Kristi Agata

Austrumu ekspresis

AGATA KRISTI

AUSTRUMU EKSPRESIS

pirmā daļa FAKTI

.

I nodaļa. TAURA EKSPRESI IEKĀPJ IEVĒROJAMS PASAŽIERIS

Bija ziemas rīta piektā stunda. Sīrijas stacijā Alepo līdzās peronam stāvēja vilciens, kas dzelzceļu prospektos lepni nosaukts par Taura ekspresi. Restorānvagons ar virtuvi, viens guļamvagons un divi tuvsatiksmes pa- sažiervagoni.

Dižodamies spožajā uniformā, pie guļamvagona kāpnītēm stāvēja jauns franču armijas leitnants un sarunājās ar kādu maza auguma vīrieti, kas bija ievīstījies šallē līdz ausīm, redzams vienīgi nosārtušais deguns un smaili uzgriezto ūsu galiņi.

Bija sveloši auksts, un pavadīt izcilu ārzemnieku nebija nekāds apskaužamais uzdevums, tomēr leitnants Dibosks savu pienākumu pildīja vīrišķīgi. No viņa lūpām raisījās lokanas frāzes izsmalcinātā franču valodā. Patiesībā viņš gan īsti nezināja, ko tas viss nozīmē. Bija klīdušas, protams, baumas — kā jau vienmēr tādos gadījumos. Ģenerāļa — viņa ģenerāļa oma kļuvusi arvien sliktāka un sliktāka. Tad nez no kurienes, gandrīz vai no pašas Anglijas, ieradies šis beļ- ģis. Vesela nedēja pagājusi neizprotamā satraukumā. Pēc tam sekojuši visādi atgadījumi. Kāds augsts virsnieks izdarījis pašnāvību, kāds cits atstājis dienestu, — un no raižpilnajām sejām piepeši pazudusi raizīgā izteiksme, zināmi militārās piesardzības pasākumi tikuši atcelti, Ģenerālis, tas, kam pakļauts leitnants Dibosks, pēkšņi izskatījies gadus desmit jaunāks.

Svešais (vārdā Herkuless Puaro) piedienīgi atbildējis: «Vai tad varu aizmirst, ka jūs, ģenerāl, reiz izglābāt man dzīvību?» Tad ģenerālis savukārt piedienīgi atbildējis, noliegdams paša nopelnus attiecībā uz šo seno pakalpojumu, atkal vairākkārt pieminēta Francija, Beļģija, slava, gods un tamlīdzīgas lielas, pēc tam vecie draugi sirsnīgi apskāvušies un saruna beigusies.

Leitnantam Diboskam tā arī joprojām nebija ne jausmas, ko tas viss patiesībā nozīmēja, tomēr tieši viņam uzticēts godpilnais uzdevums — pavadīt msjē Puaro līdz Taura ekspresim, un viņš šo uzdevumu pildīja ar īstu cītību un degsmi, kā jau piederas virsniekam, ko gaida daudzsološa karjera.

—    Šodien ir svētdiena, — sacīja leitnants Dibosks. — Rītvakar, tas ir, pirmdien, jūs būsiet Stambulā.

Šo secinājumu viņš neizdarīja pirmo reizi. Sarunām uz perona pirms vilciena atiešanas ir nosliece zināmā mērā atkārtoties.

—   Jā, tā tas ir, — Puaro piekrita.

—    Jūs, domājams, paliksiet tur pāris dienu?

—    La Sainte Sophie[3] ir ļoti skaista, — teica leitnants Dibosks, lai gan nekad nebija redzējis šo katedrāli.

Peronu pāršalca salta vēja svelpa. Abi vīrieši nodrebinājās. Leitnants Dibosks zagšus uzmeta acis rokas pulkstenim. Bez piecām minūtēm pieci — vēl tikai piecas minūtes!

Baidoties, ka viesis pamanījis slepeno skatienu, viņš steigšus atsāka sarunu.

—          Sai gadalaikā maz ceļotāju, — viņš sa- < clja, pavēries guļamvagona logos.

—    Jā, tā ir, — Puaro piekrita.

—    Cerēsim, ka Taurā jūs neieputinās!

—   Vai tā gadās?

—    Ir gadījies. Bet ne jau šogad.

—           Tad cerēsim to labāko, — Puaro noteica. — Vai laika ziņas no Eiropas ir sliktas?

—          Ļoti sliktas. Balkānos sasnidzis daudz sniega.

—    Vācijā arī, cik esmu dzirdējis.

—           Eh bien\ — leitnants Dibosks aši piebilda, jo atkal taisījās iestāties pauze. — Rītvakar septiņos četrdesmit jūs būsiet Kon- stantinopolē.

—           Jā, — sacīja Puaro un, izmisīgi cenzdamies uzturēt sarunu, turpināja: — Esmu dzirdējis, ka Svētā Sofija esot ļoti skaista.

—    Manuprāt, lieliska.

Kādā guļamvagona kupejā pašķīrās aizkari, un pa logu palūkojās jauna sieviete.

Mērija Debenhema gandrīz nemaz nebija gulējusi, kopš pagājušā ceturtdienā izbrauca no Bagdādes. Nebija īsti izgulējusies nedz vilcienā līdz Kirkukai, nedz pasažieru atpūtas namā Mosulā, nedz pagājušo nakti šai vilcienā. Tagad, nogurusi no bezmiega snau- duļošanas pārkurinātās kupejas smagajā gaisā, viņa piecēlās un paskatījās ārā pa logu.

Laikam Alepo. Neka te, protams, nav ko

redzēt. Garš, skopi apgaismots perons, kaut kur netālu dzirdami nikni strīdi arābu valodā. Divi vīrieši zem loga sarunājas franciski. Viens — franču virsnieks, otrs — sīks vīrelis milzīgām ūsām. Viņa viegli pasmaidīja. Tāds tīstoklis nu gan vēl nebija redzēts! Droši vien laukā ļoti auksts. Tāpēc jau vilcienu tik šausmīgi apkurina. Viņa mēģināja nolaist zemāk logu, bet tas nekustēja.

Pie abiem vīriešiem pienāca guļamvagona pavadonis. Vilciens tūlīt atiešot, viņš sacīja. Monsieui laiks kāpt iekšā. Mazais pacēla cepuri. Kāda jocīga galva — ola kas ola! Mērija Debenhema pasmaidīja, lai arī bija savu rūpju nomākta. Cik smieklīgs cilvēciņš! No tiem sīkalīšiem, uz kuriem nekad neraugās nopietni.

Leitnants Dibosks teica atvadu runu. Viņš bija to sacerējis jau iepriekš un pataupījis līdz pēdējam brīdim. Skaistu, spožu runu.

Lai nepaliktu kaunā, Puaro atbildēja tādā pašā garā.

—   En voiture, monsieui— skubināja vilciena pavadonis.

Izrādot visdziļāko nepatiku, Puaro iekāpa vagonā. Pavadonis sekoja. Puaro vēl pamāja ardievas. Ar briesmīgu grūdienu vilciens lēnām uzsāka gaitu.

—         Brrrrr, — nodrebinājās leitnants Di- bosks, tikai tagad sajuzdams, cik bija pārsalis.

Izstieptā roka bija nepārprotama. Herku-less Puaro iespieda tajā salocītu naudaszīmi.

Puaro to apliecināja.

—    Pasažieru jau tagad nav daudz? — viņš vaicāja.

—    Nē, monsieur. Manā vagonā ir vēl tikai divi pasažieri — abi angļi. Pulkvedis no Indijas un jauna angļu dāma no Bagdādes. Vai monsieur kaut ko vēlētos?

Monsieur palūdza mazo pudeli perjē.

Pulksten pieci no rīta nav visai ērts laiks ceļojuma sākumam. Līdz ausmai vēl divas stundas. Apmierināts ar delikātā uzdevuma sekmīgu veikumu, Puaro ierotījās kaktiņā un aizmiga, apzinoties, ka šonakt neiznāks daudz gulēt.

Kad viņš pamodās, jau bija pusdesmit, un viņš devās uz restorānvagonu iedzert karstu kafiju.

Tobrīd restorānvagonā sēdēja tikai viena apmeklētāja, acīm redzot, jaunā angliele, par ko bija ieminējies pavadonis. Gara, slaida tumšmate, varbūt gadus divdesmit astoņus veca. Viņa izturējās nosvērti un brīvi, veids, kā viņa ēda brokastis un lika apkalpotājam atnest vēl kafiju, liecināja par pieredzējušu ceļotāju. Viņa bija ģērbusies tumšā ceļojuma tērpā no kaut kāda plāna auduma, īsti piemērota šā vilciena sutoņā.

Herkuless Puaro aiz gara laika slepus vēroja anglieti.

«Enerģiska jauna sieviete,» viņš sprieda, «tāda nekad nezaudē galvu.» Viņai piemita gan iznesība, gan veiklums. Viņam gandrīz vai patika viņas stingrie, pareizie vaibsti un liegi bālā sejas krāsa. Patika akurātos viļņos ieveidotie spīdīgi melnie mati un pelēkās acis, dzedras un bezkaislīgas. Bet viņš nolēma, ka jaunā angliete ir pārāk lietišķa, lai viņa izpratnē būtu «jolie femme'».

Drīz restorānvagonā ienāca vēl viens apmeklētājs. Gara auguma vīrietis tā starp četrdesmit un piecdesmit, kalsns, brūni iededzis, sidrabotiem deniņiem.

«Pulkvedis no Indijas,» Puaro nodomāja.

Ienācējs viegli paklanījās pret jauno anglieti.

—    Labrīt, mis Debenhema.

—    Labrīt, pulkvedi Arbetnot.

Pulkvedis apstājās otrpus galdiņa un uzlika roku uz krēsla atzveltnes.

—    Vai drīkst? — viņš jautāja.

—    Protams. Sēdieties.

—    Ziniet, brokastojot ne vienmēr gribas patērzēt.

—    Gluži pareizi. Bet es tomēr nekožu.

Pulkvedis apsēdās.

—   Boj! — viņš pavēloši pasauca apkalpotāju.

Viņš pasūtīja olas un kafiju.

Viņa skatiens mirkli pakavējās pie Her- kulesa Puaro, bet tūlīt vienaldzīgi slīdēja tālāk. Puaro, kurš labi pazina angļus, nolasīja pulkveža domas: «Tikai tāds plukata ārzemnieks.»

Abi angļi, kā jau uzticīgi savas tautības ierašām, gandrīz nemaz nesarunājās. Pārmija vienīgi dažas īsas frāzes, un mis Debenhema drīz piecēlās un aizgāja uz savu kupeju.

Otrajās brokastīs abi atkal sēdēja pie viena galda un atkal pilnīgi ignorēja trešo pasažieri. Tagad viņu saruna vedās raitāk nekā no rīta. Pulkvedis Arbetnots stāstīja par Pendžabu un laiku pa laikam iztaujāja jauno sievieti par Bagdādi, kur, kā noskaidrojās, viņa strādājusi par guvernanti. Sarunas ritējumā viņi atklāja dažus kopējus draugus, un tas viņus tūlīt tuvināja un izgaisināja saspīlētību. Viņi atcerējās kādu veco Tommiju un vēl kaut kādu Džeriju. Pulkvedis apvaicājās, vai viņa došoties tieši uz Angliju vai uzkavēšoties Stambulā.

—    Nē, neuzkavēšos.

—    Un jūs to nenožēlojat?

—     Es braucu pa šo pašu ceļu pirms diviem gadiem un tad trīs dienas pavadīju Stambulā.

—     A, tad gan. Jāsaka, es ļoti priecājos, ka jūs tā darāt, jo arī pats braucu bez apstāšanās.

Viņš neveikli palocījās un viegli pietvīka.

«Skat, mūsu pulkvedi arī ietekmē sievišķīga pievilcība,» Herkuless Puaro uzjautrināts nodomāja. «Tātad braucienā ar vilcienu tāpat var pazaudēt sirdi kā ceļojumā pa jūru.»

Mis Debenhema mierīgi atbildēja, ka tas būtu ļoti patīkami. Bet viņas izturēšanās bija visai apvaldīta.

Herkuless Puaro ievēroja, ka pulkvedis pavadīja mis Debenhemu atpakaļ uz kupeju. Vēlāk, kad vilciens joņoja cauri Taura kalnu krāšņajām ielejām, jaunā sieviete un pulkvedis stāvēja blakus pie loga. Lejā parādījās Kilikijas vārti, un viņa pēkšņi nopūtās. Puaro, stāvēdams netālu no abiem, dzirdēja viņu nočukstam:

—     Kāds skaistums! Kā man gribētos … gribētos …

—    Ko?

—    Mierīgi to izbaudīt!

Arbetnots neatbildēja. Tikai stūrainie žokļi likās vēl vairāk izvirzāmies uz priekšu.

—    Ko gan es nedotu, lai tikai jūs būtu no tā visa pasargāta, — viņš sacīja.

—    Klusējiet, dieva dēļ, klusējiet…

—     A! Pareizi. — Viņš pameta nīgru skatienu uz Puaro pusi. Tad turpināja: — Bet man nepavisam nepatīk, ka jums jāstrādā par guvernanti — jāizdabā tirāniskām mātēm un viņu apnicīgajiem knēveļiem.

Viņa iesmējās, it kā parastā savaldība pēkšņi būtu pagaisusi.

—    Ai! Te nu gan jūs maldāties. Nomāktā guvernante jau pieder senai pagātnei. Varu jums apgalvot, ka vecāki baidās tieši no m a n i s.

Viņa apklusa. Arbetnots laikam bija nokaunējies par savu jūtu uzplūdu.

«Dīvaina komēdija te tiek spēlēta,» Puaro nodomāja.

Vēlāk viņam ne reizi vien ienāca prātā šī doma. '

Konju viņi sasniedza vēlu — ap pusdivpadsmitiem naktī. Abi angļu pasažieri izgāja ārā izlocīt kājas un sāka soļot šurpu turpu pa sniegaino peronu.

Puaro caur logu vēroja stacijas ņudzeklīgo rosmi. Tomēr pēc minūtēm desmit arī nolēma, ka nemaz nebūtu par ļaunu ieelpot svaigu gaisu, Viņš rūpīgi sagatavojās — uzģērba visādas vestes un svārkus, ietinās kaklautos un iemauca galošās savus elegantos saišu zābakus. Sādi ievīstījies, uzmanīgi nokāpa pa kāpnītēm un sāka soļot pa peronu uz priekšu. Tā viņš aizgāja līdz lokomotīvei.

Vienīgi pēc balsīm viņš pazina divus tumšos siluetus, kas neskaidri iezīmējās bagāžas vagona ēnā. Runāja Arbetnots.

—    Mērij …

Jaunā sieviete viņu pārtrauca.

—    Ne jau tagad. Ne jau tagad. Kad viss būs galā… Kad tas būs garām… tad…

Puaro piesardzīgi devās prom. Viņš bija samulsis.

Viņš tik tikko bija pazinis mis Debenhe- mas balsi, vienmēr tādu dzedru un lietišķu.

«Savādi,» viņš klusībā nodomāja.

Nākamajā dienā viņam šķita, ka abi angli sastrīdējušies. Viņi gandrīz nemaz nesarunājās. Mis Debenhema likās satraukta. Zem acīm zilnēja tumši loki.

Ap pustrijiem pēcpusdienā vilciens pēkšņi apstājās. Pa. logiem kārstījās galvas. Pie sliedēm drūzmējās bariņš vīriešu, rādīdami cits citam kaut ko zem restorānvagona.

Puaro izliecās laukā pa logu un uzrunāja guļamvagona pavadoni, kas steidzās garām. Tas paskaidroja, kas atgadījies. Puaro ievilka atpakaļ galvu un, griezdamies apkārt, gandrīz sadūrās ar Mēriju Debenhemu, kura stāvēja viņam tieši aiz muguras.

—          Kas noticis? — viņa aiztrūkstošā balsī franciski jautāja. — Kāpēc mēs stāvam?

—           Nieki, mademoiselle. Zem restorānvagona kaut kas aizdedzies. Nav nekas nopietns. Uguns jau nodzēsta. Tagad labo bojājumu. Galvoju — nekādu briesmu vairs nav.

Vina nevērīgi pameta ar roku, it kā parādīdama, ka briesmas viņu itin nemaz nebaida.

—    Jā, jā, es saprotu. Bet laiks!

—    Laiks?

—    Nūja, mēs taču aizkavēsimies.

—    Iespējams, — Puaro piekrita.

—    Bet nedrīkstam nokavēties! Vilcienam jāpienāk Stambula 6.55, man vēl jāšķērso Bosfors, lai paspētu tikt uz ekspresi Sim- plona—Austrumi, kurš otrā krastā atiet pulksten deviņos. Ja stundu vai divas aizkavējamies, varam nosebot pārsēšanos.

—    Jā, tas ir iespējams, — viņš atzina.

Viņš ziņkāri vēroja mis Debenhemu. Viņas roka, uzlikta uz loga rāmja, trīcēja, arī lūpas drebēja.

—    Vai tas jums tik ļoti svarīgi, mademoi- selle? — viņš jautāja.

—    Jā, ļoti svarīgi. Man . . . man noteikti jātiek uz šo vilcienu.

Viņa pagriezās un aizgāja pa gaiteni pretī pulkvedim Arbetnotam.

Izrādījās, ka viņas bailes tomēr bijušas veltīgas. Pēc desmit minūtēm vilciens atkal sāka kustēties. Atguvis ceļā zaudēto laiku, tas sasniedza Haidarparšu, tikai piecas minūtes novēlojies.

Bosfors bija bangains, un pārcelšanās Puaro nemaz nelikās tīkama. Uz kuģa viņš pazaudēja no redzes loka savus ceļabiedrus un tā arī vairs nesatika.

No Galatas tilta viņš brauca tieši uz viesnīcu «Tokatliana».

II nodaļa «TOKATLIANAS» VIESNĪCA

«Tokatlianā» Herkuless Puaro palūdza istabu ar vannu. Pēc tam piegāja pie šveicara galdiņa un apjautājās, vai nav vēstuļu.

Viņu gaidīja trīs vēstules un telegramma. Ieraugot telegrammu, viņa uzacis izbrīnā sa- raucās. Tas nebija paredzēts.

Viņš atvēra to, kā parasts — rūpīgi un bez steigas. Skaidri iespiestais teksts vēstīja:

«Jūsu pareģojums Kasnera lietā negaidīti apstiprinājies lūdzam nekavējoties atgriezties»

—           Voilā ce qui est embētant[7] — puaro īgni nomurdēja. Viņš paskatījās pulkstenī.

—           Man šovakar pat jābrauc prom, — viņš teica šveicaiam. — Cikos atiet ekspresis Simplona—Austrumi?

—    Deviņos, monsieur.

—           Vai varat nopirkt man biļeti guļamvagonā?

—           Bez šaubām, monsieur. Sai gadalaikā tas nesagādā nekādas grūtības. Vilcieni gandrīz tukši. Pirmajā vai otrajā klasē?

—    Pirmajā.

—    Līdz Londonai.

—           Bien, monsieur. Es paņemšu jums biļeti līdz Londonai un pasūtīšu guļvietu vagonā Stambula—Kalē.

Puaro atkal paskatījās pulkstenī. Bez desmit minūtēm astoņi.

—    Vai paspēšu vēl paēst vakariņas?

—    Noteikti, monsieur.

Mazais beļģis palocīja galvu. Viņš piegāja

pie administratora un atsauca aizrunāto istabu, tad cauri vestibilam devās uz restorānu.

Kad Puaro pasūtīja viesmīlim vakariņas, uz viņa pleca uzgūla kāda roka.

Puaro pielēca kājās.

—    Msjē Bukss!

—    Msjē Puaro!

Bukss bija beļģis, Starptautiskās guļamvagonu sabiedrības direktors un jau sen gadus pazīstams ar beļģu policijas kādreizējo spīdekli.

—          Tālu esat aizbraucis no mājām, mori cher, — sacīja msjē Bukss.

—    Izmeklēju kādu mazu lietiņu Sīrijā.

—    Ak tā! Un kad domājat doties atpakaļ?

—    Šovakar.

—           Lieliski! Es arī braucu. Pareizāk sakot, gan tikai līdz Lozannai, man tur darījumi. Jūs, domājams, braucat ar Simplonas—Austrumu ekspresi?

—           Jā. Es jau lūdzu pagādāt vietu guļamvagonā. Biju gan nolēmis palikt te dažas dienas, bet negaidot saņēmu telegrammu — mani izsauc atpakaļ uz Angliju svarīgā lietā.

—    Jā, varbūt šo to arī esmu sasniedzis. — Herkuless Puaro centās izskatīties kautrīgs, tomēr tas nepavisam neizdevās.

Bukss iesmējās.

—    Vēlāk tiksimies, — viņš noteica.

Un Herkulesa Puaro prātu nodarbināja viena vienīga doma — lai tikai neiemērktu zupā ūsas.

Kad šis grūtais uzdevums bija veikts, viņš, gaidīdams nākamo ēdienu, sāka vērot apmeklētājus. Restorānā atradās tikai kāds pusducis cilvēku, un no tiem Puaro interesēja vienīgi divi.

Tie abi sēdēja pie galdiņa netālu no viņa. Jaunākais bija patīkams cilvēks ap gadiem trīsdesmit, acīm redzot, amerikānis. Taču mazā detektīva uzmanību saistīja nevis viņš, bet viņa sarunu biedrs.

Tas bija gadu sešdesmit septiņdesmit vecs vīrietis. No neliela attāluma viņš atgādināja īstu filantropu. Papliks pakausis, izvelbta piere, smaids, kas atklāja baltiņ baltu mākslīgo zobu rindu, — viss šķita liecinām par labsirdību. Vienīgi acis bija it kā pretrunā šim pieņēmumam. Mazas, dziļi iegrimušas un viltīgas. Tomēr ne tikai acis. Kad vecais, pateicis kaut ko savam jaunajam ceļa biedram, pārlaida skatieniļ telpai, tas mirkli pakavējās pie Puaro, un šai skatienā pavīdēja dīvaina ļaunvēlība un nedabisks satraukums.

Drīz viņš piecēlās.

—          Samaksājiet rēķinu, Hektor, — viņš noteica.

Balss bija mazliet piesmakusi. Tajā jautās tādi kā savādi, apslāpēti draudi.

Kad Puaro satikās ar draugu vestibilā, abi amerikāņi pašreiz taisījās atstāt viesnīcu. Viņu čemodānus jau nesa lejā uz mašīnu. Jaunais cilvēks uz ielas uzraudzīja šo norisi. Pēc brīža viņš atvēra stikla durvis un paziņoja:

—    Viss kārtībā, mister Retčet.

Vecais piekrizdams kaut ko nomurdēja un izgāja ārā.

—           Tie ir amerikāņi, — msjē Bukss atbildēja.

—           Bez šaubām, amerikāņi. Es gribēju jautāt, kā jums viņi patīk.

—    Jaunais liekas gluži simpātisks.

—    Un otrs?

—           Patiesību sakot, draugs, man viņš galīgi nepatīk. Atstāj pavisam nelāga iespaidu. Un jums?

Herkuless Puaro brīdi vilcinājās ar atbildi.

—           Kad šis cilvēks restorānā pagāja man garām, — viņš beidzot sacīja, — mani pārņēma visai dīvaina sajūta. It kā mežonīgs zvērs — pareizāk sakot, plēsīgs zvērs — saprotiet mani? — īsts plēsoņa būtu pagājis garām.

—    Tomēr viņš izskatās ļoti cienījams.

—       Precisēment/' Stāvs — tas ir krātiņš, no ārpuses jau viss izskatās ļoti cienījami, bet caur režģi lūkojas ārā plēsīgs zvērs!

—     Jums bagāta iztēle, mon vieux, — sacīja msjē Bukss.

—     Varbūt arī. Bet es nevaru tikt vaļā no sajūtas, ka ļaunums pagājis man ļoti tuvu garām.

—     Jūs domājat šo cienījamo amerikāņu džentlmeni?

—    Jā, šo cienījamo amerikāņu džentlmeni.

—     Tiešām, — msjē Bukss dzīvespriecīgi noteica. — Varbūt jums taisnība. Pasaulē ir tik daudz ļaunuma.

Sai brīdī atvērās durvis, un tajās parādījās šveicars. Viņš pienāca pie viņiem un izskatījās noraizējies un vainīgs.

—     Kaut kas neiedomājams, monsieur! — viņš vērsās pie Puaro. — Visas pirmās klases kupejas uz šo vilcienu pārdotas.

—     Comment?[13] — msjē Bukss iesaucās. — Tagad? Šai sezonā? A, droši vien brauc kāda grupa žurnālistu. .. vai politiķu delegācija …

—     Nezinu, ser, — atbildēja šveicars, goddevīgi pagriezies pret viņu. — Bet kupeju dabūt nevar.

—      Nekas, nekas, — msjē Bukss vērsās pie Puaro. — Neuztraucieties, draugs. Gan kaut ko izdomāsim. Mēs vienmēr atstājam vienu kupeju brīvu katram gadījumam — sešpadsmito numuru. Pavadonis to noteikti būs pataupījis. — Viņš pasmaidīja un uzmeta acis sienas pulkstenim. — Iesim, — viņš sacīja, — ir jau laiks.

Stacijā msjē Bukšu ar pienācīgu cieņu sveicināja guļamvagona pavadonis, ģērbies brūnā formas tērpā.

—           Labvakar, monsieur. Jums ir pirmā kupeja.

Viņš pasauca nesējus, un tie ar stumjamiem ratiņiem pieveda bagāžu pie vagona, kur uz skārda plāksnes bija norādītas gala stacijas:

STAMBULA — TRIESTA — KALĒ

—          Dzirdēju, ka jums šodien visas vietas esot aizņemtas.

—           Kaut kas neticams, monsieur. Liekas, visa pasaule sadomājusi ceļot tieši šodien!

—          Tomēr jums būs jāatrod kupeja šim džentlmenim. Viņš ir mans draugs, varat atdot viņam sešpadsmito numuru.

—    Tas ir aizņemts, monsieur.

—    Ko? Sešpadsmitais aizņemts?

Viņi pārmija saprotošus skatienus, un pavadonis pasmaidīja. Viņš bija pusmūža gados, gara auguma, bālu seju.

—           Jā gan, monsieur. Es jau jums teicu — viss pārpildīts.

—           Kas jums te notiek? — msjē Bukss pikti jautāja. — Vai kaut kur sanāk kāda konference? Jeb vai tā ir delegācija?

—    Nē, monsieur. Tikai nejaušība. Saga- dijies, ka visi šie cilvēki nolēmuši izbraukt taisni šodien.

Msjē Bukss sapīcis noklakšķināja mēli.

—           Belgradā, — viņš sacīja, — piekabinās Atēnu vagonu. Pēc tam pievienos arī vagonu Bukareste—Parīze, bet Belgradā mēs būsim tikai rītvakar. Vienīgais jautājums ir — kur novietot jūs šonakt. Vai nav brīva vieta kāda otrās klases kupejā?

—           Ir viena otrās klases guļvieta, monsieur …

—    Nu tad …

—           Bet tur var ievietot tikai sievieti. Kupejā jau ir kāda vāciete — kādas mūsu pasažieres istabene.

—           La, Iā, cik nepatīkami, — msjē Bukss noteica.

—           Neuztraucieties, draugs, — sacīja Puaro. — Es varu braukt arī parastā vagonā.

—           Nekādā ziņā ne. Nekādā ziņā. — Bukss atkal pagriezās pret pavadoni. — Sakiet — vai visi pasažieri jau ieradušies?

—           Patiesībā, — pavadonis atbildēja, — viens pasažieris vēl nav ieradies.

Viņš to teica nedroši, vilcinādamies.

—    Nu, kas ir, runājiet!

—           Tā ir otrās klases septītā kupeja. Džentlmenis vēl nav atnācis, un ir jau bez piecām minūtēm deviņi.

—    Kas viņš tāds?

—           Kāds anglis. — Pavadonis paskatījās sarakstā. — A. M. Heriss.

—    Laba zīme, — Puaro sacīja. — Cik

dtceros no Dikensa, šis misters Heriss neieradīsies.

—   Aiznesiet monsieur bagāžu uz septīto numuru, — msjē Bukss norīkoja. — Ja tas Herisa kungs arī ierodas, sakiet, ka viņš atnācis pārāk vēlu, mēs nevaram viņam glabāt tik ilgi vietu, vispār nokārtojiet tā vai citādi. Kāda gan man daļa gar kaut kādu misteru Herisu?

—   Kā monsieur vēlas, — pavadonis atbildēja.

Viņš parādīja nesējam, kur vest Puaro bagāžu. Tad, pagājis sāņus, palaida Puaro iekāpt vilcienā.

—    Tout ā iait au bout, monsieur." -— viņš sauca. — Priekšpēdējā kupeja.

Puaro diezgan lēnām tika uz priekšu, jo gandrīz vai visi pasažieri bija sadrūzmējušies gaitenī. Tāpēc viņš ar pulksteņa mehānisma regularitāti atkārtoja savus laipnos «par- don». Beidzot viņš sasniedza norādīto kupeju. Tajā jau atradās garais, jaunais amerikānis no «Tokatlianas» — viņš pašreiz cēla augšā uz plaukta čemodānu.

Puaro ienākot, amerikānis sarauca pieri.

—    Piedodiet, — viņš teica. — Jūs laikam esat kļūdījies. — Tad samocītā franču valodā atkārtoja: — Je crois que vous avez un er- reur.

Puaro atbildēja angliski.

—    Vai jūs esat misters Heriss?

—    Nē, mani sauc — Makkvīns. Es …

Sai mirklī pāri Puaro plecam atskanēja guļamvagona pavadoņa balss. Tāda vainīga un aiztrūkstoša balss:

—    Vilcienā vairs nav nevienas brīvas vietas, monsieur. Šim džentlmenim jāierāda te.

Tā runādams, pavadonis uzvilka augšup gaiteņa logu un sāka ņemt pretī no nesēja Puaro bagāžu.

Puaro uzjautrināja vainīguma pieskaņa pavadoņa balsī. Droši vien pavadonim bija apsolīta krietna dzeramnauda, ja viņš kupejā nelaidīs vairs nevienu pasažieri. Tomēr pat visdāsnākās dzeramnaudas nelīdz, ja vilcienā brauc sabiedrības direktors un dod savas pavēles.

Iesviedis ceļasomas bagāžas tīklā, pavadonis izgāja no kupejas.

—    Voila, monsieur, — viņš noteica. — Viss kārtībā. Jums ir augšējā vieta, numurs septiņi. Pēc minūtes vilciens aties.

Viņš aizsteidzās pa gaiteni. Puaro atgriezās kupejā.

—    Tādu fenomenu bieži vis negadās sastapt, — viņš jautri sacīja. — Pavadonis pats liek augšā bagāžu! Kaut kas nedzirdēts!

Ceļabiedrs pasmaidīja. Viņš, redzams, bija pārvarējis īgnumu — varbūt nolēmis, ka šis traucēklis jāuztver ar filozofisku mieru.

—    Vilciens ir bāztin piebāzts, — viņš noteica.

Atskanēja dežuranta svilpiens, pēc tam gari un skumīgi nosvilpa lokomotīve. Abi vīrieši izgāja gaitenī.

Arā kāds nokliedza:

—    En voiture!

—           Mēs sākam kustēties, — sacīja Mak- kvīns.

Bet viņi vēl nesāka kustēties. Atkal atskanēja svilpiens.

—           Paklausieties, ser, — jaunais cilvēks pēkšņi ierunājās, — varbūt jums labāk patīk apakšējā vieta? Tur ērtāk un vispār … Lūdzu, man gluži vienalga.

«Simpātisks jauneklis,» Puaro nodomāja.

—           Nē, nē, — viņš skaļi iebilda. — Es negribētu jūs apgrūtināt.

—    Bet patiešām man pilnīgi…

—    Jūs esat pārāk laipns …

Sekoja abpusēji pieklājības pierādījumi.

—           Bet tikai uz vienu nakti, — Puaro paskaidroja. — Belgradā …

—    A, skaidrs. Jūs kāpsiet ārā Belgradā? …

—    Ne gluži. Redzat…

Pēkšņi vagons nodrebēja. Abi vīrieši pagriezās pret logu un sāka lūkoties, kā lēni garām aizslīd garais, apgaismotais perons.

Austrumu ekspresis bija uzsācis savu trīs dienu ilgo braucienu šķērsām pāri Eiropai.

III nodaļa PUARO ATRAIDA KLIENTU

Nākamajā dienā Herkuless Puaro ienāca restorānvagonā mazliet novēlojies. Viņš bija piecēlies agri, paēdis brokastis gandrīz vai viens pats un pavadījis rīta cēlienu, pārskatīdams piezīmes lietā, kuras dēļ viņu sauca atpakaļ uz Londonu. Ar savu ceļabiedru viņš tikpat kā nebija redzējies.

Msjē Bukss, kas jau sēdēja pie galdiņa, sveicinot pamāja ar roku, aicinādams draugu ieņemt brīvo vietu sev pretim. Puaro apsēdās un drīz atskārta, ka nokļuvis pie privileģēta galdiņa — to apkalpoja pirmo un pasniedza visgardākos kumosus. Ēdieni tiešām bija neparasti garšīgi.

Tikai tad, kad bija pienākusi kārta maigam krējuma sieram, msjē Bukss atļāvās novērst Puaro uzmanību no azaida. Bukss pats jau bija tik daudz ieēdis, kad cilvēks sāk kļūt filozofisks.

—    Ak! — viņš nopūtās. — Būtu man Bal- zaka talants! Es noteikti aprakstītu šo ainu.

Viņš pamāja ar roku ap restorānu.

