Kristi Agata

ABC Slepkavības

Agata Kristi. ABC SLEPKAVĪBAS

.

BRITĀNIJAS IMPĒRIJAS VIRSNIEKA ARTURA HEISTINGSA PRIEKSVARDS

šajā stāstā esmu atteicies no sava ierastā paraduma izklastīt tikai tos .notikumus un epizodes, kuros es pats esmu bijis klāt. Tāpēc attiecīgās nodaļas rakstītas trešajā personā.

1 Gribu apliecināt lasītājiem, ka varu galvot par šajās nodaļās stāstīto atgadījumu patiesumu. Ja esmu atļāvies zināmu poētisku patvaļību, aprakstot dažādu perlonu domas un jūtas, tad tas ir tāpēc, ka, manuprāt, esmu tās pierakstījis pietiekami precīzi. Jāpiebilst, ka mans draugs Erkils Puaro pats ir akceptējis šos apraktus.

Nobeiguma man jasaka — ja esmu parak sīki aprakstījis dažas no mazāk nozīmīgām personiskām attiecībām, kas radās šīs savādās noziegumu sērijas rezultātā, tad tas ir tāpēc, ka nekad nedrīkst neievērot cilvēcisko un personisko elementu. Erkils Puaro mani reiz ļoti dramatiski pamācīja, ka romantika var būt nozieguma blakusprodukts. •

" Par ABC noslēpuma atklāšanu varu tikai teikt, ka, pēc. manām dornām, Puaro parādījis īstu ģenialitāti,atrisinot šo uzdevumu, kas pilnīgi atšķīrās no visiem, kuri agrāk bija gadījušies viņa darba gaitās.

pirmā nodaļa VĒSTULĒ

Tas notika 1935. gada jūnijā, kad es atgriezos dzimtenē no sava rančo Dienvidamerikā, lai uzturētos tur kādus sešus mēnešus. Mēs tur bijām piedzīvojuši grūtas dienas. Tāpat kā visi citi, mēs bijām pārcietuši ekonomisko depresiju, kas aptvēra visu pasauli. Anglijā man bija kārtojamas dažādas darīšanas, kuras, pēc mana ieskata, varētu būt veiksmīgas tikai tad, ja talk, nāktu personiskais kontakts. Mana sieva palika saimniekot rančo.

Diez vai man maz jāteic, ka pēc ierašanās Anglijā es vispirms devos meklēt savu veco draugu Erkilu Puaro.

Atradu viņu Londonā, apmetušos vienā no jaunākā tipa dzīvokļiem, kura iemītnieki saņem komunālos pakalpojumus. Es viņam pārmetu (un viņš neapstrīdēja šo faktu), ka tieši šo ēku viņš izraudzījies tās izteikti ģeometriskā izskata un proporciju dēļ.

—  Jā, draugs, tai ir ārkārtīgi jauka simetrija, vai jums tā neliekas?

Teicu, ka, manuprāt, te valda pārmērīga stūrainība, un, atsaucoties uz kādu vecu joku, noprasīju, vai šajā supermodernajā viesnīcā viņi pratuši piespiest vistas! dēt stūrainas olas.

Puaro smējās no sirds.

—  A, jūs to atceraties? Nē, nē — zinātne vēl nav piespiedusi vistas pakļauties mūslaiku gaumei, tās joprojām dēj dažāda lieluma un dažādas nokrāsas olas!

Es ar lielu sirsnību nopētīju savu veco draugu. Viņš izskatījās apbrīnojami labi — gandrīz ne par mata tiesu vecāks kā mūsu pēdējā tikšanās reizē.

—  Jūs izskatāties vareni, Puaro! Jūs gandrīz ne drusku neesat novecojis. Patiesībā, ja tas būtu iespē- ļiims, es teiktu, ka jums ir mazāk sirmu matu nekā tad, I ad redzēju jūs pēdējo reizi.

Puaro man veltīja starojošu smaidu.

— Un kāpēc gan tas nav iespējams? Tā ir taisnība.

Vai jūs gribat teikt, ka jūsu mati nevis kļuvuši

sirmi, bet no sirmiem pārvērtušies par tumšiem? i — Tieši tā.

— Bet tas taču ir neiedomājami no zinātnes viedokļa!

—  It nemaz. '

—       Kaut kas nepieredzēts. Šķiet, tas ir pretrunā ar ilabas likumiem.

—       Kā parasti, Heistings, jūsu lieliskajam prātam aizdomas ir svešas. Gadi tur neko nemaina. Jūs ievērojat kādu faktu un tajā pašā elpas vilcienā izsakāt atrisinājumu, nemaz nepamanot, ka to darāt.

Es samulsis platām acīm lūkojos viņā.

Nebilzdams ne vārda, Puaro iegāja guļamistabā un atnāca atpakaļ, turēdams rokā kādu pudelīti, ko pasniedza man.

Es to paņēmu, tajā brīdī neko nesaprazdams.

Uz pudelītes bija rakstīts:

Revivits.

Atdod matiem dabisko krāsas toni.

Revivits NA V krāsa.

Piecās nokrāsās — pelnu, kastaņu, kastaņbrūnā, brūnā, melnā.

—  Puaro,— es iesaucos,— jūs esat nokrāsojis matus!

— A, nu jūs beidzot aptvērāt!

—      Tātad tāpēc jūsu mati izskatās daudz tumšāki nekā pēdējo reizi, kad biju atbraucis.

—  Nu kā tad!

—       Vai dieniņ! — es izgrūdu, atgūdamies no pārsteiguma.— Laikam nākamajā reizē, kad ieradīšos dzimtenē, es atradīšu jūs nēsājam liekās ūsas — vai varbūt jums tās jau ir tagad?

Puaro savilka skābu seju. Ūsas aizvien bija bijušas viņa jūtīgākais punkts. Viņš ar tām pārliecīgi lepojās. Mani vārdi viņu aizskāra vārīgā vietā.

—    Nē, nē, patiešām, mon ami. Tā diena, es lūdzu labo dieviņu, ir vēl tālu. Liekās ūsas! Quel horreur\x

Viņš sparīgi paraustīja ūsas, lai mani pārliecinātu, ka tās ir īstas.

—  Nu, tās joprojām ir ļoti krāšņas,— es apstiprināju.

—    N'esl ce pas''. Visā Londonā es nekad neesmu redzējis ūsas, kas līdzinātos manējām.

«Arī laba nodarbošanās,» es pie sevis nodomāju. Taču es neparko negribēju aizvainot Puaro jūtas, to sacīdams.

Atturējies no šīs piezīmes, es apjautājos, vai viņš, ja vien ir izdevība, vēl aizvien nodarbojas ar savu profesiju.

—    Zinu, ka jūs faktiski aizgājāt pensijā pirms vairākiem gadiem . . .

Es iesmējos.

—    Tik tiešām, viss risinājies stipri līdzīgi. Katru reizi es saku: tas būs pēdējais noziegums. Bet nē, atkal uzrodas kaut kas cits! Un es noteikti atzīstu, mans draugs, ka nepavisam neinteresējos par aiziešanu atpūtā. Ja mazās, pelēkās šūniņas[II] netiek vingrinātas, tās pārklājas ar rūsu.

—  Skaidrs,— es noteicu.— Jūs tās mēreni vingrināt.

—    Tieši tā. Esmu izvēlīgs. Tagad Erkilu Puaro saista tikai nozieguma krējums.

— Vai tad ir bijis daudz krējuma?

— Pas mal.[III] nesen es tik tikko izglābos.

—  No neveiksmes?

—    Nē, nē!— Puaro izskatījās sašutis.— Bet es — es, Erkils Puaro, gandrīz tiku iznīcināts.

Es iesvilpos.

— Uzņēmīgs slepkava!

Ne tik daudz uzņēmīgs, cik vieglprātīgs,— Puaro paskaidroja. — Tieši tā — vieglprātīgs. Bet nerunāsim par to. Zināt, Heistings, es jūs daudzējādā ziņā uzskatu par savu talismanu.

—  Patiesi? — es ievaicājos.— Kādā ziņā?

Puaro nedeva tiešu atbildi uz manu jautājumu. Viņš turpināja:

— Tiklīdz es uzzināju, ka jūs braucat šurp, es sev teicu: kaut kas atgadīsies. Tāpat kā senās dienās, mēs noteikti dosimies kopā medībās, mēs abi. Bet, ja tā notiks, tas, bez šaubām, nebūs vienkāršs gadījums. Tam jābūt kaut kam,— viņš satraukti vicināja rokas, — kaut kam recherchex .. . smalkam .. . jine1 . ..— Pēdējam vārdam viņš piešķīra bagātīgu nokrāsu.

—  Goda vātds, Puaro, — es sacīju,— varētu domāt, ka jūs pasūtāt pusdienas Riča viesnīcā.

—  Ņemot vērā to, ka neviens nespēj pasūtīt noziegumu? Ļoti pareizi.— Viņš nopūtās.— Bet es ticu veiksmei — liktenim, ja jums tā labpatīk. Tas ir jūsu liktenis — stāvēt man līdzās un neļaut man izdarīt nepiedodamu kļūdu.

—  Ko jūs saucat par nepiedodamu kļūdu?

— Nepamanīt acīm redzamo.

Es pārdomāju viņa atbildi, īsti nesaprazdams tās jēgu.

—  Nu,— es tūlīt smaidīdams pajautāju,— vai šis su- pernoziegums jau ir uzradies?

— Pas encore? Vismaz — tas ir . ..

Viņš pieklusa. Apmulsumā viņa piere savilkās grumbās. Rokas automātiski sakārtoja pāris priekšmetu, kurus es nejauši biju pagrūdis šķībi.

—  Neesmu pārliecināts,— viņš gausi novilka.

Viņa balsī bija jaušams kaut kas tik savāds, ka es pārsteigts paraudzījos viņā.

Sarauktā piere vēl aizvien nebija izlīdzinājusies. īsi un apņēmīgi pamājis ar galvu, viņš pēkšņi devās pāri istabai pie rakstāmgalda blakus logam. Diez vai man jāpiebilst, ka rakstāmgaldā visam bija akurāti pieliktas etiķetes un viss bija savietots mazās atvilktnītēs, tā ka viņš tūdaļ varēja sadabūt vajadzīgo papīru.

Puaro lēnā gaitā pienāca pie manis, turēdams rokā atvērtu vēstuli. Viņš to izlasīja pats, tad pasniedza man.

—       Pasakiet man, mon ami,~ viņš noprasīja, — ko jūs par to domājat?

Ar diezgan lielu interesi paņēmu no viņa vēstuli.

Tā bija rakstīta iespiedburtiem uz pabieza, balta papīra:

«Mister Erkil Puaro, Jūs esat augstās domās par sevi, ka spējat atšķetināt mīklainus noziegumus, kas ir pārāk sarežģīti mūsu nabaga stulbajai ang\u policijai, vai ne? Redzēsim, mister Gudreli Puaro, cik gudrs jūs esat. Varbūt Jūs pārliecināsieties, ka šis ir par daudz grūts uzdevums. Vērojiet, kas notiks Endoverā šī mēneša 21. datumā.

Jūsu utt. ABC»

Paskatījos uz aploksni. Arī tā bija rakstīta iespiedburtiem.

—       Apzīmogota pasta nodaļā R.C.l,— Puaro noteica, kad es pievērsu uzmanību pasta zīmogam.— Nu,®kādas ir jūsu domas?

Atdodot viņam vēstuli, es paraustīju plecus.

—  Laikam gan kāds ārprātīgais.

— Vai tas ir viss, kas jums sakāms?

—  Nu … vai tas jums neizklausās pēc ārprātīgā?

— Jā, draugs, tā izklausās.

Viņa balss skanēja drūmi. Es uzmetu viņam ziņkāru skatienu.

— Jūs to uztverat gaužām nopietni, Puaro.

—       Ārprātīgais, mon ami, ir jāuztver nopietni. Ārprātīgais ir ļoti bīstams.

—       Jā, protams, tas tiesa… Nebiju apsvēris šo momentu… Bet es gribēju teikt, ka tas drīzāk izklausās pēc diezgan idiotiska joka. Varbūt kāds jautrs idiots, kas iemetis vienu lieku malciņu.

—  CommenŪ Vienu? Ko — vienu?

—       Neko — tas ir tāds teiciens. Es domāju zelli, kas bijis piesūcies. Nē, sasodīts, zelli, kurš par daudz iedzēris.

—       Mērci, Heistings, — ar izteicienu «piesūcies» es esmu iepazinies. Var jau būt, ka tur, kā jūs sakāt, nav nekā vairāk .. .

Bet vai jums šķiet, ka ir? — pārsteigts par viņa balsī saklausāmo neapmierinātību, es pavaicāju.

puaro, šaubu mākts, nogrozīja galvu, bet nebilda ne vārda.

Ko jūs esat darījis sakarā ar šo vēstuli?— es Apprasījos.

Ko tad tur var darīt? Es to parādīju Džepam. Viņš domāja tāpat kā jūs, dumjš joks — tā izteicās viņš. Skotlendjardā viņi saņem šādas vēstules katru dienu. An es tiku saņēmis savu tiesu… I — Bet šo te jūs uztverat nopietni? Puaro nesteidzīgi atbildēja:

—      Sajā vēstulē ir kaut kas, Heistings, kas man nepatīk …

Viņa balss noskaņa mani gribot negribot ietekmēja. | — Pēc jūsu domām .. . kas?

Viņš papurināja galvu un, paņēmis vēstuli, atkal ielika to rakstāmgaldā.

— Ja jūs to tiešām uztverat nopietni, vai tad nevarat ļaut ko iesākt? — es uzprasīju.

— Kā aizvien, jūs esat enerģisks! Bet ko te lai dara? Grāfistes policija ir redzējusi šo vēstuli, bet arī tā neņem to par pilnu. Uz tās nav pirkstu nospiedumu. Nav nekādu pieturas punktu, kas norādītu tās iespējamo rakstītāju.

— Būtībā runā tikai jūsu paša instinkts?

—      Ne jau instinkts, Heistings. Instinkts ir slikts vārds. Tās ir manas zināšanas — mana pieredze, kas mani brīdina, ka ar šo vēstuli kaut kas nav kārtībā . . .

Tā kā viņam trūka vārdu, viņš sāka žestikulēt, tad atkal papurināja galvu.

—      Var būt, ka es no oda iztaisu ziloni. Katrā ziņā te neko nevar darīt, bet jānogaida.

—      Nu, 21. datums ir piektdien. Ja Endoveras tuvumā notiks trakoti liela laupīšana, tad …

— A, kāds atvieglojums tas būtu . ..

—      Atvieglojums! — Es neizpratnē blenzu viņā. Likās, minētā vārda lietošana šādā gadījumā ir ārkārtīgi neparasta.

—       Laupīšana var sacelt sensāciju, bet diez vai tā var dot atvieglojumu! — es protestēju.

Puaro enerģiski papurināja galvu.

—  Mans draugs, jūs maldāties. Jūs nesaprotat, ko nozīmē mani vārdi. Laupīšana izraisītu atvieglojuma sajūtu, jo tā atbrīvotu mani no bažām par kaut ko citu.

—  Par ko?

—  Par slepkavību,— Erkils Puaro atteica.

otra nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

Misters Aleksandrs Bonaparts Kāsts piecēlās no krēsla un, samiedzis tuvredzīgās acis, pētoši lūkojās noplukušajā guļamistabā. No sēdēšanas salīkušā stāvoklī viņa mugura bija kļuvusi stīva, un, viņam izstiepjoties visā garumā, šī skata nejaušais liecinieks būtu atskārtis, ka viņš patiesībā ir diezgan liela auguma vīrietis. Sakumpusī mugura un tuvredzīgi samiegto acu skatiens radīja maldīgu iespaidu.

Piegājis pie durvīm, kur karājās apdilušais mētelis, viņš izņēma no kabatas paciņu lētu cigarešu un dažus sērkociņus. Aizsmēķējis cigareti, viņš atgriezās pie galda, kur bija sēdējis. Paņēma grāmatu ar ziņām par vilcienu kustību un, sameklējis vajadzīgo, pievērsa uzmanību ar rakstāmmašīnu rakstītam vārdu sarakstam. Vienam no pirmajiem vārdiem sarakstā viņš ar zīmuli pievilka ķeksīti.

Bija ceturtdiena, 20. jūnijs.

treša nodaļa ENDOVERA

Puaro ļaunā nojauta sakarā ar saņemto anonīmo vēstuli tobrīd bija mani ietekmējusi, bet jāatzīstas, ka tad, kad 21. datums faktiski pienāca, man šis gadījums bija pilnīgi izkritis no prāta, un pirmais to atgādināja Skotlendjarda galvenais inspektors Džeps, kurš apciemoja manu veco draugu. Kriminālmeklēšanas nodaļas inspektors bija sens mūsu paziņa, un viņš mani sirsnīgi apsveica.

Nē, patiesi! — viņš izsaucās.—Vai tik tas nav kapteinis Heistingss, kas atgriezies no — kā jūs tur to saucat — tuksnesīgas vietas! Jūtos gluži kā senāk, redzot jūs šeit kopā ar monsieur Puaro. Arī jūs izskatāties labi. Tikai galvvidū drusciņ paplānāks, ko? Nu, tas draud mums visiem. Esmu tāds pats.

Es mazliet sarāvos. Tā kā mēdzu rūpīgi sukāt matus pāri galvvirsai, man šķita, ka plānums, uz ko attiecās Pžepa piezīme, nepavisam nav manāms. Taču Džeps nekad nebija izcēlies ar taktu, kad runa bija par mani, tāpēc es nerādīju neapmierinātu seju un piekritu, ka neviens no mums nav kļuvis jaunāks.

—  Izņemot monsieur Puaro,— Džeps piebilda.

Viņš gluži labi noderētu matu krāsas atsvaidzinātāja

reklāmai. Osas aug lieliskāk nekā jebkad. Vecumā viņš ir nonācis arī uzmanības centrā. Iejaukts visu mūsdienās notikušo slaveno noziegumu izmeklēšanā. Noslēpumaini notikumi vilcienā, noslēpumaini notikumi gaisā, nāves gadījumi augstākajās aprindās — nudien, viņš ir šeit, tur un visur kur. Savu mūžu viņš nav bijis tik slavens, kāds kļuvis kopš aiziešanas pensijā.

—  Es jau sacīju Heistingsam, ka līdzinos primadon- nai, kura pastāvīgi uzstājas vēl vienu reizi,— Puaro smaidīdams teica.

—  Nebrīnītos, ja jūs beigtu darbošanos ar savas paša nāves apstākļu noskaidrošanu,— Džeps apgalvoja, no sirds smiedamies.— Tā nu gan ir doma! To vajadzētu aprakstīt grāmatā.

—  Tas būs jāizdara Heistingsam, — attrauca Puaro, pamirkšķinādams man ar aci.

—  Ha, ha! Tas nu gan būtu joks! — Džeps smējās.

Nesapratu, kāpēc šī doma tik ārkārtīgi uzjautrināja

Džepu, un, manuprāt, joks nenoliedzami bija prasts. Puaro, nabaga vecais zēns, noveco. Joki par viņa tuvojošos galu diez vai ir viņam patīkami.

Varbūt mana izturēšanās atklāja manas izjūtas, jo Džeps mainīja sarunas tematu.

—  Vai jūs esat dzirdējis par monsieur Puaro anonīmo vēstuli? — viņš apjautājās.

—  Es to nesen parādīju Heistingsam,— mans draugs paskaidroja.

—  Protams! — es izsaucos. — Tas man pavisam bija izkūpējis no atmiņas. Pagaidiet, kāds datums tur tika minēts?

—  Divdesmit pirmais,— Džeps atbildēja. — Tāpēc es iegriezos. Vakar bija 21. jūnijs, un aiz tīrās ziņkāres es piezvanīju uz Endoveru pašā vakarā. Tas ir bijis tikai joks. Neko darīt. Viens izsists veikala skatlogs — bērnelis sviedis akmeņus — un pāris dzērāju un sabiedriskās kārtības traucētāju. Tātad vienreiz mūsu beļģu draugs ir kļūdījies.

— Jāatzīstas, es jūtos atvieglots,— Puaro apliecināja.

— Jūs bijāt gluži iztrūcies, vai ne?— Džeps sirsnīgi apvaicājās.— Ak tu kungs, mums tādas vēstules pienāk dučiem katru dienu! Cilvēki, kuriem nav nekā labāka, ko darīt, un kuriem smadzeņu pods ir pavieglāks, sēžas pie galda un raksta tās. Viņi nedomā neko ļaunu. Rakstīšana dod tikai sava veida uzbudinājumu.

—  Es patiesi biju muļķis, uztverdams rakstīto tik nopietni,— Puaro sūkstījās.— Iebāzu degunu zirgu pūznī.

— Jūs jaucat ķēves un lapsenes,— Džeps aizrādīja.

— Pardonl

— Tikai pāris sakāmvārdu. Nu, man jādodas projām. Blakus ielā man kārtojamas nelielas darīšanas — tur slēptas zagtas dārglietas. Domāju, es tik pa ceļam iegriezīšos te un nomierināšu jūs. Zēl pieļaut, ka pelēkās šūniņas darbojas bez vajadzības.

Izteicis šos vārdus un gardi nosmējies, Džeps aizgāja.

—  Viņš, tas labais Džeps, gan neko daudz nav mainījies, kā jums šķiet?— Puaro pajautāja.

— Viņš izskatās daudz vecāks. Kļuvis tik sirms kā āpsis, — es atriebīgi piebildu.

Puaro noklepojās un ieteicās:

—  Zināt, Heistings, ir kāds mazs izgudrojums,— mans frizieris ir cilvēks ar lielu izdomas spēju,— to pieliek pie galvas ādas un pāri pārsukā savus paša matus … jūs saprotat, tā nav parūka .. . bet …

—  Puaro! — es ieaurējos.— Reizi par visām reizēm es jums saku, ka negribu neko dzirdēt par jūsu sasodītā friziera briesmīgajiem izgudrojumiem. Kas kait manam galvvidum?

—  Nekas — itin nekas.

—  Nav taču tā, ka es būtu plikpauris.

—  Protams, ne! Protams, ne!

Karstās vasaras Dienvidamerikā, gluži dabiski, drusku veicina matu izkrišanu. Es paņemšu līdzi patiešām labu līdzekli matu sakņu nostiprināšanai.  — Prйcisйment.

— Un, tā vai citādi, kas Džepam par daļu? Viņš vienmēr izrunājies velnišķīgi apvainojoši. Un nekādas humora izjūtas. Tāds cilvēks, kurš smejas, ja krēsls tiek pavilkts nost tieši tobrīd, kad kāds gatavojas apsēsties.

—  Par to smejas krietni daudz cilvēku.

— Tā ir galīga bezjēdzība.

—  No tā cilvēka viedokļa, kurš gatavojās apsēsties, smiekli, bez šaūbām, ir bezjēdzība.

— Nu, — es sacīju, mazliet nomierinājies (atzīstos, esmu viegli aizvainojams, ja runa ir par manu matu plānumu),— man žēl, ka no anonīmajā vēstulē rakstītā nekas nesanāca.

—  Sajā gadījumā es patiešām nošāvu greizi. Man likās, ka ap šo vēstuli jūtama medījuma smaka. Taču nevis medījums, bet tīrā muļķība. Ak vai, es kļūstu vecs un aizdomīgs kā akls sargsuns, kas rūc, kaut gan neviena nav.

— Ja sadarbošos ar jums, tad mums jāapskatās pēc kāda cita «krējumaina» nozieguma,— es pasmiedamies teicu.

—  Vai atceraties savu nesen izteikto piezīmi? Ja jūs varētu pasūtīt noziegumu, kā cilvēks pasūta pusdienas, ko jūs izvēlētos?

Es pieskaņojos viņa humora pilnajam tonim.

—  Ļaujiet man tagad padomāt. Pārlūkosim ēdienkarti. Aplaupīšana? Krāpšana? Nē, manuprāt, neder. Par daudz veģetāri. Tai jābūt slepkavībai — asiņainai slep- kavibai, saprotams, ar piedevām.

—  Gluži dabiski. Ar hors-d'oeuvres*.

Kam jābūt upurim — vīrietim vai sievietei? Manuprāt, vīrietim. Kādam lielam vīram. Amerikāņu miljonāram. Premjerministram. Laikrakstu izdevējam. Nozieguma vieta — nu, kas gan vainas vecajai, labajai bibliotēkas istabai? Nekas cits tā nepalīdz radīt atmosfēru. Kas attiecas uz ieroci — nu, tas varētu būt savādi izliekts duncis . . . vai kāds neass rīks — akmenī izkalts elku dievs . ..

Puaro izdvesa nopūtu.

—  Vai, protams, inde,— es turpināju, — taču tā ai vien prasa speciālas zināšanas. Vai revolvera šāvien kas atbalsojas naktī. Tad vēl jābūt pāris skaistār meitenēm . ..

— Ar kastaņbrūniem matiem, — mans draugs nomur dēja.

—  Tas pats jūsu vecais joks. Uz vienu no skaistajā meitenēm, protams, jākrīt nepamatotām aizdomām., un starp viņu un jauno vīrieti ir kaut kāds pārpratums Un tad, bez šaubām, jābūt dažām citām aizdomīgai personām: kādai vecākai sievietei — melnīgsnējai, bis tamam tipam … un nogalinātā cilvēka draugam vai sāncensim … un klusai sekretārei. . . nepazīstamai per sonai… un sirsnīgam, bet atskabargainam cilvēkam .. un pāris atlaistiem kalpotājiem vai medību pārziņie- vai kaut kam tamlīdzīgam … un kādam sasodīti dum jam detektīvam, kas diezgan līdzīgs Džepam … un nu . .. tas ir apmēram viss.

— Tas ir jūsu priekšstats par «krējumu», ko?

—  Kā es noprotu, jūs neesat ar mani vienis prātis.

Puaro skumīgi noraudzījās manī.

— Jūs te izklāstījāt brīnum jauku kopsavilkumu n' gandrīz vai visiem kriminālromāniem, kādi vien i uzrakstīti.

—  Nu, — es pavaicāju,— ko tad jūs pasūtītu?

Puaro pievēra acis un atzvēlās krēslā. Viņa balss

skanēja murrājoši.

—  Ļoti vienkāršu noziegumu. Noziegumu bez sarežģī jumiem. Noziegumu klusā mājas dzīvē… ļoti mierīgu — ļoti intimex .

—  Kā gan noziegums var būt intimel

—  Nu, — es norūcu,— neredzu tur neko aizraujošu.

Puaro uzmeta man pārmetošu skatienu.

— Nē, tāpēc ka tur nav savādi izliektu dunču, nav naudas izspiešanas, nav smaragda, kurš ir dieva tēlam

nozagtā acs, nav nevienas austrumu indes, kas neatstāj kādas pēdas. Jiīsu dvēsele alkst pēc melodrāmas, heistings. Jums patiktu nevis viena slepkavība, bet vesela slepkavību sērija.

- Atzīstos,— es piekritu,— ka otrā slepkavība grā- uta bieži vien uzpurina darbību. Ja slepkavība notiek li irtajā nodaļā un lasītājam jāizseko visu personu alibi īd/ pat priekšpēdējai lappusei — nu, tas tik tiešām ļust; mazliet garlaicīgi.

Iezvanījās tālrunis, un Puaro piecēlās, lai atbildētu.

—      Hallo!—viņš atsaucās. — Hallo! Jā, Erkils Puaro ir pie telefona.

Kadu brīdi viņš klausījās, un tad es ievēroju, ka viņa ejas izteiksme mainās.

Saruna no viņa puses bija īsa un nesakarīga.

Mais oui.. . Jā, bez šaubām … Jā, mēs noteikti Ieradīsimies… Dabiski… Varētu būt tā, kā jūs ttkāt… Jā, es to noteikti paņemšu. A tout ā l'heure.'

Nolicis klausuli, viņš nāca pāri istabai pie manis. - Zvanīja Džeps, Heistings.

—         Jā?

—      Viņš nupat atgriezies Skotlendjardā. Tur pienācis ziņojums no Endoveras …

- No Endoveras? — es satraukti iesaucos.

Puaro rāmi pavēstīja: f — Kāda veca sieviete, vārdā Ašera, kurai pteder neliels tabakas izstrādājumu un laikrakstu veikaliņš, atrasta noslepkavota.

Man liekas, es jutos krietni atvēsināts. Interese, kas manī uzbangoja, kad dzirdēju pieminam Endoveru, nedaudz saplaka. Biju gaidījis kaut ko fantastisku — kaut ko neparastu. Vecas sievietes, maza tabakas veikaliņa īpašnieces, noslepkavošana nez kāpēc šķita pretīga un neinteresanta.

Puaro tajā pašā rāmajā, nopietnajā balsī turpināja:

—      Endoveras policija ir pārliecināta, ka viņi dabūs rokā cilvēku, kas to izdarījis .. .

Mani otrreiz pāršalca vilšanās sajūta.

—      Šķiet, šai sievietei bijušas sliktas attiecības ar vīru. Viņš dzer un ir diezgan nejauks tips. Ne vienu reizi vien viņš draudējis laupīt viņai dzīvību.

' Nu, uz drizu redzēšanos. (Franču vai.)

Tomēr,— Puaro turpināja, — ņemot vērā notikušo, turienes policija gribētu vēlreiz ieskatīties anonīmajā vēstulē, kas man atsūtīta. Apsolīju, ka rnēs abi nekavējoties brauksim uz Endoveru.

Mans garastāvoklis kļuva nedaudz možāks. Galu galā, lai gan šis noziegums šķita pretīgs, tas bija noziegums,, un, kopš es pēdējoreiz tiku saskāries ar noziegumu un noziedzniekiem, bija aizritējis ilgs laiks.

Es īsti neieklausījos Puaro nākamajos vārdos. Bet vēlāk tie, tapuši nozīmīgi, man atausa atmiņā.

— Tas ir sākums,— Erkils Puaro sacīja.

ceturta nodaļa MISIS AšERA

Endoverā mūs pieņēma inspektors Glens — slaids gaišmatis ar patīkamu smaidu.

Manuprāt, īsuma labad man būtu lakoniski jāziņo par šī gadījuma kailajiem faktiem.

Noziegumu atklāja policijas konstebls Dovers 22. datumā pulksten vienos naktī. Iedams apgaitā, viņš pārbaudīja veikala durvis un, konstatējis, ka tās nav aizslēgtas, iegāja iekšā un papriekš nodomāja, ka iur neviena nav. Pazibinādams savu kabatas lukturīti pāri letei, viņš tomēr ieraudzīja zemē sabrukušo veco sievieti. Policijas ārsts, ieradies notikuma vietā, secināja, ka sieviete tikusi nogalināta ar spēcīgu sitienu pa pakausi — laikam tobrīd, kamēr ņēmusi cigarešu paciņu no plaukta aiz letes. Nāve iestājusies apmēram septiņas vai deviņas stundas pirms tam.

— Taču mums izdevās noteikt laiku drusku precīzāk,— inspektors paskaidroja.— Atradām cilvēku, kurš iegājis veikalā un nopircis mazliet tabakas pulksten pussešos pēcpusdienā. Un otru cilvēku, kurš iegriezies tur piecas minūtes pēc sešiem un redzējis veikalu, viņaprāt, tukšu. Tas liecina, ka slepkavība notikusi starp pussešiem un piecas minūtes pēc sešiem. Līdz šim mums nav izdevies atrast nevienu, kas manījis to vīru, Ašeru, slaistāmies tuvumā, bet, saprotams, vēl nav pagājis necik ilgs laiks. Pulksten deviņos viņš bijis • Trīs kroņos» stipri piežūpojies; kad mēs viņu sadzī- Kiin rokā, viņš tiks paturēts apcietinājumā uz aizdomu piniata.

Ne visai pievilcīga persona, inspektor?— Puaro noprasīja.

Nepatīkams subjekts.

— Viņš nedzīvoja kopā ar sievu?

— Nē, viņi šķīrušies pirms dažiem gadiem. Ašers ir Vācietis. Kādu laiku viņš strādāja par viesmīli, bet tad palaidās dzeršanā un pamazām kļuva darbam nederīgs. Viņa sieva iestājās darbā. Pēdējā vietā pie kādas vecas tlāinas, mis Rouzas, viņa bija virēja un saimniecības vadītāja. Viņa deva vīram tik daudz no savas algas, lai viņam iznāktu iztikai, bet viņš pastāvīgi piedzērās, Ieradās viņas darba vietās un sacēla tur tračus. Tāpēc viņa sāka strādāt pie mis Rouzas Greindžā. Tā atrodas Iris jūdžu attālumā no Endoveras, pilnīgi uz laukiem. Viņš tur tik ērti nevarēja nokļūt. Kad mis Rouza nomira, misis Ašera saņēma no viņas nelielu mantojumu un uzsāka tirgoties ar tabakas izstrādājumiem un laikrakstiem; pavisam mazītiņš veikals — tikai lētas cigaretes un daži laikraksti, un tamlīdzīgas lietas. Viņa tik tikko spēja paglābties no izputēšanas. Ašers šad tad mēdza atnākt un viņu izlamāt, un, lai tiktu no vīra vaļā, viņa parasti iedeva viņam kādu mazumiņu. Viņa regulāri izsniedza viņam piecpadsmit šiliņu nedēļā.

— Vai viņiem bija bērni?— Puaro pajautāja.

— Nē. Ir māsasmeita. Viņa strādā netālu no Overto- nas. Ļoti krietna, nosvērta jauna sieviete. ' — Un jūs sakāt, ka tas Ašers mēdzis draudēt savai sievai?

— Tas tiesa. Viņš bija briesmonis, kad sadzērās — lādējās un zvērēja, ka iedauzīs viņai pakausi. Viņai, misis Ašerai, klājās grūti.

— Cik veca viņa bija?

— Apmēram sešdesmit — cienījama un strādīga.

— Vai, pēc jūsu domām, inspektor, noziegumu izdalīja šis Ašers?— Puaro nopietni pavaicāja.

Inspektors piesardzīgi nokrekstējās.

— Vēl ir mazlietiņ par agru to apgalvot, mister Puaro, bet es gribētu dzirdēt paša Franča Ašera paskaidrojumu, kā viņš vakardien pavadījis vakaru. Ja viņš spēs sniegt apmierinošus paskaidrojumus par sevi, tad labi, ja

Inspektora ieturētā pauze bija daiļrunīga.

— Vai nekas nebija paņemts no veikala?

— Nekas. Nauda letes atvilktnē nemaz nebija aiztikta. Nekādu pazīmju, ka notikusi laupīšana.

— Jūsuprāt, šis Ašers ienāca veikalā piedzēries, sāk zākāt sievu un beigu beigās nosita viņu?

—  Liekas, tas ir ļoti iespējams atrisinājums. Bet man jāatzīstas, ser, ka es gribētu vēlreiz ielūkoties taja gaužām dīvainajā vēstulē, ko jūs saņēmāt. Es prātoju, vai būtu iespējams, ka to sūtījis šis Ašers. S

Puaro iedeva vēstuli, un inspektors, saraucis pieri, to pārlasīja.

—  Neizklausās pēc Ašera, — viņš beidzot secināja.

—  Šaubos, vai Ašers būtu lietojis izteicienu «mūsu angļu policija», ja vien viņš nav centies būt sevišķi viltīgs, un maz ticams, vai viņam ir tik daudz prāta šādai izdomai. Tad vēl kas — šis cilvēks ir grausts, pilnīgi sabrucis. Viņa roka ir pārāk drebelīga, lai tik skaidri uzvilktu burtus. Tas ir labs rakstāmpapīrs un tinte arī. Savādi, ka vēstulē minēts šī mēneša 21. datums. Protams, tā varētu būt sagadīšanās.

— Jā, tas ir iespējams.

—  Bet man nepatīk šāda sagadīšanās, mister Puaro. Tas ir drusku par daudz satrāpījies īstajā reizē.

Kādu brīdi inspektors nebilda ne vārda, un viņa pierē parādījās grumbas.

— ABC. Velns lai parauj, kas varētu būt ABC? Redzēsim, vai Mērija Drauera (tā ir māsasmeita) spēs mums kaut cik palīdzēt. Tas ir neparasts notikums. Ja nebūtu šīs vēstules, es droši būtu slēdzis derības, ka vainīgais ir Francis Ašers.

—  Vai jūs zināt kaut ko par misis Ašeras pagātni?

— Viņa ir no Hempšīras. Meitene būdama, iestājās darbā Londonā — tur viņa satika Ašeru un apprecējās ar viņu. Kara laikā viņiem noteikti būs gājis grūti. Viņa faktiski atstāja viņu uz visiem laikiem 1922. gadā. Tad viņi dzīvoja Londonā. Misis Ašera atgriezās šeit, lai tiktu projām no vīra, bet viņš uzzināja, kur viņa apmetusies, sekoja viņai uz šejieni un nomocīja viņu, allaž prasīdams naudu …— Istabā ienāca konstebls.

— Jā, Brigs, kas ir?

—  Sis Ašers, ser. Mēs viņu atvedām.

—  Labi. Ievediet viņu šeit. Kur viņš bija?

—  Slēpās preču vagonā uz dzelzceja rezerves sliedēm.

• Ak tad slēpās? Vediet viņu iekšā! Francis Ašers patiešām bija nožēlojams, nepievilcīgs lips. Viņš pārmaiņus pinkšķēja, pazemīgi klanījās un klaigāja. Viņa aizmiglotās acis žigli šaudījās no vienas nejās pie citas.

Ko jūs gribat no manis? Es neko neesmu darījis. I'.is ir kauns un skandāls — vest mani šurp! Jūs esat Cūkas, kā jūs drīkstat? — Pēkšņi viņa runas veids mainījis.— Nē, nē, es to negribu teikt … jūs taču nedarīsiet  ari nabaga vecam vīram .. . nebūsiet bargi pret viņu. Visi ir bargi pret nabaga veco Franci. Nabaga vecais krancis!

Misters Ašers sāka birdināt asaras.

Pietiks, Ašer!— inspektors uzsauca. — Saņemieties! Es jūs patlaban ne par ko neapsūdzu — vēl ne. Un Jūs neesat spiosts sniegt ziņojumu, ja nevēlaties. No nlias puses, ja jūs neesat iejaukts savas sievas slepkavībā .. .

Ašers pārtrauca inspektoru — viņa balss skaļumā pieauga līdz spiedzienam.

—  Es viņu nenogalināju! Es viņu nenogalināju! Tie Ir tīrie meli! Jūs esat nolādēti angļu cūkas — visi pret Klani. Es taču viņu nenogalinu — taču nē.

— Jūs to pietiekami bieži draudējāt izdarīt, Ašer.  — Nē, hē. Jūs nesaprotat. Tas bija tikai joks — labs Joks starp mani un Alisi. Viņa saprata.  — Dīvains joks! Vai gribat pastāstīt, kur jūs bijāt vakar vakarā, Ašer?

— Jā, jā.. . es jums izstāstīšu visu. Es negāju Alisei ne tuvumā. Esmu ar draugiem . . . labiem draugiem. Mēs esam «Septiņās zvaigznēs» … un pēc tam mēs esam «•Sarkanajā sunī» . . .

Viņš steigšus runāja tālāk, vārdi aizgūtnēm traucās cits aiz cita.

—  Diks Vilovss — viņš bija kopā ar mani — un vecais Kērdijs, un Džordžs, un Plets, un dikti pulka zēnu. I'.s jums saku, es nekad neeju Alisei ne tuvu. Ack Gott.'' Tā ir taisnība, ko es jums saku.

Viņa balss pārauga spiedzienā. Inspektors pamāja ar fjalvu savam padotajam.

—  Aizvediet viņu! Paturēts apcietinājumā uz aizdomu pamata.

' Ak dievs! (Vācu vai.)

—       Nezinu, ko domāt.— Viņš nopūtās, kad nejaukais, drebulīgais vecais virs ar ļauno, bļaustlgo muti tika izvākts ārā.— Ja vien nebūtu vēstules, es sacītu, ka to izdarījis viņš.

—       Ko jūs teiktu par šiem vīriem, kurus viņš piem nēja?

—       Nelāga kompānija — ikviens no viņiem būs gatavs sniegt nepatiesu liecību. Nemaz nešaubos, ka viņš bija kopā ar viņiem lielāko vakara daļu. Daudz kas ir atkarīgs no tā, vai kāds viņu redzējis veikala tuvumā starp pussešiem un sešiem.

Puaro, domās iegrimis, nogrozīja galvu.

—       Jūs esat pārliecināts, ka no veikala nekas nav paņemts?

Inspektors nenoteikti paraustīja plecus.

—       Grūti pateikt! Pāris cigarešu paciņu varbūt ir paņemts — bet diez vai tāpēc kāds pastrādātu slepkavību.

—       Un nekas nebija — kā lai es formulēju jautājumu — ienests veikalā? Nekas neparasts … neiederīgs?

—       Bija dzelzceļa izziņu gramata, — inspektors atbildēja.

—  Dzelzceļa izziņu grāmata?

—       Jā. Tā bija atvērta un nolikta uz letes ar vākiem uz augšu. Izskatījās, it kā kāds būtu meklējis grāmatā, kad atiet vilcieni no Endoveras. Vai nu vecā sieviete, vai kāds pircējs.

— Vai viņa pārdeva kaut ko tādu?

Inspektors noliedzoši papurināja galvu.

—       Viņa pārdeva vilcienu sarakstus, kas inaksā vienu pensu. Sis bija prāvs — tāds, ko varētu nopirkt pie Smita vai kādā lielā rakstāmlietu tirgotavā.

Puaro acīs atplaiksnījās uguntiņa. Viņš paliecās uz priekšu.

—       Jūs sakāt, dzelzceļa izziņu grāmata. Bredšovs1 — vai ABC?

Arī inspektora acīs pavīdēja uguntiņa.

— Ak kungs!— viņš iesaucās.— Tas bija ABC.

piektā nodaļa MERIJA DRAUERA

Šķiet, ka interese par šo gadījumu man radās, tobrīd, kad pirmoreiz tika pieminēta ABC dzelzceļa izziņu grāmata. Līdz tam nebiju spējis izjust nekādu lielo uzbudinājumu. Sī pretīgā vecas sievietes slepkavība nomaļas ielas veikaliņā tik ļoti līdzinājās parastajiem noziegumiem, par kuriem ziņo laikrakstos, ka tā neatstāja kaut cik nozīmīgu iespaidu. Savā prātā biju uzskatījis anonīmo vēstuli ar tajā pieminēto 21. datumu par tīro sagadīšanos. Jutos diezgan pārliecināts, ka misis Ašera kritusi par upuri savam lopiskajam dzērājam vīram. Bpt tagad, dzirdot pieminam dzelzceļa izziņu grāmatu (tik labi pazīstamu pēc tās saīsinātā nosaukuma ABC, jo visas dzelzceļa stacijas tajā sarakstītas alfabēta secībā), mani pārņēma satraukuma trīsas. Protams — protams, tā taču nevarētu būt otra sagadīšanās?

Pretīgais noziegums parādījās jaunā skatījumā.

Kas ir šis noslēpumainais cilvēks, kurš bija nogalinājis misis Ašeru un atstājis ABC dzelzceļa izziņu grāmatu?

Izgājuši no policijas iecirkņa, mēs vispirms devāmies uz morgu apskatīt mirušo sievieti. Raugoties grumbu izvagotajā, vecīgajā sejā ar plānajiem, sirmajiem matiem, kas bija stingri atsukāti no deniņiem, man uzmācās savāda sajūta. Seja šķita tik mierīga, nekas neliecināja par vardarbību.

—  Viņa taču nezināja, kurš vai kas viņu nosita,— seržants piebilda. — To saka doktors Kērs. Priecājos, ka tā bijis. Nabadzīte! Viņa bija krietna sieviete.

—  Kādreiz viņa neapšaubāmi ir bijusi skaista,— Puaro noteica.

— Tiešām? — es neticīgi nomurmināju.

—  Jā, palūkojieties taču uz žokļa līniju, kauliem, galvas veidojumu.

Smagi nopūzdamies, viņš pārsedza mirušās sejai palagu, un mēs aizgājām no morga.

Nākamais solis mūs veda uz īsu tikšanos ar policijas ārstu.

Doktors Kērs bija lietpratīgs pusmūža vīrietis. Viņa valodā jautās možums un noteiktība.

—  Slepkavības rīks netika atrasts,— viņš sacīja. — Nav iespējams pateikt, kas tas varēja būt. Spieķis, kas piepildīts ar kaut ko smagu, runga vai kaut kas līdzīgs smilšu maisam — ikviens no tiem būtu noderējis šim gadījumam.

— Vai šādam sitienam vajadzētu daudz spēka?

Ārsts pameta vērīgu skatienu uz Puaro.

—  Laikam domājat, vai drebelīgs septiņdesmit gadu vecs vīrs varētu to izdarīt? Jā, tas ir pilnīgi iespējams — ja ieroča augšdaļā būtu ielikts pietiekami liels smagums, vēlamo rezultātu sasniegtu arī gluži nevarīgs cilvēks.

—  Tātad slepkava tikpat labi varētu būt kā sieviete, tā vīrietis?

Sī doma mazliet pārsteidza ārstu.

—  Sieviete, jums šķiet? Atzīstos, ka man ne reizes neienāca prātā saistīt šo noziegumu ar sievieti. Bet tas, protams, ir iespējams — pilnīgi iespējams. Tikai, runājot no psiholoģiskā viedokļa, es neteiktu, ka noziegumu pastrādājusi sieviete.

Puaro, no visas sirds piekrizdams, palocīja galvu.

—  Tieši tā, tieši tā. No pirmā acu uzmetiena liekas gaužām neticami. Taču jāņem vērā visas iespējamības. Līķis gulēja zemē — kādā stāvoklī?

Ārsts rūpīgi aprakstīja upura ķermeņa stāvokli. Pēc viņa domām, tobrīd, kad izdarīts sitiens, misis Ašera bija stāvējusi ar muguru pret leti (un tāpēc atradusies ar muguru arī pret uzbrucēju). Viņa bija saļimusi zernē aiz letes, tā ka neviens, nejauši iegājis veikalā, viņu nemaz neredzēja.

Kad bijām pateikušies doktoram Kēram un atvadījušies, Puaro secināja:

—  Jūs saprotat, Heistings, ka mums jau ir vēl viens punkts, kas runā par labu Ašera nevainīgumam. Ja viņš būtu lamājies un draudējis sievai, viņa stāvētu pie letes ar seju pret viņu. Bet viņa bija pagriezusi uzbrucējam muguru — acīmredzot viņa ņēmusi no plaukta tabaku vai cigaretes pircējam.

Es mazliet nodrebinājos.

—  Diezgan drausmīgi.

Puaro skumīgi pašūpoja galvu.

—  Pauvre jemme*— viņš nomurmināja.

'Nabaga sieviete. (Franču vai.)

Tad viņš uzmeta acis savam pulkstenim.

—      Manuprāt, Overtona nav visai tālu no šejienes. Vai neaizbrauksim uz turieni un neaprunāsimies ar mirušās sievietes māsasmeitu?

—      Protams, jūs vispirms dosieties uz veikalu, kur notika noziegums?

—      To es labāk darīšu vēlāk. Man ir iemesls tā rīkoties.

Viņš neko vairāk nepaskaidroja, un pēc dažām minūtēm mēs jau braucām pa Londonas ceļu Overtonas virzienā.

Adrese, kuru mums bija iedevis inspektors, norādīja uz krietni lielu māju kādu jūdzi no ciemata uz Londonas pusi.

Durvis mums atvēra glīta, tumšmataina meitene, kuras acis no nesenās raudāšanas bija apsarkušas.

Puaro viņu laipni uzrunāja:

—      A! Šķiet, jūs esat Mērija Drauera, istabene šajā namā?

— Jā, ser, pareizi. Esmu Mērija, ser.

—      Tad varbūt varu parunāties ar jums dažas minūtes, ja jūsu kundzei nebūs iebildumu. Runa ir par jūsu krustmāti, misis Ašeru.

—       Kundzes nav mājās, ser. Esmu pārliecināta, ka viņai nekas nebūtu pretī, ja jūs ienāktu šeit.

Viņa atvēra nelielas dzīvojamās istabas durvis. Mēs iegājām iekšā, un Puaro, apsēdies krēslā pie loga, uzmanīgi ielūkojās meitenes sejā.

— Jūs, protams, esat dzirdējusi par krustmātes nāvi?

Meitene palocīja galvu, un viņas acīs no jauna

pavīdēja asaras.

—       Šorīt, ser. Te ieradās policija. Vai, tas ir briesmīgi! Nabaga krustmāmiņa! Tik grūta dzīve viņai bijusi. Un tagad sitas . .. tas ir par daudz šausmīgi.

—      Vai policija nelika priekšā, lai jūs atgriežaties Endoverā?

—       Viņi sacīja, ka man jāierodas pie izmeklētāja — tas ir pirmdien, ser. Bet man tur nav kur apmesties … nespēju iedomāties, ka varētu uzturēties istabā virs veikala… tagad… un, tā kā kalpone ir projām, es negribēju sagādāt kundzei vairāk neērtību, kā nepieciešams.

—      Vai jūs mīlējāt savu krustmāti, Mērij?— Puaro laipnā balsī pavaicāja.

—  Patiesi mīlēju, ser. Viņa, mana krustmāmiņa, vienmēr bija ļoti laba pret mani. Es sāku dzīvot pie viņas Londonā, kad biju vienpadsmit gadu veca, pēc māmuļas nāves. Kad man bija sešpadsmit, es iestājos darbā, bet savā brīvdienā parasti devos pie krustmāmiņas. Ļoti daudz bēdu viņa pārcietusi ar to vācu zelli. «Mans vecais velns»— tā viņa mēdza viņu dēvēt. Viņš taču nekur nebija licis krustmāmiņu mierā. Vecs diedelnieks, kas dzīvo uz citu rēķina.

Meitenes vārdi skanēja dedzīgi.

— Vai jūsu krustmāte nekad nedomāja likumīgi atbrīvoties no šīs- vajāšanas?

—  Nu, saprotat, ser, viņš bija viņas vīrs, to nevar padarīt par nebijušu.

Meitene runāja vienkārši, bet viņas tonis nepieļāva tālākus iebildumus.

—  Sakiet man, Mērij,— viņš viņai draudēja, vai ne?

—  Kā tad, ser, viņš mēdza teikt briesmu lietas. Ka viņš apgriezīšot viņai sprandu un tamlīdzīgi. Arī lamājās un lādējās — gan vācu, gan angļu valodā. Un tomēr krustmāmiņa apgalvoja, ka tad, kad viņi precējušies, viņš bijis stalti noaudzis, glīts vīrietis. Briesmīgi iedomāties, ser, par ko cilvēki pārvēršas.

— Jā, taisnība. Un tā, Mērij, īstenībā dzirdējusi šos draudus, jūs laikam gan nebijāt stipri pārsteigta, kad uzzinājāt, kas noticis?

—  Vai, bet es biju pārsteigta, ser! Redzat, ser, es taču ne mirkli nedomāju, ka viņš runā nopietni. Man likās, tā bija tikai nekrietna valoda un nekas vairāk. Un nebija tā, ka krustmāmiņa no viņa baidītos. Esmu redzejusi viņu aizvelkamies projām kā suni ar kājstarpā iemiegtu asti, kad viņa viņam klupa virsū. Ja gribat zināt, viņš baidījās no viņas.

—  Un tomēr viņa deva viņam naudu?

—  Nu, saprotat, ser, viņš bija viņas vīrs.

— Jā, tā jūs jau pirmīt teicāt.— Puaro brīdi klusēja. Tad sacīja:— Pieņemsim, ka galu galā viņš viņu nenogalināja.

—  Nenogalināja viņu?

Meitene skatījās platām acīm.

— Tā es sacīju. Ja nu kāds cits nogalināja viņu . .. Vai jums ir kāda nojauta, kurš varētu būt tas cits?

Viņa cieši raudzījās uz Puaro ar vēl lielāku izbrīnu.

—  Man nav ne jausmas, ser. Neliekas taču, ka tas ir iespējams, vai ne?

—  Vai nebija neviena, no kura jūsu krustmāte baidījās?

Mērija noliedzoši papurināja galvu.

—  Krustmāmiņa nebaidījās no cilvēkiem. Viņai bija asa mēle, un viņa drosmīgi stātos pretī kuram katram.

— Vai jūs nekad netikāt dzirdējusi savu krustmāti pieminam kādu, kas uz viņu tur ļaunu prātu?

— Tik tiešām nē, ser.

— Vai viņa kādreiz saņēma anonīmas vēstules?

—  Kā jūs teicāt, ser, kādas vēstules?

— Vēstules bez paraksta vai parakstītas tikai tamlīdzīgi — kā ABC.— Viņš vērīgi pētīja viņas seju, bet meitene acīm redzami bija neizpratnē. Viņa brīnīdamās nogrozīja galt'u.

— Vai jūsu krustmātei ir kādi radinieki, izņemot jūs?

— Tagad vairs nav, ser. Viņi bija desmit, bet tikai trīs no brāļiem un māsām nodzīvoja ilgāk par bērna gadiem. Mans tēvocis Toms krita karā, tēvocis Herijs aizbrauca uz Dienvidameriku, un kopš tā laika neviens par viņu neko nav dzirdējis, un, tā kā mana māte ir mirusi, tad esmu tikai es.

— Vai jūsu krustmātei bija kādi ietaupījumi? Kaut cik iekrāta nauda?

— Viņai bija tāds mazumiņš krājkasē, ser,— pietiekami daudz, lai viņu pieklājīgi apbedītu, tā viņa allaž sacīja. Citādi viņa tik tikko spēja savilkt galus kopā — ko tad var gribēt ar viņas veco velnu un visu pārējo.

Puaro, domās nogrimis, palocīja galvu. Tad sacīja — varbūt vairāk pats sev nekā meitenei:

—  Patlaban valda neziņa.. . nav nekādu pieturas punktu … ja kaut kas kļūs skaidrāks . . .— Viņš piecēlās.— Ja jūs man kādreiz būsiet vajadzīga, Mērij, es jums atrakstīšu uz šejieni.

—  Taisnību sakot, es gatavojos uzteikt vietu. Man nepatīk lauki. Es šeit paliku tāpēc, ka iedomājos — tas sagādā krustmāmiņai prieku. Bet tagad,— viņai acīs atkal sakāpa asaras,— palikt vairs nav nekāda iemesla, un tālab es braukšu atpakaļ uz Londonu. Meitenei tur ir jautrāk.

— Vēlos, lai jūs paziņotu man savu adresi, kad tiešām aizbrauksiet. Seit būs mana vizītkarte.

Puaro viņai to pasniedza. Viņa, nesapratnē saraukusi pieri, skatījās uz vizītkarti.

—  Tātad jūs neesat… jums nav nekā kopīga ar policiju, ser?

—  Esrnu privātdetektīvs.

Dažus mirkļus viņa klusēdama lūkojās uz Puaro.

Beidzot viņa ievaicājās:

—  Vai tad notiek kaut kas … savāds, ser?

—  Jā, mans bērns. Notiek … kaut kas savāds. Vēlāk iūs varēsiet man palīdzēt.

—  Es . .. es darīšu visu, ser. Tas … tas nebija labi, ser, ka krustmāmiņa tika nonāvēta.

Neparasti pateikt to šādā veidā — taču ļoti aizkustinoši.

Pēc dažām sekundēm mēs jau braucām atpakaļ uz Endoveru.

sestā nodaļa NOZIEGUMA VIETA

Iela, kur bija norisinājusies traģēdija, atzarojās no galvenās ielas. Misis Ašeras veikals atradās apmēram ap ielas vidu labajā pusē.

Kad iegriezāmies šajā ielā, Puaro pameta acis savā pulkstenī, un es aptvēru, kāpēc viņš bija novilcinājis nozieguma vietas apmeklējumu līdz šim laikam. Bija tieši pusseši. Viņš bija gribējis atveidot vakardienas atmosfēru tik precīzi, cik vien iespējams.

Bet, ja tas bija bijis viņa nodoms, tad jāsaka — tur nekas neiznāca. Katrā ziņā ielai tobrīd bija stipri maz līdzības ar tās izskatu iepriekšējā vakarā. Starp mazāk turīgās šķiras privātmājām bija izkaisīti nelieli veikaliņi. Es tā spriedu, ka parasti te būtu ne mazums cilvēku, kuri iet vienā vai otrā virzienā,— vairums ļaužu no mazturīgākām aprindām un prāvs bērnu pulciņš, kas rotaļājas gan uz ietvēm, gan ielas braucamajā daļā.

Tobrīd tur blīvējās ļaužu bars, blenzdams tieši uz vienu māju vai veikalu, un nemaz nevajadzēja daudz saprašanas, lai uzminētu, kura tā ir. Mūsu skatienam pavērās krietns skaits parastu cilvēku, kas ar dedzīgu

Interesi nolūkojās uz vietu, kur kādam citam cilvēkam likusi atņemta dzīvība.

Pieejot tuvāk, izrādījās, ka tā tas tiešām ir. Neliela, blāvi krāsota, pašreiz aizslēģota veikaliņa priekšā stāvēja jauns policists, kurš izskatījās pārguris un flegmātiskā balsī nemitīgi lūdza pūli «virzīties tālāk». Darbabiedram palīdzot, notika pārvietošanās — daži cilvēki nopūtusies negribīgi devās savās ikdienas gaitās, un gandrīz vai acumirklī citi nāca garām un palika stāvam, lai pēc sirds patikas noraudzītos uz vietu, kur pastrādāta slepkavība^

Puaro apstājās mazliet atstatu no lielās ļaužu drūzmas. No vietas, kur mēs stāvējām, bija skaidri izlasāms virs durvīm uzkrāsotais uzraksts. Puaro to čukstus atkārtoja.

— A. Ašera. Oui, c'est peut-кtre lа . .

Viņš pēkšņi aprāva savu sakāmo.

— Nāciet, iesim iekšā, Heistings!

Biju gatavs gājējs.

Izlauzušies cauri pūlim, griezāmies pie jaunā policista. Puaro uzrādīja pilnvaras, ko viņam bija izsniedzis inspektors. Konstebls palocīja galvu un, atslēdzis durvis, ielaida mūs iekšā. Izraisīdami skatītājos dziļu interesi, mēs iegājām veikalā.

Tā kā slēģi bija nolaisti, veikalā valdīja briesmīga tumsa. Konstebls sataustīja slēdzi un iededza gaismu. Spuldze bija vāja, tāpēc apgaismojums bija blāvs.

Es palaidu skatienu visapkārt.

Tā bija rnaza, tumša telpa. Izmētāti daži lēti žurnāli un vakardienas avīzes — visi klāti ar dienu veciem putekļiem. Aiz letes — rinda plauktu, kas, piebāzti ar tabakas un cigarešu paciņām, sniedzās līdz griestiem. Bija arī pāris burku ar piparmētru stiklenēm un kandis- cukuru. Parasts mazs veikaliņš, kādu ir tūkstošiem.

Konstebls savā gausajā, Hempšīrai raksturīgajā runas manierē ņēmās izskaidrot mise en scиne2 .

—  Sabrukusi zemē aiz letes, tā viņa gulēja. Ārsts saka, viņa pat neesot zinājusi, ar ko viņai sists. Noteikti būs sniegusies pie viena no augšējiem plauktiem.

— Vai viņai rokā nekā nebija?

—  Ne, scr, bet viņai blakus atradās «Spēlmaņa» paciņa.

Puaro palocīja galvu. Viņa acis apskrēja apkārt nelielajai telpai vērodamas un — pamanīdamas.

—  Un kur bija dzelzceļa izziņu grāmata?

