divi nakts piedzīvojumu meklētāji pienāca tuvāk, taču ne pavisam klāt, palikdami kādus četrus metrus atstatu. - Ja tev teica, ka dzirdījām, tad arī dzirdījām!

Viņi acīm redzami provocēja, bet viņu taktika bija skaidra: ja Vilks un Lazarenko nāks tuvāk, tad atradīsies ar muguru pret garo un viņa draugu vilkādas cepurē, tātad varēs maksimāli izmantot skaitlisko pārākumu un dot vaļā no visām pusēm. Taču operatīvie darbinieki izmantoja savu taktiku.

Viens! Vilka dūre ietriecās žoklī līdzās stāvošajam garajam, kurš šādu notikumu pavērsienu nebija gaidījis. Tas saliecās jostasvietā, it kā gribēdams taisīt atmugurisko salto, nospirināja kājas, atsitās ar muguru pret nosnigušo asfaltu un palika guļam uz abām pusēm izstieptām ļenganām rokām.

Divi! Ar kausiņā saliektu plaukstu Lazarevs uzdeva otrajam pa ausi tā, ka vilkādas cepure ielidoja kupenā, bet tās īpašnieks atlēca sānis un sagriezās uz vietas, pats kaukdams kā aizšauts vilks. Kapteinis bija stāstījis, ka no pareizi izpildīta sitiena pārplīst bungādiņa. Kā rādās, šoreiz viss bija izdevies godam…

Divi atlikušie metās virsū Vilkam - viņš stāvēja tuvāk. Smags trieciens ķēra augumu, zem apģērba kaut kas no- žvadzēja. Maitas tādi! Aparatūra!

Ar labo roku viņš saķēra aiz plaukstas locītavas roku, kas bija raidījusi sitienu, ar kreiso diviem sitieniem pārvērta ņerdzīgo seju asiņainā maskā. Tad pagriežot pārtvēra sagrābto roku un aplūkoja ienaidnieka dūri. Uz pirkstiem spīdēja kastete. Ja tā, tad tā! Klusi nokrakšķēja elkoņa locītava, atskanēja kauciens. Viņš nogāza ļengano ķermeni pie zemes, taču nesenās atmiņas lika pabeigt izrēķināšanos - ar visu sava auguma svaru uzkāpt uz apbruņotās rokas pirkstiem.

Ceturtais dēkainis metās bēgt, Kļims izlēca no mašīnas un grasījās skriet pakaļ, taču kapteiņa uzsauciens lika atgriezties kabīnē. Meitene bija pazudusi, un tas visu padarīja vienkāršāku.

- Aši vietās! - Lazarenko nokomandēja. - Esam ievārījuši putru! Ka tikai neiekultos ķezā… Bet velns ar viņu! Kaujies gan tu labi…

Viņi imitēja prombraukšanu un atgriezās no otras puses. Tieši laikā, lai stātos pie Kunga un viņa kompānijas novērošanas.

* * *

Pēdējā uzdevuma izpilde tika novērtēta kā neapmierinoša. Mopša un Gorillas personības noskaidroja pēc operatīvā uzņēmuma, abi tika ņemti novērošanā. Turpretī vēl viena iesaistītā persona, kura pienāca pie galdiņa, nebija fiksēta ne fotofilmā, ne magnetofona ierakstā. Tas tika vērtēts kā nopietns brāķis darbā.

Par sadauzīto fotoaparātu nācās uzrakstīt vairākus paskaidrojumus. Labi, ka Lazarenko izdomāja versiju par laupītāju uzbrukumu, kuru atvairot viņi izglābuši speciālo automašīnu un sevišķi slepenu aparatūru. Visviens Vilkam tika izteikts rājiens un veikts uzrēķins. Un nodaļas priekšnieks pārcēla grupu atpakaļ pie disidentiem.

īsinādams laiku un gaidīdams uzdevumu, Vilks pāršķirstīja kaudzi milicijas ziņojumu, ko pretizlūki parasti neskatās: milicijai ir savas intereses, VDK - savas. Tagad viņš meklēja, vai kautiņš pie «Aragvi» nav atstājis kādas pēdas. Un vēl šo to…

Cīniņš pie restorāna ziņojumos neatspoguļojās, taču atklājās, ka bez izlūkiem, kuri darbojās diplomātiskajā paspārnē, iniciatīvniekiem, kuri meklē kontaktus ar ārzemniekiem, tiem, kuriem liegts izbraukt uz ārzemēm, dzimtenes nodevējiem, aizdomīgiem sveštautiešiem, valūtas prostitūtām, dezertieriem, valūtniekiem Maskavā čum un mudž zagļi, huligāni, seksuāli izvirtuļi un slepkavas… Nepazīstami cilvēki maskās uzbrūk bagātiem komersantiem, svilina viņus ar gludekļiem un lodāmuriem. Periodiski uzdarbojas Žņaudzējs - acīmredzot iebraucis maniaks, kurš ar šauru siksniņu mēdz nožņaugt mazgadīgus puišeļus. Dzīvokļu zagļu banda gaišā dienas laikā krauj mantas mēbeļu furgonā, itin kā notiktu pārcelšanās. Un vēl: pirms mēneša ar īlena dūrienu sirdī nenoskaidrots noziedznieks nogalinājis antikvāru Gandijevu…

īlens ir rets slepkavības ierocis, un Vilks pārrakstīja bloknotā visas ziņas par cietušo.

- Braucam, Volodja! - Lazarenko uzsita viņam uz pleca. - Šodien mums dienas kārtībā Bruņrupuciene.

Paveca sakumpusi sieviete uz priekšu izvirzītu galvu un aiz bieziem stikliem paslēptām acīm mats matā atgādina bruņrupuci. Viņa ir slimīgi inteliģenta, neveikla un tūļīga. Viņa sirgst ar hipertoniju, diabētu un simt citām kaitēm. Taču viņa ir pazīstama disidenta - akadēmiķa - sieva un tāpēc svarīga figūra padomju citādi domājošo vidū, turklāt pilnā mērā attiecina to visu uz sevi - ambīciju Bruņrupucienei netrūkst.

Šodien viņai vai nu jāatdod, vai jāsaņem kaut kāds manuskripts. Spriežot pēc tā, ka viņas novērošana pasludināta par ārkārtīgi svarīgu uzdevumu, šis manuskripts spēj pilnībā iedragāt valsts pamatus. Gatavais murgs. Itin kā uzdevums būtu rakstīts pirms divdesmit gadiem, citā vēsturiskajā laikmetā. Starp citu, laiki ir mainījušies, bet roka, kas raksta šādus rīkojumus, palikusi tā pati…

Bruņrupuciene pārvietojas lēnām, gāzelēdamās; kad gatavojas pagriezties, tas redzams jau iepriekš, turklāt viņa staigā pa vienām un tām pašām adresēm, kuras brigādei labi pazīstamas. Nekaitīga, nevīžīga dieva dota večiņa ar vecmodīgu vaskadrānas somu, kurā var juku jukām atrasties smilšaini kartupeļi un nelegāli izdota literatūra vai saldēta pīle un tas pats manuskripts.

Taču izskats ir mānīgs, un izsekot Bruņrupucieni nav viegli - viņa visus tur aizdomās un pat savā ēnā saskata VDK darbinieku. Vairākkārt viņa ir atklājusi novērotājus, sagrābusi viņus dzelzs tvērienā un, aizmirsdama savu klī- rību, sacēlusi mežonīgu brēku. Reiz apkārtējo pūlī pagadījās franču fotoreportieris, viņš nobildēja notikumu, un nelaimīgo okšķeri uz vietas atlaida no darba.

Ar pūlēm ietraususies autobusā, Bruņrupuciene nobrauca piecas pieturas un steberēja uz māju, kurā dzīvo viņas sena draudzene, kam nebija nekāda sakara ne ar disidentiem, ne politiku.

Izkāpis no mašīnas, Vilks virzījās viņai nopakaļ, atpalik- dams par kādiem trīsdesmit soļiem. Nesteidzīgi pārvietodama stīvās kājas, Bruņrupuciene nogriezās ap stūri. Kā paredzēts, Vilks saīsināja distanci, taču pēkšņi palika uz vietas kā iemiets. Kāpēc uzkumpusī vecīgā mugura bija tā saspringusi? Viņš pieliecās, it kā lai sasietu kurpes aukliņu, un palaida garām nošņurkušu vīreli, kas izplatīja ap sevi ellišķīgu vakarējā vai ari nupat lietota šņabja smaku. Pēc tam vispār pārgāja ielas otrā pusē.

Intuīcija nebija maldinājusi. Kad vīrelis sasniedza pagriezienu, no mājas stūra viņam pretī izlēca agresīvi noskaņotā Bruņrupuciene.

-   Ko jūs staigājat man pakaļ? Kas tā par izsekošanu? Ar kādām tiesībām! Pilsoņi, skatieties, man seko VDK! Tas…

Nošņurkušais vīrelis uz mirkli apstulba. Taču viņa izskats bija tik specifisks, ka Bruņrupuciene uzreiz saprata savu kļūdu un apklusa, aprāvusies pusvārdā.

-   Vai tu esi jukusi, vecā bāba? Ko kriti virsū cilvēkiem, nesamanīgā! - viņš spalgi pilnā rīklē iebļāvās. - Kas par VDK? Kurš tevi izlaida no psihenes?

-   Piedodiet… E§… Piedodiet…

Droši vien vīrelis pirmo reizi tika tik acīm redzami nepatiesi apvainots, tā ka viņš negrasījās saīsināt saldo reabilitācijas mirkli.

-   Ko nozīmē «atvainojiet»! Tava atvainošanās man ir pie vienas vietas. Ko tu piesienies cilvēkiem? Ko tu gribi? Pa- skrubināties? Tad tā arī saki! Veca, bet prāts uz to pašu vien nesas!

Apkārt salasījās dīkdieņi, un vīrelis skaļi vērsās pie tautas, paildzinādams sava triumfa brīdi. Nezin kāpēc viņš attīstīja tālāk domu par savu gatavību derdzīgo veceni paņemt priekšā tā, lai viņa taisnā ceļā nonāktu paradīzē. Pārklājusies sarkaniem plankumiem un ķerdama pie sirds, Bruņrupuciene ko kājas nes metās prom no sava apkaunojuma vietas.

Vajadzīgajā vietā viņai pretī pagadījās Vilks un nemanot izdarīja klasisku operatīvo uzņēmumu: objekts pārkāpj otro parādes durvju slieksni. Bruņrupuciene bija tādā stāvoklī, ka viņu neslēpjoties varētu knipsēt ar parasto fotoaparātu, pat ar zibspuldzi - viņa tik un tā nepievērstu tam uzmanību. Skaļi aizcirtās ar atsperi nostiprinātās durvis.

Tagad novērotājam vajadzēja laikus pazust. Vilks paskatījās visapkārt. Iešķērsu aiz grīļīgas dēļu sētas melnās acis glūņāja nepabeigta celtne. Iesaldēta būve - lieliska vieta, lai baudītu vientulību visbiežāk apdzīvotā pilsētā, to labi zina mīlētāji, iedzert tīkotāji un laupītāji. Un, protams, arī ārējās novērošanas dienesta okšķeri.

Pēc dažām minūtēm viņš ieņēma vietu otrajā stāvā pie loga, pa kuru varēja redzēt otrās parādes durvis un krietnu ielas gabalu uz abām pusēm no tām. Pieteicās Lazarenko, pastāstīja par notikušo incidentu.

- Tagad turies. Ja dundurs astē - sāks bizot. Var pat korespondentus atsaukt. Rīkojies ļoti uzmanīgi. Lieta ir ārkārtīgi nopietna. Ja sapurgāsim - varam palikt bez galvas.

Devis norādījumus, kapteinis pārtrauca sakarus. Vilks klusi izlamājās.

Nopietna lieta! Prātu izkūkojusi vecene, kaut kāds murgojums, ko viņa grib kādam nodot… Turpretī tas, ka tiek gatavota vairāku cilvēku slepkavība, nevienu neieinteresēja. Atskaiti atdeva teritoriālajam iecirknim, tur to iešūs mapē… Pie velna Mopsi un Gorillu, bet reālas briesmas draud viņa draugam un brālim!

No skolas puses, smejoties un mētājoties ar sniega pikām, skrēja puišeļi. Viņu vienaudzis skumji lūkojās šajā bezbēdībā - viņu aiz rokas turēja tēvs vai vectēvs, tā ka nepadrais- kosies, pat portfeli nešūpo…

Seržs ir jābrīdina! Anonīmi, pa telefonu, ar zīmīti vai kaut kā citādi… Ja jau viņš nodarbojas ar tādām lietām, tad sapratīs ikvienu mājienu un pratīs izgrozīties. Kā viņš iestidzis šajā purvā? Starp citu, viņš aizvien ir bijis apsviedīgs, tāpēc arī sāka rakņāties pa galdu atvilktnēm pilī…

Puisēns ar portfeli apstājās un centās izrauties no pieaugušā tvēriena. Tas pieliecās, kaut ko pateica, un viņi gāja tālāk. Nē, negāja vis… Pieaugušais velk zēnu sev līdzi!

No malas tas sevišķi nekrita acīs, neviens ari tik vērīgi nepētīja notiekošo kā profesionāls novērotājs. Taču Vilks pat no atstatuma nojauta: tur kaut kas nav kārtībā! Mikrofons tādā attālumā neko nelīdz, binokļa nav - Vilks pielika visas pūles, kā zvērs sasprindzināja redzi, ožu, dzirdi…

Skolnieks acīm redzami negribēja iet. Varbūt dabūjis divnieku, varbūt sastrīdējies ar tēvu un tāpēc niķojas… Tā varēja būt parasta sadzīves ainiņa, nebijuši daži sīkumi, kas, kopā ņemti, skaidri veidoja nelabvēlības gaisotni…

-    Trešais, ziņojiet par stāvokli, - kapteiņa Lazarenko balsī ausī iepīkstējās sīciņā lodīte.

-   Veicu novērošanu…

Viņi neatbilst viens otram. Tiriņais puisēns izgludinātajās drānās un nesakarīgais virs nejēdzīgā, sagumzītā lietusmēteli.

-   Dežurants ziņo, ka šajā adresē Bruņrupuciene noteikti saņems manuskriptu. Pastipriniet novērošanu. Kā sapratāt?

-   Es jūs sapratu…

Ir jau ari dzērāji tēvi, ir nolaidušies patēvi… Taču visi šie nomierinošie izskaidrojumi neder tāpēc, ka cilvēks nosmulētajā gaišajā lietusmēteli velk skolnieku uz būves teritoriju, tas izmisīgi skatās apkārt, un sīkais augumiņš izstaro trauksmes viļņus!

-    Gatavojieties Bruņrupucienes aizturēšanai ar pierādījumiem. Kā sapratāt? TVešais, pārbaudiet sakarus, es jūs nedzirdu.

Vilks nedzirdami skrien lejā pa kāpnēm, zogas pa piekrāmēto pirmā stāva gaiteni un ienirst pagrabā, kur čab soļi un atskan balsis:

-   Tēvocīt, laidiet vaļā, man jāiet mājās, es steidzos uz pulciņu!

-   Ko tu spirinies, čūskulēn! Gan paspēsi! Es esmu skolotājs, un tev mani jāklausa.

Pagrabā iekļūst rēna, pelēka gaisma, cilvēks lietusmētelī tur rokā šauru, stipri nodilušu siksnu. Kā rēgs Vilks nemanāmi ir piezadzies pavisam tuvu klāt un aizskāris viņa plecu.

-   A-a-a! Ko? Es tikai tāpat, nejauši… Tas neesmu es! Es

ne!

Melni acu dobuļi, melns nobijušās mutes caurums, uz priekšu pastiepti izplesti kaulaini pirksti, no kuriem nokarājas ādas cilpa. Viņš stāv pret gaismu un skatās tieši Vilkam sejā.

-Volf?

īstais uzvārds šajā pagrabā - tikpat kā trieciens pa žokli. Vai tikai viņa priekšā nav pats velns cilvēka veidolā?

-   Ko tu te dari?! Kā tu drīkstēji mani izsekot?! Vai neatceries, ka es esmu tavs skolotājs!

Ar asu rāvienu Vilks pagriež sātanu, un pelēkā, spokainā gaisma piepilda melnos caurumus, parādot izstieptās sejas nīstos vaibstus: garo, uz leju paplatināto nokareno degunu, iekritušos vaigus, zilganās lūpas, kas atgādina dēles… Onanists Pinks Pinkičs - zīmēšanas skolotājs no tālās Tihodonskas un vēl tālākās bērnības. Kaut kur no pašām psihes dzīlēm atmiņā uznira viņa stundas: kāškrustu režģi, cietumiem līdzīgās mājas, netaisnība un bezpalīdzīgums, maza zēna neaizsargātība… Puika ar portfeli rokā un izplūstošu mitrumu bikšelēs, bezspēkā piespiedies aukstajai ķieģeļu sienai, nespēj tikt skaidrībā, vai viņu glābj no sātana vai ieradies otrs tāds pats…

Taču tas ir ļoti vienkārši - jāizrēķinās ar nelabo, un uzreiz kļūs skaidrs, ka tu esi glābts, mazais, tu nepapildināsi Žņaudzēja upuru sarakstu, tev radies aizstāvis, un nelietīgajam sātana izdzimumam klāsies plāni, tik plāni, cik tādam briesmonim pieklājas klāties. Viņš raustās, šķobās, spēcīgie sitieni satricina pretīgo ķermeni, mētājot to te uz priekšu, te atpakaļ; visas preteklīgās sātana sejas ieplakas un izvirzījumi ir izlīdzināti un nosvītroti ar melnu krāsu, nu viņš nevienu vairs nebaidīs, tagad viņu gaida cita dzīve un pelnīta neizbēgama nāve. Redzi, cilvēces ienaidnieks lokās uz netīrās grīdas un iekšas veļas viņam laukā pa muti - kāds jau ir atjaunojis taisnīgumu, un tas ir likumsakarīgs labā un ļaunā cīņas iznākums…

-   Trešais, atsaucieties, jūs izjaucat operāciju!

-   Pie pakaļas!

-   Ko?! Trešais, kas notiek?

Vilks dziļi ieelpoja un atjēdzās.

-   Atvainojiet, to es neteicu jums. Aizturēšana ir veikta. Izsaucu miličus.

-   Braši, Volodja, es jau domāju, ka būsi izgāzis pasākumu! - Lazarenko priecājas. - Sūtu mašīnu pie mājas. Darbinieki ir brīdināti.

-   Viss kārtībā, mazais! - Vilks pūlas pasmaidīt un izstiepj roku, lai mierinātu bērnu, bet tas šausmās atraujas:

abas rokas ir notraipītas asinīm.

* * *

-   Kur ir Bruņrupuciene? Kur viņa palikusi?

Pulkveža Trojepoļska seja bija piesarkusi, uz vaigiem redzami dienas laikā izaugušie rugāji. Vilks bija dzirdējis par galvas mazgāšanām, kuras ārējās novērošanas daļas priekšnieks mēdza sarīkot padotajiem, taču parasti viņa upuri bija nodaļu un posmu vadītāji, sliktākajā gadījumā brigadieri… Līdz grupu vadītājiem pulkvedis nekad netika nolaidies, bet ierindnieks šajā procedūrā viņa kabinetā piedalījās pirmoreiz.

-   Viņa neatgriezās mājās! Tu viņu izlaidi no acīm, un mēs nezinām, kur viņa likusi to sasodīto manuskriptu.

-   Esmu vainīgs, biedri pulkvedi…

Vilks mīņājās no vienas kājas uz otru. «Stāvi un klusē!» Lazarenko bija viņu mācījis. «Skaties grīdā, nožēlo un saki «esmu vainīgs». Varbūt tiksi cauri veselu ādu…»

-   Sākumā viss ritēja normāli… Nebūtu uzradies tas Žņaudzējs…

-   Vai tu strādā milicijā?!

-    Nestrādāju vis, taču… Ja meklēja sešus mēnešus un Maskavā vien viņš tika nožņaudzis četrus puišeļus… Ja es nebūtu iejaucies, nožņaugtu ar! piekto.

-   Vai tu apjēdz, ko runā? - Trojepoļskis saniknojās ne pa jokam. - Man nospļauties par tavu Žņaudzēju un par to, ko viņš dara! Mēs pildām valstiski nozīmīgu darbu, bet tu to pamet un skraidi pakaļ miliču objektam! Un vēl ar to attaisnojies!

-    Piedodiet, biedri pulkvedi! - Šoreiz Vilka tonis bija stingrs un vēss. Tāds pats kā skatiens, kas cieši raudzījās priekšnieka izvalbītajās, sarkanām dzīsliņām klātajās acīs. - Te nav par ko attainoties. Arī ja man simtreiz nāktos izšķirties starp zēna dzīvību un kaut kādu murgainu kricelē- jumu, es visas simt reizes izvēlētos zēnu! Un ikviens normāls darbinieks, ikviens cilvēks, kuram ir sirdsapziņa, rīkotos tieši tāpat!

-   Tu gribi teikt… Nu labi!

Pulkvedis pēkšņi norima un aiz stūrīša pacēla viņa priekšā gulošo papīra lapu, kas bija aprakstīta Vilka rokrakstā.

-   Kas tas ir?

-   Mans ziņojums par gaidāmo kontaktu ar ārzemnieku. Kā paredzēts…

-   Tas Urbāno Markoni taču ir tavs radinieks! Vai mūsu dienesta darbiniekiem ir paredzēti radi ārzemnieki?

Vilks smagi nopūtās. Cīņas spars noplaka - uz to viņam nebija ko atbildēt.

-   Ko lai dara… Viņš ir manas sievas tēvs un uz nedēļu lido uz Maskavu.

-   Man šķiet, es zinu, kas te būtu darāms! - Trojepoļskis daudznozīmīgi paziņoja. - Tu vari iet!

Lai gan nekādi precizējumi nesekoja, draudīgā solījuma jēga bija nepārprotama.

-   Viņš mani atlaidīs, - Vilks nomākti sacīja gaitenī gaidošajam Lazarenko.

-   Kāda velna pēc! - Kapteinis bija daudz labākā noskaņojumā nekā pirms piecpadsmit minūtēm. - Pirmām kārtām izrādījās, ka tu spīdoši neitralizēji Bruņrupucieni. Viņa aizvesta uz slimnīcu ar sirdslēkmi, manuskripts somā nolijis ar pienu, neko nevar salasīt - mūsējie to pat nekon- fiscēja. Viss ir vislabākajā kārtībā!

Vilks saviebās.

-   Un otrām kārtām milicijas ģenerālis uzrakstījis mūsējam pateicību par Žņaudzēju un lūdzis tevi apbalvot.