—    Ideja nav slikta, — sacīja Puaro.

—       Jūs man piekrītat? Šķiet — kaut kas tāds literatūrā vēl nav parādīts! Patiesībā te ir arī sava romantika, draugs. Paskatieties, visapkārt dažādu šķiru, dažādu tautību un dažāda vecuma cilvēki. Trīs dienas šie ļaudis, kas gluži sveši cits citam, guļ un ēd zem viena jumta un nekur nevar patverties cits no cita. Paies trīs dienas, un viņi šķirsies, katrs aizies savu ceļu un, iespējams, nekad vairs nesatiksies.

—    Bet, — teica Puaro, — iedomājieties kaut kādu nelaimes gadījumu …

—    Nē, nē, draugs, dieva dēļ ne …

—   Saprotu, no jūsu viedokļa tas nebūtu vēlams. Tomēr kaut uz brīdi iedomāsimies šādu iespēju. Pieņemsim, ka visus šos cilvēkus vieno, nu, teiksim … nāve.

—    Labāk iedzersim vēl vīnu, — sacīja msjē Bukss, steigšus pieliedams glāzes. — Jūs esat drūmi noskaņots, mon cher. Tam droši vien sakars ar gremošanu.

—    Varbūt jums taisnība, — Puaro piekrita. — Man kuņģis lāgā nepiemērojās sīriešu ēdieniem.

Viņš iemalkoja vīnu. Tad, atslīdzis pret krēsla atzveltni, pārlaida acis restorānvagonam. Tajā atradās kādi trīspadsmit cilvēki un, kā jau msjē Bukss bija ievērojis, piederēja pie dažādām šķirām un tautībām. Puaro sāka tos nopētīt.

Pie pretējā geldiņa sēdēja trīs vīrieši. Tie bija, kā viņam likās, vientuļi ceļotāji, kas novietoti pie viena galda pēc restorāna oficianta nekļūdīgās nojautas. Melnīgsnējs itālietis, pamatīgs tēvainis, tīksmi bakstīja zobus. Tam pretī sēdēja izkāmējis, nolaizīts anglis neizteiksmīgu, noslēgtu seju kā tipiskam labāko aprindu sulainim. Blakus anglim — garš amerikānis uzkrītošā uzvalkā, droši vien kāds apkārtceļojošs aģents.

—    Mūsu darbā galvenais ir v ē r i e n s, — viņš runāja skaļā balsī, mazliet caur degunu.

Itālietis bija izņēmis no mutes zobu bakstāmo un tagad to sparīgi vicināja.

—    Kā tad, — viņš sacīja. — Un ko es visu laiku teicu?

Anglis paskatījās ārā pa logu un noklepojās.

Puaro acis slīdēja tālāk.

Pie maza galdiņa ļoti taisni sēdēja apbrīnojami neglīta veca dāma. Puaro nodomāja — diezin vai jebkad redzēta tāda neglītene. Tomēr šis neglītums bija dīvains — tas drīzāk apbūra un valdzināja nekā atbaidīja. Vecā dāma sēdēja ļoti stalti. Viņas kaklu vairākkārt apvija ļoti lielu pērļu virtene, turklāt, lai cik neticami liktos, pērles bija īstas. Pirkstus rotāja gredzeni. Uz pleciem uzmests caunu kažoks. Melna bezmalu cepurīte, ļoti maza un dārga, briesmīgi nepiestāvēja dzeltenīgajai krupja sejai.

Viņa patlaban deva rīkojumus oficiantam — rāmā, pieklājīgā, bet tai pašā reizē valdonīgā tonī.

—    Esiet tik laipns un parūpējieties, lai manā kupejā noliek pudeli minerālūdens un lielu glāzi apelsīnu sulas. Un norīkojiet, lai man šodien vakariņās būtu cālis bez mērces un vārīta zivs.

Oficiants goddevīgi atbildēja, ka viss tikšot izpildīts.

Viņa visžēlīgi palocīja galvu un piecēlās. Skatiens mirkli sastapas ar Puaro skatienu un pārslīdēja viņam pāri īsti aristokrātiskā nevērībā.

—    Tā ir kņaze Dragomirova, — msjē Bukss klusi sacīja. — Krieviete. Viņas vīrs jau pirms revolūcijas noguldījis visus savus kapitālus ārzemēs. Viņa ir ārkārtīgi bagāta, īsta kosmopolīte.

Puaro pamāja ar galvu. Par kņazi Drago- mirovu viņš jau bija dzirdējis.

—    Viņa ir personība, — turpināja msjē

Bukss. — Briesmīga kā nāves grēks, bet prot sevi nostādīt. Vai piekrītat?

Puaro piekrita.

Pie kāda no lielajiem galdiem sēdēja Mērija Debenhema un vēl divas sievietes. Viena bija gara auguma un padzīvojusi, ģērbusies rūtotā blūzē un tvīda svārkos. Izbalināto, dzelteno matu ērkulis savīstīts pakausī lielā mezglā — šāda sasuka nepavisam nepiestāvēja briļļainajai, garajai, labsirdīgajai sejai, kas atsauca atmiņā aitu. Viņa klausījās trešajā galda biedrenē — tuklā pusmūža sievietē patīkamu seju; tā gausi un vienmuļi kaut ko stāstīja, neievilkdama elpu un neapstādamās.

— … un mana meita tā arī saka: «Mēs tak nevaram šai zemē lietot amerikāņu metodes,» — viņa saka. «Cilvēki te tādi slinki,» viņa saka, «neparko nesteigsies.» Tomēr jūs būtu gauži pārsteigta par panākumiem, kadi ir mūsu koledžai. Tur strādā tādi lieliski skolotāji! Jā, izglītība ir dižens mērķis. Mums jāievieš mūsu Rietumu ideāli un jāpanāk, lai Austrumi tos atzīst. Mana meita saka …

Vilciens ienira tunelī. Rāmā vienmuļā balss apslāpa.

Pie nākamā mazā galdiņa sēdēja pulkvedis Arbetnots — viens pats. Viņš cieši raudzījās Mērijas Debenhemas pakausī. Tagad abi nesēdēja kopā. Bet neviens taču netraucēja viņiem to darīt. Ko tas nozīmēja?

«Varbūt,» Puaro nodomāja, «Mērija Debenhema iebildusi. Guvernantei jāievēro pie

sardzība. Uzvedība viņai ļoti svarīga. Sievietei, kam pašai jānopelna iztika, jābūt saprātīgai.»

Viņa skatiens pievērsās vagona otrai pusei. Pašā galā pie sienas sēdēja melni ģērbusies paveca sieviete platu, neizteiksmīgu seju. «Vāciete vai skandināviete,» viņš nosprieda. «Droši vien tā pati vāciete, kādas pasažieres kalpone.»

Netālu no viņas bija novietojies kāds pāris — vīrietis un sieviete, viņi sēdēja, viens otram pieliekušies pāri galdiņam, un dzīvi tērzēja. Vīrietis valkāja vieglu tvīda uzvalku, acīm redzami — angļu ražojuma, bet valkātājs pats nebija anglis. Lai gan Puaro redzēja viņu tikai no mugurpuses, tomēr galvas forma un plecu līnija liecināja par viņa izcelsmi. Gara auguma, labi noaudzis. Pēkšņi viņš pagrieza galvu, un Puaro ieraudzīja viņa profilu. Ļoti glīts vīrietis — mazliet pāri trīsdesmit, kuplām, gaišām ūsām.

Sieviete, kas sēdēja viņam pretī, bija vēl gluži meitene — gadus divdesmit, ne vairāk. Ģērbusies cieši pieguļošā, īsā, melnā kostīmā un baltā atlasa blūzē, melnā, elegantā cepurīte, pēc pēdējās modes atbīdīta uz sāniem, likās uzkabināta uz brīnumaina āķa, lai turētos galvā. Skaista, eksotiska seja, blāvi balta āda, lielas, brūnas acis, zilganmelni mati. Viņa smēķēja cigareti garā iemutī. Maniki- rētajām rokām bija gari, sarkani lakoti nagi. Pirkstus greznoja tikai viens gredzens — liels smaragds platīna ietvarā. Viņas balsī un skatienā jautās valšķība.

Msjē Bukss palocīja galvu.

—    Šķiet — no ungāru sūtniecības, — viņš sacīja. — Skaists pāris.

Pa to laiku bija palikuši tikai divi pusdie- notaji — Puaro kupejas biedrs Makkvīns un viņa darba devējs misters Retčets. Tas sēdēja pretī Puaro, un Puaro vēlreiz uzmanīgi nopētīja šo netīkamo fizionomiju, ievēroja mānīgi labsirdīgos vaibstus un šauro acu ļauno izteiksmi.

Msjē Bukss, bez šaubām, redzēja pārvēr- šamies drauga seju.

—    Vai skatāties uz savu plēsīgo zvēru? — viņš jautāja.

Puaro pamāja ar galvu.

Tad atnesa kafiju, un msjē Bukss piecēlās. Viņš bija sācis pusdienot agrāk nekā Puaro un jau beidzis.

—    Iešu uz savu kupeju, — viņš sacīja. — Tūlīt pēc pusdienām ienāciet parunāties.

—    Labprāt.

Puaro malkoja kafiju un pasūtīja liķieri. Oficiants staigāja no galdiņa pie galdiņa ar nelielu lādīti, iekasēdams naudu pēc rēķiniem. Pavecās amerikānietes spalgā balss tagad skanēja gaudulīgi:

—    Mana meita gan teica: «Iegādājies talonu grāmatiņu uzturam, un tev nebūs nekādu rūpju.» Te nu bija — nekādu rūpju! Izrādās, viņiem jādod vēl desmit procentu

dzeramnaudas, un tad šis minerālūdens — tas liekas tāds pavisam jocīgs. Nepasniedz ne Evianas minerālūdeni, ne Višī; tas šķiet pat dīvaini.

—    Viņiem jāpasniedz… kā lai jums pasaka … vietējais minerālūdens, — dāma ar aitas seju paskaidroja.

—    Jā, bet man tik un tā tas liekas tāds jocīgs! — Viņa ar riebumu lūkojās uz sīknaudas kaudzīti sev priekšā uz galda. — Redziet, ko viņš man te sadevis! Dināri vai kaut kas tamlīdzīgs. Paskats visai apšaubāms. Mana meita arī saka …

Mērija Debenhema atstūma atpakaļ krēslu un, viegli palocījusies, atstāja abas galda biedrenes. Pulkvedis Arbetnots piecēlās un sekoja viņai. Savākusi noniecinātos dinārus, amerikāniete arī devās prom un aiz viņas — dāir.a ar aitas seju. Ungāri jau bija aizgājuši agrāk. Tagad restorānvagonā bija palikuši vienīgi Puaro, Retčets un Makkvīns.

Retčets kaut ko pateica sekretāram, tas piecēlās un gāja laukā. Piecēlās arī Retčets. tomēr nesekoja vis Makkvīnam, bet negaidot apsēdās krēslā pretī Puaro.

—    Vai jums nav sērkociņi? — viņš jautāja. Viņš runāja mazliet caur degunu. — Mans vārds ir Retčets.

Puaro viegli palocījās. Viņš iebāza kabatā roku, izņēma sērkociņu kastīti un pasniedza Retčetam, kurš to gan paņēma, bet uguni ne- uzšķīla.

—    Ja nemaldos, — Retčets turpināja,

— man ir tas gods runāt ar msjē Herkulesu Puaro? Vai tiesa?

Puaro atkal palocījās.

—    Jūs esat pareizi informēts, monsieur.

Detektīvs juta, cik cieši un vērtējoši viņu

nopētīja sarunu biedra dīvainās acis, pirms tas atkal ierunājās.

—           Manā dzimtenē, — viņš sacīja, — esam paraduši iztikt bez aplinkiem. Msjē Puaro, es gribu, lai jūs uzņematies kādu lietu.

Herkuless Puaro viegli sarauca uzacis.

—           Mana clientēle\ monsieur, tagad ir visai ierobežota. Es uzņemos lietas tikai izņēmuma kārtā.

—           Protams, protams, skaidrs. Bet šoreiz runa ir par ļoti lielu naudu, msjē Puaro. — Viņš klusi un pieglaimīgi atkārtoja: — Ļoti lielu naudu.

Herkuless Puaro pāris mirkļu klusēja, tad sacīja:

—          Kas tas ir par darbu, ko gribat, lai uzņemtos jūsu labā, mister . .. Retčet?

—           Msjē Puaro, es esmu bagāts cilvēks, pat ļoti bagāts, šādiem cilvēkiem mēdz būt ienaidnieki. Man ir viens ienaidnieks.

—    Tikai viens?

—           Ko jūs gribat ar to teikt? — Retčets strupi noprasīja.

—           Monsieur, mana pieredze liecina, ja cilvēkam mēdz būt, kā jūs sacījāt, ienaidnieki, tad tas parasti neaprobežojas tikai ar vienu ienaidnieku vien.

Puaro atbilde likās nomierinām Retčetu. Viņš aši teica:

—    Nu jā, es saprotu, ko jūs domājat. Ienaidnieks vai ienaidnieki — tas nav svarīgi. Svarīgi ir garantēt man drošību.

—    Drošību?

—    Mana dzīvība ir apdraudēta, msjē Puaro. Jāsaka gan, ka aizsargāt es sevi protu. — Viņš līdz pusei izvilka no svārku kabatas mazu pistoli. Tad drūmi turpināja: — Neesmu no tiem, ko negaidot var pārsteigt. Tomēr man šķiet, ka šai gadījumā ir vērts nodrošināties. Un es domāju, ka jūs esat tieši tāds cilvēks, kāds man vajadzīgs, msjē Puaro, jūsu dēļ es naudu nežēlotu. Un lieciet vērā — lielu naudu.

Puaro brīdi viņu domīgi uzlūkoja. Detektīva seja bija pilnīgi neizdibināma. Retčets nevarēja gūt ne mazāko nojausmu, kādas domas raisījās slavenā izmeklētāja galvā.

—   Ļoti žēl, monsieur, — Puaro beidzot sacīja, — bet es nevaru pieņemt jūsu piedāvājumu.

Retčets modri paraudzījās viņā.

—    Nosauciet savu summu, — viņš teica.

Puaro pakratīja galvu.

—   Jūs neesat mani sapratis, monsieur. Esmu guvis savā profesijā zināmus panākumus. Un nopelnījis pietiekami naudas, lai apmierinātu ne tikai savas vajadzības, bet arī iegribas. Tagad uzņemos vienīgi lietas, kas mani interesē.

—    Jums ir stipri nervi, — sacīja Retčets.

— Bet vai divdesmit tūkstoši dolāru jūs neiekārdinātu?

—    Nē, monsieur.

—          Ja gribat izspiest no manis vairāk, jums tas neizdosies. Es zinu, ko maksāju.

—    Es ari, mister Retčet.

—           Kāpēc jums nepatīk mans priekšlikums?

Puaro piecēlās.

—           Piedodiet, ja aizvainošu jūs, — viņš sacīja. — Man nepatīk jūsu seja, mister Retčet.

Un Puaro izgāja no restorānvagona.

IV nodala KLIEDZIENS NAKTĪ

Ekspresis Simplona—Austrumi sasniedza Belgradu bez ceturkšņa deviņos. Tur vajadzēja stāvēt līdz 9.15, tāpēc Puaro nolēma pastaigāties pa peronu. Tamēr viņš staigāja tikai īsu laiciņu. Sals koda kaulā, putināja sniegs, un nojume pār peronu neko daudz neaizsargāja. Puaro devās atpakaļ uz kupeju. Pavadonis, stāvēdams pie vagona, sparīgi vēcināja rokas un dauzīja kājas, lai sasildītos.

—           Jūsu ceļasomas, monsieur, ir pārnestas uz pirmo kupeju, ko ieņēma msjē Bukss.

—    Bet kur tad ir monsieur Bukss?

—           Viņš pārvācās uz Atēnu vagonu, kuru nupat piekabināja.

Puaro gāja meklēt draugu. Bukss atvairīja visus iebildumus.

—    Tīrais sīkums. Tā būs daudz labāk. Jūs taču braucat uz Angliju, tāpēc jums ērtāk braukt līdz Kalē bez pārsēšanās. Man te arī ir ļoti labi. Daudz mierīgāk. Vagons pavisam tukšs, es un kāds mazs grieķis, kāds ārsts, esam vienīgie pasažieri. Ak, mans draugs! Ir nu gan nakts! Runā — tik daudz sniega neesot bijis sen gadus. Cerēsim, ka mūs kupenas neaizkavēs. Atzīstos — šis apstāklis mani visai satrauc.

Tieši pulksten 9.15 vilciens atgāja no stacijas, un Puaro drīz piecēlās, novēlēja draugam labu nakti un devās atpakaļ pa gaiteni uz savu vagonu, kas bija piekabināts tuvāk lokomotīvei, tūlīt aiz restorānvagona.

Šai otrajā ceļojuma dienā barjeras, kas 5l<īra pasažierus, sāka pamazām izzust. Pulkvedis Arbetnots stāvēja pie savas kupejas durvīm un tērzēja ar Makkvīnu.

Ieraudzījis Puaro, Makkvīns aprāvās pusvārdā. Viņa seja pauda vislielāko pārsteigumu.

—    Kā? — viņš iesaucās. — Es domāju, jūs esat izkāpis. Sacījāt taču, ka Belgradā kāpsiet ārā.

—    Jūs esat mani pārpratis, — Puaro smaidīdams atbildēja. — Tagad atceros — vilciens tieši tad atstāja Stambulu, kad mēs par to runājām.

—    Bet jūsu bagāža … tās nav.

—    Aiznesta uz citu kupeju, nekas ļauns ar to nav noticis.

—    A, saprotu.

Viņš atsāka sarunu ar Arbetnotu, un Puaro devās tālāk pa gaiteni.

Divas durvis aiz viņa kupejas vecīgā amerikāniete, misis Habarda, tērgāja ar aitai līdzīgo dāmu, kas, izrādās, bija zviedriete. Misis Habarda uztiepa sarunu biedrenei kādu žurnālu.

—    Ņemiet, ņemiet to, dārgā, — viņa teica. — Man ir diezgan ko lasīt. Briesmīgs aukstums, vai ne? — Viņa draudzīgi pamāja ar galvu Puaro.

—    Jūs esat ārkārtīgi laipna, — sacīja zviedru dāma.

—    Nebūt ne. Ceru, ka labi izgulēsieties un rīt galva vairs nesāpēs.

—    Tas no aukstuma. Es pagatavošu sev tasi tējas.

—    Vai jums ir aspirīns? Tiešām ir? Man ir daudz. Nu ar labu nakti, dārgā.

Līdzko sarunu biedrene bija aizgājusi, misis Habarda pievērsās Puaro.

—    Nabadzīte, viņa ir zviedriete. Cik noprotu, strādā kādā misijā — liekas, kaut ko tur māca. Patīkama sieviete, bet paslikti runā angliski. Viņai bija ļoti interesanti klausīties, ko es stāstu par savu meitu.

Puaro pašlaik jau zināja itin visu par misis Habardas meitu. Arī pārējie pasažieri zināja, vismaz tie, kas saprata angļu valodu. To, ka meita un tās vīrs strādā lielā amerikāņu koledžā Smirnā un ka misis Habarda pirmo reizi brauc uz Austrumiem, un to, ko viņa domā par turkiem, viņu nevīžību un briesmīgajiem ce]iem.

Atvērās blakus kupejas durvis, un iznāca kalsns, bāls sulainis. Puaro uz mirkli saskatīja Retčetu sēžam gultā. Ieraugot Puaro, Retčeta seja aiz nīgruma samācās. Un tūlīt aizcirtās durvis.

Misis Habarda pavilka Puaro sānis.

—    Ziniet, man šausmīgi bail no šā cilvēka. Nē, nē, ne jau no sulaiņa, no tā otra, viņa kunga. īstais kungs! Man viņš liekas š a u - b ī g s. Mana meita vienmēr saka — man esot loti laba nojauta. «Ja mammai kāds nepatīk,» viņa saka, «tad tas nav labs cilvēks,» — tie ir manas meitas vārdi. Šis cilvēks man uzreiz nepatika. Es nepavisam nepriecājos, ka viņš ir man kaimiņos. Pagājušo nakti pat piestūmu čemodānus pie durvīm. Man šķita, ka viņš rausta durvju rokturi. Ziniet, es ne drusku nebūtu pārsteigta, ja izrādītos, ka šis cilvēks ir slepkava — viens no tiem, kuri aplaupa vilcienus. Varbūt tas ir muļķīgi, bet man tā liekas. Briesmīgi bail no šā cilvēka! Mana meita sacīja, ka es pat nemanīšot, kā esmu nokļuvusi mājās, tomēr man nemaz nav tik mierīgi ap sirdi. Varbūt tas ir muļķīgi, bet es jūtu, ka tūlīt kaut kas notiks. Kaut kas šausmīgs. Kā gan tas patīkamais jaunais cilvēks var strādāt pie viņa par sekretāru?

Viņiem tuvojās pulkvedis Arbetnots un Makkvīrrs.

—    Ienāciet manā kupejā, — sacīja Mak- kvins. — Tur vēl nav saklāta guļvieta. Tā, pasakiet atklāti, kāpēc mūsu politika Indijā …

Abi pagāja garām un devās uz Makkvīna kupeju.

Misis Habarda atsveicinājās no Puaro.

—    Laikam gan likšos tūlīt gultā un palasīšu, — viņa sacīja. — Ar labu nakti.

—    Ar labu nakti, madame.

Puaro iegāja savā kupejā, kas atradās blakus Retčeta kupejai. Viņš izģērbās un apgūlās, kādu pusstundu lasīja un tad nodzēsa gaismu.

Pēc pāris stundām viņš pamodās — uztrūkās no miega. Un tūlīt atskārta, kas viņu pamodinājis — skaļš vaids, gandrīz vai kliedziens kaut kur pavisam tuvu. Tai pašā brīdī spēji ieskanējās zvans.

Puaro pietrausās sēdus un uzdedza gaismu. Viņš pamanīja, ka vilciens stāv — droši vien kāda stacija.

Kliedziens bija viņu izbiedējis. Viņš atcerējās, ka blakus bija Retčeta kupeja. Puaro piecēlās un atvēra durvis tieši tai mirklī, kad pavadonis, atsteidzies šurp no gaiteņa viņa gala, klauvēja pie Retčeta durvīm. Puaro pa durvju spraugu viņu vēroja. Pavadonis pieklauvēja otrreiz. Tobrīd atkal ieskanējās zvans, un lampiņa iedegās vēl pie kādām durvīm. Pavadonis atskatījās.

Tai mirklī balss aiz kupejas durvīm sauca:

—    Ce n'est rien. Je me suis trompē'/

Puaro, atviegloti uzelpojis, likās atpakaļ gultā. Pirms nodzēsa gaismu, viņš palūkojās pulkstenī — bez divdesmit trīs minūtēm viens.

v nodaļa noziegums

Viņam tūlīt neizdevās atkal aizmigt. Vispirms trūka vilciena klandoņas. Ja tā b i j a stacija, tad dīvaini klusu peronu. Turpretī trokšņi vilcienā likās neparasti skaļi. Puaro varēja dzirdēt Retčetu rosāmies blakus kupejā — nožvadzēja aizbāznis, mazgājamā :-:īcē tecēja ūdens, tad atskanēja šļaksti un atkal nožvadzēja aizbāznis. Nošļūkāja soļi, kāds gāja pa gaiteni rīta kurpēs.

Herkuless Puaro gulēja nomodā, raudzīdamies griestos. Kāpēc stacijā tik kluss? Rīkle bija izkaltusi. Aizmirsies palūgt, lai, kā parasti, ienes pudeli minerālūdens. Puaro atkal paskatījās pulkstenī. Ceturksnis pāri vieniem. Vajadzētu piezvanīt pavadonim un palūgt minerālūdeni. Viņš jau pastiepa pirkstu, bet aprāvās — klusumā skaļi ieskanējās zvans. Pavadonis jau nevarēja vienlaikus atsaukties uz abiem zvaniem.

Dzin … dzin … dzin …

: Labi, kungs, (franc.)

Zvanīšana nemitējās. Kur gan kavējas pavadonis? Zvanītājs jau kļuva nepacietīgs.

Dzin …

Zvanītājs tagad neatņemdamies turēja pirkstu uz zvana pogas.

Beidzot pavadonis steidza šurp — viņa soļi skaļi atbalsojās gaitenī. Viņš pieklauvēja pie durvīm netālu no Puaro kupejas.

Atskanēja balsis — pavadoņa balss, pārliecinoša un aizbildīga, un sievietes balss — prasīga un neatlaidīga.

Misis Habarda!

Puaro pasmaidīja.

Strīds — ja tas bija strīds — turpinājās diezgan ilgi. Galvenokārt runāja misis Habarda, pavadonis tikai retumis bilda kādu mierinošu vārdu. Beidzot viss nokārtojās. Puaro skaidri dzirdēja novēlam: «Bonne nuit, madame,»' — un aizcērtamies durvis.

Puaro piespieda zvana pogu.

Pavadonis tūlīt bija klāt. Nosvīdis un satraukts.

—           Bien, monsieur. — Varbūt dzirkstīte Puaro acīs uzvedināja viņu izkratīt sirdi.

—    Nu?

Viņš noslaucīja pieri.

—           Jūs nemaz iedomāties nevarat, ko es dabūju ar viņu noņemties! Viņa apgalvo —

un, ziniet, p a s t ā v uz savu, ka viņas kupejā esot paslēpies vīrietis! Iedomājieties, monsieur, tik mazā kupejāl — Viņš pameta ar roku apkārt. — Kur viņš varētu tur noslēpties? Es strīdējos pretī. Pierādīju, ka tas nav iespējams. Veltīgi, viņa pastāv uz savu. Stāsta — esot pamodusies un ieraudzījusi savā kupejā vīrieti. Bet kā tad, es jautāju, viņš varēja no šejienes iziet laukā un aizbultēt durvis no iekšpuses? Viņa neliekas to dzirdam. It kā mums tāpat jau nebūtu diezgan nepatikšanu. Kupenas …

—    Kupenas?

—    Nu jā, monsieur. Vai tad monsieur nav pamanījis? Vilciens jau sen stāv. Esam iebraukuši kupenās. Dievs vien zina, cik ilgi vēl būs te jāstāv. Atceros — reiz tā nostāvējām veselu nedēlu.

—    Kur mēs atrodamies?

—    Starp Vinkoviciem un Brodu.

—    La, lā, — Puaro īgni noteica.

Pavadonis aizgāja un atgriezās ar minerālūdeni.

—    Bon soir, monsieur.1

Puaro izdzēra glāzi ūdens un cieši nolēma aizmigt.

Viņš jau laidās snaudā, kad viņu kaut kas atkal pamodināja. Šoreiz likās — kāds smags priekšmets ar dobju troksni no ārpuses atsities pret durvīm.

Viņš uzlēca kājās, piesteidza pie durvīm, atvēra tās un palūkojās ārā. Neviena. Pa labi attālinājās kāda sieviete koši sarkanā ki- mono. Pa kreisi gaiteņa galā uz ķeblīša sēdēja pavadonis un izdarīja kaut kādus aprēķinus uz lielām papīra lapām. Visapkārt valdīja nāves klusums.

—    Man noteikti nav kārtībā nervi, — Puaro noteica un atkal likās gultā. Tagad viņš aizmiga un nogulēja līdz rītam.

Kad viņš pamodās, vilciens joprojām stāvēja. Puaro uzvilka aizkaru un paskatījās laukā. Ap vilcienu guboja milzīgas sniega kupenas.

Viņš paraudzījās pulkstenī — jau pāri deviņiem.

Bez ceturkšņa desmitos, akurāts, uzposies, švītīgs kā vienmēr, Puaro devās uz restorānvagonu, kur jau skanēja īsts vaimanu koris.

Tagad barjeras, kas šķīra pasažierus, bija pilnīgi salauztas. Visus vienoja kopēja nelaime. Skaļāk par citiem gaudās misis Habarda.

—    Mana meita apgalvoja, ka šis esot vismierīgākais ceļš pasaulē. Iesēdies vagonā un brauc līdz Parīzei. Un tagad izrādās, ka mēs te varam nokvernēt sazin cik ilgi, — viņa zūdījās. — Bet parīt atiet mans kuģis. Kā lai es tagad uz tā tieku? Pat telegrammu nevaru nosūtīt, lai anulē manu karti. Gluži vai prātu var zaudēt, ja to iedomājas.

Itālietis stāstīja — viņam esot steidzamas darīšanas Milānā. Garais amerikānis piekrita: «Jā, draņķīgi, mem,» — un mierinoši izteica cerību, ka vilciens vēl atgūšot nokavēto laiku.

—    Mana māsa — viņas bērni mani gaida, — sacīja zviedriete un apraudājās. — Un es nevaru viņus brīdināt. Ko viņi domās? Nospriedīs, ka man gadījies kaut kas slikts.

—    Cik ilgi mēs te paliksim? — jautāja Mērija Debenhema. — Vai kāds to z i n a?

Balss skanēja nepacietīgi, tomēr Puaro ievēroja, ka tajā vairs nav manāms tas drudžainais satraukums kā toreiz, kad aizkavējās Taura ekspresis.

Misis Habarda atkal sāka vāvuļot:

—    Šai vilcienā neviens neko nezina. Un neviens neko nemēģina darīt. Ko gan citu var sagaidīt no šiem tūļīgajiem ārzemniekiem? Ja tas būtu pie mums, tur vismaz m ē- ģ i n ā t u kaut ko darīt.

Arbetnots vērsās pie Puaro un centīgi sāka runāt savā angliskajā franču valodā:

—    Vous ē/es un directeur de la ligne, je crois, monsieur. Vous pouvez nous d/re…[18]

Puaro pasmaidījis viņu izlaboja.

—    Nē, nē, — viņš angliski sacīja, — jūs maldāties. Esat sajaucis mani ar manu draugu msjē Bukšu.

—    A, piedodiet.

—    Lūdzu. Tas ir gluži dabiski. Es patlaban ieņemu kupeju, kurā brauca viņš.

Msjē Buksa restorānvagonā nebija. Puaro pavērās apkārt, lai noskaidrotu, vai vēl kāda trūkst.

Nebija kņazes Dragomirovas un ungāru pāra. Nebija ieradušies arī Retčets, viņa sulainis un vāciete-istabene.

Zviedriete noslaucīja asaras.

—           Es gan esmu dumja, — viņa noteica. — Nav jau vērts raudāt. Lai kas arī notiktu, galu galā labi vien būs.

Tomēr neko neizšķīra šīs kristietes jūtas.

—           Tas viss ir ļoti jauki, — Makkvīns nepacietīgi sacīja, — bet nav zināms, cik ilgi vēl mums te būs jānīkst.

—           Kas šī ir par zemi, vai kāds varētu-man pateikt? — raudulīgā balsī jautāja misis Habarda.

Kad viņai paskaidroja, ka Dienvidslāvija, viņa sacīja:

—           A, tā ir Balkānos. Ko tad no tiem gaidīt?

—           Jūs esat vienīgā pacietīgā pasažiere, mademoiselle, — Puaro vērsās pie mis De- benhemas.

Viņa viegli paraustīja plecus.

—    Kas tad cits atliek?

—    Jūs gan esat filozofē, mademoiselle!

—           Kur nu, tam vajadzīga atsvešinātība. Bet es esmu pārāk egoistiska. Esmu tikai iemācījusies aiztaupīt sev liekas emocijas.

Šķiet, viņa drīzāk sarunājās pati ar sevi nekā ar Puaro. Pat neskatījās uz viņu. Viņas acis lūkojās ārā pa logu, kur slējās milzīgas sniegkupenas.

—           Jums ir stiprs raksturs, mademoiselle, — Puaro glaimīgi sacīja. — Es do

māju — no visiem klātesošajiem jums ir visstiprākais raksturs.

—    Nu nē! Nebūt ne. Es pazīstu kādu, kam daudz, daudz stiprāks raksturs nekā man.

—    Un tas ir …

Viņa it kā pēkšņi atguvās, aptvēra, ka sarunājas ar nepazīstamu cilvēku, turklāt vēl ārzemnieku, ar kuru līdz šim rītam nebija pārmijuši ne desmit teikumu.

Mērija Debenhema iesmējās — laipni, bet dzedri.

—    Nu, piemēram, kaut vai tā vecā dāma. Jūs droši vien esat viņu ievērojis. Ļoti neglīta veca dāma, bet viņai piemīt kaut kas valdzinošs. Sai dāmai tikai jāpakustina mazais pirkstiņš un pieklājīgā tonī kaut kas jāpalūdz — un viss vilciens tūlīt metas izpildīt viņas iegribu.

—    Tieši tāpat metas izpildīt arī mana drauga msjē Buksa iegribas, — sacīja Puaro. — Tikai nevis tāpēc, ka viņam valdonīgs raksturs, bet tāpēc, ka viņš ir šīs līnijas direktors.

Mērija Debenhema pasmaidīja.

Tuvojās dienas vidus. Daži pasažieri, starp tiem arī Puaro, bija palikuši restorānvagonā. Šķita, ka šādā situācijā laiks paiet ātrāk sabiedrībā. Puaro vēl ne mazums dzirdēja par misis Habardas meitu un nelaiķa mistera Habarda ieražām, sākot ar brīdi, kad šis cienījamais džentlmenis, no rīta piecēlies, ēd brokastīs savu biezputru, un beidzot ar to stundu, kad viņš liekas gulēt, uzvilcis zeķes, ko adījusi pati misis Habarda.

Puaro klausījās zviedrietes juceklīgo stāstījumu par misionāru uzdevumiem, kad vagonā ienāca pavadonis un apstājās pie viņa galdiņa.