—  Seit, ser. — Konstebls norādīja attiecīgo vietu uz letes. — Tā bija atvērta tieši tajā lappusē, kur ir Endo- vera, un nolikta ar atvērumu pret leti. Liekas, it kā viņš būtu meklējis vilcienus uz Londonu. Ja tā, tad iespējams, ka tas nemaz nav bijis no Endoveras iedzīvotājiem. Bet tādā gadījumā dzelzceļa izziņu grāmata, protams, varētu piederēt kādam citam, kurš to tikai aizmirsis šite, bet kuram nepavisam nav nekāda sakara ar slepkavību.

—  Pirkstu nospiedumi? — es ieminējos.

Vīrietis noliedzoši papurināja galvu.

— Viss veikals nekavējoties tika pārlūkots, ser. Nebija nekādu nospiedumu.

—  Uz pašas letes arī ne? — Puaro pavaicāja.

— Tur jau nu gan pārlieku daudz, ser! Visi sajauku-3 šies juku jukām.

—  Vai starp tiem ir arī kāds Ašera pirkstu nospiedums?

—  Vēl par agru, lai to pateiktu, ser.

Puaro, pamājis ar galvu, apjautājās, vai nogalinātā sieviete dzīvojusi virs veikala telpas.

— Jā, ser, ejiet pa tām durvīm aizmugurē, ser! Piedodiet, ka neiešu kopā ar jums, bet man jāpaliek . ..

Puaro izgāja pa minētajām durvīm, un es viņam sekoju. Aiz veikala atradās kaut kas līdzīgs mikroskopiskam viesistabas un virtuves apvienojumam — istaba bija tīra un kārtīga, bet izskatījās gaužām drūma un trūcīgi mēbelēta. Uz kamīna malas bija dažas fotogrāfijas. Piegāju tās aplūkot, un Puaro man piebiedrojās.

Pavisam bija trīs fotogrāfijas. Viena bija lēta ģīmetne, tajā redzama Mērija Drauera — meitene, ar kuru bijām tikušies šajā pēcpusdienā. Mugurā viņai droši vien bija labākais apģērbs un sejā vīdēja bikls kokains smaids, kurš tik bieži izķēmo sejas izteiksmi pozētā fotogrāfijā, ka priekšroka tādēļ dodama momentuzņēmumam.

Otrs bija dārgāks fotouzņēmums — kādas pavecas, sirmas sievietes mākslinieciski neskaidrs attēls. Viņas kaklu ieskāva augsta zvērādas apkakle.

Es iedomājos, ka tā laikam ir tā mis Rouza, kura atstājusi misis Ašerai nelielo mantojumu, kas devis viņai iespēju uzsākt veikalu.

Trešā fotogrāfija bija ļoti veca, jau izbalējusi un sadzeltējusi. Tā rādīja jaunu vīrieti un sievieti, kuri, tērpti diezgan vecmodīgos apģērbos, stāvēja, rokās sadevušies. Vīrietim žaketes pogcaurumā bija zieds un visu pozu apņēma kādreizējo svinību atmosfēra.

—  Laikam kāzu fotogrāfija,— Puaro ieteicās.— Skatieties, Heistings, vai es jums nesacīju, ka viņa ir bijusi skaista sieviete?

Viņam bija taisnība. Kaut arī viņu izķēmoja no modes izgājusi frizūra un dīvainais apģērbs, nekas neapslēpa fotogrāfijā redzamās jaunās sievietes glītumu, skaidri, iezīmētos sejas vaibstus un enerģisko stāju. Es vērīgi aplūkoju otro personu. Bija gandrīz neiespējami šajā švītīgajā, jaunajā vīrieti ar kareivisko stāju atpazīt noplukušo Ašeru.

Man acu priekšā atausa glūnīgais, piedzērušais vecis un mirušās sievietes nogurusī, izmocītā seja — un es, prātodams par laika nesaudzīgumu, viegli nodrebinā- jos . ..

No viesistabas kāpnes veda uz divām augšstāva istabām. Viena bija tukša un neapmēbelēta, otra, spriežot pēc visa, bija nelaiķes guļamistaba. Pārmeklējuši istabu, policisti bija atstājuši to agrākajā stāvokli. Uz gultas pāris vecu, padilušu vilnas segu, kādā atvilktnē neliels rūpīgi salāpītas apakšveļas krājums, citā — ēdienu receptes, romāns mīkstos vākos ar virsrakstu «Zaļā oāze», pāris jaunu zeķu, aizkustinošas savā lētajā spīdīgumā, pāris porcelāna figūriņu — stipri apdauzīts Drēzdenes porcelāna gans un suns ar ziliem un dzelteniem lāsumiem, uz drēbju vadžiem karājās melns lietusmētelis un vilnains džemperis — tāda bija nelaiķes Alises Ašeras pasaulīgā manta.

Ja tur bija atradušies kaut kādi personiski dokumenti, policija tos bija paņēmusi.

— Pauvre ļemme,— Puaro nomurmināja.— Iesim, I leistings, te mums nekā noderīga nav.

Kad atkal bijām ārā, viņš, kādu brīdi pavilcinājies, šķērsoja ielu. Gandrīz tieši pretim misis Ašeras veikaliņam bija dārzeņu veikals — tāds, kam lielākā daļa preču izvietota ārpusē, nevis iekšpusē.

Pēc tam kad Puaro klusā balsī bija devis man dažus norādījumus, viņš iegāja veikalā. Pagaidījis pāris minūšu, es viņam sekoju. Tobrīd viņš pirka salātus. Es pats iegādājos mārciņu zemeņu.

Puaro dzīvi sarunājās ar tuklu sievieti, kas viņu apkalpoja.

— Tā slepkavība pastrādāta tepat pretējā mājā, vai ne? Šitāds notikums! Kā gan jums vajadzēja justies!

Tuklajai sievietei droši vien bija apnikušas runas par slepkavību. Visa diena viņai noteikti būs pagājusi šādās sarunās. Viņa piebilda:

—  Būtu labāk, ja daži no tā bara, kas tur pavērtām mutēm blenž, vāktos prom. Kas tur ir ko pētīt, es gribētu zināt?

—  Vakar vakarā, bez šaubām, būs bijis pavisam citādi,— Puaro prātoja.— Iespējams, jūs pat ievērojāt slepkavu ieejam veikalā — gara auguma vīrieti ar gaišiem matiem un bārdu, vai ne? Krievs, tā es dzirdēju.

— Kas tad tas?— sieviete strauji pacēla skatienu. — Jūs sakāt, to izdarījis krievs?

—  Es sapratu, ka policija viņu saņēmusi ciet.

—  Kas to būtu domājis! — Sieviete bija satraukta, runīga.— Ārzemnieks.

—  Mais oui. Man ienāca prātā — varbūt jūs viņu varējāt pamanīt vakar vakarā?

—  Nu, man gan nav nekādas lielās izdevības kaut ko pamanīt, tas ir fakts. Vakars ir tas laiks, kad mēs esam stipri aizņemti, un vienmēr gadās, ka daži gaišmataini cilvēki, dodoties pēc darba uz mājāin, paiet garām. Gara auguma vīrietis ar gaišiem matiem un bārdu … nē, nevaru apgalvot, ka būtu redzējusi kādu šim aprakstam atbilstošu vīru kaut kur tuvumā.

Es iejaucos sarunā ar savu repliku.

—  Piedodiet, ser,— es uzrunāju Puaro.— Man liekas, jūs esat nepareizi informēts. Man stāstīja, ka tas bijis maza auguma vīrietis ar tumšiem matiem.

Izraisījās ieinteresētas pārrunas, kurās piedalījās visi — tuklā sieviete, viņas tievais, garais vīrs un pārdevējs ar aizsmakušu balsi. Bija pamanīti ne mazāk kā četri maza auguma vīrieši ar tumšiem matiem, un aizsmakušais zēns bija redzējis kādu gara auguma gaišmati, bet viņš nožēlas pilnā toni piemetināja, ka «tam nebija bārdas».

Beidzot, tikuši galā ar saviem pirkumiem, mēs, neat- iiukdami savus izdomājumus, atstājām veikalu.

Un kāda jēga tam visam bija? — es diezgan pārmetoši noprasīju.

Parbleu,' es gribēju noskaidrot, vai svešiniekam ir Iespējams nepamanītam ieiet veikalā ielas pretējā pusē.

Vai jūs nevarējāt vienkārši pavaicāt — bez visa tā melu tikla?

—  Nē, mon ami. Ja es, kā jūs izteicāties, «vienkārši pavaicātu», tad nemaz nebūtu saņēmis atbildi uz saviem lautājumiem. Kaut arī pats esat anglis, tomēr šķiet, ka jūs neizprotat, kāda ir angļu reakcija uz tiešu jautājumu. Tas pastāvīgi rada aizdomas, un dabiskais rezul- lits ir nerunība. Ja es šiem cilvēkiem būtu lūdzis Informāciju, viņi noslēgtos kā gliemeži čaulā. Bet, kad izsacīju apgalvojumu (pie tam diezgan neparastu un bezjēdzīgu) un jūs to noliedzāt, mēles uzreiz atraisījās. Nu mēs arī zinām, ka tieši šajā laikā valdīja rosība, proti, katrs parasti ir aizņemts pats ar savām darīšanām un pa ietvi iet garām krietni daudz cilvēku. Mūsu slepkava labi izraudzījies laiku, Heistings.

Puaro pieklusa un pēc tam pārmetuma pilnā balsī piebilda:

—  Hei.stings, vai tad jums nepavisam nav veselā saprāta? Es jums sacīju: «Nopērciet quelconque2 ,» — lin jūs apzināti izvēlaties zemenes! Tās jau sāk sūkties cauri tūtai un apdraudēt jūsu labo uzvalku.

Ar diezgan lielām izbailēm es ieraudzīju, ka tā tas patiešām ir.

Steidzīgi uzdāvināju zemenes kādam puišelim, kurš, kā likās, bija ārkārtīgi izbrīnījies un skatījās manī drusciņ aizdomīgi.

Puaro vēl pievienoja dāvanai salātus, tādējādi galīgi apmulsinādams bērnu.

Viņš turpināja izklāstīt savu pamācību:

—  Pie lēta dārzeņu tirgotāja nekādā gadījumā neņemiet zemenes! Zemenes, ja vien tās nav tikko lasītas, noteikti izdalīs sulu. Var kādu banānu… dažus ābolus .. . pat kāpostgalvu … bet zemenes …

—  Tas bija pirmais, kas man iešāvās prātā,— es taisnodamies paskaidroju.

—  Jūsu iztēlei tas nedara godu,— Puaro bargi atbildēja.

Viņš apstājās uz trotuāra.

Māja līdz ar veikalu pa labi no misis Ašeras veikaliņa bija tukša. Logos rēgojās zīme «Izīrējams». Pa kreisi bija māja ar diezgan nokvēpušiem muslina aizkariem.

Puaro devās uz šo māju un, tā kā tur nebija zvana, ar klauvēkli vairākas reizes sparīgi norībināja pa durvīm.

Gaidījām pailgi, līdz durvis atvēra gaužām nosmulē jies bērns ar tādu degunu, kas prasīt prasījās pēc mutauta.

—  Labvakar!— Puaro sveicināja.— Vai tava māmiņa ir mājās?

—  Ko? — bērns ieprasījās.

Viņš blenza uz mums, un skatienā vīdēja gan noraidījums, gan stipras aizdomas.

— Tava māmiņa,— Puaro atkārtoja.

Pagāja kādas divpadsmit sekundes, kamēr bērns to pamazām apjēdza, tad viņš pagriezās uz kāpņu pusi un, nokliedzies: «Mam, meklē tevi,»— samērā veicīgi atkāpās krēslainajā iekštelpā.

Sieviete ar asiem sejas vaibstiem palūkojās pāri margām un sāka kāpt lejā pa kāpnēm.

—  Jums nav vērts velti tērēt laiku .. .— viņa iesāka, bet Puaro viņu pārtrauca.

Noņēmis cepuri, viņš smalki paklanījās.

—  Labvakar, madame\ Esmu avīzes «Iiveninģ Flicker» līdzstrādnieks. Gribu pierunāt jūs neatteikties no piecu mārciņu liela honorāra un dot mums rakstu par jūsu nelaiķi kaimiņieni — misis Ašeru.

Niknie vārdi palika neizteikti uz sievietes lūpām, un, pieglauzdama matus un saraustīdama svārkus, viņa kāpa lejā.

—  Nāciet, lūdzu, iekšā — te pa kreisi. Vai jūs neapsēstos, ser?

Mazā istabiņa bija pārlieku pieblīvēta ar masīvu mēbeļu garnitūru karaļa Jēkaba 1 laika pseidostilā, tomēr mums izdevās tur iespraukties un uzrausties uz cietā dīvāna.

—  Piedodiet,— sieviete sacīja.— Man no tiesas žēl, ka es nupat runāju tik skarbi, bet diez vai jūs maz ticēsiet, ka cilvēkam gaiigi nedod mieru, mūždien staigā šādi tādi, pārdodami šo, to un vēl kaut ko. putekļsūcē- jus, zeķes, lavandas maisiņus, ko likt dr'.bpi skapi, un »inlīdzīgas blēņas — un viss tik pārliecinoši un pieklā- l)ļi izteikts. Zināms ari cilvēka vārds, viņi to labi zina. isis Faulera, te ir šis, tas un vēl kaut kas. Veikli izmantodams uzvārdu, Puaro sacīja:

Nu, misis Faulera, ceru, ka jūs izdarīsiet to, ko es lūdzu.

Jānudien, nezinu.— Piecas mārciņas kārdinoši nostājās misis Fauleras acu priekšā.— Protams, es nepazinu misis Ašeru, bet ja kaut kas jāraksta .. .

Puaro viņu steigšus nomierināja. No viņas puses netiekot prasīts nekāds darbs. Viņš izzinās no viņas faktus, un intervija tiks uzrakstīta, šādi iedrošināta, misis Faulera ar patiku pārcilāja atmiņas, minējumus un baumas.

Misis Ašera turējusies savrup. Viņa nav bijusi tāda, ko tiešām varēju saukt par draudzīgu, bet, lūk, viņai, ļabadzītei, bijis raižu bez gala, visi to zinājuši. Un pēc taisnības Franci Ašeru jau sen vajadzējis ieslēgt drošā vietā. Ne tāpēc, ka misis Ašera baidījusies no wira — viņa varējusi būt īsti nevaldāma, kad noskaitusies. Viņa neapšaubāmi reizēm likusi trūkties arī vīram, liet vaina bijusi tā, ka lielā krūka varējusi smelt no akas par daudz bieži. Atkal un atkal viņa, misis Faulera, brīdinājusi misis Ašeru: «Drīz vien kādu dienu tas vīrietis jūs aizraidīs uz viņpasauli. Pieminiet manus Vārdus!» Un viņš to izdarījis, vai ne? Un viņa, misis I aulera, dzīvodama tieši kaimiņos, taču neesot dzirdējusi ne skaņas.

Kad runātāja brīdi pieklusa, Puaro pamanījās iestarpināt jautājumu.

Vai misis Ašera kādreiz neesot saņēmusi tādas savādas vēstules — vēstules bez īsta paraksta, parakstītas, piemēram, «ABC»?

Misis Faulera nožēlas pilnā balsī deva noliedzošu atbildi.

— Zinu, ko jūs domājat,— tās sauc par anonīmām vēstulēm, parasti tās pilnas ar vārdiem, kurus bez nosarkšanas nevar skaļi izrunāt. Nu, es no tiesas nezinu, vai Francis Ašers noņēmās ar šitādu vēstuļu i ākstīšanu. Ja viņš to ari darīja, misis Ašera man nekad neko nav bildusi. Kas? Dzelzceļa izziņu grāmata, ABC? Ne, es pie viņas kaut ko tādu nekad netiku redzējusi — uz galvošanu, ja misis Ašerai tā būtu atsūtīta, es par to butu dzirdējusi. Jāatzīstas, biju pilnīgi apstulbināta, kad padzirdēju par visu šo notikumu. Pie manis pienā mana meita Edija. «Mam,» viņa saka, «kaimiņos briesmīgi daudz policistu.» Tas mani stipri nobiedēj «Nu,» es teicu, kad par to uzzināju, «tas skaid apliecina, ka viņai taču nevajadzēja dzīvot vienai —  viņas māsasmeitai vajadzēja dzīvot kopā ar viņu. Sadz ries vīrietis var būt līdzīgs negantam vilkam,» es teic «un tas vecais velns, viņas vīrs,— tas, manuprāt, na nekas cits kā plēsīgs zvērs. Es viņu brīdināju,» es teic «vairākkārtīgi, un tagad mani vārdi ir piepildījušiei Viņš jūs aizraidīs uz viņpasauli,» es teicu. Un viņš vin aizraidīja uz viņpasauli! Neviens nespēj īsti paredzē ko darīs cilvēks, kad ir apdzēries, un šī slepkavība pierāda.

Beigusi runāt, viņa dziļi ievilka elpu.

—  Laikam neviens neredzēja šo Ašeru ieejam vei kalā?— Puaro apvaicājās.

Misis Faulera nicīgi nosmīkņāja.

—  Gluži dabiski, viņš netaisījās rādīties,— viņa at trauca.

Kā misters Ašers bija iekļuvis veikalā neparādīda mies, viņa neuzskatīja par vajadzīgu paskaidrot.

Viņa apstiprināja, ka neesot aplinku ceļa, lai ietiktu mājā, un ka tuvējie kaimiņi pavisam labi pazīstot Ašenl pēc izskata.

—  Bet viņš negribēja par to nonākt pie karātavām un piesargājās, lai viņu nepamana.

Puaro neļāva valodām apsīkt vēl kādu laiciņu, bet, kad likās skaidrs, ka misis Faulera ir izstāstījusi visu, kas viņai zināms, turklāt nevis vienu reizi, bet vairākas reizes no vietas, viņš pielika sarunai punktu, papriekš izmaksādams apsolīto summu.

—  Diezgan mazs guvums par piecām mārciņām, Puaro,— es uzdrošinājos piebilst, kad mēs atkal atradāmies uz ielas.

—  Šimbrīžam jā.

— Vai, jūsuprāt, viņa zina vairāk, nekā pastāstīja?

—  Mīļais draugs, mēs esam tādā savādā situācijā, ka nezinām, kādus jautājumus uzdot. Mēs esam kā mazi bērni, kas tumsā spēlē cache~cache\ Izstieptām rokām mēs taustāmies apkārt. Misis Faulera mums izstāstīja visu, ko, pēc viņas domām, zina, un par to pašu naudu iestarpināja arī vairākus minējumus. Tomēr nākotnē viņas liecība varbūt noderēs. Nākotnes dēļ jau es izdevu tās piecas mārciņas.

Es gluži neaptvēru sacītā nozīmi, bet tajā mirklī mēs nejauši sastapām inspektoru Glenu.

septītā nodaļa MISTERS PĀRTRIDŽS UN MISTERS RIDELS

Inspektors Glens izskatījās diezgan sadrūmis. Viņš, kā es apjautu, bija pavadījis pēcpusdienu, cenzdamies iegut sarakstu, kurā būtu visas personas, kas pamanītas ieejam tabakas veikaliņā.

Un neviens nav redzēts? — Puaro pajautāja. Kā nu ne, ir gan. Ievēroti trīs gara auguma vīri, kas metuši apkārt zaglīgus skatienus . .. četri maza auguma Viri ar melnām ūsām… divi bārdaiņi… trīs resnvēderi — visi svešinieki un visi, ja man jātic aculieciniekiem, ar draudīgiem ģīmjiem! Brīnos, ka neviens nav redzējis darbojamies veselu bandu vīru ar maskām aizsegtām sejām un revolveriem rokās! puaro līdzjūtīgi pasmaidīja.

Vai kāds apgalvo, ka redzējis Ašeru? Nē, neapgalvo. Un tas ir vēl viens punkts viņa labā. Es tikko kā sacīju policijas prefektam, ka, man liekas, te ir darbs Skotlendjardam. Nedomāju, ka noziegumu izdarījis kāds no vietējiem iedzīvotājiem. K - Esmu ar jums vienis prātis,— Puaro nopietni sacīja.

Inspektors ieteicās: - Zināt, monsieur Puaro, tas ir pretīgs gadījums — pretīgs gadījums . .. Man tas nepatīk …

Pirms atgriezāmies Londonā, mums bija vēl divas likšanās.

Vispirms mēs tikāmies ar misteru Džeimsu Pārtridžu. Misters Pārtridžs bija pēdējais zināmais cilvēks, kas redzējis misis Ašeru dzīvu. Viņš bija iepircies pie viņas pussešos.

Misters Pārtridžs bija pamazs vīriņš, pēc profesijas bankas ierēdnis. Viņš nēsāja pensneju, bija kalsens,

ļoti lietišķs un visos savos izteikumos bezgala preciz Misters Pārtridžs dzīvoja nelielā mājiņā, kas bija tikp tira un kārtīga kā viņš pats.

—       Misters .. . hm … Puaro, — viņš ierunājās, uzme dams acis vizītkartei, ko mans draugs viņam bij pasniedzis.— Jūs sūta inspektors Glens? Ar ko var pakalpot, mister Puaro?

—       Esmu informēts, mister Pārtridž, ka jūs bijā pēdējais, kas redzēja misis Ašeru dzīvu.

Salicis kopā pirkstu galus, misters Pārtridžs lūkoja uz Puaro tā, it kā tas būtu apšaubāms čeks.

—      Tas ir ļoti strīdīgs jautājums, mister Puaro,— viņ iebilda.— Iespējams, ka ne mazums cilvēku ir iepirku šies pie misis Ašeras pēc tam, kad es tur biju.

— Ja tas tā, viņi nav pieteikušies, lai to paziņotu, ļ

Misters Pārtridžs nokrekšķējās.

—       Dažiem cilvēkiem, mister Puaro, nav nekāda sabiedriskā pienākuma apziņas.

Viņš raudzījās uz mums caur aceņu stikliem, atgādinā dams pūci.

—      Ārkārtīgi pareizi,— Puaro nomurmināja.— Jūs, cik es noprotu, labprātīgi aizgājāt uz policiju.

—       Protams. Tiklīdz dzirdēju par šo briesmīgo notikumu, es atskārtu, ka mans paziņojums varētu noderēt, un tādēļ pieteicos.

—      Jūs esat ļoti kārtīgs cilvēks,— Puaro svinīgi sacīja. — Varbūt jūs būtu tik laipns un atkārtotu man savu stāstījumu?

—       Katrā ziņā. Es atgriezos uz šo ināju un tieši pussešos …

— Piedodiet, kā jūs tik precīzi zinājāt noteikt laiku?

Misters Pārtridžs izskatījās mazliet sapīcis par to, ka ticis pārtraukts.

—       Baznīcas pulkstenis nosita kārtējo pusstundu. Pametu skatu savā pulkstenī un konstatēju, ka tas atpalicis par vienu minūti. Tas bija akurāt pirms ieiešanas misis Ašeras veikalā.

— Vai jūs tur parasti iepirkāties?

—       Diezgan bieži. Veikals ir man pa ceļam uz mājām. Apmēram pāris reižu nedēļā es tur mēdzu pirkt divas unces Džona Kotona vieglās tabakas.

—      Vai jūs vispār pazināt rnisis Ašeru? Kaut ko zinājāt par viņas dzives apstākļiem vai pagātni?

It neko. Ja neskaita iepirkšanos un paretam kādu piezīmi par meteoroloģiskajiem apstākļiem, es nekad nebiju ar viņu runājis.

Vai jūs zinājāt, ka viņai ir dzērājs virs, kas mēdzis draudēt, ka nogalināšot viņu? [ — Nē, es it neko nezināju par misis Ašeru.

— Jūs tomēr pazināt viņu pēc izskata. Vai vakar vakarā kaut kas viņas ārienē jums nelikās neparasts? Vai jums nešķita, ka viņa ir satraukta vai kaut kā izsista no sliedēm?

Misters Pārtrjdžs apsvēra atbildi.

— Cik ievēroju, viņa bija gluži tāda pati kā parasti,— viņš atteica.

Puaro piecēlās.  — Paldies, mister Pārtridž, ka atbildējāt uz šiem jautājumiem. Vai jums gadījumā nav mājās kāds ABC? gribu sameklēt vilcienu atceļam uz Londonu.

— Plauktā jums tieši aiz muguras,— misters Pār- tridžs atbildēja.

Minētajā plauktā atradās ABC, Bredšovs, biržas gadagrāmata, Kelija adrešu grāmata, «Who's Who» un vietējā adrešu grāmata.

Puaro, paņēmis ABC no plaukta, izlikās meklējam vilcienu, tad pateicās misteram Pārtridžam un atvadījās.

Pēc tam mēs tikāmies ar misteru Elbertu Ridelu, un šī tikšanās krasi atšķīrās no iepriekšējās. Misters Elberts Ridels bija ielas plākšņu licējs, un mūsu sarunu pavadīja mistera Ridela neapšaubāmi nervozās sievas šķīvju un bļodu šķindināšana, mistera Ridela suņa ņurdoņa un paša mistera Ridela neslēptais naidīgums.

Viņš bija liels, lempīgs milzis ar platu seju un mazām ačelēm, kas mūs vēroja ar aizdomām. Patlaban viņš ēda gaļas pīrāgu, ko noskaloja uz leju ar ārkārtīgi melnu tēju. Pāri tases malai viņš greizi nolūkojās uz mums.

—  Vienreiz jau es izstāstīju visu, kas man sakāms, vai ne, ko?— viņš noņurdēja.— Kāds tam sakars ar mani? Es taču to izstāstīju tai nolādētajai policijai, un tagad man tas viss no jauna jāiztarkšķ diviem nolādētiem ārzemniekiem.

Puaro strauji pameta uzjautrinātu skatienu uz manu pusi un tad sacīja:

— Taisnību sakot, es juras jūtu līdzi, bet ko jūs gribat? Runa ir par slepkavību, vai ne? Ir jābūt ļoti, ļoti uzmanīgam.

—   Labāk pastāsti džentlmenim to, ko viņš vēlas, Bert, — sieviete satraukti ierunājās.

— Aizver savas nolādētās žaunas! — milzis ierēcās.

—   Liekas, jūs neaizgājāt uz policiju labprātīgi. — So piezīmi Puaro iestarpināja veikli.

—   Kāda velna pēc man vajadzētu iet? Tā nebija mana darīšana.

—   Diskutējams jautājums,— Puaro vienaldzīgi izmeta. — Notikusi slepkavība… policija grib uzzināt, kas bijis veikalā. . . pēc manām domām, būtu — kā lai es saku? — dabiskāk, ja jūs būtu pieteicies pats.

—   Man jādara savs darbs. Nesaku, ka vēlāk es nebūtu pieteicies …

—   Tomēr policijai tika uzdots jūsu vārds un paziņots, ka esat redzēts ieejam misis Ašeras veikalā, un policistiem bija jāierodas pie jums. Vai viņus apmierināja jūsu paskaidrojumi?

—  Kāpēc lai neapmierinātu? — Bērts nikni noprasīja.

Puaro tikai paraustīja plecus.

—   Ko jūs gribat teikt, mister? Nevienam pret mani nav nekādu aizdomu. Visi zina, kas to veco no- žmiedza — viņas smerdelis vīrs.

—   Taču tovakar viņš nebija redzēts tajā ielā, bet jūs bijāt.

—   Mēģināt to uzvelt man, vai ne, ko? Nu, jums nekas neiznāks. Kāds gan iemesls man būtu darīt kaut ko tādu? Domājat, ka es gribēju nospert kādu bundžu ar viņas sasodīto tabaku? Domājat, ka es esmu kāds sasodīts slepkava maniaks, kā to sauc? Domājat, ka es …

Viņš draudīgi uzslējās no krēsla. Sieva ieblējās:

—   Bert, Bert… nerunā šitā! Bert… viņi nodomās … «

—   Nomierinieties, monsieur! — Puaro viņu pārtrauca.— Es tikai prasu jūsu paskaidrojumus par veikala apmeklējumu. Fakts, ka jūs tos atsakāties sniegt, man liekas — kā lai saka? — mazliet savāds.

—   Kurš teica, ka es atsakos?— Misters Ridels atkal ieslīga krēslā.— Man nav nekas pretī.

— Vai pulkstenis bija seši, kad jūs iegājāt veikalā?

—   Tieši tā — faktiski pāris minūtes pēc sešiem. Gribēju nopirkt «Zelta pārslas» paciņu. Es atgrūdu durvis …

— Tātad tās bija aizvērtas?

Tieši tā! Domāju, ka veikals varbūt ir slēgts. Bet nebija. Iegāju iekšā, tur neviena nebija. Paklaudzināju pa leti un drusciņ pagaidīju. Neviens nenāca, tāpēc es izgāju ārā. Tas ir viss, lieciet to aiz auss!

— Jūs neredzējāt aiz letes zemē nokritušo līķi?

—      Nē, un ari jūs nebūtu redzējis — varbūt vienīgi tad, ja jūs to meklētu.

— Vai tur nemētājās dzelzceļa izziņu grāmata?

—      Jā, bija — atvērta, nolikta ar vākiem uz augšu. Man iešāvās prātā, ka vecajai laikam pēkšņi bijis jāaizbrauc ar vilcienu un viņa piemirsusi aizslēgt veikalu.

—      Varbūt jūs paņēmāt rokā šo grāmatu vai pagrūstījāt to pa leti?

—  Neaiztik;u to mēslu. Darīju akurāt to, ko teicu.

—      Un jūs neredzējāt nevienu atstājam veikalu, pirms pats tajā iegājāt?

—      Neko tādu neredzēju. Kā es saku, tā ir, kāpēc uzkraut man vainu? …

Puaro piecēlās.

—      Neviens jums neuzkrauj vainu — vēl ne. Bon soir, monsieur/'

Viņš atstāja vīrieti stāvam ar atplestu muti, un es devos viņam līdzi ārā.

Uz ielas Puaro pavērās pulkstenī.

—      Ja mēs labi pasteigtos, draugs, tad pagūtu noķert vilcienu, kas atiet septiņos divās. Pieliksim soli!

astota nodaļa OTRĀ VĒSTULE

—  Nu?— es nepacietīgi noprasīju.

Mēs sēdējām pirmās klases vagonā, kur bijām vienīgie pasažieri. Vilciens, ekspresis, tikko kā bija izbraucis no Endoveras.

—       Noziegumu,— Puaro pavēstīja,— izdarījis sarkanmatains vidēja auguma vīrietis, kurš nedaudz šķieiē ar

' Ar labvakaru, kungs! (Franču vai.)

kreiso aci. Viņš mazliet klibo ar labo kāju, un tieši zem lāpstiņas viņam ir dzimumzīme.

—  Puaro?— es iesaucos.

Tajā bridī es tam pilnīgi noticēju. Tad, drauga acīm

iedzirkstoties, atskārtu patiesību.

—  Puaro! — es atkal iesaucos, bet šoreiz ar pārmetumu.

—  Mon ami, ko jūs gribat? Jūs raugāties manī ar suniskas uzticības pilnu skatienu un prasāt no manis paziņojumu Serloka Holmsa garā! Un tagad patiesība: es nezinu, kāds izskatās slepkava, ne ari to, kur viņš dzīvo vai kā viņu dabūt rokā.

—  Kaut jel viņš būtu atstājis kādas pēdas,— es nobubināju.

—  Jā, pēdas, jūs vienmēr saista pēdas. Cik žēl, ka viņš nesmēķēja cigareti, nenobirdināja pelnus un pēc tam neiekāpa tajos ar kurpi, kuras zolei ir savādas naglas! Nē — viņš nav tik izpalīdzīgs. Bet, mans draugs, jums ir kaut vai dzelzceļa izziņu grāmata. Pieturas punkts jums ir ABC grāmata!

—  Vai tad jūs domājat, ka viņš to atstāja nejauši?

—  Protams, ne. Viņš to atstāja ar nodomu. To mums apliecina pirkstu nospiedumi.

—  Bet uz tās nebija neviena pirkstu nospieduma.

—  Tas ir tieši tas, ko es gribu teikt. Kāds bija iepriekšējās dienas vakars? Silts jūnija vakars. Vai tādā vakarā cilvēks pastaigājas ar cimdiem rokās? Tāds cilvēks, bez šaubām, pievērstu sev uzmanību. Tāpēc, tā kā uz ABC grāmatas nav neviena pirkstu nospieduma, tā droši vien tikusi rūpīgi noslaucīta. Nevainīgs cilvēks būtu atstājis pirkstu nospiedumus, vainīgs cilvēks — ne. Tātad mūsu slepkava atstāja grāmatu ar kaut kādu nolūku — bet, par spīti visam, tas tomēr ir pieturas punkts. To ABC kāds nopirka. .. kāds to nesa … tur paveras iespēja.

— Jums šķiet, ka tā mēs varētu kaut ko uzzināt?

— Atklāti sakot, Heistings, es neloloju sevišķas cerības. Sis cilvēks, šis nezināmais X, acīmredzot lepojas ar savu izveicību. Nav gaidāms, ka viņš iezīmēs savu ceļu, pa kuru tūlīt varēs dzīties viņam pakaļ.

— Tātad ABC grāmata nemaz nav īsti noderīga?

—  Ne tajā nozīmē, kā jūs domājat.

— Vai vispār kaut kādā nozīmē?

Puaro uzreiz neatbildēja. Tad rāmi paskaidroja:

Atbilde uz to ir «jā». Mums pretī stāv nezināms Indivīds. Viņš atrodas tumsā un cenšas palikt tumsā. Taču, gluži dabiski, viņš nevar nedot par sevi zināmu »kaidribu. No vienas puses, mēs neko par viņu nezinām, no otras puses, mēs jau zinām krietni daudz. Es redzu viņa stāvu neskaidri veidojamies — tas ir cilvēks, kas sk.tidri un glīti raksta iespiedburtus .. . kas pērk labas livalitātes papīru … kam ļoti nepieciešams izteikt savu personību. Es iedomājos, ka bērna gados viņš droši vi'in bijis neievērots un par viņu neviens nav licies ne zinis, es iedomāļos, ka izaugot viņu pārņēmusi iekšēja mazvērtības apziņa .. . viņš cīnījies ar sajūtu, ka viņam nodarīta netaisnība … Iedomājos, ka iekšējais dzenulis — aizstāvēt savas tiesības, pievērst apkārtējo cilvēku uzmanību sev — kļuvis aizvien stiprāks, bet notikumi, apstākļi to nomākuši … varbūt apbēruši viņu ar pazemojumiem vēl vairāk. Un dvēselē sērkociņš tiek pielikts pie pulvera mucas . ..

— Tas viss ir tīrais pieņēmums,— es iebildu.— Tas jums praktiski neko nedod.

— Augstāk jūs vērtējat sērkociņa galu, cigaretes pelnus, naglotus zābakus! Jūs to vienmēr esat darījis. Uct mēs vismaz varam sev uzdot dažus praktiskus jautājumus. Kāpēc ABC grāmata? Kāpēc misis Ašera? Kāpēc Endovera?

—  šīs sievietes pagātne liekas diezgan vienkārša,— es prātoju.— Sarunas ar tiem abiem vīriešiem sagādāja vilšanos. Viņi nespēja pastāstīt mums neko vairāk kā to, ko mes jau zinājām.

—  Taisnību sakot, es daudz necerēju no šī pasākuma. Taču mēs nevarējām nesatikties ar diviem iespējamiem slepkavām.

— Saprotams, jūs nedomājat .. .

—  Vismaz pastāv iespēja, ka slepkava dzīvo Endo- verā vai tās tuvumā. Tā var būt atbilde uz mūsu jautājumu: «Kāpēc Endovera?» Nu, te bija zināmi divi vīrieši, kas apmeklējuši minēto veikalu vajadzīgajā laikā. Kā viens, tā otrs varētu būt slepkava. Un pagaidām nav nekā, kas liecinātu, ka viens vai otrs nav slepkava.

—  Varbūt tas lielais, lācīgais rupulis Ridels,— es pieļāvu.

—  Nē, Ridelu man gribētos uz vietas attaisnot. Viņš bija uzbudināts, bļaustījās, acīmredzot satraukts…

—  Bet tas, bez šaubām, tikai rāda …

—       Raksturu, kas ir diametrāli pretējs tam, kāda' piemīt ABC vēstules autoram. Iedomība un pašpaļāvība ir tās raksturīgās īpašības, kas mums jāmeklē.

—  Kāds, kurš ceļ degunu gaisā?

—       Nav izslēgts. Bet daži cilvēki aiz nervozas un pieklājīgas izturēšanās slēpj krietni daudz iedomības un pašapmierinātības.

— Jūs taču nedomājat, ka mazais misters Pārtridžs ..

—       Viņš drīzāk ir le typex . Neko vairāk nevar pateikt. Viņš rīkojas tā, kā rīkotos vēstules rakstītājs, — bez kavēšanās iet uz policiju, cenšas nokļūt priekšplānā, izbauda savu stāvokli.

—  Vai jums tiešām liekas . ..

—       Nē, Heistings. Manuprāt, slepkava ieradās Endo- verā no citurienes, taču mēs nedrīkstam atstāt nepārbaudītu nevienu iespēju, kas veicinātu meklēšanu. Un, kaut gan visu laiku es saku «viņš», mums jāpieļauj varbūtība, ka noziegumā iejaukta sieviete.

—  Noteikti nē!

—       Esmu vienis prātis, ka uzbrukuma paņēmiens ir raksturīgs vīrietim. Taču anonimas vēstules vairāk raksta sievietes, nevis vīrieši. Tas mums jāatceras.

Kādu bridi es nebildu ne vārda, tad ievaicājos:

—  Ko darīsim tālāk?

—       Mans enerģiskais Heistings, — Puaro, uzsmaidīdams man, noteica.

—  Nē, bet ko mēs darīsim?

—  Neko.

—       Neko? — Manā balsī nepārprotami izskanēja vilšanās.

—       Vai tad es esmu burvju mākslinieks? Burvis? Ko jūs gribētu, lai es daru?

Pārdomādams šo jautājumu, es secināju, ka dot atbildi nav viegli. Tomēr jutos pārliecināts, ka vajadzētu kaut ko darīt un ka mēs nedrīkstētu sēdēt, rokas klēpi salikuši.

Es ieminējos:

—  Ir ABC grāmata. .. rakstāmpapīrs un aploksne . . .

—       Pats par sevi saprotams, šai ziņā viss tiek darīts. Policijas rīcībā ir visi līdzekļi attiecīgās informācijas Ievākšanai. Ja šajā virzienā kaut kas ir atklājams, nebaidieties, viņi to atklās.

Man bija jāapmierinās ar šo norādījumu.

Nakamajās dienās es ievēroju, ka Puaro dīvainā kārtā Itevelējās apspriest šo gadījumu. Kad mēģināju atsākt Ao (ematu, viņš, nepacietīgi atmetis ar roku, to noraidīja.

Man šķita, ka esmu izdibinājis iemeslu, kas liek viņam tā izturēties. Ar misis Ašeras slepkavību Puaro bija cietis sakāvi. ABC bija viņu izaicinājis — un ABC bija guvis uzvaru. Mans draugs, pieradis pie nepārtrauktiem panākumiem, jūtīgi uzņēma neveiksmi — tik jūtīgi, I a pat nespēja panest pārrunas par šo tematu. Tā varbūt bija vājība tik dižā cilvēkā, bet panākumi viegli sagroza galvu pat visnosvērtākajam no mums. Puaro dzīvē galvas sagrozīšanas process bija ildzis gadiem. Nav nekāds brīnums, ja tā sekas galu galā kļuva nomanāmas.

Ticis skaidrībā, es respektēju drauga vājību un vairījos turpmāk pieskarties šim gadījumam. Avīzē izlasīju ziņojumu par nozieguma izmeklēšanu. Tas bija gaužām r.s, ABC vēstule nemaz netika pieminēta, un bija teikts, ka slepkavību, domājams, izdarījusi nezināma persona vai personas. Presē slepkavība neizraisīja gandrīz nekādu uzmanību. Ne populāri, ne ievērības cienīgi laksti par to neparādījās. Tā kā radās satraucošāki temati, tad kādā sānielā dzīvojošas vecas sievietes slepkavība preses slejās drīz vien tika aizmirsta.

Taisnību sakot, šis notikums sāka pagaist arī no manas atmiņas (manuprāt, daļēji tāpēc, ka negribēju domāt — Puaro vārds kaut kādi saistīts ar neveiksmi), bet tad, 25. jūlijā, tas pēkšņi tika atgādināts.

Pāris dienu nebiju redzējis Puaro, jo nedēļas nogalē biju aizbraucis uz Jorkšīru. Atgriezos pirmdienas pēcpusdienā, un vēstule pienāca ar pulksten sešos atnesto pastu. Atceros, cik pēkšņi un strauji Puaro ievilka elpu, kad atgrieza tieši to aploksni.

— Tā ir pienākusi,— viņš ieteicās.

Es, neko nesaprazdams, platām acīm vēros viņā.

—  Kas ir pienākusi?

— ABC notikumu otrā nodaļa.

Kādu brīdi es lūkojos viņā pilnīgā neizpratnē. Sis jautājums man patiešām bija izgājis no prāta.

— Lasiet,— pasniegdams man vēstuli, Puaro sacīja.

Tā, tāpat kā iepriekšējā, bija rakstīta uz labas kvalitātes papīra.

«Dāigais mister Puaro, nu, ko Jūs par to teiksiet? Manuprāt, pirmajā partijā uzvarēju es. Pasākums Endo verā noritēja veiksmīgi, vai ne?

Bet jautrība tikai nupat sākas. Atļaujiet man pievērst Jūsu uzmanību Bekshilai pie jūras. Datums — šī mē neša 25. diena.

Cik gan līksmi mēs pavadām laiku!

Jūsu utt. ABC.»

— Mīļais dievs, Puaro! — es iesaucos.— Vai tas nozīmē, ka šis ļaundaris grasās pastrādāt vēl vienu noziegumu?

—  Protams, Heistings. Ko gan citu jūs gaidījāt? Vai jūs domājāt, ka notikums Endoverā bija atsevišķs gadījums? Vai neatceraties, ka es teicu: «Tas ir sākums.»?

—  Bet tas taču ir šausmīgi.

— Jā, tas ir šausmīgi.

—  Mums pretī stāv slepkava maniaks.

— Jā.

Puaro mierīgums bija iespaidīgāks par jebkuru svinīgu runu. Nodrebinādamies es atdevu vēstuli atpakaļ.

Nākamajā ritā mēs piedalījāmies ietekmīgu personu apspriedē. Saseksas policijas prefekts, Kriminālmeklēšanas nodaļas komisāra palīgs, inspektors Glens no Endoveras, vecākais inspektors Kārters no Saseksas policijas, Džeps, kāds jaunāks inspektors, vārdā Kroums, un slavenais psihiatrs doktors Tompsons — visi bija sapulcējušies. Vēstulei bija Hempstidas pasta zīmogs, bet, pēc Puaro domām, šim faktam nevarēja piešķirt nekādu lielo nozīmi.

Jautājums tika plaši pārspriests. Doktors Tompsons bija patīkams pusmūža cilvēks, kurš ar visu savu erudīciju runāja vienkāršā valodā, izvairīdamies no mediķu speciālās terminoloģijas.

—  Nav šaubu,— sacīja komisāra palīgs,— ka abās vēstulēs ir vienāds burtu veidojums. Abas ir rakstījusi viena un tā pati persona.

— Un mēs varam droši uzskatīt, ka tā persona ir atbildīga par slepkavību Endoverā.

—  Pilnīgi pareizi! Tagad esam saņēmuši nepārprotamu brīdinājumu par otro noziegumu, kas, kā ieplānots, notiks 25. datumā — parīt — Bekshilā. Kādus pasākumus iespējams veikt?

Saseksas policijas prefekts paskatījās uz savu vecāko inpektoru.

- Nu, Kārter, ko jūs teiksiet? . Vecākais inspektors sadrūmis nogrozīja galvu.

Tas ir grūti, ser. Nav taču ne vismazākā pieturas punkta, kas ļautu secināt, kurš varētu būt upuris. Runā- Jol skaidru valodu, kādus pasākumus mēs varam veikt?

Ir kāds pieņēmums,— Puaro nomurmināja, i Klātesošo sejas pagriezās pret viņu.

Manuprāt, iespējams, ka paredzētā upura uzvārds sāksies ar burtu «B».

Tas jau būtu kaut kas,— vecākais inspektors šaubīdamies norūca.

— Alfabētiskais komplekss,— doktors Tompsons domīgi novilka.

— Es to pieļauju kā iespējamību — ne vairāk. Tas man ienāca prātā, kad ieraudzīju vārdu «Ašera» skaidri uzrakstītu virs pagājušajā mēnesī noslepkavotās nelaimīgās sievietes veikala durvīm. Kad saņēmu vēstuli, kurā nosaukta Bekshila, man iešāvās prātā iespēja, ka upuris, tāpat kā vieta, varbūt tiks izvēlēts pēc alfabēta principa.

— Tas ir iespējams, — piebilda ārsts.— No otras pūnes, var jau būt, ka vārds «Ašera» bija tikai sakritība — l<a šoreiz upuris, vienalga, kāds ir tā vārds, atkal būs kāda veca sieviete, kurai pieder veikals. Neaizmirstiet, ka mums ir darīšana ar ārprātīgo. Līdz šim viņš mums nav devis nevienu pieturas punktu, kas ļautu izsecināt slepkavības motīvu.

— Vai tad ārprātīgajam ir kāds motīvs, ser?— vecākais inspektors skeptiski pavaicāja.

— Protams, ka ir, mīļais cilvēk. Ārkārtīga loģika ir viena no akūtās mānijas raksturīgākajām pazīmēm. Cilvēks var uzskatīt, ka dievišķa vara viņam likusi nogalināt garīdzniekus vai ārstus, vai vecas sievietes tabakas veikalos — un vienmēr aiz tā slēpjas kāds pavisam sakarīgs iemesls. Mums nav jāaizraujas ar alfabētisko principu. Tas, ka Bekshila nāk pēc Endoveras[5], var būt tīrā sagadīšanās.

— Mēs vismaz varam veikt kādus piesardzības pasākumus, Kārter, un sastādīt sarakstu ar to personu

uzvārdiem, kas sākas ar «B», sevišķi atzīmējot mazo veikaliņu īpašniekus, un novērot visus sīkos tabakas preču tirgotājus un laikrakstu pārdevējus — tos, kuri veikalos strādā vieni paši. Pēc manām domām, neko vairāk mēs nevaram iesākt. Pats par sevi saprotams, varam novērot, cik vien iespējams, visus svešiniekus.

Vecākais inspektors izdvesa smagu nopūtu.

—       Ņemot vērā to, ka skolās tiek pārtrauktas mācības un sākas brīvdienas? Šonedēļ ļaudis vai plūstin plūst uz šo vietu.

—       Mums jādara viss, ko varam, — policijas prefekts strupi izmeta.

Pēc tam runāja inspektors Glens.

—       Es likšu novērot katru, kas saistīts ar Ašeras lietu. Tos abus lieciniekus, Pārtridžu un Ridelu, un, bez šaubām, pašu Ašeru. Ja būs manāmas kādas pazīmes, ka viņi gatavojas atstāt Endoveru, policija viņiem sekos..

Tika izteikti vēl daži priekšlikumi, pēc kuriem izraisījās mazliet saraustīta saruna, un tad apspriede beidzās.

—       Puaro, — es ierunājos, kad mēs soļojām gar upi,— šo noziegumu droši vien varēs novērst?

Viņš pagrieza pret mani nogurušo seju.

—       Ļaužu pilnas pilsētas veselais saprāts pret viena cilvēka vājprātu? Es bīstos, Heistings, es ļoti bīstos. Atcerieties ilgstošās Džeka Lieliskā veiksmes.

— Tas ir šausmīgi,— es attraucu.

—       Ārprāts, Heistings, ir drausmīgs … Es baidos … Es ļoti baidos . ..

devītā nodaļa SLEPKAVĪBA BEKSHiLA PIE JŪRAS

Es vēl joprojām atminos, kā pamodos 25. jūlija rītā. Tas bija ap pulksten pusastoņiem.

Pie gultas stāvēja Puaro, viegli purinādams mani aiz pleca. Viens acu uzmetiens viņa sejai izrāva mani no pusnomoda un lika pilnīgi sakopot uztveres spējas.

— Kas ir? — es noprasīju, strauji pietraukdamies sēdus.

Atbilde skanēja pavisam vienkārši, bet aiz Puaro Ieteiktajiem trim vārdiem slēpās emociju pārpilnib''.

— Tas ir noticis.

Kas?— es iekliedzos.— Jūs gribat sacīt… bet 25. il.itums ir šodien.

Tas notika pagājušajā naktī — vai, pareizāk sakot, Ais dienas sākumā.

Kamēr, izlēcis no gultas, zibenīgi ģērbos, viņš īsi .itstāstīja to, ko nupat bija uzzinājis pa telefonu.

Bckshilas pludmalē atrasts jaunas meitenes līķis. Viņa ir identificēta — tā ir Elizabeta Bārnarda, viesu apkalpotāja kādā no turienes kafejnīcām, dzīvojusi kopā ar vecākiem nelielā, nesen celtā mājiņā. Kā liecinājis ārsts, nāve iestājusies naktī starp pusdivpadsmitiem un vieniem.

— Vai viņi ir pilnīgi pārliecināti, ka šis ir tas noziegums?— steigšus klādams uz vaigiem ziepju putas, es ļ.iutāju.

— Zem līķa atrasta ABC grāmata, atvērta tajā lappusē, kur ir vilcieni uz Bekshilu.

Man pārskrēja drebuļi pār muguru.

— Tas ir briesmīgi!

— Faites attention,' Heistings! Es negribu otru traģēdiju savā dzīvoklī.

Savilcis diezgan bēdīgu seju, noslaucīju asinis no zoda.

— Kāds ir mūsu darbības plāns?— es ieprasījos.

—      Automašīna atbrauks mums pakaļ pēc dažām minūtēm. Atnesīšu jums tasi kafijas tepat, lai mēs bez kavēšanās varētu doties ceļā.

Pēc divdesmit minūtēm mēs, ātrā policijas automašīnā traukdamies ārā no Londonas, jau šķērsojām Temzu.

Kopā ar mums brauca inspektors Kroums, kurš bija piedalījies nesenajā apspriedē un oficiāli vadīja šīs lietas izmeklēšanu.

Kroums stipri atšķīrās no Džepa — viņš bija pavisam cita tipa policists. Krietni jaunāks, mazrunīgs, pārliecināts par savu pārākumu. Ieguvis labu izglītību un daudz lasījis, taču manai gaumei viņš šķita pārliecīgi apmierināts ar sevi. Pēdējā laikā viņš bija celts vai debesīs par

' Esiet uzmanīgs. (Franču vai.) to, ka atklājis vairāku bērnu slepkavu, jo bija pacietig izsekojis noziedznieku, kas patlaban atradās Brodmūrā

Viņš droši vien bija īstais cilvēks, lai uzņemtos pašreizējā gadījuma noskaidrošanu, bet, manuprāt, šo faktu viņš pats mazliet par daudz labi apzinājās. Pret Puaro viņš izturējās drusciņ augstprātīgi. Viņš piekāpās viņam kā jaunāks cilvēks vecākam vīram — samēri pašapzinīgi, privātskolas audzēkņa manierē.

—  Man bija krietni ilga saruna ar doktoru Tomp^ sonu,— Kroums pavēstīja.— Viņš ļoti interesējas par «ķēdes» jeb «sērijas» tipa slepkavībām. Tās pastrādā indivīdi ar īpaši izkropļotu domāšanas veidu. Ja cilvēks nav speciālists, viņš, protams, nespēj izprast visus smalkumus, kā tie uztverami no medicīnas viedokļa.—. Viņš noklepojās.— Būtībā.. . pēdējā lieta, ko es izmeklēju,— nezinu, vai jūs par to lasījāt,— Masvelhilas skolnieces Meibelas Homeras lieta, zināt — tas Kepers bija kaut kas ārkārtējs. Pārsteidzoši grūti bija pierādīt, ka noziegumu izdarījis viņš — un tas bija viņam trešais pēc skaita! Izskatījās tikpat normāls kā jūs vai es. Bet ir dažādi testi, zināt, vārdu lamatas — pavisam moderni, saprotams, jūsu laikā nekā tamlīdziga nebija. Ja reiz jūs spējat piedabūt cilvēku izpļāpāties, jūs viņu esat pieķēris. Viņš zina, ka jūs zināt, un viņa nervi uzdod. Viņš sāk izpļāpāties pa labi un pa kreisi.

—  Pat manā laikā tas reizēm notika,— Puaro noteica.

Inspektors Kroums, paskatījies uz viņu, nomurmināja:

— Ak tā?

Kādu brīdi starp mums valdīja klusums. Kad pabraucām garām Ņūkrosas stacijai, Kroums ierunājās:

—  Ja vēlaties man kaut ko vaicāt par šo gadījumu, lūdzu, jautājiet.

— Jums laikam nav mirušās meitenes apraksta?

—  Viņa bija divdesmit trīs gadus veca, strādāja par viesu apkalpotāju kafejnīcā «Rudais kaķis»…

— Pas ga1 . Interesanti zināt — vai viņa bija glīta?

—  Par to man nav ziņu,— inspektors Kroums dzedri atsvieda. Viņa runas veids pauda: «Tiešām — ir nu gan šie ārzemnieki! Visi vienādi!»

Puaro acīs atplaiksnījās viegls uzjautrinājums.

' Tā jā. (Franču vai.)

Tas jums neliekas svarīgi? Tomēr pour une ffīnme1 tas ir pats svarīgākais. Bieži vien tas nosaka Viņas likteni.

Inspektors Kroums lūkoja izlīdzēties ar savu ierasto Aiikamo.

Ak tā? — viņš pieklājīgi apjautājās.

Iestājās vēl viens klusuma brīdis.

Tikai tad, kad tuvojāmies Sevenouksai, Puaro atkal atsāka sarunu:

—      Vai jums gadījumā nepaziņoja, kā un ar ko meitene nožņaugta? >

Inspektors Kroums īsi atbildēja:

Nožņaugta ar pašas jostu — biezu, adītu saiti, cik noprotu.

Puaro plati iepleta acis.

— Ahā!— viņš novilka.— Beidzot mums ir visai nkaidra informācija. Tas jau kaut ko izsaka, vai ne?

Es to vēl neesmu redzējis, — inspektors Kroums iitlurigi noteica."

Nevarēju paciest šī cilvēka piesardzību ur. iztēles l rukumu.

— Tas mums parāda slepkavas raksturīgu iezīmi,— es izgrūdu.— Meitenes pašas josta. Tas liecina par viņa sevišķo nekrietnību.

Puaro pameta uz mani žiglu skatienu, kura nozīmi es neuztvēru. Kā šķita, tas pauda jocīgu nepacietību. Nospriedu, ka tas varbūt ir brīdinājums, lai neesmu pārāk atklāts, runājot ar inspektoru.

Es apklusu.

Bekshilā mūs sagaidīja vecākais inspektors Kārters. Kopā ar viņu bija patīkams, pēc izskata spriežot, prātīgs jauns inspektors, vārdā Kelsijs. Jaunais inspektors bija norīkots sadarboties ar Kroumu šī gadījuma izmeklēšanā.

—      Jums patīk pašam ievākt ziņas, Kroum,— vecākais inspektors sacīja. — Tāpēc es norādīšu tikai šī jautājuma galvenos punktus, un pēc tam jūs tūlīt varēsiet sākt darbošanos.

—  Pateicos, ser,— Kroums attrauca.

—       Mēs saudzīgi pavēstījām Elizabetas Bārnardas vecākiem bēdīgo ziņu,— vecākais inspektors turpināja.

' Sievietei. (Franču vai.) - Protams, tas viņiem bija drausmīgs trieciens. Atstāj viņus, lai drusku atgūstas, pirms tiks izjautāti, tā ka jū varat tur sākt no sākuma.

— Vai ir vēl kādi ģimenes locekļi?— Puaro paintere

sējās.

—  Ir māsa — mašīnrakstītāja Londonā. Viņai ir pazi ņots. Un vēl ir jauns puisis — kā es noprotu, vecāk faktiski domāja, ka vakar vakarā meitene aizgājusi kaut kur kopā ar viņu.

— Vai ABC grāmata neko nav palīdzējusi?— Kroums noprasīja.

— Te tā ir.— Vecākais inspektors pamāja ar galvu ua galda pusi.— Neviena pirkstu nospieduma. Atvērta taj iappusē, kur ir Bekshilas vilcieni. Manuprāt, jauni eksemplārs — neliekas gan, ka grāmata tikusi daud šķirstīta. Tā nav pirkta šai apkaimē. Esmu izprašņāji! visus iespējamos rakstāmlietu tirgotājus.

—  Kas atrada līķi, ser?

—  Viens no tiem vecajiem pulkvežiem, kas paradis agri celties un kam patīk uzturēties svaigā gaisā. Pulkve dis Džeroums. Viņš ar savu suni izgājis no mājas apmēram sešos no rīta. Soļojis pa pastaigas ceļu Kūde nas virzienā un devies lejā uz pludmali. Suns aizlēkšo jis un sācis kaut ko ošņāt. Pulkvedis to saucis. Sund nav nācis. Pulkvedis nolēmis, ka tur ir kaut kas neparasts. Gājis skatīties. Rīkojies ļoti pareizi. Nemaa nav viņai pieskāries un nekavējoties zvanījis mums.

— Un nāve iestājusies ap pusnakti pagājušajā naktī?

—  Starp pusnakti un vieniem naktī — tas ir diezgan noteikti. Mūsu slepkavīgais jokdaris ir cilvēks, kas tur vārdu. Ja viņš saka 25. datums, tad tas arī ir divdesmit piektais — lai gan varēja būt aizritējušas tikai dažas minūtes kopš dienas sākuma.

Kroums palocīja galvu.

— Jā, tas ir viņa domāšanas veids. Vai nekā cita nav Neviens nav redzējis kaut ko, kas varētu mums palīdzēt?

—  Cik mums zināms, nav redzējis. Bet vēl ir aizritējis pārlieku īss laika sprīdis. Katrs, kurš vakar vakarā ieraudzījis meiteni baltā tērpā pastaigājamies ar vīrieti, drīz vien būs klāt, lai mums to pastāstītu, un, tā kā es nojaušu, ka vakar vakarā apmēram četri vai pieci simti fliciteņu baltos tērpos pastaigājās ar jauniem vīriešiem, tam vajadzētu būt krietnam darbiņam.

Nu, ser, es labāk ķeršos pie saviem pienākumiem,— Kroums sacīja.— Jāievāc informācija kafej- ineā un meitenes mājās. Es gribētu apmeklēt abas šīs vietas. Kelsijs var nākt man līdzi.

Un misters Puaro? — vecākais inspektors pajau-

tiija.

Es jūs labprāt pavadītu,— Puaro, viegli palocījies, griezās pie Krouma.

Kroums, kā man izlikās, izskatījās mazliet sapīcis. Kelsijs, kurš agrāk nebija saticies ar Puaro, savilka seju platā smīnā.

Tas ir bēdīgs fakts, ka cilvēki, kas pirmo reizi ierauga manu draugu, aizvien sliecas viņu uzskatīt par pēdīgo .ipsmiekla objektu.

ļ — Kā ir ar to jostu, ar kuru viņa tika nožņaugta?— Kroums ievaicājās.— Misters Puaro atzīst, ka tas ir vērtīgs pieturas punkts. Man šķiet, viņš gribētu to redzēt.

—  Du tout,v — Puaro veicīgi atsaucās.— Jūs mani pārpratāt.

—  No tās jūs neiegūsiet neko noderīgu,— Kārters paskaidroja.— Tā nebija ādas josta — ja butu bijusi no adas, uz tās varētu atrast pirkstu nospiedumus. Bieza, udita zīda josta — kā radīta šim nolūkam.

Man šermuļi pārskrēja pār kauliem. | — Nu,— Kroums skubināja,— labāk iesim.

Mēs bez kavēšanās devāmies ceļā.