Grupas vecākais apņēma jaunāko novērotāju ap pleciem un sazvērnieciski pačukstēja:

-   Lai gan izkropļoji tu viņu pamatīgi - trīs stundas bez samaņas! - Un parastajā balsī vaicāja: - Kāpēc esi tik sa- drūmis? Tu nemaz nepriecājies?

-   Nezinu. To visu es izdarīju vakar. Kas šodien vairs ko priecāties? Turklāt večas žēl…

-   Žēl?! - Lazarenko brīnījās. - Tu nu gan esi…

Seržs dzīvoja elitārā no dzelteniem ķieģeļiem celtā kooperatīva mājā. Vilks uzmanīgi aplūkoja koda atslēgas pogas. Trenētā acs bez gūtībām pamanīja trīs visvairāk nodeldētās. Nospiežot pirmo kombināciju, mehānisms noklikšķēja.

Kāpņu telpā vēdīja miers un pārticība, uz palodzēm stāvēja podi ar puķēm, spožas lampiņas neatstāja vietu vakara puskrēslai. Vilks kājām uzskrēja līdz ceturtajam stāvam, paskatījās visapkārt un divreiz piezvanīja pie vajadzīgā dzīvokļa durvīm.

Durvis ir apsistas ar skaistu tumšsarkanu ādu, misiņa naglu galvas glīti harmonē ar misiņa numuru un actiņas misiņa apmali. Zvana apslāpētā skaņa vedina domāt, ka durvis ir dubultas. Tātad uzreiz izmantot actiņu nav iespējams.

-   Kas? - atskanēja pazīstama balss.

-   Vilks no Rohi Safedas.

-   Tu esi viens? - Balss šķita saspringta.

-   Viens.

Bija dzirdams, kā atveras iekšējās durvis, tad iestājās pauze - nelūgtais viesis tika aplūkots kropļojošajā actiņas okulārā. Noskanēja klikšķis, nožvadzēja ķēdes. Tērauda durvis smagi pavērās. Seržs acumirklī pārlaida skatienu kāpņu laukumiņam un tikai tad paskatījās uz Vilku.

-   Kā tu mani atradi?

Senā drauga seja nepauda ne prieku, ne izbrīnu, vaibsti bija sastinguši, it kā tos klātu plāna ledus kārtiņa. Arī balss skanēja vēsi. Viņš bija tērpies uzvalkā un labo roku turēja pabāztu zem svārku malas. Vilks saprata, ka pirmo klikšķi bija radījis pistoles drošinātājs.

-   Mamma iedeva adresīti.

Seržs šķībi pasmaidīja un izņēma roku.

-   Nu, nāc iekšā. Tikai ņem vērā - es steidzos.

-   Žēl. Biju domājis - pacienasi vecu draugu, pakavēsimies atmiņās par Rohi Safedu, Āfriku…

-   Derētu jau gan. Tikai citreiz - tagad man ir svarīgas darīšanas…

Vilks iegāja istabā, neatģērbies apsēdās uz ādas dīvāna, paskatījās visapkārt. Dēla dzīvoklis atspoguļoja viņa vecāku gaumi. Kā arī samērā plašās materiālās iespējas.

-   Nākamās reizes nebūs.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka tevi likvidēs. Pievāks akmeņus un nogalinās. Gan tevi, gan Gavrilovu un Arčilu. Astašins pavēlēja.

Serža ledainā seja uz mirkli saviebās.

-   Maitas! Man bija tāda jušana, ka šie spēlē teātri.

Labā roka atkal ķēra pie jostas.

-   Un kas tu esi? No viņējiem? Vai no kruķiem? Ja tavējie ir te - tu mani pazīsti…

-   Arī tu mani pazīsti. Kāda velna pēc biedēt vienam otru? Ja būtu gribējuši tevi saņemt ciet, tu jau gulētu ar roku- dzelžiem un sadauzītu ģīmi. Esmu viens.

-   Tad kāpēc esi atnācis? Ja uzzinās - patrieks, kas zina - nodos vēl tribunālam…

-   Nezinu. Atnācu, un viss. Droši vien negribēju, lai tu nonāc bedrē.

Seržs mirkli klusēja, tad ledus kārtiņa izkusa, seja atdzīvojās, viņš uzelpoja.

-   Es jau nodomāju - vāks. Vai nu vieni, vai otri… Tāpēc, ka tāpat vien, pats no sevis tu pie manis nevarēji uzras- ties…

No masīvas bufetes viņš izņēma skaistu pudeli un divas glāzes, ar ierastu kustību ielēja tajās gaiši dzeltenu šķidrumu.

-   Iedzersim par to, ka viss labi beidzās!

Seržs izņēma aiz jostas aizbāzto masīvo pistoli. Pēc raksturīgi grieztā aizslēga Vilks noteica, ka tā ir «beretta». Turpretī dedzinošā dzēriena neierastā garša viņam bija sveša.

-   «Mamma iedeva adresi!» - Seržs pasmīkņāja un nogrozīja galvu. - Tad nu gan izdomāji! Traks var palikt! Kļava ir tik rūdīta vilcene, ka pat pratināšanās pie lieliem večiem nepalaida muti. Viņa ne vien adresi - pat tabakas šķipsniņu nevienam nedos. Toties naudiņu aizņēmās… Vai arī piespieda nopirkt produktus. Tā bija?

-   Ko tu domā darīt? - Vilks neatbildējis vaicāja.

-   To, ko mācīja. «Ja pretinieka meklēšanas grupa uzduras vientuļam izlūkam…» Atceries? Nu es šiem vairs rokās nedošos!

It kā pēc signāla Seržs pielēca kājās, piegāja pie loga un piesardzīgi palūkojās laukā.

-   Paši atbraukuši… Kā nekā draugi! Grib palīdzēt - aizvest, nodrošināt apsardzi… Tiesa, adresi es ari viņiem netiku teicis.

Vilks piegāja un nostājās viņam līdzās. Pie ārdurvīm stā- vējā tīri nomazgāts «sestais», no tā trausās laukā Pankūk- ģīmis un Nagla. Trešais sēdēja pie stūres.

-   Noguldīsim šos klusītēm? - Seržs dedzīgi ievilka gaisu.

-Nē. Es nedrīkstu iejaukties.

-   Nūja… Tad bez trokšņa nevarēs iztikt. Labi, ej vien. Tikai - vai zini ko? Es nodošu tev glabāšanā kādu lietu. Tos pašus akmentiņus. Būs labāk, ja tie neatradīsies pie manis. Vai paņemsi?

Seržs pastiepa plastmasas kastīti, kādā mēdz glabāt fotofilmas. Vilks saminstinājās.

-   Vispār gan…

Pareizāk, protams, būtu atteikties. Taču atteikt draugam divas reizes pēc kārtas nedrīkst. It īpaši tad, ja atstāj viņu aci pret aci ar trim slepkavām.

-   Lai notiek, dod šurp!

Kāpņu telpā kaut kas bija mainījies. Tās pašas lampiņas bija kļuvušas tā kā blāvākas, kā draudīgākas, vairs nevēdī- ja miers un pārticība - gluži otrādi: noslēgtās telpas piesmakušajā gaisā jautās satraukums - asinsizliešanas priekšvēstnesis. Gribējās pēc iespējas drīzāk tikt projām, un Vilks nedzirdami sāka lēkt lejup pa trim četriem pakāpieniem reizē.

Trešajā stāvā saasinātā dzirde saklausīja skaņu, kāda rodas, klusītēm pieverot durvis, sejas ādas receptori uztvēra jūtamu svaiga gaisa plūsmu. Aši soļi traucās augšup pa kāpnēm. Cilvēki centās kustēties klusi, taču viņus neviens nebija mācījis, kā to darīt, tāpēc Vilks bez pūlēm izšķīra, ka viņi ir divi, viegli aprēķināja, kur notiks satikšanās, un izraudzījās brīdi, lai pagriezienā pēkšņi izlēktu viņiem priekšā.

Pankūkģīmis un Nagla sastinga no negaidītās sadursmes, un Vilks ar stingu seju mēģināja paskriet garām. Taču, sev par nelaimi, Nagla ātri atjēdzās un ar stiegrainu roku notvēra viņu aiz piedurknes.

-   Pagaidi, balodīt! No kura dzīvokļa tu izlidoji?

Tramīgās, palsās acis urbās kaut kur redzētajā sejā, plānais, skrimšļainais deguns raustījās vajāšanas azartā.

Briesmīgs blieziens pa virsdeguni apmeta viņu augšpēdus. Deguna vietā acumirklī parādījās asiņains pūslis. Otrs sitiens ķēra Pankūkģīmi: dūre ietriecās krūtīs sirds apvidū, tā ka ribas ieliecās, Pankūkģīmis ieurkšķējās, smagi nosēdās uz tīrajām kāpņu laukumiņa flīzēm un pēc tam lēni noslīga uz sāniem.

Vilks mierīgi izgāja no kāpņu telpas un nesteidzīgi devās metro virzienā. «Sestā» šoferis nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību.

* * *

Nākamās dienas rītā, pārskatīdams milicijas operatīvos ziņojumus, Vilks uzreiz uzdūrās Serža adresei.

«…kāpņu telpā uzieti divu nenoskaidrotu vīriešu līķi ar viena tipa nāvīgiem ievainojumiem sirds apvidū. Viens vīrietis nogalināts ar somu dunci, otrs - ar 22 centimetrus garu īlenu. Izskatās, ka ieroči piederējuši cietušajiem. Ar tādu pašu īlenu pirms pusotra mēneša tika nogalināts antikvārs Gandijevs. Tiek pārbaudīta versija, vai abos gadījumos lietots viens un tas pats ierocis…»

Vilkam sametās karsti. Viņš atpogāja krekla apkaklīti un notrauca sviedrus no pieres.

«…pie Ļeņina prospekta 142. nama automašīnā VAZ-2106 atrasts tās īpašnieks Kostins, kura nāve iestājusies kakla skriemeļu griezta lūzuma rezultātā. Šā paša nama 27. dzīvoklī uziets ar 75,6 mm kalibra «berettas» pistoli nošauts pilsonis I. I. Astašins.»

Vilks bezspēkā atslīga pret krēsla atzveltni. Te nu bija Seržs! Tas, protams, ir radikāls problēmas risinājums, taču - četri līķi! Viņš ari Borshanā šāva nedomājot, taču tur vismaz notika kauja…

-   Kas tev kaiš? Ar vakardienas desu esi saindējies, vai? - Nemanāmi bija pienācis Lazarenko. - Tu jau neizskaties pēc cilvēka! Es arī pēc tās nejutos īsti labi…

-   Nē, nekas… Kurp braucam?

-   Pēc pasēm. Tā ka saņem stroķi, naudu un pārģērbies.

Parasti novērotāji strādāja neapbruņoti - tika uzskatīts,

ka pistole viņiem nav vajadzīga, jo varētu veicināt atšifrēšanu un konspirācijas pārkāpumus. Taču, ja uzdevums bija saistīts ar tiešu dzīvības apdraudējumu, šis likums netika ievērots.

Nodevis dežurantam vietā kartīti, Volfs saņēma plakanu un vieglu MPP ar rezerves magazīnu, parakstījās par apaļu summu operatīviem izdevumiem un aizņēmās no kolēģiem īsu jaciņu ar kažokādas oderi un mazu ādas žokejcepurīti piedevām. Saslējis apkakli un uzstūmis cepuri uz pieres, viņš ierāva galvu plecos, maķenīt piemiedza acis un nicīgi pastiepa uz priekšu apakšlūpu. Spogulī viņam pretī raudzījās tipisks kabatzaglis.

- Tieši tas, kas vajadzīgs! - Lazarenko pacēla īkšķi. - Braucam!

Ik dienas Maskavā notiek vairāki simti kabatzādzību. Par visām, protams, netiek ziņots, un reģistrēts vēl mazāk. Toties, ja ir nozagta pase ārzemniekam, iesniegums tiek uzrakstīts simt procentos gadījumu un tie tiek reģistrēti ar priekšzīmīgu precizitāti. Taču ar to šis priekšzīmīgums arī beidzas. Atrast nozagtos dokumentus ir absolūti neizpildāms uzdevums, ja vien zaglis tūlīt pat nav izmetis «karsto» pierādījumu tuvākajā atkritumu tvertnē. Meklēšana ievelkas, problēma pamazām zaudē aktualitāti: cietušais atjauno pazudušo dokumentu savā vēstniecībā un visbiežāk - aizbrauc uz dzimteni.

Nozagtā pase, veikusi sarežģītu ceļu pa kriminālās pasaules līkloču labirintiem, nogulst zem caurumainas vaskadrānas kādā kriminālo elementu miteklī, nonāk profesionāla kāršu spēlmaņa kabatā vai gaida piemērotu pasūtītāju dažnedažādu viltojumu meistara pagrīdes laboratorijā. Atrast pielietojumu tik specifiskam dokumentam ir samērā grūti.

Un izrādās, ka īstā ārzemnieka pase - uz īsta papīra, ar visiem nepieciešamajiem parakstiem un aizsardzības atribūtiem - nav vairs vajadzīga ne tās īpašniekam, kas jau paguvis aizmirst nepatīkamo incidentu, ne miličiem, kas lietu norakstījuši arhīvā, ne jaunam īpašniekam, kas nezina, kā ar to rīkoties. Taču ārkārtīgi nepieciešama VDK nelegālās izlūkošanas pārvaldei, gatavojot izlūku iesūtīšanai attiecīgajā valstī.

Vilks un Lazarenko izgāja neievērojamas celtnes ar izkārtni «Precīzo tehnoloģiju zinātniskās pētniecības institūts» pie fasādes iekšējā pagalmā, iekāpa mašīnā un izbrauca pa dzelzs vārtiem, kuri uz mirkli pavērās. Tieši viņiem, kon- spirētiem ārējās novērošanas dienesta darbiniekiem, parasti tika uzticētas līdzīgas operācijas.

-   Meklējam Drūmo, - Mihails Ivanovičs teica. - Viņam aizvakar bija divas pases: štatu un britu.

-   Tad rullējam uz «gurnu». Ja nesatiksim, izmēģināsim laimi «Pagrabiņā».

Novērotāji strādā augu diennakti: te iejūk pūlī, te nepazīti trinas veikalu drūzmā, te ieslīd kāpņu telpās un pavārtēs, te slēpjas nakts tumsā, te ielūkojas pagrabos un bēniņos. Visa Maskava slīd gar viņu acīm un mikrofoniem, bez konkrētajiem objektiem viņu redzes lokā nonāk arī daudzas citas tumšas personības, kuras uz ielas nodarbojas ar savu biznesu: homoseksuāļi, prostitūtas, spekulanti, valūtas darboņi, kabatzagļi. Visas tās ir personas, par kurām ir operatīva interese. Ņovērotāji pazīst tās pēc sejas un pēc iesaukām, zina viņu sakarus un pulcēšanās vietas, zina, kur tās «strādā» un kur atpūšas.

Atstājuši mašīnu aiz stūra, novērotāji piegāja pie galvaspilsētas galvenā universālveikala. Vilks gāja pa priekšu, Mihails Ivanovičs viņu sargāja, atpalikdams kādus divdesmit soļus. Pie ieejas, nervozi apkārt lūkodamies, sarunājās divi jauni puiši. No frizētavas pāri pretī, salīgi tīstīdamās baltā uzsvārcītī, izspurdza simpātiska pavulgāra gaišmate un satraukti aiztecēja uz veikalu. Zeķbikses uz kreisās kājas ikra bija stipri saplēstas.

-   Sveika būšana, tautieši! - Vilks piegāja pie puišiem un ari nervozi paskatījās visapkārt. Tā bija kabatzagļa atšķirības zīme - visu laiku pārbaudīt, vai uz pēdām nav operatīvie no kabatzagļu apkarošanas nodaļas.

-   Vai Drūmo neesat manījuši?

Divi pāri neizteiksmīgu acu nomērīja viņu aizdomu pilniem skatieniem no galvas līdz kājām.

-    Bija, bet jau aiztinās, - viens no viņiem mazliet saspringti atbildēja. - Ko vajag?

-   Tev tā nav, bračiņ, - Vilks pasmīnēja ar vienu mutes kaktiņu. - Vai neteica, kurp stūrē - uz «placīti» vai uz «Pagrabiņu»?

Friziere aiztipināja atpakaļ, atviegloti spiezdama pie krūtīm zaļu kārbiņu ar vācu zeķbiksēm.

-  Vai nu vienā, vai otrā vietā būs kā bankā, - puiši atslāba, pilnībā pieņemdami Vilku par savējo. - Kāpēc mēs tevi agrāk neesam matījuši?

-   Kad izpeldēsiet dziļākos ūdeņos, tad bieži tiksimies! - Vilks daudznozīmīgi piemiedza aci un neatvadījies devās atpakaļ.

Viņi piebrauca pie «placīša», paskatījās, pagaidīja mašīnā, vērodami šīs saieta vietas pastāvīgos apmeklētājus. Divi narkotiku tirgoņi, grupa visai aizdomīga izskata kaukāziešu. Daži nekaunīgi homoseksuāļi… Viņi visi jutās samērā brīvi.

-   Kur miličiem ir acis! - Vilks nolamājās.

-   Kas viņiem te ko redzēt? - Mihails Ivanovičs filozofiski noteica. - Viņi ar profilaksi nenodarbojas. Kad šitie draugi kaut ko pastrādās, tad sāks šos dzenāt rokā. Un, ja uzreiz nepanāks, tad atkal nomierināsies līdz nākamajai reizei. Laižam uz «Pagrabiņu» - nāk jau pusdienlaiks!

Pēc pusstundas Vilks kāpa lejup pa akmens trepītēm, kas veda uz koka durvīm ar kaltiem rotājumiem un izkārtni «Vietu nav». Izkārtne te karājās nepārtraukti, atvairot svešiniekus. Noteiktam pastāvīgo apmeklētāju lokam vietas vienmēr atradās. Un, lai gan Vilks nepiederēja šim lokam, viņš skaļi ņēmās bungot ar dūri pa ieliektajiem dēļiem.

-   Kas tev nāk prātā! Salauzīsi vēl durvis! - Spraugā parādījās drukns sārtvaidzis un neizpratnē blenza Vilkā. Viņš acīm redzami bija cerējis ieraudzīt kādu citu.

-   Nevajag gulēt, onkulīt! - Vilks droši kā tanks uzbrukumā devās uz priekšu, un «onkulītim» nekas cits neatlika kā parauties sānis. - Vai Drūmais ir?

-   Vēl nav nācis…

-   Kad uzradīsies, saki, ka es viņu gaidu.

Pustumšajā zālē sēdēja vairākas specifiskas kompānijas. Viena sastāvēja no dažāda vecuma vīriešiem ar satrauktām šaudīgām acīm, divas citas bija jauktas: jaunāki vīrieši un spridzīgas izkrāsojušās meičas. Vilku uzlūkoja ar bažām un neizpratni, pēc tam visi atgriezās pie maltītes un sarunām, kaut gan balsis bija kļuvušas klusākas un atmosfēra iestādījumā acīm redzami bija iztraucēta.

Vilks pasūtīja marinētas sēnes, cūkas karbonādi ar ceptiem kartupeļiem, simt piecdesmit gramu degvīna un tēju. Zālē atradās astoņi vīrieši, no kuriem neviens neizskatījās sevišķi bīstams, un ari visi kopā viņi diezin vai noturētos pret viņu vienu vairāk par divām minūtēm. Vilks ar apetīti paēda un pat izdzēra glāzīti degvīna, pārējo viņš nemanāmi izšļakstīja zem galda.

Beidzot parādījās Drūmais. Kopā ar viņu bija divi kaukāzieši. Trijotne ātri pienāca pie Vilka galdiņa un bez atļaujas apsēdās ap to.

-   Kāpēc meklēji? - Drūmais strupi vaicāja, un viņa sejas izteiksme visnotaļ attaisnoja viņa iesauku. Starp citu, nākamajā mirklī bargie vaibsti izlīdzinājās - Vilks pāris reižu bija pircis no viņa pases.

-   Vajadzīgs doķis. Vai divi. īsi sakot - ņemšu visus, cik ir.

Viņreiz viņš tā arī bija izdarījis: bija nopircis divas, nevienam nevajadzīgas Krievijas pases un vienu Zambijas, lai gan arī tā diez vai noderētu mūsu nelegāļiem. Turklāt ļoti labi samaksājis. Tiesa, par šo darījumu viņam tika iešķiebuši rājienu.

-   Tu viņu pazīsti? - raksturīgajā rīkles balsī vaicāja viens no kaukāziešiem, uzlūkodams Vilku acīm redzamā nepatikā. Labajā vaigā zem acs baloja zvaigžņveidīga rēta. Viņa ciltsbrālis sēdēja klusēdams un tikko manāmi šūpojās no viena sāna uz otru.

Drūmais nenoteikti paraustīja plecus. Kopējie darījumi nekādu skaidrību par Vilka personību neviesa, kabatzaglim viņš tā arī palika tumša bilde.

-   Es viņu kaut kur esmu saticis… Paskaties, Ahmed!

Vilks mēģināja atcerēties, kur viņu ceļi būtu varējuši

krustoties. Iznāca, ka nekur. Viņš kaukāzieti redzēja pirmo reizi mūžā.

-   Redzēts, kā likts, - melanholiski apstiprināja Ahmeds, turpinādams šūpoties. Viņš varēja apstiprināt itin visu. Viņa acīm baltumi bezmaz vai nebija redzami.

-   Tas biji tu, kas Malahovkā nodūra Aslanu?! - Bālā, porainā āda piesarka, un rēta izcēlās vēl kontrastaināk.

-   Es nekad neesmu bijis Malahovkā! - Vilks draudīgi izgrūda caur zobiem, tieši raudzīdamies rētaina nedabiski paplašinātajos redzokļos.

-    Neesmu bijis… Visi tā saka, - kaukāzietis nikni noburkšķēja un nolieca galvu - vai nu gribēdams slēpt acis, vai patiešām noņemdamies ap masīvu gredzenu resnajā, spalvainajā pirkstā.

Vilks saprata, ka viņi abi atrodas smagā narkotiku iespaidā. Šādā stāvoklī viņiem ir slimīgi sakāpināts aizdomīgums, iespējama krasa garastāvokļa maiņa, pilnīgi trūkst paškontroles, bet iekšā mutuļojošā agresivitāte lauztin laužas uz āru.

-    Ko teiksi, Drūmais? Man jūsu jociņi nav jāklausās. Jā - jā, nē - nē! Atradīšu citā vietā. Ja tev piķis nav vajadzīgs…

Vilks nesteidzīgi iebāza roku azotē un parādīja iespaidīgu naudaszīmju paciņu.

Pēc izskata Drūmajam var dot kādus četrdesmit piecus gadus, kaut gan īstenībā viņš ir daudz jaunāks. Rupjie sejas panti ir kā izveidoti no papjēmašē, platais deguns sašķelts, viņš pastāvīgi aplaiza izkaltušās lūpas. Visdrīzāk,

arī viņš duras.