—    Pardon, monsieur.

—    Lūdzu?

—    Msjē Bukss liek jūs sveicināt un jautā, vai jūs nebūtu tik laipns un neienāktu uz paris minūtēm pie viņa.

Puaro piecēlās, atvainojās zviedrietei un nopakaļ pavadonim izgāja no restorānvagona.

Tas nebija viņa guļamvagona pavadonis, bet cits — liela auguma gaišmatis.

Puaro sekoja pavadonim cauri savam vagonam un iegāja blakusvagonā. Pavadonis pieklauvēja pie kādas kupejas durvīm un pagāja sānis, palaizdams Puaro pa priekšu.

Tā nebija msjē Buksa kupeja, bet otrās klases kupeja, acīm redzot, izvēlēta lielāka apjoma dēļ. Tomēr arī tā likās pārpildīta.

—    A, mans mīļais draugs! — iesaucās msjē Bukss. — Nāciet iekšā. Jūs esat mums vajadzīgs.

Mazais vīrelis pie loga patriņājās sēdeklī,

Puaro aizspraucās garām abiem stāvošajiem un apsēdās pretī savam draugam.

Msjē Buksa sejas izteiksme pauda satraukumu. Bija skaidrs, ka atgadījies kaut kas neparasts.

—    Kas noticis? — Puaro vaicāja.

—          Jūs vēl jautājat? Vispirms kupenas un šī piespiedu apstāšanās. Un tagad …

Bukss apklusa, vagona pavadonim izlauzās apslāpēta nopūta.

—    Un tagad?

—           Un tagad vienā kupejā gu] miris pasažieris — sadurts.

Msjē Bukss runāja tik mierīgi kā cilvēks, ko jau pārņēmis izmisums.

—    Pasažieris? Kāds pasažieris?

—          Amerikānis. Viņu sauca … sauca … — Viņš ieskatījās sarakstā, kas atradās viņam priekšā. — Retčets … ja nemaldos … Retčets?

—    Jā, monsieur. — Pavadonis norīstījās.

Puaro paskatījās uz pavadoni. Tas bija

krīta baltumā.

—          Ļaujiet pavadonim apsēsties, — Puaro sacīja. — Citādi viņš vēl noģībs.

Vilciena priekšnieks mazliet atvirzījās, vagona pavadonis smagi noslīga sēdeklī un aizklāja ar rokām seju.

—           Br-r! — noteica Puaro. — Tā ir nopietna lieta!

—           Protams, nopietna. Sāksim kaut vai ar to, ka slepkavība jau pati par sevi ir šausmīga nelaime. Turklāt lieciet vērā, ka apstākļi te ir visai neparasti. Mēs esam pama

tīgi iestrēguši un varam nostāvēt šeit stundām ilgi. Kur nu stundām — dienām! Un vēl viens apstāklis: gandrīz no visām valstīm, caur kuru teritoriju braucam, vilcienā ierodas vietējās policijas pārstāvji. Bet Dienvidslāvijā tā nav. Vai jūs saprotat?

—   Jā, stāvoklis ir loti sarežģīts, — Puaro piekrita.

—    Tas vēl nav viss. Ārsts Konstantins, — piedodiet, aizmirsu jūs iepazīstināt, — ārsts Konstantins, monsieur Puaro.

Sīkais tumšmatis un Puaro paklanījās viens pret otru.

—   Ārsts Konstantins uzskata, ka nāve iestājusies ap pusnakti.

—    Šādos gadījumos grūti precīzi noteikt, — ārsts paskaidroja, — bet es domāju, ka nāve iestājusies starp vieniem un diviem naktī.

—   Kad šis misters Retčets pēdējo reizi redzēts dzīvs? — Puaro jautāja.

—    Ir zināms, ka bez divdesmit vienos viņš vēl bijis dzīvs un runājis ar pavadoni, — msjē Bukss atbildēja.

—    Tiesa gan, — apstiprināja Puaro, — es pats dzirdēju šo sarunu. Un tas ir pēdējais, kas zināms par Retčetu?

—    Jā.

Puaro pavērsas pret ārstu, kurš turpināja:

—    Mistera Retčeta kupejas logs bija plaši vaļā, droši vien tādēļ, lai radītu iespaidu, ka slepkava aizbēdzis pa to. Manuprāt, logs atvērts tikai acu apmānīšanai. Ja arī kāds būtu izlīdis pa logu, sniegā noteikti būtu palikušas pēdas. Bet tādu nav.

—    Kad noziegums atklāts? — jautāja Puaro.

—    Mišel!

Guļamvagona pavadonis izslējās. Viņa seja joprojām izskatījās bāla un baiļpilna.

—    Pastāstiet šim džentlmenim sīki, kā tas notika! — msjē Bukss pavēlēja.

Pavadonis saraustīti iesāka:

—    Mistera Retčeta sulainis šorīt klauvējis pie viņa durvīm. Vairākas reizes. Nekādas atbildes. Tad pirms pusstundas atnāca oficiants no restorānvagona. Gribēja uzzināt, vai misters Retčets ēdīšot brokastis. Saprotiet, pulkstenis jau bija vienpadsmit.

Es veru viņam durvis vaļā ar savu atslēgu. Bet izrādās — durvis vēl aizslēgtas un aizlikta priekšā ķēde. Neviens neatsaucas, iekšā viss kluss, un no turienes nāk briesmīgs aukstums. Logs līdz galam vaļā, sniegs sapūsts viņam virsū. Es nodomāju, ka džentlmeni ķērusi trieka. Es atvedu chef de train. Mēs sarāvām ķēdi un iegājām kupejā. Viņš jau bija … Ah, c'etait terrible!]

Un viņš atkal aizklāja ar rokām seju.

—    Tātad durvis aizslēgtas no iekšpuses un vēl aizlikta priekšā ķēde, — domīgi noteica Puaro. — Vai tā nav pašnāvība?

Grieķis sardoniski iesmējās.

—         Vai gan pašnāvnieks sadurstīs sevi vairāk nekā desmit… divpadsmit… piecpadsmit vietās? — viņš jautāja.

Puaro iepleta acis.

—    Drausmīga zvērība, — viņš noteica.

—    Tā ir sieviete, — pirmo reizi ierunājās vilciena priekšnieks. — Ticiet man — tā ir sieviete. Uz to spējīga tikai sieviete.

Ārsts Konstantins domīgi sarauca pieri.

—    To varēja izdarīt vienīgi ļoti spēcīga sieviete, — viņš sacīja. — Es negribu lietot tehniskus terminus — tie radīs tikai jucek- lību, — tomēr varu apgalvot, ka vienam vai diviem dunča dūrieniem bijis vajadzīgs liels spēks, jo asmenis gājis cauri muskuļiem un kauliem.

—   Tātad tas nav profesionāls noziegums? — Puaro vaicāja.

—    Ne mazākā mērā ne, — ārsts Konstantins apstiprināja. — Liekas — duncis ietriekts, kur pagadās, uz labu laimi. Dažreiz asmenis slīdējis pa ķermeņa virsu, neradīdams nekādu lielu ievainojumu. Paliek tāds iespaids, ka noziedznieks aizvērtām acīm trakās dusmās cirtis dūrienu pēc dūriena.

—    C'est une iemme', — atkal sacīja vilciena priekšnieks. — Sievietes visas ir tādas. Niknums piešķir viņām spēku. — Viņš tik pārliecinoši pamāja ar galvu, ka visiem radās aizdomas, it kā viņš spriestu pēc savas pieredzes.

—    Es varbūt varētu kaut ko pievienot tām ziņām, ko jūs esat ievācis, — teica Puaro.

—     Misters Retčets vakar runāja ar mani. Cik sapratu, viņam šķita, ka viņa dzīvībai draud briesmas.

—    Tātad viņu «pataisīja aukstu» — tā, liekas, saka amerikāņi? — jautāja msjē Bukss.

—   Tādā gadījumā tā nav sieviete. Tad tas ir gangsteris vai bandīts.

Vilciena priekšnieks, šķiet, jutās apvainots, ka viņa versija atmesta.

—    Ja jau tā, — sacīja Puaro, — tad nu gan viss izdarīts ļoti diletantiski.

Viņa balsī jautās speciālista neatzinība.

—    Tai vagonā brauc viens amerikānis, — sacīja msjē Bukss, negribēdams atteikties no savas teorijas, — liela auguma vulgārs vīrietis, šausmīgi bezgaumīgi ģērbies. Viņš zēlē košļājamo gumiju, un tas, manuprāt, gan nav pieņemts labākajās aprindās. Jūs zināt, kuru es domāju?

Pavadonis — msjē Bukss bija vērsies pie viņa — pamāja ar galvu.

—    Qui, monsieur\ vieta numurs sešpadsmit. Bet tas nevar būt viņš. Ja viņš būtu iegājis kupejā vai iznācis no tās, es to noteikti būtu redzējis.

—    Bet varbūt arī nebūtu redzējis. Varbūt arī nebūtu. Taču mēs pie tā vēl atgriezīsimies. Tagad galvenais ir izlemt, ko darīt tālāk. — Un viņš paskatījās uz Puaro.

Puaro savukārt paskatījās uz msjē Bukšu.

—    Nu, draugs, — msjē Bukss iesāka. — Jūs jau noskāršat, ko jums lūgšu. Es zinu, ka jūs esat visspēcīgs. Izmeklējiet šo lietu! Nē, nē, tikai neatsakieties! Redziet, mums — es runāju par Starptautisko guļamvagonu sabiedrību — tas ir ļoti svarīgi. Cik gan viss kļūtu vienkārši, ja tad, kad ieradīsies dienvidslāvu policija, mēs varētu paziņot tai atrisinājumu! Pretējā gadījumā — aizkavēšanās, novilcinā- jumi, bez sava gala visādu neērtību. Un varbūt — kas zina? — nopietnas nepatikšanas gluži nevainīgiem cilvēkiem. Un, lai tas viss ietu secen, jūs atklājat šo noslēpumu! Mēs sakām: «Te notikusi slepkavība — tas ir noziedznieks!»

—    Bet ja nu man neizdodas atklāt šo noslēpumu?

—     Ah, mon chei, — msjē Buksa balss kļuva glāsmaina. — Man ir zināma jūsu reputācija. Es mazliet pazīstu jūsu metodes. Šī lieta jums kā radīta. Lai izpētītu visu šo cilvēku pagātni, pārbaudītu, vai viņi nemelo, vajadzīgs daudz laika un milzums enerģijas. Bet cik reižu esmu dzirdējis jūs sakām: «Lai atklātu noslēpumu, tikai jāiesēžas ērtāk krēslā un labi jāpadomā.» Dariet tā. Iztaujājiet pasažierus, apskatiet līķi, pārbaudiet esošos pierādījumus un tad … Vārdu sakot, es paļaujos uz jums! Esmu pārliecināts, ka jūs tā nerunājat aiz tukšas dižošanās. Tad lūdzu, apsēdieties ērtāk, padomājiet, palauziet galvu (kā bieži mēdzat sacīt), un jūs nāksi e t uz pēdām!

Viņš paliecās uz priekšu, sirsnīgi skatīdamies uz draugu.

—          Jūsu uzticība mani aizkustina, mīļais draugs, — Puaro saviļņots teica. — Kā jau sacījāt, tā nevar būt visai grūta lieta. Es pats ari pagājušo nakti… Bet šimbrīžam nav vērts par to runāt. Patiesībā šī lieta mani ieinteresējusi. Vēl pirms pusstundas nodomāju, ka mēs šais kupenās dabūsim krietni iznīkties garlaicībā. Un pēkšņi — uzdevums nokrīt kā no gaisa.

—    Tātad esat ar mieru? — msjē Bukss kaismi jautāja.

—    Lieliski — mēs visi esam jūsu rīcībā.

—    Sākumam man vajadzētu vagona Stambula—Kalē plānu, kur būtu norādīts, kādu kupeju ieņem katrs pasažieris, tāpat arī gribētos ieskatīties pasažieru pasēs un biļetēs.

—    Mišels jums visu atnesīs.

Pavadonis izgāja no kupejas.

—    Kādi pasažieri vēl brauc ar šo vilcienu? — Puaro vaicāja.

—     Šai vagonā tikai es un ārsts Konstantins. Bukarestes vagonā — viens klibs vecs džentlmenis. Pavadonis viņu labi pazīst. Ir vēl arī parastie vagoni, bet tos nav ko ņemt vērā, tie tika aizslēgti tūlīt pēc vakariņām. Priekšā vagonam Stambula—Kalē atrodas vienīgi restorānvagons.

—    Tādā gadījumā šķiet, — gausi sacīja Puaro, — ka mums slepkava jāmeklē vagonā Stambula—Kalē. — Viņš vērsās pie ārsta: — Jūs devāt tādu mājienu?

Grieķis palocīja galvu.

—           Pusvienos naktī mēs iekļuvām kupenās un apstājāmies. Kopš tā laika neviens nevarēja atstāt vilcienu.

—           Tātad, — msjē Bukss svinīgi sacīja, — slepkava pašreiz atrodas vilcienā — viņš ir starp mums…

VI nodaļa SIEVIETE?

—           Vispirms, — teica Puaro, — es gribētu aprunāties ar jauno misteru Makkvīnu. Iespējams, ka viņš var sniegt mums vērtīgas ziņas.

—           Protams, — msjē Bukss piekrita un vērsās pie vilciena priekšnieka: — Palūdziet misteru Makkvīnu šurp.

Vilciena priekšnieks izgāja no kupejas.

Pavadonis atgriezās ar žūksni pasu un biļešu. Viņš atdeva to msjē Buksam.

—           Pateicos, Mišel. Un tagad, es domāju, būtu labāk, ja jūs ietu atpakaļ uz savu vagonu. Vēlāk mēs uzklausīsim jūsu liecību, kā formāli pienākas.

—    Labi, monsieur.

Mišels izgāja.

—           Bet pēc tam, kad būsim aprunājušies ar jauno Makkvīnu, — sacīja Puaro, — es ceru, ka monsieur le docteur neatteiksies ieiet ar mani nogalinātā kupejā.

—    Protams.

—    Un, kad būsim tur beiguši…

Šai mirklī atgriezās vilciena priekšnieks ar Hektoru Makkvīnu.

Msjē Buks piecēlās.

—           Mums te diezgan saspiesti, — viņš laipni sacīja. — Sēdieties manā vietā, mister Makkvīn. Msjē Puaro sēdēs jums pretī — tā.

Tad viņš pagriezās pret vilciena priekšnieku.

—           Atbrīvojiet restorānvagonu, tas vajadzīgs msjē Puaro. Jūs taču tur izjautāsiet pasažierus, mon cher?

—    Jā, tā būtu visērtāk, — Puaro piekrita.

Makkvīns bija palicis stāvam un skatījās

no viena uz otru, nespēdams pilnībā sekot franču valodas ātrajam plūdumam.

—           Qu'est ce qu'H y a? — viņš cītīgi iesāka. — Pourquoi? ..

Puaro sparīgi norādīja viņam uz vietu pretī. Makkvīns apsēdās un atkal atkārtoja:

—          Pourquoi? — Bet tūlīt apklusa un pārgāja uz dzimto valodu: — Kas notiek vilcienā? Vai kaut kas atgadījies?

Viņš pārlaida acis klātesošajiem.

Puaro pamāja ar galvu.

—           Tieši tā. Kaut kas atgadījies. Sagatavojieties dzirdēt satriecošu ziņu: jūsu darba devējs — misters Retčets — ir mi- r i s!

Makkvīns iesvilpās. Acis iemirdzējās mazliet spožāk, bet nekādu citu izbrīna vai apbē- dinājuma izpausmi viņš neizrādīja.

1 Kas noticis? … Kāpēc? … (Franc.)

—    Tātad tomēr dabūjuši rokā, — viņš noteica.

—    Ko jūs gribējāt ar to sacīt, mister Mak- kvīn?

Makkvīns vilcinājās ar atbildi.

—    Jūs pieļaujat, — sacīja Puaro, — ka misters Retčets noslepkavots?

—    Vai tad nav? — Šoreiz Makkvīns tomēr izrādīja pārsteigumu. — Nu jā, — viņš gausi noteica. — Taisni tā jau es domāju. Vai tiešām viņš nomiris miegā? Vecais taču bija sīksts kā … kā …

Viņš sastomījās un tā arī nerada salīdzinājumu.

—    Nē, nē, — sacīja Puaro. — Jūs esat uz pareizām domām. Misters Retčets ir noslepkavots. Nodurts. Bet man gribētos zināt, kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka viņš ir noslepkavots, nevis tāpat nomiris?

Makkvīns brīdi minstinājās.

—    Vispirms man jānoskaidro, — viņš teica, — kas jūs tāds īsti esat? Un kāds jums sakars ar šo lietu?

—    Es pārstāvu Starptautisko guļamvagonu sabiedrību, — Puaro atbildēja. Mirkli zīmīgi klusējis, viņš piebilda: — Esmu detektīvs. Mans vārds ir Herkuless Puaro.

Cerēto iespaidu tas neizraisīja. Makkvīns tikai noteica: «Ak tā?» — un gaidīja turpmāko.

—   Jums droši vien šis vārds zināms?

—    Tā kā būtu dzirdēts… Tikai es vienmēr domāju, ka tas ir dāmu drēbnieks.

Herkuless Puaro paskatījās uz viņu ar der- dzīgumu.

—    Tas nu gan ir neticami! — viņš noteica.

—    Kas neticami?

—           Nekas, nav svarīgi. Atgriezīsimies pie lietas. Es gribētu, mister Makkvīn, lai jūs izstāstāt man visu, kas jums zināms par misteru Retčetu. Vai neesat viņa radinieks?

—    Nē. Es esmu … biju … viņa sekretārs.

—    Cik ilgi ieņēmāt šo vietu?

—    Drusku vairāk par gadu.

—    Lūdzu, pastāstiet par to sīkāk.

—           Redziet, es iepazinos ar misteru Retčetu apmēram pirms gada Persijā …

—          Ko jūs tur darījāt? — Puaro viņu pārtrauca.

—           Biju atbraucis no Ņujorkas darīšanās sakarā ar kādu naftas koncesiju. Šaubos, vai tas jūs interesēs. Es un mani draugi tur pamatīgi apdedzinājām pirkstus. Misters Retčets dzīvoja ar mani vienā viesnīcā. Viņš tikko bija sastrīdējies ar savu sekretāru un piedāvāja šo posteni man. Es to pieņēmu. Toreiz biju uz sēkļa un nopriecājos, ka turpat uz vietas dabūju labi atalgotu darbu.

—    Un ko jūs darījāt kopš tā laika?

—           Braukājām apkārt. Retčets gribēja apskatīt pasauli. Viņam traucēja valodu nezināšana. Mani viņš vairāk izmantoja par gidu un tulku nekā par sekretāru. Tā bija jauka dzīve.

—           Bet tagad pastāstiet visu, ko zināt par savu darba devēju.

Jaunais cilvēks paraustīja plecus. Sejā parādījās mulsa izteiksme.

—    Tas nav tik vienkārši.

—    Kāds ir viņa pilns vārds?

—    Samuels Edvards Retčets.

—   Vai viņš bija Amerikas pavalstnieks?

—    Jā.

—    Kurā Amerikas štatā dzimis?

—    Nezinu.

—   Nu labi. Tad pastāstiet to, ko zināt.

—           Patiesību sakot, mister Puaro, es nezinu itin neko! Misters Retčets nekad nerunāja nedz par sevi, nedz par savu dzīvi Amerikā.

—    Un kāpēc, kā jums liekas?

—           Nezinu. Domāju, ka viņš kautrējās no savas izcelšanās. Tā bieži gadās.

—    Un jūs apmierina šāds izskaidrojums?

—    Atklāti sakot — nē.

—    Vai viņam bija radinieki?

—    Viņš nekad tādus nepieminēja.

Tomēr Puaro nelikās mierā.

—          Jums droši vien šai ziņā bija kaut kāda sava teorija, mister Makkvīn?

—           Patiesībā bija gan. Pirmkārt, es neticēju, ka Retčets ir viņa īstais vārds. Domāju, ka viņš atstājis Ameriku, glābdamies no kāda vai varbūt no kaut kā. Un viņam, acīm redzot, tas arī līdz zināmam laikam bija izdevies.

—    Un pēc tam?

—           Pirms dažām nedējām viņš sāka saņemt vēstules — draudu vēstules.

—    Vai jūs tās redzējāt?

—   Jā. Manos pienākumos ietilpa arī izskatīt viņa korespondenci. Pirmā šāda vēstule pienāca pirms divām nedēļām.

—    Vai šīs vēstules ir iznīcinātas?

—           Nē, manuprāt, kādas pāris vēl saglabājušās — manos papīros: vienu gan, cik zinu, misters Retčets niknumā saplēsa. Vai atnest jums šīs vēstules?

—    Esiet tik laipns.

Makkvīns izgāja. Pēc brīža viņš atgriezās un nolika Puaro priekšā divas nosmulētas rakstāmpapīra lapas.

Pirmā vēstule:

«Tu gribēji mūs apvest ap stūri un pazust? Nekā nebija! Mēs tevi NOTVERSIM, Ret- čet, par to vari būt drošs!»

Bez paraksta.

Puaro klusēdams sarauca uzacis un, nebildis ne vārda, paņēma otru vēstuli.

«Relčet, mēs tevi nogādāsim pie malas. Gaidi mūs drīzumā. Mēs tevi NOTVERSIM! Saprati?»

Puaro nolika vēstuli.

—           Stils ir vienmuļš, — sacīja Puaro. — Bet to nevar teikt par rokrakstu.

Makkvīns izbrīnā skatījās uz Puaro.

—           Jūs nevarat to ievērot, — Puaro laipni sacīja. — Vajadzīga ievingrināta acs. Šo vēstuli, mister Makkvīn, nav rakstījis viens cilvēks, bet gan divi vai pat vairāki — katrs pa burtam. Turklāt tā rakstīta iespiedburtiem, lai grūtāk identificēt rokrakstu.

Mirkli klusējis, viņš piebilda:

—          Vai jūs zināt, ka Retčets griezās pie manis pēc palīdzības?

—    Pie jum s?

Makkvīna pārsteiguma pilnais tonis pārliecināja detektīvu, ka jaunais cilvēks tiešām to nav zinājis. Puaro palocīja galvu.

—           Jā. Viņš bija ļoti satraukts. Pastāstiet, kā viņš izturējās, kad saņēma pirmo vēstuli.

Makkvīns brīdi vilcinājās.

—           Grūti pateikt. Viņš… viņš… to izlasīja un, kā parasti, mierīgi nosmējās. Tomēr, — Makkvīns noskurinājās, — es jutu, ka šis mierīgums ir tikai ārīgs.

Puaro atkal palocīja galvu. Tad pēkšņi jautāja:

—           Mister Makkvīn, vai varat man pateikt pilnīgi atklāti, kā jūs raudzījāties uz savu darba devēju? Vai viņš jums patika?

Hektors Makkvīns tūlīt neatbildēja.

—    Nē, — viņš beidzot sacīja. — Nepatika.

—    Kāpēc?

—           Nevaru tieši pateikt. Viņš vienmēr izturējās ļoti laipni. — Te sekretārs apklusa. Tad atkal sāka runāt: — Sacīšu jums taisnību, mister Puaro. Man viņš nepatika, un es viņam neuzticējos. Esmu pārliecināts, ka viņš bija nežēlīgs un bīstams cilvēks. Lai gan jāatzīstas — iemesla šādām aizdomām it kā nebūtu.

—           Pateicos jums, mister Makkvīn. Vēl viens jautājums: kad jūs pēdējo reizi redzējāt misteru Retčetu dzīvu?

—           Vakar vakarā tā ap … — viņš mirkli padomāja, — laikam tā ap desmitiem. Es iegāju pie viņa kupejā saņemt norādījumus.

—    Kādā jautājumā?

—           Par senlaiku keramikas paraugiem, kurus viņš nopirka Persijā. Viņam bija atsūtīti citi, nevis tie, ko viņš izvēlējies. Šai sakarā mums notika ilgstoša un visai nepatīkama sarakstīšanas.

—           Un tad jūs pēdējo reizi redzējāt misteru Retčetu dzīvu?

—   Jā, liekas gan.

—           Vai jūs zināt, kad misters Retčets saņēma pēdējo no šīm draudu vēstulēm?

—           Tās dienas rītā, kad mēs izbraucām no Konstantinopoles.

—           Man jāuzdod jums vēl viens jautājums, mister Makkvīn: vai jums ar savu darba devēju bija labas attiecības?

Jaunā cilvēka acis piepeši iedzirkstījās.

—           No šā jautājuma man, acīm redzot, vajadzētu šermuļiem pārskriet pār muguru. Bet, runājot kriminālromānu valodā, «jūs man neko nevarat piesiet». Man ar Retčetu bija lieliskas attiecības.

—         Varbūt jūs pateiksiet savu pilno vārdu un jūsu adresi Amerikā, mister Makkvīn?

Sekretārs nosauca savu pilno vārdu — Hektors Villards Makkvīns un Nu J°rkas adresi.

Puaro atslīga pret dīvāna atzveltni.

—           Pagaidām viss, mister Makkvīn, — viņš sacīja. — Es būtu jums loti pateicīgs, ja jūs kādu laiku nevienam neizpaustu par mistera Retčeta nāvi.

—           Viņa sulainis Māstermens tik un tā uzzinās.

—    Viņš droši vien jau zina, — Puaro dzedri noteica. — Un, ja tā, tad panaciet, lai viņš tur mēli aiz zobiem.

—    Tas nepavisam nav grūti. Viņš ir anglis un, kā pats izsakās, «ar kuru katru nesaietas». Viņš nav augstās domas par amerikāņiem un pagalam zemās ir par visām citām tautībām.

—    Pateicos, mister Makkvīn.

Amerikānis izgāja.

—    Nu? — jautāja msjē Bukss. — Jūs tam ticat, ko stāstīja šis jaunais cilvēks?

—    Viņš rādās godīgs un atklāts. Ja būtu iejaukts slepkavībā, tad katrā zinā tēlotu, ka mīl savu darba devēju, bet viņš to nedara. Tas ir tiesa, misters Retčets nav viņam stāstījis, ka mēģinājis nodrošināt sev manus pakalpojumus un cietis neveiksmi, tomēr man šis apstāklis neliekas aizdomīgs. Man šķiet, misters Retčets nebija tas vīrs, kas uzklausītu kāda padomu.

—    Tātad jūs kaut vienu cilvēku jau vairs neturat aizdomās, — līksmi sacīja msjē Bukss.

Puaro pārmetoši uz viņu paskatījās.

—    Es līdz pašai pēdējai minūtei turu aizdomās visus, — viņš sacīja. — Tomēr jāatzīst — nevaru iedomāties, ka šis Makkvīns, tik nosvērts un apdomīgs jauneklis, pēkšņi tā zaudētu galvu, ka sadurtu savu upuri divpadsmit vai četrpadsmit reižu. Tas nesaskan ar viņa būtību, nepavisam nesaskan.

—    Jā, — domīgi noteica msjē Bukss. — Tā var rīkoties cilvēks traku dusmu lēkmē, ko

izraisījis sens naids, un tas drīzāk raksturīgi latīņu temperamentam. Vai arī, kā apgalvo mūsu draugs chef de train, sievietei.

VII nodaļa LĪĶIS

Puaro ārsta Konstantina pavadībā iegāja blakusvagonā un devās uz kupeju, kur atradās noslepkavotais. Pienāca pavadonis un atdarīja viņiem durvis ar savu atslēgu.

Abi iegāja kupejā. Puaro jautājoši paskatījās uz savu biedru.

—    Vai kupejā kaut kas pārvietots?

—           Nē, nekas nav aizskarts. Apskalot līķi, es centos nemainīt tā pozu.

Puaro pamāja ar galvu. Viņš pārlaida acis kupejai.

Vispirms viņu pārsteidza skaudrīgais aukstums. Logs bija līdz galam vaļā un aizkars uzvilkts.

—    Brrr, — Puaro nodrebinājās.

Ārsts saprotoši pasmaidīja.

—    Es negribēju to aizvērt, — viņš teica.

Puaro uzmanīgi apskatīja logu.

—           Jums taisnība, — viņš paziņoja. — Neviens šādā ceļā nevar atstāt vilcienu. Iespējams, ka logs atvērts tieši tāpēc, lai uzvedinātu mūs uz šādu domu, bet, ja tā ir, tad sniegs tikpat izjaucis slepkavas nolūku.

Pēc tam Puaro vērīgi aplūkoja loga rāmi.

Izņēmis no kabatas mazu kārbiņu, viņš izbir- dināja uz rāmja plānu kārtu pulvera.

—    Nav nekādu pirkstu nospiedumu, — viņš sacīja. — Tas nozīmē, ka rāmis noslaucīts. Tomēr, ja arī nospiedumi būtu, tie mums daudz nedotu. Tie varētu būt gan Retčeta, gan viņa sulaiņa, gan pavadoņa. Mūsdienās noziedznieki šādas kļūdas nepieļauj. Un, ja tas ir tā, — viņš mundri piebilda,

—   mēs varam logu arī aiztaisīt. Te jau ir īsta saldētava!

Aizdarījis logu, viņš pirmo reizi pievērsās līķim, kas bija atstāts guļamtīklā.

Retčets gulēja uz muguras. Neaizpogātā pidžamas jaka, notraipīta rūsganiem asins plankumiem, uz krūtīm bija atrauta vaļā.

—   Jūs saprotat, es gribēju uzzināt brūču raksturu, — ārsts paskaidroja.

Puaro palocīja galvu. Tad noliecās pār līķi. Kad viņš atkal izslējās, viņa seju bija sašķobījusi grimase.

—    Nepatīkams skats, — viņš sacīja.

—    Lūk, tur stāvējis cilvēks un dūris viņam atkal un atkal. Cik brūču jūs saskaitījāt?

—    Divpadsmit. Viena vai divas ir pavisam vieglas, tikai tādas skrambas. Toties vismaz trīs varētu būt nāvējošas.

Kaut kāda pieskaņa ārsta balsī saistīja Puaro uzmanību. Viņš vērīgi paraudzījās uz mazo grieķi. Tas diezgan īgni skatījās uz līķi, seja pauda neizpratni.

—    Jums kaut kas liekas dīvaini? — Puaro laipni jautāja. — Runājiet, draugs. Kaut kas jūs mulsina, vai ne?

—    Jums taisnība, — ārsts atzina.

—    Kas tad?

—      Redziet šīs divas brūces, — ārsts parādīja ar pirkstu, — te un tur. Tās ir dziļas, nazis pārgriezis daudzus asinsvadus… un tomēr… brūču malas nav pavērušās. No tādām brūcēm asinīm vajadzēja plūst strūklām.

—    Un kas no tā izriet?

—      Retčets jau tad bijis miris, viņš nomiris īsi pirms tam, kad izdarīti šie dūrieni. Bet tas ir gluži neticami!

—      Jā, tā liktos, — Puaro domīgi noteica. — Lai gan slepkavam varētu pēkšņi ienākt prātā, ka upuris vēl nav pavisam beigts, un viņš griežas atpakaļ, lai nodarītu savu darbu līdz galam; tomēr tas ir pārāk neticami! Vai jūs vēl kas pārsteidz?

—    Jā, viens apstāklis.

—    Un kāds?

—      Redziet šo brūci, te, pie labā pleca, gandrīz zem paduses. Paņemiet manu zīmuli. Vai jūs varat tā ietriekt nazi?

Puaro pacēla roku.

—      Prēcisēment, — viņš sacīja. — Es jūs saprotu. Ar labo roku izdarīt šādu dūrienu ļoti grūti, gandrīz neiespējami. Tā turēt nazi nav bijis viegli. Bet, ja nazi tur kreisajā rokā…

—      Tieši tā, msjē Puaro. Šis dūriens ir gandrīz vai noteikti izdarīts ar kreiso roku.

—      Tātad slepkava ir kreilis? Nē, tas nav tik vienkārši. Vai jūs man piekrītat?

—          Pilnīgi piekrītu, msjē Puaro. Tāpēc ka pārējie dūrieni nepārprotami izdarīti ar labo roku.

—    Tātad divi. Mēs atkal atgriežamies pie tā, — detektīvs nomurmināja. — Vai gaisma bija nodzēsta? — viņš aprauti iejautājās.

—    Grūti pateikt. Redziet, katru rītu ap desmitiem pavadonis nogriež vagonā gaismu.

—    To varam uzzināt pēc slēdžiem, — Puaro sacīja.

Viņš pārbaudīja slēdzi griestu lampiņai un naktslampiņai pie guļvietas galvgaļa. Pirmais bija izslēgts. Otrs — ieslēgts.

—    Lieliski! — jūsmīgi izsaucās mazais ārsts.

Puaro acis zobgalīgi iedzirkstījās.

—    Jūs tā domājat? Priecājos. Man tas likās diezgan bezjēdzīgi.

—    Bet kā citādi to var izskaidrot?

—    Šo jautājumu arī es uzdodu pats sev. Vai ir iespējama šāda sagadīšanās vai ne? Un vai nav vēl kaut kādas pazīmes, kas norādītu, ka te iejauktas divas personas?

—    Es domāju, uz jūsu jautājumu var atbildēt apstiprinoši. Dažas brūces, kā jau sacīju, liecina par vārgumu, varbūt nepietiekamu fizisku spēku, bet varbūt ari par apņēmības trūkumu. Tās ir vieglas, tik tikko skārušas ādu. Bet šī te brūce un tā tur, — viņš atkal parādīja ar pirkstu, — šādiem dūrieniem vajadzīgs liels spēks. Nazis pārgriezis muskuļus.