Rita kafiju tikko kā sāka pasniegt. Saimniece mūs steidzīgi ieveda briesmīgi nekārtīgā kabinetā, kas atradās pagalma pusē.

— Vai mis .. . ē . .. Merjona?— Kroums pajautāja.

Mis Merjona ieblējās spalgā, bēdpilnā smalkas dāmas

balsī:

—       Tā mani sauc. Sis ir ļoti bēdīgs gadījums. Ļoti bēdīgs. Kā tas ietekmēs mūsu ienākumus, es nudien nespēju iedomāties!

Mis Merjona bija gaužām kaulaina četrdesmit gadu veca sieviete ar kušķainiem burkānu krāsas matiem (viņa pati tiešām pārsteidzoši atgādināja rudu kaķi). Viņa nervozi burzīja mežģīņu lakatus un kruzuļus, kuri bija viņas oficiālā tērpa sastāvdaļa.

—       Jums gaidāms uzplaukums,— inspektors Kelsijs iedrošinādams apgalvoja.— Gan redzēsiet! Jūs nemaz nespēsiet pietiekami veicīgi pasniegt tējas tases!

—       Pretīgi! — mis Merjona izsaucās.— Patiesi pretīgi! Tas liek just izmisumu par cilvēku dabu.

Taču viņas acis tomēr iedzirkstījās.

—       Ko jūs varat man pastāstīt par mirušo meiteni, mis Merjona?

—       Neko,— mis Merjona pārliecināti attrauca.— Galīgi neko.

—  Cik ilgi viņa šeit bija nostrādājusi?

—  Sī bija otrā vasara.

— Vai jūs bijāt apmierināta ar viņu?

— Viņa bija laba viesu apkalpotāja — žigla un laipna.

— Viņa bija glīta, jā?— Puaro painteresējās.

Nu arī mis Merjona veltīja viņam skatienu, kas šķita sakām: «Ak, šie ārzemnieki!»

—       Viņa bija jauka, tīrīga meitene,— mis Merjona atturīgi noteica.

—       Gikos viņa vakar vakarā aizgāja no darba? — Kroums prasīja.

—       Astoņos. Mēs slēdzam astoņos. Pusdienas mēs negatavojam. Pēc tām nav pieprasījuma. Cilvēki nāk uzēst olu kulteni un iedzert tēju (Puaro nodrebinājās) līdz pulksten septiņiem un dažreiz vēlāk, bet apmeklētāju pieplūdums pie mums beidzas ap pusseptiņiem.

—       Vai viņa jums neieminējās, kā domājusi pavadīt vakaru?

—       Saprotams, ne, — mis Merjona, uzsvērdama vārdus, atbildēja.— Mums nebija tādu attiecību.

—       Vai neviens neienāca un nejautāja pēc viņas? Vai nebija kaut kas tamlīdzīgs?

—  Nē.

—      Vai likās, ka viņa ir gluži tāda pati kā parasti? Neizskatījās satraukta vai nomākta?

—       Patiešām nemāku sacīt, — mis Merjona noraidoši atbildēja.

—  Cik viesu apkalpotājas jūs nodarbināt?

—       Parasti divas, bet laikā no 21. jūlija līdz augusta beigām divas papildu apkalpotājas.

—       Bet Elizabeta Bārnarda nebija papildus pieņemta viesu apkalpotāja?

—       Mis Bārnarda bija viena no pastāvīgajām darbiniecēm.

—  Ko jūs teiktu par otro viesu apkalpotāju?

— Mis Higliju? Viņa ir ļoti jauka jauna dāma.

— Vai viņa draudzējās ar mis Bārnardu?

—  Patiešām nemāku sacīt.

— Varbūt mēs labāk parunāsim ar viņu.

—  Pašreiz?

—  Esiet tik laipna.

—       Es viņu noteikti atsūtīšu pie jums,— mis Merjona, pieceldamās no krēsla, apsolīja.— Lūdzu, ja iespējams, neaizkavējiet viņu ilgāk kā īsu brītiņu. Sajā stundā ir visvairāk apmeklētāju, kas dzer rīta kafiju.

Kaķiskā un rudā mis Merjona izgāja no istabas.

—       Milzīgi smalka,— inspektors Kelsijs piemetināja. Viņš atdarināja samāksloto dāmas balss toni.— Patiešām nemāku sacit.

Istabā iedrāzās apaļīga, mazliet aizelsusies meitene ar tumšiem matiem, sārtiem vaigiem un tumšām, aiz uztraukuma plati ieplestām acīm.

—       Mis Merjona mani atsūtīja šurp,— viņa, elpu neat- vilkusi, paziņoja.

—  Mis Higlija?

— Jā, tā es esmu.

— Vai jūs pazināt Elizabetu Bārnardu?

—       Kā tad, es pazinu Betiju. Vai tas nav šausmīģil Tas nudien ir pārāk šausmīgi! Nespēju ticēt, ka tā ir patiesība. Visu ritu esmu teikusi meitenēm, ka nudien nespēju tam ticēt. «Zināt, meitenes,» es teicu, «nudien neliekas, ka tā ir taisnība. Betija! Es gribu teikt, Betija Bārnarda, kas bijusi te visu laiku, noslepkavota! Es nudien nespēju tam ticēt,» es teicu. Piecas vai sešas reizes es sev iekniebu, lai redzētu, vai nepamodlšos.

Betija noslepkavota… Tā — nu jūs zināt, ko es gribu teikt,— neliekas vis, ka tā ir taisnība.

—  Vai jūs labi pazināt mirušo meiteni?— Kroums noprasīja. ♦

—  Nu, viņa te strādāja ilgāk par mani. Es atnācu tikai šī gada martā. Viņa bija te jau pagājušajā gadā. Viņa bija diezgan klusa, ja jūs saprotat, ko es domāju. Viņa nebija no tām, kas daudz jokojas vai smejas. Es negribu teikt, ka Betija bija gluži klusa — viņā bija krietni daudz jautrības un tamlīdzīgi —, bet viņa… nu, viņa bija klusa un nebija klusa, ja saprotat, ko es domāju.

Par inspektoru Kroumu man jāteic, ka viņš bija milzīgi pacietīgs. Tāda lieciniece kā sārtvaidze mis Higlija no sākta gala varēja satracināt cilvēku. Katru apgalvojumu viņa atkārtoja un pārlaboja reizes sešas. Tīrais ieguvums no viņas izteikumiem bija ārkārtīgi niecīgs.

Nekāda tuvā draudzene mirušajai meitenei viņa neesot bijusi. Elizabeta Bārnarda, kā varēja uzminēt, bija uzskatījusi, ka ir galvas tiesu pārāka par mis Higliju. Darba laikā viņa bijusi draudzīga, bet ārpus darba meitenes neesot viņu daudz redzējušas. Elizabe- tai Bārnardai bijis «draugs», kurš strādājot netālu no stacijas pie starpniekiem, kas kārtojot darījumus ar nekustamiem īpašumiem. Korts un Branskils. Nē, viņš neesot ne misters Korts, ne misters Branskils. Viņš tur esot kantorists. «Drauga» vārdu viņa nezinot. Bet pēc izskata pazīstot labi. Glīts — vai, ļoti glīts un aizvien tik labi ģērbies! Mis Higlijas sirdī neapšaubāmi mita greizsirdība.

Galu galā noskaidrojās, ka Elizabeta Bārnarda par saviem plāniem tajā vakarā nebija nevienam kafejnīcā neko izpaudusi, bet, pēc mis Higlijas domām, viņa gājusi tikties ar savu «draugu». Viņai bijusi mugurā jauna, balta kleita, «dikti smuka, ar vienu no tiem jaunajiem kakla griezumiem».

Mēs aprunājāmies arī ar abām pārējām meitenēm, bet nekādus rezultātus tas nedeva. Betija Bārnarda nebija teikusi ne vārda par saviem nodomiem, un vakara gaitā neviens viņu nebija manījis Bekshilā.

desmita nodaļa BARNARDU ĢIMENE

Elizabetas Bārnardas vecāki dzīvoja mazā mājiņā, vienā no kādām piecdesmit mājām, ko nesen pie pilsētas robežas nadzīgi bija uzslējis kāds spekulatīvi noskaņots būvuzņēmējs. Pilsētu sauca Lendadno.

Misters Bārnards, tukls, apmēram piecdesmit piecus gadus vecs virs, kura sejā vidēja apjukums, bija pamanījis mūsu tuvoģanos un gaidīdams stāvēja ieejas durvīs.

— Nāciet iekšā, džentlmeņi! — viņš aicināja.

Iniciatīvu uzņēmās inspektors Kelsijs.

— Tas ir inspektors Kroums no Skotlendjarda, ser,— viņš sacīja.— Viņš ieradies, lai palīdzētu mums izmeklēt šo lietu.

—  No Skotlendjarda? — misters Bārnards cerīgi pārvaicāja.— Tas ir labi. Tas slepkavīgais nelietis jāsaņem ciet. Mana nabaga mazā meitenīte …— Dziļās bēdās viņa seja savilkās sāpju grimasē.

—  Un tas ir misters Erkils Puaro, arī no Londonas, un, ē . . .

—  Kapteinis Heistingss,— Puaro papildināja.

—  Ļoti patīkami ar jums iepazīties, džentlmeņi,— misters Bārnards automātiski nomurmināja.— Nāciet istabā! Nezinu, vai mana nabaga sieva varēs ar jums tikties. Viņa ir pavisam sagrauzta.

Tomēr ap to laiku, kad bijām iekārtojušies dzīvojamā istabā, misis Bārnarda parādījās. Viņa droši vien bija gauži raudājusi, jo acis bija apsārtušas, un tagad staigāja nedrošā gaitā kā cilvēks, kas saņēmis lielu triecienu.

—  Jauki, ka tu nāc, māt, — misters Bārnards ieteicās.— Vai tu esi pārliecināta, ka tev nekļūs slikti .. . ko?

Viņš paplikšķināja sievai pa plecu un apsēdināja viņu krēslā.

—  Vecākais inspektors bija ļoti laipns,— misters Bārnards paskaidroja.— Paziņojis mums ļauno vēsti, viņš teica, ka atstāšot visus jautājumus uz vēlāku laiku, kad būsim tikuši pāri pirmajam triecienam.

—  Tas ir pārāk nežēlīgi. Vai, tas ir pārāk nežēlīgi! — misis Bārnarda asaraini iesaucās. — Tas ir pats nežēlīgākais notikums, kāds jebkad bijis.

Viņas balsij piemita mazliet monotoni dziedoša intonācija, kas man pirmajā bridi likās ārzemnieciska, līdz es atcerējos uz vārtiem izlasīto vārdu un atskārtu, ka viņas runā pieminētais «jepkad bijiss» patiesībā liecināja, ka viņa cēlusies no Velsas.

—  Zinu, kundze, tas ir bezgala sāpīgi,— inspektors Kroums apgalvoja. — Un mēs patiesi jūtam jums līdzi, bet mums jāizdibina visi fakti, ko vien varam, lai iespējami ātri varētu ķerties pie darba.

—  Tas ir prātīgi,— sacīja misters Bārnards, piekrītoši mādams ar galvu.

—  Jūsu meitai, kā es dzirdēju, bija divdesmit trīs gadi. Viņa dzīvoja šeit, pie jums, un strādāja kafejnīcā «Rudais kaķis», vai pareizi?

— Tieši tā.

—  Sī jums ir jauna dzīvesvieta, vai ne? Kur jūs mitāt agrāk?

—  Es biju nodarbināts dzelzs izstrādājumu uzņēmumā Keningtonā. Pirms diviem gadiem aizgāju pensijā. Vienmēr biju gribējis dzīvot pie jūras.

— Jums ir divas meitas?

— Jā. Vecākā meita strādā Londonā, kantorī.

—  Vai jūs neuztraucāties, kad jūsu meita vakar vakarā nepārradās mājās?

—  Mēs nezinājām, ka viņa nav pārnākusi,— misis Bārnarda raudulīgi atbildēja. — Mēs ar tētiņu vienādiņ ejam pie miera agri. Pulksten deviņi ir mūsu parastais laiks. Mēs taču nezinājām, ka Betija nav pārnākusi mājās, līdz ieradās policists un pateica … un pateica . ..

Viņa vairs nejaudāja runāt tālāk.

—  Vai jūsu meita bija paradusi … mm . . . atgriezties mājās vēlu?

—  Jūs jau zināt, inspektor, kādas ir mūsdienu meitenes,— Bārnards sūrojās.— Patstāvīgas — tādas nu viņas ir. Sājos vasaras vakaros viņas negrasās skriešus skriet uz mājām. Tomēr Betija ikreiz bija mājās ap vienpadsmitiem.

—  Kā viņa tika iekšā? Vai durvis bija vaļā?

—  Atslēgu atstājām zem kājslauķa — tā mēs allaž darījām.

—  Man liekas, klīst valodas, ka jūsu meita bijusi saderināta, lai dotos laulībā?

—  Mūsdienās jaunieši vairs neizsakās tik oficiāli, — misters Bārnards iestarpināja.

— Viņu sauc Donalds Frcizers, un man viņš patika. Man viņš ļoti patika,— misis Bārnarda piemetināja.

Nabaga zēns, viņam tas būs šausmīgs trieciens … šī vēsts. Diez vai viņš jau zina?

— Viņš strādā Korta un Branskila kantorī, cik es noprotu?

— Jā, viņi ir starpnieki, kas kārto darījumus ar nekustamiem īpašumiem.

— Vai viņš mēdza satikties ar jūsu meitu gandrīz visus vakarus pēc darba beigām?

—  Ne jau nu'katru vakaru. Pāris reižu nedēļā — tas būtu tuvāk īstenībai.

— Jūs nezināt, vai viņa gatavojās satikties ar Donaldu Freizeru vakar?

— Viņa to nesacīja. Betija nekad nav neko daudz stāstījusi par to, ko darīs vai kur ies. Bet viņa, Betija, bija laba meitene. Vai, es nespēju ticēt…

Misis Bārnarda atkal sāka šņukstēt.

—  Saņemies, sieviņ! Mēģini turēties, māt! — vīrs viņu mundrināja.— Mums tas jānoskaidro.

—  Es nešaubos, ka Donalds nekad nebūtu . .. nekad nebūtu…— Misis Bārnarda elsoja.

—  Nu, saņemies! — misters Bārnards atkārtoja.— Es ar sirdi un dvēseli gribētu, kaut spētu sniegt jums kādas ziņas … bet tā ir skaidra patiesība, ka es neko nezinu — it neko, kas varētu palīdzēt jums notvert to gļēvulīgo neģēli, kurš to izdarījis. Betija bija jautra, laimīga meitene — ar krietnu, jaunu puisi, ar kuru viņa — nu, manā jaunībā mēs būtu teikuši «izgājusi». Kāpēc gan kādam vajadzētu viņu nogalināt, to es vienkārši nespēju aptvert — tam nav nekādas jēgas.

—  Te nu jūs esat ļoti tuvu patiesībai, mister Bār- nard,— Kroums attrauca.— Zināt, ko es gribētu darīt — apskatīt mis Bārnardas istabu. Tur varētu būt kaut kas — vēstules vai dienasgrāmata.

—  Lūdzu, paskatieties,— misters Bārnards aicināja, pieceldamies kājās.

Viņš gāja pa priekšu. Viņam sekoja Kroums, pēc tam Puaro, tad Kelsijs, un es noslēdzu gājienu.

Brīdi apstājos, lai sasietu atrisušo kurpju saiti, un, kamēr es ar to noņēmos, ārpusē piebrauca taksometrs un no tā izlēca meitene. Viņa samaksāja šoferim un, nesdama nelielu ceļasomu, steidzās pa taciņu uz māju.

Atvērusi durvis un ieraudzījusi mani, viņa pēkšņi palika stāvam.

Viņas pozā bija kaut kas tik pievilcīgs, ka jutos ieintriģēts.

—  Kas jūs tāds esat? — viņa noprasīja.

Pagājos dažus soļus tuvāk. Biju apmulsis, jo nezināju, kā tieši atbildēt. Vai man vajadzētu nosaukt savu vārdu? Vai ieminēties, ka esmu ieradies šeit kopā ar policiju? Meitene tomēr nedeva man laiku izlemt.

—  Nu,— viņa izgrūda,— varu uzminēt.

Viņa noņēma savu mazo, balto vilnas cepurīti un nometa to zemē. Tagad, kad meitene mazliet pagriezās, tā ka gaisma krita viņas sejā, es varēju viņu labāk aplūkot.

Pirmais iespaids par viņu atsauca atmiņā holandiešu lelles, ar kurām manas māsas rotaļājās bērnībā. Viņas mati bija melni un apgriezti taisnā zēngalviņā, pāri pierei nosukāts «ponijs». Vaigu kauli bija augsti, un visam augumam piemita savāda, moderna stūrainiba, kas nebūt nebija netīkama. Viņa nebija izskatīga — diezgan parasta —, bet viņā jautās enerģija, spēks, un tas padarīja viņu par cilvēku, kuru vienkārši nav iespējams neievērot.

— Jūs esat mis Bārnarda?— es pajautāju.

—       Esmu Megana Bārnarda. Jūs laikam esat no policijas?

— Nu, — es atteicu, — ne gluži …

Viņa mani pārtrauca:

—       Nedomāju, ka man būtu jums kaut kas sakāms. Mana māsa bija jauka, jautra meitene, ar vīriešiem nedraudzējās. Ar laburītu!

Runādama viņa īsi iesmējās un izaicinoši raudzījās manī.

— Manuprāt, tā ir pareizā frāze? — viņa ievaicājās.

— Neesmu avīžnieks, ja jūs domājat to.

—       Nu, kas tad jūs esat? — Viņa pavērās apkārt.— Kur ir māmiņa un tētis?

—      Tēvs pašlaik rāda policijai jūsu māsas guļamistabu. Jūsu māte ir tur iekšā. Viņa ir stipri satraukta.

Šķita, ka meitene kaut ko izlemj.

— Ienāciet šeit! — viņa mudināja.

Atrāvusi vaļā kādas durvis, viņa iegāja pa tām. Sekoju viņai un atrados mazā, spodrā virtuvītē.

Taisījos aizvērt durvis, bet atklāju negaidītu pretestību. Nākamajā acumirklī telpā bija klusi ieslīdējis l'uaro un aizvēris aiz sevis durvis.

Mademoiselle Bārnarda?— viņš, strauji palocīdamies, ieprasījās.

— Tas ir monsieur Erkils Puaro, — es iepazīstināju.

Megana Bārnarda viņam veltīja zibenīgu, vērtējošu

skatienu.

—  Esmu par jums dzirdējusi,— viņa sacīja.— Jūs esat tas populārais slepenpolicists, vai ne?

— Nav diez kāds košais apzīmējums, taču ar to pietiek,— Puaro atsaucās.

Meitene apsēdās uz virtuves galda malas. Viņa taustījās pa somiņu pēc cigaretes. Iespraudusi to mutē un aizdedzinājusi, viņa starp diviem dūmu gredzeniem izmeta:

—  Es nez kāpēc nesaprotu, ko monsieur Erkils Puaro dara šajā necilajā, sīkajā noziegumā.

— Mademoiselle,— Puaro noteica,— tas, ko neizpro- tat jūs un ko neizprotu es, varbūt aizņemtu veselu sējumu. Bet tam visam nav nekādas praktiskas nozīmes. Praktiska nozīme ir kaut kam tādam, kas nebūs viegli atrodams.

—  Kas tas ir?

—  Nāve, mademoiselle, nelaimīgā kārtā rada aizspriedumu. Aizspriedumu mirušā labā. Es dzirdēju, ko jūs nupat teicāt manam draugam Heistingsam. «Jauka, jautra meitene, ar vīriešiem nedraudzējās.» Jūs to teicāt, zobodamās par avīžu rakstiem. Un tā ir tīrā patiesība — kad nomirusi jauna meitene, mēdz rakstīt šādi. Viņa bija prātīga. Viņa bija laimīga. Viņa bija maiga rakstura. Viņai dzīvē nebija ne mazāko rūpju. Viņai nebija sliktu paziņu. Pret aizgājējiem vienmēr tiek izrādīta liela žēlsirdība. Vai zināt, ko es šobrīd gribētu? Es gribētu sastapt kādu, kas pazinis Elizabetu Bārnardu un nezina, ka viņa ir mirusi! Tad es varbūt dzirdētu to, kas man noderētu,— patiesību.

Kamēr Megana Bārnarda smēķēja, viņa kādu brīdi klusēdama lūkojās uz Puaro. Tad viņa beidzot ierunājās. Viņas vārdi mani pārsteidza.

—  Betija,— viņa izgrūda, — bija pēdīgā zostiņa!

vienpadsmitā nodaļa MEGANA BARNARDA

Kā jau es minēju, Meganas Bārnardas vārdi un vēl jo vairāk skarbais, lietišķais tonis, kādā tic tika izteikti, mani pārsteidza.

Turpretī Puaro tikai nopietni palocīja galvu.

—       A la bonne heure,' — viņš piebilda.— Jūs esat saprātīga, mademoiselle.

Vēl joprojām tajā pašā objektīvajā tonī Megana Bārnarda turpināja:

—       Es ārkārtīgi mīlēju Betiju. Taču mīlestība neaiz- migloja man acis, un es skaidri redzēju, kāda stulba muļķīte viņa bija, un izdevīgā gadījumā to pat pasacīju viņai. Māsas nu reiz ir tādas.

— Un vai viņa ņēma vērā jūsu padomu?

—  Laikam gan ne,— Megana ciniski attrauca.

—  Lūdzu, pastāstiet precīzi, mademoiselle.

Meitene brīdi vilcinājās.

Puaro, viegli pasmaidīdams, piedāvājās:

—       Betijā nebija nekā ļauna,— Megana lēni atbildēja.— Gribu, lai jūs to zinātu. Viņa allaž dzīvoja godīgi. Viņa nebija no tām, kas nedēļas nogalē nododas uzdzīvei. Nekā tamlīdzīga. Bet viņai patika, ka viņu kaut kur aizved, patika dejas un . . . diemžēl arī lēti glaimi un komplimenti, un viss tamlīdzīgais.

— Un viņa bija glīta — jā?

Jautājums, ko es dzirdēju jau trešo reizi, šoreiz saņēma atklātu atbildi.

Megana noslīdēja no galda, piegāja pie savas ceļasomas, attaisīja to, izvilka kaut ko un pasniedza Puaro.

Adas ietvarā bija ģīmetne — gaišmatainas, smaidīgas meitenes seja. Matos acīmredzot nesen bija ielikti ilgviļņi, jo tie stāvēja, izslējušies gaisā kā cirtainu sprogu mežs. Smaids bija šķelmīgs un mākslots. Tā, protams, nebija seja, ko varētu saukt par skaistu, bet tai nenoliedzami piemita lēts glītums.

Atdodams fotogrāfiju, Puaro noteica:

Jūs neesat līdzīgas viena otrai, mademoiselle. Nē. Esmu ģimenē neizskatīgā meita. Es to aizvien esmu zinājusi.— Likās, šim apstāklim viņa nepievērš uzmanību, uzskatīdama to par nesvarīgu.

Kādā ziņā māsa, jūsuprāt, rīkojās muļķīgi? Vai jūs to varbūt domājat attiecībā uz misteru Donaldu Frei- zeru? '

—      Tieši tā! Dons ir gaužām kluss cilvēks . .. bet viņš . .. nu, dažus faktus viņš, pats par sevi saprotams, ņemtu ļaunā … un tad . . .

— Un kas tad būtu, mademoiselle1 .

Puaro acis viņu neatlaidīgi vēroja.

Iespējams, es tikai iztēlojos, bet man šķita, ka viņa brītiņu vilcinājās, pirms atbildēja.

i — Baidījos, ka viņš varētu . . . pilnīgi uzgriezt viņai muguru. Būtu bijis žēl. Viņš ir gaužām nosvērts un centīgs cilvēks un būtu bijis viņai labs vīrs.

Puaro turpināja cieši raudzīties viņā. Uztvērusi viņa skatienu, Megana Bārnarda nenosarka, bet atbildēja ar tikpat urbīgu skatienu, kurā vīdēja vēl kaut kas — tāds, kas man atgādināja viņas sākotnējo izaicinošo, nievīgo runas veidu.

. — Tātad tā,— viņš beidzot norūca. — Mēs vairs nerunājam patiesību.

Paraustījusi plecus, viņa pagriezās uz durvju pusi.

—      Nu,— viņa izmeta,— esmu darījusi, ko varēju, lai jums palīdzētu.

Puaro balss viņu apstādināja.

—      Pagaidiet, mademoiselle! Man jums kaut kas sakāms. Nāciet atpakaļ!

Pēc manām domām, viņa paklausīja samērā negribīgi.

Man par diezgan lielu izbrīnu Puaro sāka stāstīt par ABC vēstulēm, slepkavību Endoverā un dzelzceļa izziņu grāmatām, kas atrastas pie līķiem.

Viņam nebija ne mazākā iemesla žēloties par klausītājas intereses trūkumu. Pavērtām lupām un mirdzošām acīm viņa kāri tvēra Puaro vārdus.

— Vai tas viss ir taisnība, monsieur Puaro?

— Jā, tā ir tiesa.

—      Jūs patiešām domājat, ka manu māsu nogalinājis kāds šausmīgs slepkava maniaks?

— Tieši tā.

Viņa dziļi ievilka elpu.

— Vai! Betija .. . Betija . .. cik . .. cik drausmīgi!

—  Saprotat, mademoiselle, informāciju, kuru es lūdzu, jūs varat sniegt vaļsirdīgi, neprātojot, vai tā kādam nāks par ļaunu vai ne.

— Jā, tagad es to saprotu.

— Tad turpināsim mūsu sarunu. Man ir radies priekšstats, ka šis Donalds Freizers varbūt viegli saniknojas un ir greizsirdīgs, vai tā nav?

Megana Bārnarda rāmi atzinās:

—  Tagad es jums uzticos, monsieur Puaro. Es jums tūlīt izstāstīšu skaidru patiesību. Dons ir, kā jau teicu, gaužām kluss cilvēks — noslēgts cilvēks, ja saprotat, ko es domāju. Savas jūtas viņš neprot ikreiz ietērpt vārdos. Bet dziļi sevī viņš visu briesmīgi ņem pie sirds. Un pēc dabas viņš ir greizsirdīgs. Viņš vienmēr bijis greizsirdīgs uz Betiju. Dons viņu bija ieslēdzis sirdī — un, saprotams, viņa ļoti mīlēja Donu, taču Betijas raksturā nebija mīlēt vienu un neievērot nevienu citu. Viņa nebija tam radīta. Viņa prata .. . nu, novērtēt katru glītu vīrieti, kurš pavadīja laiku ar viņu. Un, protams, strādādama «Rudajā kaķī», viņa diendienā sastapās ar vīriešiem — sevišķi vasaras brīvdienās. Viņa nekad nebija uz mutes kritusi, un, ja tie viņu ķircināja, viņa savukārt ķircināja tos. Un tad varbūt viņa ar tiem satikās un aizgāja uz kino vai kādu tamlīdzīgu vietu. Nekas nopietns — nekad nekas tāds —, bet uzjautrināties viņai patika. Viņa mēdza sacīt: tā kā reiz viņai būšot jānoenkurojas pie Dona, tad labāk uzjautrināties pašlaik, kamēr viņa to varot atļauties.

Megana pieklusa, un Puaro ierunājās:

—  Saprotu. Turpiniet!

—  Tieši šo viņas domāšanas veidu Dons nespēja izprast. Viņš nespēja aptvert, kāpēc gan Betija, ja viņai ir īsti stipras jūtas pret viņu, grib iziet kaut kur ar citiem vīriešiem. Un pāris reižu viņiem par to iznāca vētraini, skaļi strīdi.

—  Un monsieur Dons — viņš vairs nebija kluss?

— Viņš, tāpat kā visi klusie cilvēki, kad reiz zaudē savaldīšanos, tad zaudē to pamatīgi. Dons bija tik nikns, ka Betija nobijās.

—  Kad tas notika?

Viens strīds bija gandrīz pirms gada un olis — nopietnāks — tikai mazliet vairāk nekā pirms Itlēneša. Biju atbraukusi mājās pavadīt nedēļas nogali — un es viņus pierunāju atkal salabt un toreiz mēģināju vest Betiju pie prāta, pateicu, ka viņa ir inuļķe. Māsa sacīja vienīgi to, ka viņas uzvedībā nav l>ljis nekā ļauna. Nu, tas bija gluži pareizi, bet viņa, vienalga, rīkojās neapdomīgi. Redzat, pēc ķildas, kas notika pirms gada, viņa ieņēmās stāstīt šādus tādus melus pēc principa, ka par to, ko cilvēks nezina, sirds nesāp. Pēdējais konflikts radās tāpēc, ka Betija bija pateikusi Donam — viņa došoties uz Heistingsu apciemot draudzeni, bet viņš dabūja zināt, ka patiesībā viņa aizbraukusi uz Istbornu kopā ar kādu vīrieti. Tas, kā izrādījās, bija precēts vīrs un šajā gadījumā, bez šaubām, ievēroja piesardzību — un tāpēc notikušais izskatījās jo nelādzīgāk. Izcēlās šausmīgs skandāls — Betija sacīja, ka viņa vēl neesot apprecējusies un viņai esot tiesības iziet sabiedrībā, ar kuru tik patīkot, un Dons, bāls kā līķis, satraukumā drebēdams pie visām miesām, sacīja, ka kādā dienā… kādā dienā…

- Jā?

— Viņš izdarīšot slepkavību . ..— Megana piebilda klusākā balsī.

Viņa vairs nerunāja un platām acīm skatījās uz Puaro.

Viņš vairākas reizes nopietni pamāja.

— Un tāpēc jūs, gluži dabiski, baidījāties …

—  Es nedomāju, ka viņš to patiešām izdarījis — nevienu brīdi ne! Taču es baidījos, ka tas varētu nākt gaismā — ķilda un viss, ko viņš teicis,— daži cilvēki to zināja.

Puaro vēlreiz nopietni palocīja galvu.

—  Pareizi! Un es varu apgalvot, mademoiselle, ka tieši tas arī notiktu, ja vien slepkava nebūtu egoistiski iedomīgs. Ja uz Donaldu Freizeru nekritīs aizdomas, tad tas būs, pateicoties ABC slimīgajai lielībai.

Mirkli klusējis, viņš iejautājās:

—  Jūs nezināt, vai pēdējā laikā jūsu māsa satikās ar šo precēto vīru vai kādu citu vīrieti?

Megana papurināja galvu.

— Nezinu. Redzat, es nebiju mājās.

— Bet ko jūs domājat?

—  Iespējams, viņa vairs nesatikās tieši ar to vīrieti. Viņš varbūt laidās lapās, ja viņam likās, ka var rasties skandāls, bet es nemaz nejustos pārsteigta, ja Betija nu, atkal būtu sastāstījusi Donam kādus melus. Sapro tat, viņai taču tā patika dejas un kino, bet Dons, zinām nevarēja atļauties vest viņu tur diendienā.

—  Ja tas tā, vai jūs pieļaujat, ka viņa tika uzticējušie kādam? Piemēram, tai meičai kafejnīcā?

—   Manuprāt, tas neliekas ticami. Betija nevarēja paciest to Higliju. Viņai šķita, ka tā ir vulgāra meiča. Un pārējās strādā kafejnīcā neilgu laiku. Katrā ziņā Betija nebija no tām, kura uztic kādam savus noslēpu mus.

Virs meitenes galvas spalgi iedziedājās elektriskai» zvans.

Viņa piegāja pie loga un izliecās ārā. Tad strauji ierāva galvu atpakaļ.

— Tas ir Dons . ..

—   Ievediet viņu šeit! — Puaro steigšus izsaucās. — Es gribētu pārmit ar viņu kādu vārdu, pirms mūsu lāga inspektors ņems viņu priekšā.

Megana Bārnarda zibenīgi izmetās ārā no virtuves un pēc pāris sekundēm atgriezās, vezdama pie rokas Donaldu Freizeru.

divpadsmitā nodaļa DONALDS FREIZERS

Man tūlīt kļuva žēl jaunā vīrieša. Viņa bālā, izmocītā seja un samulsušās acis liecināja, cik lielu triecienu viņš bija saņēmis.

Viņš bija jauns, samērīgi noaudzis, jauks puisis, apmēram sešas pēdas garš, ne nu gluži izskatīgs, bet ar patīkamu, vasaras raibumiem nosētu seju, augstiem vaigu kauliem un koši sarkaniem matiem.

— Ko tas nozīmē, Megan? — viņš ieprasījās.— Kāpēc tu ved mani šurp? Dieva dēļ, pasaki man … es tikai nupat dzirdēju… Betija…

Viņa balss aizlūza.

Puaro pastūma uz priekšu krēslu, un Donalds Frei- zers tajā atslīga.

T.id mans draugs, izvilcis no kabatas nelielu, plakanu pudeli, ielēja no tās dažus malkus piemērotā tasē, kas Kiuajās pie virtuves skapja, un skubināja: I - Iedzeriet mazliet, mister Freizer! Tas nāks jums par labu.

Jaunais vīrietis paklausīja. No brendija viņa seja drusku atguva krāsu. Sēdot viņš izslējās taisnāk un Velreiz griezās pie meitenes. Viņš izturējās pavisam mierīgi un savaldīgi.

Laikam tā ir taisnība?— viņš ieteicās.— Betija ir.. . mirusi … nogalināta?

— Taisnība, Don. Viņš runāja kā automāts:

— Vai tu nupat atbrauci no Londonas?

— Jā. Tētis iņan piezvanīja.

- Laikam ar vilcienu deviņos trīsdesmit?— apvaicā- jās Donalds Freizers.

Viņa domas, vairīdamās no īstenības, aiz piesardzības kavējās pie šiem nenozīmīgajiem sīkumiem.

- Jā.

Pāris minūšu valdīja klusums, tad Freizers jautaja: — Policija? Vai viņi kaut ko dara?

— Patlaban viņi ir augšstāvā. Domājams, pārlūko Hetijas mantas.

— Vai viņiem nav priekšstata, kurš.. .? Viņi nezina .. .? ļ Viņš pieklusa.

Kā katram jūtīgam, kautrīgam cilvēkam viņam bija grūti pārvarēt nepatiku pret varmācīgu faktu nosaukšanu.

Puaro pavirzījās drusciņ uz priekšu un uzdeva jautājumu. Balss skanēja sausi un lietišķi, it kā tas, ko viņš Vaicā, būtu sīkums, kuram nav nozīmes. — Vai mis Bārnarda vakar vakarā jums sacīja, uz kurieni ies?

Preizers atbildēja uz jautājumu. Likās — viņš runā automātiski:

— Viņa man teica, ka došoties ar kādu draudzeni uz Sentlenardsu.

— Vai jūs viņai ticējāt?

— Es …— Negaidot automāts atguva dzīvību. — Velns lai parauj, ko jūs ar to gribat sacīt?

Tobrīd puiša seja, draudīga, pēkšņas niknuma lēkme savilkta, ļāva man noprast — meitene tiešām varēti baidīties, ka modinās viņa dusmas.

Puaro strupi paskaidroja:

—       Betiju Bārnardu nogalināja slepkava maniaks. Tikai izstāstot skaidru patiesību, jūs varat palīdzēt mumi tikt viņam uz pēdām.

Donalda Freizera skatiens uz bridi pievērsās Megri nai.

—      Tā jā, Don,— viņa atsaucās.— Nav īstais laiki rēķināties ar paša vai kāda cita jūtām. Tev jāsaki patiesība.

Donalds Freizers aizdomīgi nopētīja Puaro.

—  Kas jūs tāds esat? Pie policijas jūs nepiederat. '

—       Esmu labāks par policiju,— Puaro attrauca. Viņ to pasacīja bez apzinātas augstprātības. Vienkārši paziņoja faktu.

—  Pastāsti viņam! — Megana mudināja.

Donalds Freizers padevās.

—       Es… nebiju pārliecināts,— viņš atzinās.— Es ticēju, kad viņa to sacīja. Es taču neiedomājos neko citu, Vēlāk .. . varbūt viņas runas veidā bija kaut kas. Es .. j es, nu, es sāku prātot.

— Jā?— Puaro izmeta.

Viņš bija apsēdies pretī Donaldam Freizeram. Šķita, ka viņa acis, kas neatlaidīgi urbās pretimsēdētāja acīs, pakļāva otru hipnotiskai ietekmei.

—       Es kaunējos pats par sevi, ka esmu tik aizdomu pilns. Bet. . . bet man radās aizdomas . .. Nolēmu iet uz piejūras bulvāri un uzmanīt Betiju, kad viņa atstās kafejnīcu. Es patiešām aizgāju uz turieni. Tad man ienāca prātā, ka nedrīkstu to darīt. Betija mani ieraudzītu un dusmotos. Viņa tūdaļ saprastu, ka es viņu uzmanu.

—  Ko jūs darījāt?

—       Aizbraucu uz Sentlenardsu. Nokļuvu tur ap pulksten astoņiem. Tad es vēroju autobusus — lai redzētu, vai viņa nav kādā no tiem … Taču no viņas nebija ne vēsts . ..

— Un pēc tam?

—       Es … es mazliet zaudēju galvu. Biju pārliecināts, ka viņa ir kopā ar kādu vīrieti. Iedomājos, ka viņš varbūt aizvedis Betiju savā automašīnā uz Heistingsu.

steidzos uz turieni — ielūkojos viesnīcās un restorānos, klīdu gar kinoteātriem … aizdrāzos uz molu. Visa skraidīšana bija nolādēta muļķība. Pat ja viņa tur būtu. diez vai es viņu spētu atrast, un katrā ziņā bez heistingsas ir taču milzum daudz citu vietu, uz kurieni Iņš varētu viņu aizvest.

Viņš apklusa. Lai gan balss tonis bija palicis nemainīgs, es uztvēru pieskaņu no tām neskaidrajām, mulsinošajām bēdām un dusmām, kas viņu bija pārņēmušas bija laikā, par kuru viņš stāstīja.

— Beigu beigās es visam atmetu ar roku — atgriezos atpakaļ. — Cikos?

Nezinu. Gāju kājām. Droši vien bija pusnakts vai arī pāri pusnaktij, kad nokļuvu mājās. — Pēc tam … Atvērās virtuves durvis.

— Ahā, te jūs esat! — inspektors Kelsijs izsaucās. Inspektors Kroums, paspraucies viņam garām,

pameta ašu skatienu uz Puaro un abiem svešinie- I lem.

—      Mis Megana Bārnarda un misters Donalds Frei- (ers, — teica Puaro, viņus iepazīstinādams. — Tas ir inspektors Kroums no Londonas,— viņš paskaidroja.

Pagriezies pret inspektoru, viņš sacīja: I — Kamēr jūs nodarbojāties ar meklējumiem augš- Mavā, es runājos ar mis Bārnardu un misteru Freizeru, icnzdamies atklāt kaut ko, kas dotu zināmu skaidrību Aajā jautājumā.

— Ak tā?— inspektors Kroums ieteicās, nepavisam nedomādams par Puaro, bet par abiem jaunatnācējiem.

Puaro virzījās uz vestibila pusi. Kad viņš gāja garām, Inspektors Kelsijs laipni apvaicājās: ' — Vai kaut ko uzzinājāt?

Bet, tā kā viņa uzmanību novērsa kolēģis, viņš atbildi nemaz negaidīja.

Vestibilā es piebiedrojos Puaro.

— Vai jūs kaut kas pārsteidza, Puaro? — es noprasīju.

—      Tikai slepkavas pārsteidzošā augstsirdība, Heis- tings.

Es neradu drosmi atzīties, ka man nav ne mazākās jausmas, ko viņš ar to gribējis teikt.

trispadsmita nodaļa APSPRIEDE

Apspriedes!

Atceroties ABC notikumu, man atmiņā ataust daudzās apspriedes.

Apspriedes Skotlendjardā. Puaro dzīvoklī. Oficiālas apspriedes. Neoficiālas apspriedes.

Apspriedei, par kuru stāstīšu, bija jāizlemj, vai fakti, kas attiecas uz anonīmajām vēstulēm, būtu vai nebūtu jādara zināmi presē.

Slepkavība Bekshilā bija izraisījusi daudz lielāku uzmanību nekā slepkavība Endoverā.

Protams, tajā bija daudz vairāk popularitātes ele-i mentu. Vispirms upuris bija jauna un glīta meitene. Bez tam slepkavība bija notikusi iecienītā jūrmalas kūrortā.

Par visām nozieguma detaļām tika sniegts pilnīgs pārskats, un katru dienu tās nedaudz mainītā veidā tika atgremotas. Savu daļu uzmanības izpelnījās avīzēs pieminētā ABC dzelzceļa izziņu grāmata. Par visticamāko uzskatīja pieņēmumu, ka slepkava to nopircis uz vietas un ka tas ir vērtīgs pieturas punkts viņa personības noskaidrošanā. Likās, šī grāmata arī liecināja, ka viņš atbraucis uz Bekshilu ar vilcienu un gatavojies doties uz Londonu.

Skopajos ziņojumos par slepkavību Endoverā dzelzceļa izziņu grāmata it nemaz nebija figurējusi, tāpēc patlaban likās neiespējami, ka sabiedrība abus ,šos noziegumus saistītu kopā.

—  Mums jāizšķiras, kā rīkoties,— komisāra palīgs teica.— Jautājums ir šāds: kura metode mums dos vislabākos rezultātus? Vai lai paziņojam sabiedrībai šos faktus — nodrošinām sadarbību ar to; galu galā tā būtu vairāku miljonu cilvēku sadarbība, meklējot ārprātīgo . ..

— Viņš neizskatīsies pēc ārprātīgā, — doktors Tornp- sons iestarpināja.

—      …meklējot, kam pārdotas ABC grāmatas, un tā tālāk? Ja neizšķiramies par šādu paziņojumu, manuprāt, paliek priekšrocība darboties slepenībā, neļaujot slepka- vam uzzināt, ko mēs gatavojamies darīt, bet pretējā gadījumā viņš ļoti labi zinās, ka mēs zinām. Ar savām vēstulēm viņš apzināti ir pievērsis sev uzmanību. Kroum, kādas ir jūsu domas?

—  Es uz to skatos tā, ser, — ja jūs to darīsiet zināmu .ilklātībai, tad liesiet ūdeni uz ABC dzirnavām. Tas ir tieši tas, ko viņš vēlas — reklāmu, apšaubāmu slavu. Tas ir tieši tas, pēc kā viņš tiecas. Vai man nav taisnība, doktor? Viņš grib pievērst sabiedrības uzmanību.

Tompsons piekrītoši pamāja.

— Tātad jūs esat par to, lai viņš pieviļas savās cerībās,— komisāra palīgs domīgi novilka.— Liedzat viņam popularitāti, pēc kuras viņš tīko. Ko teiksiet jūs, monsieur Puaro?

Puaro mirkli klusēja. Kad mans draugs beidzot sāka uināt, viņš rūpīgi izvēlējās vārdus.

— Man ir grūts uzdevums, ser Laionel,— viņš atzinās.— Es esmu, kā varētu teikt, ieinteresētā puse. Izaicinājums tika atsūtīts man. Ja es sacīšu «Noklusējiet šo faktu — nedariet to zināmu atklātībai», vai tad nevarētu uzskatīt, ka tā runāt liek mana iedomība? Ka es baidos par savu reputāciju? Sarežģīti! Visu izpaust, visu izstāstīt — tam ir savas priekšrocības. Tas vismaz ir brīdinājums .. . No otras puses, es, tāpat kā inspektors Kroums, esmu pārliecināts, ka tas ir tieši tas, ko slepkava grib, lai mēs darām.

—  Hm,— komisāra palīgs, berzēdams zodu, norūca. Viņš skatījās pāri galdam uz doktoru Tompsonu.

Pieņemsim, ka mēs atsakāmies apmierināt mūsu vājprātīgā alkas pēc paziņojuma atklātībai. Ko viņš varētu darīt?

—  Pastrādāt vēl vienu slepkavību, — ārsts nekavējoties atbildēja.— Piespiest jūs rīkoties.

— Un ja mēs to visu nodrukājam avīzēs ar prāviem virsrakstiem? Kāda tad būs viņa reakcija?

— Tā pati atbilde. Vienā gadījumā jūs uzkurināt viņa lieluma māniju, otrā jūs to bremzējat. Rezultāts ir tāds pats. Vēl viens noziegums.

—  Ko sacīsiet jūs, monsieur Puaro?

— Esmu vienis prātis ar doktoru Tompsonu.

—  Ne uz priekšu, ne atpakaļ — kā jums šķiet? Cik daudz noziegumu, jūsuprāt, šim. .. vājprātīgajam ir padomā?

Doktors Tompsons raudzījās uz Puaro.

—  Liekas, no A līdz Z,— viņš jautri izmeta.

—  Protams,— ārsts turpināja,— tik tālu viņš neno- kļūs. Nepavisam ne! Jūs jau labu laiku pirms tam viņu apcietināsiet. Interesanti zināt, kā viņš būtu ticis galā ar burtu «X».— Izjuzdams tādu kā vainas apziņu, viņš pārtrauca šo gluži uzjautrinošo prātošanu.— Bet jau labu laiku pirms tam viņš jums būs rokā. Teiksim, pie burta «G» vai «II».

Komisāra palīgs uzsita ar dūri pa galdu.

—  Mīļais dievs, vai jūs gribat teikt, ka mūs gaida vēl piecas slepkavības?

—  Tik daudz nebūs, ser, — inspektors Kroums apgalvoja.— Paļaujieties uz mani.

Viņa vārdos jautās pašapziņa.

—  Pie kura alfabēta burta jūs viņu saņemsiet ciet, inspektor?— Puaro painteresējās.

Viņa balsī bija saklausāma viegli ironiska pieskaņa. Krouma skatienā, kā man šķita, vīdēja nepatikas ena, kas piejaucās parastajam nosvērtajam pārākumam.

—  Iespējams, notveršu viņu .nākamajā reizē, mon- sieur Puaro. Katrā ziņā es apsolu notvert viņu līdz tam laikam, kad viņš nonāks pie burta «F».

Inspektors griezās pie komisāra palīga.

—  Manuprāt, šī gadījuma psiholoģiju es izprotu diezgan skaidri. Doktors Tompsons mani palabos, ja kļūdī- šos. Es spriežu, ka ikreiz, kad ABC pastrādā noziegumu, viņa pašpaļāvība pieaug par simt procentiem. Katru reizi viņam rodas iespaids: «Es esmu gudrs — viņi nespēj mani noķert!» Viņš kļūst tik uzpūtīgi pašpaļāvīgs, ka kļūst arī nevērīgs. Viņš pārspīlē pats savu gudrību un pārējo ļaužu muļķību. Drīzumā viņš diez ^ai vispār pūlēsies veikt kādus piesardzības pasākumus. Tā ir, vai ne, doktor?

Tompsons palocīja galvu.

—  Parasti tā ir. Ja nerunā medicīnas terminoloģijā, tad to nemaz nevar labāk pateikt. Jūs kaut ko zināt par šādiem jautājumiem, rnonsieur Puaro. Vai jūs nepievienojaties teiktajam?

Nedomāju, ka Kroumam patika Tompsona vēršanās pie Puaro. Kroums taču uzskatīja, ka viņš un tikai viņš ir lietpratējs šajā problēmā.

—  Inspektoram Krournam taisnība,— Puaro piekrita.

—  Paranoja, — ārsts nomurmināja.

Puaro griezās pie Krouma:

Vai Bekshilas nolikumā ir kādi svarīgi fakti, kas izraisa interesi?

Nekā īpaši noteikta. Kāds viesmīlis Istbornas icstorānā «Splendide», redzēdams mirušās meitenes lotogrāfiju, atzina viņu par to jauno sievieti, kura tur pusdienojusi 24. jūlija vakarā kopā ar kādu pusmūža vīrieti acenēs. Meiteni ģīmetnē pazina arī «Turku pupā»— šosejas malas krodziņā, kurš atrodas pusceļā starp Bekshilu un Londonu. Tie stāsta, ka viņa tur bijusi 24. datumā ap pulksten deviņiem vakarā ar kādu vīrieti, kurš izskatījies kā flotes virsnieks. Abiem nevar būt taisnība, bet pastāv iespēja, ka taisnība ir vai nu vienam, vai otram. Saprotams, ir vēl ne mazums citu identifikāciju, bet vairums no tām neko daudz nedod. Mēs neesam spējuši sadzīt ABC pēdas.

—  Nu, šķiet, ka jūs darāt visu, ko vien var, Kroum,— komisāra palīgs piebilda.— Ko sakāt jūs, mon- sieur Puaro? Vai kāda no ievāktajām ziņām neuzvedina jūs uz labu domu?

—  Manuprāt,— Puaro gausi atbildēja,— ir viens ārkārtīgi nozīmīgs pieturas punkts — slepkavības iemesla atklāšana.

— Vai tad tas jau nav diezgan skaidrs? Alfabēta komplekss. Vai tā jūs to nenosaucāt, doktor?

—  Nu, nu, monsieur Puaro! — Kroums protestēja. — Ņemiet vērā Stounmenu 1929. gadā. Beigu beigās viņš mēģināja nonāvēt ikvienu, kas viņu traucēja kaut vismazākā mērā.

Puaro vērsās pie Krouma:

—  Tā tas bija! Bet, ja kāds ir pietiekami liela un nozīmīga persona, nepieciešams, lai viņš tiktu pasargāts no sīkiem traucējumiem. Ja uz cilvēka pieres atkal un atkal nolaižas muša, tracinādama viņu ar savu kņudināšanu,— ko viņš dara? Cenšas mušu nosist. Viņam nav nekādu sirdsapziņas pārmetumu. Viņš ir nozīmīgs — muša ne. Viņš nosit mušu, un traucējums izbeidzas. Sāda rīcība viņam šķiet saprātīga un attaisnojama. Cits iemesls mušas nogalināšanai ir, ja cilvēks dedzīgi cīnās par" higiēnas ievērošanu. Muša ir iespējams briesmu avots sabiedrībai — mušai jāmirst. Tā darbojas garīgi nenosvērta noziedznieka prāts. Bet tagad apsveriet šo notikumu — ja upuri tiek izraudzīti alfabēta secībā, tie netiek iznīcināti tāpēc, ka bijuši par traucēkli personīgi slepkavam. Tā būtu pārāk liela sakritība — apvienot abus upurus.

— Tas ir svarīgi,— doktors Tompsons sacīja.— Man nāk prātā prāva, kur kādas sievietes vīrs tika notiesāts uz nāvi. Viņa sieva sāka nogalināt zvērināto tiesas locekļus citu pēc cita. Pagāja krietni ilgs laiks, iekams šie noziegumi tika sasaistīti. Šķita, ka tie ir pavisam nejauši. Taču, kā monsieur Puaro minēja, nav tāda slepkavas, kurš pastrādā noziegumus uz labu laimi. Vai nu viņš novāc cilvēkus, kas stāv (lai cik nenozīmīgi) viņam ceļā, vai nogalina aiz pārliecības. Viņš novāc garīdzniekus, policistus vai prostitūtas, jo ir cieši pārliecināts, ka tos vajag novākt. Cik varu spriest, arī tas neattiecas uz šo gadījumu. Misis Ašeru un Betiju Bārnardu nevar saistīt kā vienas un tās pašas grupas pārstāves. Protams, pastāv iespēja, ka te ir dzimuma komplekss. Abi upuri bija sievietes. Bez šaubām, pēc nākamā nozieguma varēsim to pateikt labāk …

—  Dieva dēļ, Tompson, nerunājiet tik daudz par nākamo noziegumu! — sers Laionels ērcīgi izsaucās. — Mēs darīsim visu, ko vien spējam, lai nepieļautu vēl vienu noziegumu.

Doktors Tompsons, pievaldījis mēli, diezgan skaļi nošņauca degunu.

Sis troksnis likās sakām: «Rīkojieties pēc sava prāta. Ja jūs negribat atzīt faktus .. .»

Komisāra palīgs griezās pie Puaro:

— Noprotu, uz ko jūs tēmējat, taču doma man vēl nav pilnīgi skaidra.

— Visi šie jautājumi ierosina ne mazumu pārdomu,— doktors Tompsons noteica.

Inspektors Kroums nokrekšķinājās.

— Ak tā? Patlaban uz tiem gan vēl grūti atbildēt.

— Tomēr, mans draugs,— Puaro, lūkodamies tieši uz inspektoru Kroumu, nepiekāpās, — atrisinājums slēpjas te, šajos jautājumos. Ja mēs noteikti zinātu iemeslu — mums tas varbūt šķistu fantastisks, bet viņam loģisks —, kāpēc mūsu ārprātīgais izdara šos noziegumus, mēs varbūt zinātu, kurš, iespējams, būs nākamais upuris.

Kroums nogrozīja galvu.

— Viņš tos izvēlas nejauši — tā ir mana pārliecība.

— Augstsirdīgais slepkava,— Puaro novilka.

— Ko jūs teicāt?

—  Es sacīju — augstsirdīgais slepkava. Ja nebūtu ABC rakstīto brīdinājuma vēstuļu, Francis Ašers būtu ticis apcietināts par savas sievas slepkavību, Donaldu Freizeru varētu apcietināt par Betijas Bārnardas slepkavību. Vai tad viņš ir tik žēlsirdīgs, ka nespēj izturēt, ja citiem jācieš par to, ko tie nav darījuši?

—  Kā esmu dzirdējis, atgadās kaut kas vēl dīvaināks,— doktors Tompsons iestarpināja.— Man stāstīts par cilvēkiem, kas, nogalinājuši pusduci upuru, pilnīgi sabruka, tāpēc ka viens no viņu upuriem nebija beigts uz vietas un cieta sāpes. Vienalga, pēc manām domām, šāda rīcības motīva mūsu tipam nav. Nopelnus par šiem noziegumiem viņš grib paturēt sev — paša godam un slavai. Sāds izskaidrojums te ir vispiemērotākais.

—  Mēs vēl neesam pieņēmuši lēmumu par ziņojumu presē,— komisāra palīgs atgādināja.

— Ja man atļauts izteikt priekšlikumu, ser,— ierunājās Kroums,— kāpēc gan nepagaidīt līdz nākamās vēstules saņemšanai? Tad darīsim to zināmu atklātībai — spe- ciālizdcvumos utt. Tas drusciņ sacels paniku slepkavas nosauktajā pilsētā, liks būt piesardzīgam ikvienam, kura uzvārds sākas ar burtu «C», un pārbaudīs ABC drosmi. Viņš būs apņēmies sasniegt mērķi. Un tad mēs viņu dabūsim rokā.

Cik maz mēs zinājām, kas gaidāms nākotnē.

četrpadsmita nodaļa TREŠA VĒSTULĒ

Es labi atceros ABC trešās vēstules pienākšanu.

Varu sacīt, ka visi piesardzības pasākumi tika veikti tā, lai tad, kad ABC atsāks savu kampaņu, nebūtu vairs nekādas nevajadzīgas kavēšanās. Uz Puaro dzīvokli tika norīkots kāds jauns Skotlendjarda seržants, un, ja mēs kur izgājām, viņa pienākums bija atvērt visu saņemto pastu, lai, nezaudējot laiku, varētu sazināties ar galveno pārvaldi.

Dienām aizritot citai pēc citas, mēs visi bijām kļuvuši aizvien satrauktāki. Inspektora Krouma atturīgā un augstprātīgā izturēšanās kļuva aizvien atturīgāka un augstprātīgāka, kad viņa cerīgākie pieturas punkti pa vienam vien izčibēja. Izrādījās, ka ar Betiju Bārnardu kopā redzēto vīriešu nenoteiktie apraksti neko nedeva. Dažādas automašīnas, kas bija pamanītas Bekshilas vai Kūdenas apkaimē, vai nu tika sameklētas un to īpašnieki atskaitījās par savām gaitām, vai arī tām nevarēja sadzīt pēdas. ABC dzelzceļa izziņu grāmatu pircēju noskaidrošana un pārbaude radīja neērtības un nepatikšanas ārkārtīgi daudziem nevainīgiem cilvēkiem.

Par mums pašiem jāteic, ka ikreiz, atskanot pazīstamajam pastnieka klaudzienam pie durvīm, mūsu sirdis drūmās nojautās sāka sist straujāk. Vismaz tā notika ar mani, un es biju pārliecināts, ka Puaro pārņem tā pati sajūta.

Zināju, ka šī gadījuma dēļ mans draugs jutās dziļi nelaimīgs. Viņš atteicās atstāt Londonu, atzīdams par labāku būt uz vietas nepieciešamības gadījumā. Karstajā vasaras tveicē pat viņa ūsas nokarājās — īpašnieks tās šoreiz atstāja novārtā.

ABC trešā vēstule tika saņemta piektdienā. Vakara pasts pienāca apmēram pulksten desmitos.

Kad saklausījām pazīstamos soļus un ņipro klaudzienu, es piecēlos un devos pie pastkastes. Atminos, tur bija kādas četras piecas vēstules. Pēdējai, ko es apskatīju, adrese bija rakstīta drukātiem burtiem.

— Puaro!— es iesaucos..: Mana balss aiztrūka.

—      Tā ir pienākusi? Atveriet to, Heistings! Veicīgi! Katrs mirklis var noderēt. Mums jāizplāno sava rīcība.

Atplēsu aploksni (šoreiz Puaro man nepārmeta, ka esmu nekārtīgs) un izvilku ar iespiedburtiem aprakstīto papīra lapu.

— Lasiet! —' Puaro skubināja.

Es skaļi lasīju:

«Nabaga mister Puaro, šie mazie kriminālie jautājumi nepadodas tik viegli, kā Jums pašam likās, vai ne? Varbūt Jūsu ziedu laiks jau pagājis? Palūkosimies, vai šoreiz Jums neveiksies kaut cik labāk. Šoreiz uzdevums nav grūts. Cērstona 30. datumā. Pacentieties taču un pasāciet kaut ko! Zināt, ir mazliet garlaicīgi darīt visu pēc sava prāta!

Veiksmīgas medības!

Vienmēr Jūsu ABC»

—       Cērstona,— es izgrūdu, mezdamies pie mūsu pašu ABC grāmatas eksemplāra.— Palūkosimies, kur tas ir.

—      Heistings,— Puaro balss, griezīgi skanēdama, pārtrauca mani,— kad vēstule rakstīta? Vai tā ir datēta?

Es uzmetu acis vēstulei, ko turēju rokā.

— Rakstīta 27. datumā,— es paziņoju.

—      Vai es pareizi sadzirdēju, Heistings? Vai viņš uzdevis, ka slepkavība būs 30. datumā?

— Tieši tā! Ļaujiet man padomāt, tas ir …

Viņš ar izteiksmīgu rokas mājienu norādīja uz sienas kalendāru. Es pakampu dienas avīzi, lai tā apstiprinātu šo faktu.

—  Bet kāpēc … kā …— es sāku stostīties.

Puaro pagrāba uz grīdas nokritušo saplēsto aploksni. Kaut kas neparasts adresē bija neskaidri iespiedies manās smadzeņu krokās, bet, pārlieku nepacietīgi vēlēdamies uzzināt vēstules saturu, tiku pievērsis aploksnei ne vairāk kā mirklīgu skatienu.

Tolaik Puaro dzīvoja Vaitheivenas īres namā. Adrese skanēja šādi: Monsieur Erkilam Puaro Vaithorsas īres namā; šķērsām pāri stūrim bija uzšņāpts: «Vaithorsas īres namā nedzīvo, A.C.V; nav arī Vaithorskortā, mēģiniet Vaitheivenas īres namā.»

Pēc brīža mēs runājām ar Kroumu pa telefonu. Šoreiz savaldīgais inspektors neatbildēja «Ak tā?», pār viņa lūpām paspruka aši apslāpēts lāsts. Uzklausījis mūsu sakāmo, viņš nolika klausuli, lai pēc iespējas ātri dabūtu tālsarunu ar Cērstonu.