>

-   Jā, tajā reizē tu noskaitīji pamatīgu piķi. Man patīk puiši ar vērienu. Pats tāds esmu bijis. Ir labi doķi. Tikai jābrauc uz vienu vietu.

-   Tad braucam!

-   Vispirms vajag iekost.

-   Iekod.

Viss notiekošais Vilkam nepatika, taču atkāpšanās ceļa nebija.

-   Vispirms jāielaiž šprice…

-   Tad ielaid!

-   Labi, es tūlīt…

Drūmais piecēlās un, parakņājies kabatās, devās dziļāk iestādījuma iekšienē. Vilks pievilka tuvāk glāzi ar tēju, iedzēra malciņu.

-   Tu saki - neesi bijis Malahovkā? - Ahmeds pārstāja šūpoties. - Bet vai Ļošas Kruglova spēļu zaņķi atminies?

-   Viņš visu atminas, gnīda! - Rētainis negaidīti ātri novicināja roku. No gredzena izbāzies daiktiņš - pusotra centimetra garš, līks, asi trīts asmenītis, ar kādiem zagļi pārgriež somas un kabatas un vajadzības gadījumā var novicināt arī gar acīm, - novilka gaisā zibošu pusloku, un Vilks, ja nebūtu parāvies atpakaļ, vienlaikus iešļakstīdams karsto tēju uzbrucējam acīs, visnotaļ būtu varējis palikt bez acs. Kājās pielēkušajam Ahmedam Vilks iesvieda acīs tukšo glāzi.

Nepievērsdams uzmanību applaucētajai rokai, rētainis pārliecās pāri galdam un novicināja roku otrreiz. Šajā reizē viņam veicās vēl sliktāk. Vilks saķēra plato plaukstu, asi parāva uz savu pusi un, kad kaukāzietis, ar galvu sasizdams traukus, nogāzās uz galda, iebelza viņam ar elkoni starp lāpstiņām - it kā pārcirzdams karstu ķieģeli uz izlūka takas. Atskanēja aizsmacis stenējiens, un sastingušais ķermenis smagi nolaidās uz grīdas.

Ahmedam glāze pāršķēla uzaci, un viņš aizkavējās, vienā rokā turēdams somu dunci, bet ar otru traukdams nost asinis, kas lija labajā acī. Kad Vilks viņam tuvojās, viņš sāka vicināt dunci un histēriski kliegt:

-   Nenāc klāt, noduršu! Noduršu, es teicu! Stāvi!

Ievērodams distanci, Vilks iesita viņam pa saules pinumu. Duncis nokrita uz grīdas un slīpi iedūrās pulētajos, līdzeni noēvelētajos dēļos. Ahmeds saliecās, ar muti tverdams no plaušām izplūstošo gaisu, taču belziens pa žokli atsvieda viņu pie dekoratīvā kamīna. Aizķēries aiz režģa, kaukāzietis ielidoja melnajā caurumā, tā ka laukā palika rēgojamies vienīgi nomītos puszābakos ieautās kājas.

Atskanēja aplausi.

-   Vareni, vecīt, tā tikai ar viņiem jārīkojas! - atzinīgi sauca no blakus galdiņiem. - No tiem melnajiem nepavisam vairs nav miera. Ne kauna, ne goda - it kā Maskava būtu šo pilsēta!

Tbbrīd atgriezās Drūmais, kas bija kļuvis manāmi jautrāks un vairs nemitīgi nelaizīja lūpas.

-   Kāda velna pēc tu atvedi šurp tos melnos?

-   Pēdējā laikā viņš ar šiem varen saostījies!

-   Tevis dēļ labu vietu var aizklapēt ciet!

-   Drīz vien tu kaifa dēļ sāksi pārdot draugus!

Nosodoši kliedzieni bira uz viņu no visām pusēm. Drūmais paraudzījās visapkārt un acumirklī novērtēja situāciju. Visi bija pret viņu. Izņemot Vilku.

-   Nekur es šos nevedu, paši atvilkās, - viņš ne visai pārliecinoši atcirta un pagriezās pret Vilku. - Laižam ar, man nezin kāpēc pārgāja ēstgriba.

Viņi izgāja uz ielas. Cepuri Vilks turēja rokā. Tas bija signāls: «Piesedziet, iespējami pārsteigumi.»

Seržants Kļimenko, kas norūpējies mangoja no garāmgājējiem cigaretes, acumirklī pārtrauca savu nodarbi un devās ap stūri pie mašīnas.

Taču viņi gāja kājām. Drūmais droši devās iekšā caurstaigājamos pagalmos un kāpņu telpās, laiku pa laikam apstādamies un ieklausīdamies, vai kāds neseko. Arī Vilks klausījās. Soļus nedzirdēja. Lai gan viņš zināja, ka profesionāļi reti kad seko tieši pa pēdām - bija sarežģītākas un efektīvākas novērošanas metodes -, tomēr prātā pavīdēja doma, ka biedri viņus izlaiduši no acīm un tagad nāksies paļauties vienīgi uz sevi. Tiesa, tas viņu nebiedēja: Maskava nebija Rohi Safeda vai Borshana un kabatzagļi - pretinieka īpašās vienības…

Beigu beigās viņi iegāja kārtējā kāpņu telpā - tā bija veca piecstāvu māja ar aplupušu fasādi -, pa stāviem kāpņu posmiem uzkāpa bēniņos. Te valdīja puskrēsla, oda pēc putekļiem, skaņas dobji atbalsojās zem augstā jumta.

-   Kas te būtu ievērības cienīgs? - Vilks apjautājās.

Atbildes vietā Drūmais iesvilpās. No bēniņu dziļuma iznira milzīga cilvēka figūra. Tas izskatījās kā redzes māns, krēslas un gaismēnu rotaļa.

-   Visjuk, velc laukā dokus, - Drūmais sacīja un nezin kāpēc vēl vairāk sadrūma un papurināja galvu. - Ir pircējs.

Cilvēks pienāca tuvāk. Ar gaismēnām te nebija nekāda sakara. Viņš bija aptuveni divus metrus garš un svēra ne mazāk kā simt trīsdesmit kilogramu.

-   Kur tas tips uzradās? - milzis rupjā basā jautāja. - Savu mūžu neesmu viņu ne acīs redzējis. Ja nu viņš mūs iegāž?

-   Nē jel. Man ar viņu ir bijušas štelles. Viņš ir ar vērienu, no mūsējiem.

-   Tu par viņu galvo?

-   Galvoju. Stiep šurp doķus, ka tev saka! - to visu Drūmais sacīja, šķobīdams vienu sejas pusi, un tikko manāmi noliedzoši papurināja galvu.

Visjuks bija redzami izsists no sliedēm.

-   Labs ir, lai stāv ar' tepat.

Pēc pāris minūtēm Vilka priekšā tika attīts vaskadrānas vīstoklis ar dokumentiem.

Uzreiz atlicis sāņus amerikāņu pasi zaļos vāciņos un angļu tumšsarkanos, Vilks formas pēc uzmeta aci dažām pārlieku izklaidīgu tautiešu personības apliecībām, kaut kādām caurlaidēm un pasēm. Un pēkšņi viņu ķēra kā strāvas sitiens! No kārtējās pases viņā lūkojās sieviete, kura beidzamos divus gadus bija rādījusies viņam sapņos.

«Sofija Vasiļjevna Čučkanova,» viņš pie sevis izlasīja, lai gan lūpas viņam kustējās kā analfabētam. Viņš bija tā aizrāvies ar šo pasi, ka nemanīja, kā Visjuks pamirkšķina Drūmajam un apstiprinoši pamāj, savukārt tas par atbildi sašķoba visu seju un kārtējo reizi noliedzoši papurina galvu.

-   Šīs te es ņemu! - Vilks iebāza trīs pases kabatā. - Cik?

-    Liec galdā visu piķi! - Visjuks negaidot rupji noskaldīja. - Visu, ja gribi dzīvs no šejienes izkļūt!

-   Es teicu - rimsties! - Drūmais noburkšķēja.

-   Vai tu galīgi esi prātu izkūkojis? Kurš man piezvanīja un papūta par pilnām kabatām piķa? Un tagad velc citu meldiju? Kālab tad es šurp atspēros?

-    Cik? - Vilks jautāja nu jau Drūmajam un tvēra zem jakas pēc pistoles plakanā roktura.

Taču tik tālu netika: milzis saķēra viņa roku, parāva un itin viegli izvilka laukā. Vilks tūdaļ ar kreiso deva triecienu korpusam, taču nepārsita muskuļu bruņas, sita otrreiz - ar tādiem pašiem panākumiem. Viņa priekšā bija kultūrists vai svarcēlājs ar tādu muskuļu kārtu, kas noslāpēja ikvienu triecienu. Protams, ne jau nu gluži ikvienu - Vilka arsenālā bija tādi paņēmieni, kas spētu sakropļot pat ziloni. Ja vien tas nepiespiestu viņu sev pavisam klāt. Taču Visjuks izdarīja tieši to, ierobežodams kustības un neļaudams atvēzēties. Stiprinieka varenajos apkampienos Vilks jutās kā bezpalīdzīga lelle. Atmiņā uzpeldēja majora Šarova vārdi:

-   Viss bokss un karatē beidzas mana stobra galā!

Viņš centās izrauties - vienu reizi, divas, trīs…

-   Aiziet, Drūmais, iztīri viņam kabatas!

Drūmais sadūšojies pienāca no mugurpuses, izmanīgi ieslidināja rokas zem apģērba un aši izvilka MPP un naudu. Vilks iespēra viņam ar papēdi, taču ne pārāk stipri, Drūmais nolamājās un atlēca nost.

-   Velti tu tā, Visjuk… Šitais zellis ir slīpēts! Paskat, kas šim par stroķi… Viņš vai nu pats ir spiegs, vai arī nāk no «kantora».

-    Ies gan tev «kantoris» par falšiem dokiem piķi rīklē grūst! Galu galā - kas mums par daļu? Tūlīt es viņu pie- žmiegšu un nolidināšu no jumta…

Vienu laiku Tihodonskas kriminālajās aprindās bija modē zābaki ar dzelzs pasitņiem, kas mazliet izvirzījās ārpus zoles malai. Jēgas no šīs pašdarinātās konstrukcijas bija maz: rupjās, biezās plāksnes skaļi klaudzēja pret asfaltu, traucēja iet un ātri krita nost. Vēlāk Vilkam nācās valkāt īpašo uzdevumu vienības kaujas zābakus, un izrādījās, ka «triecienpurngala» konstrukcija ir gluži citāda: pusapaļā dzelzs plāksnīte vienkārši tika iestrādāta zoles apmalē, netraucējot iešanu un saglabājot kaujas funkcijas pilnā apjomā. Kopš tiem laikiem viņš tika pilnveidojis ikvienu ziemas apavu pāri.

Spēriens ar dzelzs apmali pa milža liela kaulu pat ar nelielu atvēzienu darīja savu: Visjuks iebļāvās un, līdzīgi ievainotam pitonam, uz mirkli atslābināja žņaudzošo tvērienu. Tas deva Vilkam iespēju ar abām rokām sagrābt viņu aiz sēklinieku maisiņa. Viņš saspieda dūres itin kā gribētu izmērīt plaukstu spēku. Atskanēja apdullinošs rēciens, kas lika notrīcēt jumta spārēm, dzelžainais apkampiens atlaidās, Visjuks pietupās, turēdams ciet kājstarpi.

Vilks izmantoja atgūto brīvību un tūdaļ pat lika lietā iemīļoto «divnieku» - ar kreiso pa galvu, ar labo - korpusā. Taču, vai nu tāpēc, ka Visjuka galva un diafragma atradās augstāk nekā parastiem cilvēkiem, vai tāpēc, ka milzim sitiens ar kailu roku bija kā pīlei ūdens - kā T-80 tankam automāta lodes -, arī efektīvais, daudzkārt aprobētais «divnieks» nenodarīja viņam ne mazāko kaitējumu.

- Tūlīt es tevi saplosīšu! - milzis ļauni draudēja, negribīgi palaizdams vaļā vienīgo ievainojamo vietu, un sāniski tuvojās pretiniekam.

Taču Vilks pats devās pretuzbrukumā - metās uz priekšu un atvēzējies zvēla ar atvērtu plaukstu pa seju, kas bija divtik liela, nekā parasti cilvēkam mēdz būt. Apdullinošās pļaukas skaļais plīkšķis skanīgi atbalsojās bēniņu dobjajā telpā, kontuzētais kultūrists apstulbināts noraustīja galvu un uz bridi zaudēja orientāciju.

Vilks pielēca pavisam cieši klāt, it kā cenzdamies no jauna nokļūt nāvīgajos apkampienos, un bezmaz vai nokļuva arī - satracinātā milža baļķveidīgās ekstremitātes aptvēra viņa augumu, taču, iekams tās sakļāvās žņaudzošajās cilpās, Vilks paguva ar kreiso roku satvert punaino pakausi, bet ar labo - stūraino akmens zodu. Atspēries ar kājām un sasprindzinājis muguras muskuļus kā svarcēlājs, kas izspiež rekordsvaru, viņš strauji pagrieza labo roku uz kreiso, bet kreiso - uz labo pusi. Atskanēja krakšķis, milzīgā galva, skrapstēdama uz neeļļotajiem gultņiem, pagriezās gandrīz par simt astoņdesmit grādiem - tā piedzīvojumu filmās pagriežas statujas galva, atklādama slepenu eju. Bija dzirdama tāda kā burbuļošana, un milža ķermenis bez dzīvības nogāzās uz piemīdītās bēniņu grīdas. Izķēmotā seja pār plecu vērās augstajās griestu sijās. Tas savā nedabis- kumā bija šausminošs skats, kas atstāja iespaidu uz citkārt nesatricināmo zagli.

-   Paskat… Tu nomušīji Visjuku…

Drūmais, zaudējis savaldīšanos, atkāpās uz izeju. Plakanā mazgabarīta pistole lēkāja trīcošajā rokā, īkšķis slīdēja pa neierasti novietoto drošinātāju. Šajā brīdī durvīs parādījās Lazarenko pazīstamais stāvs. Noskanēja klikšķis, un zaglis, nometis pistoli, saķēra seju.

-Acis, maitas, acis…

Ieskrējušais Kļimenko iešķīla viņam ar delnas malu pa kaklu un kā aizcirstu nosvieda uz grīdas.

-   Vai viss ir kārtībā? - kapteinis vaicāja, noglabādams biezam pistoles rokturim līdzīgo «Jasmīnu» speciālā makstī pie jostas.

Vilks pielika pirkstu pie lūpām.

-   Es tev teicu, ka vietējiem gnīdām nedrīkst uzticēties! - Lazarenko atgādināja. - Viņi par naudu miesīgu māti būtu gatavi pārdot. Labi vēl, ka nenodeva kruķiem… Draņķagabals!

Masīvais zābaks triecās pret klusītēm stenošā zagļa ribām.

-   Piebeigsim uz vietas! - kapteinis biedēja.

-   Pie velna, lai dzīvo. Pastāstīsim čaļiem, viņi tāpat šo nolaidīs no kājas.

Vilks pacēla savu pistoli, paņēma no Drūmā kroņa naudu, pastiepa grupas vecākajam ārzemju pases.

-   Vairāk nekā nebija? - viņš jautāja.

-   Nebija.

-   Naudu sadalīsim?

-   Nē. Man viņreiz bija līdzekļu pārtēriņš.

-   Tad pēc darba iedzersim, - Lazarenko pazemināja balsi. - Divatā.

-   Kāpēc ne? - Vilks paraustīja plecus.

Nelielā lētā ēstuvē kapteinis dzēra šņabi ar apšaubāma izskata gulašu, Vilks malkoja skābu sauso vīnu un piekoda treknu antrekotu.

-   Iesākuši pārkārtošanos, bet paši nezina, kā to izdarīt, - Lazarenko kā parasti filozofēja. - Runu ir daudz, bet darbu — ne sevišķi. Pieķērušies Vidusāzijai, bet kāda tam būs jēga? Tur visi priekšnieki ir viduslaiku baji ar partijas kartēm kabatā. Visi kā viens - sākot no pasta priekšnieka un beidzot ar CK sekretāru! Un valda tā pati vecā baju kārtība, visi ir vienā diedziņā savērti - gan milicija, gan prokuratūra, gan tiesa… Kā lai tiek viņiem klāt?

-   Armija viņiem nepakļaujas. Ja mūsējie gribēs, tad ieviesīs kārtību. Bijusi tikai vēlēšanās. Citās valstīs taču ieviesa kārtību. Pat citos kontinentos…

-   Āfrikā, vai? - Lazarenko uzmeta asu skatienu.

-   Kā lai es zinu, kur tieši. - Vilks paraustīja plecus.

-   Šodien es pārliecinājos, ka tu neesi gnīda un nodevējs, - negaidīti sacīja Mihails Ivanovičs. - Gnīda tā nerīkojas.

-   Par ko ir runa? - Vilks brīnījās.

-   Par to uzdevumu «Aragvi». Kad tev sabojājās aparatūra. Tik dīvainā kārtā… - Kapteinis sarauca pieri. - Nu labi, fotokameru sadauzīja. Taču filmiņā nekāda uzņēmuma nav, pat ne sabojāta. Arī mikrofons un raidītājs ir pilnīgā kārtībā, es pats pārbaudīju. Ko tas nozīmē? To, ka tu tos izslēdzi un apzināti noslēpi novērotājiem vienu cilvēku. To, kurš atveda no Āfrikas briljantus. Rodas jautājums: kāpēc? Tas ir dienesta noziegums - tas pat muļķim ir skaidrs, es jau biju gatavs rakstīt ziņojumu, tikai - kapec tu to izdarīji? Tas mani interesē daudz vairāk. Naudas dēļ? Dzīvokļa dēļ? Nē. Tu taču biji Āfrikā?

-   Āfrikā?! - Vilks izlikās patiesi izbrīnīts. - Es tikai zvērudārzā esmu uz mērkaķiem skatījies.

-   Nelej. Tev tā ir jārunā, jo tu esi parakstījies. Tikai es arī neesmu ar pirkstu taisīts, es ielūkojos tavā personiskajā lietā. Un pēc šodienas sapratu, kāpēc tu izslēdzi aparatūru.

-   Kāds tam sakars ar šodienu?

-    Ļoti vienkāršs. Savtīgs gnīda ar savu galvu neriskēs un bīstamās situācijās nelīdīs. Taču tu lien un riskē. Tātad ne naudas dēļ bāzi galvu cilpā, bet gribēji kādam palīdzēt. Visdrīzāk - savam Āfrikas pasākuma līdzgaitniekam.

Vilks palūkojās grupas vecākajā ar gluži citām acīm. Izrādās, ka viņš nemaz nav tik vienkāršs un tiešs.

-   Vai tad tu nodotu savu cīņu biedru?

Vilks pirmo reizi uzrunāja kapteini ar «tu», lai gan tas viņam vairākkārt bija izteicis šādu priekšlikumu. Taču patlaban viņu attiecības bija sasniegušas augstāko uzticēšanās pakāpi, jo viņi runāja par to, par ko viņu aprindās bija pieņemts klusēt.

-   Piemēram, Kļimenko? Nē. Es viņu nenodotu.

Mihails izdzēra kārtējo degvīna glāzīti.

-   Lai gan viņš mani - varētu!

Seržs noliktajā laikā uz tikšanos neieradās. Vilks paslēpa briljantus sanitārajā mezglā - atlupināja vienu flīzi, iebāza kārbiņu spraugā starp vannu un sienu, kur jau glabājās eļļainā lupatā ievīstīts brauniņš, pēc tam pielīmēja flīzi atpakaļ un nomazgāja cementu no rokām.

-   Ko tu tur tik ilgi dari? - neapmierināti jautāja Laura. - Es nokavēšu mēģinājumu.

Ģimenes dzīve nebija veiksmīga. Vilks acīm . redzami ar precībām bija pasteidzies. Viņu atbaidīja sievas baleta izkropļotie kāju pirksti un platie, īsie roku īkšķu nagi. «Šķirnes sajaukuma pazīme» - nezin kāpēc šie vārdi jaucās pa galvu. Kā plēsoņu nagi sētas kranču ķepām.

Drīz vien pēc medus mēneša viņa mīlas kvēle apdzisa pavisam, viņš faktiski pārstāja gulēt ar sievu, un nevar teikt, ka tas veicināja laulības saišu nostiprināšanos. Vilkam bija ari konkrētas pretenzijas: Laurai nepatika gatavot un viņa ne visai centās pievērsties mājsaimniecībai. Pirmie ģimenes skandāli noritēja vētraini, taču nepalīdzēja nogludināt asumus.

-   Kurp tu dosies?

-   Uz darbu.

-   Tu teici, ka tev ir brīvdiena!

-   Piezvanīja un lūdza pastrādāt.

-   Kad piezvanīja? Kāpēc es neko nedzirdēju?

-   Tu biji vannasistabā.

-   Kad tev tādā nolūkā piezvana, tu aizvien man to stāsti un lamājies.

-   Liecies mierā! ,

Vilks aizcirta aiz sevis durvis. Šodien viņam patiešām bija brīvdiena - pirmā visa mēneša laikā. Un viņš zināja, kur dzīvo Sofija Vasiļjevna. Tāpēc būtu lieki vaicāt, kā viņš ir nodomājis izmantot brīvo laiku.

Viņas māja atradās Miera prospektā, kvartāla dziļumā, kur neiesniedzas automašīnu troksnis un izpūtes gāzes.

Vilks apsēdās uz soliņa un pieņēma tāda cilvēka izskatu, kurš nekur nesteidzas un ne par ko neinteresējas, bet tikai uz mirkli ir piesēdis atvilkt elpu. Pie divām ārdurvīm nemitīgi piestāja radiosakariem aprīkotas melnas un baltas volgas ar armijas numuriem. Spriežot pēc sērijas, mašīnas piederēja Aizsardzības ministrijai. Un, pat ja numuri būtu konspiratīvi, iekšā kāpjošie ģenerāļi un pulkveži vis- viens atklātu to piederību noteiktam resoram.

Pa pirmajām durvīm iznāca drukns pulkvedis, kurā Vilks nekļūdīgi pazina savu brigādes komandiera vietnieku Čuč- kanovu. Viņš cienīgi iesēdās mašīnā. Bez rācijas antenas uz jumta no kreisā spārna rēgojās valdības sakaru antena. Tātad uzkalpojies līdz augstam amatam, droši vien drīz kļūs par ģenerāli…

Drošības pēc nogaidījis pusstundu, Vilks piezvanīja pie vajadzīgā dzīvokļa durvīm. Sirds dauzījās kā pirms nakts lēciena.

-   Kas tur ir? - aiz durvīm atskanēja pazīstama, mazliet piesmakusi balss.