—   Tātad šādus dūrienus, pēc jūsu domām, varētu izdarīt tikai vīrietis?

—    Visdrīzāk gan.

—    Un sieviete?

—     Jauna, spēcīga sieviete, turklāt sportiste, varētu to izdarīt, it īpaši lielā dusmu uzplūdā, bet tas, manuprāt, ir augstākā mērā neticami.

Puaro pāris mirkļu klusēja.

Tad ārsts nepacietīgi jautāja:

—    Jūs mani sapratāt?

—   Pilnīgi, — Puaro atbildēja. — Lieta apbrīnojamā kārtā noskaidrojas. Slepkava bijis apveltīts ar lielu fizisku spēku, viņš bijis vārgulis, bijis arī sieviete, turklāt vienlaikus kreilis un iabrocis. Ah, c'est rigolo, tout Ģa![22] — Un, pēkšņi saskaities, turpināja: — Un upuris, kā izturējās upuris? Kliedza? Pretojās? Aizstāvējās?

Puaro pabāza roku zem spilvena un izvilka automātisko pistoli, ko Retčets bija viņam parādījis iepriekšējā dienā.

—    Kā redzat, pilnīgi pielādēta, — viņš sacīja.

Viņi apskatīja kupeju. Retčeta drēbes

karājās uz sienas āķiem. Uz mazā galdiņa —- to aizstāja mazgājamās ierīces atvāžamais vāks — bija nolikta glāze ar ūdeni, kurā iegremdēti mākslīgie zobi, vēl viena glāze — tukša, pudele minerālūdens, liela blašķe, pelnu trauks ar cigāra galu, apsviluši papīra gabali un divi izdeguši sērkociņi.

Ārsts paostīja tukšo glāzi.

—           Lūk, kāpēc upuris nepretojās, — viņš klusi teica.

—    Iemidzināts?

—    Jā.

Puaro palocīja galvu. Viņš bija paņēmis abus sērkociņus un vērīgi tos aplūkoja.

—           Jūs tomēr esat atradis pierādījumu? — nepacietīgi vaicāja mazais ārsts.

—           Sie sērkociņi ir dažāda veida, — sacīja Puaro. — Viens plakanāks nekā otrs. Redzat?

—           Šādus sērkociņus papīra vāciņos pārdod vilcienā, — ārsts teica.

Puaro pārmeklēja Retčeta kabatas un izņēma no tām kastīti sērkociņu. Tad atkal rūpīgi salīdzināja sērkociņus.

—           Resnāko aizdedzis misters Retčets, — viņš sacīja. — Tagad jāpārliecinās, vai viņam nav arī plakanākie sērkociņi.

Tomēr tālākie meklējumi nedeva nekādus rezultātus.

Puaro skatiens pārskrēja kupejai. Acis bija skadras un vērīgas kā putnam. Liekas, šim pētīgajam skatienam nekas nevar paslīdēt garām.

Piepeši viņš pieliecās un, klusi iekliedzies, kaut ko pacēla no grīdas.

Tas bija gabaliņš ļoti smalka batista. Stūri izšūts iniciālis «H».

—           Sieviešu mutautiņš, — sacīja ārsts. — Mūsu draugam chef de tīain taisnība. Šai lietā iejaukta sieviete.

—           Kura mūsu ērtību labad atstājusi te savu kabatas lakatiņu! — teica Puaro. — Uz mata kā detektīvromānos un filmās. Un, lai vēl vairāk atvieglotu mums uzdevumu, tajā iešūts pat iniciālis.

—    Necerēta veiksme! — ārsts iesaucās.

—    Vai ne? — sacīja Puaro.

Viņa tonis ārstu pārsteidza.

Bet, pirms tas paspēja uzdot jautājumu, Puaro ātri noliecās un atkal kaut ko pacēla.

Šoreiz viņš turēja uz plaukstas . . . pīp- slauķi.

—           Tas droši vien ir Retčeta īpašums? — ārsts minēja.

—           Viņa kabatās neatradām ne pīpi, ne tabaku, ne arī tabakmaku.

—    Tātad tas ir pierādījums.

—           Noteikti! Un atkal nomests mūsu ērtības labad. Ievērojiet, šoreiz pierādījums norāda uz vīrieti! Jā, šai lietā pierādījumu netrūkst. Tieši otrādi, to ir atliku likām. Starp citu, ko jūs izdarījāt ar ieroci?

—           Nekādu ieroci neatradām. Slepkava droši vien aiznesis to līdz.

—    Interesanti, kāpēc? — Puaro prātoja.

—            A! — iesaucās ārsts: viņš piesardzīgi pārmeklēja nogalinātā pidžamas kabatas.

—           Pavisam aizmirsu, — viņš sacīja. — Atpogāju jaku, bet kabatas nepārbaudīju.

No pidžamas krūšu kabatas viņš izvilka zelta pulksteni. Tā ietvars bija stipri iespiests, rādītāji apstājušies ceturksni pāri vieniem.

—    Redzat? — ārsts Konstantins nepacietīgi iesaucās. — Tagad mēs zinām nozieguma laiku. Mani aprēķini apstiprinās. Es jau sacīju — starp divpadsmitiem un diviem naktī, varbūt ap vieniem, lai gan precīzi šādos gadījumos grūti noteikt. Eh bien, te ir apliecinājums. Ceturksnis pāri vieniem. Tātad noziegums izdarīts šai laikā.

—    Iespējams, ka tā ir. Pilnīgi iespējams.

Ārsts izbrīnā paskatījās uz Puaro.

—    Piedodiet, msjē Puaro, bet es īsti jūs nesaprotu.

—    Es arī pats sevi īsti nesaprotu, — sa- cija Puaro. — Vispār nekā nesaprotu, un, kā jūs manāt, tas mani satrauc.

Viņš nopūtās un nolīka pār mazo galdiņu, vērīgi aplūkodams apdegušos papīra gabaliņus. To darīdams, viņš kaut ko klusībā murmināja:

—    Vienīgais, kas man šobrīd patiešām vajadzīgs, ir vecmodīga cepuru kārba.

Ārsts Konstantins pagalam apmulsa, nezinādams, kā reaģēt uz šo neparasto vēlmi. Bet Puaro nedeva viņam laiku iztaujāšanai. Atvēris durvis, viņš pasauca no gaiteņa pavadoni.

Pavadonis tūlīt atsteidzās.

—    Cik sieviešu ir šai vagonā?

Pavadonis skaitīja uz pirkstiem.

—   Viena, divas, trīs … Sešas, monsieur.

Pavecā amerikāniete, zviedriete, jaunā an- gliete, grāfiene Andreni, kņaze Dragomirova un viņas istabene.

Puaro mirkli apsvēra.

—    Un viņām visām ir cepuru kārbas, vai ne?

—    Jā, monsieur.

—    Tad atnesiet man … Jaujiet padomāt … jā, šveicietes kārbu un vēl istabenes kārbu. Uz šim divām es lieku visas savas cerības. Viņām pasakiet, ka tās vajadzīgas muitas pārbaudei vai kaut ko citu, nu, vienalga, kas jums ienāk prātā.

—    Viss būs labi, monsieur, neraizējieties. Abu dāmu pašlaik nav kupejā.

—    Nu tad pasteidzieties.

Pavadonis aizgāja un drīz atgriezās ar divām cepuru kārbām. Puaro atvēra istabenes kārbu un tūlīt nometa. Tad paņēma zviedrietes kārbu. To atvēris, priecīgi iesaucās. Kad cepures bija uzmanīgi izņemtas, kārbas dibenā kļuva redzamas stiepļu spirālītes.

—    Lūk, tās mums vajadzīgas. Šādas cepuru kārbas izgatavoja pirms gadiem piecpadsmit. Cepures ar adatām piestiprina pie spirālēm.

Runādams Puaro veikli atsprādzēja divas spirāles un lika pavadonim kārbas aiznest atpakaļ vietā.

Kad durvis bija aizvērušās, Puaro pagriezās pret ārstu.

—     Redziet, mans dārgais dakter, es pats pārāk nepaļaujos uz visvisādu ekspertīzi. Parasti pievēršos psiholoģijai, nevis pirkstu nospiedumiem vai cigaretes pelniem. Tomēr šai gadījumā mazliet zinātnes mums nenāks par ļaunu. Šī kupeja ir pilnum pilna pierādījumu, bet vai es varu būt drošs, ka tie nav viltoti?

—    Es jūs gluži nesaprotu, msjē Puaro.

—    Nu, minēšu jums piemēru — mēs atradām sievietes kabatas lakatiņu. Kas to nometis, vai sieviete? Bet varbūt vīrietis, pastrādājis noziegumu, nospriež: «Lai domā, ka vainīga sieviete. Es sadurstīšu savu ienaidnieku vairāk, nekā vajadzīgs, turklāt tā, lai liktos, ka dažus dūrienus izdarījis vārgs un nemākulīgs cilvēks. Un pēc tam nometīšu redzamā vietā šo mutautiņu.» Tas ir viens variants. Bet ir arī otrs. Ja nu slepkava ir sieviete un tīši nosviedusi pīpslauķi, lai iedomātos, ka noziegumu izdarījis vīrietis? Vai tiešām mēs varam nopietni pieņemt, ka divi cilvēki — vīrietis un sieviete — bez norunas izdarījuši vienu un to pašu noziegumu un pēc tam abi bijuši tik nepiesardzīgi, ka atstājuši mums pa pierādījumam? Nē, sakritība ir pārāk liela!

—    Bet kāds tam visam sakars ar cepuru kārbu? — jautāja ārsts, joprojām neko nesaprazdams.

—    A, tūlīt pastāstīšu. Kā jau teicu, visi šie pierādījumi — pulkstenis, kas apstājies ceturksni pāri vieniem, kabatas lakatiņš, pīp- slauķis — var būt viltoti un var būt arī patiesi. To pašreiz vēl nevaru noteikt. Bet, manuprāt, ir viens īsts pierādījums, lai gan arī varu maldīties. Es runāju par plakano sērkociņu, monsieur le docteur. Esmu pārliecināts, ka to aizdedzis slepkava, nevis misters Retčets. Un aizdedzis, lai iznīcinātu kompromitējošus dokumentus. Varbūt kādu zīmīti. Tātad šai zīmītē bijis kaut kas, kaut kāds pieturas punkts, kas sniegtu minējuma atrisinājumu. Es gribu mēģināt šo zīmīti atjaunot un uzzināt, kas bijis šis pieturas punkts.

Viņš izgāja no kupejas un pēc brītiņa atgriezās ar mazu spirta lampiņu un matu cir- tojamām šķērēm.

—    Es lietoju tās ūsām, — sacīja Puaro, paklabinādams šķēres.

Ārsts vēroja viņu ar lielu interesi. Puaro izstiepa abas spirāles, visai uzmanīgi novietoja uz vienas apdegušo papīra gabalu, otru uzlika virs papīriņa un, satvēris abas spirāles ar matu sprogājamām šķērēm, paturēja šo ierīci virs spirta lampiņas liesmas.

—    Tas viss, protams, ir īsts primitīvisms, — viņš pār plecu noteica, — bet cerēsim, ka šim nolūkam derēs.

Ārsts vērīgi sekoja Puaro izdarībām. Stieplītes nokaita, un pēkšņi papīrītim sāka spiesties cauri tikko saskatāmi burtu apveidi. Burti lēnām izveidoja vārdus — ar uguni rakstītus vārdus.

Papīra strēmelīte bija loti maza — tikai trīs vārdi un daļa no ceturtā:

«…-ceries mazo Dēziju Ar nīst r o n g u.»

—    Aļ — Puaro spēji iesaucās.

•=— Vai jums tas kaut ko izsaka? — ārsts jautāja.

Puaro acis iemirdzējās. Viņš saudzīgi nolika matu sprogājamās šķēres.

—    Jā, — viņš atbildēja. — Tagad es zinu nogalinātā īsto vārdu. Un zinu, kāpēc viņam vajadzēja at- stāt Ameriku.

—    Un kāds ir viņa vārds?

—    Kassetti,

—    Kassetti? — Konstantins sarauca uzacis. — Sis uzvārds man kaut ko atsauc atmiņā. Kaut kas tāds bija pirms dažiem gadiem . . . Nē, nevaru skaidri atcerēties. Kāds sensacionāls gadījums Amerikā, vai ne?

—    Jā, — Puaro apstiprināja. — Tas bija Amerikā.

Bet viņš patlaban nebija noskaņots izklāstam. Atskatījies viņš sacīja:

—    Drīz mēs to smalki izpētīsim. Bet tagad pārliecināsimies, vai esam visu apskatījuši.

Viņš vēlreiz ātri un veikli pārmeklēja nogalinātā kabatas, bet neatrada neko uzmanības vērtu. Pamēģināja attaisīt durvis, kas veda uz blakus kupeju, bet tās bija aizbultētas no otras puses.

—    Vienu es nesaprotu, — sacīja ārsts Konstantins. — Ja slepkava nav varējis aizbēgt pa logu, ja blakus durvis bija aizbultētas no otras puses un ja durvis uz gaiteni ne tikai aizslēgtas no iekšpuses, bet vēl aizlikta priekšā ķēde, — kā tad viņam izdevies tikt laukā no kupejas?

—          Tieši tā prāto publika, kad burvju mākslinieks iesloga kastē cilvēku, kam sasietas rokas un kājas, un šis cilvēks pazūd.

—    Jus gribat teikt…

—           Es gribu teikt, — Puaro paskaidroja, — ja slepkava nodomājis mūs pārliecināt, ka viņš aizbēdzis pa logu, viņam, gluži dabiski, jāparāda, ka cita izeja nav bijusi iespējama. Tas ir tāds pats triks kā «kaste ar pazudušo cilvēku». Un mūsu uzdevums ir izzināt, kā izdarīts šis triks.

Puaro aizšāva bultu priekšā durvīm, kas veda uz blakus kupeju.

—           Gadījumā, — viņš teica, — ja cienījamai misis Habardai ienāktu prātā pašai savām acīm redzēt nozieguma ainu, lai pēc tam varētu par to aizrakstīt meitai.

Viņš vēlreiz paskatījās visapkārt.

—          Te mums, es domāju, vairs nekas nav darāms. Dosimies pie msjē Buksa.

VIII nodaļa DĒZIJAS ARMSTRONGAS NOLAUPĪŠANAS GADĪJUMS

Kad viņi iegāja, msjē Bukss beidza ēst omleti.

—           Liku tūlīt pasniegt pusdienas, — viņš sacīja, — un pēc tam drīzāk atbrīvot restorānu, lai msjē Puaro varētu sākt pasažieru iztaujāšanu. Mums trim liku atnest pusdienas šeit.

—    Lieliska ideja! — noteica Puaro.

Neviens no viņiem vēl nebija izsalcis, tāpēc maltīti ātri pabeidza, tomēr tikai tad, kad viņi dzēra kafiju, msjē Bukss ierunājās par notikumu, kas satrauca visus.

—    Eh bien? — viņš jautāja.

—    Eh bien, man izdevās noskaidrot nogalinātā personību. Es zinu, kāpēc viņam vajadzēja bēgt no Amerikas.

—    Kas viņš ir?

—    Vai atceraties, avīzēs kādu laiku daudz rakstīja par Armstrongu bērnu? Šis Retčets ir Kassetti, tas pats, kas nogalināja mazo Dē- ziju Armstrongu.

—    Tagad es atceros. Drausmīgs gadījums, tomēr neatminu visus sīkumus.

—    Pulkvedis Armslrongs bija anglis, Viktorijas ordeņa kavalieris. Viņa māte bija amerikāniete, V. K. Van der Holta, pazīstamā Volstrīta miljonāra meita. Armstrongs apprecēja tolaik Amerikā visslavenākās traģēdiju aktrises Lindas Ardenas meitu. Armstrongi dzīvoja Amerikā ar savu vienīgo bērnu — mazu meitenīti, ko viņi dievināja. Kad meitenītei bija trīs gadiņi, viņu nolaupīja un pieprasīja neiedomājamu izpirkuma naudu. Es negribu jūs nogurdināt, atstāstīdams visos sīkumos šo notikumu. Pāriešu uz to brīdi, kad vecāki, samaksājuši divsimt tūkstošu dolāru, atrada sava bērna līķi — izrādās, meitenīte jau bijusi mirusi vismaz pirms divām nedēļām. Vispārējais sašutums auga augumā. Tad sekoja vēl kas ļaunāks. Misis Armstronga drīzumā gaidīja otru mazuli. No nervu satricinājuma viņa priekšlaicīgi dzemdēja nedzīvu bērnu un radībās nomira. Satriektais vīrs nošāvās.

—    Mon dieu\ kāda traģēdija! Tagad atceros, — sacīja msjē Bukss. — Tomēr, cik atminu, tur bija vēl viens upuris?

—    Jā, nelaimīgā aukle, francūziete vai zviedriete. Policija bija pārliecināta, ka viņa iejaukta noziegumā. Meitene, histēriski raudādama, visu noliedza, bet viņai neticēja. Beidzot izmisuma lēkmē nabadzīte izlēca pa logu un nositās. Pēc tam noskaidrojās, ka viņai nav bijis itin nekā kopēja ar noziegumu.

—    Šausmīgi pat iedomāties! — sacīja msjē Bukss.

—    Apmēram sešus mēnešus vēlāk Kassetti arestēja kā bērnu laupītāju bandas vadoni. Šī banda arī agrāk izrīkojusies pēc tām pašām metodēm. Tiklīdz tiem radās aizdomas, ka policija nākusi uz pēdām, tie nogalināja savu gūstekni, noslēpa līķi un turpināja naudas izspiešanu no piederīgajiem, kamēr noziegums vēl nebija atklāts.

Un tagad paskaidrošu jums, draugs, — šis Kassetti tiešām arī bija slepkava! Taču milzīgās bagātības, ko viņam izdevies saraust, un slepenā vara pār visdažādākiem cilvēkiem palīdzēja panākt, ka viņu attaisno, balstoties uz kaut kādu formālu neprecizitāti. Pūlis tikpat būtu viņu nolinčojis, viņš to saprata un laikus aizlaidās lapās. Turpmākais man ir skaidrs. Viņš mainīja uzvārdu un aizbrauca no Amerikas. Kopš tā laika viņš ir dīkdienīgs džentlmenis, ceļo apkārt un dzīvo no procentiem.

—    Ah! quel animal!] — ar riebumu sacīja msjē Bukss. — Man nu gan nav žēl, ka viņš noslepkavots, nemaz arī ne!

—    Es jums piekrītu.

Puaro viegli pasmaidīja. Viņš saprata, ka msjē Buksam šai ziņā ir zināmi aizspriedumi.

—    Pašreiz mums galvenais ir noskaidrot, kas nogalinājis Kassetti, — viņš sacīja. — Kāda sāncenšu banda, ar ko Kassetti varētu būt savi rēķini, vai arī tā bijusi personīga atriebība.

Puaro pastāstīja, ko bija izdevies izlasīt uz apdegušā papīra gabaliņa.

—    Ja mans pieņēmums ir pareizs, tad vēstuli sadedzinājis slepkava. Kāpēc? Tāpēc, ka tajā minēts vārds «Armstrongs», kas ir noslēpuma atrisinājums.

—    Vai kāds no Armstrongiem vēl dzīvs?

—    Diemžēl nezinu. Liekas, kaut kur esmu lasījis par misis Armstrongas jaunāko māsu.

Puaro turpināja secinājumu izklāstu, pie kādiem abi ar ārstu bija nonākuši. Dzirdot pieminam ielauzto pulksteni, msjē Bukss sarosījās.

—    Tas jau ļoti precīzi norāda laiku, kad noziegums izdarīts.

—    Jā, — piekrita Puaro, — Un cik tas mums ir parocīgi!

Viņa balsī jautās kaut kas tāds, kas lika abiem sarunu biedriem ziņkāri pavērties viņā.

—           Jūs teicāt, ka pats esot dzirdējis Retčetu sarunājamies ar pavadoni bez divdesmit minūtēm vienos?

Puaro atstāstīja šo notikumu.

—           Tādā gadījumā, — sacīja msjē Bukss, — tas nozīmē, ka bez divdesmit vienos Kassetti jeb Retčets, kā es viņu joprojām saukšu, bijis dzīvs.

—           Lai būtu pilnīgi precīzi — bez divdesmit trīs minūtēm vienos.

—           Vai, formāli izsakoties, pulksten 12.37 misters Retčets vēl bija dzīvs. Beidzot mums ir vien s fakts.

Puaro neatbildēja. Viņš sēdēja, domīgi lūkodamies grīdā.

Pie durvīm pieklauvēja, un kupejā ienāca oficiants.

—           Restorānvagons ir brīvs, monsieur, — viņš sacīja.

—           Mēs pāriesim uz turieni, — pieceldamies paziņoja msjē Bukss.

—          Vai drīkstu jums pievienoties? — jautāja Konstantins.

—           Nu, protams, mans mīļais dakter. Ja vien msjē Puaro neiebilst.

—    It nemaz, it nemaz.

Pēc īsas laipnību apmaiņas saskaņā ar etiķeti: «Apres vous, monsieur». «Mais non, ap- res vous,»[24] — viņi izgāja gaitenī.

OTRĀ DAĻA LIECINIEKU LIECĪBAS

/.

I nodaļa GUĻAMVAGONA PAVADOŅA LIECĪBA

Restorānvagonā viss bija sagatavots nopratināšanai.

Puaro un msjē Bukss sēdēja blakus pie galda. Ārsts sēdēja šķērsām ejā.

Puaro priekšā bija nolikts vagona Stambula—Kalē plāns, uz katras kupejas ar sarkanu tinti uzrakstīts tās pasažiera vārds. Vienā pusē kaudzītē sakrautas pases un biļetes. Tepat pa rokai papīrs, tinte, spalvaskāts, zīmuļi.

—    Lieliski! — sacīja Puaro. — Mēs varam bez liekas vilcināšanās sākt izmeklēšanu. Vispirms, es domāju, mums vajadzēs uzklausīt guļamvagona pavadoņa liecību. Jūs droši vien pazīstat šo cilvēku. Kāds viņam raksturs? Vai uz viņa vārdiem var paļauties?

—    Par to esmu pilnīgi pārliecināts. Pjērs Mišels kalpo mūsu sabiedrībā vairāk nekā

piecpadsmit gadu. Viņš ir francūzis, dzīvo netālu no Kalē. Caur un cauri kārtīgs un godīgs cilvēks. Kaut gan varbūt nav diez ko attapīgs.

Puaro saprotoši palocīja galvu.

—    Labi, — viņš noteica. — Aprunāsimies ar viņu.

Pjērs Mišels daļēji bija atguvis agrāko pašpārliecību, lai gan vēl joprojām nervozēja.

—    Ceru, ka monsieur nedomās, ka tā ir mana nolaidība, — Mišels nobažījies sacīja, šaudīdams acis no Puaro uz Bukšu. — Cik briesmīgs gadījums! Es ceru, monsieur nedomā, ka tas kaut kādi met ēnu arī uz mani?

Nomierinājis viņu, Puaro sāka aptauju. Vispirms noskaidroja Mišela uzvārdu un adresi, tad apjautājās, cik ilgi viņš kalpo šajā sabiedrībā un konkrēti uz šās līnijas. Šīs ziņas Puaro jau bija, bet parastos jautājumus \r iņš uzdeva vienīgi tādēļ, lai pavadonis nomierinātos.

—    Un tagad, — Puaro turpināja, — pāriesim pie pagājušās nakts notikumiem. Cikos misters Retčets devās pie miera?

—    Gandrīz vai tūlīt pēc vakariņām, monsieur. Pareizāk — pirms mēs izbraucām no Belgradas. Tai pašā stundā kā dienu iepriekš. Viņš lika man saklāt guļvietu, kamēr pats ēdīs vakariņas, un es to arī izdarīju.

—   Vai kāds pēc tam iegāja viņa kupejā?

—    Viņa sulainis, monsieur, un jaunais amerikāņu džentlmenis, viņa sekretārs.

—    Un vairāk neviens?

—    Nē, monsieur, cik es zinu,

—           Labi. Tātad jūs tad redzējāt vai, parei- zak, dzirdējāt viņu pēdējo reizi?

—           Nē, monsieur. Jūs aizmirsāt, viņš man zvanīja bez divdesmit vienos, driz pēc tam, kad vilciens bija apstājies.

—    Pastāstiet tieši, kas notika.

—          Es pieklauvēju pie durvīm, viņš atsaucās — sacīja, ka esot kļūdījies.

—    Viņš to teica franciski vai angliski?

—    Franciski.

—    Atkārtojiet tieši vārdu pa vārdam.

—    Ce n'est rien. Je me suis trompe.

—           Pilnīgi pareizi, — sacīja Puaro. — To pašu dzirdēju arī es. Un pēc tam jūs aizgājāt?

—   Jā, monsieur.

—   Vai atgriezāties atpakaļ savā vietā?

—          Nē, monsieur, piezvanīja no citas kupejas, un es vispirms devos turp.

—           Un tagad, Mišel, uzdošu jums ļoti svarīgu jautājumu: kur jūs atradāties ceturksni pēc vieniem?

—           Es, monsieur? Sēdēju uz soliņa gaiteņa galā — ar seju pret gaiteni.

—   Vai esat par to pārliecināts?

—    Kas tikai?

—           Es biju iegājis blakus vagonā, Atēnu vagonā, aprunāties ar kolēģiem. Mēs runājām par sniegu. Tas bija tūlīt pēc vieniem. Tieši pateikt nevaru.

—           Tātad jūs atgriezāties savā vietā — cikos?

—           Kad man piezvanīja, monsieur, — es atceros . . . monsieur … cs jau jums stāstīju. Mani izsauca tā amerikāņu lēdija. Viņa zvanīja vairākas reizes.

—           Atceros, — sacīja Puaro. — Un pēc tam?

—           Pēc tam, monsieur? Tad piezvanījāt jūs, un es atnesu jums minerālūdeni. Vēl pēc pusstundas uzklāju guļvietu citā kupejā — jaunā amerikāņu džentlmeņa, mistera Ret- četa sekretāra kupejā.

—           Vai misters Makkvīns bija kupejā viens, kad jūs iegājāt klāt guļvietu?

—           Pie viņa bija angļu pulkvedis no piecpadsmitā numura. Abi sēdēja un sarunājās.

—           Ko darīja pulkvedis, kad bija atstājis Makkvīnu?

—    Devās atpakaļ uz savu kupeju.

—           Piecpadsmita kupeja — tā ir gandrīz blakus jūsu soliņam, vai ne?

—           Jā, monsieur, otrā kupeja no gaiteņa gala.

—    Vai pulkveža guļvieta jau bija uzklāta?

—           Jā, monsieur. Es to uzklāju, kamēr viņš ēda vakariņas.

Cikos viņi šķīrās?

—           Nevaru īsti pateikt, monsieur. Nekādā ziņā ne vēlāk par diviem.

—    Un pēc tam?

—           Pēc tam, monsieur, es nosēdēju uz sava soliņa līdz ritam.

—    Un vairs neiegājāt Atēnu vagona?

—    Nē, monsieur.

—    Varbūt jūs aizsnaudāties?

—           Nedomāju vis, monsieur. Vilciens stāvēja, tāpēc man nemācās virsū miegs kā parasti.

—           Vai kāds no pasažieriem gāja pa gaiteni uz restorānvagona pusi vai atpakaļ?

Pavadonis pārdomāja.

—           Liekas, viena no dāmām devās uz tualeti vagona viņā galā.

—    Kāda dāma?

—           Nezinu, monsieur. Tas bija vagona viņā galā, un es redzēju šo dāmu tikai no muguras. Viņai bija spilgti sarkans kimono ar izšūtiem pūķiem.

Puaro palocīja galvu.

—    Un pēc tam?

—          Līdz pat rītam viss bija mierīgi, monsieur.

—    Yai esat par to pārliecināts?

—           A! pardon, jūs, monsieur, atvērāt durvis, paskatījāties laukā un tūlīt atkal aizvērāt.

—           Labi, draugs, — sacīja Puaro. — Mani interesēja, vai jūs to atcerēsieties vai ne. Starp citu, es pamodos no trokšņa — kaut kas smags atsitās pret manām durvīm. Kā jūs domājat, kas tas varēja būt?

Pavadonis izbrīnījies skatījās uz viņu.

—           Nezinu, monsieur. Nekas tāds nenotika, esmu par to pilnīgi pārliecināts.

—           Tātad man rādījušies cauchemar— Puaro mierīgi noteica.

—           Varbūt, — sacīja msjē Bukss, — jūs dzirdējāt troksni no blakus kupejas?

Puaro neievēroja šo izteikumu. Droši vien viņam negribējās to pārspriest pavadoņa klātienē.

—           Pāriesim pie cita jautājuma, — viņš sacīja. — Iedomāsimies, ka slepkava iekāpis vilcienā pagājušajā naktī. Vai esat pārliecināts, ka viņš nevarēja atstāt vilcienu pēc tam, kad bija izdarījis noziegumu?

Pjērs Mišels pakratīja galvu.

—           Un arī par to, ka viņš nevar būt paslēpies kaut kur vilcienā?

—           Vilciens ir pārmeklēts, — sacīja msjē Bukss. — Jums vajadzēs atmest šo ideju, draugs.

—           Bez tam, — sacīja Mišels, — neviens nevar ienākt guļamvagonā tā, ka es to nepamanītu.

—    Kad bija pēdējā pietura?

—    Vinkovicos.

—    Cikos?

—           Mums vajadzēja atiet no turienes 11.58. Bet laika apstākļu dēļ izbraucām divdesmit minūtes vēlāk.

—           Vai uz šejieni var pārnākt no parastajiem vagoniem?

—           Nē, monsieur. Pēc pusdienām durvis, kas savieno guļamvagonus ar parastajiem vagoniem, tiek noslēgtas.

—           Vai jūs izkāpāt no vilciena Vinkovicos?

—    Jā, monsieur. Izgāju uz perona un, kā pienākas, stāvēju pie vagona kāpnītēm. Tieši tāpat kā pārējie pavadoņi.

—           Un kā ar priekšējām durvīm? Tām, kas blakus restorānvagonam?

—    Tās vienmēr ir aizslēgtas no iekšpuses.

—    Patlaban nav aizslēgtas.

Pavadoņa seja pauda pārsteigumu, bet tad viņš attapās:

—           Droši vien kāds no pasažieriem tās atvēris, lai paskatītos uz kupenām.

—    Iespējams, — Puaro piekrita.

Minūtes divas viņš domīgi bungoja pa galdu.

—           Monsieur taču mani nevaino nolaidībā? — pavadonis bikli jautāja.

Puaro labsirdīgi pasmaidīja.

—           Jums tikai_nav palaimējies, draugs, — viņš sacīja. — A, kamēr nav aizmirsies, vēl viens sīkums: jūs teicāt, ka zvans atskanējis tieši tai mirklī, kad jūs klauvējāt pie mistera Retčeta durvīm. Es arī pats to dzirdēju. No kuras kupejas zvanīja?

—           No kņazes Dragomirovas kupejas. Viņa lika pasaukt savu istabeni.

—    Un jūs to izdarījāt?

—    Jā, monsieur.

Puaro domīgi ieskatījās plānā sev priekšā uz galda. Tad palocīja galvu.

—    Pagaidām tas ir viss, — viņš noteica.

—    Pateicos, monsieur.

Pavadonis piecēlās un paskatījās uz msjē Bukšu.

— Neuztraucieties, — direktors laipni sacīja, — jūs nekādā nevīžībā nevar vainot. Pjērs Mišels apmierināts izgāja no kupejas.

II nodaļa SEKRETĀRA LIECĪBA

Puaro pāris minūtes iegrima pārdomās.

—           Ņemot vērā to, kas mums tagad zināms, — viņš beidzot teica, — es domāju, derētu vēlreiz aprunāties ar Makkvīnu.

Jaunais amerikānis ieradās acumirklī.

—           Nu, kā veicas izmeklēšana? — viņš jautāja.

—           Ne pārāk slikti. Kopš mūsu pēdējās sarunas man izdevies šo to noskaidrot… un konkrēti, mistera Retčeta personību.

Hektors Makkvīns ziņkārē paliecās uz priekšu.

—    Kas viņš ir? — viņš vaicāja.

—           Retčets, kā jau jums likās, ir pieņemts vārds. Aiz tā slēpās Kassetti, cilvēks, kurš organizēja visslavenākās bērnu nolaupīšanas, ari sensacionālo mazās Dēzijas Armstrongas nozagšanu.

Makkvīna sejā atspoguļojās vislielākais izbrīns, tad tā sadrūma.

—    Nolādētais neģēlis! — viņš iesaucās.

—    Vai jūs to nenoskārtāt, mister Makkvīn?

—           Nē, ser, — jaunais amerikānis noteikti atbildēja. — Es drīzāk ļautu nocirst sev labo

roku nekā ietu slrādat pie viņa par sekretāru!

—    Vai jūs tas tik stipri satrauc, mister Makkvīn?

—    Man ir īpašs iemesls. Mans tēvs bija prokurors, viņš iztiesāja šo prāvu. Es ne reizi vien redzēju misis Armstrongu — viņa bija valdzinoša sieviete. Tik maiga un piemīlīga, bēdas bija viņu galīgi satriekušas. — Mak- kvīna seja atkal sadrūma. — Ja nu kāds ir saņēmis, ko pelnījis, tad tas ir Retčets jeb Kassetti. Es priecājos, jo to viņam vajadzēja. Tādu nelieti nedrīkst atstāt dzīvu!

—   Jūs runājat tā, it kā pats mīļu prātu būtu izdarījis šo labo darbu?