—  Tas vēl nav teikts,— es iebildu, kaut gan bez lielām cerībām.

Puaro ielūkojās pulkstenī.

—  Divdesmit minūtes pāri desmitiem? Vēl stunda un četrdesmit minūtes. Vai var būt, ka ABC gribēs tik ilgi gaidīt?

Atšķiru dzelzceļa izziņu grāmatu, ko iepriekš biju paņēmis no plaukta.

—«Cērstona, Devona,»— es sāku lasīt, —«204 3/4 jūdzes no Pedingtonas. Iedzīvotāji — 656.» Izklausās, ka tā ir pavisam maza apdzīvota vieta. Droši, ka slepkavu tur noteikti ievēros.

—  Pat ja tā būs, vēl viena dzīvība tiks atņemta,— Puaro nomurdēja.— Kā iet vilcieni? Man liekas, vilciens būs žiglāks par automašīnu.

—      Ir pusnakts vilciens — guļamvagons uz Ņūton- ebotu, tur iebrauc 6. 08 no rīta un Cērstonā — 7. 15.

— Tas ir no Pedingtonas?

— Jā, no Pedingtonas.

— Mēs brauksim ar to, Heistings. ļ — Jums diez vai pietiks laika uzzināt ko jaunu, pirms mes dosimies ceļā.

—      Kāda tam nozīme, vai ļaunas ziņas mes saņemam šonakt vai rīt no rīta?

— Jūsu vārdos ir sava jēga.

Kamēr Puaro vēlreiz piezvanīja uz Skotlendjardu, es šo to ieliku cefasomā.

Pēc dažām minūtēm viņš ienāca guļamistabā un noprasīja:

—      Kravāju jūsu mantas. Domāju, ka tas ietaupīs laiku.

—       Vous йprouvez trop cпйmotion, Hastings.2 Tas atstāj iespaidu gan uz jūsu rokām, gan uz saprašanu. Vai tad tā kāds loka žaketi? Un paskatieties, ko jūs esat izdarījis ar manu pidžamu. Kas ar to notiks, ja saplīsīs inatūdens pudelīte?

—      Ak dievs, Puaro,— es iebrēcos,— šis taču ir dzīvības un nāves jautājums! Vai tad ir svarīgi, kas notiek ar mūsu drēbēm?

—      Jums nav nekādas mēra izjūtas, Heistings. Mums nav iespējams izbraukt ar vilcienu agrāk par tā atiešanas laiku, un, sabojājot savas drēbes, mēs nekādi nepalīdzēsim novērst slepkavību.

Ar stingru roku atņēmis man ceļasomu, viņš pārņēma saiņošanu savā ziņā.

Puaro paskaidroja, ka aploksne ar vēstuli jāņemot līdzi uz Pedingtonu. Kāds no Skotlendjarda vīriem mūs tur sagaidīšot.

Kad sasniedzām peronu, pašu pirmo mēs ieraudzījām inspektoru Kroumu.

Uz Puaro jautājošo skatienu viņš atbildēja..

—       Pagaidām nav nekādu jaunumu. Visi turienes policisti ir modri. Visas personas, kuru uzvārds sākas ar burtu «C», brīdinātas pa telefonu, ja vien bija iespējams. Izredzes tiešām ir. Kur vēstule?

Puaro viņam to pasniedza.

Inspektors, to izpētīja, klusiņām lādēdamies.

— Viņam gan ir velnišķīgi laimējies. Zvaigžņu gaita ir labvēlīga šim subjektam.

— Vai jums neliekas,— es ieteicos,— ka tas tika darīts ar nolūku?

Kroums noliedzoši papurināja galvu.

—  Nē. Viņam ir savi likumi — neprātīgi likumi, un viņš tos ievēro. Godīgs brīdinājums. Tam viņš pievērš īpašu uzmanību. Tur izpaužas viņa lielība. Es patlaban gudroju — gandrīz esmu gatavs derēt, ka tas zellis dzer viskiju «Baltais zirgs»1 .

— Tā tas ir,— Kroums apstiprināja.— Mēs visi vienu otru reizi esam izdarījuši gandrīz tādu pašu kļūdu — neapzināti norakstījuši kaut ko, kas atrodas Vieši acu priekšā. Viņš sāka rakstīt «Vait» un turpināja nevis «heivena», bet «horsa» .. .

Ari inspektors, kā mēs uzzinājām, brauca ar vilcienu.

— Pat ja, pateicoties kādam neticami laimīgam gadījumam, nekas nenotiktu, Cērstona ir vieta, kur meklējams ABC. Šodien slepkava ir tur vai ir bijis tur. Viens no maniem cilvēkiem dežurē stacijā pie telefona līdz pēdējai minūtei — gadījumam, ja kaut kas tiks paziņots.

Tieši tobrīd, kad vilciens atgāja no stacijas, mēs ieraudzījām kādu vīrieti joņojam pa peronu. Aizdrāzies līdz inspektora kupejas logam, viņš kaut ko izkliedza. '

Vilcienam aizbraucot no stacijas, mēs ar Puaro steidzāmies pa gaiteni uz inspektora guļamvagonu un pieklauvējām pie viņa durvīm.

—  Jums ir ziņas, jā? — Puaro noprasīja.

Kroums, nezaudējis mieru, atteica:

— Ziņas ir tik ļaunas, cik vien var būt. Sers Kār- maikls Klārks' atrasts ar ielauztu pakausi.

Sers Kārmaikls Klārks, lai arī viņa vārds nebija visai l.ibi pazīstams plašākai sabiedrībai, bija diezgan ievērojams cilvēks. Savā laikā viņš bija ļoti izslavēts kakla :.limību speciālists. Aizgājis no darba savā profesijā kā krietni pārticis cilvēks, viņš bija varējis nodoties vienai no savas dzīves galvenajām kaislībām — ķiniešu keramikas un porcelāna kolekcionēšanai. Pēc dažiem gadiem, mantojis no paveca tēvoča diezgan lielu bagātību, viņš bija varējis pilnīgi nodoties savai kaislībai, un tagad viņam piederēja viena no vērtīgākajām ķīniešu mākslas ķolekcijām. Kārmaikls Klārks bija precējies, bet bērnu viņam nebija; viņš dzīvoja mājā, ko bija uzcēlis tuvu Devonas piekrastei, uz Londonu brauca tikai retos gadījumos, piemēram, kad notika kāda nozīmīga ūtrupe.

Nevajadzējā ilgu pārdomu, lai saprastu, ka viņa nāve, kas sekoja jaunās un glītās Betijas Bārnardas nāvei, radīs pēdējos gados vislielāko preses sensāciju. Apstāklis, ka ir augusts un avīzēm grūti atrast, par ko lai raksta, vērtīs visu vēl ļaunāku.

—  Eh bien,— Puaro noteica.— Iespējams, ka paziņojums avīzēs var izdarīt to, ko personīgiem centieniem neizdevās panākt. Visa valsts tagad meklēs ABC.

—  Nelaimīgā kārtā,— es piebildu,— tas ir tieši tas, ko viņš vēlas.

—  Taisnība. Bet tomēr iespējams, ka tā būs viņa bojāeja. Panākumu ielīksmots, viņš varbūt kļūs nepiesardzīgs .. . Uz to es ceru — ka viņš varbūt apreibs pats no savas gudrības.

—  Cik gan tas viss ir savādi, Puaro! — es iesaucos, pēkšņas domas pārsteigts.— Vai jūs zināt — šis ir pirmais šāda tipa noziegums, pie kura atklāšanas mēs abi kopā esam darbojušies? Visi mūsu atšķetināmie slepkavības gadījumi bijuši — nu, tā sakot, privātas slepkavības.

—  Pavisam pareizi, draugs. Līdz šim mums vienmēr bija lemts strādāt no iekšpuses. Svarīga bijusi upura biogrāfija. Nozīmīgi bija šādi jautājumi: «Kurš guva labumu no slepkavības? Kāda izdevība pastrādāt nozie gurnu bija tiem, kas atradās upura tuvumā?» Tas vienmēr bija «crime intime»1 . Te pirmo reizi mūsu kopējās

1 Intīms noziegums. (Franču vai.)

darbošanās laikā mēs sastopamies ar nežēlīgu, bezpersonisku slepkavību. Slepkavība no ārpuses.

Man pār muguru pārskrēja tirpas.

— Tas ir diezgan šausmīgi. ..

—       Jā. No paša sākuma, lasot savādo vēstuli, es jutu, ka tur kaut kas ir nepareizs — deformēts …

Viņš nepacietīgi atmeta ar roku.

—       Nedrīkst ļaut vaļu nerviem .. . Sis gadījums nav sliktāks par jebkuru parastu noziegumu . . .

— Tas ir . .. tas ir . ..

—       Vai tad atņemt dzīvību vai dzīvības svešiniekiem ir sliktāk nekā atņemt dzīvību kādam, kas slepkavam tuvs un dārgs, — kādam, kas viņam varbūt uzticas un tic?

—  Ir sliktāk, jo tas ir negudri.. .

—  Nē, Heistings. Tas nav sliktāk.Tas ir tikai grūtāk.'

—       Nē, nē, es jums nepiekrītu. Tas ir neizmērojami biedējošāk.

Erkils Puaro, domās nogrimis, prātoja:

—       Atrast ļaundari vajadzētu būt vieglāk, jo viņš ir ārprātīgs. Noziegums, ko pastrādājis kāds normāls, asu prātu apveltīts cilvēks, būtu daudz sarežģītāks. Seit, ja tikai spētu uztaustīt slepkavas domu. . . Sai alfabētiskajā principā ir pretrunas. Ja vien es spētu izprast domu — tad viss kļūtu vienkāršs un skaidrs . ..

Smagi nopūties, viņš nogrozīja galvu.

—       Sie noziegumi nedrīkst turpināties. Drīz, drīz man jāizprot patiesība . .. Ejiet, Heistings! Paguliet mazliet. Rīt būs daudz, ko darīt.

piecpadsmita nodaļa SERS KARMAIKLS KLARKS

Cērstona, kas vienā pusē robežojas ar Briksemu un otrā — ar Peintonu un Torki, atrodas apmēram pusceļā aiz Torbejas[16]. Pirms kādiem desmit gadiem Cērstona bija tikai golfa laukums un aiz golfa laukuma līdz pat jūrai nolaideni aizstiepās zaļš plašums kā uz laukiem, un šajā klajumā tikai pāris saimniecību liecināja par

cilvēku darbošanos. Bet pēdējos gados teritorijā starp Orstonu un Peintonu izvērsusies plaša celtniecība, un piekrastes līnija pašlaik ir izraibināta ar maziem namiņiem, vasarnīcām, jauniem ceļiem utt.

Sers Kārmaikls Klārks bija nopircis kādus divus «krus lielu zemes gabalu, no kura pavērās plašs skats uz Juru. Viņa māja — balts, acij tīkams taisnstūris — bija celta pēc moderna projekta. Ja neņem vērā divas upjomlgas galerijas, kur izvietota viņa kolekcija, māja nebija prāva.

Mēs tur nokļ.uvām apmēram astoņos no rīta. Kāds vietējais policists bija sagaidījis mūs pie stacijas un ziņojis mums par notikušo, lai mēs būtu au courant1 .

Kā likās, seram Kārmaiklam Klārkam bija paradums I atru vakaru pēc pusdienām doties pastaigā. Kad policija piezvanījusi — dažas minūtes pēc vienpadsmitiem —, noskaidrojies, ka viņš neesot atgriezies. Tā kā viņš parasti devies pastaigāties pa vienu un to pašu ceļu, tad nemaz nav pagājis ilgs laiks, kad meklētāju grupa atradusi viņa līķi. Nāve bija iestājusies no spēcīga sitiena ar kādu smagu priekšmetu pa pakausi. Uz mirušā ķermeņa bijusi uzlikta atvērta ABC grāmata ar vākiem uz augšu.

Mēs ieradāmies Koumsaidā (tā sauca māju) apmēram astoņos. Durvis atvēra vecīgs virssulainis, kura drebošās rokas un satrauktā seja rādīja, cik stipri šī traģēdija viņu ietekmējusi.

—  Labrīt, Deveril!— vietējais policists sveicināja.

— Labrīt, mister Vels!

— Sie kungi ir no Londonas, Deveril.

—  Lūdzu, šeit, kungi! — Viņš ielaida mūs garā ēdamistabā, kur bija uzklāts brokastgalds. — Es sameklēšu misteru Frenklinu.

Pēc pāris minūtēm istabā ienāca liela auguma gaišmatains vīrietis ar saules nobrūninātu seju.

Tas bija Frenklins Klārks, mirušā vienīgais brālis.

Viņš izturējās apņēmīgi un lietpratīgi, kā cilvēks, kas pieradis veikt pasākumus neparedzētos gadījumos.

—  Labrīt, kungi!

Inspektors Velss uzņēmās iepazīstināšanu.

— Tas ir inspektors Kroums no Kriminālmeklēšanas nodaļas, misters Erkils Puaro un . .. khm .. . kapteinis Heiters.

—  Heistingss,— es dzedri izlaboju.

Frenklins Klārks pēc kārtas sarokojās ar katru no mums, un rokasspiedienu ikreiz pavadīja caururbjošs skatiens.

— Atļaujiet piedāvāt jums brokastis,— viņš ieteicās.— Apspriest stāvokli mēs varam arī ēdot.

Neviens neiebilda, un drīz vien mēs pienācīgi novērtējām lieliskās olas ar šķiņķi un kafiju. J|

—  Nu, kas attiecas uz notikušo,— Frenklins Klārks sacīja,— vakar vakarā inspektors Velss man galvenos vilcienos pastāstīja par stāvokli, kaut gan varu teikt, ka tas man šķita viens no vistrakākajiem stāstiem, kādu es jebkad esmu dzirdējis. Vai man patiešām jādomā, in- spektor Kroum, ka mans nabaga brālis kritis par upuri slepkavam maniakam, ka šī jau ir trešā slepkavība, kas notikusi, un katrā ģadijumā blakus līķim nolikta ABC dzelzceļa izziņu grāmata?

— Tāds būtībā ir stāvoklis, mister Klārk.

— Bet iemesli? Kādi pasaules labumi var rasties no šāda nozieguma — pat visslimākajā iztēlē?

Puaro apstiprinoši palocīja galvu.

— Jūs tūlīt ķeraties pie galvenā, mister Frenklin, — ļ viņš noteica.

—  Sajā stadijā nav nekādas lielās jēgas meklēt rīcības iemeslus, mister Klārk, — inspektors Kroums aizrādīja.— Sis jautājums jāatstāj psihiatram, lai gan varu sacīt, ka man ir bijusi zināma pieredze kriminālajā vājprātā un ka iemesli parasti ir ārkārtīgi nepietiekami. Ir vēlēšanās apliecināt savu personību, pievērst sev sabiedrības uzmanību — faktiski ir vēlme būt kaut kam, nevis nullei.

— Vai tas tiesa, monsieur Puaro?

Šķita, ka Klārks īsti netic teiktajam. Viņa vēršanās pie vecākā vīra, spriežot pēc inspektora Krouma sarauktās pieres, tika uzņemta ar nepatiku.

— Absolūta patiesība,— mans draugs atbildēja.

—  Katrā ziņā ilgu laiku šāds cilvēks nespēj izvairīties no notveršanas,— Klārks domīgi novilka.

Vai jūs, lūdzu, neiepazīstinātu mani ar dažiem laktiem, mister Klārk?— Kroums ievaicājās, pārtraukdams viņu sarunu.

—Protams.

— Vakar jūsu brālis, domājams, kā parasti, bija vesels un labā garastāvoklī? Viņš nesaņēma nekādas negaidītas vēstules? Nekā tāda, kas viņu satrauktu?

— Nē. Manuprāt, viņš bija gluži tāds pats kā vienmēr.

— Nekādā ziņā nebija satraukts un noraizējies?

—      Piedodiet, inspektori To es nesacīju. Būt satrauktam un raizīgam bija mana nabaga brāļa normālais stāvoklis.

— Kāpēc tas tā bija?

—      Jūs varbūt nezināt, ka mana svaine, lēdija Klārka, ir ļoti slima. Runājot atklāti, starp mums, viņa sirgst ar nedziedināmu vēzi un necik ilgi vairs nedzīvos. Viņas slimība šausmīgi nomāca brāli. Kad es nesen atgriezos no Austrumiem, mani satrieca viņā vērojamā pārmaiņa.

Puaro iestarpināja jautājumu:

—      Mister Klārk, ja nu jūsu brālis būtu atrasts nošauts klints pakājē — vai nošauts un viņam līdzās gulētu revolveris, kāda būtu bijusi jūsu pirmā doma?

—       Runājot pavisam vaļsirdīgi, es bez apdomāšanās secinātu, ka tā bijusi pašnāvība,— Klārks atzinās.

—  Kas tas ir?

—  Fakts, kas atkārtojas. Tam nav nekādas nozīmes.

—      Tā nekādā ziņā nebija pašnāvība,— Kroums pastrupi sacīja. — Cik noprotu, mister Klārk, jūsu brālis bija paradis katru vakaru doties pastaigā.

— Pilnīgi pareizi. Viņš vienmēr gāja pastaigāties.

— Katru vakaru?

—      Nu, gluži dabiski, ne jau tad, ja lietus gāza straumēm.

—       Un visiem mājas iemītniekiem bija zināms šis paradums?

— Protams.

— Un ārpusē?

—       Man nav skaidrs, ko jūs gribat teikt ar «ārpusē». Nezinu, dārznieks to varbūt ievēroja, varbūt neievēroja.

— Un ciematā?

—       Stingri ņemot, mums nav ciemata. Ir pasta nodaļa un kotedžas Cērstonfererzā — bet tur nav ne ciemata, ne veikalu.

—       Laikam gan svešinieks, kas klīst gar māju, tiktu diezgan viegli pamanīts?

—       Gluži otrādi. Augustā viss šis pasaules stūris ir viena vienīga mutuļojoša svešinieku masa. Ik dienas tie plūst šurp no Briksemas, Torki un Peintonas gan automašīnās un autobusos, gan kājām. Brodsendsa, kas atrodas tur lejā (viņš norādīja), ir ļoti iecienīta pludmale un tāpat arī Elberikouva — tā ir plaši pazīstama, skaista vieta, un ļaudis rīko tur piknikus. Kaut viņi nebrauktu! Jums nav ne jausmas, cik skaists un mierīgs šis pasaules stūris ir jūnijā un jūlija sākumā.

— Tātad, jūsuprāt, svešinieks netiktu pamanīts?

— Netiktu, ja vien viņš neizskatītos — nu, sajucis.

—       Sis cilvēks neizskatās sajucis,— Kroums pārliecināti noteica.— Jūs saprotat, ko es gribu teikt, mister Klārk. Sis tips noteikti būs iepriekš izpētījis apstākļus un atklājis jūsu brāļa paradumu doties vakara pastaigā. Starp citu, vakar laikam neviens svešs cilvēks nav ieradies mājā un nav vēlējies tikties ar seru Kārmaiklu?

— Cik man zināms — nē, bet pavaicāsim Deverilam.

Viņš pazvanīja un uzdeva šo jautājumu ienākušajam

virssulainim.

—       Nē, ser, neviens neapmeklēja seru Kārmaiklu. Un es arī nemanīju nevienu slaistāmies mājas tuvumā. Tāpat kalpones neko nav manījušas — es viņas jau tiku iztaujājis.

Virssulainis, brīdi pagaidījis, apjautājās:

— Vai tas ir viss, ser?

— Jā, Deveri), jūs varat iet.

Virssulainis aizgāja, durvīs pakāpdamies atpakaļ, lai palaistu garām jaunu sievieti.

Viņai ienākot istabā, Frenklins Klārks piecēlās.

— Tā ir mis Greja, kungi. Mana brāļa sekretāre.

Manu uzmanību acumirklī piesaistīja jaunās sievietes neparastā, skandināviem raksturīgā gaišā matu un sejas krāsa. Viņai bija gaiši pelnu krāsas mati, gaiši pelēkas acis un caurspīdīgs, kvēlojošs bālums, kāds sastopams starp norvēģiem un zviedriem. Viņa izskatījās apmēram divdesmit septiņus gadus veca un likās esam tikpat prasmīga sekretāre, cik. krāšņa sieviete.

—  Vai varu jums kaut kādi palīdzēt?— viņa apsēzdamās pajautāja.

Klārks atnesa viņai tasi kafijas, bet viņa atteicās no jebkāda ēdiena.

—  Vai jūs nodarbojāties ar sera Kārmaikla korespondenci?— Kroums prasīja.

— Jā, ar visu saraksti.

—  Viņš nekad netika saņēmis vēstuli vai vēstules, kas parakstītas «ABC»?

—  ABC?— Viņa papurināja galvu.— Nē, esmu pārliecināta, ka tādas viņš nesaņēma.

—  Vai viņš neieminējās, ka pēdējā laikā, ejot vakara pastaigās, redzējis kādu slaistāmies mājas tuvumā?

— Nē. Viņš nekad neko tamlīdzīgu nepieminēja.

— Un jūs pati neesat manījusi nevienu svešinieku?

—  Ne nu tieši slaistāmies tuvumā. Protams, pašreiz ir ne mazums cilvēku, par kuriem varētu teikt, ka tie klimst apkārt. Bieži vien gadās satikt ļaudis, kas, bezmērķīgi blenžot, pastaigājas pa golfa laukumu vai pa takām uz jūru. Tāpat būtībā katrs, ko pašreiz var ieraudzīt, ir svešinieks.

Puaro, domās nogrimis, palocīja galvu.

Inspektors Kroums palūdza, lai viņu aizved uz sera Kārmaikla vakarīgo pastaigu vietu. Ar Frenklinu Klārku priekšgalā izgājām pa divviru stikla durvīm, un mis Greja mūs pavadīja.

Mēs ar viņu palikām mazliet iepakaļ pārējiem.

—  Jums visiem tas noteikti bija šausmīgs trieciens,— es ierunājos.

—  Tas liekas pilnīgi neticami. Vakar vakarā es jau biju aizgājusi gulēt, kad piezvanīja policija. Saklausīju apakšstāvā balsis un beidzot iznācu no savas istabas pajautāt, kas noticis. Deverils un misters Klārks tieši tobrīd devās ārā ar lukturiem.

—  Cikos sers Kārmaikls parasti atgriezās no pastaigas?

—  Apmēram bez ceturkšņa desmitos. Viņš mēdza pats atslēgt sāndurvis un tad dažreiz gāja taisnā ceļā uz guļamistabu, citreiz uz galeriju, kur izvietotas viņa kolekcijas. Tāpēc, ia policija nebūtu piezvanījusi, viņa prombūtne droši vien tiktu pamanīta tikai šorīt, kad kalpotāji ietu viņu saukt.

—  Tas droši vien bija drausmīgs trieciens viņa laulātajai draudzenei?

—  Lēdija Klārka saņem daudz morfija. Manuprāt, viņa ir pārāk apdullināta, lai apjaustu, kas notiek apkārt.

Mēs bijām izgājuši ārā pa dārza vārtiem uz golfa laukumu. Šķērsojuši laukuma stūri, mēs pa pakāpieniem pārkļuvām pāri žogam un nonācām uz stāva, līkumaina ceļa.

—  Tas iet uz Elberikouvu, — Frenklins Klārks paskaidroja.— Bet pirms diviem gadiem viņi ierīkoja jaunu ceļu, kas ved no galvenā ceļa uz Brodsendsu un tālāk uz Elberi, tā kā tagad šis ceļš būtībā netiek lietots.

Mēs turpinājām soļot pa šauro ceļu. Tā galā sākusies taka starp kazenājiem un ērgļpapardēm veda lejā uz jūru. Pēkšņi mēs iznācām uz zālainas kalna muguras, no kuras mūsu skatienam pavērās jūra un mirdzošiem, baltiem akmeņiem nosēta pludmale. Visapkārt līdz pat jūrai auga tumši zaļi koki. Tā bija pasakaina vieta — balta, tumši zaļa un safīra zila krāsa.

—  Cik skaisti! — es iesaucos.

Klārks jūsmīgi vērsās pie manis.

—  Vai ne? Kāpēc gan cilvēki grib braukt uz ārzemēm, uz Rivjēru, kad viņiem ir šis krāšņums! Savā laikā esmu izklaiņojis vai visu pasauli un, goda vārds, it nekad neesmu redzējis kaut ko tik skaistu.

Pēc tam, it kā sakaunējies par savu aizrautību, viņš lietišķā toni piebilda:

—  Šis bija brāļa vakara pastaigu ceļš. Viņš nāca līdz šejienei, tad atpakaļ pa taku un, pagriezies nevis pa kreisi, bet pa labi, gāja gar fermu un pāri tīrumiem uz mājām.

Mēs devāmiem tālāk, līdz nonācām pie tās vietas tuvu dzīvžogam, pusceļā pāri laukam, kur bija atrasts līķis.

Kroums pamāja ar galvu.

—  Samērā viegli. Tas vīrs stāvēja šeit ēnā. Jūsu brālis katrā ziņā neko nepamanīja, līdz saņēma sitienu.

Jaunā sieviete man blakus strauji nodrebēja.

Frenklins Klārks viņai sacīja:

—  Saņemieties, Tora! Tas ir gaužām briesmīgi, bet nav nozīmes vairīties no faktiem.

Tora Greja — šis vārds viņai piestāvēja.

Mēs atgriezāmies mājā, uz kurieni pēc nofotografēša- nas bija aiznests līķis.

Kad kāpām augšā pa platajām kāpnēm, no kādas istabas iznāca ārsts, nesdams melnu somu.

—      Vai jums ir kaut kas sakāms, doktor?— Klārks apvaicājās.

Ārsts papurināja galvu.

—      Pavisam vienkāršs gadījums. Speciālo terminoloģiju es pataupīšu izmeklēšanai. Katrā ziņā sāpes viņš necieta. Nāve noteikti iestājās acumirklī.

Viņš grasi jās doties projām.

— Es tikai, ieiešu paskatīties, kā jūtas lēdija Klārka.

No kādas attālākas istabas gaiteni iznāca slimo kopēja, un ārsts viņai piebiedrojās.

Mēs iegājām telpā, no kuras bija iznācis ārsts.

Es izmetos laukā diezgan veicīgi. Tora Greja vēl aizvien stāvēja kāpņu galā.

Viņas sejā vīdēja savāda, baiļpilna izteiksme.

— Mis Greja …— es aprāvos.— Vai kaut kas noticis?

Viņa palūkojās manī.

— Es patlaban domāju,— viņa attrauca, — par D.

— Par D?— Es stulbi blenzu viņā.

—      Jā. Pār nākamo slepkavību. Kaut kas ir jāpasāk. Tam reiz jādara gals.

Klārks iznāca no istabas aiz manis.

Viņš jautāja:

— Kam reiz jādara gals, Tora?

— Sīm drausmīgajām slepkavībām.

—      Jā.— Viņa žoklis kaujinieciski izslējās uz priekšu.— Gribu kādreiz parunāties ar monsieur Puaro . .. Vai no Krouma ir kāda jēga?— Viņš negaidīti kā šautin izšāva šos vārdus.

Atbildēju, ka viņš tiek turēts par sevišķi gudru policistu.

Mana balss varbūt neskanēja tik sajūsmināti, kā tas varētu būt.

—      Viņa izturēšanās ir sasodīti aizvainojoša,— Klārks pukojās.— Izskatās, it kā viņš zinātu visu — un ko viņš īsti zina? It neko, cik es noprotu.

Kādu brīdi viņš klusēja. Tad ieminējās:

—      Pēc manām domām, monsieur Puaro ir īstais vīrs. Man ir plāns. Bet par to mēs aprunāsimies vēlāk.

Viņš aizsoļoja pa gaiteni un pieklauvēja pie tām pašām durvīm, pa kurām bija iegājis ārsts.

Es kādu mirkli vilcinājos. Jaunā sieviete stingi vērās uz priekšu.

—  Par ko jūs domājat, mis Greja?

Viņa pievērsa man savu skatienu.

—       Interesanti zināt, kur viņš tagad atrodas… es domāju, slepkava. Vēl nav pagājušas ne divpadsmit stundas, kopš tas notika . .. Vai tad tiešām nav neviena ista gaišreģa, kas spētu redzēt, kur viņš tagad ir un ko dara? …

—  Policija meklē .. .— es iesāku.

Mani nodrāztie vārdi izjauca burvību. Tora Greja sasparoj ās.

— Jā,— viņa novilka.— Protams.

Viņa nokāpa pa kāpnēm. Es, apsvērdams viņas vār- - dus, pastāvēju tur britinu ilgāk.

— ABC. ..

Kur viņš tagad atradās? . . .

sešpadsmita nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTELE)

Misters Aleksandrs Bonaparts Kāsts kopā ar pārējiem skatītājiem iznāca no Torki kinoteātra «Palla- dium», kur bija noskatījies ārkārtīgi saviļņojošo filmu «Ne zvirbulis …»

Iznācis ārā pēcpusdienas saulē, viņš mazliet samiedza acis un raudzījās apkārt noklīduša suņa modē, kas viņam bija raksturīga.

— Tā ir ideja…— viņš pie sevis nomurdēja.

Avīžu zēni aizsteidzās garām, saukdami:

—  Pēdējās ziņas . .. Slepkava maniaks Cērstonā .. .

Viņi nesa plakātiņus, uz kuriem bija rakstīts:

«slepkavība cerstona. pēdējas ziņas.»

Misters Kāsts taustījās pa kabatu un, atradis naudas gabalu, nopirka avīzi. Viņš to tūlīt neatlocīja.

Ieiedams Princeses parkā, viņš lēnā gaitā klamzāja uz nojumi, kas atradās pretī Torki ostai. Apsēdies viņš atlocīja laikrakstu.

Avīzē uzmanību piesaistīja lieli virsraksti:

NOSLEPKAVOTS SERS KARMAIKLS KLARKS SAUSMIGA TRAĢĒDIJA CBRSTONA SLEPKAVAS MANIAKA DARBS

Tālāk sekoja teksts:

«Tikai pirms mēneša Anģliju satrieca un pārsteidza jaunas meitene^ Elizabetas Bārnardas slepkavība Beks- hilā. Varbūt lasītāji atceras, ka šajā notikumā figurēja ABC dzelzceļa izziņu grāmata. ABC grāmata tika atrasta arī pie sera Kārmaikla Klārka līķa, un policija sliecas domāt, ka abus noziegumus pastrādājusi tā pati persona. Vai ir iespējdms, ka slepkava maniaks apstaigā mūsu jūrmalas kūrortus? . . .»

Flaneļa biksēs un spilgti zilā kreklā ģērbies jauneklis, kas sēdēja blakus misteram Kastam, ieteicās:

— Nekrietna būšana — kā jums šķiet?

Misters Kāsts salēcās.

— Jā, ļoti .. . ļoti …

Viņa rokas, kā jaunais puisis ievēroja, drebēja tā, ka ar pūlēm spēja noturēt avīzi.

—      Ar vājprātīgajiem nekad neko nevar zināt,— jaunais, pļāpīgi noskaņotais puisis apgalvoja.— Zināt, viņi jau vienmēr neizskatās ķerti. Bieži vien viņi liekas tādi paši kā jūs vai es . ..

—  Laikam gan tā ir,— misters Kāsts piekrita.

—      Fakts! Dažreiz vainīgs karš, kas tiem kādu skrūvīti sagrozījis,— kopš tā laika nav vairs īsti gudrā galvā.

—  Es … es domāju, jums ir taisnība.

—  Esmu pret kariem,— jauneklis deklarēja.

Misters Kāsts vērsās pie sarunu biedra:

—       Es esmu pret mēri, miega slimību, badu un vēzi . .. bet tie, vienalga, eksistē.

—       Karš ir novēršams,— jaunais puisis pārliecināti sacīja.

Misters Kāsts sāka smieties. Kādu bridi viņš neatņem- damies smējās.

Jauneklis mazliet satraucās.

«Viņš pats taču ir drusciņ nojūdzies,» puisis nodomāja.

Skaļi viņš teica:

— Atvainojiet, ser, man liekas, jūs esat bijis karā.

—       Esmu,— misters Kāsts attrauca.— Tas … tas … mani izsita no sliedēm. Kopš tā laika galva man nekad nav bijusi vesela. Zināt, tā sāp. Drausmīgi sāp.

— Vai! Man ļoti žēl,— jauneklis neveikli izgrūda.

—  Reizēm es gandrīz neapjēdzu, ko daru …

—       Patiešām? Nu, man jāsāk iet,— jaunais puisis izmeta un viens divi aizcilpoja. Viņam bija skaidrs, kādi ir cilvēki, reiz tie sāk žēloties par savām kaitēm.

Misters Kāsts ar savu avīzi palika sēžam.

Viņš lasīja un pārlasīja.

Ļaudis staigāja viņam garām šurp un turp.

Lielākā daļa no tiem runāja par slepkavību . ..

—       Šausmīgi… vai, jūsuprāt, tam bija kaut kas kopīgs ar ķīniešiem? Vai viņa nestrādāja par viesu apkalpotāju kādā ķīniešu kafejnīcā? …

—  Patiesībā golfa laukumā …

—  Es dzirdēju, tas bijis pludmalē…

—       … bet, mīlulīt, mēs dzērām tēju Elberi tikai vakar …

— .. . policija viņu noteikti dabūs rokā …

—       .. . stāsta, ka viņu tagad varot apcietināt kuru katru brīdi …

—       .. . pilnīgi iespējams, ka viņš ir TorkI pilsētā … tā otrā sieviete bija tā, kas nogalināja… kā šos tur sauc …

Misters Kāsts gaužām kārtigi salocīja avīzi un nolika uz sola. Tad viņš piecēlās un mierīgi soļoja uz pilsētas pusi.

Viņam garām aizslīdēja meitenes — meitenes baltos, rožainos un zilos tērpos, vasarīgās kleitās, garās biksēs un šortos. Viņas smējās un ķiķināja. Viņu acis novērtēja garāmejošos vīriešus.

Ne reizi viņu acis kaut mirkli nepakavējās pie mistera Kasta . ..

Viņš apsēdās pie maza galdiņa un pasūtīja tēju un Devonšīras krēmu …

septiņpadsmitā nodaļa MĪŅĀŠANĀS UZ VIETAS

Ar sera Kārmaikla Klārka slepkavību ABC noslēpums ieguva plašu jo plašu popularitāti.

Avīzes nerakstīja ne par ko citu. Tika ziņots, ka atrasti visādi «pieturas punkti». Tika pavēstīts, ka aresti drīz vien sekošot. Bija attēli, kuros redzams katrs t ilvēks vai katra vieta, kam tikai kaut attāls sakars ar slepkavību. Bija intervijas ar ikvienu, kas gribēja interviju sniegt. Bija jautājumi, kas uzdoti parlamentā.

Slepkavība Endoverā tagad tika minēta kopā ar abām pārējām.

Skotlendjards bija pārliecināts, ka, darot visu zināmu atklātībai, ir vislielākās izredzes apcietināt slepkavu. Lielbritānijas iedzīvotāji pārvērtās par amatierdetek- livu armiju.

Avīzei «Daily Flicker» radās kolosāli laimīga doma izmantot virsrakstu:

VIŅŠ VARBOT IR JOSU PILSĒTA!

Puaro, protams, nokļuva pašā uzmanības centrā. Avīzes gan publicēja viņam sūtīto vēstuļu tekstus, gan iespieda to faksimilus. Viņš daudzreiz tika apvainots par to, ka nav aizkavējis šos noziegumus, un aizstāvēts, pamatojoties uz to, ka viņš gatavojoties nosaukt slepkavas vārdu.

Reportieri viņu nemitīgi vajāja, lai intervētu.

«Ko monsieur Puaro saka šodien.»

S'iem vārdiem parasti sekoja puse avīzes slejas ar visādām plānprātībām.

«Monsieur Puaro uzskata situāciju par nopietnu.»

«Monsieur Puaro uzvaras priekšvakarā.»

«Kapteinis Heistingss, monsieur Puaro tuvs draugs, pastāstīja mūsu speciālkorespondentam . . .»

—      Puaro,— es tad iesaucos,— lūdzu, ticiet man! Es taču neko tamlīdzīgu neesmu sacījis.

Mans draugs allaž laipni atbildēja:

—      Zinu, Heistings,— zinu. Runātais vārds un rakstītais vārds — starp tiem ir neiedomājams bezdibenis. Teikumus var sagrozīt tā, ka pilnīgi mainās to sākotnējā nozīme.

—  Man negribētos, lai jūs domātu, ka esmu teicis .

— Neuztraucieties taču. Tam visam nav nekādas nozīmes. Iespējams pat, ka šis plānprātības palīdz.

—  Kā?

— Eh bien,— Puaro cieti noteica,— ja mūsu trakais izlasa to, ko es šķietami esmu sacījis «Daily Blague» reportierim šodien, viņam zudis viss respekts pret mani kā pretinieku.

No mana stāstījuma varbūt rodas iespaids, ka izmeklēšanā praktiski nekas netika darīts. Gluži otrādi, Skotlendjards un dažādu grāfistu vietējā policija nenogurstoši pārbaudīja visniecīgākos pieturas punktus. ^

Viesnīcu personāls, cilvēki, kas izdod mēbelētas istabas, pansiju turētāji — tie visi plašā rādiusā ap nozieguma vietām tika sīki izprašņāti.

Simtiem stāstu, ko stāstījuši ar bagātu iztēli apveltīti cilvēki, kuri bija redzējuši «ļoti savāda izskata vīrieti bolām acis» vai ievērojuši «cilvēku ar draudīgu seju aizlavamies», tika pārbaudīti līdz pēdējam sīkumam! Neviena informācija, pat visneskaidrākā, netika atstāta bez ievērības. Vilcienu, autobusu un tramvaju konduktori, bagāžas nesēji, pārdevēji grāmatu stendos un rakstāmlietu veikalos — tas bija pastāvīgs jautājumu un pārbaužu loks.

Vismaz kādi divdesmit cilvēki tika aizturēti un nopratināti, lidz tie spēja sniegt policijai pārliecinošus pierādījumus par savām gaitām attiecīgajā vakarā.

Galīgo rezultātu nevarēja saukt par pilnīgi neveiksmīgu. Daži paziņojumi tika iegaumēti un atzīmēti, tāpēc ka tiem varētu būt kāda nozīme, taču bez tālāka pierādījuma tie neko nedeva.

Kroums un viņa kolēģi nenogurdināmi darbojās, bet man šķita, ka Puaro ir dīvaini kūtrs. Sad tad mums iznāca vārdu pārmaiņa.

—  Bet ko tad jūs gribat, lai es daru, mans draugs? Kārtējās ziņas policija ievāc labāk par mani. Jūs vienmēr — vienmēr gribat, lai es rikšoju apkārt kā suns.

— Jūs jau nerikšojat, bet tupat mājās kā . .. kā .. .

—  Saprātīgs cilvēks! Mans spēks, Heistings, ir smadzenēs, nevis kājās! Visu laiku, kamēr es jums likos slinkojam, es nodevos pārdomām.

— Pārdomām? — es iesaucos.— Vai tad šobrīd ir laiks pārdomām?

- Jā, tūkstošreiz jā!

— Bet ko gan jūs varat gūt ar pārdomām? Visu triju ļļadījumu faktus jūs taču zināt no galvas.

—  Es negudroju par faktiem — bet par slepkavas prātu.

— Par ārprātīga cilvēka prātu!

— Tieši tā. Un tāpēc rezultāts nav sasniedzams acumirklī. Ja es zināšu, kāds ir slepkava, tad spēšu izdibināt, kas viņš ir. Un visu laiku es uzzinu aizvien vairāk. Ko mēs zinājām par slepkavu pēc nozieguma l'ndoverā? Vispār tikpat kā neko. Pēc nozieguma Beks- liilā? Kaut cik > vairāk. Pēc slepkavības Cērstonā? Vēl vairāk. Es sāku saskatīt nevis to, ko jūs gribētu redzēt — sejas un stāva aprises, — bet prāta aprises. Sāku iepazīt prātu, kas rosās un darbojas noteiktos virzienos. Pēc nākamā nozieguma …

— Puaro!

Mans draugs bezkaislīgi pavērās manī.

— Jā, Heistings, pēc manām domām, gandrīz nav šaubu, ka gaidāms vēl viens noziegums. Ne mazums ir atkarīgs no la chance\ Līdz šim mūsu ineonnu[19] ir bijis veiksminieks. Šoreiz laime var pagriezt viņam muguru. Bet jebkurā gadījumā pēc vēl viena nozieguma mēs zināsim krietni vairāk. Noziegums šausmīgi daudz atklāj. Cilvēks var censties savas metodes mainīt, kā tik grib, bet rīcība parāda viņa tieksmes, viņa paradumus, viņa domāšanas veidu un viņa dvēseli. Sājos noziegumos ir mulsinošas pazīmes — reizēm šķiet, it kā rīkotos divas būtnes,— bet driz jo drīz kontūras noskaidrosies un es zināšu.

—  Kurš tas ir?

—  Nē, Heistings, es nezināšu ne %'iņa vārdu, ne adresi! Man būs skaidrs, kas viņš ir par cilvēku .. .

— Un tad?

— Et alors, je vais ā la pēche?

Tā kā es izskatījos diezgan samulsis, viņš turpināja:

— Jūs saprotat, Heistings, pieredzējis makšķernieks precīzi zina, kādas mušiņas kurai zivij piedāvāt. Es piedāvāšu īsto mušas sugu.

— Un tad?

—      Un tad? Un tad? Jūs esat tikpat nejauks kā nepārspējamais Kroums ar savu mūžīgo «Ak tā?». Eh bien, un tad slepkava pakamps ēsmu un āķi un mēs pievilksim makšķeres auklu . ..

— Pa to laiku cilvēki mirst pa labi un pa kreisi.

—       Trīs cilvēki. Un katru nedēļu satiksmes negadījumos iet bojā kādi simt divdesmit cilvēki.

— Tas ir pavisam kas cits.

—      Tiem, kuri mirst, tas droši vien ir tieši tas pats. Pārējie — radinieki, draugi —, jā.tie izjūt atšķirību, bet šajā notikumā vismaz viens apstāklis mani iepriecina.

—       Katrā ziņā paklausīsimies kaut ko, kas sniedz iepriecinājumu!

—      Inutile būt tik sarkastiskam. Mani iepriecina tas, ka ne mazākā vaina nekrīt uz nevainīgu cilvēku un nenomāc viņu.

— Vai tad šis gadījums nav ļaunāks?

—       Nē, nē, tūkstošreiz nē! Cilvēkam nav nekā drausmīgāka kā dzīvot aizdomu pilnā atmosfērā — redzēt, kā viņu novēro acis un kā mīlestību tajās nomaina bailes,— nav nekā drausmīgāka kā turēt aizdomās tos, kuri mums ir tuvi un dārgi .. . Tas ir kaut kas indīgs — miasmi1 . Nē, nevainīga cilvēka dzīves sagandēšanā mēs vismaz nevaram vainot ABC.

—      Jūs drīz vien attaisnosiet šo vīru! — es skarbi iesaucos.

—       Kāpēc ne? Iespējams, viņš pats domā, ka viņa rīcībai ir pilnīgs attaisnojums. Beigu beigās viņa viedoklis varbūt modinās mūsos līdzjūtību.

— Tiešām, Puaro!

—       Ak vai! Es jūs šokēju. Vispirms mans kūtrums — un pēc tam mani uzskati.

Ne vārda neatbildēdams, es papurināju galvu.

—      Vienalga,— Puaro pēc brītiņa sacīja,— man ir iecere, kas jums būs pa prātam, tāpēc ka tā ir aktīva un nav pasīva. Tā ari izraisīs ļoti daudz sarunu un būtībā neradīs nevienu domu.

Man īsti nepatika viņa tonis.

—  Kas tā par ieceri? — es piesardzīgi apjautājos.

—       Izdabūt no upuru draugiem, radiniekiem un kalpotājiem visu, ko viņi zina.

Vai tad jums ir aizdomas, ka viņi kaut ko noklusē ?

— Ne tīšuprāt. Bet izstāstīt visu, ko cilvēks zina, vienmēr nozīmē izdarīt atlasi. Ja es lūgtu jums sīki izstāstīt, kā vakar pavadījāt dienu, jūs varbūt atbildētu: «Es piecēlos deviņos, brokastoju pusdesmitos, ēdu olas ar šķiņķi un dzēru kafiju, aizgāju uz savu klubu utt.» Stāstījumā jūs neietvertu šādu informāciju: «Es aizlauzu nagu, un man tas bija jānogriež. Es pazvanīju, lai man atnes ūdeni, ka varu noskūties. Izšļakstināju mazliet kafijas uz galdauta. Notīrīju ar suku cepuri un uzliku to galvā.» Cilvēks nespēj izstāstīt visu. Tāpēc viņš atlasa stāstāmo. Slepkavības gadījumā cilvēki atlasa to, kas viņiem liekas svarīgs. Bet viņiem diezgan bieži liekas nepareizi.

— Un kā lai tiek klāt pie īstās informācijas?

— Vienkārši tā, kā es nupat teicu,— ar sarunām. Runājoties! Iztirzājot kādu notikumu vai kādas dienas norisi, kā arī runājot par kādu cilvēku vēl un vēl, noteikti uzradīsies papildu detaļas.

— Kādas detaļas?

—  Gluži dabiski, tas man nav zināms, citādi nevajadzētu to izdibināt. Un tagad ir aizritējis pietiekami ilgs laiks, lai viss parastais atgūtu savu nozīmi. Tas ir pret visiem matemātikas tikumiem, ka trijos slepkavības gadījumos nav neviena paša fakta, ne arī teikuma, kas attiektos uz notikušo. Vajag būt kādam maznozīmīgam notikumam, kādai maznozīmīgai piezīmei, kas noderētu par rādītāju! Nenoliedzu, tā ir adatas meklēšana siena kaudzē, bet adata ir siena kaudzē — par to es esmu pārliecināts!

Man tas šķita ļoti nenoteikti un neskaidri.

— Jūs to nesaprotat? Jūsu prāts nav tik ass kā vienkāršai kalponei.

Puaro pasvieda man kādu vēstuli. Tā bija kārtīgi uzrakstīta slīpā, skolnieciskā rokrakstā.

«Dārgais ser, es ceru, Jūs piedosiet man, ka atļaujos Jums rakstīt. Esmu daudz domājusi, kopš notikušas šīs divas šausmīgās slepkavības, kas līdzīgas nabaga krust- māmiņas slepkavībai. Liekas, it kā mēs visi, tā sakot, būtu vienādā stāvoklī. Es redzēju avīzē jaunās dāmas fotogrāfiju — es domāju jauno dāmu, kas ir māsa Bekshilā nogalinātajai jaunajai dāmai. Uzdrošinājos viņai aizrakstīt un pasacīt, ka es braukšu uz Londonu meklēt darbu, un prasīju, vai es drīkstētu aiziet pie viņas vai viņas mātes, jo, es teicu, divas galvas varētu būt gudrākas nekā viena, un es taču negribu lielu algu, bet tikai uzzināt, kas ir tas šausmīgais nezvērs, un varbūt mums būtu iespējams to labāk noskaidrot, ja mēs varētu pasacīt, ko zinām; varbūt varētu kaut kas iznākt.

Jaunā dāma atrakstīja ļoti jauku vēstuli un teica, ka viņa strādājot kantorī un dzīvojot kopmītnē, bet viņa mudināja mani rakstīt Jums un teica, ka pati domājusi kaut ko tamlīdzīgu kā es. Un viņa sacīja: tā kā mums ir vienas bēdas, mums vajadzētu turēties kopā. Tā nu es rakstu, ser, lai pastāstītu, ka braukšu uz Londonu, un te ir mana adrese.

Cerot, ka es Jūs neapgrūtinu, palieku ar cieņu

Mērija Drauera.»

—   Mērija Drauera,— Puaro noteica,— ir ļoti saprātīga meitene.

Viņš paņēma vēl vienu vēstuli.

—  Izlasiet šito.

Tā bija Frenklina Klārka rakstita zīmīte, kurā viņš paziņoja, ka brauks uz Londonu un nākamajā dienā apciemos Puaro, ja vien tas nav par apgrūtinājumu.

—   Nezaudējiet cerību, mon ami,— Puaro mani mierināja,— tūlīt sāksies darbošanās.

astoņpadsmita nodaļa PUARO RUNā

Frenklins Klārks ieradās pulksten trijos nākamajā pēcpusdienā un, runājot bez aplinkiem, tūlīt ķērās pie lietas.

—   Monsieur Puaro, — viņš paziņoja,— es neesmu apmierināts.

— Nē, mister Klārk?

—   Nešaubos, ka Kroums ir gaužām spējīgs oolicists, bet, atklāti sakot, viņš mani kaitina. Tā sejas izteiksme,

Ita viņš visu zina vislabāk! Jūsu draugam, kad viņš bija [Crrstonā, es jau liku saprast, kas man ir padomā, bet bija jānokārto visas brāļa darīšanas, un līdz šim nevaru atrast brīvu laiku. Es domāju, monsieur Puaro, ka inums nevajadzētu sēdēt rokas klēpī salikušiem . . . i — Tieši to visu laiku saka Heistingss!

…bet doties taisni uz priekšu. Mums jābūt gataviem sagaidīt nākamo noziegumu.

Tātad jūs esat pārliecināts, ka būs nākamais noziegums?

— Un jūsuprāt?  — Protams, būs.

— Tad labi. Es gribu organizēties.  — Izstāstiet man precīzi savu ieceri.  — Es ierosinu, monsieur Puaro, sava veida īpašu apvienību, ko .izveidotu nogalināto cilvēku draugi un radinieki un kas darbotos saskaņā ar jūsu pavēlēm,  — Une bonne idee

I— Priecājos, ka jūs to atzīstat par labu. Es uzskatu, ka, saliekot galvas kopā, mēs varētu kaut ko noskaidrot. Kad pienāks nākamais brīdinājums, tad, atrodoties visiem uz vietas, kāds no mums varētu — es neapgalvoju, ka tā būs, — mēs varētu pazīt kādu personu, kas li'tjusi iepriekšējā nozieguma vietas tuvumā.

Jūsu ideju es saprotu un atzinīgi novērtēju, taču jums jāatceras, mister Klārk, ka pārējo upuru radinieki un draugi īsti nepieder pie jūsu aprindām. Viņi ir dUrbā aizņemti cilvēki un, lai gan iespējams, ka viņi dabūs īsu atvaļinājumu . . .

[ Frenklins Klārks pārtrauca sarunu biedru:

—  Tieši tā! Esmu vienīgais cilvēks, kas spēj segt izdevumus. Kaut arī pats neesmu sevišķi turīgs, mans nelaiķis brālis bija bagāts vīrs, un viss galu galā nonāks manās rokās. Es ierosinu, kā jau teicu, savervēt īpašu apvienību, apņemos tās locekļiem maksāt par viņu darbu tādu pašu likmi, kādu viņi parasti saņem, sapro- tams, ar papildu izdevumiem.

i — Kāds ir jūsu priekšlikums par apvienības sastāvu?

—  Esmu to apsvēris. Taisnību sakot, es aizrakstīju mis Meganai Bārnardai — šī patiesībā ir pa daļai viņas Ideja. Apvienībā varētu būt es, mis Bārnarda, misters Ponalds Freizers, kas bija saderināts ar mirušo meiteni.

' Laba ideja. (Franču vai.)

Tad vēl ir Endoverā nogalinātās sievietes māsasmeita mis Bārnarda zina viņas adresi. Pēc manām domām, n misis Ašeras vira mums nebūtu nekāda labuma — kā e dzirdēju, viņš gandrīz vienmēr esot piedzēries. Man ari liekas, ka Bārnardi — tēvs ar māti — ir drusku par veciem aktīvas darbības izvēršanai.

— Tie būtu visi?

— Nu . .. hm . . . mis Greja.

Izrunājot šo vārdu, viņš mazliet piesarka.

— Ahā! Mis Greja?

Neviens visā pasaulē neprastu pāris vārdos ielikt vieglu ironijas nokrāsu labāk par Puaro. Kādi trīsdesmit pieci gadi pazuda no Frenklina Klārka sejas kā nebijuši. Viņš pēkšņi izskatījās kā kautrīgs skolas puika.

—  Jā. Redzat, mis Greja strādāja pie mana brāļa vairāk nekā divus gadus. Viņa pazīst apvidu un apkārtējos cilvēkus un ir lietas kursā par visu. Es biju projām pusotra gada.

Puaro iežēlojās par viņu un mainīja sarunas tematu.

— Vai jūs bijāt Austrumos? Ķīnā?

—  Jā. Man bija uzdevums, kas saistīts ar sava veida klejojumiem,— iepirkt brālim mākslas priekšmetus.

Pēc dažām dienām «īpašā apvienība» sapulcējās Puaro dzīvoklī.

Kad viņi sēdēja ap galdu, paklausīgi raudzīdamies uz Puaro, kurš, tāpat kā priekšsēdētājs ministrijas sapulcē, ieņēma vietu pašā galā, es viņus, tā sakot, kritiski aplūkoju, saskatīdams apstiprinājumu savam pirmajam iespaidam par viņiem vai to mainīdams.

Visas trīs jaunās sievietes izskatījās efektīgi — To- ras Grejas ārkārtīgais gaišais skaistums, Meganas Bār- nardas melnīgsnējā enerģija un neparastais, Ziemeļamerikas indiāņiem raksturīgais sejas nekustīgums, Mērija

Drauera, glīti ģērbusies melnā kostīmjakā un svārkos, ,H piemīlīgu, gudru seju. Abi vīrieši — Frenklins Klārks, liels, saulē iededzis un runātnīgs, Donalds I loizers, sevī noslēdzies un kluss,— radīja interesantu pretstatu.

Puaro, protams, nespēja atsacīties no izdevības un Irica īsu runu.

ļ — Dāmas un kungi, jūs zināt, kāpēc mēs šeit atrodamies. Policija dara visu iespējamo, lai atrastu noziedznieku. Es arī daru to, tikai atšķirīgā veidā. Bet irian šķiet, ka, apvienojoties cilvēkiem, kuri ir personīgi ieinteresēti šajā'jautājumā un kuri, es varu teikt, ari personīgi pazīst upurus, varētu iegūt rezultātus, kādus svešu cilvēku veiktai izmeklēšanai nav pa spēkam sasniegt.

Te mums ir,trīs slepkavības — veca sieviete, jauna meitene, padzīvojis vīrietis. Sos trīs cilvēkus saista I opā tikai viens apstāklis — fakts, ka viņus nogalinājusi viena un tā pati persona. Tas nozīmē, ka tā pati persona bijusi klāt trijās dažādās vietās un viņu katrā ziņā redzējis liels skaits ļaužu. Ka viņš ir ārprātīgais, kura mānija stipri progresējusi, tas ir pats par sevi saprotams. Ka viņa izskats un izturēšanās ne mazākā mērā neliecina par šādu faktu, tas ir tikpat droši. Sai personai — un, kaut gan es saku viņš, tas varētu būt tiklab vīrietis, kā sieviete — piemīt visas velnišķīgās vājprātīgā cilvēka viltības. Līdz šim viņam ir izdevies pilnīgi noslēpt savas pēdas. Policijai ir daži nenoteikti norādījumi, bet nav nekā tāda, kas dotu iespēju rīkoties.

Tomēr ir jābūt norādījumiem, kas ir nevis nenoteikti, bet noteikti. Ņemsim vienu atsevišķu punktu — slepkava taču neaizbrauca uz Bekshilu pusnakti un viņam tur netrāpījās izdevība atrast pludmalē jaunu dāmu, kuras vārds sākas ar «B». . .

— Vai mums tas jāapspriež?

Tas bija Donalds Freizers, kurš ierunājās,— likās, šie vārdi viņam izlauzās dziļās iekšējās sāpēs.

—  Ir nepieciešams apspriest visu, monsieur,— Puaro atbildēja, griezdamies pie viņa.— Jūs šeit neatrodaties, lai, liedzoties domāt par detaļām, saudzētu savas jūtas, bet lai nepieciešamības gadījumā, apspriežot jautājumu au fond), sevi sāpinātu. Kā es teicu, tas nebija chance,

' Pēc būtības. (Franču vai.) kas apgādāja ABC ar upuri Betijas Bārnardas personā. No viņa puses noteikti bija apdomīga izvēle — un tātad iepriekšējs nodoms. Citiem vārdiem sakot, viņš noteikti būs iepriekš izlūkojis teritoriju. Ir fakti, par kuriem viņš bija ieguvis informāciju — par vispiemērotāko stundu nozieguma pastrādāšanai Endoverā, par mise en sc'ene Bekshilā, par sera Kārmaikla Klārka paradumiem Cērstonā. Kas attiecas uz mani, es atsakos ticēt, ka nav neviena norādījuma — ne mazākā mājiena, kas spētu palīdzēt noskaidrot viņa personību.

Es pieņemu, ka kāds no jums — vai varbūt visi — zina kaut ko, nemaz neapjaušot, ka viņš to zina.*

Citam ar citu apmainoties domām, agri vai vēlu kaut kas nāks gaismā, iegūs līdz širn negaidītu nozīmību. Tas ir tāpat kā attēla salikšana no atsevišķām daļām — kat-j ram no jums varbūt ir šķietami nenozīmīgs gabaliņš, bet,\ ja to pievieno pie citiem, tas varbūt parādīs noteiktu attēla daļu kā veselu.

— Vārdi! — Megana Bārnarda iesaucās.

—  Kā, lūdzu?— Puaro jautājoši paskatījās viņā.

— Tas, ko jūs teicāt, ir tikai vārdi. Tas neko nenozīmē.

Viņa runāja ar tādu izmisīgu enerģiju, kāda manā uztverē asociējās ar viņas raksturu.

— Vārdi, mademoiselle, ir tikai ideju ārējais ietērps.

— Nu, es gan domāju — tas ir prātīgi,— Mērija Drauera iestarpināja.— Es patiešām tā domāju, mis.] Bieži vien, pārrunājot kaut ko, cilvēkam rādās, ka viņš skaidri saredz, kas darāms. Prāts reizēm izlemj, cilvēkam nemaz nezinot, kā tas noticis. Pārrunas taču daudz ko ierosina.

—  Saka —«jo mazāk runā, jo labāk», bet mums te vajag pretējo,— Frenklins Klārks prātoja.

—  Ko jūs teiksiet, mister Freizer?

—  Es drīzāk apšaubu, vai tas, ko jūs sakāt, praktiski kaut ko dod, monsieur Puaro.

—  Kādas ir jūsu dornas, Tora?— Klārks apvaicājās.

— Manuprāt, princips pārrunāt apstākļus aizvien ir saprātīgs.

—  Kā būtu,— Puaro ierosināja,— ja jūs visi pārcilātu savas atmiņas par laiku pirms slepkavības? Varbūt jūs iesāksiet, mister Klārk?

—  Ļaujiet man padomāt. Tajā dienā, kad Kārs tika nogalināts, es no rīta devos jūrā ar buru laivu. Noķēru astoņas makreles. Tur, līcī, bija brīnišķīgi. Mājās ietu- icju lenču. Atceros, bija sautēta jēra gaļa ar kartupeļiem un sīpoliem. Gulēju šūpuļtīklā. Iedzēru tēju. Uzrakstīju dažas vēstules, palaidu garām pastnieka ierašanos un aizbraucu uz Peintonu iemest tās pastkastītē. Tad pusdienas, un — nekaunos to stāstīt — pārlasīju E. Nesbita grāmatu, kas man zēna gados patika. Tad zvanīja telefons .. .

Tālāk ne. Tagad pārdomājiet, mister Klārk, vai jūs no rīta, ejot uz jūru, satikāt kādu? ļ — Visai daudz cilvēku, ļ — Vai varat phr tiem kaut ko atcerēties? I — Tagad ne velna, i — Tiešām?