-   No milicijas. Vai jums ir pazudusi pase?

-   Ak jā! Vai tiešām jūs atradāt?

Durvis pavērās. Vilks sniedza pasi.

-   Nevar būt! Es domāju, ka tā nozagta…

Sofija - miegaina, nekrāsojusies, ar spilvena nospiedumu uz vaiga, tērpusies vienkāršā rītakleitiņā, nezin kāpēc pāršķirstīja pasi.

-   Liels paldies…

Viņa pacēla acis un aprāvās.

-   Tas esi tu?!

Kā hipnotizēts Vilks pārkāpa slieksnim, ar kāju aizcirta durvis un piespieda sievieti sev klāt. Viņš nespēja izteikt ne vārda, ķermeni kratīja pamatīgi drebuļi. Saindējies ar nāvējošu indi, viņš beidzot bija uzgājis pretindi.

-    Ko tu dari?! Trakais! Ja nu Nikolajs Pavlovičs atgriežas…

Taču mīkstās lūpas atbildēja uz skūpstiem, bet augums trīsēja un spiedās viņam klāt aizvien ciešāk un ciešāk. Viņš atrāva vaļā rītakleitu - zem tās, kā jau to varēja sagaidīt, nekā nebija. Pagājušajos gados Sofijas augums sevišķi nebija pārvērties, tikai vēderiņš bija kļuvis maķenīt apaļāks. Vilks pietupās un iegremdēja seju kuplajā apmatojumā.

-    Nē, ne šeit… Labāk satiksimies kaut kur… Gribi - es pie tevis aiziešu, - Sofija kaisli čukstēja un vienlaikus, celdamās uz pirkstgaliem, ar piebriestošajām krokām berzējās gar viņa seju.

Vilks ienesa viņu plašajā istabā un nosēdināja uz milzīga ovāla galda, viņa, turpinādama iebilst, aši atgūlās un uzmeta kājas viņam uz pleciem. Viņš atkal kā ar durkli ietriecās viņā, un sākās salda un nogurdinoša kauja, un atkal viņš skūpstīja viņas gludo pēdu pašā jutīgākajā vietā zem pirkstiem, un atkal viņa kliedza, raudāja, elsoja, mira un augšamcēlās…

Atjēdzies Vilks pats brīnījās par savu nekaunību un neapdomību - viņš netika aizlicis ķēdi un bija stāvējis ar muguru pret durvīm. Ja Čučkanovs būtu atgriezies un gribējis nošaut ielauzušos sāncensi, nekas viņu nebūtu kavējis to izdarīt. Arī Sofija pamazām attapās - bālajā sejā atgriezās sārtums, viņa nopūtās, atvēra acis, steigšus mainīja nekautrīgo pozu, apsēdās un aizvēra rītakleitu.

-   Es pavisam pazaudēju galvu… Turklāt - es taču nebiju mazgājusies, pat zobus nebiju iztīrījusi… Tu esi traks… Vai tu strādā milicijā? Vai esmu pārvērtusies? Esmu kļuvusi resna, ja? Taču tas nekas, sākšu vingrot un nodzīšu visu lieko… Par ko tu smaidi?

-    Nezinu, - Vilks atbildēja. Viņš skatījās uz apjukušo Sofiju, klausījās viņas pļāpāšanā un jutās pilnīgi mierīgs un atbrīvots.

-   Ai, kāpēc es sēžu uz galda? Un vispār - kāpēc tu izvēlējies galdu? Te taču ir dīvāns! Ko tu tā skaties?

Virs dīvāna karājās skaists, rokām darināts paklājs un virs tā — līks duncis sarkaniem un zaļiem akmeņiem rotātā makstī. Duncis bija no Borshanas pils. Un paklājs tāpat. Iespējams, tajā atrodami sīki, rūpīgi salāpīti caurumiņi…

Pēc dažu minūšu ilgā svētlaimīgā atslābuma Vilks atgriezās reālajā, cietsirdīgajā un netaisnību pilnajā dzīvē.

-   No kurienes jums ir tas paklājs? Un duncis?

-   Ai! - Sofija atvēcinājās. - Kā lai es to zinu! Kāds no dienesta biedriem uzdāvināja Nikolajam Pavlovičam. Es eju mazgāties… Lai gan… Atvaino, bet… Es gribētu pabūt kopā ar tevi, taču šeit tas nav iespējams. Kuru katru brīdi kāds var nākt…

-   Vai man jāiet projām? - Vilks sapīka.

- Neapvainojies, mīļais, taču, lūdzams, saproti mani! - Sofija apskāva viņu un maigi noskūpstīja uz zoda. - Satiksimies rīt. Pieraksti manu telefona numuru…

3. nodaļa

«Maskavas nodaļas» akcija

Nākamajā dienā viņi nevarēja satikties, tāpēc ka Vilku naktī pamodināja trauksme. Pie metro stacijas viņu uzņēma mikroautobuss ar neuzkrītošiem numuriem. Tajā jau sēdēja divi spēcīga auguma mazrunīgi puiši ar skarbām sejām. Pilsētā iekāpa vēl trīs. No malas raugoties, varēja domāt, ka visi seši audzēti vienā inkubatorā. *

Treniņnometnē Maskavas tuvumā tika salasīti vēl simt cilvēki no visas Savienības. Tā dūrē savāc atsevišķus pirkstus. Vilks saprata, ka atkal tiek vākta kopā īpaša rota no pārbaudītiem cilvēkiem, kuriem bija teicama fiziskā sagatavotība un pieredze kaujas operācijās.

Vilku norīkoja par pirmā vada komandieri. Viņam tā šķita slikta zīme - Borshanā tieši pirmais vads tika cietis vislielākos zaudējumus. Instruktori par gaidāmo uzdevumu runāja miglaini, radās iespaids, ka neviens neko konkrētu nezina. Vilka pieredze liecināja, ka tā pirms sevišķiem uzdevumiem mēdz notikt.

Personālsastāvu trenēja ar parastajām metodēm - lika skrieЈ krosu, pārvarēt šķēršļu joslu, atlika vienīgi šaušana. Visiem par brīnumu, parasto AKM vai AKSM vietā viņiem izsniedza brezenta somas, kurās atradās smagi metāla taisnstūri cigarešu bloka lielumā. Tāda kā rācija, kā mīna… Izrādījās, ka tās bija saliekamās pistoles - ložmetēji, kas šāva ar parastajām makarova patronām. Pēc vairākkārtējas izjaukšanas un salikšanas devās uz šautuvi. Ierocis bija neērts, ar mazu mērķēšanas attālumu un ievērojamu izkliedi. Vilks saprata, ka viņi tiek gatavoti nevis kaujas, bet operatīvai misijai, kur slepenība un pēkšņums bija vairāk no svara nekā šaujamieroča jauda.

Trešajā dienā viņus ietērpa kedās un olimpiskajos sporta tērpos. Jakas ar sakrustotiem apļiem slēpa ložu necaurlaidīgas vestes. Aiz loga sprēgāja sals un trakoja sniegputenis - visiem kļuva skaidrs, ka lidot nāksies uz siltajām zemēm. Čukstus aizvien biežāk sāka pieminēt «A» valsti. Lielum lielais vairākums puišu savu kaujas pieredzi bija guvuši tieši tur.

Beidzot īpašo uzdevumu rotu nostādīja sporta zālē, lai veiktu instruktāžu, - pašā vidū stāvēja pulēta tribīne, kas šeit acīm redzami neiederējās. Nepazīstams ģenerālis pateica obligātos vārdus par partijas un valdības uzticēšanos, pēc tam visai aptuveni darīja zināmu uzdevumu: izlidot uz vienu no savienotajām republikām, lai ar spēku atbalstītu pasākumus likumības un tiesiskās kārtības uzturēšanai.

Rindas pāršalca atvieglojums - doties uz «A» valsti nevienam negribējās.

-   Pēc leģendas jūs esat olimpiskās rezerves sportisti un ierodaties republikā, lai trenētos vasaras sporta veidos. Par rotas komandieri iecelts pulkvedis Kolosovs, kuram ir liela pieredze speciālajās operācijās, - ģenerālis nobeidza savu runu un labsirdīgi pasmaidīja: - Lūdzu, biedri galvenais treneri, pasakiet sportistiem dažus vārdus.

Viņš droši vien bija cerējis kliedēt saspringto atmosfēru, taču neviens pat nepasmaidīja - klātesošie zināja, ka ģenerāļa jociņi neko labu nevēsta.

Kalsns cilvēks augstākas kategorijas sporta tērpā - ar ģerboni un uzrakstu «PSRS» uz muguras - atsperīgā plēsīga zvēra riksītī izskrēja zāles vidū un, nekāpdams tribīnē, pagriezās pret kaujiniekiem. Vilks tikko dzirdami ie- spurcās.

-   Izlidojam pēc trim stundām. Munīcija - 96 patronas katram ierocim. Ziemas drēbes atstāt autobusos. Līdz manai pavēlei stingri turēties pie leģendas, pret vietējo varas iestāžu pārstāvjiem un iedzīvotājiem izturēties pieklājīgi un labvēlīgi. Lidmašīnā vadu komandieri saņems papildu instrukcijas.

Lakonisms un precizitāte ikvienam parādīja, ka šim cilvēkam ir tiešām liela pieredze. Un Vilks to zināja pavisam noteikti. Tāpēc, ka ierindas priekšā stāvēja neviens cits kā majors Šarovs - speciālo uzdevumu vienības Rohi Safedas brigādes kādreizējais kaujas mācību priekšnieka vietnieks

-   Vai jautājumi ir?

«Kolosovs» aši nostaigāja gar ierindu un sastapās ar pra- porščika Volkova tiešo skatienu. Nesatricināmā seja atplauka platā smaidā.

-   Sveiks, brālīt! - Pulkvedis paspēra soli uz priekšu un, nospļaudamies par subordināciju, cieši apkampa praporšči- ku. - Priecājos tevi redzēt. Lidmašīnā ienāksi pie manis pirmajā salonā.

* * *

-   īsi sakot, tev es izstāstīšu visu patiesību.

«Kolosovs» nosēdināja Vilku pēdējā rindā un pats apsēdās blakus. Bez viņiem pirmajā salonā atradās vēl kādi piecpadsmit cilvēki. Vilka pieredzējusī acs tūdaļ sadalīja viņus trijās grupās. Divi bija tērpušies uzvalkā ar kaklasaiti, rokās turēja ādas mapes papīriem un gandrīz nesarunājās ar pārējiem, saglabādami sejā priekšniecisku svarīgumu un augstprātību. Pieci sēdēja kopā ar Šarovu, taisnās muguras un atpakaļ nostieptie pleci nodeva viņu militāro piederību, savukārt sporta tērpi liecināja par vienādo uzdevumu. Trešā grupa bija tērpusies dažādos civilos apģērbos, lai gan viņu vidū atradās ari divi milicijas pulkveži.

-   Lidojam uz Uzbekiju. Tur atklājusies liela izlaupīšana, ļaunprātīga dienesta stāvokļa izmantošana un korupcija, turklāt pēdas ved uz visaugstāko līmeni… Vietējā vara, cik spēdama, bremzēja izmeklēšanu, taču Maskavas izmeklēšanas brigāde lietu tomēr atšķetināja. Un atdūrās kā pret sienu! Tagad viņi ved apcietināšanas orderi augstākajiem republikas vadītājiem. Vai saproti, ko tas nozīmē? Viņi tur ir tādā kā dieva vietā. Vietējā milicija viņus neapcietinās, arī par viņu Komiteju nevar galvot. Visticamāk, apcietinās to, kurš viņiem parādīs šo orderi. Var organizēt arī masu nemierus, visu ko, pat sacelšanos pret centrālo varu. Šejienes cilvēki ir iebiedēti, fanātiski un pieraduši bez ierunām klausīt savus priekšniekus.

-    Ko tad rota var uzsākt pret visu republiku? - Vilks jautāja.

«Kolosovs» pasmīkņāja.

-   Vai esi aizmirsis, kā tu mainīji politisko iekārtu Bors- hanā? - Lai gan lidmašīnas motori dūca gana skaļi, šos vārdus izrunājot, viņš tomēr pazemināja balsi.

-   Te mēs nevarēsim apšaut visus, kuri pretojas!

-   Pareizi. To mums arī neviens neliek darīt. Mums tikai jāiemieso spēks. Nopietns spēks, kurš pastiprina visus prokurora papīrīšus un zīmogus. Ir svarīgi, lai visu līmeņu priekšnieki saprot - Maskava tik un tā savu panāks! Tad gan Uzbekijas IeM, gan Komiteja pildīs izmeklēšanas brigādes lēmumus. Atceries bērnības dienu pasaciņu: lācis aiztrenca vilku, vilks - lapsu, lapsa vēl kādu citu… Tad nu mums jāsāk trenkt šejienes lāči.

-   Vai viņi par mums zina?

Šarovs dažas sekundes padomāja.

-   Operācija tiek turēta stingrā slepenībā, taču ir pārāk daudz informētu cilvēku… Droši vien zina.

-   Tad nav nekā vienkāršāka kā notriekt tuvojošos lidmašīnu.

-   Te nav Āfrika! Pie tādiem līdzekļiem neviens neķersies, - komandieris vēlreiz pasmīkņāja. - Turklāt viņiem nav ar ko mūs notriekt - militārās vienības bez pavēles no Maskavas ne pirkstu nekustinās. Runa ir par ko citu - par sabotāžu visos varas līmeņos. Visi smaida, piekrīt, nestrīdas pretī, neiebilst, tomēr… neko nedara. Taču atklātas pretestības nav, no ārpuses viss izskatās labi. Āzija…

-   Bet, ja no ārpuses viss izskatās labi un pēkšņi nosēžas lidmašīna ar speciālo rotu, - kā viņi to uztvers? Sacelsies varena brēka!

-    Kāpēc gan? Mēs neesam nekādi iebrucēji agresori. Lūk, divi no CK ar visām pilnvarām. Ierēdņu hierarhijā ikviens no viņiem ir vesela vienība. Lūk, izmeklētāji un operatīvie darbinieki - viņiem ir dokumenti, materiāli, lēmumi, rīkojumi… Viss ir likumīgi. Savukārt mēs oficiāli skaitāmies sportistu komanda. Ticēt tam vai ne - tā ir cita lieta. Taču no malas viss izskatās pavisam pieklājīgi. Tā ir viņu, aziātu, taktika: smaidīt, sniegt roku, bet halāta piedurknē turēt paslēptu dunci. Tagad arī mēs tā darām. Tikai dunča vietā mums ir saliekamie automāti, un tas ir nopietnāk.

Vilks nopūtās. Viņam nepatika blēdības un visādi viltīgi triki. Lai gan tas, kurš tos izmanto, ir labākā situācijā nekā godīgais un tiešais karotājs.

-   Un ar ko tas viss beigsies?

-   Sajutīs spēku un nolieks galvu zem sakām. Tikai tā, lai saglabātu savu seju. Uzklausīs biedrus no CK, izpētīs prokurora papīrus un nāks pie saprašanas. Bet mūsu itin kā nebūtu, itin kā viņi paši būtu gatavi palīdzēt centrālajai varai. Tā ka pēc analītiskajām prognozēm viss noritēs klusi un mierīgi. Bet, ja kāds bajs kaut kur pacels galvu, mēs to tūlīt nocirtīsim. Tikai viņi to zina un, visticamāk, nespiri- nāsies. Vai skaidrs, brālīt?

-   Skaidrs. Vai jūs tiešām esat pulkvedis vai arī tā ir leģenda tāpat kā uzvārds? - Vilks nenocietās.

Tagad Šarovs atklāti iesmējās.

-   Nē, nav leģenda, tā ir patiesība.

-   Ātri gan…

-   Čučkanovs mani pavilka sev līdzi. Viņš tagad ir īpašo uzdevumu pārvaldes priekšnieka vietnieks, drīz būs priekšnieks, dabūs ģenerāļa pakāpi. Un es kopā ar viņu…

Dīvaini. Sarkansejainais Nikolajs Pavlovičs neatstāja tāda cilvēka iespaidu, kurš cienītu profesionalitāti un būtu spējīgs uz nesavtīgu draudzību… Un ja nu tā nav nesavtība? Pēkšņi Vilka galvā uzplaiksnīja doma: duncis un paklājs no Borshanas pils varēja nokļūt Čučkanova dzīvoklī tikai ar viena cilvēka gādību. Un šis cilvēks sēdēja viņa priekšā…

Nolaišanās Taškentā noritēja veiksmīgi, taču traps ilgi netika piebraukts. Iluminatoros bija redzams, ka lidlauku aplenkuši miliči. Korpuss sakarsa, lidmašīnā kļuva smacīgi. Saspringums pieauga. Pirmajā salonā intensīvi darbojās rācijas, beidzot pie lainera pieripoja milzīga melna čaika un vairākas volgas, tūdaļ tika piebraukts traps. CK pārstāvjus sagaidīja plati smaidoši nomenklatūras darbinieki, pēc tam tikpat viesmīlīgi aizveda izmeklēšanas brigādi. «Sportistus» neviens nesagaidīja, un viņi, nokāpuši uz sakarsušā betona, centās patverties lidmašīnas ēnā.

Pieglaimīgi smaidīdami, pie viņiem pienāca divi vietējie miliči. Nīkulīgi augumā, retiem zobiem, slikti piegulošos formas tērpos.

-    Salam aleikum! Jūs esat Maskavas vienība, vai ne? Vai neatnest čureku? Meloni atnest? Vai varbūt kausim jēru un taisīsim plovu?

-   Kāda vienība? - Vilks plati smaidīja. - Mēs esam sportisti. Gatavojamies olimpiskajām spēlēm. Pie mums ir sniegs un sals, bet te - vasara. Tāpēc esam atlidojuši.

-   Runā, ka Maskavas vienība. - Viens no miličiem noplātīja rokas. - Nezin kāpēc? Mēs paši rūpējamies par kārtību. Kas tas tāds? - Viņš norādīja uz brezenta somu, kas karājās Vilkam plecā.

-   Tas? Tā ir bumba. Kad kāpsim kalnos, mēs spridzināsim lavīnas.

-   Bumba?!

-   Jā, atombumba! - Baltus zobus nozibināja zēniņš no Krasnodaras ar īsi apcirptiem matiem.

-Atombumba! - Miliči saskatījās, nesarunājuši pagriezās un bezmaz teciņus devās pie savējiem.

-   Paskat, šie nesaprot humoru! - krasnodarietis laida vaļā smieklus.

-   Es jums rādīšu humoru! - pienākdams klāt, nikni nošņāca Šarovs. - Jūs taču esat sportisti. No kurienes tādas runas par spridzināšanām? Runājiet par spēļu bumbām, raketēm, šķēpiem… Kaut gan par šķēpiem labāk nevajag! Runājiet par miermīlīgu sportu. Un vairs ne par ko!

Šarovs paaicināja pie sevis radistu, noregulēja vajadzīgos viļņus, paņēma mikrofonu.

-   Kļava-2, izsauc Kļava-1! Kāda ir situācija?

-   Kļava-2 atbild Kļavai-1. Viņiem patlaban ir sanāksme, piedalās lielie dūži no Maskavas. Pagaidām jums nekādu norādījumu nav.

Šarovs kā parasti sāka klausīties ēteru un gandrīz uzreiz uztvēra satrauktu svešu balsi:

-   …Mēs viņus pārskaitījām: simt deviņi cilvēki. Simt deviņi! Tas ir ievērojams spēks. Viņiem ir pat maza atombumba vai pat divas.

Pulkvedis nokremšļojās.

-   Idioti! Vieni muld, otri tic… Lai gan tas nāk par labu.

-   Aizkavējiet viņus pēc iespējas ilgāk. Tikai diplomātiski, sapratāt? Pieklājīgi…

-   Skaidrs, - Šarovs noteica un no jauna izsauca sakarnieku.

-   Kļava-2, izsauc Kļava-1! Gaidu autobusus, lai brauktu uz bāzi.

-   Kļava-1, autobusi sen ir lidostā, tikai tos ar dažādiem aizbildinājumiem neielaiž lidlaukā.

-   Tad es eju uz autobusiem. Beigas.

«Kolosovs» pagriezās pret apkārt stāvošajiem vadu komandieriem.

-   Uzmanību, dodamies uz pilsētu! Rīkoties pēc apstākļiem, ieročus nelietot!

Kad «sportistu» bars sāka virzīties pāri betona laukumam, pie viņiem piebrauca izkrāsota milicijas mašīna.

-   Kāpēc ciemiņi iet kājām? - ar smaidiņu vaicāja milicijas majors. Viņam līdzās sēdēja cilvēks civilā apģērbā. Viņš vērīgi nopētīja «sportistus» un arī smaidīja. - Tūdaļ piebrauks autobusi, braukt ir labāk nekā karstumā soļot kājām.

-   Paldies, brālīši, mums jātrenējas, - «Kolosovs» neapstādamies atsmaidīja. - Jāsoļo, jāskrien. Citādi rekordus neuzstādīsim. Kāpēc sadrūvējāties? Karsti?

Majors un civilais aplūkoja vienādās brezenta somiņas katra «sportista» plecā, un smaids viņu sejā apdzisa.

Tostarp miliču ķēde pie izejas uz pilsētu neretinājās. Jo tuvāk nāca «sportisti», jo nemierīgāki kļuva miliči, bija redzams, ka stingras komandas, kā šādā gadījumā rīkoties, viņiem nebija.

-   Salam aleikum, brālīši! - «Kolosovs» uzsauca, kad attālums bija pavisam neliels. - Vai sportistus palaidīsiet?

īpašā rota tuvojās strauji un nenovēršami. Kaujinieku varenie stāvi un apņēmīgās sejas atstāja attiecīgu iespaidu - miliči atlaida vaļā sadotās rokas un pašķīrās. «Sportisti» izgāja cauri aizsargķēdei un netraucēti sasniedza autobusus.

Četri vareni iķarusi ar aizvilktiem aizkariem devās ceļa pa pilsētu un nonāca milzīgā laukumā ar strūklakām. Te atradās valdības iestādes. «Sportisti» izlēca uz sakarsušā asfalta, noskalojās strūklakās un sāka staigāt šurpu turpu gar solīdajām fasādēm. Sargi paslēpās vestibilos un nereaģēja uz tik acīm redzamiem drošības režīma pārkāpumiem.

Pēc četrdesmit minūtēm ieskanējās rācija, un Kļava-2 ziņoja, ka vietējās varas iestādes pieņēmušas pareizu lēmumu.