—   Jā, tieši tā. Es … — viņš sastomījās un it kā vainīgs nosarka. — Liekas, it kā es pats sevi apvainoju noziegumā.

—    Es drīzāk turētu jūs aizdomās, mister Makkvīn, ja jūs sāktu izrādīt pārmērīgas skumjas par sava maizes tēva nāvi.

—    Nedomāju, ka spētu to izdarīt, pat lai paglābtu sevi no elektriskā krēsla, — Mak- kvīns apņēmīgi noteica. Tad piebilda: — Ja jūs neuzskatāt manu ziņkāri par nepiedienīgu, tad pasakiet, lūdzu: kā jums tas izdevās? Es domāju — noskaidrot Kassetti personību.

—   Pēc vēstules strēmelēm, ko atradu kupejā.

—    Bel vai … tas ir, es gribēju teikt. . . Vai tiešām vecais rīkojies tik nepiesardzīgi?

—    Ka nu uz to skalās, — sacīja Puaro.

Jauno cilvēku šī piezīme manāmi samulsināja. Viņš pārsteigts raudzījās uz Puaro, cenzdamies apjēgt, par ko ir runa.

—    Mans uzdevums, — sacīja Puaro, — ir noskaidrot, ko vakar darījis jebkurš no pasažieriem. Tas nevienu nevar apvainot, jūs saprotat? Tā ir tikai parasta formalitāte.

—    Skaidrs. Sāciet ar mani un dodiet man iespēju tikt vaļā no aizdomām, ja vien izdosies.

—    Diezin vai ir nepieciešami jautāt, kāds jūsu kupejas numurs, — Puaro pasmaidīja, — jo es taču vakar biju jūsu kaimiņš. Tā ir otrās klases kupeja, sestā un septītā vieta. Pēc manas pāriešanas uz citu kupeju jūs palikāt tur viens.

—    Pilnīgi pareizi.

—    Un tagad, mister Makkvīn, lūdzu, izstāstiet visu, ko jūs darījāt pēc tam, kad atstājāt restorānvagonu.

—     Tas nav grūti. Devos atpakaļ uz savu kupeju, drusku palasīju, Belgradā biju izgājis pastaigāt pa peronu, nosalu un atgriezos kupejā. Mazliet patērzēju ar jauno anglieti no blakus kupejas. Tad iesaistījos sarunā ar to angli — pulkvedi Arbetnotu. Starp citu, jūs, manuprāt, tad pagājāt mums garām. Pēc tam iegāju pie mistera Retčeta un, kā jums jau stāstīju, pierakstīju dažus norādījumus sakarā ar vēstulēm. Novēlējis viņam labu nakti, aizgāju. Pulkvedis Arbetnots vēl stāvēja gaitenī. Viņa kupejā jau bija uztaisīta guļvieta, un es aicināju viņu pie sevis. Pasūtīju dzeramo, un mēs iztukšojām pa glāzītei. Pārspriedām pasaules politiku, Indijas pār

valdi un mūsu pašu nepatikšanas sakarā ar pašreizējo finansu stāvokli un Volstrīta krīzi. Es parasti nelabprāt biedrojos ar angļiem — viņi tādi pārāk stīvi, bet šis man patīk.

—           Vai atceraties, kad viņš no jums aizgāja?

—    Diezgan veļu. Laikam ap diviem.

—    Jūs manījāt, ka vilciens apstājies?

—           Kā nu ne. Mēs pat nobrīnījāmies — kāpēc. Paskatījāmies ārā pa logu, ieraudzījām, ka sasnidzis daudz sniega, bet nepievērsām tam īpašu uzmanību.

—           Un kas bija pēc tam, kad pulkvedis Ar- betnots atvadījās no jums?

—           Viņš devās uz savu kupeju, un es pasaucu pavadoni uzklāt man gultu.

—           Kur jūs atradāties, kamēr viņš to darīja?

—           Stāvēju pie durvīm gaitenī un smēķēju cigareti.

—    Un pēc tam?

—    Likos gulēt un nogulēju līdz rītam.

—           Vai jūs izkāpāt no vilciena vakar vakarā?

—          Mēs ar Arbetnotu bijām nolēmuši drusku izlocit kājas tajos … nu, kā sauca to staciju? … Vinkovicos. Bet aukstums bija tik briesmīgs … un tieši sākās sniegputenis. Mēs tūlīt metāmies atpakaļ vagonā.

—           Pa kurām durvīm jūs izkāpāt no vilciena?

—    Pa tam, kas tuvākas manai kupejai.

—    Vai tās, kuras blakus restorānvagonam?

—    Jā.

—    Vai atceraties — bulta bija aizlikta priekšā?

Makkvīns pārdomāja.

—    Liekas, jā, cik atminu. Katrā ziņā caur rokturi bija izbāzts kaut kāds stienis. Vai jūs to domājat?

—    Jā. Vai, atgriežoties vagonā, jūs iebīdījāt šo stieni atpakaļ?

—    Jā, nē . . . Šķiet, ka ne. Es iekāpu pēdējais. Skaidri neatceros. Bet vai tas svarīgi? — viņš piepeši iejautājās.

—    Var izrādīties, ka svarīgi. Tātad, monsieur, cik es saprotu, kamēr jūs ar pulkvedi Arbertnotu sarunājāties jūsu kupejā, durvis uz gaiteni bija vaļā?

Hektors Makkvīns pamāja ar galvu.

—    Sakiet, lūdzu, ja atceraties, — vai kāds pagāja garām pa gaiteni no tā brīža, kad mēs izbraucām no Vinkoviciem, līdz brīdim, kad pulkvedis devās uz savu kupeju?

Makkvīns sarauca pieri.

—    Vienu reizi laikam pagāja garām pavadonis — viņš nāca no restorānvagona puses, — Makkvīns teica. — Un pēc tam sieviete pretējā virzienā — uz restorānvagonu.

—    Kāda sieviete?

—    Nezinu. Lāgā neievēroju. Es, ziniet, biju iededzies strīdā ar Arbetnotu. Atceros vienīgi, ka durvīs pavīdēja kaut kāds sārts zīds. Es nepaskatījos, bet tik un tā nebūtu redzējis viņas seju. Es taču sēdēju ar seju pret restorānvagonu, bet viņa gāja turp, tā ka varēju ieraudzīt tikai viņas muguru, kad viņa bija pagājusi garām.

Puaro palocīja galvu.

—    Viņa devās uz tualeti, cik saprotu?

—    Droši vien.

—    Jūs redzējāt viņu nākam atpakaļ?

—           Šķiet, ka ne. Tagad, kad jūs to jautājat, atceros, ka tiešām neesmu redzējis viņu nākam atpakaļ. Bet droši vien nepamanīju.

—          Vēl viens jautājums. Vai jūs smēķējat pīpi, mister Makkvīn?

—    Nē, ser.

Puaro mirkli klusēja.

—           Tas pagaidām ir viss. Un tagad es gribētu aprunāties ar mistera Retčeta sulaini. Starp citu, vai jūs abi vienmēr ceļojat otrajā klasē?

—           Viņš — jā. Es parasti braucu pirmajā un, ja iespējams, blakus mistera Retčeta kupejai. Viņš gandrīz visu bagāžu sakrāva manā kupejā — tā viņam ērtāk, turklāt arī es un bagāža vienmēr pa rokai. Bet šoreiz visas pirmās klases kupejas bija izpirktas, vienīgi tā ne, ko aizņēma viņš.

—• Viss skaidrs. Pateicos, mister Makkvīn.

III nodaļa SULAIŅA LIECĪBA

Amerikāni nomainīja bālais anglis ar neizteiksmīgo seju, kuru Puaro bija ievērojis jau iepriekšējā dienā. Viņš korekti palika stāvam pie durvīm. Puaro ar mājienu piedāvāja viņam apsēsties.

—           Jūs, cik noprotu, esat mistera Retčeta sulainis?

—    Jā, ser.

—    Jūsu vārds un uzvārds?

—    Edvards Henrijs Māstermens.

—    Vecums?

—    Trīsdesmit deviņi gadi.

—    Mājas adrese?

—    Klerkenvella, Fraiarstrīta 21.

—           Vai esat dzirdējis, ka jūsu saimnieks noslepkavots?

—    Jā, ser. Visai skandalozs gadījums.

—          Sakiet man, lūdzu: kad jūs pēdējo reizi redzējāt misteru Retčetu?

Sulainis apsvēra.

—           Vakar vakarā, liekas, ap deviņiem. Vai arī drusku vēlāk.

—           Pastāstiet par jūsu pēdējo tikšanos sīkāk.

—           Es, kā parasti, iegāju pie mistera Retčeta, ser, lai pakalpotu viņam, kad viņš liksies gulēt.

—           Paskaidrojiet sīkāk, kas ietilpa jūsu pienākumos!

—           Man bija jāsaloka un jāizkar viņa drānas, ser. Jāieliek ūdenī mākslīgie zobi un jāpārbauda, vai viņam ir viss, kas nepieciešams naktsguļai.

—           Vai viņa izturēšanās bija tāda pati kā vienmēr?

Sulainis brīdi pārdomāja.

—           Redziet, ser, man likās, viņš bija tāds satraukts.

—    Par ko satraukts?

—           Par vēstuli, ko bija izlasījis. Viņš jautāja, vai es esot ienesis šo vēstuli. Es, protams, atbildēju, ka neko tamlīdzīgu neesmu darījis, bet viņš nolamāja mani un pēc tam visur man sējās klāt.

—    Vai tas bija neparasti?

—           Nē, ser, viņš bija ļoti ātras dabas — kā es mēdzu teikt, viss atkarīgs no tā, ar kuru kāju viņš izkāpis no gultas.

—          Vai jūsu saimnieks lietoja kādas miega zāles?

Ārsts Konstanlins mazliet paliecās uz priekšu.

—           Vienmēr, kad brauca ar vilcienu, ser, Viņš stāstīja, ka citādi nevarot aizmigt.

—           Vai jūs zināt, kādas miega zāles viņš parasti lietoja?

—           Nevaru pateikt., ser. Uz pudelītes nebija nosaukuma. Tikai uzraksts: «Miega zāles. Ieņemt pirms gulētiešanas.»

—    Vai viņš tās iedzēra vakar vakarā?

—           Jā, ser. Es ielēju miega zāles glāzē un noliku uz tualetes galdiņa.

—    Jūs pats neredzējāt, ka viņš tās iedzēra?

—    Nē, ser.

—    Kas notika pēc tam?

—           Es jautāju, vai vēl kaut kā nevajag, un apvaicājos, kurā laikā misters Retčets liks atnākt no rīta. Viņš sacīja, lai viņu netraucējot, kamēr pats piezvanīšot.

—    Vai tā bieži gadījās?

—           Jā, bieži. Kad misters Retčets taisījās celties, viņš parasti zvanīja pavadonim un atsūtīja to pēc manis.

—           Kad viņš parasti cēlās augšā, agri vai vēlu?

—           Tas bija atkarīgs no viņa garastāvokļa, ser. Dažreiz viņš piecēlās brokastlaikā, bet dažreiz nogulēja līdz pusdienām.

—           Tātad jūs neuztraucāties, kad pagāja rīts un kungs vēl nebija sūtījis pēc jums?

—    Nē, ser.

—           Vai jūs zinājāt, ka jūsu kungam ir ienaidnieki?

—           Jā, ser, — gluži vienaldzīgi atbildēja sulainis.

—    Kā jūs to zinājāt?

—           Es dzirdēju, ka viņš runāja par kaut kādām vēstulēm ar misteru Makkvīnu, ser.

—           Vai jūs bijāt pieķēries savam saimniekam, Māstermen?

Māstermena seja, ja tas vispār iespējams, kļuva vēl neizteiksmīgāka nekā parasti.

—           Diez kā negribētos to apgalvot, ser. Viņš bija devīgs.

—    Bet jūs viņu nemīlējāt?

—           Teiksim tā — man amerikāņi ne visai patīk, ser.

—    Vai jūs kādreiz esat bijis Amerikā?

—    Nē, ser.

—           Vai neatceraties, ka avīzēs rakstīja par Armstrongu bērna nolaupīšanu?

Sulaiņa bālajos vaigos iesitās sārtums.

—           Jā, protams, ser. Tā bija maza meitenīte, vai ne? Briesmīgs notikums.

—           Vai jūs nezinājāt, ka jūsu saimnieks, misters Retčets, bija šīs nolaupīšanas galvenais dūzis?

—           Patiešām ne, ser. — Pirmo reizi sulaiņa balsī ieskanējās kaut kādas jūtas. — Es nevaru tam gandrīz ticēt.

—           Tomēr tā ir taisnība. Bet tagad pāriesim pie jums. Pastāstiet, ko jūs darījāt vakar vakarā. Jūs jau saprotat, tā ir parasta formalitāte. Ko darījāt pēc tam, kad aizgājāt no sava kunga?

—           Pateicu misteram Makkvīnam, ka viņu aicina misters Retčets. Pēc tam devos uz savu kupeju un lasīju.

—    Jūsu kupeja atrodas …

—           Tā ir otrās klases pēdējā kupeja, ser. Tai galā, kur restorānvagons.

Puaro paskatījās plānā.

—    Skaidrs … Un kāda jums vieta?

—    Apakšējā, ser.

—    Tas ir, ceturtā?

—    Jā, ser.

—    Vai kopā ar jums ir vēl kāds?

—    Jā, ser. Milzīgais itālietis.

—    Vai viņš runā angliski?

—           Ja to var saukt par angju valodu, ser, — sulainis nicīgi sacīja. — Viņš esot bijis Amerikā, Čikāgā, cik sapratu.

—    Vai jūs abi daudz sarunājaties?

—    Nē, ser. Es atzīstu par labāku lasīt.

Puaro pasmaidīja. Viņš dzīvi iztēlojās šo

ainu — kā šis džentlmenis — «džentlmeņu pakalpiņš» — strupi atcērt runīgajam lamzakam itālietim.

—           Un ko, ja drīkstu jautāt, jūs lasāt? — Puaro vaicāja.

—           Pašlaik, ser, es lasu misis Arabellas Ri- čardsones romānu «Mīlas gūsteknis».

—    Vai laba grāmata?

—    Manuprāt, Joti aizraujoša, ser. '

—           Nu labi, turpināsim. Jūs atgriezāties savā kupejā un lasījāt «Mīlas gūstekni» — līdz cikiem?

—           Apmēram pusvienpadsmitos, ser, itālietis gribēja iet gulēt. Atnāca pavadonis un uztaisīja gultas.

—    Un pēc tam jūs apgūlāties un aizmigāt?

—    Es apgūlos gan, ser, bet neaizmigu.

—    Kāpēc ne? Jums nenāca miegs?

—    Man sāka sāpēt zobs, ser.

—    Ai, ai, ai! Tas ir mokoši.

—    Ārkārtīgi mokoši, ser.

—           Vai jūs kaut ko ieņēmāt pret zobu sāpēm?

—           Uzliku uz zoba drusku krustnagliņu eļļas, tā mazliet atviegloja sāpes, bet aizmigt tik un tā nevarēju. Es ieded/u naktslampiņu virs gultas un turpināja lasīšanu, lai cik necik novērstu domas.

—    Vai jūs vispār neaizmigāt?

—           Nē, ser. Iesnaudos tikai ap četriem no rīta.

—    Un jūsu kaimiņš?

—           Tas itālietis? Tas jau krāca vienā krākšanā.

—   Vai viņš naktī neizgāja no kupejas?

—    Nē, ser.

—    Un jūs?

—    Nē, ser.

—   Vai jūs nakti kaut ko dzirdējāt?

—           Liekas, ne, ser. Tas ir, neko neparastu ne. Vilciens stāvēja, un viss bija ļoti kluss.

Puaro mirkli nebilda ne vārda, tad atsāka:

—           Nu labi, mēs jau gandrīz visu esam noskaidrojuši. Vai jūs kaut kā nevarat palīdzēt mums izdibināt šo traģēdiju?

—    Šķiet, ka ne. Ļoti žēl, ser.

—           Vai nemanījāt, ka jūsu saimnieks būtu strīdējies ar misteru Makkvīnu, varbūt viņi nesatika?

—           Nē, nē, ser. Misters Makkvīns ir ļoti patīkams džentlmenis.

—           Pie kā jūs kalpojāt, pirms pāmācāt pie mistera Retčeta?

—           Pie sera Henrija Tomlinsona, ser, Gros- venora skvērā.

—    Kāpēc no viņa aizgājāt?

—           Viņš aizbrauca uz Austrumāfriku, ser, un viņam mani pakalpojumi vairs nebija vajadzīgi, ser. Bet esmu pārliecināts, ser, ka viņš neatteiksies dot par mani atsauksmi. Es nodzīvoju pie viņa vairākus gadus.

—           Un cik ilgi jūs nokalpojāt pie mistera Retčeta?

—          Drusku vairāk par deviņiem mēnešiem, ser.

—           Pateicos, Māstermen. Jā, starp citu, vai jūs smēķējat pīpi?

—           Nē, ser. Es smēķēju tikai cigaretes — lētas cigaretes, ser.

—    Paldies. Tas pagaidām viss.

Puaro ar galvas mājienu atlaida sulaini.

Taču tas vilcinādamies vēl palika stāvam.

—      Piedodiet, ser, bet tā padzīvojusī amerikāniete ir, ja tā var izteikties, gluži kā bez prāta. Stāsta, zinot visu smalki par slepkavu. Viņa ir ļoti uztraukta, ser.

—     Tādā gadījumā, — Puaro pasmaidīja, — varbūt nākamo izsauksim viņu.

—     Vai pateikt viņai to, ser? Viņa jau sen pieprasa, lai viņu aizvedot pie kāda no priekšniecības. Pavadonis mēģina viņu nomierināt, bet veltīgi.

—     Atsūtiet viņu pie mums, draugs, — sacīja Puaro. — Mēs uzklausīsim, kas viņai stāstāms.

IV nodaļa PAVECAS AMERIKĀNIETES LIECĪBA

Kad misis Habarda aizelsusies iedrāzās restorānvagonā, viņa bija tik uzbudināta, ka gandrīz nevarēja parunāt.

—     Jūs man pasakiet, kurš te ir galvenais! Es gribu paziņot priekšniekiem kaut ko ļo-oo-oti, ļo-o-oti svarīgu. Un ja jūs, kungi… — Viņas acis šaudījās pa telpu.

Puaro paliecās uz priekšu.

—     Varat stāstīt man, madome, — viņš sacīja. — Tikai vispirms, lūdzu, apsēdieties.

Misis Habarda smagi iezvēlās krēslā viņam pretī.

—     Tad klausieties, ko es gribu jums pastāstīt. Pagājušo nakti vilcienā izdarīta slepkavība, un slepkava bija manā k u p e j ā!

Viņa dramatiski apklusa, lai klātesošie varētu pietiekami novērtēt šo paziņojumu.

—    Vai esat par to pārliecināta, madame?

—    Nu protams, esmu pārliecināta! Un kā vēl! Es gan zinu, ko runāju. Es jums izstāstīšu visu, kā ir. Nu tā, es liekos gultā, laižos miegā un pēkšņi pamostos — kupejā, protams, tumšs, bet es jūtu — blakus kaut kur stāv vīrietis. Es tā pārbijos, ka pat iekliegties nevarēju, nu, jūs jau paši zināt, kā tas mēdz būt. Es tikai guļu un domāju: «Dievs, apžēlojies, mani taču nogalinās!» Nav vārdos izsakāms, ko pārdzīvoju. Atcerējos visas šausmīgās slepkavības vilcienos, par kurām esmu lasījusi avīzēs. Un klusībā nodomāju: «Bet manas dārglietas viņš nedabūs,» — jo es, ziniet, iebāzu tās zeķē un paslēpu zem spilvena, nav gan visai ērti — pacieta gulēšana, — nu, jūs jau paši zināt, kā tas mēdz būt. Bet es aizrunājos par tālu. Kur es paliku?

—    Jūs jutāt, madame, ka jūsu kupejā ir vīrietis.

—    Jā, un tā es guļu aizvērtām acīm un domāju: ko darīt? Labi vēl, es domāju, ka mana meita nezin, kas man jāpārdzīvo. Un tad kaut kā attapos, sataustīju zvana pogu un piespiedu, lai izsauktu pavadoni. Spiedu un spiedu, bet neviens nenāca, jau nodomāju, ka man sirds apstāsies. «Dievs apžēlojies,» es klusībā teicu, «varbūt viņi jau nogalinājuši visus pasažierus?» Vilciens stāv, un klusums tāds drausmīgs. Bet es tomēr spiežu pogu, un pēkšņi — lai slavēts dievs! — dzirdu gaiteni soļus un tad klauvējienu pie durvīm. «Nāciet iekšā!» — iekliedzos un tūlīt uzdedzu gaismu. Bet, ticat vai neticat, kupejā nebija nevienas dzīvas dvēseles!

Misis Habarda šo brīdi, redzams, uzskatīja drīzāk par sava stāsta dramatisko kulmināciju, nevis par atslābumu.

—    Un kas notika pēc tam, madame?

—    Nu, es izstāstīju par to pavadonim, bet viņš, liekas, man neticēja. Laikam nosprieda, ka man tas rādījies sapņos. Es, protams, liku viņam paskatīties zem sola, lai gan viņš iebilda, — cilvēks tur nekādi nevarot iespraukties. Tāpat jau tagad skaidrs, ka šis vīrietis aizmucis, bet viņš bija manā kupejā, un mani vai traku padarīja šis pavadonis, cenzdamies mani nomierināt. Es, paldies dievam, neesmu nekāda melša, mister… es, liekas, nezinu jūsu vārdu …

—    Puaro, madame, un tas ir msjē Bukss, sabiedrības direktors, un ārsts Konstantins.

Misis Habarda visiem trim izklaidīgi no- murdēja: «Priecājos iepazīties» — un aizrautīgi turpināja savu izklāstu:

—    Lieciet vērā, es, protams, neņemos apgalvot, ka uzreiz visu apjēdzu. Sākumā nospriedu, ka tas ir mans kaimiņš, tas nabaga cilvēks, ko noslepkavoja. Es liku pavadonim pārbaudīt, vai durvis starp abām kupejām aizslēgtas, un, protams, bulta nebija priekšā. Nu, es tūlīt sāku rīkoties. Liku pavadonim aizbīdīt priekšā bultu un, līdzko viņš bija

aizgājis, piecēlos un drošības labad piestūmu pie durvīm arī čemodānus.

—    Cikos tas viss notika, misis Habarda?

—           Nevaru īsti pateikt. Nepaskatījos pulkstenī. Biju pārāk uztraukusies.

—    Un kā jūs izskaidrojat notikušo?

—           Jūs vēl jautājat? Manuprāt, tas ir skaidrāks par skaidru. Manā kupejā bija slepkava. Kas gan cits tas varēja būt?

—           Un jūs uzskatāt, ka viņš atgriezās atpakaļ blakuskupejā?

—          Kā lai es zinu, kur viņš atgriezās. Es gulēju cieši aizmiegtām acīm.

—          Tātad viņš droši vien izmuka pa durvīm gaitenī?

—           Nezinu pateikt. Es jau sacīju — gulēju aizmiegtām acīm.

Misis Habarda saraustīti nopūtās.

—           Žēlīgais dievs, kā es pārbijos! Ja mana meita zinātu . ..

—           Un jūs nedomājat, madame, ka esat dzirdējusi troksni blakus kupejā — kāds staigāja pa nogalinātā kupeju?

—           Nē, nedomāju, mister… atkal aizmirsās … mister Puaro. Šis cilvēks bija tieši manā kupejā. Bet ko tur lieki spriedelēt, man taču ir pierādījums.

Un viņa triumfējoši izvilka no galdapakšas milzīgu somu un sāka rakņāties tās dziļumos. No turienes citu pēc cita izkravāja prāva izmēra baltus kabatas lakatiņus, brilles raga ietvarā, paciņu aspirīna, paciņu glaubersāls, tūbiņu spilgti zaļu piparmētru tabletīšu, atslēgu saišķi, šķēres, čeku grāmatiņu, kāda

neparasti neglīta bērna momentuzņēmumu, dažas vēstules, piecas kreļļu virknes pseido- auslrumnieciskā stilā un mazu metāla priekšmetu, kurš, kā izrādījās, bija poga.

—    Vai redzat šo pogu? Nu ziniet, tā nav mana poga. Man tādu nav nevienam apģērba gabalam. To es atradu šorīt, kad cēlos augšā.

Viņa nolika pogu uz galda. Msjē Bukss paliecās uz priekšu.

—    Tā jau ir poga no pavadoņa formas svārkiem! — viņš izsaucās.

—    Tam taču iespējams dabisks izskaidrojums, — sacīja Puaro, pavērsies pret dāmu. — Sī poga, madame, varētu būt notrūkusi no pavadoņa svārkiem, kad viņš pārmeklēja jūsu kupeju vai arī klāja guļvietu vakar vakarā.

—     Kā gan jūs neviens to nesaprotat! It kā būtu norunājuši. Nu tad klausieties. Vakar pirms aizmigšanas es lasīju žurnālu. Iekams nodzēsu gaismu, uzliku žurnālu uz čemodāniņa — tas stāvēja uz grīdas pie loga. Vai sapratāt?

Viņi apgalvoja, ka sapratuši.

—    Nu tad labi. Pavadonis paskatījās zem sola, neatiedams no ieejas durvīm, pēc tam piegāja pie durvīm, kas ved uz blakus kupeju, un tās aizbultēja, pie loga viņš nemaz nepiegāja. Bet šorīt šī poga atradās uz žurnāla. Kā tad jūs to sauksiet, gribētos zināt?

—    Es, madame, to sauktu par pierādījumu.

Šāda atbilde, liekas, amerikānieti nomierināja.

—           Es briesmīgi saniknojos, ja man nelic, — viņa paskaidroja.

—           Jūs sniedzāt mums loti interesantu un vērtīgu liecību, — Puaro mierinoši sacīja. — Bet vai tagad drīkstu jums uzdot dažus jautājumus?

—    Kāpēc ne? Labprāt atbildēšu.

—           Kā tas varēja gadīties, ka jūs — ja jau jūs tā satrauca šis Retčets, — neaizbultējāt durvis starp abām kupejām?

—          Es aizbultēju, — nevilcinādamās iebilda misis Habarda.

—    Ak tā, aizbultējāt?

—           Nu kā tad, es palūdzu tai zviedrietei — patīkama sieviete, starp citu, — lai apskatās, vai bulta aizšauta priekšā, un viņa apgalvoja, ka aizšauta.

—           Bet kāpēc jūs pati nevarējāt paskatīties?

—           Es gulēju gultā, un uz durvju roktura karājās mana somiņa ar mazgāšanās piederumiem — tā aizsedza bultu.

—           Cikos tas bija, kad lūdzāt aizbultēt durvis?

—           Ļaujiet padomāt. Liekas, vai nu pusvienpadsmitos, vai bez ceturkšņa vienpadsmitos. Viņa atnāca uzzināt, vai man ir aspirīns. Es pastāstīju, kur tas glabājas, un viņa izņēma to no manas ceļasomas.

—           Jūs visu šo laiku nepiecēlāties no gultas?

—    Nē.

Pēkšņi viņa iesmējās.

—    Nabadzīte bija pagalam satraukusies.

Redziet, viņa aiz pārskatīšanas atvērusi blakus kupejas durvis.

—   Mistera Retčeta kupejas?

—           Jā. Jūs zināt, cik viegli var misēties, kad visas durvis ciet. Viņa aiz pārskatīšanās iegājusi Retčeta kupejā. Un tādēļ ļoti sarūgtināta. Viņš, liekas, sācis smieties un droši vien pat pasacījis kaut ko nepieklājīgu. Nabadzīte visa trīcēja. «Es izdaru kļūdu,» viņa teica. «Tāds kauns — es izdaru kļūdu. Kāds slikts cilvēks! Viņš saka: «Jūs pārāk veca.»»

Ārsts Konstantins iespurdzās, un misis Habarda tūlīt apklusināja viņu ar ledainu skatienu.

—           Viņš arī nav bijis nekāds labais cilvēks, — viņa sacīja, — ja atļāvās kaut ko tādu teikt dāmai. Tur patiešām nav par ko smieties.

Ārsts Konstantins steigšus atvainojās.

—          Un pēc tam jūs dzirdējāt troksni mistera Retčeta kupejā?

—    Nu … ne gluži tā.

—    Ko jūs gribat ar to teikt, madame?

—           Nu … — viņa mirkli apklusa. — Viņš krāca.

—    Ā, tātad viņš krāca?

—          Briesmīgi. Iepriekšējā naktī ne aci nedabūju aizvērt.

—           Un pēc tam, kad jūs izbiedēja tas vīrietis, kas bija ienācis jūsu kupejā, jūs vairs nedzirdējāt viņu krācam?

—          Kā es varēju to dzirdēt, mister Puaro? Viņš taču bija miris,

—    Ak jā, jums taisnība, — piekrita Puaro. Viņš izskatījās apmulsis.

—    Vai jūs atceraties tādu notikumu kā Armstrongu bērna nolaupīšana, misis Habarda? — viņš jautāja.

—    Kā nu ne! Un tas neģēlis vēl tika cauri sveikā un izbēga no soda! Būtu es viņu dabūjusi savās rokās!

—   Viņš nav izbēdzis no soda. Viņš ir miris. Nomira pagājušajā naktī.

—   Jūs gribat teikt… — Misis Habarda satraukumā pat paslējās no krēsla.

—   Tieši to, ko pateicu. Bērnu nozaga Retčets.

—    Ak šitā! Kas to būtu domājis! Man tūlīt par to jāaizraksta meitai. Vai es jums vakar vakarā nestāstīju, ka šim cilvēkam tāda ļauna seja? Nu redziet, man bijusi taisnība. Mana meita vienmēr saka: «Ja mammai ir kaut kādas aizdomas, tad varat derēt pat uz savu pēdējo dolāru, ka tas ir slikts cilvēks.»

—   Vai jūs pazināt kādu no Armstrongu ģimenes, misis Habarda?

—    Nē. Viņi apgrozījās tikai augstākajā sabiedrībā. Bet esmu daudz par viņiem dzirdējusi — runāja, ka misis Armstronga bijusi burvīga sieviete un vīrs viņu dievinājis.

—    Nu labi, misis Habarda, jūs sniedzāt mums Joti lielu palīdzību, tiešām vērtīgu palīdzību. Bet tagad esiet tik laipna un pasakiet mums savu pilno vārdu.

—   Labprāt, protams. Karolīne Marta Habarda.

—    Uzrakstiet, lūdzu, šeit jūsu adresi.

Misis Habarda uzrakstīja, ne mirkli neapklusdama.

—           Es nemaz vēl nevaru attapties. Kassetti … te, šajā vilcienā. Man viņš uzreiz likās šaubīgs, vai ne, mister Puaro?

—           Jā, tiešām, madame. Starp citu, vai jums ir sarkana zīda rīta kleita?

—           Dievs žēlīgais, kas tas par jocīgu jautājumu? Protams, nav. Man ir līdzi divas rīta kleitas — rozā flaneļa, tāda silta, ļoti piemērota vilcieniem, un vēl viena — to man uzdāvināja meita — austrumnieciskā stilā, no sarkani violeta zīda. Bet, dieva dēļ, sakiet — kāpēc jūs interesē manas rītakleitas?

—           Redziet, madame, vakar vakarā kāda persona spilgti sarkanā kimono iegājusi vai nu jūsu, vai mistera Retčeta kupejā. Kā jūs nupat sacījāt, durvis ļoti viegli sajaukt, kad tās aiztaisītas.

—           Manā kupejā gan neviena persona sarkanā kimono nav ienākusi.

—    Tātad viņa iegājusi pie mistera Retčeta.

Misis Habarda savilka lūpas un skarbi noteica:

—    Tas mani nemaz nepārsteigtu.

Puaro paliecās uz priekšu.

—          Tātad jūs dzirdējāt sievietes balsi blakus kupejā?

—           Nesaprotu, kā jūs to uzminējāt, mister Puaro. Nudien, nesaprotu. Tomēr.., patiesību sakot, dzirdēju.

—           Bet, kad tikko jums jautāju, vai esat dzirdējusi kaut kādas skaņas aiz kaimiņa

durvīm, jūs atbildējāt, ka dzirdējāt vienīgi misteru Retčetu krācam.

—    Jā, tā ir skaidra patiesība. Viņš t i e- š ā m krietnu laiku krāca. Bet pārējā laikā… — Misis Habarda nosarka. — Par tādām lietām nav patīkami runāt.

—    Cikos jūs dzirdējāt sievietes balsi?

—      Nevaru īsti pateikt. Es uz brīdi pamodos, izdzirdēju sievietes balsi, un man uzreiz kļuva skaidrs, ka runā blakus kupejā. Es nodomāju: «Ko tad citu var gaidīt no tāda cilvēka? Mani tas nemaz nepārsteidz,» — un atkal aizmigu. Neparko nebūtu sākusi runāt par tādām lietām trīs nepazīstamu džentlmeņu klātbūtnē, ja jūs nebūtu to man vilkšus izvilcis.

—    Vai tas bija pirms vai pēc tam, kad jūs pārbiedēja vīrietis jūsu kupejā?

—     Nu jūs atkal atkārtojat to pašu! Kā gan tā sieviete varētu ar viņu sarunāties, ja viņš jau bija miris?

—    Paidon. Jūs droši vien uzskatāt mani par visai dumju, madame.

—     Izrādās, pat jūs varat šad tad apstulbt. Es vēl joprojām nevaru attapties, ka mums blakus bijis šis briesmonis Kassetti. Ko gan teiks mana meita, kad …

Puaro veikli palīdzēja cienījamajai dāmai iekravāt mantas atpakaļ rokassomā un pavadīja viņu līdz durvīm.