—  Nu . .. padomāsim .. . man nāk prātā ārkārtīgi icsna sieviete,., viņa bija ģērbusies svītrainā zīda I Iritā, un es brīnījos, kāpēc .. . viņai līdzi bija pāris bērneļu … pludmalē divi jauni vīrieši ar foksterjeru .. . svaidīja tam akmentiņus … Jā, meitene ar dzelteniem matiem peldoties spiedza.. . jocīgi, kā viss nāk atmiņā — kā fotogrāfija, kas tiek attīstīta.

—  Jūs esat labs vērotājs. Tagad par notikumiem vēlāk, dienā,— dārzs, brauciens uz pastu…

— Dārznieks ņēmās ar laistīšanu .. . Brauciens uz pastu? Gandrīz sabraucu velosipēdisti — stulbu sievieti, kas, sasaukdamās ar draugu, brauca te pa vienu, te ©tru ceļa pusi. Tas diemžēl ir viss. ļ Puaro pievērsās Torai Grejai. I — Mis Greja?

Tora Greja skaidrā, noteiktā balsi atbildēja: I — No rīta es kopā ar seru Kārmaiklu kārtoju korespondenci, tad aprunājos ar saimniecības vadītāju. Pēcpusdienā, man šķiet, es rakstīju vēstules un strādāju rokdarbu. Grūti atcerēties. Tā bija pavisam parasta diena. Es agri aizgāju gulēt.

Man par diezgan lielu pārsteigumu Puaro neko nevai- t āja tālāk. Viņš prasīja:

—  Mis Bārnarda, vai jūs varat atsaukt atmiņā pēdējo leizi, kad redzējāt savu māsu?

—  Tas bija apmēram divas nedēļas pirms viņas nāves. Es biju atbraukusi pavadīt mājās sestdienu un svēt- dienu. Bija jauks laiks. Mēs devāmies uz Heistingsas peldbaseinu.

— Par ko jūs visvairāk tērzējāt?

—       Es viņai atklāti pateicu savas domas,— Megana sacīja.

—  Un ko vēl? Par ko runāja viņa?

Jaunā sieviete, saraukusi pieri, pūlējās atminēties.

—       Viņa stāstīja par materiālām grūtībām — par cepuri un pāri vasaras kleitu, ko tikko kā bija nopirkusi. Un mazliet par Donu . . . Viņa sacīja ari, ka nevarot ciest Milliju Higliju — tā ir tā meiča kafejnīcā un mēs smējāmies par Merjonu, kurai pieder kafejnīca..! neko citu es neatceros . . .

—       Vai jūsu māsa nepieminēja kādu vīrieti,— piedodiet, mister Freizer, — ar kuru viņa, iespējams, satikās?

—  Man viņa to nesacītu,— Megana dzedri atteica.

Puaro griezās pie sarkanmatainā jaunā puiša ar stūraino zodu.

—       Mister Freizer, gribu, lai jūs atskatāties pagātnē.) Tajā liktenīgajā vakarā jūs aizgājāt, kā pats teicāt, uz kafejnīcu. Jūsu sākotnējais nodoms bija pakavēties tur un sagaidīt Betiju Bārnardu iznākam ārā. Vai vispār varat atcerēties kādu, ko pamanījāt, kamēr tur gaidījāt?

—       Pa piejūras bulvāri staigāja ļoti daudz ļaužu. Nevaru atcerēties nevienu no tiem.

—       Piedodiet, bet vai jūs maz mēģināt to darīt? Lai cik aizņemts būtu prāts, acis ievēro automātiski — neapzināti, taču precīzi .. .

Jaunais vīrietis stūrgalvīgi atkārtoja:

—  Es neatceros nevienu.

Puaro nopūzdamies pievērsās Mērijai Drauerai.

—       Jūs droši vien saņēmāt vēstules no savas krustmā-. tes?

— Jā, ser.

—  Kad pienāca pēdējā?

Mērija bridi padomāja.

—  Divas dienas pirms slepkavības, ser.

—  Kas tajā bija rakstīts?

—       Viņa rakstīja, ka atkūlies vecais velns un viņa aiztriekusi to ratā,— piedodiet par šo izteicienu, ser, — | rakstīja, ka gaidot mani atbraucam trešdien — tā ir mana brīvdiena, ser,— un rakstīja, ka mēs iesim uz kino. j Tā bija mana dzimšanas diena, ser.

Kaut kas — varbūt domas par mazajiem svētkiem — ] pēkšņi sariesa asaras Mērijas acīs. Viņa apslāpēja elsas.  Tad lūdza piedošanu.

— Atvainojiet mani, ser! Es negribu būt muļķe. Raudāšana taču neko nedod. Tā bija tikai doma par viņu — un mani, kā mēs ar prieku gaidījām šo izklaidēšanos. Tā mani saskumdināja, ser.

—  Es patiešām saprotu, ko jūs izjūtat, — Frenklins Klārks piebilda. — Tie aizvien ir sīkumi, kas satriec cilvēku, un sevišķi kaut kas tāds kā izprieca vai dāvana — kaut kas jautrs un dabisks. Atceros, es reiz redzēju sabrauktu sievieti. Viņa tikko kā bija nopirkusi jaunas kurpes. Redzēju viņu tur guļam — un no saplēs- lās papes kārba^s rēgojās ārā smieklīgi mazas augstpapēžu rītakurpes … tas mani satrauca — tās izskatījās tik aizkustinošas.

Ar negaidīti kvēlu dedzību Megana ieteicās:

— Taisnība — pilnīga taisnība! Pēc tam kad Betija … nomira, notika tas pats. Māmiņa bija nopirkusi viņai dāvanu — zeķes, nopirkusi tieši tajā dienā, kad tas notika. Nabaga māmiņa, viņa bija pavisam satriekta. Es viņu atradu raudam par zeķēm. Viņa bez mitas atkārtoja: «Es tās nopirku Betijai — es tās nopirku Betijai, un viņa tās taču pat neredzēja.»

Meganas balss mazliet iedrebējās. Viņa paliecās uz priekšu, raudzīdamās tieši Frenklinā Klārkā. Starp viņiem radās pēkšņas simpātijas — brālība bēdās.

— Zinu,— viņš teica.— Es to skaidri zinu. Tie ir tādi pārdzīvojumi, kurus velnišķīgi smagi atcerēties.

Donalds Freizers nemierīgi sakustējās.

Tora Greja novirzīja sarunu uz citu pusi.

— Vai tad mēs neko neplānosim — nākotnei?— viņa ievaicāj ās.

—  Protams,— Frenklins Klārks atguva savu parasto runas veidu.— Manuprāt, kad pienāks laiks — tas ir, kad tiks saņemta ceturtā vēstule,— mums vajadzētu apvienot spēkus. Līdz tam mēs katrs varbūt varētu izmēģināt laimi uz savu roku. Es nezinu, vai ir kādi jautājumi, kurus, pēc monsieur Puaro domām,atmaksātos papētīt.

—  Es varētu izteikt dažus priekšlikumus,— Puaro attrauca.

—  Labi. Es tos atzīmēšu.— Klārks izvilka piezīmju grāmatiņu. — Turpiniet, monsieur Puaro. «A». ..?

— Uzskatu, ka varbūt viesu apkalpotāja Millija Hig- lija varētu zināt kaut ko noderīgu.

—  «A» — Millija Higlija,— Frenklins Klārks pierakstīja.

—   Es lieku priekšā divas sarunu uzsākšanas metodes. Jūs, mis Bārnarda, varētu izmēģināt metodi, ko es dēvēju par uzbrūkošo.

—   Droši vien, jūsuprāt, tā ir piemērota manam stilam,— Megana strupi noskaldīja.

—   Uzsāciet ķildu ar šo meiču, sakiet, ka zinājāt — viņai nekad nav patikusi jūsu māsa — un ka māsa jums izstāstījusi visu par viņu. Ja es nemaldos, tas izraisīs pretapvainojumu plūdus. Millija Higlija jums pateiks, ko viņa domāja par jūsu māsu. Iespējams, ka uzpeld kāds izmantojams fakts.

— Un otrā metode?

—   Vai drīkstu ierosināt, mister Freizer, ka jums vajadzētu izrādīt interesi par šo meiču?

— Vai tas ir nepieciešams?

—   Nē, nav nepieciešams. Tā ir tikai iespējama rīcība apstākļu noskaidrošanai.

—   Varbūt man izmēģināt roku?— Frenklins iejautājās.— Man ir… htn .. . krietni plaša pieredze, mon- sieur Puaro. Ļaujiet man apsvērt, ko es varētu darīt ar šo jauno dāmu.

—   Jums ir pašam savi pienākumi, ar kuriem jātiek galā, — diezgan skarbi ierunājās Tora Greja.

Frenklinam izstiepās pagara seja.

— Jā,— viņš piekrita,— man ir pienākumi.

—   Tout de meme[22] man gan nešķiet, ka jums pagaidām te būtu daudz, ko darīt,— Puaro noteica. — Tagad mademoiselle Greja, viņa ir daudz piemērotāka ..

Tora Greja viņu pārtrauca:

—   Bet redzat, monsieur Puaro, esmu atstājusi Devonu uz visiem laikiem.

— A? Es jūs nesapratu.

—   Mis Greja bija bezgala laipna un vēl pakavējās pie mums, lai palīdzētu man visu savest kārtībā,— Frenklins paskaidroja. — Bet, gluži dabiski, viņa dod priekšroku darbam Londonā. i

Puaro uzmeta vērīgu skatienu gan vienam, gan otram.

—  Kā jūtas lēdija Klārka?— viņš pavaicāja.

Jūsmojot par vieglo sārtumu Toras Grejas vaigos, es gandrīz nesaklausīju Klārka atbildi.

Diezgan slikti. Starp citu, monsieur Puaro, es Iļribētu zināt, vai jūs varētu atrast iespēju atbraukt uz Devonu viņu apmeklēt. Pirms es devos proin, viņa Izteica vēlēšanos jūs redzēt. Saprotams, viņa bieži vien vairākas dienas no vietas nespēj tikties ar cilvēkiem, taču, ja nu jūs riskētu — bez šaubām, uz mana rēķina.

Noteikti, mister Klārk. Teiksim — parīt? | — Labi. Es to paziņošu slimo kopējai, un viņa pirms jūsu apciemojuma injicēs narkotikas.

Kas attiecas uz jums, mans bērns, — Puaro, pievērsies Mērijai, sacīja,— jūs, manuprāt, varbūt varētu paveikt krietnu darbu endoverā. Pamēģiniet izprašņāt bērnus, — Bērnus?

— Jā. Bērni labprāt neielaižas sarunās ar svešiniekiem. Bet ielā,.kur dzīvoja jūsu krustmāte, jūs pazīst. Samērā daudz bērnu rotaļājas tuvumā. Iespējams, viņi ir ievērojuši, kas iegāja jūsu krustmātes veikalā un kas no tā iznāca.

— Kā tad ar mis Greju un mani?— Klārks nopra- NĪja. — Tas ir, ja man nav jābrauc uz Bekshilu. | — Monsieur Puaro,— Tora Greja jautāja,— kāds pasta zīmogs bija trešajai vēstulei? f — Patnija, mademoiselle.

— D. R. 15, Patnija, pareizi, vai ne?— viņa domīgi lacīja.

— Kā par brīnumu, avīzes to nodrukāja pareizi.' , — Šķiet, tas liecina, ka ABC ir londonietis, — Spriežot pēc šī apstākļa, jā.

— Vajadzētu būt iespējai viņu pievilināt,— Klārks prātoja.— Monsieur Puaro, kā būtu, ja es avīzē ievietotu sludinājumu — kaut ko līdzīgu šīm rindām: ABC. Steidzami. E. P. jums cieši uz pēdām. Simtnieks par manu klusēšanu. XYZ. Ne nu gluži tik nenoslīpētu tekstu kā šis — bet jūs saprotat ideju. Tas varētu viņu pievilināt.

— Jā, tāda iespēja pastāv.

— Tas varētu pamudināt viņu novākt mani.

—  Man liekas, tas ir ļoti bīstami un muļķīgi,— Tora Greja skarbi iesaucās.

—  Ko jūs teiktu par to, monsieur Puaro?

—  Mēģināts nav zaudēts. Man pašam liekas, ka ABC luīs pārāk viltīgs, lai atsauktos.— Puaro viegli pasmīk- i,\āja. — Es redzu, mister Klārk, ka jūs — ja drīkstu tā

izteikties, jūs neaizvainojot,— sirds dziļumos vēl esat zēns.

Frenklins Klārks izskatījās mazliet apmulsis.

— Nu, — viņš sacīja, ielūkodamies piezīmju grāmatiņā,— mēs sākam.

«A»— mis Bārnarda un Millija Higlija.

«B»— misters Freizers un mis Higlija.

«C»— bērni Endoverā.

«D»— sludinājums.

Es gan šaubos, vai kāds no šiem punktiem dos daudz labuma, tomēr būs kaut kas darāms, kamēr mēs gaidām..

Viņš piecēlās, un pēc dažām minūtēm sanāksmes dalībnieki bija izklīduši.

deviņpadsmitā nodaļa «CAUR ZVIEDRIJU…»

Puaro atgriezās savā krēslā un sēdēja, dungodams pie sevis īsu melodiju.

—       Nelaime, ka viņa ir tik saprātīga, — viņš nomurraU nāja.

—  Kura?

—       Megana Bārnarda. Mademoiselle Megana. «Vārdi,» viņa dusmīgi izmeta. Viņa uzreiz noprata, ka tas, ko es sacīju, it neko nenozīmē. Visi citi tika apvesti ap stūri.

— Manuprāt, tas skanēja ļoti ticami.

— Ticami, jā. Tas bija tieši tas, ko viņa atskārta.

— Vai tad jūs nedomājāt to, ko teicāt?

—       To, ko es teicu, varēja ietilpināt vienā īsā teikumā. Taču es atkārtojos ad lib\ un neviens pats, izņemot Meganu Bārnardu, šo faktu neuztvēra.

—  Bet kāpēc?

—       Eh bicn — lai ko iekustinātu! Lai visiem rastos iespaids, ka jāķeras pie darba! Lai uzsāktu — teiksim — sarunas!

—      Vai jums nešķiet, ka neviens no ierosinājumiem neko nedos?

—  Kā tad, tāda iespēja aizvien pastāv.

Viņš paklusām nosmējās.

Traģēdijas vidū mēs sākam komēdiju. Tā taču ir, vai ne?

— Ko jūs gribat teikt?

—  Patiesi, Puaro,— es sašutis iesaucos, — esmu pārliecināts, ka neviens no šiem cilvēkiem nedomāja neko, Izņemot .. .

— Dārgais draugs! Un kā ar jums? I — Ar mani?

—  Mais oui, vai, viņiem dodoties prom, jūs nenācāt Atpakaļ no durvīm, dungodams melodiju?

— Cilvēks var to darīt, nebūdams cietsirdīgs.

— Protams, taču melodija man atklāja jūsu domas, i — Tiešām?

Jā. Dungot melodiju ir ārkārtīgi bīstami. Tā atsedz mūsu zemapziņu. Melodija, ko jūs dungojāt, manuprāt, «ttiecas uz kara gadiem. Comme ģa!2 — Puaro sāka dziedāt pretīgā falsetā:

— Dažreiz mīlu es tumšmati, Dažreiz mīlu es gaišmati (No Ēdenes pie mums kas nāk, Caur Zviedriju šurp ceļu sāk).

Kas varētu būt vēl nodevīgāks? Mais je crois que la blonde femporte sur la brunette?

— Puaro! — es, viegli piesarkdams, iesaucos.

' Pavisam īpatnēja. (Franču vai.)

' Sita! (Franču vai.)

Bet man šķiet, ka gaišmate gūst virsroku pār tumšmati. (Franču vai.)

— Cest tout naturelVai jūs ievērojāt, kā Frcnkii- nam Klārkam pēkšņi radās vienprātība un saskaņa ar mademoiselle Meganu? Kā viņš paliecās uz priekšu un skatijās viņā? Un vai jūs ari pamanijāt, cik ļoti stipri par to sapīka mademoiselle Tora Greja? Un misters Donalds Freizers, viņš . . .

—Puaro, — es nobrīnījos,— jūsu domas ir neglābjami sentimentālas.

—Manas domas ne uz to pusi nav tādas. Sentimentāls esat jūs, Heistings.

Es grasījos dedzīgi apstrīdēt šo apgalvojumu, bet lajā bridi atvērās durvis.

Man par pārsteigumu ienāca Tora Greja.

—Piedodiet, ka atgriezos,— viņa nosvērti sacīja. t — Bet ir kaut kas, ko es gribu jums izstāstīt, monsieitm Puaro.

—  Protams, mademoiselle. Varbūt jūs apsēstos?

Apsēdusies viņa mirkli vilcinājās, it kā izraudzida- mās vārdus.

— Tas ir tā, monsieur Puaro. Misters Klārks gaužām augstsirdīgi nupat lika jums saprast, ka esmu atstājusi Koumsaidu pēc pašas vēlēšanās. Viņš ir bezgala laipns un korekts cilvēks. Bet īstenībā tā nepavisam nenotika. ) Biju pilnīgi sagatavojusies palikt — sakarā ar kolekci I jām darba pietiek. Tā bija lēdija Klārka, kura vēlējās,! lai es aizeju! Es varu viņu aizbildināt. Viņa ir ļoti slima sieviete, un viņas smadzenes apdullinājuši medika-4 menti, ko viņai dod. Tas izraisa lēdijā Klarkā aizdomas 1 un dažādas iedomas. Viņa sajuta pret mani nepamatotu 1 nepatiku un pieprasīja, lai es atstāju māju.

Nevarēju neapbrīnot jaunās sievietes drosmi. Viņa I nemēģināja iztulkot faktus sev par labu, kā tik daudzi 8 būtu jutuši kārdinājumu darīt, bet ar apbrīnojamu | vaļsirdību bez kavēšanās sāka runāt par galveno. Mana | sirds pret viņu iesila apbrīnā un labvēlībā.

—       Pēc manām domām, tas ir lieliski, ka jūs atnācāt ; un mums to izstāstījāt,— es ieteicos.

— Vienmēr ir labāk runāt patiesību,— viņa, mazliet

pasmaidīdama, attrauca.— Negribu slēpties aiz mistera

Klārka bruņnieciskuma. Viņš ir ārkārtīgi bruņniecisks vīrietis.

' Tas ir jļluži dabiski. (Franču vai.)

Viņas vārdos jautās sirsnīga jūsma. Viņa acīmredzot milzīgi apbrīnoja Frenklinu Klārku.

Mademoiselle, jūs esat bijusi ļoti godīga,— Puaro noteica.

Tas man ir diezgan stiprs trieciens,— Tora skumīgi atzinās.— Man nebija ne jausmas, ka lēdija Klārka mani tik stipri neieredz. Taisnību sakot, man visu laiku Aķita, ka es viņai tīri labi patīku.— Viņa savilka skābu leju.— Mūžu dzīvo, mūžu mācies.

Tora Greja piecēlās.

— Tas ir viss, ko es atnācu pateikt. Uz redzēšanos!

Es pavadīju viņu lejā pa kāpnēm.

— Uzskatu, ka tas ir ļoti uzņēmīgi no viņas puses,— ts, atgriezies istabā, ieminējos.— Viņai, tai meitenei, ir drosme.

— Un aprēķins.

— Ko jūs gribat teikt ar «aprēķins»? I — Gribu teikt, ka viņa prot skatīties uz priekšu.

Es uzmetu viņam šaubu pilnu skatienu, ļr— Viņa nudien ir brīnišķīga meitene! — es jūsmoju. | — Un valkā ļoti brīnišķīgu apģērbu. Tas krepmaro- kens un sudrablapsas apkakle — dernier cri.1 [ — Jūs noņematies ar sīkumiem, Puaro. Es nekad neievēroju, kas cilvēkiem ir mugurā.

— Jums vajadzētu piebiedroties nūdistu kolonijai.

Kad gatavojos izgrūst sašutuma pilnu atbildi, viņš,

pēkšņi mainīdams sarunas tematu, sacīja: V — Vai jūs zināt, Heistings, nevaru atbrīvoties no sajūtas, ka mūsu sarunās šajā pēcpusdienā jau tika pateikts kaut kas svarīgs. Tas ir savādi — nevaru atminēties, kas tieši tas bija… Tikai sajūta, kas pavīdēja manā apziņā … Tā man atgādina kaut ko, kas jau ir dzirdēts, redzēts vai pamanits.

— Kaut kas Cērstonā?

—      Nē — ne Cērstonā . . . Pirms tam .. . Vienalga, drīz jo drīz tas man ienāks prātā .. .

Palūkojies manī (varbūt es nebiju pietiekami uzmanījies), viņš pasmējās un sāka atkal dungot:

—      Viņa ir eņģelis, vai ne? No Ēdenes nāk, caur Zviedriju te ceļu sāk.

— Puaro! — es iebrēcos.— Ejiet pie velna!

Pēdējais modes kliedziens. (Franču vai.)

divdesmita nodaļa LĒDIJA KLARKA

Kad mēs otrreiz ieraudzījām Koumsaidu, to apņēma dziļa un nemainīga grūtsirdības atmosfēra. Sādu noskaņojumu varbūt varēja daļēji radīt laika apstākļi — bija drēgna septembra diena, un gaisā jautās rudens tuvums — un daļēji, bez šaubām, fakts, ka māja bija pusaizslēgta. Apakšējā stāva istabas bija aizslēgtas un aizslēģotas, un nelielā istabiņa, kurā mēs tikām ievesti, dvakoja pēc mitruma un sasmakuša gaisa.

Pieredzējusi slimo kopēja ienāca pie mums, rotīdama uz leju savas iecietinātās aproces.

—  Monsieur Puaro?— viņa moži ieprasījās.— Esmu kopēja Kepstika. Es saņēmu mistera Klārka vēstuli, kas pieteica jūsu ierašanos.

Puaro apjautājās par lēdijas Klārkas veselību.

— Ņemot vērā visu, patiešām nemaz nav slikti. ;

«Ņemot vērā visu», es domāju, nozīmē ņemt vērā, ka

viņai parakstīts nāves spriedums.

—  Saprotams, nevar cerēt uz lielu uzlabošanos, bet kāda jauna ārstniecības metode ir mazliet atvieglojusi viņas dienas. Doktors Ļogans ir gluži apmierināts ar viņas stāvokli.

—  Bet tā ir taisnība, ka viņa nekad neatveseļosies?

—  Vai, mēs to faktiski nekad nesakām, — kopēja Kepstika, mazliet pārsteigta par Puaro atklāto valodu, atbildēja.

— Vira nāve viņai droši vien bija šausmīgs trieciens?

—  Nu, monsieur Puaro, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt, tas nebija tieši tāds trieciens, kādu būtu izjutis ikviens pilnīgi vesels un uztveres spējas nezaudējis ēilvēks. Lēdijai Klārkai viņas stāvokli viss kļuvis miglains.

—  Piedodiet manu jautājumu — bet vai viņa bija stipri pieķērusies vīram un viņš viņai?

—  Jā gan, viņi bija ļoti laimīgs pāris. Nabaga cilvēks, viņš bija gaužām noraizējies un uztraucies par sievu. Jūs zināt, ārstam tas aizvien ir ļaunāk. Viņi nevar sevi uzmundrināt ar melīgām cerībām. Šķiet, sākumā tas viņu gaužām nomāca.

—  Sākumā? Pēc tam mazāk?

—  Cilvēks taču pierod pie visa, vai ne? Un seram Karmaiklam turklāt bija viņa kolekcija. Vīrietim vaļasprieks sniedz krietnu mierinājumu. Viņš mēdza laiku i>.i laikam braukt uz ūtrupēm, un tad viņš ar mis Greju l>ija aizņemts muzeja pārkārtošanā pēc jaunas sistēmas Un attiecīga kataloga sastādīšanā.

— Nūja — mis Greja. Viņa ir aizgājusi, vai ne?

— Jā, man ļoti žēl, bet lēdijām, kad viņas nav veselas, dažreiz taču uznāk šādas tādas iedomas. Un nav jēgas ar viņām strīdēties. Labāk ir padoties. Mis Greja rīkojās ļoti prātīgi.

— Vai lēdija Klārka vienmēr ienīduši viņu?

I — Nē — tas ir, ne ienīduši. Taisnību sakot, man liekas, sākumā mis Greja viņai diezgan labi patika. Bet es nedrīkstu jūs aizkavēt ar pļāpāšanu. Mana slimniece brīnīsies, kas ar mums noticis.

Viņa veda mūs augšā pa kāpnēm uz dzīvojamo istabu otrajā stāvā. Kādreizējā guļamistaba bija kļuvusi par telpu dzīvespriecīgās krāsās.

Lēdija Klārka sēdēja pie loga lielā atzveltnes krēslā. Viņa bija nožēlojami vāja, un sejā vīdēja tas pelēcī- ļjums un izmocītā izteiksme, kāda ir cilvēkam, kas «laudz cieš sāpes. Viņas skatiens bija mazliet izklaidīgs, sapņains, un es ievēroju, ka viņas acu zīlītes atgādina l.niepadatas galviņas.

— Tas ir misters Puaro, kuru jūs vēlējāties ledzēt,— kopēja Kepstika sacīja augstā, mundrā balsī.

— Ak, jā, monsieur Puaro,— lēdija Klārka neskaidri novilka.

Viņa pastiepa roku sveicienam.  — Mans draugs, kapteinis Heistingss,— lēdija Klārka.

—  Sveicināti! Cik laipni, ka jus abi ieradāties.

Paklausot viņas vārgā žesta norādījumam, mēs apsēdāmies. Iestājās klusums. Likās, ka lēdija Klārka ir ieslīgusi sapnī.

Pēc īsa brītiņa viņa ar vieglu piepūli saņēmās.

— Tas bija sakarā ar Kāru, vai ne? Sakarā ar Kāra nāvi. Ak, jā!

Papurinādama galvu, viņa nopūtās, bet skatiens joprojām kavējās kaut kur tālu.

—  Mēs nekad nedomājām, ka tas notiks tā — otrādi .. . Es biju tik pārliecināta, ka man būs jāaiziet pirmajai…— Uz brīdi viņa iegrima pārdomās.— Kārs bija ļoti spēcīgs — apbrīnojams savā vecumā. Viņš nekad neslimoja. Viņam bija gandrīz sešdesmit — bet viņš drīzāk izskatījās pēc piecdesmitgadnieka … Jā, ļoti spēcīgs . . .

Viņa no jauna aizsapņojās. Puaro, kurš labi zināja attiecīgo medikamentu iedarbību un to, kā tie rada zāļu lietotājiem iespaidu, ka laika ir bezgalīgi daudz, nebilda ne vārda.

Lēdija Klārka pēkšņi ierunājās:

—  Jā .. . labi, ka jūs ieradāties. Es sacīju Frenklinam. Viņš apsolīja, ka neaizmirsīs jums pateikt. Ceru, ka Frenklins nebūs muļķis . . . kaut gan viņš tik daudz klaiņojis pa pasauli, viņu gaužām viegli piemānīt. Tādi ir vīrieši . . . Viņi paliek zēni . . . Frenklins it īpaši. i

—  Viņam ir impulsīvs raksturs, — Puaro noteica.

— Jā — jā . . . Un ļoti bruņniecisks. Vīrieši šajā ziņā: ir tādi muļķi. Pat Kārs . . .— Viņas balss kļuva klusāka.

Lēdija Klārka drudžainā nepacietībā papurināja galvu.

—  Viss ir tik miglains … Ķermenis ir slogs, mon- sieur Puaro, sevišķi tad, kad tas gūst virsroku. Cilvēkam nav citu domu kā vien — vai sāpes uznāks vai ne; šķiet, nekam citam nav nozīmes.

—  Zinu, lēdija Klārka. Tā ir viena no dzīves traģēdijām.

—  Sāpes mani notrulina. Nespēju pat atcerēties, kas tas bija, ko gribēju jums sacīt.

—  Vai tas bija kaut kas par jūsu vīra nāvi?

—  Par Kāra nāvi? Jā, varbūt. .. Prātu zaudējis, nožēlojams radījums — es domāju slepkavu. Tur vainīgs troksnis un steiga mūsdienās — cilvēki to nespēj izturēt. Man vienmēr bijis žēl ārprātīgu cilvēku — viņu galvās jābūt tādam juceklim. Un tad atrasties iesprostotiem — tas noteikti ir šausmīgi. Bet ko citu lai dara? Ja viņi nogalina cilvēkus .. .— Viņa, viegli sāpināta, pašūpoja galvu.— Jūs vēl neesat viņu notvēruši?— viņa vaicāja.

—  Nē, vēl ne.

—  Viņš todien droši vien būs klaiņojis te tuvumā.

— Te tuvumā bija daudz svešinieku, lēdija Klārka. Ir atvaļinājumu laiks.

— Jā … man tas izgāja no prāta . .. Bet tie dzīvo pa pludmali, mājai tie netuvojas.

—  Neviens svešinieks todien neatnāca līdz mājai.

Kurš tā saka? — lēdija Klārka negaidīti enerģiski noprasīja.

l'uaro izskatījās drusku pārsteigts.

— Kalpotāji, — viņš atbildēja.— Mis Greja.

Lēdija Klārka ļoti kategoriski noskaldīja:

Tā meiča ir mele!

Es savā krēslā satrūkos. Puaro uzmeta man žiglu skatienu.

Lēdija Klārka turpināja, tagad runādama diezgan drudžaini:

— Man viņa nepatika. Nekad nav patikusi. Kārs bija ļoti augstās domās par viņu. Allaž runāja par to, ka viņa ir bārabērns un viena pati pasaulē. Kas kaiš bārenei? Dažreiz tā ir laime nelaimē. Cilvēkam var būt nekur nederīgs tēvs un dzērāja māte — tad gan būtu iemesls sūroties. Sacīja, ka viņa esot tik drosmīga un tāda I lietņa darbiniece. Domāju, ka savu darbu viņa paveica labi. Nezinu, kāds labums bija no visas šīs drosmes!

— Nu, neuztraucieties, dārgā, — kopēja Kepstika iejaucās.— Mēs nedrīkstam jūs nogurdināt.

—  Es drīz vien padzinu viņu. Frenklinam pietika nekaunības izteikties, ka viņa varētu būt man atbalsts. Ir nu gan atbalsts! Jo drīzāk es viņu redzu pēdējo reizi, io labāk — to es teicu! Frenklins ir muļķis. Negribēju, ka viņš sapinas ar šo personu. Viņš ir puika. Nekādas sajēgas! «Es viņai izmaksāšu algu par trim mēnešiem, ja tu gribi,» es sacīju, «bet prom viņa aizies. Es nevēlos redzēt viņu savā mājā vairs ne dienu.» Slimam ir viena priekšrocība — cilvēki ar viņu nevar strīdēties. Frenklins izdarīja, kā es teicu, un viņa aizgāja. Aizgāja, es domāju, kā mocekle — vēl pievilcīgāka un drosmīgāka.

—  Nu,dārgā, neuztraucieties tik stipri! Tas jums ir kaitīgi.

Lēdija Klārka ar rokas mājienu apklusināja kopēju Kepstiku.

— Jūs bijāt par viņu tikpat muļķīgi sajūsmināta kā visi citi.

— Vai, lēdija Klārka, nerunājiet tā! Man patiesi likās, ka mis Greja ir ārkārtīgi jauka meitene — tik romantiska izskata, it kā izkāpusi no kāda romāna lappusēm.

— Jūs visi izvedāt mani no pacietības, — lēdija Klārka gurdi žēlojās.

—  Nu, tagad viņa ir prom, mana dārgā. Uz karstām pēdām aizgājusi.

Lēdija Klārka vārgā nepacietībā papurināja galvu, bel neko neatbildēja.

—       Kāpēc jūs teicāt, ka mis Greja ir mele? — Puaro vaicāja.

—       Tāpēc, ka viņa ir tāda. Viņa jums apgalvoja, ka neviens svešinieks nav nācis uz māju, vai ne?

— Jā.

—       Ļoti labi! Es viņu redzēju pati savām acīm — pa šo logu — runājamies ar pavisam svešu vīrieti pie parādes durvīm.

—  Kad tas bija?

—       Tās dienas rītā, kad Kārs nomira,— apmēram pulk sten vienpadsmitos.

—  Kā šis cilvēks izskatījās?

—  Parasts cilvēks. Nekā sevišķa.

—  Džentlmenis — vai tirgotājs?

—       Tirgotājs ne. Noplukuši persona. Nevaru atcerēties.

Pēkšņas sāpju trīsas pārskrēja pār viņas seju.

—       Lūdzu . . . tagad jums jāiet .. . esmu mazliet nogurusi . . . māsiņ.

Mēs paklausījām norādījumam un devāmies projām

—       Tas ir neparasts stāsts,— es griezos pie Puaro, kad mēs braucām atpakaļ uz Londonu.— Par mis Greju un nepazīstamu vīrieti.

—       Vai jūs saprotat, Heistings? Ir taču tā, kā es jums sacīju: vienmēr var uzzināt vēl kaut ko.

—       Kāpēc gan meitene samelojās un teica, ka viņa nevienu neesot redzējusi?

—       Varu iedomāties septiņus atšķirīgus iemeslus — turklāt vienu no tiem ārkārtīgi vienkāršu.

— Vai tas ir pārmetums? — es noprasīju.

—       Tas varbūt ir ierosinājums, lai jūs liktu lietā savu atjautību. Taču mums nav nekādas vajadzības uztraukties. Visvieglāk rast atbildi uz šo jautājumu, pavaicājot viņai pašai.

— Un ja nu viņa sastāsta mums vēl kādus melus?

— Tas nudien būtu interesanti — un ļoti rosinoši.

—       Drausmīgi iedomāties, ka tāda meitene varētu būt nenormāla cilvēka sabiedrotā.

— Tieši tā — tāpēc es par to nedomāju.

Mani šī doma nodarbināja vēl labu brīdi.

—       Izskatīgai meitenei ir grūts mūžs,— skaļi nopūzdamies, es beidzot sacīju.

Du tout. Nāciet pie prāta, izmetiet šo domu no ļļal vas!

Tas ir tiesa,— es nepiekāpos, — katra roka paceļas pH't viņu tikai tāpēc, ka viņa ir izskatīga.

Jūs runājat betises\ mans draugs. Kura roka h.ioēlās pret viņu Koumsaidā? Sera Kārmaikla? Fren- I lina? Kopējas Kepstikas?

-   Lēdija Klārka viņu pagalam necieta.

Mon ami, jūs ir pārņēmusi līdzcietība pret jaunām, ilaiļām meitenēm. Savukārt es jūtu līdzi vecām, slimām Minnām. Iespējams, ka lēdija Klārka bija vērīga, bet viņas vīrs, misters Frenklins Klārks un kopēja Kepstika visi bija akli kā kurmji — un kā kapteinis Heistingss.

-   Jūs neturat labu prātu uz šo meiteni, Puaro.

Man par pārsteigumu viņa acis negaidot iedzirkstījās.

— Varbūt man patīk jūsu romantiskā dižošanās, Heis- tings. Jūs aizvien esat īsts bruņinieks, gatavs doties palīgā nelaimīgām jumpravām — izskatīgām jumpravām, bien entendu.

— Jūs esat jocīgs, Puaro,— nespēdams atturēties no smiekliem, es noteicu.

ļ — Nu ko, neviens nevar nemitīgi pārdzīvot traģēdiju. Aizvien vairāk un vairāk es ieinteresējos par cilvēku attiecībām, kas izaug no šīs traģēdijas. Mums te ir trīs l';imeņu dzīves drāmas. Pirmām kārtām ir Endovera — visa misis Ašcras skumīgā dzīve, viņas pūliņi, pabalsts vīram vācietim, māsasmeitas pieķeršanās viņai. Ar to vien jau pietiktu vielas veselam romānam. Tad ir Hekshila — laimīgie, bezrūpīgie vecāki, divas meitas, kas stipri atšķiras viena no otras, — glītā, sprogotā dumiķe un vērīgā, enerģiskā Megana ar skaidro saprātu un nežēlīgajām alkām pēc patiesības. Un cita persona — savaldīgais jaunais skots ar savu trako greizsirdību un mirušās meitenes pielūgsmi. Beidzot ir Cērstonas saime — mirstošā sieva un vīrs, kurš aizrāvies ar savām kolekcijām, bet jūt augošu maigumu un simpātijas pret skaisto meiteni, kas viņam tik sirsnīgi palīdz, un tad vēl jaunākais brālis — enerģisks, pievilcīgs, interesants vīrietis, kuram romantisku valdzinājumu piešķir ilgie ceļojumi pa pasauli.

Saprotat, Heistings, — parastajā notikumu gaitā šis Iris atsevišķās drāmas nekad nebūtu saskārušās cita ar

' Mujķības. (Franču vai.)

citu. Tās būtu turpinājušas savu gaitu, citai citu neietekmējot. Dzīves pārmaiņas un kombinācijas, Heistings,— tās mani nemitīgi saista.

—  Klāt Pedingtona, — tā bija mana vienīgā atbilde.

Jutu, ka pienācis laiks kādam sašķaidīt iedomības ziepju burbuli.

Kad ieradāmies Vaitheivenas īres namā, mums paziņoja — kāds džentlmenis gaidot Puaro.

Iedomājos, ka tas būs Frenklins vai varbūt Džeps, bet man par pārsteigumu izrādījās, ka tas nav neviens cits kā Donalds Freizers.

Viņš likās milzīgi apmulsis, un viņa valoda bija vēl juceklīgāka nekā citkārt.

Puaro neskubināja, lai viņš sāk stāstīt par apciemojuma iemeslu, bet ierosināja iekost sviestmaizes un izdzert glāzi vīna.

Kamēr atnesa cienastu, mans draugs nelaida citus pie vārda, paskaidrodams, kur bijis, un ar sirsnību un līdzjūtību runādams par slimo sievieti.

Tikai tad, kad bijām apēduši sviestmaizes un iemalkojuši vīnu, viņš pievērsās personiskiem jautājumiem.

— Jūs atbraucāt no Bekshilas, mister Freizer?

— Jā.

— Vai ir kādi panakumi ar Milliju Higliju?

—       Milliju Higliju? Milliju Higliju?— Freizers brīnīdamies atkārtoja šo vārdu.— Ak, tā meitene! Nē, es vēl neko tur neesmu darījis. Tas . ..

Viņš pieklusa. Viņa plaukstas nervozi savijās kopā.

— Nezinu, kāpēc atnācu pie jums,— viņš izgrūda.

—  Es gan zinu,— Puaro atteica.

— Jūs nevarat zināt. Kā jūs to varat?

—       Pie manis jūs atnācāt tāpēc, ka jums kaut kas jāpastāsta kādam. Jūs rīkojāties pilnīgi pareizi. Es esmu īstais cilvēks. Runājiet!

Puaro pašpārliecinātā sejas izteiksme nepalika bez ietekmes. Freizers lūkojās viņā ar savādām pateicīgas paklausības pilnām acīm.

— Jums tā liekas?

— Parbleu, man par to nav nekādu šaubu.

— Monsieur Puaro, vai jūs zināt kaut ko par sapņiem?

Tādu jautājumu es no viņa nebiju gaidījis.

Tomēr šķita, ka Puaro nekādā ziņā nav pārsteigts.

—  Zinu,— viņš atsaucās.— Jūs sapņojāt…

—  Jā. Jūs droši vien teiksiet — tas ir tikai dabiski, ka man jāsapņo … jāsapņo par … to. Taču tas nav parasts Hapnis.

— Nē?

—  Tagad esmu to sapņojis trīs naktis no vietas, ser.. . Man liekas, es sajukšu prātā …

—  Izstāstiet man …

Vīrieša seja bija līķa bālumā. Acis viņam vēlās vai no pieres ārā. Taisnību sakot, viņš izskatījās pēc prātā jukuša.

—  Vienmēr rādās viens un tas pats. Esmu pludmalē. Meklēju Betiju. Viņa ir pazudusi — jūs saprotat, tikai pazudusi. Man viņa jāatrod. Man viņai jāatdod josta. Es nesu to rokā. Un tad .. .

— Jā?

, — Sapnis mainās… Es vairs nemeklēju. Viņa ir manā priekšā… sēž pludmalē. Viņa neredz mani nākam .. . Tas ir … vai, es nespēju …

— Turpiniet!

Puaro balss skanēja pavēloši — stingri.

—  Es aizeju viņai aiz muguras … viņa nedzird manus soļus … es apmetu jostu viņai ap kaklu un velku … vai dieviņ … velku …

Viņa balsī jautās drausmīgas ciešanas … Es iekram- pējos sava krēsla paročos … Stāstītais bija pārāk reāls.

—  Viņa smok nost… viņa ir mirusi .. . esmu viņu nožņaudzis — un tad viņas galva atslīgst atpakaļ un es redzu viņas seju … un tā ir Meģana … nevis Betija!

Nobālis un trīsēdams viņš atzvēlās krēslā. Puaro ielēja vēl vienu glāzi vīna un pasniedza viņam.

—   Ko tas nozīmē, monsieur Puaro? Kāpēc man rādās Šis sapnis? Katru nakti …

—  Iztukšojiet savu glāzi!— Puaro izrīkoja.

Jaunais vīrietis tā izdarīja, pēc tam mierīgākā balsī

pavaicāja:

—   Ko tas nozīmē? Es … es taču viņu nenogalināju, vai ne?

Nezinu, ko Puaro atbildēja, jo tobrīd izdzirdu pastnieka klauvējienu un automātiski atstāju istabu.

Tas, ko es izņēmu no vēstuļu kastītes, aizdzina manu interesi par Donalda Freizera neparasto atklāsmi.

Brāztin iebrāžos dzīvojamā istabā.

—   Puaro! — es izsaucos.— Tā ir pienākusi! Ceturtā vēstule!

Viņš pietrūkās kājās, pakampa to no manis un, paķēris no galda papīrnazi, atgrieza aploksni. Vēstuli viņš izklāja uz galda.

Mēs visi tris lasījām to kopīgi.

«Vēl aizvien nekādu panākumu? Kauns! Kauns! Ko gan Jūs un policija darāt? Nu, nu, vai tad tas nav joks? Un uz kurieni mēs iesim ievākt nektāru nākamajā reizē?

Nabaga mister Puaro! Man Jūsu gaužām žēl.

Ja sākumā Jums neveicas, mēģiniet, mēģiniet, mēģiniet atkal.

Mums vēl ir ejams garš ceļš.

Uz Tiperari'?

Nē — tas būs vēlāk. Pie burta «T».

Nāka?nais mazais starpgadījums notiks Donkasterā 11. septembrī.

Uz redzēšanos!

ABC.»

divdesmit pirmā nodaļa SLEPKAVAS APRAKSTS

Liekas, tas, ko Puaro mēdz dēvēt par cilvēcisko elementu, tobrīd sāka atkal zust. Tā kā prāts nespēj izturēt nepārtrauktas šausmas, mums it kā bija iestājies normālām cilvēciskām interesēm aizpildīts starplaiks.

Mēs visi bez izņēmuma bijām izjutuši, ka nav iespējams neko darīt, līdz pienāks ceturtā vēstule un atklās ARC paredzēto darbības vietu «D» slepkavībai. Gaid- pilnā atmosfēra bija atslābinājusi saspīlējumu.

Bet tagad, kad uz baltā, biezā papīra iespiestie vārdi ņirdzīgi smējās, medības atkal atsāksies.

Pa ceļam no Skotlendjarda pie mums bija iegriezie's inspektors Kroums, un, kamēr viņš vēl bija šeit, atnāca Frenklins Klārks un Megana Bārnarda.

Meitene paskaidroja, ka arī viņa ieradusies no Bekshi- las.

— Gribēju kaut ko pajautāt misteram Klārkam.

Šķita, ka viņa diezgan dedzīgi cenšas attaisnot un

paskaidrot savu rīcību. Es tikai pamanīju šo apstākli, bet nepiešķīru tam lielu nozīmi.

Vēstule, protams, aizņēma manas domas tā, ka izslēdza visu pārējo.

Laikam gan Kroums nebija pārāk iepriecināts, ieraugot dažādos drāmā iesaistītos dalībniekus. Viņš kļuva ārkārtīgi oficiāls un izvairīgs.

—       Es paņemšu vēstuli līdzi, monsieur Puaro. Ja jūs gribētu to pārrakstīt . . .

— Nē, nē, tas nav vajadzīgs.

—  Kādi ir jūsu plāni, inspektor?— Klārks pavaicāja.

—  Diezgan' plaša vēriena, mister Klārk.

—       Šoreiz viņš mums jādabū rokā,— Klārks noteica.— Varu pastāstīt jums, inspektor, ka esam noorganizējuši paši • savu apvienību, lai nodarbotos ar šo jautājumu. Ieinteresēto personu apvienību.

Inspektors Kroums savā ierastajā stilā izmeta:

—  Ak tā?

—       Cik noprotu, tad jūs, inspektor, amatierus augstu nevērtējat?

—       Jūsu rīcībā diez vai ir tādas iespējas kā policijai, mister Klārk.

—       Mums toties ir personīga ieinteresētība — un tas jau ir kaut kas.

— Ak tā?

—       Manuprāt, jūsu pašu uzdevums nebūs necik viegls, inspektor. Taisnību sakot, man ir aizdomas, ka vecais ABC vēlreiz ir jūs apvedis ap stūri.

Esmu nomanījis, ka tad, kad Krouma citas metodes ciestu neveiksmi, mēli nereti spēj atraisīt noniecinoša valoda.

—       Nedomāju, ka šoreiz sabiedrībai būs daudz kas kritizējams mūsu pasākumos,— viņš apgalvoja.— Tas muļķis ir devis mums pietiekamu brīdinājumu. Vienpadsmitais datums ir tikai nākamajā trešdienā. Ziņojumu kampaņai presē tādējādi būs laika diezgan. Donkastera tiks pamatīgi brīdināta. Katrs cilvēks, kura vārds sākas ar burtu «D», būs piesardzīgs — kaut vai tas nāks par labu. Mēs arī ievedīsim pilsētā palielus policijas spēkus. Par to jau ir panākta vienošanās ar visiem Anglijas policijas prefektiem. Visa Donkastera — gan policija, gan iedzīvotāji — būs kājās, lai notvertu vienu cilvēku, un, ja vien cik necik palaimēsies, mums viņu vajadzētu saņemt ciet.

—      Uzreiz var redzēt, ka jūs neesat sporta cienītājs, inspektor, — Klārks mierīgi secināja.

Kroums neizpratnē raudzījās viņā.

— Ko jūs ar to gribat teikt, mister Klārk?

—       Velns parāvis, vai jūs neaptverat, ka nākamajā trešdienā Donkasterā notiks Sentledžera zirgu skriešanas sacīkstes'?

Inspektora žoklis atkārās. Ne par kādu naudu viņš nespēja izteikt parasto «Ak tā?». Viņš tikai noņurdēja:

— Tas tiesa. Jā, tas sarežģī apstākļus …

— ABC nav muļķis, pat ja viņš ir ārprātīgais.

Apjēgdami situāciju, kādu brīdi mēs neviens nebil-

dām ne vārda. Cilvēku pūļi hipodromā — dedzīgā, sportu mīlošā angļu publika — nebeidzamie sarežģījumi.

Puaro nomurmināja:

—       C'est ingйnieux. Tout de mкme c'est bien imaginй, зa.2

—       Man ir tāda pārliecībā,— sacīja Klārks,— ka slepkavība notiks hipodromā — varbūt Ledžera sacīkšu laikā.

Sajā brīdī viņa sportiskais gars mirklīgi nopriecājās par šo domu.

Paņēmis vēstuli, inspektors Kroums piecēlās.

—       Sentledžera sacīkstes rada sarežģījumus,— viņš piekrita. — Tā ir tīrā nelaime.

Viņš izgāja no istabas. Mēs dzirdējām balsu murdoņu priekšnamā. Pēc dažiem mirkļiem ienāca Tora Greja.

Viņa satraukti sacīja:

—       Inspektors man teica, ka esot vēl viena vēstule. Kur tad šoreiz?

Arā patlaban lija. Tora Greja bija ģērbusies melnā kostīmjakā, svārkos un zvērādās. Maza, melna cepurīte bija slīpi uztupināta uz zeltainajiem matiem.

Viņa uzrunāja Frenklinu Klārku, piegāja tieši pie viņa un, uzlikusi viņa rokai savu plaukstu, gaidīja atbildi.

— Donkastera — Sentledžera sacīkšu dienā.

Sākām apspriesties. Pats par sevi saprotams, ka mēs

visi gribējām būt tur klāt, bet zirgu skriešanas sacīkstes nenoliedzami sarežģīja mūsu agrāk izstrādātos plānus.

Mani pārņēma mazdūšība. Galu galā — ko tad varēja darīt nelielā sešu cilvēku grupiņa, lai cik stipra būtu viņu personīgā ieinteresētība šajā jautājumā? Tur būs neskaitāmi policisti — vērīgām acīm un modri —, kas uzmanīs visas iespējamās vietas. Ko gan spētu darīt vēl seši acu pāri?

It kā atbildēdams uz manām pārdomām, Puaro pacēla balsi. Viņš runāja gandrīz kā skolotājs vai priesteris.

— Mēs par viņu neko nezinām.— Tora Greja bezpalīdzīgi nopūtās.

— Nē, nē, mademoiselle. Tas nav tiesa. Katrs no mums par viņu kaut ko zina — ja vien mēs paši zinātu, ko isti zinām. Bs esmu pārliecināts, ka ir kaut kāda informācija, ja mēs tikai spētu pie tās piekļūt.

Klārks papurināja galvu.

— Mēs nezinām neko — vai viņš ir vecs vai jauns, gaišmatis vai tumšmatis! Neviens no mums nekad nav viņu redzējis vai ar viņu runājis. Mēs taču atkal un atkal esam pārlūkojuši visu, ko vien zinām.

— Visu gan ne! Piemēram, mis Greja mums stāstīja, ka tajā dienā, kad tika nogalināts sers Kārmaikls Klārks, viņa neesot redzējusi nevienu svešinieku, ne arī runājusi ar kādu nepazīstamu cilvēku.

Tora Greja pamāja ar galvu.

— Taisnība.

— Vai tā ir? Lēdija Klārka mums pateica, mademoiselle, ka pa savas istabas logu viņa redzējusi jūs stāvam

' Mani bērni. (Franču vai.) uz parādes durvju sliekšņa un runājamies ar kādu vīrieti.

—  Viņa redzējusi mani runājamies ar svešu vīrieti? — Šķita, ka jaunā sieviete ir patiesi pārsteigta. Nevainīgais, skaidrais skatiens noteikti nevarēja būt nepatiess.

Viņa papurināja galvu.

—  Lēdija Klārka droši vien būs pārskatījusies. Es taču . . . Vai!

Sis izsauciens nāca pēkšņi — tas rautin izrāvās no viņas mutes. Sārts vilnis pārplūdināja vaigus.

—  Tagad es atceros! Cik muļķīgi! Biju to pavisam aizmirsusi. Bet tas nebija nekas svarīgs. Tikai viens no tiem cilvēkiem, kuri staigā apkārt, pārdodami zeķes,— jūs zināt, izbijušie karavīri. Viņi ir ļoti neatlaidīgi. Man bija jāatkratās no viņa. Es tobrīd šķērsoju vestibilu, kad viņš pienāca pie durvīm. Viņš nevis piezvanīja, bet sāka ar mani runāt, bija gaužām nekaitīgs indivīds. Iespējams, tāpēc es viņu aizmirsu.

Puaro, piespiedis plaukstas pie deniņiem, šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Viņš tik aizrautīgi ņēmās kaut ko murmināt pie sevis, ka neviens cits neteica ne vārda, tikai lūkojās viņā.

—  Zeķes,— viņš nomurdēja. — Zeķes . . . zeķes . .. zeķes . . . ca vient' . . . zeķes . . . zeķes . . . zeķes .:. tas ir vadmotīvs — jā . . . pirms trim mēnešiem … un nesen … un tagad. Bon Dieu, rokā ir!

Viņš sēdēja taisni un neatlaidīgi raudzījās manī ar valdonīgu skatienu.

—  Vai atceraties, Heistings? Endovera. Veikals. Mēs kāpjam augšā pa kāpnēm. Guļamistaba. Uz krēsla pāris jaunu zīda zeķu. Un tagad es arī zinu, kas izraisīja man pārdomas pirms divārn dienām. Tā bijāt jūs, mademoi- selle . . .— Viņš vērsās pie Meganas.— Jūs runājāt par savu māti, kas raudājusi, tāpēc ka bija nopirkusi jūsu māsai zeķes tieši tajā slepkavības dienā . ..

Viņš skatījās apkārt uz mums visiem.

—  Vai jūs saprotat? Tas pats motīvs atkārtojas trīs reizes. Tā nevar būt sagadīšanās. Kad mademoiselle runāja, man bija tāda sajūta, ka viņas stāstījums ar kaut ko saistās. Nu es zinu, ar ko — ar vārdiem, ko teica misis Ašeras tuvākā kaimiņiene misis Faulera. Par cilvēkiem, kas pastāvīgi cenšas pārdot preces,— un viņa minēja zeķes. Sakiet man, mademoiselle,— vai tas liesa, ka jūsu māte nopirka šīs zeķes nevis veikalā, bet no kāda, kurš atnāca pie namdurvīm?

—      Jā . . . jā … viņa nopirka . . . Nu es atceros. Viņa sacīja kaut ko, ka esot žēl šo nelaimīgo cilvēku, kuri staigā apkārt, cenzdamies dabūt pasūtījumus.

—      Bet kāds gan tur sakars?— iesaucās Frenklins. — Tas, ka vīrietis atnāca pārdot zeķes, vēl neko nepierāda.

—      Es saku jums, mani draugi, ka tā nevar būt sagadīšanās. Trīs noziegumi — un katru reizi kāds vīrie tis pārdod zeķes un izpēta apstākļus.

Viņš spēji pagriezās pret Toru.

—      A vous la parole/' Pastāstiet, kā šis cilvēks izskatās!

Viņa apmulsusi vērās uz Puaro.

—      Es neprotu … Es nezinu, kā . . . Man liekas, viņam bija acenes … un noplucis mētelis . . .

— Mieux que зa, mademoiselle-2

—      Viņš bija sakumpis … Es nezinu. Es īsti nemaz nepametu acis uz viņu. Viņš nebija tāds cilvēks, ko ievēro .. .

Puaro nopietni sacīja:

—      Jums pilnīgi taisnība, mademoiselle. Viss slepkavību noslēpums meklējams jūsu sniegtajā slepkavas aprakstā — jo viņš neapšaubāmi bija slepkava! «Viņš nebija tāds cilvēks, ko ievēro.» Jā — par to nav nekādu šaubu . .. Jūs esat pastāstījusi, kā izskatās slepkava!

divdesmit otra nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLĒ)

Misters Aleksandrs Bonaparts Kāsts sēdēja ļoti klusu. Viņa atdzisušās un neaizskartās brokastis atra dās uz šķīvja. Pret tējkannu bija atbalstīta avīze, un misters Kāsts to lasīja ar alkainu interesi.

Pēkšņi viņš piecēlās, kādu bridi staigāja uz priekšu un atpakaļ, tad noslīga uz krēsla pie loga. Apslāpēti ievaidēdamies, viņš satvēra galvu plaukstās.

Durvju vēršanos viņš nedzirdēja. Atvērtajās durvīs stāvēja viņa saimniece misis Mārberija.

—       Es gribēju zināt, mister Kast, vai jums patiktos jauks . . . nu, kas tad ir? Vai jūs nejūtaties vesels?

Misters Kāsts pacēla plaukstām apņemto galvu.

—       Nekas. Vispār nav nekas, misis Mārberij. Es… nejūtos sevišķi labi šorit.

Misis Mārberija nopētīja paplāti ar brokastīm.

—       Tā, es redzu! Jūs taču nemaz neesat pieskāries.1 savām brokastīm. Vai jums atkal sāp galva?

. — Nē. Vismaz… Es… es tikai jūtos drusku nelāgi.

—       Nu, man, protams, ļoti žēl. Tātad šodien jūs nobrauksiet projām? |

Misters Kāsts strauji pietrūkās kājās.

—       Nē, nē. Man jābrauc. Darīšanas. Svarīgas. Ļoti svarīgas.

Rokas viņam drebēja. Redzēdama viņu tik uzbudinātu, misis Mārberija lūkoja viņu nomierināt:

—       Nu, ja jau tas jādara — tad jādara. Vai šoreiz brauksiet tālu?

—      Nē. Es braukšu uz,— viņš mirkli minstinājās, — Celtnemu.

Izrunājot šo vārdu, viņa balsī izskanēja kaut kas tik dīvains, ka misis Mārberija pārsteigta paskatījās viņā.

—       Celtnema ir jauka vietiņa,— viņa runātnīgi atsaucās.— Vienu gadu es uz turieni aizbraucu no Bristoles. Veikali aizvien ir tik skaisti.

—  Droši vien … jā.

Misis Mārberija diezgan stīvi noliecās — jo liekšanās nebija piemērota viņas ķermeņa formām —, lai paceltu avīzi, kas saburzīta mētājās uz grīdas.

—       Šobrīd avīzēs nav nekā cita kā vienīgi šī slepkavību būšana,— pārlaidusi acis virsrakstiem, misis Mārberija nopurpināja, pirms nolika laikrakstu uz galda.— Man no šiem rakstiem salti drebuļi skrien pār kauliem. Es tos nemaz nelasu. Tas atkal ir uz mata kā Džeks Lieliskais.

Mistera Kasta lūpas gan kustējās, bet no tām nenāca ne skaņa.

—  Donkastera — tur viņš grasās pastrādāt savu nākamo briesmu darbu,— misis Mārberija sacīia. — Jau rīt! Tas pilnīgi liek nodrebēt šausmās, vai ne? Ja es dzīvotu Oonkasterā un mans vārds sāktos ar «D», tad laistos projām ar pirmo vilcienu, to es no tiesas darītu. Es neriskētu. Ko jūs teicāt, mister Kast?

— Neko, misis Mārberii.— neko,

—  Būs zirgu skriešanas sacīkstes un viss cits. Viņš l>cz šaubām, domā, ka sameklēs tur izdevīgu gadījumu. Stāsta, ka uz turieni esot pārsviesti simtiem policistu un . . . Patiešām, mister Kast. jūs taču izskatāties savār- ilzis. Vai jums labāk nevajadzētu ieņemt kādu malciņu? Šodien jums nudien nevajadzētu braukt projām.

Misters Kāsts izslējās.

—  Tā ir nepieciešamība, misis Mārberii. Aizvien «•smu bijis precīzs savu pienākumu izpildē. Cilvēkiem vajag just . .. vajag just uzticību pret darītāju! Kad esmu apņēmies ko izdarīt, es to arī izpildu. Vienīgi tā var gūt panākumus . . . darba .. . darba lietas.

—  Bet ja jūs esat slims?

—  Es neesmu slims, misis Mārberii. Tikai mazlietiņ noraizējies par . . . dažādiem personīgiem jautājumiem. Es slikti gulēju. Man tik tiešām ir gluži labi.

Viņš runāja tik noteikti, ka misis Mārberija novāca brokastu traukus un negribīgi atstāja istabu.

Misters Kāsts izvilka no pagultes ceļasomu un sāka kravāties. Pidžama, maisiņš ar mazgājamo sūkli, rezerves apkaklīte, ādas čības. Tad, atslēdzis bufeti, viņš pārlika no plaukta ceļasomā kādu duci plakanu kartona kārbu — apmēram desmit collas garumā un septiņas platumā.

Viņš tikai uzmeta skatienu dzelzceļa izziņu grāmatai uz galda un tad, paņēmis ceļasomu, izgāja no istabas.