[1] [27] *

Vidusāzijā bagātnieku nami izskatās pavisam citādi nekā Krievijā, katrā gadījumā tie nav augstāki par kaimiņu mājām. Jau Rohi Safedā Vilks bija ievērojis, ka kolhoza priekšsēdētājs vai rajona komitejas sekretārs necēla pat divstāvu mītni. Vienkārši mājas platība bija krietni lielāka nekā kaut kādam brigadierim vai veikala vadītājam, tur-

klāt teritorijā bija daudz palīgēku un saimniecības būvju. Neapšaubāma turīguma pazīme bija vīnogas - tās prasīja daudz ūdens, bet parastam cilvēkam tas nebija pieejams.

Turpretī Uzbekijas Augstākās Padomes prezidija priekšsēdētāja biedra Nigmatuļina māja šiem likumiem nepakļāvās. Patiesībā nevis māja, bet balta marmora pils, kas triju stāvu augstumā slējās ēnainā dārza dziļumā. Pa kārtīgiem celiņiem pastaigājās pāvi, bet ieejas kāpņu priekšā šļācās strūklaku šaltis.

Izmeklētājs Timkovs, divi Maskavas operatīvie darbinieki un daži vietējie veica kratīšanu, Vilks kopā ar četriem kaujiniekiem nodrošināja fizisko aizsegu un kontrolēja situāciju. Komandants un dārznieks pildīja pieaicināto funkcijas. Turklāt komandanta pret Maskavas brigādi pavērstā sejas puse pauda pilnīgu piekrišanu notiekošajam, bet otrā bija lasāmas dziļas sēras par netaisnību, kas šeit tiek īstenota.

Otra sejas puse bija vērsta pret pašu Šarifu Omaroviču Nigmatuļinu, kurš sēdēja uz ādas dīvāna un, galvu rokās saķēris, smagi vaidēja. Republikas vadītājs. Nācijas tēvs. Patlaban viņš nemaz nelīdzinājās saviem portretiem, kas visā republikā karājās uz katra stūra. Resns, uzburbis tēvainis ar pliku galvvidu un bakurētainu seju.

-   Par kādiem grēkiem Allāhs mani tā soda? - viņš vērsās izplatījumā. - Ļaudis dāvāja no tīras sirds, pateicās par palīdzību… Ne reizes nav bijis tā, ka paņemtu un pēc tam neizdarītu, zvēru pie Korāna - lai man rokas nokalst!

-   Kāds tam sakars ar Korānu un Allāhu? - Timkovs netaktiski vaicāja. — Jūs taču esat komunists, un jums būtu jābūt ateistam.

Atbildes vietā atskanēja kārtējais vaids. Varbūt tāpēc, ka izmeklētājs izņēma no spoguļgalda kārtējo lādīti ar dārglietām, bet varbūt tāpēc, ka Maskavas operatīvais ieveda istabā trīs pavisam jauniņas meitenes krāsainos halātos un tibiteikās.

-   Kas viņas ir?

Melnūsainais iecirkņa pilnvarotais delikāti nodūra acis. Vispār vietējie miliči jutās neērti un ar savu izskatu demonstrēja, ka atrodas šeit vienīgi piespiedu kārtā.

-   Meitenes… Audzēknes… Es ar viņām pārrunāju partijas statūtus, gatavoju komjaunatnei…

-   Tas nozīmē, ka viņas šeit arī dzīvoja? - Timkovs pārskaitīja gredzenus, auskarus, monētas un izgāza visu uz galda kopējā kaudzē. Tik daudz vērtslietu Vilks vēl nebija redzējis. Ar tām varētu piepildīt trīs spaiņus.

-   Dzīvoja… Nejau vienmēr, bet tad, kad mājās nebija ko ēst. Es biju viņām kā tēvs. Arī ģimenēm palīdzēju…

-   Kā tevi sauc? - Timkovs jautāja pašai mazākajai meitenītei. Viņai nebija vairāk par divpadsmit gadiem.

-   Fatima, - viņa klusi atbildēja.

-   Cik tēvocis Šarifs par tevi samaksāja?

-   Divas aitas iedeva. Nē, vienu aitu un jēru. Tas vēl jāuzaudzina.

-   Vai viņš vilka tev nost biksītes?

7

-   Nē, mēs biksītes nevalkājam. Tas ir aizliegts.

-   Kurš to aizliedza?

-   Viņi, - meitene pamāja uz resnuli.

Tas kārtējo reizi novaidējās.

-   Tātad tas ir jūsu harēms. Vai tā ir? - Izmeklētājs turpināja būt netaktisks.

-   Kas nu par harēmu! Vai tad tāds ir harēms? Divdesmit, trīsdesmit meitenes - lūk, tas ir harēms. Ķēniņam Zālamanam bijušas piecsimt sievas… Ai-ai-ai! Mēs tā cerējām uz Maskavu!

-   Kāds tam sakars ar Maskavu? Vai tai jāpapildina jūsu harēmi?

-   Mēs Maskavai ticējām. Ka tā nepieļaus tādu kaunu…

-   Kur ir pārējās vērtības?

-   Nav… Nekā vairs nav. Jūs jau visu atņēmāt, izputinājāt līdz pēdējai vīlītei… Neņēmāt vērā, ka man partijas stāžs ir trīsdesmit gadu, ka esmu bijis divos kongresos. Neņēmāt vērā nopelnus…

-   Tiesa visu ņems vērā! - vēsi noskaldīja Timkovs. - Šis pants paredz nošaušanu, tā ka noderēs gan stāžs, gan apbalvojumi, gan kongresi… Bet vairāk par visu - vaļsirdīga atzīšanās un vainas nožēlošana. Citādi var arī pielikt pie sienas.

Vietējie operatīvie darboņi bažīgi saskatījās. Šādā notikumu pavērsienā jādomā par sevi.

-   Biedri izmeklētāj, ko lai mēs darām? Mēs te stāvam, stāvam…

-   Aizvedīsiet viņu uz UVDK un nodosiet dežurantam.

-   Cik man ir slikti! - Šarifs Omarovičs noņēma rokas no galvas. Pār viņa seju tecēja asaras. - Kāpēc uz VDK? Vediet mani uz slimnīcu!

-   Tūlīt…

Izmeklētājs pamāja Vilkam.

-   Nokomandējiet trīs cilvēkus konvoja pastiprināšanai. Divi lai paliek pie manis. Vēl ir ko darīt. Brauksim pie Šari- fa Omaroviča mantas glabātāja.

-   Ko?! - Nigmatuļins iesaucās.

-   Ko dzirdējāt. Vai domājat, ka mēs neko nezinām? Zinām! Turklāt daudzko. Tā ka vaļsirdīga atzīšanās mums nav vajadzīga. Jums gan. Padomājiet par to kamerā.

-   Nebrauciet nekur… Tā ir apmelošana. Ļaunas mēles izplatījušas tenkas.

-   Braucam! - Izmeklētājs pielika punktu.

Braukt nācās ilgi. Izbrauca ārpus pilsētas, pēc divām stundām sasniedza čabanu namiņu izdegušā kalna nogāzē.

-   Šeit, - teica melnūsainais iecirkņa pilnvarotais. Kad Nigmatuļina nebija klāt, viņš bija manāmi sasparojies.

-    Ko? Šeit? - Vilks pārprasīja, skatīdamies uz trūcīgo mājeli, kas kaut kā bija uzmeistarota no māliem, dēļiem, finiera gabaliem un ruberoīda.

-   Tfe dzīvo glabātājs. Jāievēro piesardzība, viņiem ir ieroči un suņi…

-   Tas nav iespējams! Kādas te var būt dārglietas?! Kāds patiešām būs sacēlis veltu trauksmi.

-   Uzmanīgāk, - iecirkņa pilnvarotais atkārtoja, pieliecās un, turēdamies pie revolvera maksts, apmeta līkumu, tuvojoties mājelei no pakaļpuses.

Vilks ar pārinieku gāja atklāti, pat neturot gatavībā ieročus. Kad līdz ārdurvīm bija atlikuši kādi desmit metri, noskanēja spēcīgs pērkona grāviens un tūdaļ pat arī skaļa atbalss. Vilks saņēma triecienu krūtīs, vairākas adatiņas iedūra kreisajā apakšdelmā. Pārinieks nolamājās, atraudamies atpakaļ un ar pūlēm noturēdamies kājās.

Nākamajā acumirklī abi metās uz priekšu, izgāza finiera durvis un puskrēslā ieraudzīja mazu, sažuvušu vīreli, kurš no jauna pielādēja divstobreni.

-   Ak tu maita!

Ierocis aizlidoja sānis, spēcīgs sitiens notrieca šāvēju pie zemes. Pārinieks iespēra nokritušajam, tad viņi izvilka ļaundari dienas gaismā un vairākas reizes iegāza pa seju. Viņš nepretojās. Izskats viņam bija nīkulīgs un nožēlojams - netīrs, nospeķots halāts ar cauriem elkoņiem, vājš krunkains kakls, novārgusi seja ar blāvām acīm. Neiztrūkstošā tibi- teika nokrita uz grīdas, atklādama neiedegušu galvvidu ar retiem pelēkiem matiem.

Vilks un pārinieks novērtēja situāciju. Katrs no viņiem tika saņēmis lādiņu krūtīs tieši pa vidu. Skrotis bija izgājušas cauri jakai un iestrēgušas bruņuvestē. Vilkam dažas bija trāpījušas rokā.

-   Šaut uz varas pārstāvjiem? - Apjozis mājai apkārt, pie viņiem pieskrēja iecirkņa pilnvarotais un neapstādamies iegāza čabanam pa ausi. - Nu tev ir beigas, Sadik! Sapūsi cietumā!

Aizturētā seja, atskaitot samierināšanos ar zaudējumiem un ciešanām, neko citu nepauda. Tā bija nevis dzīva cilvēka seja, bet gan vecum veca vīra pēcnāves maska.

-   Cik tev gadu? - Vilks pajautāja, ierastā kārtā apsaitēdams ievainojumu.

-   Trīsdesmit četri. - Pārsistās lūpas sakustējās.

-   Cik?!

-   Biogrāfiju viņš pastāstīs vēlāk, - pārtrauca klāt pienākušais izmeklētājs. - Kur ir vērtslietas? Ja atdosi ar labu, mēs piedosim tavu šaudīšanu.

-   Kas nu man par vērtslietām? - Sadiks smagi nopūtās. - Ienāciet iekšā, tad paši redzēsiet…

Mājā nebija ne elektrības, ne radio. Pie sienas karājās petrolejas lampa, virs tās - apstājies riekstkoka sienas pulkstenis ar bumbām. Itin nekā vairāk nebija, ja neskaita divus rupji sanaglotus ķeblīšus, paštaisītu finiera skapīti un divas augļu kastes, kurās bija samestas kaut kādas lupatas.

Pa netīru voiloku rāpoja kaili bērni - trīs vai četri, kaktā sēdēja sieviete, aizsegusi seju ar apnēsātā halāta malu. Otra sieviete staigāja šurpu turpu, šūpodama zīdaini. Viņai kājās bija lielas gumijas galošas.

-   Viņam ir divas sievas, vai? - Timkovs painteresējās.

-   Nē jau, - iecirkņa pilnvarotais pasmaidīja. - Divas viņš nevarētu uzturēt. Tā, kas sēž, ir māsa.

Vilka pārinieks apstaigāja trūcīgo mitekli, paskrubināja nomīdīto zemes grīdu. Te kaut ko paslēpt būtu pilnīgi neiespējami.

-   Kur viņi parasti ierīko slēptuves?

Iecirkņa pilnvarotais kļuva nopietns un paraustīja plecus.

-   Kas viņu zina! Viltnieki… Kur nu kurais!

Aktivitātes uzliesmojums viņam bija apdzisis. Nosodīt

Sadiku par šaušanu uz varas pārstāvjiem bija viens, turpretī atņemt «nācijas tēvam» sūri grūti iegūto bagātību - pavisam kas cits. Starp citu, pēc Vilka domām, nekādu bagātību te arī nevarēja būt.

Taču Timkovs zināja, kur jāmeklē. Viņš izgāja laukā un paskatījās visapkārt. Ap māju auga nezāles, un tajās bija iemītas vairākas taciņas. Viena veda uz atejvietu - vaļēju, seklu bedri, otra - uz sarūsējušu, uz mutes apgāztu sili. Izmeklētājs pameta sili sānis.

-   Rociet te!

Pēc dažām minūtēm Vilks no tikko izraktās bedres izvilka smagu, ar lupatām un polietilēnu aptītu spaini. No tā sāka birt laukā ķēdītes, rokassprādzes, gredzeni, auskari… Viegls vējiņš plivināja birciņas, zelts nespodri vizēja saulē, toties daudzkrāsainie akmentiņi jautri mirdzināja spožus, acis apžilbinošus raibus stariņus.

-   Tu negribēji mums palīdzēt, Sadik? - pārmetoši vaicāja Timkovs. - Un ar to sev tikai kaitēji. Tūdaļ aizvedīsim tevi uz cietumu, un tu tiksi tiesāts par diviem pārkāpumiem - par slēpšanu un slepkavības mēģinājumu.

Mantzinis klusēja.

-   Kas saista Nigmatuļinu un šo Sadiku? - Vilks jautāja.

-   Viņi ir radinieki, - iecirkņa pilnvarotais paskaidroja. - Svešam cilvēkam bagātības neuzticētu.

-   Radinieki?! Kāpēc tad Šarifs viņam nepalīdz?

-    Palīdz. Pulksteni iedāvināja, redzējāt? Sadiks varen lepojās.

Izmeklētājs, apsēdies zemē un sakrustojis kājas pēc šejienes paraduma, sastādīja sarakstu. Apkārt puslokā stāvēja Sadiks un viņa ģimene. Stāvēja klusēdami, un tikai pēc stingajām acīm un bezcerīgajām pozām varēja pateikt, ka notiek kaut kas briesmīgs. Šķita, ka to saprot pat trīs mazie plikie puišeļi, kas spiedās klāt pieaugušajiem.

-   Paklausieties! - Vilks noliecās pie Timkova. - Iedosim viņiem kaut ko. Lai gan tas ir pārkāpums - pie visiem velniem! Viņi taču nomirs badā! It kā viņi paši būtu paņēmuši, bet mēs neko nezinām…

Viņš to teica jūtu uzplūdā, lai gan saprata, ka nopietnās lietās neviens emocijas vērā neņem un viņa lūgums nav izpildāms. Taču izmeklētājs negaidot izvilka no kopējās kaudzes pāris zelta ķēdīšu un neskatīdamies pasniedza viņam.

-   Paldies, - Vilks izjusti sacīja. Izmeklētājs viņam bija šķitis sausiņš un pedantisks ķeksīšu vilcējs, taču nupat izdarītais žests pārvilka svītru šim priekšstatam. Izdalot konfiskācijai pakļauto mantu, viņš riskēja ar savu karjeru. Bet varbūt ar kaut ko vēl nopietnāku.

-   Ņemiet! - Vilks priecīgi pastiepa dārglietas mantu glabātāja sievai. - Nopērciet bērniem drēbes un ēdienu…

Sieviete pat nepakustējās. Vilks nodomāja, ka viņa nesaprot krieviski, un lūkoja iespiest ķēdītes viņai saujā, bet viņa paslēpa rokas aiz muguras. Viņš piegāja pie māsas, taču notika tas pats. Cieši sakniebtas lūpas, rokas aiz muguras, neko neredzošs skatiens.

-   Ņem! Ja negribat pārdot, nēsāsi pati!

Māsa pakāpās soli atpakaļ. Tad vēl vienu. Tad pagriezās un aizskrēja uz būdu.

-   Paņem, Sadik! - Vilks vērsās pie glabātāja. - Visviens atņems ar tiesas lēmumu. Lai tavai ģimenei tiek vismaz kaut kāds labums.

Sadiks nekustējās ne no vietas. Pat bērni, kuriem Vilks mēģināja atdot zeltlietas, paslēpa roķeles un kāpās atpakaļ. Glabātāja nabadzīgā ģimene nepieņēma svešinieka labdarību. Vilks niknumā nosvieda dārglietas atpakaļ kopējā kaudzē. Timkovs tikko manāmi pasmaidīja, un Vilks saprata: izmeklētājs ne ar ko neriskēja, viņš zināja, ka iznākums būs tieši tāds.

-   Kāpēc tā?

-   Ja Allāham labpatīk, lai cilvēks būtu nabags, nedrīkst pārkāpt viņa gribu, - sacīja iecirkņa pilnvarotais. - Turklāt tā ir sveša manta. Ja paņemsi to, kas tev nepieder, tev pārgriezīs vēderu un ieliks tur to, ko būsi paņēmis. Arī tavai sievai pārgriezīs vēderu un arī bērniem. Tāds ir senču likums. Tāda ir paraža.

-   Šarifam taču neviens nepārgrieza vēderu, lai gan tas viss ir sveša manta.

Iecirkņa pilnvarotais pasmaidīja, kā pieaugušais uzsmaida muļķa nejēgam. Viņš jau atvēra muti, lai paskaidrotu, kad pēkšņi atskanēja šaušalīgs kliedziens, un visi atskatījās.

No nožēlojamās būdas uz aizas pusi kustējās degošs murskulis, itin kā šāviens būtu trāpījis apjomīgajā uguns- metējā «Lapsene». Taču murskulis kliedza necilvēcīgā balsī, no kuras šermuļi skrēja pa kauliem. Vilks daudzko bija pieredzējis savā neilgajā mūžā, taču par pašsadedzināšanos viņam tikai bija nācies dzirdēt. Liesmojošajam sievietes stāvam līdz aizai pietrūka dažu metru. Kliedzieni pēkšņi aprāvās, un degošā lāpa nostiepās zemē, it kā būtu aizķērušies.

-   Viņi ir atbildīgi par visu šo bagātību, - iecirkņa pilnvarotais paskaidroja, kad viņi jau sēdēja mašīnā. - Ja nav nosargājuši - gals šā vai tā.

-   Vai tad viņi ir vainīgi? - Vilks bija nesaprašanā. - Tā taču ir valsts, kas visu atņem. Turklāt Šarifam iedos kādus piecpadsmit gadus, ja nenošaus… Kurš prasīs no viņiem atbildību?

-   Nu, nu… - pilnvarotais pazemināja balsi. - Valsts tādiem cilvēkiem kā Šarifs Omarovičs pāri nedara. Paies laiks, un viņu attaisnos. Arī vērtslietas atdos atpakaļ. Nemaz nebūs ilgi jāgaida. Par visu atbildēs Sadiks. Un viņam līdzīgie. - Melnūsainā balsī bija jaušama dziļa pārliecība.

Iebraucot Tašk^ntā, no milzīga plakāta vēl pretī smaidīja «nācijas tēvs». Turpretī centrālajā laukumā viņa portretus no jau rāva nost īpaši norīkoti sadiki ar mašīnceltņiem.

Vilkam roka sāpēja aizvien stiprāk. Rīt stāvēja priekšā jauni aresti un konfiskācijas, taču viņam šīs žandarmu akcijas jau bija līdz kaklam. Ievainojums deva iespēju atgriezties Maskavā.

[1] [28] *

-   Sokoļskis nemitīgi kaitē mūsu valstij, bet tagad, kad pasaules atzinība mums ir sevišķi svarīga, nolēmis izdot grāmatu par savu darbību Maskavā. Viņš ir ticies ar disidentiem, nacionālistiem un visādiem citādiem salašņām, tā ka savācis pietiekami daudz draņķību, lai nomelnotu gan pe- restroiku, gan jauno domāšanas veidu, gan visas progresīvās pārmaiņas, kuru iniciators ir biedrs Gribačovs! Bet galvenais - viņa postenis ASV Valsts departamentā ļauj turpi-

nāt iepriekšējo aukstā kara politiku un pieņemt diskriminējošus lēmumus attiecībā uz PSRS. Viņa iniciatīvas dēļ ir apdraudēta vienošanās par īpašas labvēlības režīmu tirdzniecībai parakstīšana. Ar vienu vārdu sakot - šai spilgti izteiktajai kaitnieciskajai darbībai ir jādara gals. Tieši tāds ir Komitejas uzdevums!

Ģenerālis Vostrecovs pārlaida skatienu sanāksmju zālei, kur bija sapulcējušies cilvēki trīsdesmit - Galvenās pretizlūkošanas pārvaldes dažādu līmeņu vadītāji.

-   Kādi būtu priekšlikumi?

Parasti tieši pēc uzdevuma formulēšanas izteikties gribētāju nav - pārāk riskanti: pat teicami priekšlikumi var tikt vērtēti kā pārsteidzīgi un nepārdomāti.

-   Labi, dodu laiku līdz rītdienai. Visi ir brīvi.

Taču jau pēc pusstundas uz pieņemšanu pie ģenerāļa pieteicās nodaļas darbam ar ārzemniekiem priekšnieks apakšpulkvedis Petrunovs.

-    Kad Sokoļskis strādāja ASV vēstniecībā, viņš kūrēja vāciešu nacionālo kustību un uzturēja ciešus kontaktus ar viņu līderi Fogelu, - apakšpulkvedis droši ziņoja. Viņam bija simpātiska seja un gudras acis, turklāt viņš vienmēr pieņēma pārdomātus un precīzus lēmumus. Ģenerālis viņam atklāti simpatizēja.

-    Caur Sokoļski uz Maskavu tika sūtīti prāvi naudas līdzekļi vāciešu autonomijas idejas atbalstīšanai. Taču Fo- gelam viņš nedeva ne kapeikas. Pēc mūsu rīcībā esošām ziņām, visa nauda tika iztērēta restorāniem, sievietēm, antikvāriem priekšmetiem. Viņam ir apjomīga kolekcija, un viņam patika dzīvot ar plašu vērienu…

-    Re, kā! - Vostrecovs pat paslējās no krēsla. - Vai ir konkrēti fakti, lai viņu piespiestu pie sienas?

Petrunovs papurināja galvu.

-   Nopietnu pierādījumu nav. Tikai daži aģentu ziņojumi. Viņš nesagādāja mums lielas problēmas un gatavojās atgriezties Štatos, tāpēc katrs viņa solis netika dokumentēts.

Ģenerālis sapīka.

-   Ļoti slikti! Dokumentēti vajag vienmēr. Pēc daudziem gadiem var rasties interese par visneievērojamāko objektu. Ja nav faktu - kāda tad ir jūsu priekšlikuma būtība?

-   Fogels izcieš piecpadsmit gadu sodu Potjmā. Vajag viņam «piestiprināt» mūsu cilvēku un noskaidrot konkrētus faktus. Kurš vēl uzturēja sakarus ar Sokoļski, kurš var apstiprināt, ka Sokoļskis nekad nevienam nav nodevis naudu, kurš zina, kā viņš izšķērdēja līdzekļus… Un pēc tam pielikt zināmas pūles un panākt, lai šie cilvēki sniedz oficiālas liecības. Tad aizsūtīt kopijas mūsu draugam, un viņš apklusīs uz visiem laikiem.

-   Kāpēc tik sarežģīti? Vieglāk būtu nopratināt pašu Fo- gelu.