—    Jums izkrita kabatas lakatiņš, madame, — viņš sacīja, kad viņa jau grasījās iet laukā.

Misis Habarda paskatījās uz mazo batista gabaliņu, ko viņš turēja pastieptā rokā.

—    Tas nav mans, mister Puaro. Es savējo neesmu pazaudējusi.

—   Pardon. Es iedomājos, ja jau tam ir iniciālis «H», tad …

—    Tas, protams, ir dīvaini, tomēr kabatas lakatiņš nav mans. Maniem ir iniciāļi «K. M. H.», un tie ir praktiski kabatas lakati, nevis tādi dārgi, nekam nederīgi Parīzes nieki. Pasakiet man — kāds gan labums no tādiem kabatas lakatiņiem?

Tā kā neviens no trim vīriešiem, liekas, nevarēja atbildēt uz šo jautājumu, misis Habarda kā uzvarētāja staltā gaitā izgāja no vagona.

V nodaļa ZVIEDRIETES LIECĪBA

Msjē Bukss turēja rokā pogu, ko bija atstājusi misis Habarda.

—    Neko nevaru saprast, — viņš ierunājās. — Ko nozīmē šī poga: vai Pjērs Mišels tomēr būtu iejaukts slepkavībā? — viņš apklusa, bet, nesagaidījis Puaro atbildi, turpināja: — Ko jūs par to sakāt, draugs?

—    Sī poga mūs uzvedina uz visdažādākiem minējumiem, — Puaro domīgi atbildēja. — Bet, pirms pārspriežam nupat dzirdēto liecību, aprunāsimies ar zviedrieti.

Viņš pameklēja pasu kaudzītē, kas atradās viņam priekšā.

—           Ahā, lūk, viņas pase! Grēta Olsone, četrdesmit deviņi gadi.

Msjē Bukss deva rīkojumu viesmīlim, un tas drīz ieveda dāmu ar iedzelteni sirmo matu mezglu pakausī un garo, labsirdīgo aitas seju. Viņa īsredzīgi skatījās uz Puaro caur brillēm, bet neizrādīja nekādu satraukumu.

Atklājās, ka viņa prot franciski, tā ka saruna norisa šai valodā. Sākumā Puaro uzdeva viņai jautājumus, uz kuriem atbildes jau zināja: vārdu, vecumu un adresi. Pēc tam ievāca ziņas par nodarbošanos.

Viņa pastāstīja, ka strādājot par ekonomi kādā misionāru skolā netālu no Stambulas. Viņa bija mācījusies par medicīnas māsu.

—          Jūs jau droši vien zināt, kas noticis pagājušo nakti, mademoiselle?

—           Protams. Tas ir drausmīgi. Un amerikāņu dāma stāsta, ka slepkava bijis viņas kupejā.

—           Es dzirdēju, mademoiselle, ka jūs pēdējā esat redzējusi nogalināto dzīvu?

—           Nezinu. Varbūt arī tā ir. Aiz pārskatīšanās atvēru viņa kupejas durvis. Man bija tāds kauns. Tik nepatīkama pārskatīšanās.

—    Jūs viņu redzējāt?

—          Jā. Viņš lasīja grāmatu. Es tūlīt atvainojos un aizgāju.

—    Vai viņš jums ko teica?

Cienījamās dāmas vaigi viegli pietvīka.

—           Viņš iesmējās un izteica pāris vārdu. Es … es lāgā nesapratu.

—           Un ko jūs darījāt pēc tam, mademoiselle? — jautāja Puaro, taktiski mainīdams tematu.

—           Es iegāju pie amerikāņu dāmas, misis Habardas. Palūdzu viņai aspirīnu, un viņa man to iedeva.

—           Viņa lūdza jūs paskatīties, vai durvis, kas kopējas ar Retčeta kupeju, ir aizbultētas?

—    Jā.

—    Un bulta bija aizšauta?

—    Jā.

—    Un ko jūs darījāt pēc tam?

—           Gāju atpakaļ uz savu kupeju, ieņēmu aspirīnu un likos gulēt.

—    Kad tas bija?

—           Apgūlos bez piecām vienpadsmitos, skaidri atceros, jo paskatījos pulkstenī, pirms to uzvilku.

—    Vai jūs ātri aizmigāt?

—           Ne visai. Galva gan bija mitējusies sāpēt, bet es vēl kādu laiku gulēju nomodā.

—           Vai vilciens jau stāvēja, kad jūs devāties gulēt?

—           Manuprāt, ne. Liekas, mēs tikko bijām apstājušies kādā stacijā, kad sāku laisties miegā.

—           Tie būs bijuši Vinkovici. Bet tagad pasakiet, mademoiselle, kura ir jūsu kupeja — _ vai tā? — Puaro parādīja plānā.

—    Jā, tā pati.

—           Jūs aizņemat augšējo vai apakšējo guļvietu?

—    Apakšējo, desmito numuru.

—    Un jums ir ceļa biedrene?

—           Jā, jauna angliete. Ļoti jauka un laipna. Viņa brauc no Bagclācles.

—           Vai pēc tam, kad vilciens bija atstājis Vinkovicus, viņa izgāja no kupejas?

—    Nē, to es skaidri zinu.

—    Kā jūs zināt, ja bijāt aizmigusi?

—           Man ļoti caurs miegs. Es pamostos no katra troksnīša. Esmu pārliecināta, ka noteikti pamostos, ja viņa kāptu zemē no augšējās vietas.

—    Un jūs pati izgājāt no kupejas?

—    Tikai no rīta.

—          Vai jums ir koši sarkans zīda kimono, mademoiselle?

—           Kur nu! Man ir ļoti ērta kokvilnas trikotāžas rīta kleita.

—           Un jūsu ceļa biedrenei, mis Debenhe- mai? Kādā krāsā ir viņas rīta tērps?

—           Gaiši violets apmetnis, kādus pārdod Austrumos.

Puaro palocīja galvu. Tad draudzīgā tonī vaicāja:

—           Kur jūs braucat? Vai pavadīt atvaļinājumu?

—           Jā, es braucu mājās atvaļinājumā. Bet vispirms aizbraukšu uz Lozannu — kādu nedēļu paciemoties pie māsas.

—           Esiet tik laipna un uzrakstiet jūsu māsas uzvārdu un adresi.

—    Labprāt.

Viņa uzrakstīja uz papīra lapas, ko Puaro viņai pasniedza, māsas uzvārdu un adresi.

—           Vai jūs esat bijusi Amerikā, mademoiselle?

—    Nē. Vienreiz gan tikko neaizbraucu. Man vajadzēja pavadīt kādu slimu dāmu, bet pēdējā brīdī ceļojumu atlika, un es to ļoti nožēloju. Labi cilvēki tie amerikāņi. Ziedo daudz naudas skolām un slimnīcām. Turklāt ļoti praktiski.

—    Sakiet — vai jūs savā laikā neesat dzirdējusi par Armstrongu bērna nolaupīšanu?

—    Nē, kā tas notika?

Puaro pastāstīja.

Grēta Olsone bija sašutusi. Dzeltenais matu mezgls aiz uztraukuma trīcēt trīcēja.

—    Neiedomājami, ka pasaulē ir tik ļauni cilvēki! Tā jau var pazaudēt ticību dievam. Nabaga māte! Man sirds vai pušu plīst aiz žēluma pret viņu.

Lādzīgā zviedriete devās uz izeju, viņas laipnā seja bija pielvīkusi, acīs sanesušās asaras.

Puaro kaut ko lietišķi rakstīja uz papīra lapas.

—    Ko jūs tur rakstāt, draugs? — jautāja msjē Bukss.

—    Mon cher, mana devīze ir — visur sistemātiskumu un akurātību. Es sastādu nolikumu hronoloģisku tabulu.

Beidzis rakstīt, viņš pasniedza papīru msjē Buksam.

21.15 — vilciens atiet no Belgradas; apmēram 21.40 — sulainis atstāj Retčetu, nolicis uz galdiņa miega zāles; apmēram 22.00 — Makkvīns atstāj Retčetu; apmēram 22.40 — Grēta Olsone ierauga Ret- četu (viņa pēdējā redz to dzīvu). N. B. — Retčets neguļ, viņš lasa grāmatu;

0.10 — vilciens atiet no Vinkoviciem (ar novēlošanos);

0.30 — vilciens iekļūst sniegkupenās;

0.37 — atskan Retčeta zvans. Pavadonis pienāk pie durvīm. Retčets atbild: «Ce riest rien. Je me suis trompē»; apmēram 1.17 — misis Habardai šķiet, ka viņas kupejā ir vīrietis. Vina sauc pavadoni.

Msjē Bukss atzinīgi pamāja ar galvu,

—    Viss skaidrs, — viņš noteica.

—   Vai jums te nekas nerada izbrīnu, nekas neliekas dīvaini?

—    Nē, man liekas, te viss ir pilnīgi skaidrs un nerada nekādas šaubas. Acīm redzot, noziegums izdarīts 1.15. Mums ir tāds pierādījums kā pulkstenis, un arī misis Habardas liecība to apstiprina. Es atļaušos izsacīt minējumu par slepkavu. Ja jūs vaicātu man, draugs, es teiktu — tas ir milzīgais itālietis. Viņš dzīvo Amerikā, Čikāgā, un atcerieties, ka itāliešu nacionālais ierocis ir nazis, turklāt slepkava iedūris nevis vienreiz, bet vairākas reizes.

—    Tā ir taisnība.

—    Tikai šeit meklējams noslēpuma atrisinājums. Esmu pārliecināts, ka viņš bijis vienā laupītāju bandā ar Retčetu. Kassetti ir itāliešu uzvārds. Acīm redzot, Retčets viņu, kā saka Amerikā, «apvedis ap stūri», itālietis izseko viņam, sūta draudu vēstules un beidzot zvēriski atriebjas. Viss ir gaužām vienkārši.

Puaro neticīgi pašūpoja galvu.

—          Liekas, viss nebūt nav tik vienkārši, — viņš nomurmināja.

—          Esmu pārliecināts, ka tas ir tieši tā, — sacīja msjē Bukss, kam paša teorija iepatikās arvien vairāk un vairāk.

—           Un ko jūs teiksiet par sulaiņa liecību, kurš zobu sāpju dēļ nevarēja gulēt un apzvērēja, ka itālietis nav izgājis no kupejas?

—    Tur jau ir tas āķis.

Puaro acis izsmējīgi iedzirkstījās.

—           Jā, tas ir neveiksmīgi. Par nelaimi jūsu teorijai un par lielu laimi mūsu itāliešu draugam, mistera Retčeta sulainim sāpēja zobi.

—           Tas vēl noskaidrosies; — apskaužamā pārliecībā noteica msjē Bukss.

Puaro pašūpoja galvu.

—           Nē, nē, tas viss nebūt nav tik vienkārši, — viņš atkal nomurmināja.

VI nodaļa KRIEVU KŅAZES LIECĪBA

—           Un tagad paklausīsimies, ko par šo pogu saka Pjērs Mišels, — Puaro teica.

Ataicināja vagona pavadoni. Tas jautājoši noraudzījās viņos.

Msjē Bukss nokremšļojās.

—           Mišel, — viņš sacīja, — redziet, te ir poga no jūsu formas svārkiem. Tā atrasta amerikāņu dāmas kupejā. Ko jās par to sakāt?

Pavadonis neviļus pārlaida roku pār pogu rindu.

—           Man netrūkst nevienas pogas, monsieur, — viņš teica. — Te būs kāda pārskatīšanās.

—    Visai dīvaini.

—    Es nevaru to izskaidrot, monsieur.

Pavadonis izskatījās vienīgi izbrīnījies, nevis vainīgs vai samulsis.

Msjē Bukss zīmīgi sacīja:

—           Ņemot vērā apstākļus, kādos atrasta šī poga, var gandrīz noteikti secināt, ka to pazaudējis cilvēks, kas pagājušajā naktī tieši tobrīd bijis misis Habardas kupejā, kad viņa jums piezvanīja.

—           Bet, monsieur, tur neviena nebija. Dāmai droši vien būs rādījies.

—           Nē, viņai nav rādījies, Mišel. Mistera Retčeta slepkava izgājis cauri viņas kupejai…un pazaudējis šo pogu.

Kad Pjērs Mišels aptvēra msjē Buksa vārdu jēgu, viņu pārņēma ārkārtīgs satraukums.

—           Tā nav taisnība, monsieur, nav taisnība! — viņš iesaucās. — Jūs apvainojat mani noziegumā? Mani? Es neesmu vainīgs. Es nekādā ziņā neesmu vainīgs! Kāpēc lai es nogalinātu cilvēku, ko redzu pirmo reizi mūžā?

—           Kur jūs bijāt, kad atskanēja misis Habardas zvans?

—           Es jau jums stāstīju, monsieur, — bla- kusvagonā aprunājos ar kolēģi.

—   Mēs aizsūtīsim pēc viņa.

—    Lūdzu, sūtiel, monsieur, ļoti lūdzu, sūtiet pēc viņa.

Tika ataicināts blakusvagona pavadonis. Viņš nekavējoties apstiprināja Pjēra Mišela izteikumu. Un piebilda, ka sarunā bijis klāt ari Bukarestes vagona pavadonis. Viņi runājuši par sniegkupenām. Tērzējuši minūtes desmit, kad Mišelam izklausījies, ka zvana. Viņš atvēris durvis uz savu vagonu, un šoreiz visi trīs skaidri dzirdējuši skanam zvanu. Zvanīts vairākas reizes. Mišels steigšus drāzies uz savu vagonu.

—    Tagad jūs redzat, monsieur, ka es neesmu vainīgs! — satraukti atkārtoja Mišels.

—    Bet poga no guļamvagona pavadoņa formas svārkiem — kā jūs to izskaidrosiet?

—    Nezinu, monsieur. Es to nemaz nevaru aptvert. Man visas pogas klāt.

Abi pārējie pavadoņi arī paziņoja, ka neesot pazaudējuši pogu. Un neesot arī iegājuši misis Habardas kupejā.

—    Nomierinieties, Misei, — sacīja msjē Bukss, — un domās atgriezieties atpakaļ tai brīdī, kad jūs, izdzirdis misis Habardas zvanu, skrējāt uz savu vagonu. Vai jūs gaitenī kādu sastapāt?

—    Nē, monsieur.

—    Vai neviens negāja pa gaiteni uz restorānvagonu?

—    Nudien, nē, monsieur.

—    Savādi, — noteica msjē Bukss.

—    Ne pārāk, — iebilda Puaro. — Te viss ir laika jautājums. Misis Habarda pamostas un atklāj, ka viņas kupejā ir vīrietis. Pāris minūtes viņa guļ, baidīdamās pakustēties, acis aizmiegusi, Varbūt šai laiksprīdī vīrietis izlavījies gaitenī. Viņa sāk zvanīt pavadonim. Bet tas neatnāk tūlīt. Viņš izdzird tikai trešo vai ceturto zvanu. Manuprāt, slepkavām bija laika atliku likām …

—     Kam? Kam, mon chei? Atcerieties, ka vilcienu no visām pusēm apņem sniegkupenas.

—    Mūsu noslēpumainajam slepkavam ir atvērti divi ceļi, — Puaro gausi teica. — Viņš var patverties vai un kādā no tualetēm, vai nobēgt kādā kupejā.

—    Bet visas kupejas taču aizņemtas.

—    Jā gan.

—     Jūs gribat sacīt, ka viņš var nobēgt pats | a v ā kupejā?

Puaro palocīja galvu.

—     Jā, viss sakrīt, viss sakrīt, — murmināja msjē Bukss. — Pa tām desmit minūtēm, kamēr pavadonis bija prom, slepkava iznāk no savas kupejas, ieiet Retčeta kupejā, nogalina viņu, aizslēdz durvis no iekšpuses un aizliek priekšā ķēdi, iziet gaitenī caur misis Habardas kupeju un tai laikā, kad pavadonis nāk atpakaļ, jau mierīgi sēž savā kupejā.

—    Tas viss nebūt nav tik vienkārši, draugs, — Puaro nopurpināja. — Mūsu mīļais dakteris arī sacīs jums to pašu.

Msjē Bukss ar rokas mājienu atlaida visus trīs pavadoņus.

—     Mums vēl jāizjautā astoņi pasažieri, — sacīja Puaro. — Pieci pirmās klases pasažieri — kņaze Dragomirova, grāfs un grāfiene Andreni, pulkvedis Arbetnots un misters Hardmans. Un trīs otrās klases pasažieri — mis Debenhema, Antonio Foskarelli un kņazes istabene Šmidta jaunkundze.

—    Kuru mēs sauksim pirmo — itālieti?

—    Jūs esat kā uzburts uz to savu itālieti! Nē, mēs sāksim no virsotnes. Varbūt kņaze Dragomirova būs tik laipna un atvēlēs mums mazliet laika. Paziņojiet viņai mūsu lūgumu, Mišel.

—    Qui, monsieur— iziedams sacīja pavadonis.

—    Sakiet, ka negribam sagādāt viņai neērtības un, ja viņa vēlas, mēs ieiesim viņas kupejā! — nopakaļ sauca msjē Bukss.

Tomēr kņaze Dragomirova atraidīja šo piedāvājumu. Drīz viņa ieradās restorānvagonā un, viegli palocījusi galvu, apsēdās pretim Puaro.

Viņas sīkā, krupim līdzīgā seja izskatījās vēl dzeltenāka nekā vakar. Viņa neapšaubāmi bija neglīta, taču viņas acis, spožas kā dārgakmeņi, tumšas un dzedras, pauda saprātu un gribasspēku.

Balss bija dobja, kaut ari paskarba, un dik- cija ļoti skaidra.

Viņa mirklī pārtrauca msjē Buksa puķainās atvainošanās frāzes.

—    Atvainoties nav nekādas vajadzības, messieurs. Cik zinu, vilcienā notikusi slepkavība. Gluži dabiski, jums nepieciešams iztaujāt visus pasažierus. Būšu priecīga, ja varēšu palīdzēt, cik manos spēkos.

—           Jūs esat ļoti laipna, madame, — sacīja Puaro.

—           Nepavisam ne. Tas ir mans pienākums. Ko jūs vēlaties zināt?

—           Jūsu pilno vārdu un adresi, madame. Varbūt jūs to pati uzrakstītu?

Puaro sniedza viņai papīra lapu un zīmuli, bet kņaze to atvairīja.

—           Rakstiet jūs, — viņa teica. — Tur nav nekā sarežģīta: Natālija Dragomirova, Parīzē, Klebera avēnijā 17.

—          Jūs braucat mājās no Konstantinopoles, madame?

—          Jā, es apmetos tur Austrijas sūtniecībā. Man līdzi brauc mana istabene.

—           Esiet tik laipna un īsumā pastāstiet, ko jūs darījāt vakar pēc vakariņām.

<— Labprāt. Jau no restorāna aizsūtīju pavadoni uzklāt man guļvietu. Tūlīt pēc vakariņām likos gultā. Līdz vienpadsmitiem lasīju, pēc tam nodzēsu gaismu. Aizmigt nevarēju — mani moka reimatiskas sāpes. Bez ceturkšņa vienos izsaucu istabeni. Viņa izdarīja man masāžu un skaļi lasīja, kamēr es iesnaudos. Nevaru tieši pateikt, cik ilgi viņa pie manis bija. Varbūt pusstundu, varbūt arī vairāk.

—    Vai vilciens tad jau stāvēja?

—    Jā.

—          Vai jus tai laikā nedzirdējāt neko neparastu, madame?

—    Nē.

—    Kā sauc jūsu istabeni?

—    Hildegarde Šmidte.

—    Vai viņa ilgi pie jums kalpo?

—    Piecpadsmit gadu.

—    Jūs viņai uzticaties?

—           Pilnīgi. Viņa ir dzimusi mana nelaiķa vīra muižā Vācijā.

—           Domājams, ka jūs esat bijusi Amerikā, madame?

Spējā sarunas temata maiņa kņazi pārsteidza — viņa sarauca uzacis.

—    Daudzkārt.

—           Vai jūs kaut kad esat bijusi pazīstama ar Armstrongiem — ar ģimeni, kurā notika zināmā traģēdija?

Vecā dāma saviļņota atbildēja:

—    Tie ir mani draugi, monsieur!

—           Tātad jūs labi pazināt pulkvedi Armstrongu?

—           Viņu pašu pazinu maz, bet viņa sieva Soņa Armstronga bija mana krustmeita. Es draudzējos ar viņas māti, aktrisi Lindu Ar- denu. Izcila aktrise, viena no lielākajām traģēdiju aktrisēm pasaulē. Lēdijas Makbelas un Magdas[26] lomās viņa bija nepārspējama. Es biju ne vien viņas talanta pielūdzēja, bet arī tuva draudzene.

—    Vai viņa ir mirusi?

—           Nē, nē, viņa ir dzīva, bet dzīvo pilnīgā vientulībā. Viņai ļoti vārga veselība, un viņa gandrīz visu laiku pavada guļus.

—    Viņai, cik atceros, bija vēl viena meita?

—           Jā, daudz jaunāka nekā misis Arm- stronga.

—    Un vai viņa ir dzīva?

—    Protams.

—    Kur viņa ir?

Vecā dāma vērīgi paskatījās uz viņu.

—           Man jāvaicā jums, kāpēc jūs uzdodat man šādus jautājumus. Kāds tiem sakars ar šo slepkavību vilcienā, ko jūs izmeklējat?

—           Redziet, kāds, madame: noslepkavotais bija vainīgs misis Armslrongas bērna nolau- pīšanā_un nogalināšanā.

—    A!

Kņaziene savilka taisnās uzacis. Tad izslējās vēl staltāk.

—           Tādā gadījumā jāsaka paldies dievam! Ceru, kJi jūs atvainosiet manu mazliet aizspriedumaino viedokli.

—           Tas ir gluži dabisks, madame. Bet tagad atgriezīsimies pie jautājuma, uz kuru jūs neatbildējāt. Kur patlaban ir Lindas Ardenas jaunākā meita, misis Armstrongas māsa?

—           Atklāti sakot, es nezinu, monsieur. Esmu zaudējusi sakarus ar jaunāko paaudzi. Liekas, viņa pirms dažiem gadiem apprecējās ar kādu angli un aizbrauca uz Angliju, bet acumirklī nevaru atcerēties viņas uzvārdu.

Viņa brīdi klusēja un tad sacīja:

—          Vai jūs vēl kaut ko vēlaties man jautāt, džentlmeņi?

—          Vēl tikai vienu jautājumu, madame, šoreiz personiska rakstura. Kādā krāsā ir jūsu rīta kleita?

Kņaze viegli sarauca uzacis.

—           Jādomā, ka jums ir iemesls šādam jautājumam. Man ir zila atlasa rīta kleita.

—           Mums vairs jautājumu nav, madame. Ļoti pateicos, ka jūs tik labprāt atbildējāt.

Bagātīgi gredzenotā roka pakustējās. Kņaze piecēlās, arī pārējie piecēlās, taču viņa vēl netaisījās iet prom.

—    Piedodiet, monsieur, — viņa sacīja,

—    bet vai drīkstu jautāt, kā jūs sauc? Jūsu seja man šķiet tāda kā pazīstama.

—           Herkuless Puaro — esmu jūsu rīcībā, madame.

Kņaze brīdi klusēja.

—    Herkuless Puaro, — viņa beidzot sacīja.

—  Tagad es atminos. Tas ir liktenis.

Tad viņa devās uz durvīm — ļoti stalti, lai gan varēja manīt, ka viņai grūti kustēties.

—           Voilā une grande dame — noteica msjē Bukss. — Ko jūs par viņu domājat, draugs?

Puaro par atbildi tikai pašūpoja galvu.

—           Liktenis, — viņš atkārtoja. — Interesanti, ko viņa ar to gribēja teikt?

VII nodaļa GRĀFA UN GRĀFIENES ANDRENI LIECĪBA

Nākamos ataicināja grāfu un grāfieni An- dreni. Taču grāfs ieradās viens pats. Viņš neapšaubāmi bija skaists vīrietis —

' Lūk, īsta aristokrāte. (Franc.) tuvumā tas bija vēl vairāk manāms: vismaz sešas pēdas garš, platiem pleciem, šauriem gurniem. Viņš nēsāja labi pašūtu angļu tvīda uzvalku, un viņu pilnīgi varētu noturēt par angli, ja nebūtu garo ūsu un mazliet izcilno vaigu kaulu.

—           Nu, messieurs, ar ko varu pakalpot? — viņš vaicāja.

—    Redziet, monsieur, — sacīja Puaro,

—   notikušais uzliek mums par pienākumu izklaušināt visus pasažierus.

—           Protams, protams, — grāfs labsirdīgi noteica. — Es pilnīgi saprotu jūsu stāvokli. Taču baidos, ka mēs ar sievu diezin vai varēsim jums daudz palīdzēt. Abi gulējām un neko nedzirdējām.

—           Vai jūs zināt, kas bija nogalinātais, monsieur?

—           Es saprotu, ka nogalināts tas lielais amerikānis ar apbrīnojami netīkamo seju. Viņš sēdēja tur pie tā galdiņa.

Grāfs ar galvas mājienu norādīja uz galdiņu, ko bija aizņēmis Retčets un Makkvīns.

—           Jā, jā, monsieur, jums pilnīgi taisnība. Es gribēju jautāt: vai jums nav zināms šā cilvēka vārds?

—           Nē, — Grāfu, acīm redzot, mulsināja Puaro jautājumi.

—           Ja jums vajag uzzināt viņa vārdu, tad paskatieties pasē: tur visam jābūt uzrādītam.

—    Pasē ir vārds «Retčets», — sacīja Puaro.

—   Bet tas, monsieur, nav viņa īstais uzvārds. Patiesībā viņš ir Kassetti, kurš jāsauc pie

9* 131 atbildības, jo vairākkārt Amerikā organizējis bērnu nolaupīšanu un zvērisku nogalināšanu.

Runādams viņš cieši vēroja grāfu, bet to šis paziņojums, acīm redzot, nepavisam neietekmēja. Grāfs tikai izbrīnā mazliet iepleta acis.

—      Ak tā! — viņš sacīja. — Tas noteikti radīs zināmu skaidrību slepkavībā. Ļoti savāda zeme šī Amerika.

—      Jūs tur droši vien esat bijis, monsieur le comte?

—    Es nodzīvoju gadu Vašingtonā.

—      Un droši vien pazināt Armstrongu ģimeni?

—      Armstrongi… Armstrongi… grūti atcerēties … satiek tik daudz cilvēku. — Viņš pasmaidīja un paraustīja plecus. — Bet nenovirzīsimies no galvenā, džentlmeņi, — viņš sacīja. — Ko vēl varu jums palīdzēt?

—      Sakiet, grāf, — cikos jūs devāties pie miera?

Puaro zagšus ieskatījās plānā. Grāfs un grāfiene Andreni ieņēma blakus kupejas — 12. un 13. numuru.

—      Mēs lūdzām uzklāt guļvietu vienā kupejā. Atgriezušies no restorānvagona, uz brīdi apsēdāmies otrā …

—    Tā bija kupeja numur …

—      Numur 13. Mēs spēlējām piketu. Ap vienpadsmitiem sieva devās gulēt. Pavadonis uzklāja man guļvietu, es ari likos gulēt un ciešā miegā nogulēju līdz rītam.

—    Vai jūs manījāt, ka vilciens apstājies?

—    Es to atskārtu tikai no rīta.

—    Un jūsu sieva?

Grāfs pasmaidīja.

—           Mana sieva vilcienā vienmēr ieņem miega zāles. Vakar viņa arī ieņēma savu parasto devu trionāla, — viņš sacīja. Tad, brīdi klusējis, piebilda: — Ļoti žēl, ka neko vairāk nevaru jums palīdzēt.

Puaro sniedza viņam papīra lapu un rakstāmo.

—           Pateicos, monsieur le comte. Tā ir vienkārša formalitāte, bet vai jūs neuzrakstītu šeit savu vārdu un adresi?

Grāfs rakstīja lēnām un akurāti.

Laikam jau gan būs labāk, ja es rakstīšu pats, — viņš labsirdīgi teica. — Manas dzimtās muižas nosaukums ir pārāk sarežģīts cilvēkiem, kuri nezina ungāru valodu.

Viņš atdeva papīra lapiņu Puaro un piecēlās.

—           Manai sievai nav nekādas nepieciešamības nākt šurp, — viņš sacīja. — Viņa nezinās jums pastāstīt neko vairāk par mani.

Puaro acis iedzirkstījās.

—    Protams, protams, — viņš piekrita.

—   Bet man tomēr gribētos uzdot vienu mazu jautājumiņu madame la comtesse.

—    Es jums galvoju, ka tas ir pilnīgi lieki.

Viņa balsī jautās valdonīgums.

Puaro mazliet piemiedza aci.

—    Tā būs tīra formalitāte, — viņš sacīja.

—     Bet, saprotiet, pilnīgi nepieciešama manam ziņojumam.

—    Kā jums tīk, — nelabprāt piekāpās

grāfs. Viņš viegli palocījās pēc ārzemnieku parauga un izgāja no restorānvagona.

Puaro pastiepa roku pēc pases. Tur bija ierakstīts grāfa vārds, uzvārds un tituli. Tālāk sekoja: «sievas pavadībā». Priekšvārds — Elena-Marija, meitas uzvārds — Goldenberga, vecums — divdesmit gadi. Tieši uz vārda pletās tauku plankums — acīm redzot, pavirša ierēdņa roku darbs.

—    Diplomātiska pase, — teica msjē Bukss. — Mums jābūt visai piesardzīgiem, draugs, lai nekādi viņus neapvainotu. Kāds gan šiem cilvēkiem var būt sakars ar slepkavību?

—    Neuztraucieties, mon vleux, es būšu ļoti taktisks. Tā jau ir skaidra formalitāte.

Viņš pazemināja balsi, jo restorānvagonā ienāca grāfiene Andreni. Valdzinošā jaunā sieviete izskatījās sakautrējusies.

—    Jūs vēlējāties mani redzēt, messieurs?

—    Tā ir tīra formalitāte, madame la com- tesse. — Puaro galanti piecēlās un palocīdamies norādīja uz vietu sev pretī. — Mēs gribam jums pajautāt, varbūt jūs pagājušo nakti esat redzējusi vai dzirdējusi kaut ko, kas varētu radīt zināmu skaidrību šai slepkavībā.

—    Gluži neko, monsieur. Es gulēju.

—    Bet vai tiešām jūs nedzirdējāt, kāds tracis izcēlās blakus kupejā? Amerikāņu dāmai, jūsu kaimiņienei, uznāca īsta histērijas lēkme, un viņa kā neprātīga zvanīja pavadonim.

—    Es neko nedzirdēju, monsieur. Redziet, es biju ieņēmusi miega zāles.

—           A! Saprotu. Tad man nav vajadzības jūs ilgāk aizkavēt.

Viņa žigli piecēlās, bet Puaro viņu aizturēja: — Vienu mirklīti, pasakiet man, vai šie dati — jūsu vārds, meitas uzvārds, vecums un tā tālāk, ir pareizi?

—    PilnlgĻpareizi, monsieur.

—           Tad varbūt būsiet tik laipna un parakstīsiet šo ziņojumu.

Viņa ātri parakstījās elegantā slīpā rokrakstā: Elena Andreni.

—           Vai jūs pavadījāt savu vīru uz Ameriku, madame?

—           Nē, monsieur. — Viņa pasmaidīja un viegli nosarka. — Mēs tad vēl nebijām precējušies; mēs salaulājāmies tikai pirms gada.

—           Ak tā, pateicos, madame. Jā, starp citu, vai jūsu vīrs smēķē?

Grāfiene, jau grasīdamas iet prom, pārsteigta paskatījās uz viņu.

—    Jā.

—    Pīpi?

—    Nē. Cigaretes un cigārus.

—    Ak tā! Pateicos jums.

Viņa vilcinājās, viņas acis ziņkāri vēroja Puaro — ļoti skaistas acis, tumšas, mandeļ- veida, garām melnām skropstām, kas apēnoja vaigu blāvo bālumu. Lūpas, pēc ārzemju modes visai spilgti nokrāsotas, bija viegli pavērtas. Jaunās grāfienes skaistums bija neparasts un eksotisks.

—    Kāpēc jūs man to jautājat?

—           Madame, — Puaro apmeta ar roku gaisā apli, — detektīviem gadās uzdot visdažādākos jautājumus. Tā, piemeram, vai jūs nepateiktu, kādā krāsā ir jūsu rīta kleita?

Grāfiene izbrīnījusies pavērās viņā. Tad iesmējās.

—           Mana rīta kleita ir no zeltaina šifona. Vai tam ir kāda nozīme?

—    Ļoti liela, madame.

—           Sakiet — vai jūs patiešām esat detektīvs? — viņa ziņkāri jautāja.

—    Jā, madame, esmu jūsu rīcībā.

—           Bet es domāju, detektīvi vilcienā ierodas tikai Itālijā, nemaz nezināju, ka Dienvidslāvijā tie arī ir.

—           Es neesmu Dienvidslāvijas detektīvs, madame. Es esmu starptautiska mēroga detektīvs.

—    Vai jūs kalpojat Tautu Savienībai?

—           Es kalpoju pasaulei, madame, — Puaro cēli atbildēja. — Es galvenokārt strādāju Londonā, — viņš turpināja un jautāja, pāriedams un angļu valodu. — Vai jūs runājat angliski?

—           Mā-āzliet jā, — viņa sacīja ar apburošu akcentu.

Puaro atkal palocījās.

—           Es negribu jūs ilgāk aizkavēt, madame. Kā redzat, tas nemaz nebija tik briesmīgi.