Vestibilā nolicis to zemē, viņš uzlika cepuri un uzvilka mēteli. To darot, viņš smagi nopūtās, tik smagi, ka meitene, kas iznāca no tuvējās istabas, bažīgi nolūkojās viņā.

— Vai kas noticis, mister Kast?

— Nekas, mis Lilij.

— Jūs tā nopūtāties!

Misters Kāsts pēkšņi iejautājās:

—       Vai jūs, mis Lilij, vispār ticat nojautām? Priekšnojautām?

—       Nu, es patiesi nezinu .. . Protams, ir dienas, kad cilvēks jūt, ka viss iet greizi, un ir dienas, kad jūt, ka viss izdodas labi.

— Tā tas ir,— Kāsts atsaucās.

Viņš atkal izdvesa nopūtu.

—       Nu, ardievu, mis Lilij! Ardievu! Jūs gan vienmēr esat bijusi pret mani ļoti laipna.

—       Neatsveicinieties taču tā, it kā jūs brauktu projām uz visiem laikiem! — Lilija iesmējās.

—  Nē, nē, protams, ne.

—      Redzēsimies piektdien,— meitene pasmaidīja. — Uz kurieni jūs brauksiet šoreiz? Atkal uz jūrmalu?

—  Nē, nē … hm … uz Celtnemu.

—       Nu, tā arī ir jauka. Taču ne gluži tik jauka kā Torkī, kas laikam gan būs bijusi brīnišķīga. Gribu aizbraukt uz turieni nākamgad sava atvaļinājuma laikā. Starp citu, jūs droši vien būsiet bijis gluži tuvu vietai, kur pastrādāta slepkavība — ABC slepkavība. Tā notika, kamēr jūs tur bijāt, vai ne?

—       Hm … jā. Bet no Cērstonas līdz Torkī ir sešas vai septiņas jūdzes.

—       Vienalga, tai vajadzēja būt satraucošai sajūtai! Nopietni, jūs varbūt pagājāt slepkavam garām uz ielas! Jūs varbūt atradāties pavisam tuvu viņam!

—       Jā, protams, tā varēja būt,— misters Kāsts piekrita, savilkdams seju tik drausmīgi greizā smaidā, ka Lilija Mārberija to ievēroja.

— Vai, mister Kast, jūs neizskatāties vesels.

—       Jūtos pavisam labi, pavisam labi. Ardievu, mis Mārberij!

Viņš neveikli satvēra cepuri, lai to paceltu, paķēra ceļasomu un gandrīz skriešus izskrēja pa parādes durvīm.

«Vecais savādnieks,» Lilija Mārberija iecietīgi nodomāja. «Manuprāt, viņš izskatās tāds kā pusjucis.»

Inspektors Kroums izrīkoja savu padoto:

—       Sastādiet sarakstu, kur būtu visas zeķu ražotājas firmas, un izsūtiet tām cirkulārus. Man vajadzīgs visu firmu aģentu saraksts — zināt, to puišu saraksts, kuri pārdod preces komisijā un uzbāžas ar tām, lai saņemtu pasūtījumus.

— Vai tā ir ABC lieta, ser?

—      Jā. Viena no mistera Erkila Puaro idejām.— Inspektora balss pauda nicinājumu.— Iespējams, tas neko nedos, bet nedrīkst palaist garām nevienu iespēju, lai cik tā niecīga.

—      Taisnība, ser! Misters Puaro savā laikā ir paveicis fio to labu, bet, pēc manām domām, tagad viņš ir drusciņ izkūkojis prātu.

— Viņš ir āksts,— inspektors Kroums noskaldīja.

Pastāvīgi pozē. Dažus cilvēkus viņa izturēšanās

pārliecina. Mani gan tā nepārliecina. Un tagad pārspriedīsim pasākumus Donkasterā . . . i

Toms Hārtigans sacīja Lilijai Mārberijai:

— Šorīt redzēju tavu veco zaldātu.

—  Kuru? Misteru Kastu?

i — Kastu. Jūstonā. Viņš izskatījās — kā jau parasti — pēc noklīduša suņa. Man šķiet, ka šis zellis ir pusdulls. Viņam vajadzīgs, lai kāds viņu pieskata. Vispirms viņam no rokām izkrita avīze un pēc tam nokrita biļete. Es pacēlu biļeti,—viņam nebija ne mazākās jausmas, ka tā pazaudēta. Diezgan satraukti pateica man paldies, bet, manuprāt, viņš mani nemaz nepazina.

—       Kur nu!— Lilija iesaucās.— Viņš taču tevi ir redzējis, tikai paejot garām vestibilā, turklāt ne visai bieži.

Viņi dejodami apmeta loku apkārt telpai.

— Tu dejo brīnišķīgi! — Toms jūsmoja.

— Turpini! — Lilija teica un piekļāvās viņam ciešāk.

Viņi nodejoja vēl vienu apli.

—       Kā tu teici — Jūstona vai Pedingtona?— Lilija negaidīti ieprasījās.— Es gribēju jautāt: kur tu redzēji veco Kastu?

— Jūstonā.

— Vai tu nekļūdies?

—  Saprotams, ka ne. Ko tu domā?

—      Jocīgi. Man likās — tu brauci uz Celtnemu no Pedingtonas.

—      Tā taču jābrauc. Bet vecais Kāsts nebrauca uz Celtnemu. Viņš brauca uz Donkasteru.

— Uz Celtnemu.

—  Uz Donkasteru. Es skaidri zinu, mīļā! Galu galā viņa biļeti pacēlu es, vai ne?

—  Nu, man viņš sacīja, ka braukšot uz Celtnemu. Es labi atceros — viņš tā sacīja.

—  Nē jel, tu esi kaut ko saputrojusi. Viņš brauca tieši uz Donkasteru. Dažiem cilvēkiem gan ir laime. Es esmu iemaksājis savu artavu Ledžera sacīkstēs par Jāņtārpiņu, un man tā gribētos redzēt to skrienam.

—  Nelikās vis, ka misters Kāsts brauktu uz zirgu skriešanas sacīkstēm, pēc tāda viņš neizskatījās. Vai, Tom, cerams, ka viņu nenoslepkavos! Donkasterā taču notiks ABC slepkavība.

—  Kastam nekas ļauns nedraud. Viņa vārds nesākas ar«D».

—  Viņu varēja noslepkavot pagājušajā reizē.' Viņš bija netālu no Cērstonas, Torkī, kad tika pastrādāta pēdējā slepkavība.

— Viņš bija tur? Tā nu gan ir sagadīšanās, vai ne?

Toms iesmējās.

—  Vai iepriekšējā reizē viņš tik nebija Bekshilā, ko?

Lilija domādama sarauca uzacis.

—  Viņš bija projām … Jā, es atminos — viņš bija projām … jo aizmirsa savu peldkostīmu. Māte viņam to salāpīja. Un viņa teica: «Lūk, kā,— galu galā misters Kāsts vakar aizbrauca bez peldkostīma.» Un es sacīju: «Neuztraucies par veco peldkostīmu, — tur ir bijusi ļoti šausmīga slepkavība, Bekshilā nožņaugta meitene.»

—  Nu, ja viņam vajadzēja peldkostīmu, tad viņš noteikti būs braucis uz jūrmalu. Paklau, Lilij!— Toma seja uzjautrinājumā savilkās smieklu krunciņās.— Kā tev šķiet — varbūt tavs vecais zaldāts pats ir slepkava?

—  Nabaga misters Kāsts? Viņš taču pat mušai pāri nedarīs! — Lilija iespurcās.

Juzdamies laimīgi, Toms ar Liliju turpināja dejot — viņu apzinātajās domās nebija nekā cita kā tikai prieks par to, ka abi ir kopā.

Viņu zemapziņā kaut kas sarosījās . . .

1 Oriģinālvalodā Kasta uzvārds rakstāms ar «C>>— Cust. (Tulk. piezīme.)

divdesmit treša nodaļa

11. SEPTEMBRIS DONKASTERA

Donkastera!

Man šķiet, ka šo 11. septembri es neaizmirsīšu visu milžu.

Patiešām, kad vien es ieraugu kādu ziņojumu par Snitledžera sacīkstēm, man prātā automātiski ienāk lievis zirgu skriešanas sacīkstes, bet slepkavība.

Kad es atceros pats savas izjūtas, visspilgtāk atmiņā iespiedusies pretīgā nepilnvērtības apziņa. Tur — uz vietas — bija Puaro, es pats, Klārks, Freizers, Megana Uārnarda, Tora Greja un Mērija Drauera, un ļaunākajā ļ'.udijumā ko gan kāds no mums spētu darīt?

Mēs paļāvāmies uz vāju cerību — uz nejaušību, ka ļaužu jūrā, kur būs vairāki tūkstoši, pazīsim kādu seju Vai augumu, kas pavirši redzēts notikumā pirms viena, diviem vai trim mēnešiem.

Patiesībā izredzes bija vēl niecīgākas. No mums visiem vienīgi Tora Greja, iespējams, pazītu slepkavu.

Sasprindzinājums bija krietni mazinājis viņas mierīgumu. Toras Grejas rāmā, pārliecinošā izturēšanās bija zudusi. Viņa sēdēja, žņaudzīdama rokas, gandrīz izplūz- dama asarās, saraustīti runādama ar Puaro: ļ — Es taču nemaz īsti nepalūkojos uz viņu . .. Kāpēc gan es to neizdarīju? Kāda muļķe es biju! Jūs paļaujaties uz mani, jūs visi … un es jūs pievilšu. Jo pat tad, |.i es viņu tik tiešām atkal ieraudzīšu, es viņu varbūt nepazīšu. Es slikti atceros sejas.

Lai ko Puaro sacītu man un lai cik skarbi arī kritizētu meiteni, patlan viņš izrādīja tikai laipnību. Viņš izturējās ārkārtīgi mīļi. Mani pārsteidza tas, ka Puaro nebija vienaldzīgāks pret skaistuli bēdās kā es.

Viņš laipni paplikšķināja viņas plecu.

—  Nu, nu,petite ',tikai ne histēriju! Mēs nedrīkstam to atļauties. Ja jūs redzētu šo vīrieti, jūs viņu pazītu.

—  Kā jūs zināt?

—  Aiz daudziem iemesliem — viens no tiem: melnajam taču seko sarkanais.

— Ko jūs ar to gribat teikt, Puaro? — es iesaucos.

—  Es runāju kā pie ruletes galda. Spēlējot ruleti lodīte ilgi var apstāties pie melnā, bet beigu beigā jāparādās sarkanajam. Tas ir matemātiskais veiksme likums.

— Jūs domājat, ka laime ir mainīga?

— Tieši tā, Heistings. Un tur nu azartspēļu spēlma nim (un ari slepkavam, kas galu galā ir tikai augstākā klases spēlmanis, jo viņš neriskē ar naudu, bet ar savu dzīvibu) bieži vien trūkst gudras nojautas. Tā kā viņš i laimējis, viņš domā, ka turpinās laimēt. Viņš neatstāj spēļu galdu laikus, kad viņa kabatas ir pilnas ar naudu Tāpat arī slepkava, kam palīdz laimīgs gadījums, nespē aptvert varbūtību, ka varētu neveikties. Visus nopelnu par veiksmīgu «darbu» viņš piedēvē sev, bet es jums draugi, saku — lai cik rūpīgi izplānots noziegums, bez laimīga gadījuma tas tomēr nevar izdoties!

— Vai šis apgalvojums nav pārspīlēts?— Frenklins Klārks iebilda.

Puaro uzbudināti mētājās ar rokām.

—  Nē, nē! Ja jums patīk, tad sauciet to par vienkāršu nejaušību, bet tai vajag palīdzēt noziedzniekam. Pado mājiet! Varētu taču gadīties tā: kāds ieiet misis Ašeras veikalā tieši tad, kad slepkava to atstāj. Tam cilvēkan» būtu varējis ienākt prātā paskatīties aiz letes — tas būtu ieraudzījis mirušo sievieti un vai nu uz vietas būtu sagrābis slepkavu, vai spējis sniegt policijai tik precīzu viņa aprakstu, ka viņš nekavējoties tiktu apcie tināts.

— Jā, protams, tas ir iespējams,— Klārks atzina. — Tas nozīmē, ka slepkavam jāpaļaujas uz laimi.

- Vai, jūsuprāt, tas notiks arī šajā gadījumā? — noprasija Megana, saraukusi uzacis.

- Agri vai vēlu tam jānotiek! Līdz šim laime ir bijusi noziedznieka sabiedrotā — agri vai vēlu tai jāpa- Ijnc/.as un jābūt mūsu sabiedrotajai. Man liekas — tā |,iu ir pagriezusies! Pieturas punkts, ko dod zeķes, ir »likums. Tagad viņam nevis viss izdosies, bet nekas vairs neizdosies. Un viņš arī sāks pielaist kļūdas . . .

Man jāsaka — jūs mūs uzmundrināt.— Frenklins Klārks iestarpināja. — Mums visiem nepieciešams mazliet sapurināties. Kopš es atmodos, mani pārņēmusi Htindzinoša bezpalīdzības sajūta.

— Manuprāt, ļoti jāšaubās, vai mēs spēsim paveikt kaut ko praktiski nozīmīgu,— Donalds Freizers ierunājis.

— Neatņem mums cerību, Don!— Megana aprauti Izmeta.

Mērija Drauera, mazliet pietvīkdama, ieteicās: I — Es saku, ka cilvēks nekad neko nevar zināt. Tas ļaunais nezvērs ir šajā vietā, un arī mēs esam te — un dalu galā dažreiz taču gadās uzskriet kādam visdīvainā- kaiā veidā.

— Kaut jel mēs spētu darīt kaut ko vairāk! — es pukojos.

— Jums jāatceras, Heistings, ka policija dara -visu iespējamo. īpaši policijas spēki ir pārsviesti uz Donkas- leru. Varbūt labajam inspektoram Kroumam piemīt kaitinošs runas veids, bet viņš ir varen spējīgs policists, un policijas prefekts, pulkvedis Endersons. ir enerģisks vīrs. Viņi ir veikuši vispusīgus pasākumus pilsētas un hipodroma apsargāšanai un patruļu organizēšanai Visur būs slepenpolicisti. Ir izvērsta ari kampaņa presē Sabiedrība ir pietiekami brīdināta. Donalds Freizers papurināja galvu.

—  Man šķiet, ABC taču to nemēģinās. — viņš sacīja cerību pilnā balsī.— Sis cilvēks būtu gluži traks!

. — Par nelaimi,— Klārks strupi attrauca,— viņš ir traks! Kādas ir jūsu domas, monsieur Puaro? Vai viņš atteiksies no sava nodoma vai centīsies to realizēt?

—  Pēc manām domām, viņa mānija ir tik spēcīga, ka viņam jāmēģina izpildīt savu solījumu. Nerīkoties tā nozīmētu atzīt neveiksmi, un to viņa neprātīgais egoisms nekad nepieļautu. Es varu teikt, ka tāds ir arī doktora Tompsona uzskats. Cerams, ka šajā mēģinājumā viņu varbūt notvers.

Donalds atkal papurināja galvu.

— Viņš būs ļoti slīpēts.

Puaro uzmeta skatienu savam pulkstenim. Mēs sapratām mājienu. Bija norunāts, ka mums jābūt modriem visu dienu — no rīta jāapstaigā iespējami daudz ielu, bet vēlāk jāstāv dažādās piemērotās vietās hipodromā.

Es gan teicu «mums», bet manai patrulēšanai pa ielām, protams, nebūtu lielas jēgas, jo es taču nekad nebiju redzējis ABC. Tomēr, tā kā bija plānots darboties katram atsevišķi (lai aptvertu cik iespējams plašu teritoriju), es biju ierosinājis, ka būšu pavadonis vienai no dāmām.

Puaro bija piekritis, šķiet — tobrīd viņš man mazliet pamirkšķināja.

Meitenes aizgāja uzlikt cepures. Donalds Freizers stāvēja pie loga, raudzīdamies ārā, acīmredzot dziļi nogrimis domās. L

Frenklins Klārks pavērās viņā, tad, droši vien nospriedis, ka otrs ir pārlieku aizdomājies, lai viņu uzskatītu par klausītāju, mazliet pieklusināja balsi un uzrunāja Puaro:

—       Paklausieties, monsieur Puaro! Es zinu, ka jūs aizbraucāt uz Cērstonu apmeklēt manu svaini. Vai viņa neteica … vai nedeva mājienu … es gribēju jautāt… vai viņa vispār neuzvedināja uz domām…?

Viņš samulsis pieklusa.

Puaro atbildēja ar gluži nevainīgu sejas izteiksmi, kas manī izraisīja visnopietnākās aizdomas.

—       CommenO. Vai jūsu svaine neteica, nedeva mājienu vai neuzvedināja uz domām — par ko?

Frenklins Klārks diezgan stipri piesarka.

—       Varbūt, jūsuprāt, patlaban nav īstais laiks uzbāzties ar personīgiem jautājumiem…

— Du tout!

—  Bet es labprāt gribētu pilnīgi noskaidrot apstākļus.

—  Brīnišķīga nostāja.

Man liekas, šoreiz Klārkam sāka rasties aizdomas, ka Puaro laipnā seja slēpj iekšēju uzjautrinājumu. .Viņš runāja tālāk ar diezgan lielām grūtībām:

—       Mana svaine ir šausmīgi jauka sieviete … man viņa vienmēr ir ārkārtīgi patikusi… bet, saprotams,'

viņa ir bijusi slima kādu laiku … un ar lādu slimību … Noņemot narkotikas un visu citu . .. cilvēks sliecas .. mi, iztēloties kaut ko par apkārtējiem. I - Ahā?

Tagad nevarēja neredzēt, ka Puaro pamirkšķināja ar ne i.

Bet Frenklins Klārks, aizrāvies ar savu diplomātisko Uzdevumu, to nepamanīja.

Runa ir par Toru — mis Greju,— viņš paskaidroja.

A, jūs runājat par mis Greju? — Puaro balsī bija »»klausāms nevainīgs pārsteigums.

r — Jā. Lēdija Klārka ir ieņēmusi galvā zināmas domas. Jūs saprotat, Tora — mis Greja ir, nu, diezgan glīta meitene . . .

I, — Varbūt .. . jā, — Puaro atzina.

—  Un sievietes, pat pašas labākās no viņām, tur mazliet ļaunu prātu uz citām sievietēm. Bez šaubām, Tora bija nepārvērtējams palīgs manam brālim — Kārs vienmēr apgalvoja, ka viņa esot visprasmīgākā sekretāre, kāda viņam jebkad bijusi, un arī viņam Tora ļoti patika. Bet tas viss bija pilnīgi godīgi un atklāti. Es l'.ribu teikt, ka Tora nav tāda meitene .. .

[ — Nē?— Puaro izpalīdzīgi iestarpināja. L — Taču mana svaine ir ieņēmusi galvā… nu … laikam viņa ir greizsirdīga. Ne jau tāpēc, ka viņa kādreiz būtu kaut ko izrādījusi. Bet pēc Kāra nāves, kad i.ulās jautājums par mis Grejas palikšanu,— nu, Šarlote Itizsvilās. Protams, daļēji vainojama slimība, morfijs un Viss pārējais . .. kopēja Kepstika tā saka .. . kopēja saka: mums nav jānosoda Šarlote, ka viņa ieņēmusi llulvā šādas domas .. .

Viņš apklusa.

— Jā?

—  Gribu, lai jus saprastu, monsieur Puaro, ka tur itin nekā nav. Tās ir tikai slimas sievietes iedomas. Paklau- Meties,— viņš taustījās pa kabatu,— te ir vēstule, ko es saņēmu no brāļa, kad atrados Malajas valstīs. Es vēlētos, lai jūs to izlasītu, jo tā precīzi raksturo viņu attiecības.

Puaro paņēma vēstuli. Frenklins nostājās viņam Makus un, ar pirkstu vilkdams pa tekstu, skaļi nolasīja dažus izvilkumus.

«… dzīve šeit rit gandrīz tāpat kā parasti. Šarlote• necieš pārāk lielas sāpes. Es vēlētos, kaut varētu teikt ko vairāk. Tu varbūt atceries Toru Greju1 Viņa ir mīļa meitene un man lielāks atbalsts, nekā es Tev spēju izstāstīt. Ja nebūtu viņas, es nezinātu, kā aizvadīt šo ļauno laiku. Viņas līdzjūtība un ieinteresētība ir nebeidzama. Viņai ir smalka gaume un izpratne par skaistām lietām, un viņa, tāpat kā es, aizraujas ar ķiniešu mākslu. Man patiešām laimējās, ka es viņu atradu. Pat meita nespētu būt tuvāka vai līdzjūtīgāka sarunu biedre. Viņai bijusi grūta un ne vienmēr laimīga dzīve, bet es priecājos, ka šeit viņa ir atradusi mājas un īstu sirsnību.»

—  Jūs redzat,— Frenklins sacīja,— tādas bija mana brāļa jūtas pret viņu. Par Toru viņš domāja kā par meitu. Netaisnīgs man šķiet fakts, ka, tiklīdz brālis ir miris, viņa sieva būtībā parāda viņai durvis: Sievietes nudien ir tīrie velni, monsieur Puaro.

—  Neaizmirstiet, ka jūsu svaine ir slima un cieš sāpes.

—  Zinu. To es turpinu sev atgādināt. Viņa nav jānosoda. Vienalga, es nodomāju, ka man jāparāda jums šī vēstule. Negribu, lai jums rastos aplams priekšstats par Toru pēc tā, ko varbūt ir stāstījusi lēdija Klārka.

Puaro atdeva vēstuli.

—  Varu jūs nomierināt,— viņš smaidīdams teica, — ka es nekad neatļaujos veidot aplamus priekšstatus pēc tā, ko kāds man stāsta. Man pašam ir savi spriedumi.

—   Nu,— noglabādams vēstuli, Klārks piebilda, — es katrā ziņā priecājos, ka paradīju to jums. Lūk, te jau nāk meitenes. Mums labāk vajadzētu doties projām.

Kad mēs jau atstājām istabu, Puaro mani atsauca atpakaļ.

— Jūs esat nolēmis pavadīt ekspedīciju, Heistings?

—  Kā tad! Es nemaz nejustos priecīgs, paliekot šeit bezdarbībā.

—  Ir taču gan prāta, gan arī ķermeņa aktīva darbība.

Nu, domu darbība jums padodas labāk nekā man, — es attraucu.

Jums neapšaubāmi ir taisnība, Heistings. Vai es pareizi sapratu, ka jūs gatavojaties būt par kavalieri vienai no dāmām? ' — Tieši tā.

—      Un kuru dāmu jūs iecerējāt pagodināt ar savu I latbutni?

— Nu … es .. . hm . . . vēl nebiju izdomājis.

—  Ko jūs teiktu par mis Bārnardu?

— Viņai ir diezgan patstāvīgs raksturs. — es iebildu.

— Mis Greja?

— Jā, viņa ir piemērotāka.

—      Es pārliecinos, Heistings, ka jūs esat neparasti kaut arī acīm redzami negodīgs! Jūs jau agrāk bijāt izlēmis pavadīt dienu ar savu gaišmataino eņģeli.

—  Kas tiesa, tas tiesa, Puaro!

—      Man ļoti žēl izjaukt jūsu plānus, bet man jālūdz lai jūs savu pavadonību dāvātu kādai citai.

—      Nu labi. Man šķiet, jums ir vājība pret šo holandiešu lellei līdzīgo meiteni.

—       Persona, kas jums jāpavada, ir Mērija Drauera, un man jālūdz, lai jūs viņu neatstātu.

—  Bet kāpēc, Puaro?

—      Tāpēc, mīļais draugs, ka viņas uzvārds sākas ar < D». Mums nevajadzētu riskēt.

Sapratu, ka viņa piezīme ir pamatota. Sākumā tā nelikās pārliecinoša. Bet tad es aptvēru — ia ABC jūt fanātisku naidu pret Puaro, viņam varētu būt ļoti laba informācija par Puaro gaitām. Un tādā gadījumā viņam varētu iešauties prātā, ka Mērijas Draueras likvidēšana būtu varen izveicīgs ceturtais gājiens.

Es nosolījos, • ka būšu uzticīgs savai aizbilstamajai.

Atstādams Puaro sēžam krēslā pie loga, es izgāju no istabas.

Viņam priekšā bija neliels ruletes disks. Kad gāju ārā pa durvīm, viņš to grieza un man nopakaļus nosauca:

—  Rouge — tā ir laba zīme, Heistings! Laime pagriežas!

divdesmit ceturta nodaļa

(KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

Misters Ledbeters klusi izgrūda neiecietīgu ņurdienu, kad viņam blakus sēdošais skatītājs pietrausās kājās un lempīgi lāčoja garām, nejauši nosviezdams savu cepuri zemē pāri priekšējās rindas sēdeklim un liekdamies tam pāri, lai atdabūtu nokritušo galvassegu.

Tas viss notika filmas «Ne zvirbulis» kulminācijas brīdī, šajā aizraujošajā patosa un skaistuma pārpilnajā drāmā, kurā piedalījās daudzas kinozvaigznes un kuras noskatīšanos misters Ledbeters bija ar prieku gaidījis veselu nedēļu.

Zeltmatainā varone, kuru tēloja Ketrina Rojala (pēc mistera Ledbetera domām, vadošā filmaktrise pasaulē), tobrīd ļāva vaļu aizsmakušam sašutuma kliedzienam:

«Nemūžam! Es drīzāk nomirtu badā. Bet es neno- ] miršu badā. Atcerieties šos vārdus: ne zvirbulis neno- > krīt. . .»

Misters Ledbeters satraukti lieca galvu gan uz labo, gan uz kreiso pusi. Tad ta ļaudis! Kāda velna pēc cilvēki nevarētu pagaidīt līdz filmas beigām . . . Bet nē, ; iet projām šajā dvēseli saviļņojošā mirklī.

A, nu jau bija labāk. Džentlmenis, kas traucēja skatīties, bija aizgājis tālāk un pazudis. Misters Ledbeters atkal redzēja visu ekrānu un Ketrinu Rojalu stāvam pie loga van Sreinera savrupmājā Ņujorkā.

Un patlaban viņa iekāpa vilcienā — ar bērnu uz rokas . . . Cik savādi vilcieni viņiem Amerikā bija — nepavisam nelīdzinājās angļu vilcieniem.

Ahā, atkal parādījās Stīvs savā kalnu būdiņā…

Filma turpinājās, līdz pienāca emocionālās un pusreli- ģiozās beigas.

Iedegoties gaismai, misters Ledbeters izdvesa apmierinājuma nopūtu.

Mazliet samiedzis acis, viņš lēnā garā piecēlās.

Kinoteātri viņš nekad neatstāja lielā steigā. Viņam aizvien bija nepieciešams kāds bridis, lai atgrieztos ikdienas dzīves prozaiskajā īstenībā.

Viņš pameta skatienu apkārt. Sajā pēcpusdienā nebija daudz skatītāju — gluži dabiski. Viņi visi atradās zirgu skriešanas sacīkstēs. Misters Ledbeters neatzina ne skriešanas sacīkstes, ne kāršu spēli, ne dzeršanu, ne arī smēķēšanu. Tā viņam palika vairāk enerģijas priecāties par gājieniem uz kino.

Visi steidzās uz izeju. Misters Ledbeters grasījās Nckot pārējiem. Vīrietis, kas sēdēja viņam tieši priekšā, bija aizmidzis — sakņupis krēslā. Misteru Ledbeteru pārņēma sašutums, iedomājoties, ka var gulēt, kad tiek i Adīta tāda drāma kā «Ne zvirbulis».

Kāds rūcīgs džentlmenis uzrunāja guļošo vīrieti, kura izstieptās kājas nosprostoja eju: I. — Piedodiet man, ser!

Misters Ledbeters, sasniedzis izeju, atskatījās.

Šķita — tur bija kaut kāds satraukums. Šveicars … neliels ļaužu bariņš .. . Varbūt tas vīrs, kas sēdēja viņam priekšā, bija smagi piedzēries, nevis aizmidzis …

Pavilcinājies viņš izgāja ārā — un tādējādi palaida arām dienas stensāciju, pat vēl lielāku sensāciju par to, a Sentledžera sacīkstēs uzvarēja Nothāfs —85:1.

—  Liekas, jums taisnība, ser,— šveicars sacīja.

Viņš ir slims… Nu — kas noticis, ser?

Otrais iekliegdamies bija atrāvis roku un pētīja sarkanu, lipīgu traipu.

—  Asinis …

Šveicars apslāpēti iekliedzās.

Viņš bija pamanījis kaut ko dzeltenu, izvirzījušos no sēdekļa apakšas.

! — Nevar būt! — viņš izsaucās.— Tas ir ab — ABC\

divdesmit piektā nodaļa

(KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

Misters Kāsts, iznācis no kinoteātra «Regal», paraudzījās debesīs.

Skaists vakars … Patiešām skaists vakars . ..

Viņam prātā iekrita citāts no Brauninga dzejoļa:

«Dievs ir savās debesīs. Pasaulē viss kārtībā.»

Sis citāts viņam aizvien bija paticis.

Tikai atgadījās tādas reizes, turklāt visai bieži, kad viņš bija izjutis, ka tas nav tiesa…

Smaidīdams pie sevis, viņš teciņus gāja pa ielu, līdz sasniedza «Melno gulbi», kur bija apmeties

Viņš uzkāpa pa kāpnēm trešajā stāvā un devās uz savu guļamistabu — smacīgu, mazu istabeli, kuras logs izgāja uz bruģētu iekšējo pagalmu un garāžu.

Ieejot istabā, viņa smaids pēkšņi apdzisa. Uz piedurknes pie manšetes vīdēja traips. Viņš tam pārbaudīdams piedūra pirkstu: mitrs un sarkans — asinis …

Roka ieslīdēja kabatā un izvilka kaut ko — garu, tievu nazi. Arī tā asmens bija lipīgs un sarkans . . .

Misters Kāsts sēdēja tur ilgi.

Viņa acis šaudījās apkārt pa istabu kā vajātam dzīvniekam.

Mēle drudžaini aplaizīja lūpas.

— Tā nav mana vaina, — misters Kāsts nočukstēja.

Izklausījās, it kā viņš strīdētos ar kādu — it kā

skolnieks lūgtos savu skolotāju.

Viņš atkal pārlaida mēli pār lūpām.

Pārbaudīdams viņš vēlreiz pataustīja svārku piedurkni.

Viņa skatiens, pārslīdējis pār istabu, apstājās pie mazgājamās bļodas.

Brītiņu vēlāk viņš jau lēja ūdeni no vecmodīgas krūzes bļodā. Noģērbis svārkus, viņš izskaloja piedurkni, to rūpīgi izžņaudzīdams …

Fu! Odens tagad bija sarkans…

Pie durvīm klaudzināja.

Viņš stāvēja nekustīgi, kā sasalis — stingi skatīdamies.

Durvis atvērās. Tur bija apaļīga meiča — ar krūzi rokā.

— Vai, piedodiet, ser! Te ir jūsu siltais ūdens, ser.

Tad viņš atguva valodu.

—  Paldies… Es nomazgājos aukstā…

Kāpēc viņš to bija teicis? Meičas acis uz rāviena pievērsās bļodai.

Viņš uztraukti sāka skaidrot:

— Es . . . es sagriezu roku …

Iestājās pauze — jā, noteikti ļoti gara pauze —, iekams viņa atteica:

— Jā, ser.

Viņa aizgāja, aizvērdama durvis.

Misters Kāsts stāvēja, it kā būtu pārvērties par akmeni.

Tas bija noticis — beidzot…

Viņš sasprindzināja dzirdi.

Vai neskanēja balsis — izsaucieni — soļu troksnis I Ipnēs?

Viņš nesadzirdēja neko, vienīgi pats savas sirds pukstienus . . .

Tad, izrāvies no stindzinošā nekustīguma, viņš pēk- ļņi sāka dedzīgi rosīties.

Žigli uzvilcis svārkus, viņš uz pirkstgaliem aizgāja līdz durvīm un tās pavēra. Pagaidām nebija nekādu trokšņu, ja neskaita pazīstamo murdoņu, kas atplūda no biira. Viņš lēni kāpa lejup pa kāpnēm . . .

Vēl joprojām,neviena cilvēka. Tā biia laime. Kāpņu f|alā viņš apstājās. Uz kurieni tagad?

Viņš izlēma, zibenīgi drāzās pa gaiteni un ārā pa ilurvīm, kas veda pagalmā. Pāris šoferu tur knibinājās iip automašīnām un runāja par uzvarētājiem un zaudētā- liem.

Misters Kāsts steigšus devās pāri pagalmam un ārā uz Ielas.

Ap pirmo stūri pa labi, tad pa kreisi, atkal pa labi ..

Vai viņš drīkst riskēt un iet uz staciju?

Jā — tur katrā ziņā būs ļaužu bari . . . speciāli vilcieni … ja laime būtu viņam vēlīga, viņš spētu tikt projām gods godam.

Ja tikai laime būtu viņa pusē …

divdesmit sestā nodaļa

(KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLĒ)

Inspektors Kroums uzklausīja mistera Ledbetera uzbudinātos izteikumus.

—       Es jums varu apgalvot, inspektor, ka man sirds vai stājas, kad es par to iedomājos. Viņš patiesībā droši vien būs sēdējis man blakus visu programmas laiku!

Inspektors Kroums, nepavisam neinteresēdamies par to, kā uzvedas mistera Ledbetera sirds, izmeta:

—       Ļaujiet man to kārtīgi noskaidrot. Sis vīrietis izgāja ārā, kad tuvojās beigām lielā filma…

—     «Ne zvirbulis», spēlē Ketrina Rojala,— misters l.edbeters automātiski nomurmināja.

— Viņš pagāja jums garām un iedams paklupa.

—    Viņš izlikās, ka paklūp,— tagad es to saprotu. Pēc tam viņš pārliecās pāri priekšējam sēdeklim, lai paceltu nokritušo cepuri. Tad viņš noteikti būs nodūris to nabadziņu.

— Vai jūs neko nedzirdējāt? Kliedzienu? Vai vaidu?

Misters Ledbeters nebija dzirdējis neko, vienīgi

Ketrinas Rojalas skaļo, piesmakušo balsi, bet savā dzīvajā iztēlē viņš izgudroja vaidu.

Inspektors Kroums noticēja vaidam un lūdza viņu turpināt.

—  Un tad viņš izgāja ārā .. .

— Vai varat pastāstīt, kāds viņš izskatās?

—    Viņš bija ļoti liela auguma vīrs. Vismaz sešas pēdas. Milzis.

—  Gaišmatis vai tumšmatis?

—    Es . . . nu . .. es neesmu īsti pārliecināts. Liekas, viņš bija plikpauris. Draudīga paskata puisis.

—    Vai viņš nekliboja, ne? — inspektors Kroums noprasīja.

—    Jā — jā, tagad, kad jūs sākat par to runāt, man šķiet, ka viņš tiešām kliboja. Stipri melnīgsnējs, viņš varbūt bija kāds jauktenis.

—    Vai viņš sēdēja savā krēslā, kad gaisma iedegās pēdējo reizi?

—  Nē. Viņš ienāca pēc tam, kad sākās lielā filma.

Inspektors Kroums pamāja ar galvu, pasniedza misteram Ledbeteram protokolu, kas jāparaksta, un tika no viņa vaļā.

—    Tas nu ir tik slikts liecinieks, kādu vien var-ļ atrast,— viņš bezcerīgi piebilda.— Ja viņu kaut mazliet uzvedina uz kādu domu, viņš apgalvos visu ko. Ir ' pilnīgi skaidrs, ka viņam nav ne mazākās jausmas, kā mūsu slepkava izskatās. Lai atkal ienāk šveicars.

Šveicars iesoļoja gaužām taisnā un kareiviskā gaitā un, acis nenolaidis no pulkveža Endersona, nostājās miera stājā.

—  Nu tad, Džeimson, paklausīsimies jūsu stāstu.

Džeimsons militāri sveicināja.

—    Jā, ser. Kinoizrādes beigas, ser. Man pateica, "ka saslimis kāds džentlmenis, ser. Džentlmenis sēdēja divu šiliņu četru pensu rindā, sagumis savā krēslā. Citi džentlmeņi bija sapulcējušies apkārt. Izskatījās, ka džentlmenim ir slikti, ser. Viens no blakus stāvošajiem džentlmeņiem uzlika roku uz slimā džentlmeņa svār-

kiem un pievērsa manu uzmanību. Asinis, ser. Bija skaidrs, ka džentlmenis ir beigts — nodurts, ser. Manu uzmanību saistīja ABC dzelzceļa izziņu grāmata, ser, zem sēdekļa. Gribēdams rīkoties pareizi, es neaiztiku minēto grāmatu, bet nekavējoties ziņoju policijai, ka notikusi traģēdija.

— Ļoti labi, Džeimson, jūs rīkojāties, kā pienākas. I — Pateicos, ser.

— Vai jūs pamanījāt kādu vīrieti atstājam divu šiliņu četru pensu vietu apmēram minūtes piecas pirms filmas licigārņ?

— Bija vairāki, ser.

— Vai jūs varētu pastāstīt, kā tie izskatījās?

—      Diemžēl ne, ser. Viens bija misters Džefrijs Pār- nels. Un bija arī jauns puisis Sems Beikers ar savu Izredzēto. Nevienu citu es tā īpaši neievēroju.

—      Zēl. Pietiks, Džeimson. — Jā, ser.

Šveicars atsveicinājās un aizgāja. ' — Ārsta slēdzienu mēs esam saņēmuši, — pulkvedis I ndersons teica.— Nākošo labāk aicināsim iekšā puisi, kas viņu atrada.

Ienāca policists un militāri sveicināja.

—       Ieradies misters Erkils Puaro un vēl kāds džentlmenis.

Inspektors Kroums sarauca pieri.

—       Nu,— viņš norūca, — laikam prātīgāk būs aicināt viņus iekšā.

divdesmit septītā nodaļa DONKASTERAS SLEPKAVĪBA

Sekodams Puaro cieši pa pēdām, es saklausīju tikai inspektora Krouma piezīmes beigu daļu.

Gan inspektora, gan arī policijas prefekta seja bija noraizējusies un sadrūmusi.

Pulkvedis Endersons mūs sveicināja, pamādams ar galvu.

— Priecājos, ka atnācāt, rnonsieur Puaro,— viņš pieklājīgi sacīja. Manuprāt, viņš domāja, ka Krouma piebilde varbūt ir aizsniegusi mūsu ausis.— Jūs redzat, mēs atkal esam dabūjuši pa kaklu.

— Vēl kāda ABC slepkavība?

—       Jā. Sasodīti pārdrošs darbs. Cilvēks pārliecies pāri krēslam un iedūris puisim mugurā.

— Šoreiz dūris?

—       Jā, mazliet maina savus paņēmienus, vai ne? Zvēliens pa galvu, žņaugšana, tagad nazis. Izdomas bagāts velns — ko? Te ir ārsta slēdziens, ja jūs gribētu ar to iepazīties.

Viņš pabīdīja kādu dokumentu uz Puaro pusi.

—       ABC izziņu grāmata atrasta uz grīdas pie mirušā kājām,— viņš piemetināja.

— Vai mirušais ir identificēts?— Puaro pajautāja.

—       Jā. ABC nu vienreiz ir kļūdījies — ja tas mums dod kādu gandarījumu. Nelaiķa vārds ir Erlsfīlds Džordžs Erlsfīlds. Pēc profesijas frizieris.

—  Savādi,— Puaro izteica savas domas.

—  Iespējams, ka izlaida burtu,— pulkvedis pieļāva.

Mans draugs, neslēpdams šaubas, papurināja galvu.

—       Vai aicināsim iekšā nākamo liecinieku?— Kroums pavaicāja.— Viņš ļoti vēlas tikt mājās.

— Jā, jā — turpināsim.

Tika ievests pusmūža džentlmenis, kas stipri atgādi nāja sulaini vardi no «Alises Brīnumzemē»[26]. Viņš bij'a bezgala satraukts, balss no visa tikko pārdzīvotā skanēja spiedzīgi.

—       Pats šausmīgākais piedzīvojums, kāds man jebkad ir gadījies,—viņš iepīkstējās.— Man ir vāja sirds,-1 ser,— ārkārtīgi vāja sirds, tas varēja būt mans gals.

— Kā jūs, lūdzu, sauc? — inspektors noprasīja.

— Daunss. Rodžers Emanuēls Daunss.

— Nodarbošanās?

— Esmu skolotājs Haifīldas zēnu skolā.

—       Nu, mister Dauns, varbūt jūs mums pastāstītu sava paša vārdiem, kas notika?

—       Es jums, džentlmeņi, varu to izstāstīt ļoti īsi. Filmas beigās es piecēlos no savas vietas. Krēsls man pa kreisi nebija aizņemts, bet aiz tā sēdēja vīrietis, acīmredzot aizmidzis. Es nevarēju paiet viņam garām, lai tiktu ārā no zāles, jo viņa kājas bija izstieptas.

I.ūdzu viņam, lai man atļauj paiet garām. Tā kā viņš nepakustējās, es atkārtoju lūgumu mazliet . .. hm . .. .skaļāk. Viņš tomēr nekādi nereaģēja. Tad es saņēmu viņu aiz pleca, lai pamodinātu. Vīrieša ķermenis Kaguma vēl vairāk, un es atskārtu, ka viņš bija vai nu zaudējis samaņu, vai nopietni slims. Es iesaucos: «Sis džentlmenis ir saslimis. Pasauciet šveicaru!» Šveicars atnāca. Noņemot roku no vīrieša pleca, es ieraudzīju, ka tā bija mitra un sarkana. .. Aptvēru, ka vīrietis nodurts. Tajā pašā acumirklī šveicars pamanīja ABC dzelzceļa izziņu grāmatu . .. Varu apgalvot, džentlmeņi, ka šoks bija drausmīgs! Varēja notikt viss! Gadiem ilgi es esmu slimojis ar sirds vājumu…

Pulkvedis Endersons raudzījās misterā Daunsā ar gaužām dīvainu sejas izteiksmi.

— Varat uzskatīt sevi par laimīgu cilvēku, mister Dauns.

— Es arī uzskatu, ser. Nav pat paātrinātas sirdsdarbības!

— Jūs mani īsti nesapratāt, mister Dauns. Jūs teicāt, ka sēdējāt divus krēslus tālāk?

— Taisnību sakot, sākumā es sēdēju blakus nogalinātajam vīrietim — tad pavirzījos uz priekšu, lai būtu aiz neaizņemta krēsla.

— Jūs esat gandrīz tāda paša auguma un miesas uzbūves kā mirušais, vai ne, un jums, tāpat kā viņam, ap kaklu bija vilnas šalle?

—  Es nesaprotu . . .— misters Daunss dzedri iesāka.

—  Es jums, cilvēk, pateikšu, — pulkvedis Endersons sacīja,— kur tieši jūsu laime izpaužas. Tā vai citādi, bet, kad slepkava jums sekoja kinozālē, viņš apjuka. Viņa cirtiens ķēra nepareizo muguru. Lieku galvu ķīlā, mister Dauns, ka tas nazis bija domāts jums!

Lai cik labi mistera Daunsa sirds bija izturējusi iepriekšējās pārbaudes, šo pārbaudi tā nespēja izturēt. Ar grūtībām elpodams, viņš noslīga uz krēsla, un viņa seja kļuva zilgani sarkana.

—  Odeni, — viņš izelsa.— Odeni . . .

Viņam atnesa glāzi. Viņš dzēra maziem malciņiem, līdz viņa seja pamazītēm atguva normālu krāsu.

— Man? — viņš iejautājās.— Kāpēc man?

—  Izskatās, ka tā,— Kroums novilka.— Patiesībā tas ir vienīgais izskaidrojums.

—    Jūs gribat teikt, ka šis cilvēks … šis … šis sātan iemiesojums… šis asinskārais vājprātīgais ir sekojis man visur, gaidīdams izdevību?

—  Manuprāt, tā tas bija.

—    Ak dievs, bet kāpēc mani— apvainotais skolotājs turpināja taujāt.

Inspektors Kroums izjuta kārdinājumu atbildēt: — Kāpēc ne? — Taču viņš tikai izmeta:— Šķiet, nav nekādas jēgas meklēt iemeslus nenormāla cilvēka rīcībai.

—    Vai dieviņ!— izdvesa misters Daunss, kura spal- gums bija pierimis līdz čukstam.

Viņš pietrausās kājās. Pēkšņi viņš izskatījās vecs un drebelīgs.

—    Ja nu es jums, džentlmeņi, vairs neesmu vajadzīgs, tad iešu mājās. Es … es nejūtos visai labi.

—    Viss kārtībā, mister Dauns. Aizsūtīšu jums lulzi konsteblu — lai pārliecinātos, ka jums nekļūst slikti.

—  Nē . .. nē, pateicos. Tas nav vajadzīgs.

—    Varētu gan,— pulkvedis Endersons skarbi noskaldīja.

Viņa skatiens aizslīdēja sāņus, raidīdams inspektoram kādu vārdos neizteiktu jautājumu. Inspektors tāpat tikko manāmi pamāja ar galvu.

Misters Daunss nedrošā gaitā aizgāja.

—    Patiešām labi, ka viņš to neaptvēra,— pulkvedis Endersons piebilda.— Būtu veseli divi līķi — ko?

—    Jā, ser. Jūsu inspektors Raiss jau ir nokārtojis visu. Māja tiks novērota.

—    Jūsuprāt,— ierunājās Puaro,— pēc tam kad ABC atklās savu kļūdu, viņš varētu mēģināt vēlreiz?

Endersons palocīja galvu.

•— Tāda iespēja pastāv,— viņš atbildēja.— Liekas, | ABC ir metodisks zellis. Viņš jutīsies apbēdināts, kad dabūs dzirdēt — kaut kas nav izdevies pēc programmas, ļ

Puaro domīgi pamāja.

—    Kaut mēs zinātu, kā šis puisis izskatās! — pulkvedis Endersons uzbudināti izgrūda.— Esam tādā pašā : neziņā kā no sākta gala.

—  Iespējams, ka uzzināsim,— Puaro prātoja.

—    Jūs tā domājat? Nu, var jau būt. Velns parāvis, vai tad nevienam nav acu pierē?

—  Pacietieties,— Puaro noteica.

—    Šķiet, jūs esat varen pārliecināts, monsieur Puaro. Vai ir kāds pamats šādam optimismam?

Jā, pulkvedi Enderson. Līdz šim slepkava nav pieļāvis nevienu kļūdu. Drīz jo drīz viņš noteikti pielaidīs kādu kļūdu.

-Ja tas ir viss, kas jums ko teikt…— policijas firefekts nošņākdamies iesāka, bet viņš tika pārtraukts.

- Ieradies misters Bols no «Melnā gulbja» kopā ar |,mnu sievieti, ser. Viņš domā, ka viņam ir kauc kas »akāms, kas varētu jums palīdzēt.

—      Vediet viņus iekšā! Vediet viņuš'Iekšā! Mums var noderēt viss, kas spēj palīdzēt.

Misters Bols.no «Melnā gulbja» bija pamatīgs vīrs ar liinu domāšanu un lempīgu gaitu. No viņa plūda stipra .ilus dvaka. Kopā ar viņu ienāca apaļīga meiča ar plati ieplestām acīm, kā vērojams, ārkārtīgi uztraukusies,  — Ceru, ka netraucēju vai neizšķiežu jūsu dārgo l.iiku, — misters Bols sāka runāt gausā, aizsmakušā balsī.— Bet šitas skuķis, Mērija, domā, ka viņai ir kas stāstāms, ko jums vajadzētu zināt.

Mērija negribot ieķiķinājās.

— Nu, meitenīt, kas tas ir?— Endersons prašņāja.

Kā jūs sauc?

— Mērija, ser, Mērija Strauda.

— Nu, Mērij, klāj vaļā!

Mērija platām acīm pavērās savā saimniekā.

—Viņas pienākums ir uznest karstu ūdeni džentlmeņu guļamistabās,— palīdzēdams viņai iesākt, misters liols paskaidroja.— Pie mums patlaban uzturas kāds pusducis džentlmeņu. Daži ir atbraukuši uz zirgu skriešanas sacīkstēm, un daži — tikai ceļojoši tirdzniecības aģenti.

— Jā, jā,— Endersons nepacietīgi iestarpināja.

—Turpini, meitēn!— misters Bols mudināja.— Pastāsti savu stāstāmo! Navaid jābaidās.

Mērija noelsās, novaidējās un bez elpas ķērās pie stāstīšanas:

— Es pieklauvēju pie durvīm, un nebij nikādas atbildes, citādi es tak nebūtu gājusi iekšā, mazākais, kamērt džentlmenis neteiktu «iekšā», bet, tā kā viņš niko neteica, es iegāju, un viņš mazgāja rokas.

Viņa, dziļi elpodama, apklusa.

— Turpiniet, meitenīt! — Endersons skubināja.

Mērija iesāņus palūkojās savā saimniekā un, it kā

guvusi iedvesmu no viņa lēnīgā galvas mājiena, atkal ņēmās stāstīt:

—      «Te ir jūsu siltais ūdens, ser,» es teicu, «un es tak klauvēju.» Bet —«A,» viņš saka, «es nomazgājos aukstā,» viņš teica,— un tā es, saprotams, paskatās bļodā, un — vai dieniņ! Lai dies stāv man klāt, ser, tā visa bij sarkana!

—  Sarkana?— Endersons strauji pārvaicāja.

Valodā iekrita Bols.

—  Skuķis man stāstīja, ka viņš bija novilcis svārkus un tobrīd turējis svārku piedurkni, viscaur slapju,— vai taisnība, ko, meitēn?

— Jā, ser, taisnība, ser.

Viņa turpināja:

—  Un viņa ģīmis, ser,— tas izskatījās ērmotīgs, nāvīgi ērmotīgs tas izskatījās. Dikti nobiedēja mani.

—  Kad tas notika?— Endersons strupi noprasīja.**-

—  Kādu ceturksni pēc pieciem, kā es rēķinu, apmēram tā.

— Vairāk nekā pirms trim stundām! — Endersons uzkliedza.— Kāpēc jūs nenācāt tūlīt?

— Tūlīt es par to nedzirdēju,— Bols taisnojās,— tikai tad, kad paklīda ziņas, ka pastrādāta vēl viena slepkavība. Un tad viņa, skuķis, iespiedzas, ka bļodā varbūt bijušas asinis, un es viņai nopras', ko šī grib teikt, un šī man pastāsta. Nu, tas man izklausās aizdomīgi, un es pats uzkāpu augšā. Istabā neviena nav. Es papras' vienu otru jautājumu, un kāds no puišiem pagalmā man saka — šis esmot tur redzējis kādu zelli aizlavāmies, un pēc viņa apraksta tas bija tas īstais. Tad es sak' savai laulenei, ka šeku Mērijai jāiet uz policiju, tā būs vislabāk. Viņai, tai Mērijai, tas nepatīk, un es apsolās, ka nāks viņai līdz.

Inspektors Kroums piebīdīja viņam papīra loksni.

— Aprakstiet, kā šis cilvēks izskatījās!— viņš aici nāja. — Cik ātri vien iespējams! Nedrīkst zaudēt ne mirkli.

— Viņš bij vidēja auguma,— Mērija sacīja. — Un salīcis — un nēsāja brilles.

—  Kāds apģērbs?

— Tumšs uzvalks un mīksta filca platmale. Diezga'n noplucis paskats.

Pie šī apraksta viņa nespēja neko lielu piebilst.

Inspektors Kroums pārmērīgi arī neuzstāja. Telefona vadi drīz vien tika likti lietā, bet ne inspektors, ne arī policijas prefekts nebija noskaņoti pārāk optimistiski

Kroumam vēl izdevās noskaidrot faktu, ka vīrietim, kad tas redzēts zogamies pāri pagalmam, nav bijis ne portfeļa, ne ceļasomas.

— Tur paveras iespēja,— viņš noteica.

Uz «Melno gulbi» tika aizsūtīti divi puiši.

Viņus pavadīja misters Bols, kurš bija piepūties aiz lepnuma un sava nozīmīguma apziņas, un mazliet raudulīgā Mērija.

Seržants atgriezās pēc kādām desmit minūtēm.

—       Es atnesu viesu reģistrācijas grāmatu, ser,— viņš ziņoja.— Te ir paraksts.

Mēs saspiedāmies ap grāmatu. Rokraksts bija sīks un neskaidrs — izlasāms ar grūtībām.

—      A. B. Keiss — vai tas varbūt ir Kešs?1 — policijas prefekts šaubījās.

— ABC,—'Kroums zīmīgi novilka.

—  Kā ir ar bagāžu?— Endersons noprasīja.

—      Viena krietni prāva ceļasoma, ser, pilna ar nelielām kartona kārbām.

—  Kārbas? Kas tajās atradās?

—  Zeķes, ser. Zīda zeķes.

Kroums griezās pie Puaro.

—       Apsveicu,— viņš norūca.— Jūsu deguns nekļūdījās.

divdesmit astotā nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

Inspektors Kroums sēdēja savā kabinetā Skotlendjardā. Telefons uz rakstāmgalda piesardzīgi iedūcās, un viņš pacēla klausuli.

— Runā Džeikobss, ser. Ienācis kāds jauns puisis, kura stāstu jums, manuprāt, vajadzētu noklausīties.

Inspektors Kroums nopūtās. Katru dienu ieradās caurmērā divdesmit cilvēku ar tā saukto svarīgo informāciju par ABC lietu. Daži no tiem bija nekaitīgi jukušie, daži nāca ar labiem nodomiem, no sirds ticē-

' Oriģinālvalodā šos uzvārdus raksta ar «C»— Case un Cash. (Tulk. piezīme.)

dami, ka viņu informācija ir vērtīga. Seržanta Džei- kobsa pienākums bija darboties par tādu kā sietu — aizturēt rupjākos gabalus un pārējo nodot tālāk savam priekšniekam.

—  Labi, Džeikobs, — Kroums atbildēja.— Sūtiet viņu šurp.

Pēc dažām minūtēm pie inspektora durvīm atskanēja klauvējiens un ienāca seržants Džeikobss, ielaizdams garu, diezgan izskatīgu jaunekli.

— Tas ir misters Toms Hārtigans, ser. Viņam ir kaut kas stāstāms, kas, iespējams, attiecas uz ABC lietu.

Inspektors mundri piecēlās un sarokojās ar atnācēju.

—  Labrīt, mister Hārtigan! Vai jūs neapsēstos? Smēķējat? Vai nevēlaties cigareti?

Toms Hārtigans neveikli apsēdās un ar zināmu godbijību lūkojās uz «vienu no lieliem vīriem», kā viņš to savā prātā dēvēja. Inspektora āriene izraisīja viņā vieglu vilšanos. Viņš taču izskatījās kā pavisam parasts cilvēks!

—  Nu, nu! — ieteicās Kroums.— Jums esot kaut kas stāstāms, kas, pēc jūsu domām, varētu attiekties uz lietu. Speriet vaļā!

Toms nervozi iesāka:

—  Protams, tur varbūt itin nekā nav. Tā ir tikai mana iedoma. Varbūt es velti tērēju jūsu laiku.

Inspektors Kroums atkal nedzirdami nopūtās. Cik gan daudz laika viņam jāizšķiež, iedrošinot cilvēkus!

— To vislabāk novērtēsim mēs. Ķersimies pie fak tiem, mister Hārtigan.

—  Nu, tas ir tā, ser. Redzat, man ir izredzētā, un viņas māte izīrē istabas Kemdentaunā. Jau vairāk nekā gadu viņu trešā stāva istaba sētas pusē ir izīrēta cilvēkam, vārdā Kāsts.

— Kāsts — ko?

— Tieši tā, ser. Tāds pusmūža zellis, diezgan nedrošs un vientiesīgs — un, manuprāt, zaudējis savu stāvokli sabiedrībā. Tāds radījums, ka jums liktos — viņš- nespētu nodarīt pāri ne mušai, un man ne prātā neienāktu, ka kaut kas nav kārtībā, ja nebūtu atgadījies diezgan savāds notikums.

Mazliet saraustīti, pāris reižu atkārtodamies, Toms atstāstīja savu nejaušo sastapšanos ar misteru Kastu jūstonas stacijā un starpgadījumu ar nokritušo biļeti

- Redzat, ser, skatieties uz to, ka gribat, tas ir savādi. Lilija — tā ir mana izredzētā, ser,— bija pilnīgi pārliecināta, ka viņš runājis par Celtnemu, un Lilijas māte apgalvo to pašu — viņa skaidri atceroties sarunu tajā rīta, kad viņš aizbraucis. Protams, tobrīd es tam nepievērsu nekādu lielo uzmanību. Lilija, mana izredzētā, Meija, ka viņa cerot — viņš nedabūšot pa galvu no AbC ze|ļa, kurš braucot uz Donkasteru, un pēc tam viņa saka — tā esot savā ziņā sagadīšanās, jo pēdējā nozieguma laikā viņš bijis Cērstonas tuvumā. Kā smejoties es viņai paprasīju, vai iepriekšējā reizē viņš tik nav bijis Bekshilā, un viņa atbild, ka nezinot, kur viņš bijis, bet viņš esot aizbraucis uz jūrmalu — to viņa droši minot. Un tad es viņai teicu, ka būtu jocīgi, ja izrādītos, к ii viņš pats ir ABC, un viņa sacīja, ka nabaga misters Kāsts nespētu nodarīt pāri ne mušai,— un tajā reizē tas Inia viss. Mēs par to vairs nedomājām. Es to gan zināmā llicrā darīju, ser, it kā zemapziņā. Sāku lauzīt galvu par |o zelli Kastu un prātot, ka galu galā, lai gan viņš šķita nekaitīgs, viņš varētu būt maķenīt ķerts.

Toms atvilka elpu un tad turpināja runāt. Tagad Inspektors Kroums viņā klausījās abām ausīm.

- Un tad, pēc Donkasteras slepkavības, ser, visās «vizēs bija rakstīts, ka tiek lūgtas ziņas par kāda a B. Keisa vai Keša atrašanās vietu, un dotais apraksts gluži labi saskanēja. Savā pirmajā brīvajā vakarā es llzgāju uz Lilijas dzīvokli un pajautāju viņai, kādi ir viņas mistera Kasta iniciāļi. Sākumā viņa nevarēja Atcerēties, bet viņas māte atminējās. Teica, ka tie patiešām esot А. B. Pēc tam mēs nopietni ņēmāmies to pārspriest un mēģinājām izdomāt, vai Kāsts bija izbrau- »is toreiz, kad notika pirmā slepkavība Endoverā. Nu, k.i jūs zināt, ser, nav pārāk viegli paturēt prātā to, kas noticis pirms trim mēnešiem. Mēs tur krietni nopūlējāmies, taču beigu beigās mēs to izsecinājām, jo misis M.irberijai ir brālis, kas ieradās no Kanādas viņu apciemot 21. jūnijā. Viņš atbrauca negaidīti, un, kad misis Mārberija gribēja viņam iekārtot guļvietu, Lilija Ierosināja — tā kā mistera Kasta neesot mājās, Bērts Sinits varētu gulēt viņa gultā. Bet misis Mārberija negribēja piekrist, viņa teica, ka neesot pareizi tā rīkoties pret īrnieku, un viņa aizvien gribēja rīkotiei godīgi un taisnīgi. Taču datumu mēs noteicām pareizi, jo tajā dienā Bērta Smita kuģis iebrauca dokā Sauthem- ptonā.

Inspektors Kroums bija klausījies ļoti uzmanīgi, īsi pierakstīdams pa kādai piezīmei.

— Vai tas ir viss? — viņš noprasīja.

—  Viss, ser. Cerams, jūs nedomājat, ka es ceļu troksni par neko.— Toms viegli pietvīka.

—   Nebūt ne. Jūs darījāt pavisam pareizi, ka atnācāt. Protams, tas ir ārkārtīgi niecīgs pierādījums — šie datumi, kā arī vārda līdzība var būt tīrā sakritība. Bet tas katrā ziņā noderēs par attaisnojumu manai sarunai ar iūsu misteru Kastu. Vai viņš patlaban ir mājās? **

—  Jā, ser.