-   Nav jēgas. Viņš ir fanātiķis. Viņš ne vārda nepateica ne izmeklēšanā, ne tiesā.

-   Hm… Ko tad jūs piekomandēsiet tādam fanātiķim?

-   Ir piemērots cilvēks. Viņš ari ir vācietis un strādā pie mums ārējā novērošanā.

-Ak tā… Zinu, zinu… Tas, kuram ir Gribačova aizsardzības apliecība! Man par viņu ziņoja gan Ļisanovs, gan Trojepoļskis… Aizvien iekļūst kādā ķezā, visiem vadītājiem viņš ir kā dadzis acī…

Vostrecovs brītiņu padomāja, raudzīdamies logā. Pirksti bungoja pa galdu trauksmainu maršu.

-   Jā, kā dadzis! Tā ka neviens par viņu vārdu neaizliks, atdos ar prieku. Bet kāda būs viņa leģenda? Disidenti visus savējos pazīst. Kur radīsies nevienam nepazīstama persona?

-    Pēc leģendas viņš būs kriminālais. Ticamības labad nāksies noklāt viņu ar tetovējumiem, iemācīt žargonu. Tiem, kuri sēž Potjmā, ar kriminālo pasauli nav nekādas pieredzes. Viņiem vajadzētu uzķerties.

-   Hm… Tetovējumi, tu saki… Vai viņš piekritīs?

Petrunovs pamāja ar galvu.

-   Ja ar viņu pareizi aprunāsies - tad piekritīs. Tiesa, pēc tam… Ar īpašām pazīmēm viņš vairs nevarēs pie mums dienēt.

Aleksandrs Ivanovičs nodūra galvu. Viņam bija kauns.

Ģenerālis norūpējies nopūtās.

-   Jā, tas būs izlietots materiāls. Taču, kad tiek gatavota svarīga operatīvā kombinācija, par aģenta personisko likteni nedrīkst domāt. Galu galā - apbalvosim viņu, piešķirsim dzīvokli… Tikai tagad to visu viņam nevajag teikt. Vai jūs mani saprotat?

-    Tieši tā, biedri ģenerāli! - noskaldīja apakšpulkvedis, un Vostrecovs pārliecinājās, ka ne velti simpatizē spējīgajam operatīvajam darbiniekam.

-   Kur viņš patlaban ir?

-   Speciālās vienības sastāvā Uzbekijā. Viņš ir ļoti labi sagatavots kaujas jomā un tāpēc iekļauts īpašo operāciju dalībnieku sarakstā.

-   Nu ko, tas viņam palīdzēs arī mūsu pasākumā. Kad viņš atgriezīsies, izvediet ar viņu pārrunas un sāciet sagatavošanos.

-   Tiks darīts.

4. nodaļa

«Izrakstīšana»

B-ž-ž-ž… B-ž-ž-ž… B-ž-ž-ž…

Mehāniskais skuveklis Potapiča rokās dūc tikpat pretīgi kā urbis zobārsta kabinetā. Pat pretīgāk, jo Vilkam zobs ir urbts vienu vienīgu reizi un ne ilgāk par trim minūtēm, turpretī pašreizējā procedūra ilgst jau piekto dienu un zoba vietā ir viss ķermenis.

B-ž-ž-ž… B-ž-ž-ž…

Vilks sakož zobus un skatās laukā uz akai līdzīgo stingrā režīma korpusa pagalmu, zīlēdams, vai diedziņš, kurš lēnītēm velkas no viena aizrestotā lodziņa uz otru, aizstiepsies līdz alkatīgi to gaidošajam stieples āķītim - makšķerei.

Viņš jau zina, ka diedziņu dēvē par ceļu un pa to dzen zirgu - vlstoklīti ar šķipsniņu anašas, saujiņu tējas, tabletēm vai citām sīkām un pēc ārpasaules mēroga nenozīmīgām, taču šeit ļoti vērtīgām un dažkārt pat vitāli nepieciešamām lietām. Var būt, ka pa ceļu virzīsies cedelīte - kļūdu pilna, krecelīgā rokrakstā uzšņāpta zīmīte, kurai, lai gan izskats tai ir visai necils, piemīt lielāks spēks nekā oficiālajiem dokumentiem ar svarīgiem parakstiem un ģerboņa zīmogiem. Cedelītes saturs acumirklī maina zeka pozīciju izmeklēšanā, tātad arī izjauc grodi savērpto krimināllietu, reizēm pēc tās pavēles kāds tiek sakropļots, izvarots vai vispār piebeigts smacīgajā cietuma naktī. Diedziņš ir aprāvies jau ne mazāk kā simt reižu, taču tas aizvien no jauna dodas savā ceļā, kas runā pretī ne tikai cietuma iekšējiem noteikumiem, bet ari fizikas likumiem.

B-ž-ž-ž…

No malas var likties, ka mājas gariņam līdzīgais sirmais, izspūrušais večuks ar milzīgajām ķepām skuj muguru uz masāžas galda gulošajam puisim, kurš palaikam saspringst un noraustās, it kā tam kutētu. Taču šis skuveklis neskuj - tas ir pārveidots: raustīgais kāts darbina trīs savā starpā saistītas adatas ar tušu piesūcinātu deglīti viducī, tās pārdur ādu, iešļācot brūcītē kārtējo krāsvielas devu, un «šuj» tālāk pa flomāstera iezīmētām šablona līnijām. Pareizāk - pa dzīvu miesu, tāpēc «mājas gariņš» ar baltu flaneļa lupatiņu nemitīgi notrauc melni sarkanas piles, bet, kad drāniņa ir pavisam piesūkusies ar asiņu un tušas maisījumu, izskalo to zem krāna virs aplupušas dzelzs izlietnes kaktā.

Vilkam tas nozīmē atelpas bridi, lai gan zāļu notrulinātās sāpes nekur nepazūd - mugura atgādina vienu vienīgu vāti, uztūkušu adatu spilventiņu.

- Paciet vien, Petro, ko darīsi - tādus rakstus zeķi iegūst daudzos gados… Bet mums doti tikai divi mēneši, - skumīgi bubina Potapičs. - Nerausties, sanāks vēl šķībi… Lai gan šiem jau arī tā gadās…

Potapičs nezina «klienta» īsto vārdu un neredz pat viņa seju - Vilku sedz viegla marles maska. Tas nav neuzticēšanās dēļ - večuks, mājas gariņš, veca rūdījuma čekists, trīsdesmit piecus gadus nostrādājis gulagā, arī pensijā aizgājis, turpina rauties Lefortovas izolatorā -, vienkārši tas, ko viņš dara, ir īpaši svarīgas operācijas elements, un Potapičs pret ierobežojumiem izturas ar pilnīgu sapratni. Līdz brīdim, kad Vilku izvedīs no zonas, večuks mitināsies šeit, bijušajā kamerā, kas pārveidota VDK iekšējā cietuma administratīvā bloka kabinetā. Šī perspektīva viņu nebiedē: «Atpūtīšos no savas večas, itin kā būtu aizlaidies uz sanatoriju!»

B-ž-ž-ž… B-ž-ž-ž…

Vilks pūlas novērst uzmanību, viņš domā par dzīves līkločiem, par tās vai citas cilvēku rīcības neredzamajām atsperēm. Šarovs - kaujas virsnieks, drosminieks un īsts komandieris, taču, nebūtu viņš Čučkanovam atvedis dārgo dunci un paklāju, droši vien tā arī būtu nonīcis Dieva aizmirstajā nostūrī Rohi Safedā. Un ar ko pats Čučkanovs piekukuļojis brigādes komandieri Raskatovu, ka tas pēkšņi naida vietā apžēlojies un sarkansejaino resnuli nevis nodevis tribunālam, bet gan aizsūtījis uz akadēmiju? Lai cik nepatīkami būtu to atzīt, bet droši vien ar Sofiju Vasiļjevnu. Tīriņā, kārtīgā un kaislīgā Sofijiņa gultā veica to pašu uzdevumu ko duncis un paklājs, kas karājās pie sienas viņas vīra dzīvoklī. Tikai duncis un paklājs bija acīm redzami un taustāmi priekšmeti, tos neslēpj, gluži otrādi - izliek apskatei, lai gan sevišķi neiedziļinās to izcelsmē. Turpretī tas, ko veikusi Sofijiņa, ir dziļi slēpts un biezā noslēpumainības miglā tīts…

Atgriezies no Taškentas, Vilks piezvanīja Sofijai, viņi norunāja tikties, taču viņš velti pusotras stundas gaidīja norunātajā vietā. Viņš piezvanīja ari otro un trešo reizi… Viņa deva piekrišanu, taču nenāca. Sofija… It kā jau sievišķis ir un paliek sievišķis, bet nekā! Sofija un Laura atšķīrās tāpat kā šaurma, kuru Rohi Safedā gatavoja Ahmeds un Mahmuds. Vienam tas iznāca ass un gards paēdiens, turpretī otram - pliekans plācenis ar gaļu - lai tikai vēders būtu pilns…

B-ž-ž-ž! B-ž-ž-ž! B-ž-ž-ž!

No negaršīgās Mahmuda šaurmas domas pārlēca uz sievu. Laura ar nepatiku bija uzņēmusi vēsti par laulātā drauga kārtējo garo komandējumu, lai gan ziņa par ikmēneša naudas pārskaitījumu uz mājas adresi viņas omu nedaudz tika uzlabojusi. Gan viņa, gan Aleksandra Sergejevna bija kāra uz naudu, turklāt nemaz to neslēpa. Interesanti - vai Sofijai nauda nozīmēja daudz? Katrā ziņā viņa nekādi nelika manīt šo savu noslieci…

B-ž-ž-ž! B-ž-ž-ž! B-ž-ž-ž!

Kur gan bija palicis Seržs? Ļoti piesardzīgi Vilks bija viņa mājā ievācis ziņas, taču Seržs sen tur nebija rādījies. Mātes apmeklējums arī neko nedeva. Tāpēc kārbiņa ar dārgakmeņiem tā arī palika Lauras dzīvoklī aiz flīzēm līdzās mazajam brauniņam.

B-ž-ž-ž! B-ž-ž-ž! B-ž-ž-ž!

-   Viss, vecais, pārtraukums! - Vilks ierunājās. - Es vairs nevaru…

Tūlīt uzrodas ārsts Sarajevs baltā uzsvārcī, kas virs kabatām savu spodrību zaudējis, un aplaista viņa kaistošo muguru ar hloretilu no lielas ampulas. Ātri iztvaikojošā šķidruma tievā strūkliņa apdzēš ugunsgrēku: nosaldētā āda kļūst nejūtīga.

-   Vai tā ir labāk? - apmierināti vaicā ārsts - otrs operācijā iesaistītais algotnis. Viņš kontrolē pacienta vispārējo stāvokli, izdaiļo tetovējumus ar sīkām rētiņām, kā arī ar citiem viltīgiem paņēmieniem piešķir tiem senu izskatu. Pēc nedēļas viņš uz trim gadiem aizbrauks komandējumā uz Mongoliju par vēstniecības ārstu. Tāpēc visa šī steiga.

-    Ir jau ir labāk, - lēni saka Vilks. Gan viņš, gan ārsts labi zina, ka tas ir īslaicīgs atvieglojums. Turklāt durstīt nosaldētu ādu nedrīkst, un Potapičs gaidīs, kamēr iedarbība pāriet un tā atgūst elastīgumu.

-    Tikai nāk virsū nelabums. Un uz vakara pusi ceļas temperatūra…

-    Labi, iedošu tev tabletes…

Visus Vilkam radušos sarežģījumus Sarajevs atrisina šādā līmenī. Nelabums rodas no saindēšanās ar tušu, tabletes nelīdzēs, jātaisa pārtraukums un jāpalēnina darba temps, taču ārsts izliekas, ka to nesaprastu.

B-ž-ž-ž… B-ž-ž-ž…

-    Un nu saki man, Petro: vai tu vari atšķirt garāžu no televizora un plājēju no plātīzera? - Potapiča balsī ieskanējās viltīga nots.

-    Garāža ir skapītis starp gultām, - Vilks izspieda caur sakostiem zobiem. - Un televizors - kaste produktiem, to kar pie sienas. Plājējs… Nē, nezinu.

-    Iegaumē: no vārda «plāt». Tā sauc ziņotājus. Bet plātī- zers - gluži otrādi: izliekas drosmīgs, viņam viss pie vienas vietas. Var sevi aiz pautiem pie sola piesist, lai netiktu vests uz darbu, var misiņa pogas ar kritu nospodrināt spožas jo spožas un piešūt tieši pie ādas…

-    Kālab?

-    Tālab! Rīta pārbaudē pavērs paltraciņu un teiks: aiz ko tev, pilsoni priekšniek, pogas nav nospodrinātas, re, kā vajag! Tā var iemantot autoritāti…

-    Pagaidi, Potapič, tā bija senos laikos. Misiņa pogu sen vairs nav. Tagad tās ir anodētas un spīd bez spodrināšanas.

-   Hm… Nu un tad, ka senos. Plātīzerisms nekur nav pazudis, to, ja ne ar pogām, tad citādi var izrādīt.

Pret vakaru ierodas operācijas «Pieeja» vadītājs Aleksandrs Ivanovičs Petrunovs un konsultants Sergejs Ivanovičs Lamovs. Vilkam ir pārsieta mugura, pareizāk - ar tušu notraipītā iekaisusī vāts, par ko tā pārvērsta. Tabletes remdē sāpes, taču sadurstītā āda truli smeldz, reibst galva, ir nelaba dūša… Viņš ir nikns uz visu pasauli, viņš jau sāk saprast, ka iekūlies ķezā, un ir gatavs sūtīt pie visiem velniem tos, kuri viņu ievilka šajā avantūrā.

-    Nu, Volodja, vai grūti? - norūpējies jautā Aleksandrs Ivanovičs. - Es nupat sadevu vēju tiem idiotiem. Gan Pota- pičam, gan Sarajevam. Vecais piecas ziemas skolā gājis, bet tam zirgu dakterim ir mediķa diploms. Vai nevarēja iedomāties, ka jābaksta pārmaiņus - viena bildīte priekšā, otra - uz muguras! Stulbeņi!

Nez vai tas ko līdzētu. Tikai sāpēs nevis no vienas, bet no abām pusēm.

Aleksandrs Ivanovičs izvelk no kabatas kārbiņu ar spilgtu etiķeti.

-    Šo es pasūtīju tieši tev, šodien atveda. Amerikāņu ziede, pat strutojošas brūces sadzīst pāris dienu laikā. Pēc mēneša āda būs tā atjaunojusies, it kā bildītes uz tās visu mūžu būtu bijušas. Varbūt ne gluži pēc mēneša… Smērē virsū, nežēlo, atvedīs vēl. TYir tā maksā simt divdesmit dolāru, bet mēs taču nežēlosim naudu tādam puisim kā tu. Es šodien ģenerālim teicu: neviens cilvēks nebūtu izturējis tādu sagatavošanos, Volodjam par to vien pienākas medālis. Lai gan es zinu - tu neciet apbalvojuma dēļ, bet idejas vārdā. Brašs puisis!

Aleksandrs Ivanovičs smaida savu noslēpumaino smaidu.

Tieši viņš iepina Vilku šajā avantūrā, un tieši viņš būtu jāsūta pie visiem velniem. Taču Vilkam vairs nav vēlēšanās to darīt.

-    Es netieku gudrs… Ja tādas pūles jāpieliek, lai ie- durstītu, - kā pēc tam to dabū nost?

Lamovs novēršas un sāk aplūkot telpu. Tas ir medicīniskais izolators infekciju slimniekiem, tikai logam ir noņemts stiepļu režģis un ienests televizors.

-   Nost dabūt ir daudz vieglāk! - pārliecinoši bilst Petrunovs. - Vai par elektroforēzi esi dzirdējis? Vienu elektrodu te, otru šite, pieslēdz strāvu, un tuša tiek no ādas izvilkta laukā un savākta marlē. To ar visu to draņķību izmet atkritumu spainī, un āda atkal ir tīra. Zināms, raupjāka nekā iepriekš, bet tu jau neesi nekāds skuķis.

-    Nu protams, - Vilks atviegloti uzelpo.

-   Tagad paklausies, ko es teikšu! - Aleksandrs Ivanovičs norūpējies savelk uzacis. - Mēs te visādi izdomājāmies… Taisnā ceļā uz zonu tevi nedrīkst vest. Uzreiz radīsies jautājums - kā tu te gadījies? Viņiem taču viss ir zināms: kurš, ar ko, no kurienes uz kurieni vests, kur mainījies konvojs…

Tev jānokļūst tur parastā ceļā: jāatzīmējas pa etapiem, jāpagrozās pārsūtīšanas cietumos… Turklāt nekur par tavu misiju nebūs zināms. Cietumu priekšniekiem, operatīvajiem, sargiem - visiem tu būsi parasts notiesātais. Par tavu drošību rūpēsies leitnants Medvedevs, rit es jūs iepazīstināšu. Viņš visur ieradīsies pa priekšu un izraudzīsies kameras, lai tur negadītos neviens, kas tevi varētu pazīt. Piemēram, ja nu sēž kāds no Tihodonskas vai tavas specdienesta brigādes, vai no kādas citas vietas, kur tu esi bijis, - Medvedevs raudzīsies, lai jūs nesatiktos. Neatklājot pārvietošanas iemeslu un, protams, tevi pašu. Bet tu pagaidām, kamēr nav ko darīt, sastādi savu paziņu sarakstu…

-    Visu?!

-    Kas tur sevišķs? Cilvēkam vidēji ir desmit tuvi sakari, trīsdesmit vidēji un simt divdesmit attāli. Ja ari kādu pie- mirsīsi - nekas briesmīgs nenotiks. Tu iesi ar savu vārdu. Pat ja uzdursies kādam paziņam - to nekad nevar izslēgt -, sadzejosi kaut ko leģendas robežās. Turklāt Medvedevs vienmēr turēs acis vaļā. Kas attiecas uz leģendām, tur mums Sergejs Ivanovičs ir liels speciālists.

Lamovs beidza aplūkot telpu un pienāca tuvāk.

-    Laika, lai sagatavotos, mums ir maz, kādi divi vai trīs mēneši, augstākais - četri: kad āda iegūs normālu izskatu. - Piebīdījis tabureti, pulkvedis apsēdās tā, ka viņu ceļi bezmaz saskārās, - tieši tādu attālumu operatīvā psiholoģija iesaka slepenai sarunai.

-    Kriminālajā pasaulē visi cits citu pazīst vai nu personiski, vai ir dzirdējuši, vai varbūt ir kopīgi draudziņi. Tu nevari nokrist no gaisa. Tāpēc mēs jau veidojam tavu biogrāfiju - piemeklējām tev dubultnieku, un tas tagad rīko pamatīgus skandālus kolonijā Rohi Safedas tuvumā… Trīs mēnešu laikā baumas par viņu izplatīsies visos cietumos valstī.

-    Rohi Safeda? Kāpēc tieši tā?

-     Ļoti vienkārši. Tā apkārtne tev ir labi zināma, bet mūsu kriminālajiem par to nav nekāda priekšstata. Arī turienes blēži pie mums nokļūst ļoti reti.

-    Un dubultnieks? Vai tas ari ir caur un cauri sadurstīts?

Lamovs un Aleksandrs Ivanovičs saskatījās un sasmai- dījās. Tā vecāki sasmaidās par maza neprašas muļķīgajiem jautājumiem.

-     Nē jau… Viņu tuvumā nevienam nerāda. Vienkārši plecīgs gaišmatains puisis, izkrāsots ar parastu krāsu. Pēc dokumentiem - Voldemārs Heinrihs Volfs. Dažas nedēļas pirms tavas ievadīšanas apritē viņu it kā nosūtīs uz Maskavu un viņš pārstās eksistēt. Taču baumas par viņu būs tavas leģendas pamatā. Še, ņem!

Lamovs izņēma no apdilušā portfeļa biezu mapi, automātiski pasvārstīja uz delnas un pasniedza instruējamajam.

-   Tas viss ir jāiemācās. Taču vienlaikus mēs ar tevi pārrunāsim visus iespējamos un neiespējamos variantus. Tāpēc ka tu nedrīksti kļūdīties. Lai gan esi spēcīgs puisis un teicams kaujinieks, ar to vien tur ir par maz. Ja atmaskosi sevi - tevi nožmisgs miegā… Saprati?

Vecākais operatīvais darbinieks urbās Vilkam acīs ar ledainu skatienu.

-    Kas tur ko nesaprast, - praporščiks nopūtās.

Labās, optimistiskās kinofilmās pēc šādiem vārdiem

pulkvedim vajadzēja piemetināt: «Starp citu, jūs varat atteikties no uzdevuma.» Un viņš ļoti labprāt būtu atteicies. Taču Lamovs neko tādu, protams, nepiedāvāja. Turklāt ieslēgt atpakaļgaitu ar viscaur sadurstītu muguru nebija iespējams. Atpakaļceļa nebija.

[1] [29] *

Kapteinis Lazarenko pabeidza maiņu, nodeva tehniku, uzrakstīja atskaiti un grasījās doties mājās, kad viņu palūdza iegriezties finanšu daļā. Tā bija parasta lieta - gandrīz vienmēr vai nu darbinieks bija kaut ko parādā valstij, vai valsts darbiniekam. Iespējams, viņš nebija samaksājis par

pagājušajā mēnesī sasistu binokli, bet varbūt viņam beidzot bija aprēķināta kompensācija par neizmantojamu formas tērpu. Neparasti bija tas, ka finanšu daļa strādā līdz astoņpadsmitiem, taču tagad bija dažas minūtes pāri divdesmit vieniem. Tam gan kapteinis nepievērsa uzmanību, jo pirms gaidāmām revīzijām grāmatvedības ļautiņi parasti izrāda neredzētu čaklumu.

Taču, kad Lazarenko pārkāpa slieksni, viņš ieraudzīja, ka visi galdi ir tukši, bet kaktā stāv iekšējās pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks pulkvedis Sokolovs, kas mēdza atmaskot ienaidniekus savā resorā.

-    Nedariet muļķības, Lazarenko, jūs esat apcietināts! - viņš ledainā balsī sacīja, bet pa durvīm viņam aizmugurē parādījās divi plecīgi tēvaiņi un stingri saņēma kapteini aiz rokām. Viņš stāvēja kā paralizēts un nespēja izdvest ne vārda. Tēvaiņi uzlika viņam rokudzelžus un rūpīgi pārmeklēja. Tad kapteini izveda iekšējā pagalmā, iesēdināja aizmugures sēdeklī un aizveda uz Dzeržinska laukumu.

-    Jūs tiekat apsūdzēts pretpadomju aģitācijā un propagandā, - sacīja stingrs majors formas tērpā ar rudzpuķzi- lām zīmotnēm un gandrīz tādas pašas krāsas aukstām acīm.