Viņa pasmaidīja, palocīja galvu un izgāja no vagona.

—     Jā, — teica Puaro, — šis pāris nav neko ne dzirdējis, ne redzējis.

—      Tagad taču mēs beidzot ataicināsim itālieti?

Puaro tūlīt neatbildēja. Viņa uzmanība bija pievērsta tauku plankumam ungāru diplomāta pasē.

VIII nodaļa PULKVEŽA ARBETNOTA LIECĪBA

Puaro papurināja galvu un atguvās. Viņa acis, sastapušās ar msjē Buksa ziņkārē degošo skatienu, viltīgi iemirdzējās.

—     Ai, mans mīļais vecais draugs, — viņš sacīja, — redziet, esmu kļuvis par tā saucamo snobu! Un tāpēc uzskatu, ka vispirms vajadzētu apkalpot pirmo klasi un tikai pēc tam otro. Tādēļ nākamo domāju ataicināt izskatīgo pulkvedi Arbetnotu.

Pēc nedaudziem jautājumiem noskaidrojās, ka pulkveža zināšanas franču valodā ir stipri ierobežotas, un Puaro uzsāka iztaujāšanu angliski.

Precizējis Arbetnota vārdu, uzvārdu, mājas adresi un militāro pakāpi, Puaro turpināja:

—      Sakiet — jus braucat no Indijas mājās atvaļinājumā vai, kā mēs to saucam, «en per- mission»?

Pulkvedis Arbetnots neizrādīja nekādu interesi, vai kaut kādi salašņas ārzemnieki kaut ko sauc ša jeb tā, un atbildēja ar īstu britu lakonismu:

—    Jā.

—           Tomēr jus neizmantojāt Austrumu līnijas kuģi?

—    Nē.

—    Kāpēc?

—           Es aiz personiskiem iemesliem dodu priekšroku braukšanai ar vilcienu.

«Nu, vai dabūji?» likās paužam viss vina izskats. «Tā tev būs mācība, lai tu neplijies virsū cilvēkiem, vīzīgais francūzeli.»

—           Jūs braucāt tieši no Indijas, nekur neapstājāties?

Pulkvedis dzedri atbildēja:

—           Uz vienu nakti apstājos Urā un trīs dienas pavadīju Bagdādē pie sava veca drauga — viņš tur atrodas dienestā.

—           Jūs pavadījāt trīs dienas Bagdādē. Cik man zināms, tad jaunā angliete, mis Deben- hema, arī brauc no Bagdādes. Vai jūs tur ar viņu nesatikāties?

—           Nē. Es iepazinos ar mis Debenhemu, kad mēs braucām no Kirkukas uz Nusaibinu.

Puaro paliecās uz priekšu un ar tīši ārzemniecisku akcentu pieglaimīgi sacīja:

—           Monsieur, es gribu griezties pie jums ar lūgumu. Jūs un mis Debenhema esat vienīgie angļi vilcienā. Man ir nepieciešami zināt jūsu domas vienam par otru.

—           Kaut kas nedzirdēts! — pulkvedis Ar- betnots salti atbildēja.

—           Nepavisam ne. Redzat, ļoti iespējams, ka noziegumu izdarījusi sieviete. Apskatot

nogalināto, bija redzami divpadsmit naža dūrieni. Pat chef de tiain tūlīt sacīja: «To izdarījusi sieviete.» Tātad kāds ir mans pirmais uzdevums? Piesardzīgi izdibināt visu, caur un cauri visu par sievietēm, kuras brauc vagonā Stambula—Kalē. Bet par anglietēm spriest ir visai grūti. Viņas tādas atturīgas. Tāpēc taisnīguma interesēs griežos pie jums, monsieur. Sakiet — ko jūs domājat par mis Debenhemu? Ko jūs par viņu zināt?

—   Mis Debenhema, — pulkvedis izjusti sacīja^— ir īsta dāma.

—    A! Pateicos, — sacīja Puaro ar tādu izskatu, it kā viņam viss būtu kļuvis skaidrs. — Tātad, jūsuprāt, ir maz ticams, ka viņa būtu iejaukta noziegumā?

—    Pavisam absurda doma, — teica pulkvedis Arbetnots. — Mis Debenhemai nogalinātais ir pilnīgi svešs — viņa to pirmo reizi ieraudzīja tikai šeit vilcienā.

—    Vai viņa jums tā stāstīja?

—    Jā. Viņai tūiīt dūrusies acīs Retčeta nepatīkamā āriene, un viņa dalījās šai iespaidā ar mani. Ja arī šai lietā i r iejaukta sieviete (kā jūs uzskatāt bez jebkāda pamatojuma, balstoties vienīgi uz minējumiem), tad varu jums apgalvot, ka mis Debenhemai ar to nav gluži nekāda sakara.

—   Jūs tas ļoti satrauc, — Puaro pasmaidīja.

Pulkvedis Arbetnots uzmeta viņam ciešu, ledainu skatienu.

—    Tiešām nesaprotu, ko jūs gribat ar to teikt.

Skatiens it ka bija samulsinājis Puaro. Viņš nolaida acis un sāka vandīties papīros.

—    Tam visam nav tieša sakara ar lietu, — viņš sacīja. — Tātad pāriesim pie faktiem. Noziegums, kā mums pamats domāt, izdarīts pagājušo nakti ceturksni pēc vieniem. Izmeklēšanas gaitā nepieciešams izjautāt visus vilciena pasažierus, ko viņi šai laikā darījuši.

—    Pilnīgi pareizi. Ceturksni pāri vieniem es, ja atmiņa mani neviļ, sarunājos ar to jauno amerikāni — nogalinātā sekretāru.

—    Ak tā! Jūs sēdējāt viņa kupejā vai viņš jūsējā?

—    Es biju pie viņa.

—    Tas ir jaunais cilvēks, vārdā Makkvīns?

—    Jā.

—    Vai viņš ir jūsu draugs vai paziņa?

—    Nē, nekad agrāk neesmu viņu redzējis. Mēs vakar nejauši pārmijām dažas frāzes un aizrunājāmies. Vispār gan man amerikāņi nepatīk — parasti nevaru atrast ar tiem kopīgu valodu…

Puaro pasmaidīja, atcerējies Makkvīna bargās tirādes par «stīvajiem britiem».

—     … bet šis jaunais puisis man tūlīt iepatikās. Lai gan viņam ir galīgi aplams priekšstats par stāvokli Indijā; negals ar tiem amerikāņiem — ideālisti, turklāt vēl sentimentāli. Viņu ieinteresēja tas, ko es stāstīju. Es taču gandrīz trīsdesmit gadus esmu pavadījis Indijā. Un mani ieinteresēja tas, ko viņš stāstīja par finansiālo krīzi Amerikā. Pēc tam mēs pārgājām uz starptautisko stāvokli. Es biju gluži pārsteigts, kad paskatījos pulkstenī un redzēju, ka ir jau ceturksnis pāri vieniem.

—    Tai laikā jūs izbeidzāt sarunu?

—     Jā.

—    Ko jūs darījāt pēc tam?

—    Devos uz savu kupeju un likos gulēt.

—    Vai jūsu gulta jau bija uzklāta?

—    Jā.

—           Jusu kupeja… šī te, numurs piecpadsmit, ir priekšpēdējā no restorānam pretējā vagona gala?

—    Jā.

—           Kur atradās pavadonis, kad jūs gājāt uz savu kupeju?

—           Viņš sēdēja vagona galā pie maza galdiņa. Patiesībā Makkvīns pasauca viņu tieši tai brīdī, kad es gāju iekšā savā kupejā.

—    Kāpēc viņš to sauca?

—           Domājams, lai uzklātu gultu. Kad es tur biju, gulta nebija sakārtota naktsguļai.

—           Bet tagad, pulkvedi Arbetnot, lūgšu jūs atcerēties: vai kāds gaitenī pagāja garām jūsu durvīm, kamēr jūs sarunājāties ar Mak- kvīnu?

—           Droši vien daudzi. Nepievērsu tam uzmanību.

—           Ak tā! Es domāju tikai, nu, teiksim, jūsu sarunas pēdējās pusotrās stundās. Jūs izkāpāt ārā Vinkovicos, vai ne?

—           Jā, bet tikai uz brītiņu. Putināja sniegs. Aukstums bija briesmīgs. Biju priecīgs, ka varēju atgriezties šajā smacētavā, lai gan vispār uzskatu, ka te kurina nepieļaujami stipri.

Msjē Bukss nopūtās.

—    Grūti jau visiem izdabāt, — viņš sacīja.

—    Angļi ver vaļā visus logus, pārējie turpretī taisa ciet. Jā, visiem jau neizdabāsi.

Ne Puaro, ne pulkvedis Arbetnots šiem vārdiem nepievērsa nekādu uzmanību.

—           Un tagad, monsieur, domās atgriezieties pagātnē, — mudināja Puaro. — Tātad ārā auksts. Jūs iekāpjat atpakaļ vagonā. Apsēžaties kupejā un aizsmēķējat cigareti, bet varbūt arī pīpi…

Puaro kādu sekundes daļu pavilcinājās.

—           Es pīpēju pīpi. Makkvīns smēķēja cigaretes.

—           Vilciens atkal atiet. Jūs pīpējat pīpi, pārspriežat stāvokli Eiropā un visā pasaulē. Ir jau vēls. Gandrīz visi jau likušies gulēt. Vai kāds pagāja garām jūsu durvīm? Padomājiet.

Arbetnots, pūlēdamies atcerēties, sarauca pieri.

—    Grūti pateikt, — viņš beidzot sacīja.

—   Redzat, es tam nepievērsu uzmanību.

—           Bet jums, kā jau karavīram, jābūt īpašai spējai ievērot sīkumus. Jūs droši vien daudz ko pamanāt, tā sakot, pats to nepamanīdams.

Pulkvedis atkal padomāja, bet papurināja galvu:

—           Nevaru pateikt. Neatceros, ka būtu kāds pagājis garām, varbūt vienīgi pavadonis. Bet pagaidiet, liekas, pagāja gan garām kāda sieviete.

—   Jūs viņu redzejat? Kada sieviete — veca,jauna?

—    Neredzēju. Es nepaskatījos uz to pusi. Tikai dzirdēju čaukstoņu un saodu smaržas.

—    Smaržas? Labas smaržas?

—    Nē jau, drīzāk sliktas. Tādas, ziniet, ko var saost pa lielu gabalu. Bet lieciet vērā, — pulkvedis steigšus turpināja, — tas varēja būt arī agrāk. Redziet, kā nupat sacījāt, tādas lietas pamana, pats to nepamanīdams. Kaut kad tovakar es domās noteicu: «Sieviete… ir nu gan sasmaržojusies.» Bet tieši kad viņa pagāja garām, īsti nezinu, lai gan … liekas, tas bija pēc Vinkoviciem.

—    Kāpēc?

—    Atceros, ka saodu šo smaržu tieši tad, kad mēs runājām par Staļina piecgadu plānu. Ziniet, kā jau tas mēdz būt, smarža uzvedināja mani uz domu par sievietēm, un no domas par sievietēm vispār es pārgāju uz sievietes stāvokli Krievijā. Un atminos, ka līdz Krievijai mēs bijām tikuši jau uz sarunas beigām.

—   Vai varat pateikt, kad tas īsti bija, vēl precīzāk?

—   N-nē. Kaut kad mūsu sarunas pēdējā pusstundā.

—    Pēc tam, kad vilciens bija apstājies?

Pulkvedis palocīja galvu.

—   Jā, pēc tam, esmu par to gandrīz pārliecināts.

—    Nu labi, pāriesim pie cita jautājuma. Vai esat bijis Amerikā, pulkvedi Arbetnot?

—    Nekad. Un nav ari nekādas patikas turp braukt.

—    Vai jūs pazināt pulkvedi Armstrongu?

—    Armstrongu … Armstrongu … Es pazinu divus vai trīs Armstrongus. Sešdesmitajā pulkā dienēja Tommijs Armstrongs — vai jūs par viņu jautājat? Tad vēl es pazinu Selbiju Armstrongu, viņš krita pie Sommas.

—    Es jautāju par pulkvedi Armstrongu, to, kurš bija apprecējis amerikānieti un kura vienīgo bērnu nolaupīja un nogalināja.

—    Ak jā, atceros — lasīju par to avīzēs, — briesmīgs gadījums. Nedomāju, ka esmu tieši ticies ar viņu, lai gan, protams, esmu par viņu dzirdējis. Tobijs Armstrongs. Jauks puisis. Visiem viņš patika. Taisīja izcilu karjeru. Apbalvots ar Viktorijas krustu.

—    Cilvēks, ko pagājušo nakti nogalināja, bija vainīgs pulkveža Armstronga bērna bojā ejā.

Arbetnota seja kļuva barga.

—    Tātad var uzskatīt, ka šis cūka dabūjis, ko pelnījis. Kaut gan man labāk patiktu, ja viņš būtu pēc visiem likumiem pakārts vai arī nosēdināts uz elektriskā krēsla, Amerikā, liekas, tā dara.

—    Tātad, pulkvedi Arbetnot, jūs atzīstat par labāku tiesas aktu nekā personīgu atriebību?

—    Protams, mēs taču nevaram pieļaut asinsatriebību vai durstīt cits citu ar nažiem kā korsikāņi vai mafija, — sacīja pulkvedis. — Sakiet, ko gribat, bet zvērināto tiesa ir viena saprātīga sistēma,

Puaro paris minūšu domīgi lūkojas uz pulkvedi.

—    Jā, — viņš teica, — es jau arī ta domāju, ka jums būs tāds viedoklis. Nu labi, pulkvedi, man vairs jautājumu nav. Sakiet — vai jūs pats neatceraties neko tādu, kas jums pagājušajā naktī liktos aizdomīgs vai — teiksim tā — liekas aizdomīgs tagad, atskatoties atpakaj? Nu kaut vai sīkums.

Arbetnots brīdi pārdomāja.

—    Nē, — viņš sacīja. — Nekas. Ja nu vienīgi … — un viņš sastomījās.

—    Lūdzu, turpiniet, es jūs ļoti lūdzu.

—    Tie ir tikai nieki, — pulkvedis negribīgi atbildēja. — Bet reiz jūs teicāt, kaut vai sīkums…

—    Jā, jā. Turpiniet.

—    Tie patiešām ir nieki. Tīrais sīkums. Iedams atpakaļ uz savu kupeju, es pamanīju, ka durvis — otrās aiz manas kupejas, pēdējās gaitenī, jūs jau zināt, kuras . . .

—   Zinu, sešpadsmitās kupejas durvis.

—    Nūja, šīs durvis nebija cieši aizvērtas. Un caur spraugu zagšus lūkojās kāds cilvēks. Ieraudzījis mani, viņš tūlīt aizcirta durvis. Protams, nekas jau nav, bet man tas likās savādi. Es gribu teikt — ja vajag paskatīties gaitenī, parasti atver durvis un izbāž laukā galvu. Bet viņš to darīja slepus, it kā negribēdams, lai viņu ievēro, un tāpēc es pievērsu tam uzmanību.

—    Jā-a, — Puaro neticīgi noteica.

—    Es jau jums sacīju, ka tas ir tīrais sīkums, — Arbetnots aizbildinājās. — Jūs jau zināt, ka agrās rīta stundās, kad valda dziļš klusums, viss rādās pavisam citāds, un tas man šķita pavisam draudīgi — tieši kā detektīvromānos. Bet, patiešām, tās visas ir blēņas.

Viņš piecēlās.

—    Ja es jums vairs neesmu vajadzīgs . . .

—           Pateicos, pulkvedi Arbetnot, man ir viss.

Pulkvedis brīdi minstinājās. Netīksme, ka viņu, angli, izprašņā kaut kādi «francūzeļi», bija izgaisusi.

—           Kas attiecas uz mis Debenhemu … — viņš neveikli iesāka. — Varat man ticēt — viņa nav vainīga. Viņa ir īsta pukka sahib.

Un, viegli piesarcis, viņš aizgāja.

—           Ko nozīmē «pukka sahib»? — ziņkāri vaicāja ārsts Konstantins.

—           Tas nozīmē, — atbildēja Puaro, — ka mis Debenhemas tēvs un brāļi mācījušies tai pašā skolā, kur pulkvedis Arbetnots.

—           Ak tā! — ārsts Konstantins vīlies novilka. — Tātad tam nav nekāda sakara ar noziegumu.

—    Tieši tā, — piekrita Puaro.

Un viņš iegrima domās, roka neapzināti bungoja pa galdu. Pēkšņi viņš pacēla acis.

—           Pulkvedis Arbetnots pīpē pīpi, — viņš sacīja. — Mistera Retčeta kupejā es atradu pīpslauķi. Bet misters Retčets smēķēja tikai cigārus.

—    Jūs domājat…

—           Pagaidām viņš vienīgais atzinās, ka pīpē pīpi. Un viņš pazīst pulkvedi Arm-

strongu pēc nostāstiem, bet varbūt pazīst viņu arī personiski, lai gan negrib atzīties.

—    Tātad jūs uzskatāt par iespējamu…

Puaro papurināja galvu.

—     Nē, nē, tas ir neticami… gluži neticami … ka šis godīgais, pastulbais, taisnprātīgais anglis divpadsmit reižu no vietas sadurstītu ar nazi savu ienaidnieku! Vai tiešām jūs, mani draugi, nejūtat, cik tas ir neticami?

—     Tās visas ir psiholoģiskas novirzes, — sacīja msjē Bukss.

—     Psiholoģija jāņem vērā. Sim noziegu- man ir savs paraksts, un tas nekādā ziņā nav pulkveža Arbetnota paraksts. Un tagad pasauksim nākamo liecinieku.

Šoreiz msjē Bukss nepieminēja itālieti. Bet viņš par to domāja.

IX nodaļa MISTERA HARDMANA LIECĪBA

Pēdējais no pirmās klases pasažieriem lika ataicināts misters Hardmans — milzīgs, uzkrītoši ģērbies amerikānis, kurš ieturēja maltītes pie viena galda ar itālieti un sulaini.

Viņš valkāja spilgti rūtotu uzvalku un sārtu kreklu, kaklasaitē spīguļoja saspraude; viņš ienāca vagonā, valstīdams pa muti košļājamo gumiju. Platā, galīgā seja raupjiem vaibstiem likās labsirdīga.

— Sveiki, džentlmeņi, — viņš sacīja.— Ar ko varu pakalpot?

Vai esat jau dzirdējis par slepkavību, mister… ē … Hardman?

—    Kā nu ne.

Viņš veikli pārsvieda ar mēli košļājamo gumiju uz otru vaigu.

—           Tāpēc mums nepieciešami aprunāties ar visiem pasažieriem.

—           Man tur nav ko iebilst. Droši vien bez tā nevar iztikt.

Puaro paskatījās uz pasi sev priekšā.

—           Jūs esat Saimss Besmans Hardmans, Savienoto Valstu pavalstnieks, četrdesmit vienu gadu vecs, rakstāmmašīnu lentu firmas komivojažieris?

—    Tieši tā, tas esmu es.

—    Jūs braucat no Stambulas uz Parīzi?

—    Tā tas ir.

—    Brauciena iemesls?

—    Darīšanas.

—           Vai jūs vienmēr braucat pirmajā klasē, mister Hardman?

—           Jā, ser. Manus ceļa izdevumus samaksā firma.

Komivojažieris pamirkšķināja.

—           Bet tagad, mister Hardman, pāriesim pie pagājušās nakts notikumiem.

Amerikānis pamāja ar galvu.

—    Ko jūs varat mums par to pastāstīt?

—    Itin nekā.

—           A, žēl gan. Bet varbūt jūs pastāstīsiet, mister Hardman, ko jūs darījāt vakar pēc pusdienām?

Likās, amerikānis pirmo reizi apmulsa. Beidzot viņš sacīja:

—    Piedodiet, džentlmeņi, bet kas jūš tādi esat? Dariet man to zināmu.

—    Tas ir msjē Bukss, guļamvagonu sabiedrības direktors. Bet šis džentlmenis ir ārsts, viņš izdarīja līķa apskati.

—    Un jūs?

—    Es esmu Herkuless Puaro. Sabiedrība lūdza mani izmeklēt slepkavību.

—    Esmu par jums dzirdējis, — teica misters Hardmans. Minūti vai lielākais divas viņš svārstījās. — Es domāju, — viņš beidzot sacīja, — ka labāk pateikt visu skaidri un gaiši.

—    Protams, jūs darīsiet visai prātīgi, izstāstīdams mums visu, kas jums zināms, — dzedri noteica Puaro.

—    Es jau jums daudz ko pastāstītu, ja vien kaut ko zinātu. Bet es nezinu neko. Pilnīgi neko, kā jau teicu. Taču man vajadzētu zināt. Un tas mani kaitina. Pēc profesijas vajadzētu.

—    Paskaidrojiet, lūdzu, mister Hardman.

Misters Hardmans nopūtās, izspļāva košļājamo gumiju un iebāza to kabatā. Tai pašā laikā viss viņa izskats spēji pārvērtās. Vode- viļas amerikānis pazuda, to nomainīja dzīvs cilvēks. Pat izruna caur degunu kļuva mazāk manāma.

—    Sī pase nav īsta, — viņš sacīja. — Patiesībā es esmu, redziet, kas. — Un viņš pārsvieda pāri galdam vizītkarti.

Puaro ilgi apskatīja vizītkarti, un msjē Bukss ziņkāri lūkojās viņam pār plecu.

MISTERS SAIMSS B. HARDMANS

Makneila slepenpolicijas aģentūra

Ņujorka

Puaro zināja Makneila aģentūru. Tā bija viena no pazīstamākām un cienījamākām privātām aģentūrām Ņujorkā.

—           Un tagad, mister Hardman, — viņš sacīja, — pastāstiet, ko tas viss nozīmē.

—           Tūlīt. Tātad lieta ir tāda. Es atbraucu uz Eiropu — sekoju diviem blēžiem, nekāda sakara ar šo slepkavību tiem nav. Pakaļdzīšanās beidzās Stambulā. Es telegrafēju šefam, dabūju rīkojumu atgriezties un jau biju sataisījies doties atpakaļ uz veco Ņujorciņu, kad saņēmu šo te.

Viņš pasniedza viņiem vēstuli.

Tā bija lapiņa ar viesnīcas «Tokatliana» firmas zīmi.

Dārgais ser, man darīja zināmu, ka Jūs esat Makneila slepenpolicijas aģentūras pārstāvis. Ienāciet, lūdzu, manā kupejā šodien pīkst, četros pēcpusdienā.

Un paraksts: S. E. Retčets

—    Eh bien

—           Es ierados noteiktajā laikā, un misters Retčets pastāstīja man par savām bailēm. Viņš parādīja man pāris vēstuļu, kas bija adresētas viņam.

—   Vai viņš bija satraukts?

—          Izlikās, it kā ne, bet varēja redzēt, ka pārbijies līdz nāvei. Viņš piedāvāja man braukt uz Parīzi ar to pašu vilcienu un uzmanīt, lai neviens viņu nenozūmē. Nu redzat, džentlmeņi, es braucu reizē ar viņu un viņu tik un tā nozūmēja. Man, protams, tas nav visai patīkami. Tāds traips manai reputācijai.

—    Vai viņš deva jums norādījumus, kas jādara?

—     Nu, protams. Visu bija iepriekš apsvēris. Viņš gribēja, lai es ieņemtu blakus kupeju, — tikai no tā nekas neiznāca. Man izdevās dabūt vienīgi sešpadsmito numuru un arī ar lielām pūlēm. Manuprāt, pavadonis gribēja to pataupīt sev. Bet nenovirzīsimies no temata. Paskatījies visapkārt, es nospriedu, ka sešpadsmitā kupeja ir varen labs novērošanas punkts. Priekšā Stambulas guļamvagonam atrodas tikai restorānvagons, priekšējās durvis uz peronu pa naktīm aizbultē. Ja arī kāds slepkavnieks gribētu ielavīties vagonā, tas varētu tikt iekšā vienīgi pa aizmugures durvīm, kas ved uz peronu, vai caur otru vagonu, bet abos gadījumos tam noteikti būtu jāiet garām manai kupejai.

—    Jums droši vien nav nekas zināms, kas ir mistera Retčeta varbūtējais ienaidnieks?

—    To, kāds viņš izskatās, gan es zinu. Misters Retčets man viņu aprakstīja.

—    Ko?

Visi trīs uzreiz paliecās uz priekšu.

Hardmans turpināja:

—    Neliela auguma vīrietis, tumšiem matiem, sievišķīgu balsi, — tā vecais man pastāstīja. Vēl piebilda, ka diezin vai tas uzbrukšot viņam pirmajā ceļojuma nakti. Drīzāk gan otrajā vai trešajā.

—    Tātad kaut ko viņš tomēr zinājis, — sacīja msjē Bukss.

—    Droši vien zināja daudz vairāk, nekā atklāja savam sekretāram, — Puaro domīgi noteica. — Vai jums viņš kaut ko stāstīja par šo ienaidnieku? Neatklāja, piemēram, kāpēc viņa dzīvība ir apdraudēta?

—    Nē, šai ziņā viņš bija mazrunīgs. Sacīja vienīgi, ka šis puisis dzenoties viņam pakaļ un gribot, lai maksā ko maksādams, viņu no- žmiegt.

—    Neliela auguma vīrietis, tumšiem matiem, sievišķīgu balsi, — domīgi atkārtoja Puaro. Tad, pievērsis pētīgo skatienu Hard- manam, jautāja:

—    Jūs, protams, zināt, kas viņš īstenībā bija?

—    Kurš, mister?

—    Retčets. Jūs viņu pazināt?

—    Es jūs nesaprotu.

—    Retčets bija Kassetti, Armstrongu bērna slepkava.

Misters Hardmans gari iesvilpās.

—    Tas nu gan ir pārsteigums! Jā, ser, tik tiešām! Nē, es viņu nepazinu. Es biju Rietumos, kad notika prāva. Droši vien esmu redzējis viņa fotogrāfiju avīzēs, bet tur jau pat paša māti vairs nepazīsi. Ja jau tā, tad nešaubos, ka nav mazums cilvēku, kas gribēja izrēķināties ar Kassetti.

—    Bet vai jūs nepazīstat kādu, kam sakars ar Armstrongu lietu un kas atbilstu šim aprakstam — neliela auguma, tumšiem matiem, sievišķīgu balsi?

Hardmans brīdi pārdomāja.

—    Grūti pateikt. Gandrīz visi, kam sakars ar šo lietu, ir miruši.

—    Atcerieties, avīzēs rakstīja par meiteni, kura izlēkusi pa logu?

—    Ahā! Jūs trāpījāt naglai uz galvas. Viņa bija ārzemniece. Varbūt viņai bija radinieki itālieši. Bet neaizmirstiet, ka viņam bija ari citas lietas bez Armstrongu bērna. Viņš jau krietnu laiku nodarbojās ar cilvēku nolaupīšanu. Tā ka nevar visu balstīt uz šo vienu gadījumu.

—    Mums ir pamats domāt, ka šis noziegums i r saistīts ar Armstrongu lietu.

Misters Hardmans jautājoši piemiedza aci. Puaro klusēja. Amerikānis pašūpoja galvu.

—     Nē, es gan neko tādu nevaru atcerēties, — viņš beidzot sacīja. — Bet ņemiet vērā, ka es tai prāvā nepiedalījos un maz par to zinu.

—    Nu labi, turpiniet savu stāstu, mister Hardman.

—    Man patiesībā nekas daudz nav ko stāstīt. Es izgulējos dienā un nakti paliku nomodā, lai uzmanītu. Pirmajā nakti nekas aizdomīgs nenotika. Pagājušajā naktī arī ne — tā vismaz man likās. Es atstāju durvis pusviru novērošanai. Neviens svešs nepagāja garām.

—    Vai esat par to pārliecināts, mister Hardman?

—          Pilnīgi. Neviens neiekāpa vagonā no āra, un neviens nepagāja garām no pēdējiem vagoniem. To es varu apzvērēt.

—   Vai no savas slēptuves varējāt redzēt pavadoni?

—   Protams. Viņa soliņš stāvēja gandrīz pie pašām manām durvīm.

—    Vai viņš aizgāja no savas vietas pēc tam, kad vilciens bija apstājies Vinkovicos?

—    Tā bija pēdējā stacija? Kā tad, viņu pāris reižu izsauca tūlīt pēc tam, kad vilciens pamatīgi iestrēga. Tad viņš aizgāja uz aizmugurējo vagonu un palika tur apmēram stundas ceturksni. Kāds sāka zvanīt kā traks, un viņš skriešus atskrēja atpakaļ. Izgāju gaitenī paskatīties, kas noticis, — pats saprotat, nejutos diez cik patīkami, — bet izrādījās, ka zvanījusi tā amerikāņu dāma. Viņa strīdējās ar pavadoni — ej nu zini, par ko. Es tikai nosmējos. Tad pavadonis iegāja citā kupejā — ienesa kādam pudeli minerālūdens. Pēc tam apsēdās uz sava soliņa un sēdēja tur tikmēr, kamēr to aizsauca uz vagona viņu galu uztaisīt gultu. Kopš tā laika līdz pieciem no rīta viņš, manuprāt, nepiecēlās no vietas.

—    Vai viņš snauda?

—    Nevaru pateikt. Varbūt arī snauda.

Puaro palocīja galvu. Viņa rokas neviļus

sakārtoja kaudzītē papīrus uz galda. Viņš atkal paņēma vizītkarti.

—   Esiet tik laipns un parakstiet šeit savus iniciāļus, — viņš palūdza.

Hardmans parakstīja.

—         Es domāju — te vilcienā nav neviena, kas varētu apstiprināt jūsu liecību vai personību, mister Hardman?

—    Sai vilcienā? Laikam gan ne. Varbūt vienīgi jaunais Makkvīns. Es to puisi labi atceros — bieži satiku viņa tēva kantorī Ņujorkā, bet diezin vai viņš mani ievērojis pārējo detektīvu pulkā un atminēsies pēc sejas. Nē, mister Puaro, jums vajadzēs pagaidīt un, kad būsim tikuši laukā no kupenām, telegrafēt uz Ņujorku. Bet tā ir taisnība. Es nestāstu jums pasaciņas. Uz redzēšanos, džentlmeņi. Bija patīkami ar jums iepazīties, mister Puaro.

Puaro piedāvāja Hardmanam cigarešu etviju.

—    Bet varbūt jūs labāk smēķējat pīpi?

—    Nē, pīpe nav priekš manis.

Viņš paņēma cigareti un lieliem soļiem ātri izgāja iaukā.

Visi trīs vīrieši saskatījās.

—    Vai jūs domājat, ka viņš patiesi ir detektīvs? — jautāja ārsts Konstantins.

—    Noteikti. Es tādus detektīvus daudz esmu sastapis. Bez tam šīs ziņas viegli varētu pārbaudīt.

—    Viņš sniedza mums ļoti interesantu liecību, — sacīja msjē Bukss.

—    Jā, tiešām.

—    Neliela auguma vīrietis tumšiem matiem, sievišķīgu balsi, — domīgi noteica msjē Bukss.

—    Apraksts, kas neatbilst nevienam šai vilcienā, — sacīja Puaro.

X nodaļa itālieša liecība

—           Un tagad, — sacīja Puaro, viltīgi pasmaidījis, — iepriecināsim msjē Buksa sirdi un pasauksim itālieti.

Antonio Foskarelli ienāca vagonā lunkani un nedzirdami, gluži kā kaķis. Viņa seja starot staroja. Tipiska itālieša seja — līksma un melnīgsnēja.

Franciski viņš runāja pareizi un tekoši, ar ļoti vieglu akcentu.

—    Jūsu vārds ir Antonio Foskarelli?

—   Jā, monsieur.

—           Jūs, kā redzu, esat ārzemnieks, ieguvis Amerikas pavalstniecību?

Amerikānis pavīpsnāja.

—          Jā, monsieur. Tā ir ērtāk maniem darījumiem.

—          Jūs esat Forda automobiļu pārdošanas aģents?

—    Jā, redzat, es …

Tad sekoja garu garā skaidrošana. Viss, kas klātesošajiem nebija zināms par Foskarelli darījumu metodēm, ceļojumiem, ienākumiem, domām par Ameriku un lielāko daļu Eiropas valstu, galu galā izrādījās mazsvarīgs. Itālietis nebija no tiem, kam vilkšus jāizvelk informācija. Tā plūdin plūda laukā.

Viņa labsirdīgā, bērnišķā seja staroja apmierinātībā, kad viņš beidzot aprima un ar daiļrunīgu žestu noslaucīja ar nēzdogu pieri.

—    Tagad jūs redzat, — viņš sacīja, — caur manām rokām iet kapitāli. Viss iekārtots moderni. Tirdzniecībā man ir nags!

—- Tātad pēdējos desmit gados jūs bieži braukājāt uz Savienotajām Valstīm?

—    Jā, monsieur. Vēl skaidri atceros to dienu, kad pirmo reizi kāpu uz kuģa, — braukt pāri trejdeviņām jūrām, uz Ameriku! Mana māte un māsiņa …

Puaro pārtrauca atmiņu uzplūdu:

—    Vai savā uzturēšanās laikā Savienotajās Valstīs jūs netikāties ar nelaiķi?

—    Nekad. Bet es pazīstu tādus kā viņš. Jā, jā, labi pazīstu. — Un viņš izteiksmīgi uzsita knipi. — Pēc izskata tie ļoti cienījami un va- ren uzcirtušies, bet tā ir tikai virspuse. No savas pieredzes varu sacīt, ka nogalinātais bijis rūdīts noziedznieks. Ticat vai neticat, bet tā tas ir.