—  Kad viņš atgriezās?

—  Donkasteras slepkavības dienas vakarā, ser.

—  Ko viņš kopš tā laika tika darījis?

—   Viņš gandrīz vienmēr dzīvoja pa māju. Un, kā misis Mārberija saka, viņš izskatījies gaužām savāds. Viņš pērk milzum daudz avīžu — iziet ārā agri un sapērkas rīta avīzes, bet pēc tumsas iestāšanās iziet ārā un sapērkas vakara avīzes. Misis Mārberija stāsta, ka viņš arī daudz runājot pats ar sevi. Pēc viņas domām, viņš kļūst jo dienas jo ērmotāks.

—  Kāda ir misis Mārberijas adrese?

Toms viņam to pasacīja.

—   Pateicos. Es laikam piekāpšu dienas gaitā. Diez vai man maz jāsaka, lai jūs esat piesardzīgs, ja nejauši satiksiet šo Kastu.

Viņš piecēlās un paspieda Toma roku.

—  Varat būt pilnīgi apmierināts — jūs darījāt pareizi, ka atnācāt pie mums. Ar laburītu, mister Hārtigan!

—   Nu, ser? — ievaicājās Džeikobss, pēc dažām minūtēm vēlreiz ienācis istabā.— Vai domājat, ka tie ir pierādījumi?

—   Izklausās daudzsološi, — inspektors Kroums attrauca.— Tas ir, ja vien takti ir tādi, kā jauneklis tos izklāstīja. Mums vēl nav laimējies ar zeķu fabrikantiem. Bija īstais laiks mums kaut ko sadabūt. Starp citu, pasniedziet man aktu vākus par Cērstonas lietu.

Dažas minūtes viņš patērēja, meklēdams vajadzīgo.

Ahā, te tas ir. Tas atrodas starp ziņojumiem, ko noņēmusi TorkI policija. Jauns puisis, vārdā Hills. l iecina, ka, atstājot TorkI kinoteātri «Palladium» pēc filmas «Ne zvirbulis», ievērojis kādu vīrieti dīvaini uzvedamies. Viņš runājies pats ar sevi. Hills dzirdējis viņu sakām «Tā ir ideja». «Ne zvirbulis»— tā ir tā filma, I us tika rādīta Donkasteras kinoteātri «Reģal»? I — Jā, ser.

— Varbūt tur kaut kas ir. Tajā laikā nekā nebija — bet ir iespējams, ka ideja par nākamā nozieguma modus operandt' mūsu slepkavam iešāvās prātā tieši l.id. Redzu — mums ir Hilla vārds un adrese. Par šī illvēka izskatu Hills gan izteicies diezgan nenoteikti, tomēr sacītais pietiekami labi saistās ar Mērijas Straujas un Toma" Hārtigana sniegto aprakstu.

Viņš domīgi pamāja ar galvu. I — Kļūst siltāks,[27]— inspektors Kroums novilka — diezgan neprecīzi, jo viņam pašam vienmēr bija mazliet vēslgi.

— Vai ir kādi rīkojumi, ser?

— Aizsūtiet pāris puišu novērot šo Kemdentaunas adresi, bet es negribu mūsu putniņu nobiedēt. Man j.ipārmij kāds vārds ar komisāra palīgu. Tad, pēc manām domām, būtu labāk, ja Kāsts tiktu atvests šurp un viņam pajautātu, vai viņš negrib sniegt oficiālu .ziņojumu. Izklausās, it kā viņš būtu pilnīgi nobriedis izprašņāšanai.

Arā Toms Hārtigans atkal bija piebiedrojies Lilijai Mārberijai, kas viņu gaidīja Temzas krastmalā.

— Kārtībā, Tom?

Toms palocīja galvu.

—  Es redzēju pašu inspektoru Kroumu. To, kurš vada šīs lietas izmeklēšanu.

— Kāds viņš ir?

—  Samērā mazrunīgs un dižmanīgs — neatbilst manam priekšstatam par detektīvu.

— Tas ir lorda Trenčarda jaunais darbinieku tips,— Lilija bijīgi sacīja.— Daži no tiem ir ļoti augstprātīgi. Nu, ko viņš teica?

Toms viņai isi atstāstīja sarunu.

— Tātad, viņuprāt, tas patiešām bijis misters Kāsts?

—       Viņuprāt, tā varētu būt. Katrā ziņā viņi atnāks uzdot viņam pāris jautājumu.

— Nabaga misters Kāsts.

—       Nav jēgas sacīt «nabaga misters Kāsts», mīļā. Ja viņš ir ABC, tad ir pastrādājis četras šaušalīgas slepkavības.

Lilija nopūtās un nogrozīja galvu.

— Tas nudien liekas briesmīgi,— viņa piebilda.

—       Nu, tagad tev jānāk uzēst lenču, mīļā. Padomā tikai — ja mums ir taisnība, es tā rēķinu, ka mans vārds būs avīzēs!

— Ak tu tētīt, vai tā būs, Tom?

—       Kā tad! Un tavējais arī. Un tavas mātes vārds. Un, man šķiet, ari tava fotogrāfija būs iekšā.

—       Vai, Tom! — Lilija ārkārtīgā sajūsmā spieda viņa roku.

—       Un ko tu tagad teiktu par uzkošanu Kornera viesnīcā?

Lilija saspieda viņa roku vēl ciešāk.

— Tad nāc!

—       Labi — pusminūtīti. Man tikai jāpiezvana no stacijas.

—  Kam?

— Kādai meitenei, ar kuru es grasījos tikties.

Viņa aizsteidzās pāri ielai un pēc trim minūtēm atkal - pievienojās viņam, izskatīdamās diezgan piesārtusi.

—       Nu, Tom!— Lilija ļāva savai rokai ieslīdēt viņējā.— Pastāsti man kaut ko vairāk par Skotlendjardu. Vai tu tur neredzēji to otro?

—  Kādu otro?

—  Beļģu džentlmeni. To, kuram ABC vienmēr raksta.

—  Nē. Tur viņa nebija.

—       Nu, pastāsti man visu par to! Kas notika, kad tu tur iegāji? Ar ko tu runāji, un ko tu sacīji?

Misters Kāsts gaužām klusu pakāra telefona klausuli.

Viņš pagriezās uz to pusi, kur istabas durvīs stāvēja misis Mārberija, acīmredzot beigdamās vai nost aiz ziņkārības.

—  Bieži gan jums nezvana, mister Kast?

-    Nē … hm . . . nē, misis Mārberij. Kas nav, tas nav.

-   Es ceru, ka nav sliktas ziņas?

Nē… nē.— Cik gan neatlaidīga bija šī sieviete! Viņa skatienu saistīja uzraksts avīzē, ko viņš turēja i okā.

«Dzimšana. Laulības. Nāves gadījumi…»  — Manai māsai nupat uzradies mazs puišelis,— viņš bez apdomas izgrūda.

Viņš — kuram nekad nav bijis māsas!  — Vai dieviņi Nu — tas gan ir jauki. («Un visus šos gadus taču ne reizes nav pieminējis māsu,» viņa pie «evis nodomāja. «Vai tad tas nav tieši raksturīgi vīrietim?») Jūs zināt, es biju pārsteigta, kad dāma lūdza pie telefona misteru Kastu. Nudien, sākumā man izklausījis, ka tā ir manas Lilijas balss — tā bija drusciņ līdzīga viņas balsij —, bet augstprātīgāka, ja jūs saprotat, ko es i;ribu teikt,— tāda kā augstu gaisā. Nu, mister Kast, es gan apsveicu! Vai tas ir pirmais bērniņš, jeb vai jums ir vēl citi māsasdēliņi un māsasmeitiņas? ļ. — Tas ir vienīgais,— misters Kāsts atbildēja.— Vienīgais, kas man kādreiz ir bijis vai, iespējams, būs, un .. . hm . . . man liekas, man nekavējoties jādodas projām. Viņi .. . viņi grib, lai es aizbraucu. Man . . . man liekas — ja pasteigšos, tad pagūšu laikā uz vilcienu. • — Vai jūs būsiet prom ilgu laiku, mister Kast? — misis Mārberija sauca, kad viņš drāzās augšā pa kāpnēm.

I — Nē, nē . . . divas trīs dienas … ne vairāk.

Viņš pazuda savā guļamistabā. Nodevusies sentimentālām domām par «mīļo, mazo ķipariņu», misis Mārberija aizgāja uz virtuvi.

Pēkšņi viņa izjuta sirdsapziņas pārmetumus.

Vakar vakarā Toms un Lilija — un visa tā rakāšanās pa datumiem! Mēģinājumi pierādīt, ka misters Kāsts ir tis negantais briesmonis ABC. Tikai viņa iniciāļu un dažu sakritību dēļ.

«Droši vien viņi par to nerunāja nopietni,» viņa apmierināta nosprieda. «Un tagad, es tā ceru, viņi nokaunēsies.»

Kaut kādā neizprotamā veidā, kuru misis Mārberija ļ.ati nespētu izskaidrot, mistera Kasta paziņojums, ka viņa māsai piedzimis mazulis, bija pārliecinoši izkliedējis visas šaubas, kas viņai varēja rasties par sava īrnieka bona jides

«Ceru, ka viņai, nabadzītei, nav klājies pārāk grūti,» misis Mārberija prātoja, pārbaudīdama gludekli pie vaiga, pirms sāka gludināt Lilijas zīda kombinē.

Viņas domas omulīgi kavējās pie parastajiem dzemdniecības notikumiem.

Misters Kāsts ar portfeli rokā klusiņām kāpa lejā pa kāpnēm. Viņa skatiens mirkli pakavējās pie tālruņa.

Smadzenēs atbalsojās īsā saruna:

«Vai tas esat jūs, mister Kast? Manuprāt, jūs varbūt gribētu zināt, ka, iespējams, pie jums iegriezīsies Skotlendjarda inspektors…»

Ko viņš bija atbildējis? Viņš nespēja atcerētie^

— Paldies . . . paldies, mana dārgā . .. bezgala laipni no jūsu puses…

Kaut ko tamlīdzīgu.

Kāpēc gan Lilija bija viņam zvanījusi? Vai viņa varbūt ir uzminējusi? Vai viņa tikai gribēja pārliecināties, ka viņš paliks mājās, lai sagaidītu inspektora apmeklējumu?

Bet kā viņa zināja, ka inspektors nāks?

Un viņas balss — viņa bija pārvērtusi savu balsi, lai māte to nepazītu . ..

Likās . . . likās … ka viņa zinātu . ..

Bet, saprotams, ja viņa zinātu, viņa nebūtu .. .

Tomēr viņa varētu. Sievietes bija ārkārtīgi dīvainas. Negaidīti cietsirdīgas un negaidīti labsirdīgas. Viņš reiz bija redzējis, ka Lilija izlaiž peli no slazda.

Labsirdīga meitene .. .

Labsirdīga, glīta meitene . . .

Viņš apstājās vestibilā pie drēbju pakaramā ar lietussargu un mēteļu nastu.

Vai viņam vajadzētu . . .?

Viegls troksnis no virtuves puses izlēma visu.

Nē, nebija laika …

Varētu iznākt misis Mārberija…

Viņš atvēra parādes durvis, izgāja un aizvēra tās aiz sevis…

Uz kurieni? …

divdesmit devita nodaļa SKOTLENDJARDĀ

Atkal apspriede.

Komisāra palīgs, inspektors Kroums, Puaro un es.

— Jūsu padoms, monsieur Puaro, ka jāpārbauda zeķu plaša pārdošana, bija noderīgs,— komisāra palīgs ierunājās.

Puaro iepleta, rokas,  — Tas jau bija norādīts. Sis cilvēks nevarēja būt parasts tirdzniecības aģents. Viņš nevis piedāvāja preci, lai saņemtu pasūtījumus, bet pārdeva tieši. I — Vai tiktāl viss skaidrs, inspektor?

— Man tā "šķiet, ser.— Kroums meklējās pa aktu vākiem.— Vai lai es ātrumā izskatu stāvokli pa datumiem?

— Jā, lūdzu.

— Esmu pārbaudījis Cērstonu, Peintonu un Torkī. Dabūju sarakstu, pie kādiem cilvēkiem viņš gājis piedāvāt zeķes. Jāsaka, viņš to darījis pamatīgi. Apmeties pie l'ita, mazā viesnīciņā pie Tores stacijas. Slepkavības liic.nā viesnīcā atgriezies pulksten 22.30. Varēja braukt ar vilcienu, kas atiet no Cērstonas 21.57 un pienāk Torē 22.20. Neviens viņa izskatam atbilstošs vīrietis gan netika pamanīts vilcienā vai stacijās, bet tajā piektdienā notika Dārtmutas regate un atceļā vilcieni no Kingsvīras bija diezgan pilni.

Bekshilā gandrīz tas pats. Apmeties viesnīcā «Globuss» pats ar savu vārdu. Piedāvājis zeķes vairāk nekā desmit vietās, ieskaitot misis Bārnardu un «Rudo kaķi». Atstājis viesnīcu pievakarē. Londonā ieradies ap pulksten 11.30 nākamajā rītā. Arī Endoverā tā pati procedūra. Apmeties viesnīcā «Spalvu pušķis». Piedāvājis zeķes misis Faulerai, misis Ašeras kaimiņienei, un pusducim citu cilvēku tajā ielā. Misis Ašeras nopirkto zeķu pāri es dabūju no viņas māsasmeitas (vārdā Drauera) — un tas ir tāds pats kā Kasta krājumā.

— Tiktāl būtu labi,— komisāra palīgs atzina.

—  Pamatojoties uz iegūto informāciju,— inspektors sacīja,— es aizgāju uz Hārtigana nosaukto adresi, bet atklāju, ka meklētais Kāsts bija atstājis māju pirms I ādas pusstundas. Man teica, ka viņš saņēmis ziņu pa telefonu. Pirmā reize, kad ar viņu atgadījies kaut kas tāds, — tā viņa saimniece man sacīja.

—  Līdzdalībnieks?— komisāra palīgs pieļāva šādu domu.

—  Diez vai,— Puaro apšaubīja. — Tas ir savādi, ka … ja vien ne …

Kad viņš pieklusa, mēs visi jautājoši skatījāmies viņā.

Taču viņš papurināja galvu, un inspektors runāja tālāk:

—  Es rūpīgi pārmeklēju istabu, kurā viņš bija mitis. Si pārmeklēšana neatstāj vairs ne mazāko šaubu. Es atradu vēstuļu bloku, kura papīrs ir tieši tāds pats kā tas, uz kura tika rakstītas vēstules, krietni daudz zeķu un — bufetes dibenā, kur glabājās zeķes,— gandrīzNā- das pašas formas un lieluma paku, taču tajā, kā izrādījās, bija nevis zeķes, bet astoņas jaunas ABC dzelzceļa izziņu grāmatas!

—  Neapšaubāms pierādījums,— komisāra palīgs piebilda.

—  Es atradu arī kaut ko citu,— inspektors pavēstīja, un, pauzdama uzvaras prieku, viņa balss pēkšņi sāka skanēt gandrīz cilvēciski.— Atradu tikai šorīt, ser. Līdz šim nebija laika ziņot. Viņa istabā nebija ne miņas no tā naža . . .

—  Nest to atpakaļ būtu plānprātiņa cienīga rīcība,— Puaro piemetināja.

—  Galu galā viņš taču nav saprātīgs cilvēks,— inspektors atsvieda.— Man kaut kā ienāca prātā, ka, iespējams, viņš to varbūt atnesis atpakaļ uz mājām un pēc tam, apjēdzis, cik bīstami to slēpt (kā jau monsieur Puaro aizrādīja) savā istabā, lūkojies pēc citas slēptuves. Kuru vietu mājā viņš varētu izraudzīties? Es to uzreiz aptvēru. Drēbju pakaramais priekštelpā — neviens nekad nekustina vestibilā drēbju pakaramo. Ar lielām pūlēm es to atbīdīju no sienas — un tur tas gulēja!

—  Nazis?

—  Nazis. Nekādu šaubu. Uz tā vēl aizvien ir sakaltušās asinis.

—  Labi strādāts, Kroum,— komisāra palīgs atzinīgi noteica.— Tagad mums tikai vajadzīgs viens.

—  Kas tad?

—  Pats cilvēks.

i,< — Mēs viņu sadzīsim rokā, ser. Nemaz nebaidieties!

Inspektora balsi bija saklausāma pašpaļāvība.

— Ko domājat jūs, monsieur Puaro?

Puaro iztrūkās no dziļām pārdomām.

— Piedodiet, es nesadzirdēju.

—      Mēs sakām, ka slepkavas notveršana ir tikai laika jautājums. Vai jūs tam piekrītat?

— A, tas — jā. Bez šaubām.

Puaro balss bija tik izklaidīga, ka pārējie ziņkārīgi pavērās viņā.

— Vai jūs kaut kas satrauc, monsieur Puaro?

, — Kaut kas mani ļoti satrauc. Tas ir jautājums — kāpēc? Rīcības motīvs.

—      Bet, mans mīļais, šis cilvēks taču ir jucis! — komisāra palīgs nepacietīgi iesaucās.

—      Es saprotu, ko monsieur Puaro grib teikt, — iejaucās Kroums, vēlīgi dodamies palīgā.— Viņam pilnīga taisnība. Jābūt kādai noteiktai mānijai. Manuprāt, lietas butību mēs atradīsim pastiprinātā mazvērtības kompleksā. Var būt ari vajāšanas mānija, un, ja tā ir, viņš, iespējams, saista to ar monsieur Puaro. Viņam varbūt ir maldīgs priekšstats, ka monsieur Puaro ir detektīvs, kurš ar nolūku nodarbināts, lai viņu izsekotu.

—       Hm,— norūca komisāra palīgs.— Tas jau ir žargons, kādā runā šobrīd. Agrākos laikos, ja cilvēks bija traks, viņš bija traks un mēs nemeklējām zinātniskus terminus, lai to pateiktu mazāk asi. Pavisam modīgs ārsts droši vien ierosinātu, ka tāds vīrs kā ABC jāliek privātklīnikā, četrdesmit piecas dienas bez apstājas jāstāsta viņam, cik jauks zellis viņš ir, un pēc tam jālaiž ārā kā saprātigs sabiedrības loceklis.

Puaro pasmaidīja, taču palika atbildi parādā.

Apspriede beidzās.

—      Nu,— komisāra palīgs sacīja.— Kā jūs jau teicāt, Kroum, viņa ietupināšana ir tikai laika jautājums.

—      Mēs viņu būtu dabūjuši rokā agrāk,— inspektors apgalvoja,— ja viņš neizskatītos tik parasts. Mēs diezgan nomocījām pilnīgi nekaitīgus pilsoņus.

—       Interesanti zināt,"kur viņš patlaban atrodas,— komisāra palīgs ieminējās.

trīsdesmitā nodaļa

(KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

Misters Kāsts stāvēja pie dārzeņu veikala. Viņš stingi lūkojās pāri ielai. Jā, tur tas bija.

Misis Ašera. Laikrakstu un tabakas preču tirgotāja . ..

Tukšajā logā bija izlikta zime.

Izīrējams.

Tukšs… ^

Bez dzīvības …

—  Piedodiet, ser!

Tā bija dārzeņu tirgotāja sieva, kas centās piekļūt pie citroniem.

Viņš atvainojās, parāvās malā.

Nesteigdamies viņš slāja projām — atpakaļ uz pilsētas galveno ielu …

Bija grūti — bezgala grūti — tagad, kad viņam nebija palicis nemaz naudas .. .

Augu dienu aizvadījis bez ēšanas, cilvēks jūtas ļoii dīvaini un viņam reibst galva.. .

Viņš pārlaida acis sludinājumam laikrakstu veikala ārpusē.

«ABC lieta. Slepkava joprojām brīvībā. Intervija ar monsieur Erkilu Puaro.»

Misters Kāsts pie sevis nomurmināja:

—  Erkils Puaro. Interesanti, vai viņš zina? … Viņš atkal soļoja tālāk.

Tas nekur nederētu — stāvēt un blenzt uz to sludinājumu …

«Ilgāk iet man vairs nav spēka . ..» viņš nodomāja. Solis aiz soļa … cik gan savāda bija iešana … Solis aiz soļa — smieklīgi. Ārkārtīgi smieklīgi.

Bet cilvēks katrā ziņā bija smieklīgs lopiņš. Un viņš, Aleksandrs Bonaparts Kāsts, bija it īpaši smieklīgs.

Viņš mūždien bija bijis tāds…

Cilvēki mūždien bija smējušies par viņu…

Viņš tos nevarēja vainot.*.

Uz kurieni viņš patlaban gāja? Viņam nebija ne jausmas. Viņš bija nonācis līdz galam. Nekur viņš vairs neskatījās, vienīgi uz savām kājām.

Solis aiz soļa.

Viņš pameta skatienu augšup. Viņam priekšā ugunis. Un burti. ..

Policijas iecirknis.

—      Tas ir jocīgi, — misters Kāsts nočukstēja. Viņš palaida sīku smiekliņu.

Tad viņš gāja iekšā. Ejot viņš pēkšņi sagrīļojās un sabruka zemē.1

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA ERKILS PUARO UZDOD JAUTĀJUMUS

Bija skaidra novembra diena. Doktors Tompsons un galvenais inspektors Džeps bija iegriezušies, lai iepazīstinātu Puaro ar policijas tiesas sēdi Aleksandra Bona- parta Kasta lietā.

Puaro pats bija sasirdzis ar bronhu vieglu iekaisumu, kas nebija ļāvis viņam piedalīties. Laimīgā kārtā viņš nebija uzstājis, lai es paliktu kopā ar viņu.

—      Nodots tālākajai instancei,— Džeps paziņoja. - Tā, lūk!

—      Vai nav neparasti,— es iejautājos,— ka aizstavība tiek piedāvāta šajā posmā? Es domāju, ka apcietinātie vienmēr patur aizstāvības tiesības.

—      Tā ir parastā kārtība, — Džeps paskaidroja.— Laikam gan jaunais Lūkass uzskatīja, ka viņš varētu pasteidzināt tiesas procedūru. Man jāsaka — viņš ir censonis. Vājprāts ir vienīgais, uz ko iespējams balstīt aizstāvību.

Puaro paraustīja plecus.

—      Ar vājprātu nevar panākt attaisnošanu. Ieslodzījums, kamēr patīk viņa majestātei, diez vai ir atzīstams par labāku nekā nāve.

—       Lūkasam droši vien šķita, ka ir kāda iespēja,— Džeps prātoja.— Ar lielisku alibi Bekshilas slepkavībā varētu mīkstināt visu apsūdzību. Manuprāt, viņš neaptver, cik pārliecinoša ir mūsu lieta. Katrā ziņā Lūkass tiecas pēc oriģinalitātes. Viņš ir jauns cilvēks un grib pievērst sev sabiedrības uzmanību.

Puaro griezās pie Tompsona:

—  Kādas ir jūsu domas, doktor?

—  Par Kastu? Goda vārds, nezinu, ko teikt. Normālu cilvēku viņš tēlo ārkārtīgi labi. Protams, viņš ir epilepti- ķis.

—  Cik pārsteidzošs atrisinājums tas bija! — es iesaucos.

— Viņa iekrišana Endoveras policijas iecirknī lēkmes laikā? Jā — tas bija drāmai piemērots dramatisks priekškars. ABC pastāvīgi ir trāpīgi izvēlējies laiku saviem nolūkiem.

— Vai ir iespējams izdarīt noziegumu un par to nekā nezināt?— es pavaicāju.— Liekas, viņa noliegumi iz-, klausās patiesi.

Doktors Tompsons mazliet pasmaidīja. *

—  Nav jānotic tai teatrālajai pozai —«Zvēru pie dieva». Pēc manām domām, Kosts lieliski zina, ka viņš pastrādāja slepkavības.

— Kad viņi runā tik dedzīgi, tad parasti zina,— Džeps piebilda.

—  Kas attiecas uz jūsu jautājumu,— Tompsons turpināja,— ir pilnīgi iespējams, ka epileptiķis, atrazdamies tādā kā mēnessērdzības stāvoklī, izdara kādu darbību un nepavisam nezina, ka ir to izdarījis. Bet vispārīgi valda uzskats, ka šādai darbībai «nav jābūt pretrunā ar personas gribu nomoda stāvoklī».

— Tomēr es iebilstu pret teoriju, ka Kāsts pastrādāja šos noziegumus, nezinādams, ka viņš tos ir izdarījis. So teoriju varētu izvirzīt, ja nebūtu vēstuļu. Vēstules galīgi apgāž šo teoriju. Tās liecina par iepriekšēju nodomu un rūpīgu nozieguma plānošanu.

— Un par vēstulēm mums vēl aizvien nav nekādu izskaidrojumu,— Puaro piemetināja.

—  Vai tas jūs interesē?

—  Gluži dabiski — jo tās bija rakstītas man. Un. jautājumā par vēstulēm Kāsts stūrgalvīgi klusē. Kamēr es nenoskaidrošu iemeslu, kāpēc šīs vēstules man rakstītas, neatzīšu, ka šis gadījums ir atrisināts.

— Jā — no jūsu viedokļa es to varu saprast. Nešķiet taču, ka būtu kāds iemesls domāt: šis cilvēks ar jums lninēr kādreiz ir saskāries.

— It nekāds.

Es varētu izteikt pieņēmumu. Jūsu vārds! — Mans vārds?

— Jā. Kastam ir uzkrauts slogs — acīmredzot pēc viņa mātes iegribas (es nebrīnītos, ka te parādītos edipa komplekss!) — divi ārkārtīgi dižmanīgi priekšvārdi: Aleksandrs un Bonaparts. Vai saprotat, ko tie nozīmē? Aleksandrs — parasti par neuzvaramo uzskatī- l.tis, kurš ilgojās iekarot aizvien lielāku pasaules daļu. Bonaparts — dižais franču imperators. Kāsts vēlas pretinieku — pretinieku, kā varētu teikt, savās aprindās. Nu — te jūs esat — stiprais Hērakls'.

—Jūsu vārdi ir ļoti ierosinoši. Tic veicina domas . .. — Tas jau ir tikai pieņēmums. Nu, man jāiet.

Doktors Tompsons aizgāja. Džeps palika. ! — Vai šis alibi jūs uztrauc?— Puaro jautāja.

— Mazliet uztrauc,— inspektors neliedzās.— Atcerieties, es tam neticu, jo zinu, ka tā nav taisnība. Bet būs velnišķīgi grūti to pierādīt. Sis Streindžs ir iecirtīgs i tlvēks.

— Pastāstiet man, kāds viņš ir.

— Viņš ir četrdesmit gadu vecs. Iecirtīgs, pašpaļāvīgs, pašpārliecināts kalnrūpniecības inženieris. Manuprāt, tas bija viņš, kas uzstāja, lai viņa liecību uzklausa tagad. Viņš grib braukt uz Cīli. Cerēja, ka visu varēs nokārtot momentā.

— Viņš ir viens no vispašapzinīgākajiem cilvēkiem, kādu man jebkad gadījies redzēt,— es papildināju.

— Tāds cilvēks, kas negribētu atzīties, ka viņš ir maldījies,— Puaro domīgi novilka.

—  No sava stāsta viņš neatkāpjas, un viņš nav vienīgais, kuram jāuzdod āķīgi jautājumi. Viņš zvēr pie visiem velniem, ka iepazinies ar Kastu īstbornā, viesnīcā «Baltais krusts», 24. jūlija vakarā. Viņš juties vientuļš un gribējis parunāties ar kādu. Pēc manas saprašanas, Kāsts bija ideāls klausītājs. Viņš nepārtrauca runātāju. Pēc pusdienām viņi abi spēlējuši domino. Izrādās, ka Streindžs ir meistars domino spēlē, un viņam par pārsteigumu ari Kāsts bijis itin prasmīgs spēlētājs. Domino ir savāda spēle. Cilvēki tās dēļ kļūst vai traki. Tie spēlē stundām ilgi. Tieši to Streindžs un Kāsts acīmredzot darījuši. Kāsts izteicis vēlēšanos doties pie miera, bet Streindžs negribējis par to ne dzirdēt — zvērējis, ka viņi turpinās spēlēt vismaz līdz pusnaktij. Un to viņi ari darījuši. Viņi šķīrušies desmit minūtes pēc pusnakts. Un, ja Kāsts bija Istbornas viesnīcā «Baltais krusts» desmit minūtes pēc pusnakts 25. datumā, viņš nekādi nevarēja nožņaugt Betiju Bārnardu Bekshilas pludmalē starp pusnakti un pulksten vieniem.

—  Liekas, šai problēmai noteikti nevar tikt pāri,— Puaro domīgi atteica. — Tā neapšaubāmi fiod vielu pārdomām.

— Tā lika Kroumam šo to pārdomāt,— Džeps atsaucās.

—  Sis Streindžs ir ļoti pārliecināts?

— Jā. Viņš ir stūrgalvīgs velns. Un nav viegli izprast, kur tieši ir kļūda. Ja nu Streindžs ir maldījies un tas cilvēks nav bijis Kāsts — kādēļ gan viņam vajadzētu teikt, ka viņa vārds ir Kāsts? Un rokraksts viesnīcas reģistrācijas grāmatā nudien ir viņējais. Jūs nevarat sacīt, ka tas ir līdzdalībnieks,— vājprātīgiem slepkavām nav līdzdalībnieku! Vai meitene nomira vēlāk? Ārsta liecība bija pavisam nešaubīga, un Kastam nenoliedzami būtu vajadzējis diezgan daudz laika, lai viņš nepamanīts izietu no viesnīcas Istbornā un nokļūtu līdz Bekshilai — apmēram četrpadsmit jūdžu attālumā . ..

— Jā — tā ir problēma,— Puaro piekrita.

—  Protams, stingri ņemot, tam nevajadzētu būt svarīgi. Mēs esam pieķēruši Kastu Donkasteras slepkavībā — asinīm notraipītie svārki, nazis — tur nav nekādas izgrozīšanās. Nevienu zvērināto tiesu nevarētu piedabūt, lai viņu atbrīvo. Taču šis alibi sabojā jauku prāvu. Viņš pastrādāja slepkavību Donkasterā. Viņš pastrādāja slepkavību Cērstonā. Viņš pastrādāja slepkavību Endoverā. Tad, pie velna, viņš noteikti būs pastrā-' dājis arī slepkavību Bekshilā. Bet es netieku skaidrībā, kā.

Nogrozīdams galvu, viņš piecelās.

— Tagad jums ir izdevība, monsieur Puaro,— viņš teica.— Kroums ir apmulsis. Sasprindziniet savas šūni ņas, par kurām es tik daudz esmu dzirdējis. Pastāstiet mums, kā viņš to izdarīja.

Džeps aizgāja.

—  Kā tad ir, Puaro?— es pavaicāju.— Vai mazās pelēkās šūniņas tiks galā ar šo uzdevumu?

Uz manu jautājumu Puaro atbildēja ar pretjautājumu.

— Sakiet man, Heistings, — vai jūs uzskatāt šo lietu par pabeigtu?

— Nu .. . faktiski, jā. Mēs esam dabūjuši rokā slepkavu. Un mēs esam ieguvuši gandrīz visas liecības. Ir vajadzīgas tikai piedevas.

Puaro papurināja galvu.

—  Lieta ir pabeigta! Lieta! Izmeklējamā lieta ir cilvēks, Heistings. Kamēr mēs nezinām visu par šo cilvēku, noslēpums ir tikpat dziļš, kā bijis. Tāpēc vien, ka mēs viņu esam nosēdinājuši uz apsūdzēto sola, vēl nav gūta uzvara.

— Mēs par viņu zinām krietni daudz.

—  Mēs nezinām itin neko! Mēs zinām, kur viņš ir piedzimis. Mēs zinām, ka viņš ir piedalījies karā, ticis viegli ievainots galvā un epilepsijas dēļ atbrīvots no armijas. Mēs zinām, ka viņš dzīvoja pie misis Mārberijas bezmaz divus gadus. Mēs zinām, ka viņš bija kluss un noslēdzies sevī — tāds cilvēks, kuru neviens neievēro. Mēs zinām, ka viņš izperināja un realizēja stipri gudru sistematizētas slepkavības plānu. Mēs zinām, ka viņš pieļāva dažas neticami muļķīgas kļūdas. Mēs zinām, ka viņš slepkavoja bez žēluma un pilnīgi bezsirdīgi. Mēs ari zinām, ka viņš bija pietiekami labsirdīgs, lai neļautu vainai par viņa pastrādātajiem noziegumiem gulties uz kādu citu personu. Ja viņš gribētu netraucēti nogalināt — cik gan viegli ļaut citiem ciest par viņa noziegumiem! Vai jūs neaptverat, Heistings, ka šis cilvēks ir pretrunu kamols? Stulbs un slīpēts, nežēlīgs un augstsirdīgs — un ir jābūt kādam dominējošam faktoram, kas samierina viņa divējādās dabas.

—  Protams, ja jūs viņu aplūkojat kā psiholoģisku studiju,— es iesāku.

—  Kas gan cits ir šis gadījums bijis no sākta gala? Visu laiku esmu gājis taustoties — pūloties iepazīt slepkavu. Un tagad es apjaušu, Heistings, ka it nemaz viņu nepazīstu! Esmu pilnīgā neizpratnē.

— Tieksme pēc varas …— es iesāku.

—  Jā — tas varētu izskaidrot daudz … Taču tas mani neapmierina. Ir kaut kas, ko es gribu zināt. Kāpēc viņš izdarīja šīs slepkavības? Kāpēc viņš izvēlējās tieši tos cilvēkus? . . .

—  Pēc alfabēta …— es atsāku.

—  Vai tad Bekshilā Betija Bārnarda bija vienīgā, kuras vārds sākas ar «B»? Betija Bārnarda — te man ienāca prātā doma … Tai vajadzētu būt pareizai — tai jābūt pareizai. Bet ja tā …

Kādu brīdi viņš klusēja. Es negribēju viņu traucēt.

Taisnību sakot, man šķiet, ka es aizsnaudos.

Pamodies sajutu uz pleca Puaro roku.

— Mon cher Heistings, — viņš sirsnīgi sacīja, — mans labais ģēnij!

Viņa pēkšņā cieņas izpausme mani galīgi samulsināja.

— Tā ir taisnība,— Puaro neatlaidās.— Vienmēr — vienmēr jūs man nākat palīgā — jūs man nesat laimi. Jūs mani iedvesmojat.

—  Kā tad esmu jūs iedvesmojis šoreiz? — es painteresējos.

—  Kamēr es sev uzdevu dažus jautājumus, atcerējos kādu jūsu piezīmi — piezīmi, kuras nepārprotamība bija pilnīgi uzkrītoša. Vai es reiz neteicu, ka jums ir talants konstatēt acīm redzamo? Es palaidu garām neievērotu tieši acīm redzamo..

—  Kā tad skan mana apbrīnojamā piezīme? — es prašņāju.

— Tā padara visu skaidru kā diena. Es ieraugu atbildes uz visiem saviem jautājumiem. Iemeslu misis Ašeras slepkavībai (tiesa, to es jau sen redzēju pavīdam), iemeslu sera Kārmaikla Klārka un Donkasteras slepkavībai un beigu beigās — turklāt augstākā mērā svarīgi — iemeslu Erkilam Puaro.

— Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaskaidrotu?— es ieprasījos.

—  Pašlaik ne. Vispirms man vajag mazliet vairāk informācijas. To es varu iegūt no mūsu «īpašās apvienības». Un pēc tam — pēc tam, kad būšu saņēmis atbildi uz kādu zināmu jautājumu, es iešu tikties ar ABC. Beidzot mēs redzēsimies vaigu vaigā — ABC un Erkils Puaro — pretinieki.

— Un tad? — es pavaicāju.

- Un tad,— atkārtoja Puaro, — mēs runāsimies! Je Ļoits assure,' Heistings,— ikvienam, kuram ir kaut kas tlrpjams, saruna ir visbīstamākā! Runa — tā kāds vecs, glulrs francūzis man kādreiz teica — ir cilvēka izgudrojums, lai viņu pasargātu no domāšanas. Tā ir arī nekļūdīgs līdzeklis, lai atsegtu to, ko viņš vēlas slēpt. Cilvēks, Heistings, nespēj atteikties no izdevības atklāt levi un izteikt savu personību — no izdevības, ko viņam sniedz saruna. Viņš ikreiz nodod sevi. — Kā jūs domājat, ko Kāsts jurns pastāstīs?

Erkils Puaro pasmaidīja.

— Melus,— viņš attrauca. — Un pēc tiem es uzzināšu pal iesību.

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA UN NOĶERT LAPSU

Nākamajās dienās Puaro bija stipri aizņemts. Viņš devās prom noslēpumainās gaitās, ārkārtīgi maz runāja, Itdēja, pieri saraucis, un nelokāmi liedzās apmierināt dabisko ziņkārību, ko manī bija modinājuši viņa vārdi iii lielisko piezīmi, kādu es esot izteicis nesenā «,<;ātnē.

Puaro mani neaicināja pavadīt viņu šajās noslēpumainajās iešanās un nākšanās — par šo faktu es jutos niazliet aizvainots.

Tomēr ap nedēļas beigām viņš paziņoja savu nodomu «pmeklēt Bekshilu un apkaimi un ierosināja, ka man vajadzētu braukt viņam līdzi. Lieki būtu sacīt, ka es ar prieku piekritu.

Uzzināju, ka uzaicinājums nav paredzēts man vienam. Ari mūsu «īpašās apvienības» biedri tika uzaicināti.

Puaro iekairināja viņu ziņkāri tāpat kā manējo. Taču ļldz dienas beigām man vismaz radās apjausma, kādā virzienā bija vērstas Puaro domas.

Vispirms viņš apciemoja misteru un misis Bārnardus Un noklausījās viņas precīzu stāstījumu, kurā stundā Kāsts bija iegriezies un ko tieši sacījis. Tad Puaro

' es jums apgalvoju, (l'raniu vai.) aizgāja uz viesnīcu, kurā Kāsts bija apmeties, un izdabūja sīkas ziņas par minētā džentlmeņa aizbraukšanu. Cik varēju spriest, viņa jautājumi neatklāja nekādus jaunus faktus, bet šķita, ka viņš pats ir pavisam apmierināts.

Pēc tam viņš gāja uz pludmali — uz vietu, kur bija atrasts Betijas Bārnardas līķis. Dažas minūtes viņ." staigāja tur apkārt, uzmanīgi pētīdams oļus. Tā kā paisums nosedz šo vietu divreiz dienā, lielu jēgu es šādā staigāšanā nesaskatīju. J

Taču nu es jau esmu izzinājis, ka Puaro rīcību, lai cik bezjēdzīga tā varētu likties, parasti nosaka kāda ideja

Tad viņš no pludmales aizsoļoja līdz tuvākajai vietai, kurā varēja būt novietota automašīna. No turienes viņš atkal aizgāja uz pieturu, kur pirms atiešanas no Bekshi las stāv Istbornas autobusi.

Beidzot viņš mūs visus aizveda uz kafejnīcu «Rudais kaķis», tur mēs dzērām diezgan pliekanu tēju, ko mums pasniedza apaļīgā viesu apkalpotāja Millija Higlija. [29]

Veiklā franču manierē Puaro cildināja viņas potīšu formu.

—  Angļu sieviešu kājas — tās aizvien ir pārmērīgi tievas. Bet jums, mademoiselle, ir brīnišķīga kāja. Tai tik ir forma — tai tik ir potīte!

Millija Higlija ķiķināja vienā gabalā un sacīja, lai viņš neturpinot tādā garā. Viņa zinot, kādi esot franču džentlmeņi.

Puaro nepūlējās noliegt meitenes kļūdīšanos attie čībā uz viņa tautību. Viņš tikai raidīja viņai tādus mīlas pilnus skatienus, ka es biju pārsteigts un gandrīz vai sašutis.

—  Voila, — Puaro noteica,— Bekshilā esmu ticis galā. Pēc kāda brīža es braukšu uz Istbornu. Neliela apjautāšanās tur — un cauri. Nav vajadzīgs, lai jūs visi mani pavadītu. Pa šo laiku aiziesim atpakaļ uz viesnīcu un iebaudīsim kokteili. Tā Kārltona tēja — tā gan bija šķebīga!

Kad malkojām kokteiļus, Frenklins Klārks ziņkārīgi apjautājās:

—  Mēs laikam varam uzminēt, ko jūs cenšaties panākt. Jūs esat nodomājis apgāzt to alibi. Taču es

nesaprotu, par ko jūs esat tik apmierināts. Jūs taču neesat izdibinājis nevienu jaunu faktu.

—  Nē — tas tiesa.

—  Kā tad ir?

—  Pacietību. Viss nokārtosies noteiktajā laikā.

—  Katrā ziņā izskatās, ka jūs esat pilnīgi apmierināts

ar sevi.

—      Tas ir tāpēc, ka līdz šim nekas nav bijis pretrunā ar manu nelielo ideju.

Viņa seja kļuva nopietna.

—       Mans draugs Heistingss man kādreiz stāstīja, ka jaunekļa gados viņš esot spēlējis spēli, ko sauc «Patiesība». Tā ir bijusi spēle, kuras dalībniekiem pēc kārtas uzdoti trīs jautājumi — uz diviem bija jādod patiesas atbildes. Trešo jautājumu varēja atstāt bez atbildes. Gluži dabiski, jautājumi ir bijuši paši netaktiskākie. Bet papriekš visiem bijis jāapzvēr, ka viņi patiešām runās patiesību, visu patiesību un tikai patiesību.

Puaro apklusa.

—  Nu?- ierunājās Megana.

—      Eh bien — es gribu spēlēt šo spēli. Tikai nav nepieciešami trīs jautājumi. Pietiks ar vienu. Katram no jums viens jautājums.

—       Protams,— Klārks nepacietīgi ieteicās.— Mēs atbildēsim visu.

—       A, bet es vēlos, lai attieksme būtu nopietnāka. Vai jūs visi zvērat runāt patiesību?

Viņa vārdos bija tāds svinīgums, ka arī pārējie samulsuši sajutās svinīgi. Viņi visi zvērēja, kā Puaro bija pieprasījis.

—  Bon,— Puaro mundri izmeta.— Sāksim…

—  Esmu gatava, — Tora Greja atsaucās.

—       Ahā, vispirms dāmas, — bet šoreiz nebūs pēc pieklājības likumiem. Mēs sāksim kaut kur citur.

Viņš griezās pie Frenklina Klārka.

—       Mon cher monsieur Clarke, ko jūs domājāt par dāmu cepurēm Askotas' sacīkstēs šogad?

Frenklins Klārks neizpratnē blenza uz Puaro.

—  Vai tas ir joks?

—  Protams, nē.

— Vai tas nopietni ir jūsu jautājums?

— Jā.

Klārka sejā parādījās plats smaids.

—       Nu, monsieur Puaro, patiesībā es neaizbraucu uz Askotu, bet, spriežot pēc tā, ko varēju redzēt, kad dāmas devās turp automašīnās, sieviešu cepures Asko- tas sacīkstēs bija pat vēl jocīgākas nekā cepures, ko viņas parasti nēsā.

—  Fantastiskas?

—  Pavisam fantastiskas.

Puaro pasmaidīja un pievērsās Donaldam Freizeram:

—  Kad jūs izņēmāt atvaļinājumu šogad, monsieur?

Tagad Freizers sāka blenzt uz Puaro.

—       Savu atvaļinājumu? Augusta pirmajās divās nedēļās.

Pār viņa seju pēkšņi pārskrēja trīsas. Man šķita, ka jautājums viņam lika atcerēties mīļotās meitenes zaudējumu.

Taču neizskatījās, ka Puaro pievērstu lielu uzmanību atbildei. Viņš griezās pie Toras Grejas, un es dzirdēju, ka viņa balss nedaudz mainījās. Tā bija kļuvusi saspringtāka. Viņa jautājums skanēja skarbi un skaidri:

—       Mademoiselle, vai pēc lēdijas Klārkas nāves jūs būtu precējusi seru Kārmaiklu, ja viņš jūs būtu lūdzis?

Meitene pietrūkās kājās.

—       Kā jūs uzdrīkstaties uzdot man tādu jautājumu! Tas ir . .. tas ir apvainojošs!

—       Varbūt. Bet jūs zvērējāt runāt patiesību. Eh bien … Jā vai nē?

—       Sers Kārmaikls bija pret mani apbrīnojami laipns. Viņš izturējās pret mani gandrīz kā pret meitu. Un tādas pašas bija manas jūtas pret viņu — tikai sirsnīgas un pateicīgas.

—       Piedodiet, mademoiselle, bet tā nav atbilde «jā» vai «nē».

Viņa mirkli vilcinājās.

—  Atbilde, protams, ir «nē»!

Savas domas viņš neizteica.

—  Paldies, mademoiselle.

Viņš pievērsās Meganai Bārnardai. Meitenes seja bija ļoti bāla. Viņa dziļi elpoja, it kā gatavodamās smagam pārbaudījumam.

Puaro balss izklausījās kā pātagas plīkšķis.

- Mademoiselle, kā jūs domājat — kāds būs manas izmeklēšanas rezultāts? Vai jūs gribat, lai es uzzinu patiesību, vai ne?

Viņa lepni atmeta galvu. Par viņas atbildi es biju pilnīgi pārliecināts. Es taču zināju, ka Meganai ir fanātiski dedzīga prasība pēc patiesības, i Atbilde nāca bez kavēšanās — un tā mani apstulbināja. I - Nē!

Mēs visi salēcāmies. Puaro paliecās uz priekšu, vērodams viņas sejd.

— Mademoiselle Megana, — viņš sacīja,— varbūt jūs nevēlaties patiesību, taču — ma foO — jūs to runājat!

Viņš pagriezās uz durvju pusi, tad, atcerēdamies Mēriju Draueru, piegāja pie viņas. — Sakiet man, mon enfant,— vai jums ir kāds puisis?

Mērija bija izskatījusies nobažījusies, bet nu viņas «eja pauda pārsteigumu un pietvīka. — Vai, mister Puaro! Es .. . es . . . nu, es neesmu pārliecināta. Viņš pasmaidīja. — Alors c'est bien, mon enfant.2

Puaro raudzījās apkārt pēc manis. — Nāciet, Heistings, mums jādodas uz Istbornu! Automašīna jau gaidīja, un drīz vien mēs braucām pa Ceļu, kas aizvijas gar piekrasti un ved caur Pevensi uz ! itbornu.

ļ — Vai ir vērts vaicāt jums kaut ko, Puaro? — Šobrīd ne. Seciniet pats, ko es pašlaik daru. Es apklusu.

Puaro, kurš, kā likās, bija apmierināts ar sevi, dungoja kādu melodiju. Kad braucām caur Pevensi, viņš Ierosināja pieturēt un palūkoties uz pili.

Atgriežoties pie automašīnas, mēs brīdi apstājāmies, lai pavērotu aplī sastājušās meitenītes, — pēc viņu apģērba es uzminēju, ka tās bija mazās gaidas',— kuras dziedāja dziesmiņu spiedzīgās, neskanīgās balsīs.

—       Ko viņas tur dzied, Heistings? Es nevaru sapras vārdus.

Es klausījos, līdz uztvēru kādu piedziedājumu:

«Un noķert lapsu šo, Un ielikt kastē to Un nelaist ārā nekad.»

—       Un noķert lapsu šo, un ielikt kastē to un nelaist ārā nekad! — Puaro atkārtoja.

Viņa seja pēkšņi bija kļuvusi drūma un barga.

—       Tas ir pārāk šausmīgi, Heistings.— Kādu mirkli viņš klusēja.— Vai jūs te medījat lapsas?

—       Es nemedīju. Nekad neesmu varējis atļauties medīt.[30] Un, manuprāt, šajā apkaimē gan nenotiek nekādas medības.

—       Es domāju Anglijā vispār. Dīvains sporta veids. Gaidīšana pie zvēra slēptuves, tad mednieki dod signālu medību suņiem — vai ne?— un sākas skrējiens — pāri apvidum, pāri dzīvžogiem un grāvjiem, un lapsa — tā skrien, un reizēm tā palecas atpakaļ, bet suņi…

— Medību suņi!

—     …medību suņi ir tai uz pēdām, un galu galā tie noķer lapsu un tā mirst — ātri un šausmīgi.

—       Droši vien tas nudien izklausās nežēlīgi, bet patiešām …

—       Lapsai tas patīk? Nerunājiet les bкtises, mans draugs. Tout de mкme, labāk ir tā — ātrā, nežēlīgā nāve — nekā tas, ko dziedāja šie bērni …

Būt iesprostotam … kastē … uz visiem laikiem … Nē, tas nav labi.

Puaro papurināja galvu. Tad citādā balss noskaņā viņš paziņoja:

—       Rīt man jāapmeklē Kāsts,— un deva rīkojumu šoferim:— Atpakaļ uz Londonu!

—      Vai tad jūs nebrauksiet uz Istbornu?— es iesaucos.

—       Kāda vajadzība? Es zinu pietiekami daudz savam nolūkam.

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA ALEKSANDRS BONAPARTS KĀSTS

lis nebiju klāt pie sarunas, kas risinājās starp Puaro Uti šo savādo cilvēku — Aleksandru Bonapartu Kastu. Pateicoties savai sadarbībai ar policiju un īpašajiem lietas apstākļiem, Puaro nebija nekādu grūtību dabūt Iekšlietu ministrijas atļauju, bet atļauja neattiecās uz mani, un no Puaro viedokļa katrā ziņā bija svarīgi, lai naiuna būtu pilrtīgi privāta — divi vīri aci pret aci.

Tomēr viņš man tik sīki pārstāstīja visu, kas notika «tarp viņiem, ka es par to rakstu ar tādu pašu paļāvību, H, kā es patiesībā būtu bijis tur klāt.  Šķita, ka misters Kāsts ir sarāvies. Viņa salikums bija ledzamāks. Pirksti taustīgi raustīja svārkus.

Kādu brīdi, man liekas, Puaro nebilda ne vārda, Viņš sēdēja un skatījās uz cilvēku, kas atradās viņam pretī.

Gaisotne vērtās mierīga — mierinoša, pilna pārliecības par nebeidzami ilgu brīvo laiku … ļ Tas noteikti būs bijis dramatisks mirklis — divu garajā drāmā darbojošos pretinieku sastapšanās. Puaro vietā es būtu izjutis sasprindzinātu satraukumu,  Taču Puaro ir tikai lietišķs cilvēks. Viņš bija koncentrējies vienam uzdevumam — radīt zināmu ietekmi uz viņam pretī sēdošo cilvēku.

Beidzot viņš laipni ievaicājās:  — Vai jūs zināt, kas es esmu?

Pretimsēdētājs papurināja galvu,  — Nē … nē .. . nevaru apgalvot, ka zinu. Ja vien jūs neesat mistera Lūkasa — kā viņi to sauc?— jaunākais advokāts. Vai varbūt jūs nākat no mistera Meinārda?

(Meinārds un Kouls bija aizstāvības advokāti.)

Mistera Kasta tonis bija pieklājīgs, bet ne visai Ieinteresēts. Likās, ka viņš ir iegrimis dziļum dziļās pārdomās.

— Es esmu Erkils Puaro …

Puaro izteica šos vārdus ļoti lēnīgi … un vēroja, I ādu iespaidu tie atstās.

Misters Kāsts mazliet pacēla galvu.

-    Ak tā?

Viņš to pasacīja tik dabiski, kā to būtu sacījis inspektors Kroums, bet bez augstprātības.

Pēc brīža misters Kāsts atkārtoja savu piebildi.

—  Ak tā? — viņš teica, un šoreiz tonis bija atšķirīgs - tajā jautās pamodusies interese. Viņš pacēla galvu un uzlūkoja Puaro.

Erkils Puaro uztvēra viņa ciešo skatienu un pāris reižu viegli pamāja ar galvu.

—  Jā, — viņš apstiprināja,— es esmu cilvēks, kuram jūs rakstījāt vēstules.

Kontakts uzreiz pārtrūka. Misters Kāsts nolaida acis un sāka runāt satraukti un ērcīgi:

—  Nekad es jums neesmu rakstījis. Es nerakstīju tās vēstules. Esmu to teicis atkal un atkal.

—  Zinu,— Puaro atsaucās.— Bet, ja tās nerakstījāt jūs, kurš tad?

—  Kāds ienaidnieks. Man noteikti ir kāds ienaid-. nieks. Viņi visi ir pret mani. Policija .. . ikviens … visi pret mani. Tā ir milzīga sazvērestība.

Puaro neatbildēja.

Misters Kāsts turpināja:

—  Visu rokas ir cēlušās pret mani — vienmēr.

—  Pat tad, kad jūs bijāt bērns?

Šķita, ka misters Kāsts pārdomā.

—  Nē … nē . . . tieši tad ne. Māte mani bezgala mīlēja. Bet viņa bija godkārīga — šausmīgi godkārīga. Tāpēc viņa deva man tos smieklīgos vārdus. Viņu bija pārņēmusi gaužām aplama iedoma, ka es būšu nozīmīgs cilvēks pasaulē. Viņa allaž mudināja mani, lai es aizstāvu savas tiesības, — runāja par gribasspēku… sacīja, katrs varot būt sava likteņa noteicējs . . . viņa teica, ka es spējot visu.

Mirkli viņš klusēja.

—  Saprotams, viņa stipri maldījās. Es pats to aptvēru itin drīz. Es nebiju cilvēks, kas dzīvē tiek uz priekšu. Es vienmēr izstrādāju muļķības — kļuvu smieklīgs. Un es biju kautrīgs — baidījos no cilvēkiem. Skolā man klājās bēdīgi… zēni uzzināja manus priekšvārdus… viņi mēdza mani par tiem apsmiet. . . Skolā es neguvu sekmes — ne spēlēs, ne mācībās, nekur.

Viņš nogrozīja galvu.

—  Patiešām labāk, ka nabaga māmuļa nomira. Viņa būtu vīlusies savās cerībās . .. Pat tad, kad es mācījos tirdzniecības skolā, biju stulbs — lai apgūtu mašīnrakstīšanu un stenogrāfiju, man vajadzēja ilgāku laiku

neka jebkuram citam. Un tomēr es nejutos stulbs — ja jūs saprotat, ko es gribu teikt.

Viņš pēkšņi uzmeta sarunu biedram lūdzošu skatienu. Es saprotu, ko jūs gribat teikt,— Puaro apliecināja.— Turpiniet!

- Tā bija tikai sajūta, ka visi citi uzskata mani par stulbu. Briesmīgi paralizējoši. Tas pats bija vēlāk kanntorī.

Un vēl vēlāk — karā?— Puaro vedināja vinu runāt

tālāk.

Mistera Kasta.sejā negaidot atmirdzēja gaišums.

Jūs zināt,— viņš atzinās, — karš man patika. Proti, lits, ko es no tā guvu. Pirmo reizi es jutos tāds pats l'llveks kā citi. Mēs visi bijām vienādā stāvokli. Es biju tikpat labs kā jebkurš cits. ļViņa smaids' apdzisa.

Un tad mani ievainoja galvā. Ļoti viegli. Bet viņi atklāja, ka man uznāk lēkmes… Es, saprotams, vienmēr biju zinājis, ka reizēm neesmu pilnīgi pārliecināts par to, ko daru. Jūs zināt, robi atmiņā. Un, protams, paris reižu es biju nogāzies gar zemi. Bet es nudien tiedomāju, ka viņiem vajadzēja mani par to atbrīvot no armijas. Nē, manuprāt, tas nebija pareizi. — Un pēc tam? — Puaro taujāja. I — Es dabūju ierēdņa vietu. Zināms, tieši tad tur Varēja saņemt labu naudu. Un pēc kara man nemaz fceklājās tik slikti. Saprotams, mazāka alga… Un… nelikās gan, ka man veicas. Paaugstinājums amatā man katru reizi aizgāja gar degunu. Es nebiju pietiekami enerģisks. Apstākļi kļuva neganti grūti — nudien neganti grūti … Jo sevišķi tad, kad iestājās ekonomiskā krīze. Taisnību sakot, es saņēmu knapi tik daudz, lai fcenomirtu badā (un ierēdnim jāizskatās cienīgam), kad man piedāvāja šo darbu ar zeķēm. Alga un komisijas nauda! Puaro laipni noteica:

Bet jūs zināt, vai ne, ka firma, kura, kā pats apgalvojat, jūs ir nodarbinājusi, noliedz šo faktu? Misters Kāsts atkal uzbudinājās.

Tas ir tāpēc, ka viņi iesaistījušies sazvērestībā — viņi noteikti ir sazvērestībā. Viņš turpināja:

Man ir rakstisks pierādījums … rakstisks pierādījums. Man ir viņu vēstules ar norādījumiem, uz kādām vietām jābrauc, un ar sarakstu, pie kuriem cilvēkiem jāiet.

—    Ne nu tieši rakstisks pierādījums — ar rakstāmma šinu rakstīts pierādījums.

—    Tas taču ir tas pats. Saprotams, liela vairumtirdzniecības firma raksta savas vēstules ar rakstāmmašīnu.

—    Vai jums nav zināms, mister Kast, ka rakstāmmašīnu var identificēt? Visas tās vēstules tika rakstītas ar vienu mašīnu.

—  Kas par to?

—    Un tā mašīna bija jūsējā — tā, ko atrada jūsu istabā.

— To man atsūtīja firma, kad sāku tur strādāt.

—    Jā, bet šīs vēstules tika saņemtas pēc tam. Tātad izskatās, it kā jūs pats būtu tās rakstījis ar rakstāmmašīnu un nosūtījis sev.

— Nē, nē! Tas viss ir pret mani vērstas intrigas daļa!

Viņš spēji piebilda:

—    Turklāt viņu vēstules tiek rakstītas uz tādas pašas markas mašīnas.

—    Tādas pašas markas, bet ne uz tās pašas reālās mašīnas.

Misters Kāsts stūrgalvīgi atkārtoja:

— Tā ir intriga!

— Un ABC izziņu grāmatas, kas tika atrastas bufetē?

—    Par tām es neko nezinu. Es biju pārliecināts, ka visās kārbās ir zeķes.

—    Kāpēc jūs atzīmējāt ar ķeksīti misis Ašeras vārdu pirmajā sarakstā — Endoveras iedzīvotāju sarakstā?

—    Tāpēc, ka es nolēmu sākt ar viņu. Kaut kur taču ir jāsāk.

— Jā, tas tiesa. Kaut kur taču ir jāsāk.

—    Es nedomāju to! — iesaucās misters Kāsts.— Es nedomāju to, ko jūs domājat!

—  Bet vai jūs zināt, ko es domāju?

Misters Kāsts nebilda ne pušplēsta vārda. Viņu kratīja drebuļi.

—    Es to neizdarīju!— viņš teica.— Esmu pilnīgi nevainīgs! Tas viss ir pārpratums. Nu, ņemiet otro noziegumu — Bekshilā pastrādāto noziegumu. Es tad Istbornā spēlēju domino. Tas jums jāatzīst!

Viņa balsī skanēja tādas kā gaviles.

— Jā,— Puaro noteica. Viņa balss bija domīga — pieglaudīga.— Bet ir taču tik viegli kļūdīties par vienu .lienu, vai ne? Un, ja kāds, tāpat kā misters Streindžs, ir Ietiepīgs, pašpārliecināts cilvēks, viņš nemūžam nepieļaus iespēju, ka ir kļūdījies. Ko viņš ir teicis, pie tā arī paliks . . . Viņš ir tāda tipa cilvēks. Un viesnīcas reģistrācijas grāmata — ir ļoti viegli pierakstīt nepareizu datumu, kad tajā parakstās,— varbūt tobrīd neviens to nepamanīs.

— Tajā vakarā es spēlēju domino! — Man liekas,» jūs varen labi spēlējat domino.