-   Tās ir blēņas. - Lazarenko mazliet bija attapies no šoka un berzēja notirpušās locītavas. - Kad es aģitēju?

-    Paklausieties…

Izmeklētājs nolika uz galda kabatas formāta diktofonu un nospieda taustiņu. Kabinetā atskanēja nedaudz piesma- kusī Lazarenko balss.

«Mums ir divas rindas. Viena gara - visiem, otra īsiņa - priekšniekiem un viņiem tuvām personām. Ja gribi dzīvot kā cilvēks, centies iekļūt īsajā rindiņā. Tiesa, tad sapulcēs turi muti, piekriti priekšniekiem, reizēm nāksies ari pakaļu palaizīt, nekur nespruksi… Tā jau nav ar dzīvokļiem vien. Amati, nosaukumi, apbalvojumi… Tos arī dod nevis par nopelniem, bet par pakalpojumiem…»

-   Kas tur sevišķs? Parasta pļāpāšana. Kas nu tā par pretpadomju propagandu?

-    Paklausīsimies maķenīt tālāk. - Izmeklētājs ar noslēpumainu sejas izteiksmi patina lenti uz priekšu.

«Tev taču jaunais ģenerālsekretārs noteica termiņu: divtūkstošajā gadā visi tiks pie dzīvokļiem! Lai tikai divtūkstošajā gadā daikts vēl stāvētu, citādi atsevišķajā dzīvoklī nebūs ar ko bērnus taisīt. Toties ir uzcelts sociālisms ar cilvēciskiem vaibstiem. Kolīdz es dzirdu šos vārdus, tā man pakaļa acu priekšā. Būtu labāk dzīvokļus cēluši!»

-    Vai, jūsuprāt, arī tā ir parasta pļāpāšana?

Lazarenko drudžaini domāja. Operatīvā tehnika izmanto speciālu lenti, to šādā diktofonā nevar atskaņot. Tas nozīmē, ka ierakstīts ar parastu sadzīves aparatūru. Tātad tā nav mērķtiecīga iekšējās pretizlūkošanas darbība, bet gan kāda pašiniciatīva. Mašīnā viņu bija trīs. Un visi trīs gaidīja dzīvokļu rindā.

-    Nē, tā ir kaitnieciska darbība. Turklāt no dažu VDK darbinieku puses, kuriem būtu jācīnās pret šāda veida rīcību. Klausāmies tālāk…

«Un rinda? Vai, viņi ņems un rindai vienkārši uzspļaus? Un kā tad demokrātija? Jeb vai uz mums tā neattiecas?» telpā ielauzās Volkova sašutusi balss.

-    Tā, lūk! - Izmeklētājs apmierināti izslēdza diktofonu. -Veidojas grupas lieta. Gandrīz vai sazvērestība. Ko jūs šajā sakarībā varat teikt?

-    To, ka Kļimenko ir pēdīgais gnīda, kaut arī karojis afgāņos. Un tas viss - aiz matiem pievilktas blēņas. Patlaban nav trīsdesmit septītais gads, lai no nekā uzpūstu sazvērestību!

-    Un slepkavība bēniņos? Jūsu padotais Volkovs jūsu klātbūtnē pārlauza sprandu pilsonim Visļukovam. Un jūs šo faktu noslēpāt. Ko varat par to teikt?

-    Bēniņos Volkovs nokļuva, pildot dienesta uzdevumu. Viņam uzbruka, un viņš aizstāvējās. To, ka viņš kādam pārlauzis sprandu, es nezināju, jo neesmu ārsts. Viņš kāvās ar būdīgu zelli, spēja izrauties, un mēs devāmies projām. Starp citu - izpildījuši uzdevumu!

-    Nu ko, kapteini Lazarenko, ja jūs negribat pareizi novērtēt savu rīcību un aizstāvat Volkovu, esmu spiests ierakstīt to protokolā. - Izmeklētājs pievilka sev tuvāk tukšu veidlapu.

-   Labu gan kandidātu esi izraudzījies īpašam uzdevumam!

Ģenerālis Vostrecovs bija sliktā omā, viņš pat nepiedāvāja Petrunovam apsēsties, un tas pamatstājā stāvēja kabineta vidū kā nogrēkojies puišelis.

-   Ar itālieti precējies vācietis! Gatavais internacionālās draudzības klubs VDK! Kad aizmirst par tīrību savās rindās un prasību nelokāmu izpildi kadru atlasē, tad tā vienmēr notiek. Viens izņēmums, otrs… Tā var nepamanīt, ka noteikumi vispār vairs netiek ievēroti!

Aleksandrs Ivanovičs klausījās klusējot, galvu viegli noliecis, ar savu izskatu paužot dziļas rūpes un piekrišanu priekšniecībai. Taču viņš nepavisam nesaprata, kas bija izraisījis ģenerāļa dusmas. Vostrecovs taču lieliski zināja Vol- kova-Volfa biogrāfiju.

-   Taču, ja tos pārstās ievērot, pajuks visa mūsu sistēma. Tāpēc es atceļu pavēli. Volkova gatavošanu pārtraukt, uzdevumu viņam atsaukt!

-    Piedodiet, biedri ģenerāli, bet tas nav iespējams - viņš jau ir noklāts tetovējumiem, un patlaban ādas sadzīšana ir beidzamajā stadijā.

-   Tetovējumi viņam noderēs! Viņš vēl nokļūs kolonijā, tikai ne saskaņā ar leģendu, bet gan tiesas spriedumu.

-    Kā tā?! - Aleksandrs Ivanovičs nespēja saglabāt sejā profesionālo vēsā miera masku. - Kāpēc tiesas?

-    Tāpēc! Mūsu izmeklēšanas nodaļa izmeklē pretpadomju aģitācijas lietu, viens apsūdzētais jau ir apcietināts - grupas, kurā ietilpa arī tavs Volkovs, vecākais. Un tieši ar Volkovu šis darbinieks risinājis pretpadomju sarunas. Tieši ārējās novērošanas mašīnā!

«Tas tikai ir numurs…» Petrunovs nobrauca ar roku pār nosvīdušo pieri.

-    Tagad kārta Volkovam. Notveršanas grupas komandieris kontaktēsies ar tevi, un tev jāpalīdz organizēt Volko- va aizturēšana. Un lai iztiktu bez sevišķiem atgadījumiem! Kur viņš patlaban atrodas? Cietuma teritorijā?

-    Nē. Mēs ievietojām viņu sanatorijā Goļicinā.

-    Nav svarīgi. Tu labi zini, cik viņš ir bīstams. Noskaņo grupu pareizi, brauc kopā ar to uz sanatoriju un nodod viņu tieši rokās.

Aleksandrs Ivanovičs pārnesa svaru no vienas kājas uz otru.

-    Un kas notiks ar Sokoļski?

Vostrecovs nevērīgi atmeta ar roku, kā atvairīdams muļķīgu jautājumu.

-    Es nosūtīšu uz Potjmu saprātīgu operatīvo darbinieku, tas pastrādās ar Fogelu un noskaidros visu, kas vajadzīgs. Visīsākais ceļš ir - taisni. Un nav ko likt tajā visādus šķēršļus!

-          [1] [30] *

Pavasaris Piemaskavā iestājās vēlu - šur tur starp kokiem vēl vīdēja sniegs, lai gan zīlīšu čivināšana un sīļu kliedzieni liecināja, ka siltais laiks vairs nav aiz kalniem. Vilks lēnām gāja pa taciņu, dziļi ieelpodams svaigo, vēso, taču jau pavasarīgo gaisu.

Ķermenis vairs neatgādināja vienu vienīgu vāti, bet bija pārvērties par vienu vienīgu rētu - āda bija kļuvusi raupja, zaudējusi savu jutīgumu, tāpēc viņš nejuta veļas vai drēbju pieskārienu, itin kā krekls berzētos gar milzīgu tulznu. Sestais prāts teica priekšā, ka turpmāk tā būs vienmēr. Tas biedēja, kā ikvienas neatgriezeniskas pārmaiņas, kas norisinājās organismā.

Un, kad viņš spoguļa priekšā izģērbās, lai iesmērētos ar dziedējošo un tetovējumus novecinošo ziedi, viscaur izrak-

stltā auguma izskats aizvien spēji sabojāja garastāvokli. Tāda āda varētu būt cilvēkam ar gluži citu likteni, raksturu, ieradumiem, tieksmēm, priekiem un bēdām, citiem uzskatiem par dzīvi un priekšstatiem par labo un ļauno, cienījamo un apkaunojošo, citiem draugiem un pavisam citādu rīcību. Tā bija pavisam cita cilvēka āda. Kā svešs formas tērps mugurā izlūkam, kurš dodas reidā pretinieka aizmugurē. Taču to nevar novilkt, kā novelk ienaidnieka formas tērpu, atgriežoties savā bāzē, noģērbt un izmest, kā izmet uz laiku patapinātu svešu apģērbu.

Svešā āda cieši jo cieši bija saaugusi ar viņa ķermeni, miljoniem kapilāru saistīja svešo ādu ar viņa organismu, viņa sirds sūknēja viņa asinis cauri ar melno tušu iebakstītajiem zīmējumiem, viņa asinis apskaloja tēlus, pārvērzdamās tušas krāsu zilā un pa vēnām un artērijām atgriezdamās atpakaļ sirdī, pa ceļam barojot smadzenes, aknas, nieres, plaušas… Un viņa asinis, plūzdamas cauri briesmīgi atņirgtajiem zobiem, galvaskausiem, šausminoši ieplestajām miroņu acīm, sātanistu krustiem, pagānu katedrāles kupoliem, velniem, miesaskārīgajam mūkam, asinskārajiem pirātiem, pērkamajām sievietēm un izvirtīgajām nārām, dzeloņstieplēm, somu dunčiem, kārtīm un pudelēm, droši vien ari kaut kādā veidā pārvērtās un iznēsāja šīs pārmaiņas pa visiem orgāniem, iepludinot sīciņas svešā daļiņas katrā viņa organisma šūnā.

Vilks saprata, ka cilvēks nevar staigāt svešā ādā, viņš neizbēgami zem tās pārvēršas, vēl jo vairāk tāpēc, ka šīs pārvērtības veicināja gan viņa uzdevums, gan leģenda, gan visa cietuma Aizspogulijas pasaule, kurā viņam nāksies ienirt. Un šī atklāsme nospieda viņu vairāk nekā zem pārveidotā mehāniskā skuvekļa izciestās fiziskās mokas. Viņš paskatījās Gribačova pulkstenī un pagriezās atpakaļ - pēc četrdesmit minūtēm gaidīja pusdienas. Viņš dzīvoja ērtā kotedžā kosmiskās rūpniecības mazapdzīvotas sanatorijas malā, ēdienu viņam piegādāja tieši numurā, viņš ne ar vienu nesatikās, tikai ēda, gulēja un lasīja grāmatas.

Kad Vilks beidza pusdienot, pie sanatorijas caurlaides pieripoja jauns balts mikroautobuss ar cieši aizvilktiem ziliem aizkariņiem un netraucēti iebrauca teritorijā. Aleksandrs Ivanovičs Petrunovs pirmais izlēca uz asfaltētā celiņa un devās uz nomaļo kotedžu, bet rafiņš apmeta pusloku un izlaida četrus notveršanas grupas ķērājus, kuri nesteidzīgi sāka staigāt šurpu turpu, iesildīdami kājas un pamazām puslokā ielenkdami vientuļo kotedžu.

Uzdevums visiem bija vienkāršs - Volkovs neko nenojauta un uzticējās Aleksandram Ivanovičam, tātad viņam nebūs nekādu grūtību, izmantojot jebkādu ieganstu, izvest Volkovu no mājiņas. Taču ķērāji visu mūžu bija specializējušies aizturēšanai ar varu, viņiem bija milzīga pieredze, simtiem izstrādātu kombināciju un teicama savstarpējā sadarbība, galu galā bija «Jasmīns» un rokudzelži. Un, lai gan līdzīgās situācijās nekad neko nevarēja iepriekš paredzēt, priekšā stāvošā aizturēšana solījās būt parasta un ikdienišķa.

y

Kāpdams aug§ā pa kāpnītēm, Aleksandrs Ivanovičs nolēma, ka izsauks Vilku uz Maskavu, it kā lai tiktos ar ģenerāli Vostrecovu. Taču viņa soļi neviļus palēninājās - pulkvedim negribējās darīt to, kas viņam bija uzdots. Viņš pazina Volfu no bērnības, bija lasījis viņa personīgo lietu un viņam periodiski piekomandēto ziņotāju atskaites, tāpēc bija pārliecināts, ka ne ar kādu pretpadomju aģitāciju viņš nebūtu varējis nodarboties, jo visa šā cilvēka īsā dzīve sastāvēja no piedalīšanās ekstrēmās situācijās, kurās, dzimtenes sūtīts, viņš iesaistījās bez ierunām.

Bez tam, ja Volfu pataisa par ienaidnieku, izgāžas perspektīvā viņa, Petrunova, izstrādātā unikālā kombinācija, kas sola sniegt spīdošu rezultātu un ieiet operatīvās meistarības mācību grāmatās. Arī Aleksandra Ivanoviča kaije- rai, visticamāk, pienāktu gals, jo neviens Vostrecova operatīvais neatraisīs mēli Fogelam, bet vainu par neizdevušos operāciju, protams, uzvels viņam, kurš nav pratis pareizi izvēlēties izpildītāju.

Laukumiņā durvju priekšā Petrunovs dziļās pārdomās apstājās.

Vostrecovs bija vecā kaluma darbinieks, viņš bija pieradis sasniegt labus rādītājus uz pretpadomju aģitācijas rēķina - sodīt ar sociālistisko iekārtu neapmierinātos ir daudz vieglāk nekā atklāt ārzemju izlūkdienestu aģentus. Taču tagad situācija bija krasi mainījusies, viņa uzpūstā lieta, visdrīzāk, pārsprāgs kā ziepju burbulis…

Petrunova saspringtās pārdomas un ķērāju smagie draudīgie bioloģiskie viļņi ietiecās Vilka tīrajā komfortablajā numurā ar visām ērtībām. Viņš grasījās atgulties, lai atpūstos, taču pēkšņi sajuta tādu kā nemieru. Atskanēja dzeloņstieples pārkniebšanas klikšķim līdzīgs troksnis un smalka balstiņa, kas izkliedz vienu vārdu: «Sargies!»

Skaņas nāca nevis no ārpuses, bet tā kā no iekšienes, no krekla apakšas, vai… Tas darīja vēl tramīgāku, Vilks pielēca pie durvīm un atrāva tās klauvējienam paceltu roku stāvošā Aleksandra Ivanoviča Petrunova priekšā. Viņi atradās aci pret aci, Vilka skatienā skaidri bija lasāms satraukums un neizpratne.

- Bēdz! - pašam negaidot, izgrūda Petrunovs, pārkāpdams pavēli un zvērestu. - Jūs ar Lazarenko mašīnā muldējāt visādas blēņas, viņu apcietināja un nu ir ieradušies pēc tevis. Nolien kaut kur pāris dienu, es domāju, kaut kas mainīsies…

Vilkam bija teicama reakcija - nepāijautājis viņš paķēra jaku un izkāpa pa logu uz meža pusi. Petrunovs pagaidīja trīs minūtes, tad vēl divas un pēc tam, izgājis uz lieveņa, pameta ar roku.

-Viņš ir prom! - Petrunovs teica notveršanas grupas vecākajam. - Droši vien redzēja, kā mēs piebraucam.

Pārlēcis pāri augstajam žogam, Vilks izgāja cauri me- žiņam un iznāca uz šosejas. Nomainījis vairākas mašīnas, viņš aizkļuva līdz Mičurinskai - nelielai pilsētiņai, kuras centru veidoja paneļu «hruščovenes» un trīs modernas de- viņstāvu mājas, bet nomales - nomelnējušas būdas, celtas vēl gadsimta sākumā.

Te viņš nodzīvoja trīs dienas, nakšņodams bēniņos, bet dienā pastaigādamies pa klusajām ielām un vērodams provinces nesteidzīgo dzīvi. Neko aizdomīgu viņš nemanīja, taču uzmanību neatslābināja, zinādams, ka pretizlūkošanas meklēšana atšķirībā no tās, kuru veica miliči, tika izbeigta vienīgi tad, kad ojekts bija atrasts. Par to viņš varēja pārliecināties, ieejot radiotehnikas veikalā: visu ieslēgto televizoru ekrānos pēkšņi parādīja viņa portretu, stādot priekšā kā bīstamu recidīvistu, kas izdarījis smagu noziegumu. īpašo pazīmju skaitā tika nosaukti daudzie tetovējumi, piemiņa no iepriekšējām sodāmībām.

Ēda viņš vienā un tajā pašā vietā - maza tirdziņa ie- skrietuvē, kur viegli bija pazust raibajā pūlī. Likteņa ironija - te pārdeva šaurmu, sausu un negaršīgu kā tā, kuru gatavoja Mahmuds.

Viņam nebija kur sprukt - pastiprinātas meklēšanas laikā pirmām kārtām tiek kontrolētas stacijas un autoceļi, visos elektriskajos vilcienos dežurē operatīvie un miliču posteņi, te koncentrējas arī atbilstoši orientēta aģentūra. Agri vai vēlu viņu saņems ciet.

Nemitīgi urdīja jautājums: kā bija kļuvušas zināmas sarunas, ko viņi ar Mihailu tika risinājuši operatīvajā mašīnā? Viņam tās jau toreiz nebija patikušas, taču pārtraukt amata un dienesta pakāpes ziņā vecāko šķita kaut kā neērti… Tagad Mihails dabū maksāt par garo mēli, bet viņam tas vēl ir priekšā.

- Paklau, vecīt, vai ieraut gribi? - Nez no kurienes līdzās iznira tipiska klaidoņa fizionomija ar alvas pogām līdzīgām acīm.

-   Es jau sen esmu pārgājis uz čefīru, - Vilks atbildēja, beigdams gremot šajās dienās pagalam noriebušos šaurmu. Alvas pogas vērīgi pētīja ietetovētos gredzenus uz viņa pirkstiem.

-   Es uzreiz apžohnīju, ka tevi rādīja pa teļļuku. Vai doķi vajag? Ņemšu lēti, kā savējam… Ari izvest varu, čoms strādā depo - paslēpt jebkurā vagonā viņam ir spička.

«Viņš ir muldoņa, stukačs. Netici,» atkal atskanēja smalkā balstiņa no apģērba apakšas. Turklāt klaidonis to acīm redzami nedzirdēja, viņš draudzīgi smaidīja, rādīdams bleķa zobus. Pareizāk, viņam likās, ka smaids ir draudzīgs, īstenībā tas bija baiss ņirdziens, kas nekā laba nesolīja.

Tajā pasaulē, pie kuras piederēja jaunais paziņa, nav pieņemts ne no šā, ne no tā uzsaukt dzeramo pirmajam pretimnācējam vai piedāvāt viņam citādu palīdzību. Nav pieņemts pat iet klāt un uzdot jautājumus, ja nav kaut kādas savas intereses - aplaupīt, apzagt vai «piesiet bumbas». Deviņdesmit deviņi procenti, ka tas ir milicijas aģents.

-   Paldies, bračiņ, - Vilks slinki atraugājās. - Es nekur nebraucu, es te dzīvoju. Un ar teļļuku tu būsi pārskatījies.

Atpakaļ neskatoties, viņš slāja projām, juzdams, ka alvas pogas urbjas viņam mugurā.

Pēc pāris stundām atmosfēra pilsētiņā kļuva saspringta. Ielās parādījās milicijas mašīnas un cilvēki formas tērpos, šur un tur pazibēja pa civilā tērptam iebraucējam. Ielu krustojumos pārbaudīja dokumentus, patruļas virzījās no centra uz nomalēm, ar neredzamu roku atbīdīdamas aizdomīgus elementus uz klajākām vietām.

Vilks saprata, ka nedrīkst padoties šai taktikai, tāpēc viņš iegāja pirmajās durvīs, kas gadījās pa ceļam, cerēdams pārlaist tvarstīšanu pagrabā. Taču pagraba durvis izrādījās aizslēgtas, un, kad viņš kāpa uz bēniņiem, tad otrā stāva kāpņu laukumiņā aci pret aci sadūrās ar jauniņu milicijas leitnantu.

-   Jūsu dokumentus! - tas nekavējoties pieprasīja, taču nākamajā acumirklī pēc leitnanta paplašinātajām acu zīlītēm Vilks atskārta, ka tas viņu pazinis ari bez dokumentiem.

Ne vārda neteikdams, Vilks apgriezās un skrēja lejā. Viņš paguva iztraukties uz ielas, kad aiz muguras atskanēja garš miliča svilpiens. Un tam tūdaļ pat atsaucās citi - no kreisās puses, no labās, no priekšas… Viņš tika aplenkts, vajadzēja žigli ņemt kājas pār pleciem. Apskrējis apkārt mājai, viņš attapās klusā ieliņā un milzu soļiem metās prom pa nomīdīto bruģi. Leitnants skrēja pakaļ.

-    Stāt, šaušu! Stāt! Stāt, šaušu! - viņš sauca spalgā, aizlūstošā balsī. Vilkam kļuva skaidrs, ka leitnantam nav ieroča. Bijis viņam šaujamais, viņš sen būtu izšāvis, nevis tērējis elpu skrienot.

Attālums starp viņu un sekotāju ātri palielinājās. Vilks pagriezās ap stūri, šķērsoja bērnu laukumiņu un nonāca nelielā mājīgā laukumā ar rūpīgi koptu skvēriņu un obligāto Ļeņina pieminekli. Priekšā parādījās divi stāvi formas tērpos, aiz muguras aizraudamies svilpa spēkus zaudējušais leitnants, no sāniem atskanēja vairāku zābaku pāru dipoņa. Loks savilkās. Viņš varēja to pārraut jebkurā vietā, taču nebija uz kurieni bēgt. Jautājumu vajadzēja risināt radikāli.

Viņš paskatījās visapkārt. Divstāvu ēka iepretī - partijas rajona komiteja. Turp! Vestibilā dežurējošais milicis lasīja avīzi. Uz viņu neattiecās vētrainā dzīve aiz viņa apsargājamā objekta durvīm, un viņš nepievērsa uzmanību klaigāšanai, skriešanai un svilpieniem. Kamēr vien šī dzīve pati neielauzās spoguļotajā, paklājiem izklātajā partijas templī spēcīga, ar triju dienu bārdas rugājiem apauguša dēlieša izskatā. Dežurants sašutis paslējās pretī, taču tūdaļ acu priekšā viss satumsa un viņš novēlās uz nospodrinātā parketa līdzās apgāztajam krēslam.

Vilks ietraucās uzgaidāmajā telpā un, nepievērsdams uzmanību acis iepletušajai sekretārei, atvēra durvis uz pirmā sekretāra kabinetu. Aiz galda sēdošais lielmanīgais vīrietis izbrīnā pacēla galvu.

-   Man steidzami jāpiezvana Gribačovam! - Vilks jau uz sliekšņa pavēstīja.

-Ko?!

-   Nepievērsiet uzmanību manai ārienei. Es pildu īpašu uzdevumu, un viss šis tracis ir manis dēļ. Taču es esmu ticies ar Gribačovu, viņš kuru katru bridi gaida manu zvanu. Te būs…

Uz pulētā galda nogūla pulkstenis «Slava» ar diviem kalendāriem, bet dīvainais apmeklētājs sāka rakņāties kabatās un pēc brīža līdzās pulkstenim nolika vizītkartīti.

Pirmajam sekretāram bija skaidrs, ka viņa priekšā atrodas bīstams vājprātīgais. Taču viņš nešaubījās, ka dežurējošais milicis un sekretāre jau dara visu nepieciešamo kārtības atjaunošanai. Te viņš nejauši uzmeta skatienu pamatīgi saņurcītajam taisnstūritim ar uzvārdu un tālruņa numuriem. Vienu numuru viņš pazina - tas bija Gribačova pieņemamajai telpai. Viņš pagrieza otrādi pulksteni un izlasīja iegravējumu vāciņā. Tieši tādus pulksteņus ar tādiem gravējumiem izsniedza kongresa delegātiem! Jā… Vājprātīgais nevarētu zināt ģenerālsekretāra tiešās līniju numurus, un viņam nevarētu būt tāds pulkstenis. Taču neskūtais bandīta ģīmis uzticību neviesa.

Vilks metās pie durvīm un tās aizslēdza. Tad pieskrēja pie galda, nekļūdīgi pievilka klāt tiešo Maskavas telefonu

un ātri ņēmās sastādīt numuru. >

-   Viņam ir plankums šeit, virs pieres. Gribačovam. Krāsains, kā uztašķīts…

Arī to parasts vājprātīgais nevarēja zināt. Cenzūra ņēma laukā dzimumzīmi no visiem uzņēmumiem un portretiem, ari televīzijā rakursi tika noteikti tādi, lai tā nebūtu redzama.

Priekštelpā atskanēja vīriešu balsis, durvis pagrūda, pēc tam pieklauvēja - vienu, otru, trešo reizi…

-    Pjotr Leonidovič! - sekretāre bailīgi pasauca. - Kā jums tur iet?

-   Pagaidām var iztikt, - kabineta saimnieks saspringti atsaucās. Viņa tonis vēstīja visiem, ka labi nav.

-   Volkov, ver vaļā! - rupja balss pavēlēja. - Mēs tūlīt uzlauzīsim durvis. Ja tu kaut pirkstu piedursi Pjotram Leoni- dovičam, es noraušu tev pautus!

Vilks uzspieda numuru un gaidīja savienojumu. Klausulē cits citam sekoja gari signāli.

-   Ver vaļā, ka tev saka! Citādi tev klāsies plāni. Skaitu līdz trīs!

Beidzot bija dzirdams savienojuma klikšķis un atsaucās visā valstī pazīstama balss:

-   Gribačovs klausās.

-   Sergej Mihailovič, runā Volkovs. Atcerieties Rohi Safe- das poligonu? Lēciens ar izpletni, mēs nolaidāmies divi ar vienu!

Mokošā pauze beidzās.

-   Protams, atceros, kaujiniek. Ko tad tu tā - pat nesasveicinies!

Pa durvīm iegāza ar kaut ko smagu.

-    Atvainojiet, Sergej Mihailovič. Sveicināti! Vienkārši man gadījusies nelaime. Patlaban es atrodos Mičurinskas partijas rajona komitejā. Strādāju VDK, pildu speciālu uzdevumu, bet mani grib apcietināt, lai gan es neko sliktu neesmu izdarījis. Palīdziet man!

-   Paga, paga, kaujiniek. Šos jautājumus nevar izlemt uz ātru roku. Viss ir jānoskaidro.

-    Es ari lūdzu jūs noskaidrot. Tikai patlaban viņi gāž laukā durvis.

-   Kur gāž laukā durvis? - Gribačova balss kļuva barga. - Rajona partijas komitejā?

-   Jā. Dzirdat sitienus?

Pamatīgās pulētās durvis brīkšķēja un liecās zem taranējošajiem belzieniem.

-   Pasauc pie telefona kādu no darbiniekiem…

Vilks bezspēkā pasniedza klausuli Pjotram Leonidovi- Cam, kurš bija zaudējis lielmanīgumu un skatījās viņā tā, kā vienkāršs laucinieks blenž svētbildē. Satvēris klausuli, Pjotrs Leonidovičs pielēca kājās, nostiepās kā stīga un nobēra ziņojumu:

-   Biedri ģenerālsekretār, Mičurinskas partijas rajona komitejas pirmais sekretārs Viņņikovs klausās!

Pa to laiku durvis izlēca vispirms no vienas eņģes, tad no otras, sadrebēja un izlidoja laukā viens pildiņš… Vilks tālredzīgi apgāja riņķī galdam un nostājās aiz muguras Viņņikovam, kurš atkārušos žokli spieda klausuli pie auss un ātri, ātri māja ar galvu. Vai nu viņš piekrita katram Gri- bačova vārdam, vai arī viņu kratīja drebuļi.

Beidzot durvis dārdēdamas nogāzās uz grīdas un kabinetā uz priekšu pastieptām pistolēm rokās iebrāzās milicijas majors un divi civilā.

-   Uz grīdas, maita! Krīti zemē, citādi nošausim!

-   Rokas augšā, veicīgi!

-   Pie sienas, draņķi!

Viņņikovs acīmredzot bija beidzis runāt un atjēdzies no transa.

-   Klu-u-u-sēt! - viņš iebļāvās un uzsita ar dūri pa galdu tā, ka klausule sašķīda driskās. - Ko jūs atļaujaties!

Ja Vilks būtu nemanot izrāvis automātu un tēmējis uz viņiem, tas būtu izraisījis mazāku efektu. Uzbrucēji sastinga, it kā būtu atdūrušies pret stikla sienu.

-   Piedodiet, Pjotr Leonidovič, tas nebija domāts jums…

-   Mēs tikai to maitu…

-   Mēs šo miltos…

-   Tas ir Sergeja Mihailoviča Gribačova personisks paziņa! Varonis, kaujas apbalvojumu kavalieris, paraugs padomju armijas personālsastāvam! Viņa portrets ir uz plakātiem, kas karājas ikvienā kazarmā no Kurskas līdz Sa- halīnai!

-   Hm…

-Khe..

-   Mmm…

Visi trīs izskatījās tā, it kā būtu iedzēruši rīcineļļu un tā teju sāks iedarboties.

-   Tad atvainojiet…

-   Gadījās kļūme…

-   Pārskatījāmies…

Viņi novērsa skatienu no neskūtās fizionomijas, kuras fotoattēls katram no viņiem bija kabatā, no saburzītā apģērba, no visa Vilka veidola, kurš daudz vairāk atgādināja stacijas klaidoni nekā varoni un ģenerālsekretāra personisko paziņu.

-    Kāpēc jūs izlauzāt manas durvis? Un ar kādām tiesībām ielauzāties manā kabinetā? Sergejs Mihailovičs par šo faktu ir sašutis.

-   Nu…

-Tā…

-   Mēs salabosim. Rīt būs kārtībā. Nešaubieties!

Viņņikovs lēnām piecēlās, apsoļoja apkārt galdam un

piegāja pārbiedētajai trijotnei pavisam cieši klāt. Tagad pēc tās izskata varēja spriest, ka rīcineļļa ir iedarbojusies.

-   Kurš te ir no VDK?

-   Es! - Viens no civilajiem sasita papēžus.

-    Sergejs Mihailovičs pavēlēja, lai rīt pulksten sešpadsmitos jūsu priekšsēdētājs un visi, kas iesaistīti šajā lietā, kopā ar biedru Volkovu būtu viņa kabinetā.

-   Tieši tā! Es paziņošu priekšniecībai.

-   Domāju, ka priekšniecība to jau ir uzzinājusi, - Pjotrs Leonidovičs ļaunā priekā sacīja un pagriezās pret Vilku. - Bet jūs es ielūdzu pie sevis ieturēt vakariņas un pārnakšņot. Jums ir jāatpūšas.

Vilks pamāja ar galvu un vārgi pasmaidīja. Nekam vairāk viņam vienkārši nepietika spēka.

CK ēkā visi neatkarīgi no amata un dienesta pakāpes jūtas kā niecīgi smilšu graudiņi, un šī sajūta padara vienlīdzīgus gan lielus priekšniekus, gan vienkāršus cilvēkus.

Izrādījās, ka Vilka lietā ir iesaistīti trīs: viņš pats, Aleksandrs Ivanovičs Petrunovs un ģenerālmajors Vostrecovs. Komitejas priekšsēdētājam - neliela auguma cilvēkam ar it kā citronu ēdot saviebtu seju - bija tāda kā arbitra loma.

Gribačovs viņus pieņēma tieši pulksten sešpadsmitos. Vispirms viņš sasveicinājās ar priekšsēdētāju, tad ar Vilku un tikai pēc tam ar pārējiem.

-   Viņš ir priekšzīmīgs karavīrs, mūsu laika varonis, es personīgi lepojos ar viņu.

Ģenerālsekretārs apņēma Vilka plecus un pieveda pie speciālā statnī iekārta plakāta: divi braši kareivji ķiverēs ar automātiem uz krūtīm zem uzraksta «Dienests - mūsu gods un pienākums!». Vienā no kareivjiem Vilks ar izbrīnu pazina sevi, otrā - Seržu.

-    Mums jāaudzina jaunatne ar jaunu domāšanu, un mums ir atdarināšanas cienīgi paraugi. Taču tajā pašā laikā mums ir jāpārvar vecais, savu laiku nodzīvojušais pasaules uzskats, jācīnās pret to. Bet kas notiek? Reizēm vecais ņem virsroku. Ļaudis apspriež savas sadzīves problēmas. Ir lietas, kas viņus neapmierina. Saskaņā ar konstitūciju katram ir tiesības uz dzīvokli. Taču šo dzīvokļu nav. Tātad kas iznāk? Cilvēks strādā, bet pēc darba nevar pilnvērtīgi atpūsties, radīt bērnus, tos audzināt. Kāpēc viņam jābūt apmierinātam? Vai tā ir, kareivi?

-   Ir, - Vilks pamāja. Sinhroni ar viņu pamāja arī apakšpulkvedis Petrunovs, ģenerālmajors Vostrecovs un pats priekšsēdētājs.

-    Vai pamatota neapmierinātība drīkst tikt sodīta ar arestiem? Turklāt vēl pārvelkot svītru cilvēka varonīgajai pagātnei!

Tagad visi, atskaitot Vilku, papurināja galvu.

-   Ir notikusi kļūda, Sergej Mihailovič, - solīdā balsī bilda priekšsēdētājs. - Tā jau ir izlabota, secinājumi izdarīti, uz priekšu nekas tāds vairs neatkārtosies. Praporščiks Volkovs no jauna var stāties pie kārtējā speciālā uzdevuma pildīšanas, pret viņu vairs nav nekādu pretenziju.

-   Tas ir labi. Taču mums jājautā sev - kā kaut kas tāds varēja notikt? Un atbilde ir vienkārša: tā ir vecās domāšanas pretestība. Perestroikai jāiznīdē pagātnes recidīvi…

-    Ir apcietināts mans pārinieks. Kapteinis Lazarenko. Tas, ar kuru mēs sarunājāmies, - Vilks pārtrauca ģenerālsekretāra vienmērīgo runas plūdumu.

-   Ko? Apcietināts par vārdiem? Tas tieši ir pagātnes recidīvs! - Gribačovs pat it kā nopriecājās.

Ģenerālis Vostrecovs pameta uz Vilku iznīcinošu skatienu.

-   Arī to kļūdu mēs izlabosim! - braši apsolīja priekšsēdētājs.

-   Tas labi, ka ir sapratne, - Gribačovs pasmaidīja. - Un tagad, kaujiniek, parādi, kā esi izdaiļots…

Vilks novilka svārkus, atpogāja un pār galvu novilka kreklu. Valsts galvenajā kabinetā starp manierīgajiem savu priekšnieku stāviem viņš, līdz viduklim kails un tetovējumiem klāts, izskatījās mežonīgi un izaicinoši.

-   Oho-ho! - Gribačovs pārsteigts iesvilpās un apgāja viņam riņķī. - Vesela gleznu galerija!

Viņš pagriezās pret pārējiem, it kā uzaicinādams dalīties viņa apbrīnā. Un visi dalījās, ieplešot acis un grozot galvu.

-   Neko teikt, tas ir ļoti pārliecinoši… Ļoti! Es domāju, ka tam jāpārliecina ikviens. Tikai… Tas taču bija ļoti sāpīgi? Vai tiesa, kaujiniek?

-   Nē, ko tur… - Vilks paraustīja plecus. - Paciest varēja.

-   Brašs puisis! Kad es strādāju par kombainiera palīgu, tad kombainieris tēvocis Vaņa iebakstīja man uz pirksta enkuru. Atceros, ka es ar pūlēm izturēju.

-   Vai drīkstu apģērbties? - Vilks jautāja. Viņš jutās neērti.

-   Protams, ģērbies ciet, kaujiniek. Ir jābūt dzelžainam gribasspēkam, drosmei un uzticībai, lai tā uzupurētos dzimtenes labā. Jo tos vairs nevar dabūt laukā, tie paliek uz visu mūžu.

-   Kā nevar dabūt laukā? - Vilks saausījās. - Un elektro- forēze?

Aleksandrs Ivanovičs nodūra acis un raudzījās rakstainajā ozolkoka parketā.

-   Kāda elektroforēze! Lūk, paskatieties! - Gribačovs pastiepa roku un visiem pēc kārtas parādīja īkšķi ar izbalējušu enkuru.

-   Pa pusei dabūju laukā - un arī ar lielām grūtībām. Taču tāda galerija - tā ir uz mūžu!

Vilkam krasi sabojājās oma. Bija tāda sajūta, ka triecieni nāktu no visām pusēm.

-   Nu labi, kaujiniek, paliec sveiks. Vēlu veiksmi. Dzimtene tevi neaizmirsīs. Un neaizmirsti manu telefona numuru, varbūt noderēs.

Vilks pirmais izgāja priekštelpā un tur sagaidīja pārējos, kuriem Gribačovs vēl deva pēdējos norādījumus.

-   Nekavējoties izlabojiet visas kļūdas. Ar to… kapteini arī. Pēc uzdevuma izpildes Volkovu apbalvot un nodrošināt ar visu nepieciešamo. Iedot beidzot dzīvokli, saārstēt…

-   Ir kāda problēma, biedri ģenerālsekretāri - Vostrecovs ieminējās. - Pēc uzdevuma izpildes viņš nevarēs strādāt VDK Ar tādiem tetovējumiem. Tā ir uzkrītoša pazīme…

-    Ko lai saka… - Gribačovs noplātīja rokas. - Šķiet, ka jums ir taisnība, un tur neko nevar darīt. Žēl.

Komitejas priekšsēdētāja sājā grimase pauda nožēlu, arī Vostrecovs centās izspiest ko līdzīgu, lai gan viņam tas slikti padevās. Vispatiesākā sejas izteiksme bija Aleksandram Ivanovičam. Viņam patiešām bija žēl Vilka.

***

Masīvs, pelēks furgons - «melnā Berta» - iebrauca kara tribunāla iekšējā pagalmā, izpūšot zili pelēku dūmu mākoni nelielajā, pa dienu piekarsušajā sētā. No kabīnes atsperīgi izlēca ar portupeju pārjozies nokaitināts sardzes priekšnieks.

-   Nu, kas jums te ir? Maiņas laiks ir klāt, bet mūs dzenā pa visu Maskavu.

-   Pievāksiet spiegu, - vienaldzīgi atbildēja praporščiks platiem pleciem, nopurinādams no plaukstām saulpuķu čaumalas. Formas tērpa krekls viņam bija atpogāts gandrīz līdz viduklim.

-    Kādam velnam mums viņš vajadzīgs? Rau, pašiem savu plukatu papilnam. Vai agrāk nevarējāt izsaukt?

-   Agrāk nebija laika, - praporščiks drūmi pasmīkņāja. - Kolīdz šim divpadsmit gadiņus iešķieba, tā šis izmētāja sargus, salauza mēbeles, tiesnesi ar krēslu bezmaz vai nosita! Domājām jau, ka nāksies bliezt virsū… Astoņi veči tik tikko pievārēja…

-    Labs ir, vediet laukā, nav ko stiept gumiju. - Priekšnieks atslēdza dzelzs virsbūvē iestrādātās durvis. - Siro- ježkin, Motilo - sagatavojieties! Sevišķi bīstamu ņemsim ciet. Iespundējiet «kabatā»!

-   Dzirdējām jau! - Vienaldzīgi mētādami melnus lietos stekus, no smacīgā furgona bezgaisa nesteidzīgi izlīda drūmi purni ar seržantu uzšuvēm uz uzplečiem. - Nav ko celt traci - ne viņš pirmais, ne pēdējais.

Tribunāla nelielajā telpā Petrunovs un Lamovs pa kārtai apkampa Vilku. Abi operatīvie darbinieki ievēroja, ka sirds viņam dauzās paātrinātā tempā.

-   Nu tad, Volodja, ardievu!

Leitnants Medvedevs praporščika formas tērpā veikli uzlika rokudzelžus.

-   Ejam, bračiņ, - viņš klusi noteica un pavēra durvis.

Sperot kāju pār slieksni, Vilkam bija tāda pati sajūta kā

toreiz, metoties laukā no apaļīgā transportiera An-12 vai

lecot ūdenī pie Borshanas smilšainajien krastiem. Tikai tur viņš darbojās, būdams apakšvienības loceklis, nevis viens pats, iesauka viņam bija Vilks, nevis Bilžainais un kliedza viņš pavisam ko citu, nekā nācās kliegt tagad.

-    Maitas! Jums spiegu nepietiek? Varat pataisīt mani ari par diversantu! Es gribēju Kremli uzlaist gaisā! Patīk, mērgļi?

Pie «melnās Bertas» kliedzieni aprāvās - Siroježkins un Motilo izveicīgi nomierināja satrakojušos spiegu ar smagajām gumijas nūjām un, kad viņš saliecās, aizraudamies no gārdzoša klepus, ar ierastu kustību iegrūda viņu kā suņu- būda niecīgajā kamerā dzelžotās kravas kastes stūri.

-   Sasodītie kruķi! - aizsmakušā balsī nosēca Bilžainais. - Divi pret vienu un vēl ar sitamajiem - to jūs protat! Noņemiet rokudzelžus, un es jūs pušu pārplēsīšu un nūjas pakaļā sadzīšu!

Konvojnieki neatsaucās. Tikai no kopējā kameru bloka atskanēja pārliecinoša balss:

-   Izbeidz, draudziņ, lēkt kruķiem uz auguma. Tik un tā nav nekādas jēgas - šo pusē ir spēks. Sāks vēl tevi zvetēt - tikai laiks novilcināsies un nedabūsim vairs rijamo.

-   Pareizs vārds, - Motilo uzslavēja. - Ņemies, okšķeri, prātā. Šoreiz mēs tev piedodam: tu esi tikpat kā gaviļnieks - ar divpadsmit gadiem katru dienu vis nemētājas. Taču vispār pievaldi žaunas - citādi ne pusi laika neizķeipsi.

Nošķindēja durvis, noklikšķēja slēdzenes, nobrauktā motora troksnis lika ievibrēties virsbūvei, un speciālais automobilis aizveda Valsts drošības dienesta praporščiku Volfu- Volkovu pretī jaunai dzīvei.

1999.-2000.gads Rostova pie Donas

SATURS

Prologs……………………………………………………………………. 3

Pirmā daļa. Iedzert bavārieti ……………………………………. 27

1.  nodaļa. Zīmēšanas stundas ………………………………. 27

2.  nodaļa. Sitiens ar kreiso…………………………………… 59

3.  nodaļa. Kramenīca pārdošanai………………………….. 86

Otrā daļa. Virs zemes nu lidinās padomju «specs»………. 109

1.  nodaļa. Ar spēku pret spēku……………………………. 109

2.  nodaļa. Gulēt ar komandiera sievu ir bīstami . . 152

3.  nodaļa. Dzīvība uz spēles………………………………… 203

4.  nodaļa. Kaujas operācija ………………………………… 240

Trešā daļa. Pa pretizlūkošanas ceļu …………………………. 271

1.  nodaļa. Savējiem noslēpumu nav……………………… 271

2.  nodaļa. Novērošanā konstatēts………………………… 317

3.  nodaļa. «Maskavas nodaļas» akcļja ………………….. 361

4.  nodaļa. «Izrakstīšana» …………………………………… 379

[1] cietuma Pastāvīgais Iemītnieks - Kopeнной обитатель Tiopb- mw - abr. KOT (kr. vai.) -> runcis.

**«eju zūmēt aktīvu» — иду шманать архив — abr. HPA (Kr. vai.)

[3] simt mīnusu - to apdzīvoto vietu saraksts, kurds bija aizliegts apmesties personām, kas atgriezušās no ieslodzījuma vai trimdas vietām. (Aut. piez.)

[6] MyBaK (kr. vai.) - džeks (žarg.)

[11] - kur palaišanas kodi? cik cilvēku komandpunktā? (angļu vai.)

[12] - stunda beigusies. uz redzēšanos. līdz ritam. (angļu vai.)

[13] - tev ir dievīgs augums. (angļu vai.)

[14] - vīns ir neprāta pavadonis. (Angļu vai.)

[17] kāds ir jūsu uzvārds un karaspēka daļas numurs? (Angļu vai.)

[18] padomju karavīrs neatbild uz šādiem jautājumiem. (angļu vai.)

[19] kādu sprāgstvielu jūs izmantojat? (vācu vai.)

[20] ģodien trotilu, bet mums ir arī plastīts. (vācu vai.)

Content

Koreckis Daņils Tetovētā āda

Prologs

Pirmā daļa IEDZERT BAVĀRIETI

1. nodaļa Zīmēšanas stundas

2. nodaļa Sitiens ar kreiso

3. nodaļa Kramenīca pārdošanai

Otrā dala VIRS ZEMES NU LIDINĀS PADOMJU «SPECS»…

1. nodaļa Ar spēku pret spēku

2. nodaļa Gulēt ar komandiera sievu ir bīstami

3. nodaļa Dzīvība uz spēles

4. nodaļa Kaujas operācija

Trešā daļa PA PRETIZLŪKOŠANAS CEĻU

1. nodaļa Savējiem noslēpumu nav

2. nodaļa Novērošanā konstatēts…

3. nodaļa «Maskavas nodaļas» akcija

4. nodaļa «Izrakstīšana»

SATURS