Misteru Kastu tas drusciņ satrauca.

— Es . . . es .. . nu, manuprāt, spēlēju tā nekas.

— Tā ir ārkārtīgi aizraujoša spēle, vai ne, kurā vajadzīga liela, prasme?

— Vai, tā dod labu izklaidēšanos — labu izklaidēšanos! Mēs mēdzām daudz spēlēt Sitijā lenča laikā. Jūs brīnītos, redzot, kā domino spēle satuvina pilnīgus svešiniekus.

Viņš klusiņām nosmējās.

—  Es atceros kādu vīrieti — nekad neesmu viņu aizmirsis aiz tā iemesla, ka viņš man kaut ko pateica,— mēs tikko kā bijām sākuši sarunāties pie kafijas tases, kad ķērāmies pie domino. Nu, pēc divdesmit minūtēm man bija tāda sajūta, ka esmu šo cilvēku pazinis visu mūžu.

—  Ko viņš jums tādu pateica?— Puaro prašņāja.

Mistera Kasta seja sadrūma.

— Tas mani nobiedēja — nejauki nobiedēja. Viņš sacīja, ka cilvēka liktenis esot ierakstīts tā plaukstā. Un viņš parādīja man savu plaukstu un līnijas, kas rādot, ka divas reizes viņš par mata tiesu izglābšoties no nāves slīkstot,— un viņam jau bijušas divas šādas izglābšanās par mata tiesu. Un pēc tam viņš ņēmās pētīt manu plaukstu un pateica kaut ko pārsteidzošu. Sacīja, ka es pirms nāves būšot viens no visslavenākajiem cilvēkiem Anglijā. Sacīja, ka par mani runāšot visa valsts. Taču viņš sacīja… viņš sacīja…

Misters Kāsts sabruka — sāka stomīties.

— Jā?

Puaro ciešais skatiens izstrāvoja rāmu magnētismu. Misters Kāsts raudzījās viņā, lūkojās sāņus, tad atkal viņā kā hipnotizēts trusītis.

—  Viņš sacīja . . . viņš sacīja … ka izskatoties, it kā es varētu mirt varmācīgā nāvē,— un viņš smiedamies teica: «Gandrīz izskatās, it kā jūs varētu mirt uz ešafota,»— un tad viņš smiedamies apgalvoja, ka tas bijis tikai joks . . .

Pēkšņi viņš apklusa. Acis novērsās no Puaro sejas — tās šaudījās no vienas puses uz otru.

—  Mana galva — galva man sāgādā ļoti stipras ciešanas . . . laiku pa laikam mani moka nežēlīgas galvas sāpes. Un tad ir brīži, kad es nezinu . . . kad es nezinu . . .

Viņš sabruka.

Puaro paliecās uz priekšu. Viņš runāja ārkārtīgi klusi, bet ar lielu pārliecību.

—  Bet jūs taču zināt, vai ne,— viņš jautāja, — ka jūs izdarījāt slepkavības?

Misters Kāsts pacēla acis. Viņa skatiens bija pilnīgi atklāts un tiešs. Visa pretestība bija apsīkusi. Viņš izskatījās dīvaini mierīgs.

— Jā,— viņš nočukstēja.— Es zinu.

—  Bet — man taisnība, vai ne?— jums nav ne jausmas, kāpēc jūs tās pastrādājāt?

Misters Kāsts papurināja galvu.

—  Nē,— viņš nomurmināja,— ne jausmas.

trīsdesmit ceturta nodaļa PUARO IZSKAIDROJUMS

Mēs saspringuši sēdējām, lai uzmanīgi noklausītos Puaro galīgo izskaidrojumu.

— Domājot par šo gadījumu,— viņš sacīja,— no sākta gala mani tirdīja jautājums kāpēc. Heistingss man nesen teica, ka lieta esot pabeigta. Es viņam atbildēju, ka izmeklējamā lieta ir cilvēks. Tas bija nevis slepkavību noslēpums, bet gan ABC noslēpums. Kāpēc viņam bija nepieciešams izdarīt šīs slepkavības? Kāpēc viņš izraudzījās mani par savu pretinieku?

Apgalvojums, ka šis cilvēks ir nepieskaitāms, nav nekāda atbilde. Sacīt, ka cilvēks izstrādā trakumus tāpēc, ka viņš ir traks, nemaz nav prātīgi un gudri.

ārprātīgais atbilstoši viņa dīvainajai nosliecei savā li ibā ir tikpat loģisks un spējīgs spriest kā normāls Cilvēks. Piemēram, ja cilvēks ietiepīgi iet ārā un sēž, kaias sakrustojis zem ķermeņa, ģērbies tikai gurnu Ipsējā, viņa uzvešanās liekas augstākā mērā ekscentriska. Bet, ja jūs zināt, ka šis cilvēks pats ir cieši pārliecināts, ka viņš ir Mahatma Gandijs, tad šāda uzvešanās kļūst gluži saprātīga un loģiska.

Sajā gadījumā vajadzēja iztēloties tā ievirzītu prātu, ka būtu loģiski un saprātīgi pastrādāt četras slepkavības Vai vēl vairāk un iepriekš par tām paziņot ar Erkilam Puaro rakstītām vēstulēm.

Mans draugs Heistingss jums pastāstīs, ka no tā brīža, kad saņēmu pirmo vēstuli, es biju izsists no sliedēm un satraukts. M;rn uzreiz šķita, ka ar šo vēstuli kaut kas nepavisam nav kārtībā.

— Jums bija pilnīga taisnība,— Frenklins Klārks ilzedri piebilda.

— Jā. Taču tur, pašā sākumā, es pielaidu nopietnu kļūdu. Es pieļāvu, ka mana sajūta — ļoti spēcīga sajūta par šo vēstuli — paliek tikai iespaids. Es to uzņēmu tā, it kā šī sajūta būtu bijusi nojauta. Nosvērtā, ar spriešanas spēju apveltītā prātā nav nekā tāda kā nojauta — Iedvesmas pilns minējums. Saprotams, jūs varat minēt — un minējums ir vai nu pareizs, vai aplams. Ja tas ir pareizs, to sauc par nojautu. Ja tas ir aplams, tad parasti otrreiz par to nerunā. Bet tas, ko bieži vien dēvē par nojautu, patiesībā ir uz loģisku secinājumu vai pieredzi balstīts iespaids. Kad eksperts jūt, ka kaut kas nav kārtībā ar gleznu, mēbeli vai parakstu uz čeka, viņa sajūta tik tiešām balstās uz daudzām jo daudzām niecīgām pazīmēm un detaļām. Viņam nevajag tās sīki izpētīt — pieredze ļauj no tā atteikties, tīrais iznākums ir noteiktais iespaids, ka kaut kas nav kārtībā. Taču tas nav minējums, bet iespaids, kas balstās uz pieredzi.

Eh bien, es atzīstu, ka uz pirmo vēstuli neraudzījos tā, kā būtu vajadzējis. Tā tikai modināja mani lielu nemieru. Policija to uzskatīja par joku. Es pats to uztvēru nopietni. Biju pārliecināts, ka Endoverā, kā jau paziņots, notiks slepkavība. Kā jums zināms, slepkavība tur patiešām notika.

Tajā brīdī, kā es labi sapratu, nebija nekādu iespēju noskaidrot, kas tas bijis par cilvēku, kurš pastrādājis šo darbu. Man neatlika nekas cits kā mēģināt apjaust, kāda tipa cilvēks to bija izdarījis.

Manā rīcībā bija daži norādījumi: vēstule — nozieguma stils — nogalinātā persona. Man bija jāatklāj: nozieguma iemesls, vēstules iemesls.

— Tieksme pēc popularitātes,— Klārks pieļāva.

—  Droši vien tur slēpjas mazvērtības komplekss,— Tora Greja piemetināja.

—  Protams, šādam uzskatam acīmredzot bija jārodas. Bet kāpēc es? Kāpēc Erkils Puaro? Lielāku popularitāti varētu iegūt, sūtot vēstules uz Skotlendjardu, vēl vairāk — sūtot tās uz kādu avīzi. Iespējams, ka avīze nepublicētu pirmo vēstuli, bet ap to laiku, kad notika otrā slepkavība, ABC varētu būt pārliecināts par to, ka iemantos tādu popularitāti, kādu tikai prese spētu nodrošināt. Kāpēc tad Erkils Puaro? Vai tas būtu aiz kāda personīga iemesla? Vēstulē bija jūtams neliels aizspriedums pret ārzemniekiem — taču ar to nepietika, lai pārliecinoši izskaidrotu šo jautājumu.

Pēc tam pienāca otrā vēstule — un tai sekoja Betijas Bārnardas slepkavība Bekshilā. Nu kļuva skaidrs (man jau bija šādas aizdomas), ka slepkavībām jāturpinās pēc alfabēta, bet fakts, kas vairumam cilvēku likās izšķirošs, manuprāt, atstāja bez atbildes galveno jautājumu. Kāpēc ABC bija nepieciešams pastrādāt šis slepkavības?

Savā krēslā sarosījās Megana Bārnarda.

— Vai tad nav kaut kas tāds kā… kā alkas pēc asinīm?— viņa jautāja.

Puaro pievērsās viņai.

—  Jums pilnīga taisnība, mademoiselle. Ir kaut kas tāds. Tieksme nogalināt. Taču tas īsti neatbilst šī gadījuma faktiem. Slepkava maniaks, kas tīko nogalināt, parasti tīko nogalināt iespējami daudz upuru. Tā ir periodiska kāre. Sāds slepkava stipri pūlas slēpt savas pēdas — nevis tās darīt zināmas. Kad padomājam par četriem izraudzītajiem upuriem — vai katrā ziņā par trim no tiem (jo es gaužām maz zinu par misteru Daunsu vai misteru Erlsfildu)—, mēs saprotam, ka, gadījumā ja slepkava būtu gribējis, viņš būtu varējis tos aizraidīt uz viņpasauli, neradot nekādas aizdomas. Francis Ašers, Donalds Freizers vai Megana Bārnarda, iespējams, misters Klārks — tie ir cilvēki, kurus policija būtu turējusi aizdomās pat tad, ja nespētu iegūt liesus pierādījumus. Par nepazīstamu slepkavu maniaku nebūtu ne domas! Kāpēc tad slepkava juta vajadzību pievērst uzmanību sev? Vai tā bija nepieciešamība atstāt pie katra lika ABC dzelzceļa izziņu grāmatas eksemplāru? Vai tas bija pienākums? Vai tur darbojās kāds ar dzelzceļa izziņu grāmatām saistīts komplekss?

Es secināju, ka tobrīd bija pavisam neiespējami apjaust slepkavas domas. Tā noteikti nevarēja būt augstsirdība. Pretīgums justies atbildīgam par to, ka noziegums uzvelts nevainīgam cilvēkam.

Kaut arī nespēju atbildēt uz galveno jautājumu, man tiešām radās sajūta, ka es kaut ko uzzinu par slepkavu.

—  Piemēram?— Freizers pavaicāja.

—  Vispirms to, ka viņam ir metodiski ievirzīts prāts. Viņa noziegumi tika izraudzīti alfabētiskā secībā — tā viņam laikam gan bija svarīga. Otrkārt, to, ka viņam nebija īpašas prasības upuru izvēlē: misis Ašera, Betija Bārnarda, sers Kārmaikls Klārks — tie visi lielā mērā atšķīrās cits no cita. Nebija ne dzimuma kompleksa, ne īpaša vecuma kompleksa, un tas man likās ārkārtīgi savādi. Ja cilvēks nogalina bez izšķirības, parasti tas ir tāpēc, ka viņš likvidē katru, kas stāv viņam ceļā vai kaitina viņu. Taču alfabēta secība rādija, ka šis nav tāds gadījums. Cits slepkavas tips parasti nolūko īpaša tipa upuri — gandrīz vienmēr no pretējā dzimuma. ABC rīcībā bija kaut kāds nejaušības elements, kas maņ šķita nekādi nesaderamies ar izvēli pēc alfabēta.

Es atļāvos izdarīt kādu nelielu secinājumu. ABC izziņu grāmatas izvēle vedināja mani domāt par — kā es to varētu dēvēt — cilvēku, ko pievelk dzelzceļš. Tas vairāk vērojams vīriešu nekā sieviešu vidū. Maziem puišeļiem vilcieni patīk labāk nekā meitenītēm. Tas varētu arī liecināt par dažā ziņā neattīstītu prātu. Vēl aizvien dominēja «zēna» vadmotīvs.

Betijas Bārnardas nāve un nogalināšanas paņēmiens sniedza man vēl citus nepārprotamus norādījumus. Viņas nāves veids bija jo sevišķi ierosinošs. (Piedodiet man, mister Freizer!) Vispirms — viņa bija nožņaugta ar pašas jostu, tāpēc gandrīz nav šaubu, ka viņu noteikti būs nogalinājis kāds, ar kuru viņa bijusi draudzīgās vai sirsnīgās attiecībās. Kad uzzināju šo to par viņas raksturu, manā iztēlē radās kāda aina.

Betija Bārnarda bija koķete. Viņai patika izskatīgu vīriešu uzmanība. Tāpēc šim ABC, lai spētu pierunāt meiteni aiziet kaut kur kopā, droši vien būs bijis pietiekami daudz pievilcības — seksapīla. Viņam jāprot, kā jūs, angļi, sakāt, kontaktēties. Viņam jāspēj sagrozīt galvu! Notikumu pludmalē es iztēlojos šādi: vīrietis apbrīno viņas jostu. Viņa to noņem, viņš to rotaļīgi apliek viņai ap kaklu — varbūt saka: «Es jūs nožņaugšu.» Tas viss ir ļoti draiskulīgi. Viņa klusiņām smejas — un viņš velk . . .

Donalds Freizers pielēca kājās. Viņš bija līķa bālumā.

— Monsieur Puaro — dieva dēļ!

Puaro izteiksmīgi paplēta rokas.

—  Tas ir galā. Par to vairs ne vārda. Tas ir cauri. Mēs pāriesim pie nākamās slepkavības, pie sera Kārmaikla Klārka slepkavības. Seit slepkava atgriežas pie sava pirmā paņēmiena — sitiena pa galvu. Tas pats alfabēta komplekss — taču mani mazliet satrauc viens apstāklis. Lai būtu konsekvents, slepkavam vajadzētu izraudzīties pilsētas kādā noteiktā secībā.

Ja Endovera ir 155. vārds sarakstā, kur pilsētu nosaukumi sākas ar «A», tad «B» noziegumam arī vajadzētu notikt 155.— vai tam vajadzētu notikt 156. un «C» noziegumam —157. pilsētā attiecīgajā sarakstā. Te nu atkal šķita, ka pilsētas izraudzītas pārlieku nesakarīgi.

—  Vai tāds iespaids nerodas tāpēc, ka jums ir diezgan stipra nosliece uz sistemātiskumu? — es pieļāvu šādu domu.— Jūs pats rīkojaties metodiski un esat pārspīlēti kārtīgs. Tā jums ir gandrīz vai slimība.

Noziegums Cērstonā deva man visai maz papildu ziņu. Ar to mums nelaimējās, jo vēstule, kas par to paziņoja, noklīda, tāpēc nekādus priekšdarbus nevarēja veikt.

Bet tajā laikā, kad tika pieteikts «D» noziegums, jau bija izvērsta ļoti pamatīga aizsardzības sistēma. Bija skaidrāks par skaidru — ABC nevarēja ilgāk cerēt, ka izbēgs no soda par saviem noziegumiem.

Bez tam tobrīd manās rokās nonāca ar zeķēm saistī-' tais pavediens. Nebija nekādu šaubu — tā nevarēja būt sagadīšanās, ka ikviena nozieguma vietā vai tuvumā bija atradies cilvēks, kas pārdod zeķes. Tātad zeķu pārdevējām bija jābūt slepkavam. Varu piebilst, ka viņa upi āksts, kādu man sniedza mis Greja, īsti nesaskanēja iii manis iztēloto vīrieti, kurš nožņaudza Betiju Bār- nardu.

Pie nākamā notikuma es negribu ilgi kavēties. Tika pastrādāta ceturtā slepkavība — noslepkavots cilvēks, Vārdā Džordžs Erlsfīlds; domāja, ka viņš aiz pārskatīšanas noturēts par kādu citu, vārdā Daunss, kurš bija apmēram tādas pašas miesas uzbūves un sēdēja kino- jteatrī viņam blakus.

Un nu beidzot laime pagriežas. Notikumi nevis nāk šim ABC par labu, bet gan vēršas pret viņu. Viņš tiek [Ievērots — meklēts — un beigu beigās apcietināts. ! Lieta, kā sacīja Heistingss, ir pabeigta, ļ Diezgan pareizi, ja runājam par sabiedrības interesi. Sis vīrs atrodas cietumā un galu galā neapšaubāmi ilosies uz Brodmūru. Vairāk slepkavību nebūs. Aktieris noiet no skatuves. Beigas! RIP.

Bet man tā nav pabeigta! Es neko nezinu — galīgi neko! Ne kāpēc, ne arī kāda iemesla dēļ. r Un ir vēl kāds sīks, satraucošs fakts. Kastam ir alibi par vakaru, kad notika noziegums Bekshilā. — Tas man nedeva mieru visu laiku,— Frenklins Klārks iestarpināja.

ļ— Jā. Tas mani uztrauca, jo šis alibi izskatās ists. Taču tas nevar būt īsts, ja vien . . . Un nu mēs nonākam pie diviem gaužām interesantiem pieņēmumiem.

Pieņemsim, mani draugi, ka Aleksandrs Bonaparts Kāsts, lai gan izdarīja tris no šiem noziegumiem — «A», «C» un «D» noziegumus —, neizdarīja «B» noziegumu.  — Monsieur Puaro! Tas nav . . .

Puaro ar skatienu apklusināja Meganu Bārnardu.

— Nomierinieties, mademoisellel Es esmu par patiesību, esmu par to! Ar meliem es esmu ticis galā. Pieņemsim, es saku, ka ABC neizdarīja otro noziegumu. Tas notika, kā atceraties, 25. datuma pirmajā stundā — dienā, kad viņš bija ieradies pastrādāt noziegumu. Ja nu kāds bija aizsteidzies viņam priekšā? Ko viņš darītu tādos apstākļos? Pastrādātu otru slepkavību vai nogaidītu un uzlūkotu pirmo par sava veida drausmu dāvanu?

' Saīsinājums no Reguiescat in pace (latīņu vai.) — lai dus mierā. (l'ulk. piezīme.)

—  Monsieur Puaro!— Megana iesaucās.— Tā ir fantastiska ideja! Visus noziegumus noteikti ir izdarījis viens un tas pats cilvēks!

Nepievērsdams viņai nekādu uzmanību, Puaro neatlaidīgi turpināja:

—  Šādai hipotēzei bija nozīme, izskaidrojot kādu faktu — nesaskaņu starp Aleksandra Bonaparta Kasta (kurš nekad nespētu sagrozīt galvu nevienai meitenei) personību un Betijas Bārnardas slepkavas personību. Un jau senāk ir bijis zināms, ka varbūtējie slepkavas ir izmantojuši noziegumus, ko izdarījuši citi. Piemēram, ne visus Džeka Lieliskā noziegumus pastrādāja Džeks Lieliskais. Tiktāl viss būtu labi.

Bet tad es saskāros ar kādu sarežģījumu.

Līdz Bārnardas slepkavībai nekādi fakti par ABC slepkavībām atklātībai nebija zināmi. Slepkavība Endo- verā nebija izraisījusi lielu interesi. Epizode ar atvērto dzelzceļa izziņu grāmatu presē pat nebija pieminēta. Tāpēc no tā izrietēja, ka — vienalga, kurš nogalināja Betiju Bārnardu,— tam noteikti būs bijuši pieejami fakti, ko zināja tikai dažas personas — es pats, policija un viens otrs misis Ašeras radinieks un kaimiņš.

Šķita, ka šī meklējumu līnija aizved mani pie neizteiksmīgas bezlogu sienas.

Arī sejas, kas raudzījās uz Puaro, bija neizteiksmīgas. Neizteiksmīgas un apmulsušas.

—  Galu galā policisti arī ir cilvēki,— Donalds Frei- zers domīgi ieteicās. — Un viņi ir izskatīgi puiši..;

Vaicājoši lūkodamies uz Puaro, viņš apklusa.

Puaro viegli papurināja galvu.

—  Nē — tas ir vienkāršāk. Es jums jau sacīju, ka ir vēl otrs pieņēmums.

Ja nu Kāsts nebija atbildīgs par Betijas Bārnardas nogalināšanu? Ja nu viņu nonāvēja kāds cits? Vai tad šis cits nevarētu būt atbildīgs arī par pārējām slepkavībām?

—  Bet tur nav nekādas jēgas!— Klārks iesaucās.

—  Vai nav? Pēc tam es darīju to, ko man vajadzēja izdarīt vispirms. Es pārlasīju saņemtās vēstules no pilnīgi cita viedokļa. Jau iesākumā es biju sajutis, ka ar tām kaut kas nav kārtībā, tāpat kā gleznu eksperts zina, ka kaut kas nav kārtībā ar gleznu . ..

Nemaz nepārdomādams, biju uzskatījis kā pašu par devi saprotamu šādu skaidrojumu: ar vēstulēm kaut kas nav kārtībā tāpēc, ka tās rakstījis ārprātīgais.

Tagad es tās atkal pārlasīju — un šoreiz nonācu pie llnīgi cita secinājuma. Ar vēstulēm kaut kas nebija Jutībā tāpēc, ka tās rakstījis normāls cilvēks!  — Ko?— es iekliedzos.

— Jā — tieši tā! Ar tām, tāpat kā ar gleznu, kaut kas nebija kārtībā — jo tās bija viltojums! Tām vajadzēja rosināt domu par ārprātīga cilvēka — slepkavīga plānprātiņa vēstulēm, bet patiesībā tās nepavisam nebija iadas.

— Tur nav nekādas jēgas,— Frenklins Klārks atkārtoja.

— Mais si!] Jālauza galva — jāapsver. Kādā nolūkā rakstītu šādas Vēstules? Lai koncentrētu uzmanību uz i.ikstītāju, lai pievērstu uzmanību slepkavībām! En reritē— no pirmā acu uzmetiena nešķita vis, ka tur būtu jēga. Un tad man atausa gaisma. Vēstuļu nolūks bija koncentrēt uzmanību uz vairākām slepkavībām — uz slepkavību grupu . . . Vai tas nav jūsu dižais Sek- spīrs, kurš ir sacījis —«Aiz meža nevar ieraudzīt ko- k u s »?

Es neprecizēju Puaro literārās atmiņas. Mēģināju saprast viņa nodomu. Man atausa neskaidra apjausma.

—  Kad vismazāk pamana adatu?— Puaro turpināja. • Tad, kad tā iesprausta adatu spilventiņā! Kad vismazāk pamana atsevišķu slepkavību? Tad, kad tā ir viena no radniecīgu slepkavību sērijas.

Man bija jātiek galā ar stipri gudru, atjautīgu slepkavu — pārgalvīgu, bezbailīgu azartspēļu spēlmani no galvas līdz kājām. Ne tāds kā misters Kāsts! Viņš nekad nespētu izdarīt šīs slepkavības! Nē, man bija jātiek galā ar ļoti atšķirīga rakstura vīrieti — vīrieti, kuram ir zēnisks temperaments (to apliecina skolnieciskā stila vēstules un dzelzceļa izziņu grāmata), vīrieti, kurš sievietēm liekas pievilcīgs, virieti, kurš cietsirdīgā nevērībā iznīcina cilvēka dzīvību, vīrieti, kurš katrā ziņā bija turams aizdomās vienā no noziegumiem.

Atcerieties — kādus jautājumus uzdod policija, kad liek nogalināts vīrietis vai sieviete? Izdevība. Kur katrs atradās nozieguma laikā? Iemesls. Kas guva kādu labumu no upura nāves? Ja iemesls un izdevība ir diezgail skaidra, kas tad jādara varbūtējam slepkavam? Jāvilto alibi — proti, kaut kādā veidā viltīgi jārīkojas ar laiku. Taču tas vienmēr ir riskanti. Mūsu slepkava izgudroja fantastiskāku aizsardzību. Radīja slepkavu maniaku!

Tagad man tikai bija jāpārlūko dažādie noziegumi un jāatrod iespējamā vainīgā persona. Noziegums Endo-: verā? Vispiemērotākā aizdomīgā persona tam bija Francis Ašers, bet es nespēju iztēloties, ka Ašers prastu izgudrot un realizēt šādu rūpīgi izstrādātu plānu, ne arī iedomāties, ka viņš varētu iecerēt slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Noziegums Bekshilā? Pastāvēja iespēja, ka vainīgais ir Donalds Freizers. Viņam būtu garīgās spējas, prasme un metodiski ievirzīts prāts. Taču iemesls mīļotās nonāvēšanai varētu būt tikai greizsirdība — un greizsirdībai nav raksturīgs iepriekšējs nodoms. Es arī uzzināju, ka atvaļinājums viņam bijis augusta sākumā, tāpēc maz ticams, ka viņam bijis kaut kas kopējs ar noziegumu Cērstonā. Tālāk mēs nonākam pie nozieguma Cērstonā — un tūlīt mēs nokļūstam uz krietni daudzsološāka ceļa.

Sers Kārmaikls Klārks bija milzīgi bagāts cilvēks. Kas manto viņa naudu? Tiesības uz to ir viņa mirstošajai sievai, un pēc tam tā pāriet viņa brāļa Frenklina rokās.

Puaro nesteidzīgi pagriezās apkārt, līdz viņa acis uztvēra Frenklina Klārka skatienu.

— Tad es biju pilnīgi pārliecināts. Cilvēks, kuru es biju pazinis ilgu laiku savās apslēptajās domās, bija tas pats cilvēks, kuru jau biju iepazinis personiski. ABC un Frenklins Klārks bija viena un tā pati persona! Pārdrošs, uzņēmīgs raksturs, klaiņotāja dzīve, sevišķa patika pret Angliju, patika, kas tikko manāmi bija izpaudusies izsmējīgās piezīmēs par ārzemniekiem. Pievilcīgā, brīvā un dabiskā izturēšanās — nekas viņam nebija vieglāk kā sadraudzēties ar meiteni kafejnīcā. Sistemātisks, metodiski ievirzīts prāts — viņš te reiz sastādīja sarakstu, atzīmēja ar ķeksīti virs punktiem «A», «B», «C», — un, visbeidzot, zēniskums, ko pierrfi- nēja lēdija Klārka un pat parādīja viņa gaume daiļliteratūrā,— es pārliecinājos, ka mājas bibliotēkā atrodas E. Nesbita grāmata «Dzelzceļa bērni». Man vairs nebija nekādu šaubu — A, B, C, cilvēks, kurš rakstīja vēstules un pastrādāja noziegumus, bija Frenklins Klārks.

Klārks pēkšņi izplūda smieklos.

Ļoti asprātīgi! Un kā tad ar mūsu draugu Kastu, I urš notverts bezmaz nozieguma vietā? Kā ar asinīm uz Viņa svārkiem? Un kur tad vēl nazis, ko viņš paslēpa Aiiva mājokli? Iespējams, viņš liedzas, ka izdarījis noziegumus . . .

Puaro viņu pārtrauca:

Jūs gauži maldāties. Viņš atzīst šo faktu. Ko?— Klārks nudien izskatījās pārsteigts. Jā,— Puaro lēnīgi teica, — tiklīdz es ar viņu biju Nācis runāt, tā nopratu — Kāsts pats ticēja, ka ir vainiģs.

Un pat ta»s nepārliecināja monsieur Puaro? — I llārks jautāja.

- Nē. Jo, viņu ieraudzījis, es arī zināju, ka viņš nevar būt vainīgs! Viņam nav ne aukstasinības, ne pārdrošības, ne, varu piebilst, gara spēju, lai ko izplānotu. Visu laiku es apjautu slepkavas divdabīgo personību. Tagad es redzu, kur tā slēpās. Bija iejaukti divi tilvēki — īstais slepkava, viltīgs, attapīgs un pārdrošs, un šķietamais slepkava, pastulbs, šaubu mākts un viegli Ierosināms.

«Viegli ierosināms»— šajos vārdos rodams mistera Kasta noslēpums. Jums, mister Klārk, nepietika ar to, ka i -.gudrojāt šo plānu par slepkavību sēriju, lai novērstu uzmanību no viena vienīga nozieguma. Jums vajadzēja un kādu, aiz kura aizslēpties.

Pēc mana ieskata, šī ideja pirmoreiz dzima jūsu galvā, kādā Londonas ūķīgā kafejnīcā nejauši sastopot šo tlivaino cilvēku ar dižmanīgajiem priekšvārdiem. Tolaik jūs domās pārcilājāt dažādus plānus brāļa slepkavībai.

— Tiešām? Un kāpēc?

— Tāpēc, ka jūs bijāt nopietni uztraucies par nākotni. Nezinu, vai jūs to aptverat, mister Klārk, bet jūs man krietni palīdzējāt, kad parādījāt kādu vēstuli, ko jums bija rakstījis brālis. Tajā viņš ļoti skaidri izpauda savu pieķeršanos Torai Grejai un aizraušanos ar viņu. Iespējams, ka viņa attieksme bija tēvišķīga — vai, iespējams, viņam labāk patika domāt tā. Tomēr draudēja visai reālas briesmas, ka pēc jūsu svaines nāves viņš savā vientulībā varētu meklēt līdzjūtību un mierinājumu pie šis skaistās meitenes un tas varētu beigties — kā tas nereti atgadās vecāku kungu dzīvē — ar to, ka brālis viņu apprec. Tā kā jūs pazināt mis Greju, jūsu bailes auga augumā. Manuprāt, jūs esat lielisks, kaut arī samērā cinisks cilvēku pazinējs. Jūs spriedāt — vai nu pareizi, vai ne —, ka mis Greja ir tāda tipa jauna sieviete, kas cenšas «izsisties uz augšu». Jūs nešaubījāties, ka viņa ar prieku izmantos iespēju kļūt par lēdiju Klārku. Jūsu brālis bija ārkārtīgi veselīgs un spēcīgs vīrietis. Laulībā varētu būt bērni, un jūsu izredzes mantot brāļa bagātību būtu vējā.

Visu savu mūžu jūs būtībā esat bijis, man liekas, cerībās vīlies cilvēks. Jūs esat bijis ripojošais akmens — un ļoti maz apsūnojis.1 Jūs nikni apskaudāt brāļa bagātību.

Tātad es atkārtoju: kad jūs apsvērāt dažādas ieceres, sastapšanās ar misteru Kastu raisīja jums ideju. Viņa dižmanīgie priekšvārdi, viņa stāstījums par epilepsijas lēkmēm un galvas sāpēm, viss viņa sakumpušais stāvs un neievērojamā āriene pēkšņi pārliecināja jūs, ka viņš būs piemērots ierocis jūsu vajadzībām. Jums ienāca prātā viss alfabētiskais plāns — šīs ieceres kodolu veidoja Kasta iniciāļi, kā arī apstāklis, ka jūsu brāļa vārds sākas ar «C» un ka viņš dzīvo Cērstonā. Jūs pat aizgājāt tiktāl, ka devāt Kastam mājienu par viņa iespējamo galu — kaut gan jūs diez vai cerējāt, ka šis izteikums nesīs tik bagātus augļus, kādus jūs ievācāt!

Jūsu sagatavošanās darbi bija apbrīnojami. Kasta vārdā jūs pasūtījāt, lai viņam nogādā lielu krājumu zeķu. Jūs pats aizsūtījāt daudz ABC izziņu grāmatu, kas iesaiņotas izskatījās kā zeķu pakas. Jūs viņam aizrakstījāt — ar rakstāmmašīnu rakstītu vēstuli, kas, kā šķita, bija no tās pašas firmas un piedāvāja gan labu algu, gan komisijas naudu. Jūsu plāni iepriekš bija tik labi izstrādāti, ka jūs ar rakstāmmašīnu uzrakstījāt visas vēstules, kas pēc tam tika nosūtītas, un tad uzdāvinājāt Kastam mašīnu, ar kuru tās bija rakstītas.

Nu jums bija jāmēģina atrast divus upurus, kam vārdi sāktos attiecīgi ar «A» un «B» un kas dzīvotu tādās vietās, kuru nosaukumi arī sākas ar tiem pašiem burtiem.

Jūs atklājāt, ka gluži piemērota vieta ir Endovera, un jūsu iepriekšējā izlūkošana tur vedināja izraudzīties par pirmā nozieguma vietu misis Ašeras veikalu. Viņas vārds bija skaidri salasāms virs durvīm, un izmēģinā-

' Puaro te pārfrāzē sakamvārdu —«Akmens, kas ripo, neapsūno». (Tulk. piezīme.) juma ceļā jūs noskaidrojāt, ka viņa parasti ir veikalā viena pati. Viņas slepkavībai bija vajadzīga aukstasinība, bezbailība un diezgan liela veiksme.

Burtam «B» jums bija jāmaina taktika. Vientuļas sievietes veikalos, iespējams, varēja būt brīdinātas. Es varu iztēloties, ka jūs apgrozījāties dažās kafejnīcās un tējnīcās, smejoties un jokojoties tur ar meitenēm un pūloties izdibināt, kuras vārds sākas ar īsto burtu un kura atbilst jūsu nolūkam.

Betijā Bārnardā jūs atradāt tieši tāda tipa meiteni, I ādu meklējāt. Pāris reižu jūs viņu kaut kur uzaicinājāt, paskaidrodams viņai, ka esat precējies un tāpēc izprie- cas braucieniem jānotiek paslepus.

Pēc tam kad sagatavošanās pasākumi bija pabeigti, |0s stājāties pie darba. Jūs aizsūtījāt Kastam attiecīgo lindoveras sarakstu, dodams viņam rīkojumu braukt uz turieni noteiktā datumā, un man nosūtījāt pirmo ABC vēstuli.

Nosacītajā dienā jūs aizbraucāt uz Endoveru un nogalinājāt misis Ašeru — un neatgadījās it nekas, lai jūsu plāni izjuktu.

Slepkavība numur viens tika sekmīgi paveikta.

Otro slepkavību jūs aiz piesardzības patiesībā izdarī- lāt dienu iepriekš. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Betija Barnarda tika nogalināta 24. jūlijā krietni pirms pusnakts.

Tagad mēs nonākam pie trešās slepkavības — pie nozīmīgās, taisnību sakot, pie īstās slepkavības no jūsu viedokļa.

Un te viss gods un slava pienākas Heistingsam, kurš i/.teica vienkāršu un skaidru piezīmi, kam netika pievērsta nekāda uzmanība.

Viņš pieļāva iespēju, ka trešā vēstule nosūtīta maldu ceļos ar nodomu!

Un viņam bija taisnība …

Sajā vienkāršajā faktā slēpjas atbilde uz jautājumu, kas visu laiku mani nodarbināja. Kāpēc vēstules tika adresētas pirmām kārtām Erkilam Puaro, privātdetektīvam, nevis policijai?

Es aplam iedomājos kādu personīgas dabas iemeslu.

Nepavisam! Vēstules tika sūtītas man tāpēc, ka jūsu plāna būtība bija šāda: vienai no tām jābūt nepareizi adresētai un jānomaldās,— taču nevar izkārtot, lai nomaldās vēstule, kas adresēta Skotlendjarda Kriminālmeklēšanas nodaļai! Ir jābūt privātai adresei. Jūs izvēlējāties mani kā diezgan plaši pazīstamu personu — un savā diezgan aizspriedumainajā prātā jūs turklāt nopriecājāties par iespēju piemuļķot ārzemnieku.

Adresi uz aploksnes jūs uzrakstījāt varen gudri — Vaitheivena un Vaithorsa — gluži dabiska pārrakstīšanās. Vienīgi Heistingsam bija pietiekami asa uztvere, lai neievērotu smalkumus un redzētu tieši nepārprotamo.

Nav šaubu, vēstulei bija paredzēta nomaldīšanās! Policija bija jāuzved uz pēdām tikai tad, kad slepkavība būs droši ģalā. Jūsu brāļa ikvakara pastaigas nodrošināja jums izdevību. Un lielās bailes no ABC bija ietekmējušas ļaužu domas tik sekmīgi, ka nevienam nemaz neienāca prātā iespēja meklēt jūsu vainu.

Pēc brāļa nāves jūsu mērķis, protams, bija sasniegts. Jūs vairs nevēlējāties slepkavot. No otras puses, ja slepkavības bez pamata izbeigtos, kādam varētu rasties aizdomas, kurš ir patiesais vainīgais.

Misters Kāsts, jūsu aizslēpējs, būdams neievērojams, bija attaisnojis sava neredzamā cilvēka lomu tik veiksmīgi, ka līdz šim neviens nebija pamanījis, ka tas pats cilvēks redzēts trīs slepkavību tuvumā! Jums kā par nelaimi pat viņa ierašanās Koumsaidā nebija tikusi pieminēta. Sis gadījums bija pilnīgi izgaisis no mis Grejas atmiņas.

Aizvien būdams pārdrošs, jūs nolēmāt, ka jānotiek vēl vienai slepkavībai, bet šoreiz pēdām jābūt labi iezīmētām.

Par darbības vietu jūs izraudzījāties Donkasteru.

Jūsu plāns bija bezgala vienkāršs. Jūs pats, gluži dabiski, būtu darbības vietā. Misteru Kastu uz Donkasteru sūtītu viņa firma. Jūs gatavojāties sekot viņam it visur un paļauties uz izdevīgu gadījumu. Viss iznāca labi. Misters Kāsts aizgāja uz kinoteātri. Tas bija vienkāršāk par vienkāršu. Jūs apsēdāties dažus krēslus tālāk no viņa. Kad viņš piecēlās, lai ietu projām, jūs darījāt to pašu. Izlikdamies, ka klūpat, jūs pārliecāties pāri priekšējai rindai un nodūrāt tur kādu aizsnaudušos vīru, ļāvāt noslīdēt uz viņa ceļiem ABC izziņu grāmatai un aptumšotajā ejā pamanījāties uzgrūsties misteram Kastam — tobrīd jūs noslaucījāt nazi pie viņa piedurknes un tad ieslidinājāt to viņam kabatā.

Jūs nemaz necentāties izvēlēties upuri, kura vārds sāktos ar D. Jebkurš derētu! Jūs pieņēmāt — un gluži pareizi —, ka tas tiks atzīts par kļūdīšanos. Publikā kaut kur netālu noteikti jābūt kādam, kura vārds sākas ar D. Visi uzskatīs, ka par upuri bijis paredzēts tas.

Un tagad, mani draugi, aplūkosim jautājumu no neīstā ABC viedokļa — no mistera Kasta viedokļa.

Noziegums Endoverā viņam neko nenozīmē. Viņu satriec un pārsteidz noziegums Bekshilā — nu, viņš pats taču tur bija ap to laiku! Tad nāk noziegums Cērstonā un virsraksti avīzēs. ABC noziegums Endoverā, kad viņš bija tur, ABC noziegums Bekshilā un tagad vēl viens . .. Trīs noziegumi, un katrā no tiem viņš ir atradies notikuma vietā. Cilvēkiem, kas slimo ar epilepsiju, atmiņā nereti ir robi — viņi nespēj atminēties, ko ir darījuši… Atcerieties — Kāsts ir nervozs, liels neirotiķis un ārkārtīgi ierosināms.

Pēc tam viņš saņem rīkojumu braukt uz Donkasteru.

Donkastera! Un nākamajam ABC noziegumam jānotiek Donkasterā. Viņš droši vien būs sajutis, ka tas ir liktenis. Viņš zaudē savaldīšanos, iztēlojas, ka saimniece skatās uz viņu ar aizdomām, un saka tai, ka viņam jābrauc uz Celtnemu.

Viņš dodas uz Donkasteru, jo tas ir viņa pienākums. Pēcpusdienā viņš aiziet uz kino. Iespējams, ka v-iņš uz brīdi iesnaužas.

Iedomājieties viņa izjūtas, kad, atgriezies viesnīcā, viņš ierauga uz savu svārku piedurknes asinis un kabatā — asinīm notraipītu nazi. Visas viņa neskaidrās, ļaunās nojautas pēkšņi kļūst par pārliecību.

Viņš — viņš pats — ir slepkavai Viņš atceras savas galvas sāpes — savus atmiņas zudumus. Patiesība viņam nemaz nerada šaubas — viņš, Aleksandrs Bona- parts Kāsts, ir plānprātīgs slepkava.

Viņa izturēšanās pēc tam atgādina vajāta zvēra izturēšanos. Viņš atgriežas savā mājoklī Londonā. Tur viņš ir neapdraudēts — pazīstams. Mājinieki uzskata, ka viņš ir bijis Celtnemā. Pie viņa joprojām ir nazis — protams, to glabāt ir pavisam stulbi. Viņš to paslēpj priekštelpā aiz drēbju pakaramā.

Tad kādu dienu viņš tiek brīdināts, ka ieradīsies policija. Tās ir beigas! Viņi zina!

Vajātais zvērs metas savā pēdējā skrējienā …

Es nezinu, kāpēc misters Kāsts devās uz Endoveru,— manuprāt, slimīga vēlēšanās palūkoties uz vietu, kur izdarīts noziegums — noziegums, ko pastrādājis viņš, kaut arī pats par to nespēj neko atcerēties.

Viņam nemaz nav palicis naudas — viņš ir paguris . .. kājas pašas no sevis aizved viņu uz policijas iecirkni.

Bet pat zvērs, kam nav cerību izbēgt, cīnīsies. Misters Kāsts pilnīgi tic, ka viņš pastrādājis slepkavības, bet neparko neatkāpjas no nevainības pamatojuma. Un viņš izmisīgi turas pie alibi otrajā slepkavībā. Vismaz to viņam nevar uzvelt.

Kā jau teicu, viņu ieraugot, es acumirklī sapratu, ka viņš nav slepkava un ka mans vārds viņam neko nenozīmē. Es arī sapratu, ka viņš uzskata sevi par slepkavu.

Pēc tam kad viņš man bija atzinies savā vainā, es labāk nekā jebkad sapratu, ka mana teorija ir pareiza.

— Jūsu teorija,— Frenklins Klārks apgalvoja,— ir bezjēdzīga!

Puaro papurināja galvu.

—  Nē, mister Klārk! Jūs bijāt pietiekamā drošībā, kamēr neviens jūs neturēja aizdomās. Kad jūs tikāt turēts aizdomās, pierādījumi bija viegli sameklējami.

—  Pierādījumi?

—  Jā. Spieķi, ko jūs lietojāt slepkavībām Endoverā un Cērstonā, es atradu trauku skapī Koumsaidā. Parasts spieķis ar resnu, apaļu rokturi. Gabals koka bija izņemts un spieķī ieliets kausēts svins. No vairāku personu fotogrāfijām jūsējo izvēlējās divi cilvēki, kas redzēja jūs atstājam kinoteātri tai laikā, kad jums vajadzēja atrasties Donkasteras zirgu skriešanas sacīkstēs. Nesen Bekshilā jūs pazina Millija Higlija un meitene no krodziņa šosejas malā — no «Turku pupas», uz kurieni jūs aizvedāt Betiju Bārnardu ieturēt pusdienas tajā liktenīgajā vakarā. Un beidzot — pats pārliecinošākais pierādījums — jūs neievērojāt gaužām elementāru piesardzību. Jūs atstājāt pirkstu nospiedumu uz Kasta rakstāmmašīnas — uz rakstāmmašīnas, ar kuru, ja esat nevainīgs, jūs taču nevarētu būt rīkojies.

Mirkli Klārks sēdēja pavisam klusu, tad iesaucās:

—  Rouge, impair, manque!' Uzvara pieder jums, monsieur Puaro! Bet bija vērts mēģināt!

Ar neredzēti zibenīgu kustību viņš izrāva no kabatas nelielu pistoli un pielika to pie deniņiem.

Es iekliedzos un, gaidīdams šāviena rībienu, neviļus

sarāvos.

Bet rībiens neatskanēja — pistoles gailis noklakstēja, nenodarīdams nekādu ļaunumu.

Pārsteigumā blenzdams uz ieroci, Klārks izgrūda lāstu.

—  Nē, mister Klārk,— Puaro noteica.— Jūs varbūt ievērojāt, ka šodien man ir jauns sulainis — mans draugs, veikls' zaglis. Viņš izvilka jums no kabatas pistoli un, izlādējis to, atlika atpakaļ tā, ka jūs nemaz nemanījāt šo faktu.

—  Jūs pundurīgais ārzemju pērtiķi! — niknumā piesarcis, Klārks izkliedza.

—  Jā, jā, tā jūs domājat. Nē, mister Klārk, vieglu nāvi jūs neesat pelnījis. Jūs stāstījāt misteram Kastam, ka par mata tiesu esot izglābies no nāves slīkstot. Jūs zināt, ko tas nozīmē — ka esat lemts citam liktenim.

— Jūs . ..

Vārdi viņam iespriedās kaklā. No aklām dusmām viņš kļuva zili melns. Dūres draudoši sažņaudzās.

No blakus istabas parādījās divi Skotlendjarda detektīvi. Viens no tiem bija Kroums. Panācies uz priekšu, viņš izteica savu laika gaitā nemainīgo formulu:

—  Brīdinu, ka viss, ko jūs turpmāk teiksiet, tiks izmantots kā liecība pret jums.

—  Viņš jau ir pasacījis pietiekami daudz,— Puaro atsaucās un, pievērsies Klārkam, piebilda: — Jūs esat piesūcies ar anglisku pārākuma apziņu, bet, pēc mana ieskata, jūsu noziegums nemaz nav angļiem raksturīgs noziegums — nav godīgs, nav sportisks …

trīsdesmit piektā nodaļa FINĀLS

Man diemžēl jāatzīstas, ka, durvīm aiz Frenklina Klārka aizveroties, es sāku histēriski smieties. Mazliet pārsteigts, Puaro raudzījās manī.

—  Smejos par to, ka jūs teicāt — viņa noziegums nav sportisks, — es izelsu.

—  Tā bija tīrā patiesība. Pretīgs noziegums — ne tik daudz brāļa slepkavība, bet cietsirdība, kas notiesāja nelaimīgu cilvēku uz nāvei līdzīgu dzīvi. Noķert lapsu šo un ielikt kastē to, un nelaist ārā nekādi Tas nav le sport!

Megana Bārnarda izdvesa dziļu nopūtu.

—  Es tam nespēju ticēt — nespēju. Vai tā ir taisnība?

— Jā, mademoiselle. Mokošās bailes beigušās.

Lūkojoties viņā, Meganas seja pietvīka.

Puaro pagriezās pret Freizeru.

—  Mademoiselle Meganu visu laiku plosīja bailes, ka otro noziegumu esat izdarījis jūs.

—  Kādu laiku es pats tā iedomājos, — Donalds Frei- zers klusi atteica.

—  Sava sapņa dēļ? — Pievirzījies drusciņ tuvāk jaunajam vīrietim, Puaro konfidenciāli pieklusināja balsi.— Jūsu sapnim ir ārkārtīgi dabisks izskaidrojums. Proti, jūs apjaušat, ka vienas māsas tēls jūsu atmiņā sāk izbalēt un tā vietu ieņem otra māsa. Mademoiselle Megana aizstāj savu māsu jūsu sirdi, bet, tā kā jums grūti samierināties ar to, ka tik ātri esat kļuvis neuzticīgs mirušajai, tad jūs tiecaties nomākt šo domu, nogalināt to. Tā izskaidrojams sapnis.

Freizera skatiens meklēja Meganu.

—  Nebaidieties aizmirst,— Puaro laipni piebilda, — Betija Bārnarda nav īsti pelnījusi, lai viņu atcerētos. Ar mademoiselle Meganu jūs esat iemantojis retumu — un coeur magnifique'.

Donalda Freizera acis iespulgojās.

— Man liekas, jums taisnība.

Saspiedušies ap Puaro, mēs visi uzdevām jautājumus, lai noskaidrotu vienu otru faktu.

—  Kā ar tiem jautājumiem, Puaro? Ko jūs katram vaicājāt? Vai tajos bija kāda jēga?

—  Daži no tiem bija simplement une blague[32]. bet es izdibināju kaut ko tādu, ko gribēju zināt,— ka Fren- klins Klārks bija uzturējies Londonā, kad tika nosūtīta pirmā vēstule,— un es arī gribēju redzēt viņa seju, kad i/.vaicāju mademoiselle Toru. Viņš zaudēja piesardzību. Viņa acīs es ieraudzīju visu ļaunumu un dusmas.

—   Jūs nesaudzējāt manas jūtas,— Tora Greja pārmeta.

—   Neticu, ka jūsu dotā atbilde bija patiesa, mademoiselle,— Puaro vēsi atteica.— Un tagad jūsu otrā cerība sagādājusi jums vilšanos. Frenklins Klārks nemantos sava brāļa naudu.

Tora Greja lepni atmeta galvu.

— Vai man jāpaliek šeit un jāklausās apvainojumos?

—   Nepavisam ne,— Puaro attrauca un pieklājīgi atvēra viņai durvis.

—   Tas pirksta nospiedums galīgi izšķīra visu, Puaro,— es domīgi sacīju.— Kad jūs pieminējāt to, viņš sabruka.

—   Jā, pirkstu nospiedumi — tie ir vērtīgi.— Domās iegrimis, viņš vēl piemetināja: — Es to iestarpināju par prieku jums, mans draugs.

—   Bet, Puaro,— es iesaucos, — vai tad tā nebija taisnībai

—  Ne uz to pusi, mon ami,— Erkils Puaro atbildēja.

Man vēl jāizstāsta, ka pēc dažām dienām mūs apciemoja misters Aleksandrs Bonaparts Kāsts. Dedzīgi paspiedis Puaro roku un gaužām juceklīgi un neveiksmīgi nopūlējies pateikties viņam, misters Kāsts atliecās taisnāk un paziņoja:

—   Vai jūs zināt, kāds laikraksts man pašreiz ir piedāvājis simt mārciņas — simt mārciņas — par manas dzīves un pagātnes notikumu aprakstu. Es. . . es no tiesas nezinu, ko lai daru.

—   Es nepieņemtu simtu,— Puaro pamācīja.— Esiet nelokāms! Sakiet, ka jūsu cena ir pieci simti. Un neaprobežojieties ar vienu laikrakstu.

— Vai jūs no tiesas domājat… ka es varētu…

—   Jums taču jāsaprot,— Puaro smaidīdams teica, — ka esat ļoti slavens cilvēks. Patlaban būtībā visslavenākais cilvēks visā Anglijā.

Misters Kāsts atlieca muguru vēl taisnāk. Starojošs, prieka pilns smaids apmirdzēja viņa seju.

—   Vai jūs zināt, man šķiet, jums taisnība! Slavens! Visos laikrakstos! Es uzklausīšu jūsu padomu, monsieur Puaro. Nauda būs pašā reizē … pašā reizē. Man būs nelieli svētki … Un tad es gribu pasniegt jauku kāzu dāvanu Lilijai Mārberijai .. . mīļa meitene… patiešām miļa meitene, monsieur Puaro.

Puaro viņam uzmundrinoši paplikšķināja pa plecu.

—       Jums pilnīgi taisnība! Papriecājieties! Un — vēl tikai viena piebilde: kā būtu ar vizīti pie acu ārsta? Varbūt tās galvas sāpes ir tāpēc, ka jums vajadzīgas jaunas brilles.

—  Jūs domājat, ka visu laiku vaina varētu būt tā?

—  Domāju gan.

Misters Kāsts sirsnīgi kratīja viņa roku.

—  Jūs esat ļoti dižs cilvēks, monsieur Puaro. Puaro, kā parasti, nenicināja komplimentu. Viņam

pat neizdevās izskatīties kautrīgam.

Kad misters Kāsts cienīgā gaitā bija izsoļojis pa durvīm, mans vecais draugs man uzsmaidīja.

—       Tā, Heistings, mēs atkal reiz izgājām medībās, vai ne? Vive le sporl\[33]

paskaidrojumi

' Kādas šausmas! (Franču vai.)

' Neparasts. (Franču vai.)

2 Izsmalcināts. (Franču vai.)

3 Vēl ne. (Franču vai.)

1 Intīms. (Franču vai.)

1 Tā devē Bredšova dzelzceļa izziņu grāmatu, kurā atrodami visu Lielbritānijas pasažieru vilcienu saraksti. Pirmo šādu vilcienu sarakstu izdeva iespiedējs Džordžs Bredšovs 1839. gadā. (Tulk. piezīme.)

1 Jā, varbūt tur ir… (Franču vai.)

1 Mizanscēnu. (Franču vai.)

1 Pie joda. (Franču vai.) 1 Šeit: kaut ko. (Franču vai. )

1 Paslēpēs. (Franču vai.)

1 Tas tips. (Franču vai.)

1 Nemaz ne. (Franču vai.)

' Jauki. (Franču vai.)

' Oriģinālvalodā šis vārds sākas ar «C»— Churston. (Tulk. piezime.)

3 Žigli — žigli. (Franču vai.) A Par vēlu. (Franču vai.)

' Oriģinālvalodā minētais viskijs saucas White Ilorse-, tas izskaidrotu aplamo adresi Puaro adresētajai vēstulei — Vaithorsas īres namā. Tulk. piezīme.)

3 Oriģinālvalodā šis uzvārds sākas ar «C»— Carmiehael Clarke. (Tulk. piezīme.)

1 Pilscta Anglijas dienvidos, Laima līča kraslā. (Tulk. piezīme.)

' Jūs domājāt? (Franču vai.)

1 Veiksme; laimīgs gadījums. (Franču vai.)

3 Un tad es iešu pēc loma. (Franču vai.)

' Novecojis jēdziens, ar kuru apzīmēja slimību dīgļus, kas nonāk cilvēka organismā no apkārtējās vides. (Tulk. piezīme.)

1 Te domāt a populārā angļu dziesma par garo ceļu, kas ejams uz Tiperari. (Tulk. piezīme.)

1 Sajās sacīkstēs piedalās trīs gadus veci zirgi; tās nosauktas pirmā sacīkšu organizētāja vārdā. (Tulk. piezīme.)

1 Tas ir vareni. Lai nu kā, veikli izdomāts. (Franču vai.)

1 Tā tas ir. (Franču vai.)

1 Bērniņ. (Franču vai.)

1 Mani draugi. (Franču vai.)

1 Rīcības veids. (Latīņu vai.)

1 Laba ticība. (Latīņu vai.) Ar šo teicienu romieši mēdza apzīmēt pārliecību, ka darīšana ar godīgiem ļaudīm. (Tulk. piezīme.)

1 LieU'is ļaunums un mazais ļaunums. (Franču vai.)

1 Mans mīļais. (Franču vai.)

1 Apdzīvota vieta apmēram 9,5 km uz dienvidrietumiem no Vindzo- i.is pils. (Tulk. piezīme.)

1 Lapsu medības ir ārkārtīgi dārgs sports. (Tulk. piezīme.)

1 Ir gan! (Franču vai.)

1 Kas par iedomu! (Franču vai)

1 Sarkans, nepāris, neveiksme! (Franču vai.)

1 Lieliska sirds. (Franču vai.)

[I] tā ir taisnība. (franču vai.)

[II] tā puaro dēvē smadzenes. (tulk. piezīme.)

[III] pietiekami. (franču vai.)

[4] Uzkožamie. (Franču vai.)

» 472

[5] Oriģinālvalodā šis pilsētas nosaukums rakstāms ar «A» Ando- ver (Tulk. piezime.)

[6] rīvmaizē. (franču vai.)

[7] mazliet. (franču vai.)

[8] nūja. (franču vai.)

[9] sporta pēc. (franču vai.)

[10] mīļais dievs. (franču vai.)

[11] mans dievs! (Franču vai.)

1 Bet ko tad jūs te darāt7 (Franču vai )

[13] londonas pasta nodaļas .saīsināts nosaukums. (Tulk. piezīme.)

[14] jūs pārmērīgi uztraucaties, heistings (franču vai)

[15] a, tas ir atjautīgi izdomāts! (Franču vai.)

' lietas kursā. (Franču vai.)

[17] sie ļautiņi. (franču vai.)

[18] atkal! (Franču vai.)

[19] nezināmais; svešinieks. (Franču vai.)

' Tuvināšanās. (Franču vai.)

[21] vārilu sakot. (franču vai.)

[22] tomer. (Franču vai.)

[23] saīsinājums no ad libitum (latīņu val.) — pēc patikas.

' jums vārds! (franču vai.) " seit: vēl kaut ko, jaunkundz. (Franču vai.)

[25] sarkans. (franču vai.)

[26] angļu rakstnieka lūisa kevola (ist. v. Čārlzs Dodžsons, 183?—1898) populāra grāmata bērniem. (Tulk. piezīme)

[27] spēlē, kur vienam no dalībniekiem jāmeklē kāds paslēpts priekšmets, pārējie, kad viņš tuvojas šim priekšmetam, sauc «siltāks» vai «silts». (Tulk. piezīme.)

' oriģinālvalodā hercules atgādina puaro priekšvārdu Hercule (latv. vai. izrunā Erkils). (Tulk. piezīme.)

[29] tā, lūk. (franču vai.)

[30] tik tiešām. (franču vai.)

" Tādā gadījumā ir labi, mans bērns. (Franču vai.) 1 Gaida — pēc skautu parauga izveidotas meiteņu organizācijas biedre. šī organizācija dibināta Lielbritānijā 1910. g., vēlāk izveidojās lielākajā daļā kapitālistisko valstu. Mazajās gaidās — jaunākajā grupā— uzņēma 8—11 gadu vecas meitenes. (Tulk. piezīme.)

[31] tālāk! (Franču vai.)

[32] vienkārši blēņas. (Franču vai.)

[33] lai dzīvo sports! (franču vai.)

Content

Kristi Agata ABC Slepkavības

Agata Kristi. ABC SLEPKAVĪBAS

BRITĀNIJAS IMPĒRIJAS VIRSNIEKA ARTURA HEISTINGSA PRIEKSVARDS

pirmā nodaļa VĒSTULĒ

otra nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

treša nodaļa ENDOVERA

ceturta nodaļa MISIS AšERA

piektā nodaļa MERIJA DRAUERA

sestā nodaļa NOZIEGUMA VIETA

septītā nodaļa MISTERS PĀRTRIDŽS UN MISTERS RIDELS

astota nodaļa OTRĀ VĒSTULE

devītā nodaļa SLEPKAVĪBA BEKSHiLA PIE JŪRAS

desmita nodaļa BARNARDU ĢIMENE

vienpadsmitā nodaļa MEGANA BARNARDA

divpadsmitā nodaļa DONALDS FREIZERS

trispadsmita nodaļa APSPRIEDE

četrpadsmita nodaļa TREŠA VĒSTULĒ

piecpadsmita nodaļa SERS KARMAIKLS KLARKS

sešpadsmita nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTELE)

septiņpadsmitā nodaļa MĪŅĀŠANĀS UZ VIETAS

astoņpadsmita nodaļa PUARO RUNā

deviņpadsmitā nodaļa «CAUR ZVIEDRIJU…»

divdesmita nodaļa LĒDIJA KLARKA

divdesmit pirmā nodaļa SLEPKAVAS APRAKSTS

divdesmit otra nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLĒ)

divdesmit treša nodaļa 11. SEPTEMBRIS DONKASTERA

divdesmit ceturta nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

divdesmit piektā nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

divdesmit sestā nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLĒ)

divdesmit septītā nodaļa DONKASTERAS SLEPKAVĪBA

divdesmit astotā nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

divdesmit devita nodaļa SKOTLENDJARDĀ

trīsdesmitā nodaļa (KAPTEIŅA HEISTINGSA IZTĒLE)

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA ERKILS PUARO UZDOD JAUTĀJUMUS

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA UN NOĶERT LAPSU

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA ALEKSANDRS BONAPARTS KĀSTS

trīsdesmit ceturta nodaļa PUARO IZSKAIDROJUMS

paskaidrojumi