—    Tā tas tiešām ir, — dzedri sacīja Puaro. — Aiz Retčeta vārda slēpās Kassetti, slavenais bērnu nolaupītājs.

—    Vai es jums neteicu? Mūsu nozarē gribot negribot iemācies lasīt pēc sejas. Citādi nekas nesanāks. — Jā, tikai Amerikā tirdzniecība nostādīta pareizi.

—    Vai atceraties Armstrongu lietu?

—    Visai skaidri neatceros. Sis uzvārds gan man pazīstams. Liekas, runa bija par meitenīti, pavisam maziņu, vai ne?

—    Jā, ļoti traģisks notikums.

Itālietis bija pirmais, kurš nepiekrita šādam uzskatam.

—    Tādas lietas jau atgadās! — viņš filozofiski noteica. — Tik augstas civilizācijas zemē kā Amerikā…

Puaro viņu pārtrauca:

—   Vai esat saticis kādu no Armstrongu ģimenes locekļiem?

—   Nē, nedomāju vis. Lai gan grūti pateikt. Minēšu jums dažus skaitļus. Tikai pagājušajā gadā vien es pārdevu …

—       Monsieur, lūdzu, nenovirzieties no temata.

Itālietis lūdzoši pacēla rokas.

—    Tūkstošreiz piedodiet!

—    Bet tagad pastāstiet, lūdzu, iespējami precīzāk, ko jūs darījāt vakar pēc vakariņām.

—    Labprāt. Kamēr var, sēžu te, restorānā. Te tomēr jautrāk. Runājos ar amerikāņu džentlmeni, savu galda biedru. Viņš pārdod rakstāmmašīnu lentas. Tad dodos atpakaļ uz savu kupeju. Tukša. Tas nožēlojamais Džons Buls, ar ko braucu kopā, apkalpo savu saimnieku. Beidzot viņš atgriežas — kā vienmēr saīdzis. Sarunāties negrib — tikai «jā» un «nē». Nožēlojama nācija tie angļi, ļoti nesimpātiski cilvēki. Tas arī sēž kaktā kā mietu norijis un lasa grāmatu. Tad ienāk pavadonis un uzklāj mums gultas.

—    Ceturtā un piektā vieta, — nomurmināja Puaro.

—    Tieši tā, pēdējā kupeja. Man ir augšējā guļvieta. Es uzrāpjos augšā, lasu, smēķēju. Tam mirlas anglim, manuprāt, sāp zobi.

Viņš sadabūjis pudelīti ar kaut kādam smirdīgām zālēm. Gul gultā un vaid. Drīz es aizmigu. Cik pamostos, tik dzirdu viņu kunkstam.

—      Vai nezināt, viņš naktī izgāja no kupejas?

—      Diezin vai. Es būtu dzirdējis. Kad atveras durvis, no gaiteņa krīt gaisma, tā ka gribot negribot pamosties — liekas, it kā būtu muitas kontrole uz robežas.

—      Vai viņš runāja par savu saimnieku? Izrādīja naidīgumu?

—      Es jau jums teicu — ar mani viņš ne par ko nerunāja. Vispār nepatīkams tips. Mēms kā zivs.

—      Ko jūs smēķējat — pīpi, cigaretes, cigārus?

—    Tikai cigaretes.

Itālietis paņēma cigareti, ko viņam piedāvāja Puaro.

—      Vai esat bijis Čikāgā? — jautāja msjē Bukss.

—      O jā, skaista pilsēta, bet labāk pazīstu Ņujorku, Vašingtonu, Detroitu. Vai jūs esat bijis Amerikā? Nē? Noteikti aizbrauciet, tik …

Puaro pasniedza Foskarelli papīra lapu.

—      Parakstieties, lūdzu, un uzrakstiet savu pastāvīgo adresi.

Itālietis parakstījās, izpušķodams parakstu ar garu asti. Tad piecēlās, aizvien vēl starojoši smaidīdams.

—    Tas ir viss? Ēs jums vairs neesmu vajadzīgs? Visu labu, messieurs. Jauki būtu drīzāk tikt laukā no kupenām. Man Milānā norunāta satikšanās … — Viņš skumīgi pašūpoja galvu. — Baidos, ka palaidīšu garām darījumu, — viņš, prom iedams, noteica.

Puaro paskatījās uz draugu.

—    Foskarelli ilgi dzīvojis Amerikā, — sacīja msjē Bukss, — turklāt viņš ir itālietis, un itālieši mēdz lietot nažus. Un vispār viņi visi ir lieli meļi! Man nepatīk itālieši.

—    Ģa se voit\ — smaidīdams piekrita Puaro. — Nu, varbūt jums arī ir taisnība, draugs, bet man jāatgādina, ka mums nav nekādu pierādījumu pret šo cilvēku.

—    Un kur paliek jūsu psiholoģija? Vai tad itālieši nelieto nažus?

—    Neapšaubāmi lielo, — Puaro piekrita. — It īpaši strīda karstumā. Bet šis — šis ir pavisam citāda veida noziegums. Es domāju, draugs, ka tas jau iepriekš rūpīgi apsvērts un izstrādāts. Tur redzama tālejoša mērķtiecība. Un pirmām kārtām — kā tiešāk izteikties? — tas nav latīņu temperamentam raksturīgs noziegums. Tas liecina par vēsu, atjautīgu, apdomīgu prātu, daudz atbilstošāku, kā man šķiet, angļu raksturam.

Viņš paņēma no galda divas pēdējās pases.

—    Un tagad, — viņš sacīja, — pasauksim mis Mēriju Debenhemu.

XI nodaļa MIS DEBENHEMAS LIECĪBA

Kad Mērija Debenhema ienāca restorānvagonā, Puaro no jauna pārliecinājās, ka iepriekš viņu pareizi novērtējis.

Viņa bija ģērbusies melnā kostīmā un pelēcīgi violetā blūzē, gludie tumšie mati krita vienādos, akurātos viļņos. Viņas kustības arī bija tikpat mierīgas un akurātas kā matu sakārtojums.

Viņa apsēdās pretī Puaro un msjē Buksam un jautājoši pavērās viņos.

—           Jūs sauc Mērija Hermione Debenhema, un jums ir divdesmit seši gadi? — uzsāka aptauju Puaro.

—    Jā.

—    Angliete?

—    Jā.

—           Esiet tik laipna, mademoiselle, un uzrakstiet uz šās lapas savu pastāvīgo adresi.

Viņa uzrakstīja. Rokraksts bija skaidrs un viegli salasāms.

—           Un tagad, mademoiselle, ko jūs mums pastāstīsiet par pagājušās nakts nolikumiem?

—           Šķiet, man nekā nav ko stāstīt. Es likos gulēt un tūlīt aizmigu.

—           Vai tas jūs ļoti satrauc, mademoiselle, ka vilcienā izdarīts noziegums?

Jautājums bija acīm redzami negaidīts. Pelēko acu zīlītes tikko manāmi papletās.

—    Es jūs īsti nesaprotu.

—    Bet tas taču ir pavisam vienkāršs jautājums, mademoiselle. Varu atkārtot. Vai jūs ļoti uztraucaties, ka mūsu vilcienā izdarīts noziegums?

—           Neesmu domājusi par šo faktu no šāda viedokļa. Nē, nevaru teikt, ka mani tas satrauktu.

—           Tātad jums noziegums ir parasts, ikdienišķs atgadījums?

—           Protams, šāds notikums ir visai nepatīkams, — mierīgi sacīja Mērija Debenhema.

Vina mazliet pasmaidīja.

—           Laikam gan nevarēšu krist histērijā, lai pierādītu jums savu jūtīgumu. Galu galā cilvēki mirst katru dienu.

—           Mirst, jā. Bet slepkavība gadās mazliet retāk.

—    Tas tiesa.

—    Vai jūs nepazināt nogalināto?

—           Pirmo reizi redzēju viņu vakar brokastīs.

—    Un kādu iespaidu viņš uz jums atstāja?

—    Es nepievērsu viņam uzmanību.

—    Vai nelikās ļauns cilvēks?

Viņa viegli paraustīja plecus.

—    Es nudien par viņu nedomāju.

Puaro cieši skatījās uz mis Debenhemu.

—           Man šķiet, jūs drusku nicināt manas izmeklēšanas metodes, — viņš sacīja, acīm viltīgi iedzirkstoties. — Domājat, ka anglis vadītu izmeklēšanu citādi. Tas rūpīgi visu pār

domātu un stingri turētos pie faktiem — nu, vārdu sakot, vadītu lietu pēc visiem reglamentiem. Bet man, mademoiselle, ir savas dīvainības. Es vispirms aprodu ar liecinieku, noskaidroju vina vai viņas raksturu un saskaņā ar to uzdodu jautājumus. Pirms dažām minūtēm nopratināju džentlmeni, kurš gribēja man izklāstīt savas domas par visdažā- dākiem jautājumiem. Viņam es neļāvu novirzīties. Pieprasīju, lai atbild tikai «jā» vai «nē». Tad ienākat jūs. Tūlīt redzu, ka esat mierīgs un akurāts cilvēks. Jūs stingri turēsieties pie temata, atbildēsiet īsi un pēc būtības. Un, tā kā cilvēka daba ir pretrunīga, es uzdodu jums pilnīgi citus jautājumus. Vaicāju, kā jūs jūtaties, ko jūs domājat. Vai jums nepatīk šī metode?

—    Piedodiet manus vārdus, bet man tā liekas veltīga laika nosišana. Pieņemsim, jūs uzzināsiet, vai man patīk mistera Retčeta seja vai ne, bet diezin vai tas palīdzēs jums atrast slepkavu.

—    Jūs zināt, kas patiesībā bija misters Retčets, mademoiselle?

Viņa palocīja galvu.

—    Misis Habarda jau visiem to izstāstīja.

—    Un kādas ir jūsu domas Armstrongu lietā?

—     tas bija drausmīgs noziegums, — viņa noteikti atbildēja.

Puaro domīgi paskatījās uz viņu.

—    Jūs, mis Debenhema, cik man zināms, braucat no Bagdādes?

—    Jā.

—    Uz Londonu?

—    Jā.

—    Ko jūs darījāt Bagdade?

—           Strādāju par guvernanti divbērnu ģimenē.

—           Vai pēc atvaļinājuma atgriezīsieties atpakaļ šai vietā?

—    Neesmu par to pārliecināta.

—    Kāpēc?

—           Bagdādē ir pārāk tālu. Man labāk patiktu dzīvot Londonā, ja gadītos piemērota vieta.

—           Saprotu. Bet es gandrīz nodomāju, ka jūs taisāties precēties.

Mis Debenhema neatbildēja. Viņa pacēla acis un pavērās Puaro tieši sejā. Viņas skatiens skaidri pauda: «Jūs esat pārāk nekaunīgs.»

—           Ko jūs domājat par savu kupejas biedreni — mis Olsoni?

—           Viņa man liekas patīkama un vienkārša sieviete.

—    Kādā krāsā ir viņas rīta kleita?

Mis Debenhema izbrīnījās.

—    Brūna, īstas vilnas.

—           A! Atļaušos piebilst — ceru, ka nelikšos jums netaktisks, — ceļā no Alepo uz Stambulu es ievēroju jūsu rītatērpu. Gaiši violets, vai ne?

—    Jā, tā tas ir.

—           Vai jums ir vēl kāds rīta tērps, mademoiselle? Piemēram, sarkans?

—    Nē, tas nav mans.

Puaro spēji paliecās uz priekšu. Viņš atgādināja kaķi, kas gatavs mesties virsū pelei.

—    Kam tad?

Viņa pārsteigta atrāvās atpakaļ.

•— Es nezinu. Ko jūs domājat?

—           Jūs neteicāt: «Man nav tāda.» Jūs sacījāt: «Tas nav mans,» — tātad tāds rīta tērps i r, nevis jums, bet kādam citam.

Viņa pamāja ar galvu.

—    Vai kādam vilcienā?

—    Jā.

—    Kam tas ir?

—           Es tikko jums teicu. Es nezinu. Šorīt ap pieciem pamodos ar tādu sajūtu, ka vilciens jau ilgi stāv. Atvēru durvis un paskatījos gaitenī, gribējās uzzināt, kas tā par staciju. Un tad es ieraudzīju gaitenī kādu sievieti sarkanā kimono — tā attālinājās no manis.

—           Un jūs nezināt, kas tā bija? Kādā krāsā bija mati šai sievietei — gaiši, tumši vai sirmi?

—           Nevaru pateikt. Viņai bija naktsmicīte, un es redzēju tikai viņas pakausi.

—    Un kāda auguma?

—           Diezgan gara un slaida, cik varēju spriest, grūti pateikt. Kimono bija izšūts ar pūķiem.

—    Jā, jā, pilnīgi pareizi, ar pūķiem.

Puaro brīdi klusēja. Tad nomurmināja:

—           Nesaprotu. Neko nesaprotu. Tas viss ir bezjēdzīgi.

Tad viņš pacēla acis un teica:

—           Neuzdrīkstos jūs ilgāk aizkavēt, mademoiselle.

—          Ak tā? — Viņa, šķiet, bija pārsteigta, taču tūlīt piecēlās.

Pie durvīm viņa tomēr saminstinājās un griezās atpakaļ.

—           Tā zviedriete — liekas, mis Olsone? — ir ļoti uzbudināta. Viņa stāsta, jūs esot viņai teicis, ka viņa pēdējā redzējusi to cilvēku dzīvu. Viņa droši vien domā, ka jūs aiz šā iemesla turat viņu aizdomās. Ja drīkst, es viņai pasacīšu, ka viņa velti uztraucas. Mis Olsone patiešām ir visai lādzīga būtne — pat mušai pāri nenodarīs.

Un mis Debenhema tikko jaušami pasmaidīja.

—           Cikos mis Olsone devās pie misis Habardas pēc aspirīna?

—    Pusvienpadsmitos.

—    Cik ilgi viņa bija prom?

—    Minūtes piecas.

—   Vai naktī vina izgāja no kupejas?

—    Nē.

Puaro pagriezās pret ārstu:

—           Vai Retčets varētu būt nogalināts tik agri?

Ārsts pakratīja galvu.

—           Nu tad es domāju, ka jūs varat nomierināt savu paziņu, mademoiselle.

—           Pateicos. — Viņa negaidot pasmaidīja, izrādās, viņai bija ļoti jauks smaids. — Ziniet, tā zviedriete ļoti atgādina aitu. Kā tikai kas — tūlīt zaudē galvu un blēj.

Mērija Debenhema pagriezās un izgāja no vagona.

XII nodala ISTABENES LIECĪBA

Msjē Bukss ziņkāri lūkojās uz draugu.

—           Es jūs īsti nesaprotu, mon vieux. Ko jūs gribējāt panākt?

—    Es meklēju plaisu, draugs.

—    Plaisu?

—           Jūs turat viņu aizdomās, — msjē Bukss domīgi sacīja. — Bet kāpēc? Manuprāt, viņa ir apburoša jauna dāma, un es nekad neticēšu, ka viņa var būt iejaukta tamlīdzīgā noziegumā.

—           Es jums pilnīgi piekrītu, — sacīja ārsts Konstantins. — Viņa ir aukstasinīga. Viņa nav emocionāla. Diezin vai viņa mestos virsū ļaundarim ar nazi, drīzāk gan nodotu to tiesai.

Puaro nopūtās.

—           Jums abiem jātiek vaļā no savas apsēstības, ka šis noziegums izdarīts pēkšņi un bez iepriekšēja nodoma. Ir divi iemesli, kāpēc es turu aizdomās mis Debenhemu. Pirmais — saruna, ko nejauši noklausījos, — tā jums šimbrīžam vēl nav zināma.

Un viņš atstāstīja dīvaino sarunu, ko bija dzirdējis pa ceļam no Alepo.

—    Tiešām savādi, — noteica msjē Bukss, kad Puaro bija beidzis. — Bet tas prasa paskaidrojumu. Ja tas nozīmē to, uz ko jums ir aizdomas, tad viņi abi iejaukti slepkavībā — gan viņa, gan tas stīvais anglis.

Puaro pamāja ar galvu.

—    Tomēr tas nekādi neapstiprinās ar faktiem, — viņš sacīja. — Saprotiet, ja viņi abi tur piedalījušies, — ko mēs varētu sagaidīt? Ka viņi viens otru nodrošinās ar alibi. Vai ne? Tomēr tā nenotiek. Mis Debenhemas alibi apliecina zviedriete, ko viņa līdz šim nekad nav redzējusi, un pulkveža Arbetnota alibi — Makkvīns, nogalinātā sekretārs. Nē, tas ir pārāk vienkāršs atrisinājums tādai mīklai.

—    Jūs teicāt, jums esot vēl viens iemesls turēt viņu aizdomās, — msjē Bukss atgādināja.

Puaro pasmaidīja.

—     A! Tas jau atkal ir tīri psiholoģisks secinājums. Es sev jautāju: vai mis Debenhema varētu izdomāt šādu noziegumu? Esmu pārliecināts, ka te darbojies cilvēks ar vēsu, atjautīgu prātu. Mis Debenhema atstāj tieši tādu iespaidu.

Msjē Bukss pakratīja galvu.

—    Domāju, ka jūs tomēr maldāties, draugs. Es nevaru iztēloties šo jauno anglieti kā noziedznieci.

—     Nu labi, — noteica Puaro un paņēma pēdējo pasi, — tagad pāriesim pie pēdējā vārda mūsu sarakstā: Hildegarde Šmidte, istabene.

Viesmīlis pasauca Hildegardi Šmidti, viņa ienāca restorānvagonā un godbijīgi palika stāvam.

Puaro ar mājienu piedāvāja viņai apsēsties.

Viņa apsēdās, salika rokas uz ceļiem un rāmi gaidīja, kad viņu uzrunās. Viņa likās gluži mierīga, augstākā mērā respektabla sieviete, lai gan varbūt ne sevišķi gudra.

Pret Hildegardi Šmidti Puaro izturējās pavisam citādi nekā pret mis Debenhemu.

Viņš bija pati laipnība un labsirdība, jo viņam tik ļoti gribējās, lai istabene drīzāk justos šeit brīvi. Palūdzis viņai uzrakstīt vārdu, uzvārdu un adresi, Puaro nemanot pārgāja uz nopratināšanu.

Saruna norisa vācu valodā.

—    Mēs vēlamies iespējami vairāk uzzināt par pagājušās nakts notikumiem, — viņš sacīja. — Mēs zinām, ka jūs nevarat mums neko pastāstīt par pašu noziegumu, bet varbūt esat redzējusi vai dzirdējusi kaut ko tādu, kas jums pašai šķiet nenozīmīgs, turpretī mums varētu būt ļoti vērtīgs. Jūs mani sapratāt?

Likās gan, ka viņa nav sapratusi. Aizvien ar to pašu rāmi trulo izteiksmi platajā, labsirdīgajā sejā viņa atbildēja:

—    Es neko nezinu, monsieur.

—    Nu kaut vai, piemēram, tāds fakts: jūs atceraties, ka jūsu kundze sūtīja jums pakaļ pagājušajā naktī?

—    Protams, atminos.

Vai atceraties, kad tas bija?

—          Nē, monsieur. Kad pavadonis ienāca mani pasaukt, es gulēju.

—          Saprotu. Vai tas nebija nekas neparasts, ka jums pakaļ sūtīja naktī?

—          Nē, monsieur, nekas. Cienītai kundzei pa naktīm bieži vajadzīgi mani pakalpojumi. Viņa slikti guļ.

—           Eh bien, tātad jums paziņoja, ka jūs aicina kņaze, un jūs piecēlāties. Sakiet — vai jūs uzvilkāt rīta kleitu?

—           Nē, monsieur, es apģērbos, kā pieklājas. Neparko neuzdrīkstētos ierasties pie viņas gaišības rīta kleitā.

—           Bet jums taču ir ļoti skaists sarkans rīta tērps, vai ne?

Viņa izbrīnījusies vērās Puaro.

—    Man ir zila flaneļa rīta kleita, monsieur.

—           Ak tā! Turpiniet. Es tikai tāpat vien pajokoju. Tātad jūs iegājāt pie madame la princesse. Un ko jūs tur darījāt?

—           Es izdarīju kundzei masāžu, monsieur, un pēc tam skaļi lasīju. Es slikti lasu balsī, bet viņas gaišība saka — tā esot pat labāk. Tā viņa ātrāk aizmiegot. Kad kundze sāka snauduļot, monsieur, viņa lika man iet prom, es aizvēru grāmatu un atgriezos savā kupejā.

—    Un ap cikiem tas bija, vai neatceraties?

—    Nē, monsieur.

—           Labi, sakiet — cik ilgi jūs palikāt pie madame la princesse?

—    Apmēram pusstundu, monsieur.

—    Labi, turpiniet.

—           Vispirms es paķēru līdz viņas gaišībai vēl vienu seģeni no savas kupejas. Bija ļoti auksts, lai gan kurināja. Uzsedzu viņai seģeni, un viņa novēlēja man labu nakti. Ielēju viņai minerālūdeni. Tad nodzēsu gaismu un aizgāju.

—    Un pēc tam?

—           Man nekas vairs nav ko stāstīt, monsieur. Es atgriezos savā kupejā un likos gulēt.

—    Un jūs nevienu nesatikāt gaitenī?

—    Nē, monsieur.

—           Vai nesatikāt, piemēram, kaut vai kādu dāmu sarkanā, pūķiem izšūtā kimono?

Rāmās acis pārsteigumā izvelbās.

—           Nē, kur nu, monsieur! Gaitenī bija tikai pavadonis. Visi jau gulēja.

—    Bet pavadoni jūs tomēr satikāt?

—    Jā, monsieur.

—    Ko viņš darīja?

—    Nāca laukā no kādas kupejas, monsieur.

—    Ko? — msjē Bukss paliecās uz priekšu.

—   No kādas kupejas?

Hildegarde Šmidte atkal pārbijās, un Puaro uzmeta draugam nosodošu skatienu.

—    Tas nav nekas neparasts, — viņš sacīja.

—    Pavadoni bieži naktīs izsauc. Vai neatceraties, no kuras kupejas viņš iznāca?

—           Kaut kur vagona vidū, monsieur. Divas trīs durvis no madame la princesse kupejas.

—           Ak tā. Pastāstiet mums, lūdzu, kur un kā tas īsti notika.

—           Viņš gandrīz uzskrēja man virsū, monsieur. Tas notika, kad es nācu no savas kupejas ar seģeni kņazei.

—    Tātad viņš iznāca no kādas kupejas un tikko nesagrūdas ar jums? Kadā virzienā viņš gāja?

—           Man pretī, monsieur. Viņš atvainojās un aizgāja pa gaiteni uz restorānvagonu. Tai brīdī ieskanējās zvans, bet man liekas, viņš neatsaucās uz šo zvanu.

Mirkli klusējusi, viņa atsāka:

—           Es gan nevaru saprast. Kā tur varēja gadīties …

Puaro pasteidzās viņu nomierināt.

—           Mēs tikai gribam noskaidrot, kurā laikā, — viņš sacīja. — Tā ir tīra formalitāte. Droši vien nabaga pavadonis tonakt dabūja norauties — vispirms uzmodināja jūs, tad tie zvani…

—           Bet tas nemaz nebija tas pavadonis, monsieur. Mani pamodināja pavisam cits.

—           Ak cits? Jūs viņu iepriekš bijāt redzējusi?

—    Nē, monsieur.

—           Ak tā! Vai jūs viņu pazītu, ja ieraudzītu?

—    Domāju gan, monsieur.

Puaro kaut ko iečukstēja msjē Buksam ausī. Tas piecēlās un piegāja pie durvīm dot rīkojumu.

Puaro turpināja iztaujāšanu tikpat draudzīgi un nepiespiesti.

—           Vai esat kādreiz bijusi Amerikā, Frau Schmidt?

—           Nekad, monsieur. Ta laikam gan ir skaista zeme.

—    Jūs droši vien esat dzirdējusi, kas patiesībā bija nogalinātais — zināt, ka viņš vainojams maza bērna nāvē?

—           Jā, monsieur, esmu dzirdējusi. Tas ir šausmīgs noziegums — briesmīgs grēks. Dievam nevajadzēja to pieļaut. Pie mums Vācijā gan tā nedara.

Sievietes acīs sariesās asaras. Bija aizskartas mātes jūtas.

—          Jā, tas bija šausmīgs noziegums, — Puaro iespaidīgi noteica.

Viņš izņēma no kabatas batista nēzdodziņu un parādīja to istabenei.

—           Vai tas nav jūsu kabatas lakatiņš, Frau Schmidt?

Visi klusēja, kamēr sieviete aplūkoja kabatas lakatiņu. Pēc brīža viņa pacēla acis. Viņas vaigi bija viegli pietvīkuši.

—    Nē, monsieur! Tas nav mans.

—           Redzat, tam ir iniciālis «H». Tāpēc arī nodomāju, ka tas ir jūsu kabatas lakatiņš.

—           Ai, monsieur, tādi kabatas lakatiņi ir tikai dāmām. Tie maksā baltu naudu. Rokas izšuvums. Drīzāk gan Parīzē darināts.

—           Tātad tas nav jūsu, bet vai jūs nezināt, kam tas pieder?

—    Es? Nē, monsieur.

No trim klātesošajiem vienīgi Puaro uztvēra vieglu sastomīšanos viņas balsī.

Msjē Bukss kaut ko iečukstēja viņam ausī.

Puaro palocīja galvu.

—           Tūlīt le ienāks visi trīs guļamvagonu pavadoņi, — viņš vērsās pie sievietes. — Vai jūs būtu tik laipna un pateiktu, kuru no

Viņiem vakarnakt satika t, iedama ar seģeni pie kņazes?

Ienāca trīs vīrieši, Pjērs Mišels, liela auguma blondīnis — guļamvagona Atēnas — Parīze pavadonis, un plecīgais, druknais Bukarestes vagona pavadonis.

Hildegarde Šmidte paskatījās uz viņiem un tūliņ pakratīja galvu.

—     Nē, monsieur, — viņa sacīja. — Nevienu no tiem neesmu redzējusi pagājušo nakti.

—     Bet vilcienā nav citu pavadoņu. Jūs droši vien pārskatījāties.

—     Es nevarēju pārskatīties, monsieur. Šie pavadoņi ir lieli, spēcīgi vīrieši. Bet tas, ko redzēju, bija neliela auguma, tumšiem matiem un mazām Ūsiņam. Iedams garām, viņš teica «Pardon», un viņa balss bija smalka, tāda kā sievietei. Es viņu ļoti labi atceros, monsieur, nudien atceros.

XIII nodaļa puaro izdara kopsavilkumu

—     Neliela auguma vīrietis sievišķīgu balsi, — sacīja msjē Bukss.

Saruna ar trim pavadoņiem un Hildegardi Šmidti bija beigusies.

Msjē Bukss izmisīgi noplātīja rokas.

—     Es neko nesaprotu, pilnīgi neko! Tātad tas Retčeta ienaidnieks, par kuru viņš runāja, tomēr bijis vilcienā? Bet kur viņš ir tagad?

Nevar jau būt izkūpējis gaisā? Man galva griežas. Nu, sakiet kaut ko, kolēģi, es jūs lūdzu. Paskaidrojiet man — kā neiespējamais var būt iespējams?

—           Ļoti labs formulējums, — sacīja Puaro. — Neiespējamais nevarēja notikt, tātad neiespējamam, izrādās, jābūt iespējamam, neraugoties uz visiem apstākļiem.

—           Tad lūdzu jūs, paskaidrojiet man drīzāk, kas īsti nolika vilcienā pagājušajā naktī.

—           Es neesmu burvis, mon cher. Un esmu apmulsis ne mazāk kā jūs. Šī lieta virzās uz priekšu visai dīvaini.

—           Nemaz nevirzās uz priekšu. Stāv uz vietas.

Puaro pakratīja galvu.

—           Nē, nav tiesa. Mēs esam drusku pavirzījušies uz priekšu. Kaut ko jau zinām. Esam noklausījušies pasažieru liecības.

—    Un ko tas mums devis? Gluži neko.

—    Es tā neteiktu, kolēģi.

—           Varbūt es pārspīlēju. Protams, tas amerikānis Hardmans un istabene papildināja ar kaut kādiem atklājumiem to, ko mēs jau zinām. Vai, pareizāk sakot, padarīja vēl neizprotamāku visu šo lietu.

—           Nu, nu, nevajag zūdīties, — Puaro viņu mierināja.

Msjē Buksss uzklupa Puaro:

—           Tad runājiet — ļaujiet mums veldzēties pie Herkulesa Puaro gudrības avota.

—           Vai gan es jums neteicu, ka esmu apmulsis ne mazāk kā jūs? Bet tagad mēs vismaz varam ķerties pie problēmas atrisināšanas. Varam sakārtot noteiktā secībā mums zināmos faktus un tos izdibināt.

—    Lūdzu, turpiniet, monsieur, — sacīja ārsts Konstantins.

Puaro nokāsējās un izgludināja dzēšlapas gabaliņu.

—     Izanalizēsim to, kas ir mūsu rīcībā šobrīd. Vispirms mums ir daži neapstrīdami fakti. Retčets jeb Kassetti pagājušajā naktī sadurts divpadsmit vietās un miris. Tas ir fakts numurs viens.

—    Neuzdrīkstos iebilst, mon vieux, neuzdrīkstos iebilst, — msjē Bukss pavīpsnāja.

Puaro it nemaz neapskaitās. Viņš mierīgi turpināja:

—    Es pagaidām apiešu dažus diezgan neparastus apstākļus, kurus ar ārstu Konstantīnu jau kopīgi pārspriedām. Drīz pie tiem atgriezīšos. Nākamais, manuprāt, pēc nozīmes svarīgākais fakts ir nozieguma izdarīšanas laiks.

—    Turklāt viens no nedaudziem mums zināmiem faktiem, — iejaucās msjē Bukss. — Noziegums izdarīts šorīt ceturksni pāri vieniem. Viss rāda, ka tas bijis tieši tā.

—    Nebūt ne viss. Jūs pārspīlējat. Lai gan, protams, mums ir ne mazums faktu, kas apstiprina šo viedokli.

—    Priecājos, ka jūs atzīstat kaut šo.

Puaro mierīgi turpināja, it kā nemaz nebūtu pārtraukts:

—    Ir iespējamas trīs varbūtības:

pirmā — noziegums izdarīts, kā jūs apgalvojat, ceturksni pāri vieniem. To apstiprina

sasistais pulkstenis, misis Habardas un istabenes Hildegardes Šmidtcs liecības. Bez tam tas sakrīt ar ārsta Konstantina liecību;

otrā varbūtība — noziegums izdarīts vēlāk un pulksteņa rādītāji pārbīdīti tīšām;

trešā varbūtība — noziegums izdarīts agrāk un rādītāji pārbīdīti aiz tā paša augšminētā iemesla.

Tātad, ja mēs pieņemam pirmo varbūtību, kas ir visticamākā un ko apstiprina vairākums liecību, mums jārēķinās ar dažiem no tās izrietošiem faktiem. Sākot kaut vai ar to, ka slepkava nevarēja atstāt vilcienu, ja noziegums izdarīts ceturksni pāri vieniem. Tātad rodas jautājums: kur ir slepkava? Un kas viņš ir?

Vispirms rūpīgi iztirzāsim visas liecības. Pirmo reizi par šī vīrieša esamību — neliela auguma tumšmatis sievišķīgu balsi — mēs dzirdējām no Hardmana. Viņš apgalvo, ka Retčets stāstījis viņam par šo cilvēku un uzdevis sevi no tā aizsargāt. Mums nav nekādu faktu, kas apstiprinātu šo liecību, tātad mums jālic Hardmanam uz vārda. Tālāk iztirzāsim otru jautājumu: vai Hardmans ir tas cilvēks, par ko uzdodas, tas ir, vai tiešām viņš ir Ņujorkas slepenpolicijas aģentūras detektīvs?

Manuprāt, pats interesantākais šai lietā ir tas, ka mums nav nekādu palīglīdzekļu, kādus parasti izmanto policija. Mēs nevaram pārbaudīt šo cilvēku liecības. Mums jāpaļaujas vienīgi uz pašu secinājumiem. Man personīgi tas padara nozieguma atminējumu vēl

jo interesantāku. Nekādas rutīnas. Visu izšķir intelekts. Un es sev jautāju: «Vai mēs varam ticēt Hardmana apgalvojumiem, kad viņš runā par sevi?» Un nolemju: varam. Es uzskatu, ka mēs varam ticēt tam, ko Hardmans stāsta par sevi.

—    Jūs paļaujaties uz savu intuīciju, — jautāja ārsts Konstantins, — vai, kā saka amerikāņi, uz savu degunu?

—    Nepavisam ne. Ēs apsveru visas iespējas. Hardmans ceļo ar viltotu pasi, tātad aizdomas jebkurā gadījumā tūlīt kritīs uz viņu. Tikko ierastos policija, tā vispirms aizturētu Hardmanu un telegrafētu uz Ņujorku, lai pārbaudītu viņa liecību. Pārbaudīt personības lielākai daļai pasažieru būs ļoti grūti; vairumā gadījumu to arī nemēģinās darīt kaut vai tāpēc, ka tie arī nedod nekāda iemesla aizdomām. Bet ar Hardmanu ir citādi. Vai nu viņš ir tas, par ko uzdodas, vai nav. Tāpēc es uzskatu, ka te visam jābūt kārtībā.

—    Jūs atbrīvojat viņu no aizdomām?

—    Nemaz arī ne. Jūs neesat mani sapratis. Kā lai es zinu — jebkuram amerikāņu detektīvam varētu būt savi personiski iemesli nogalināt Retčetu. Es gribu tikai sacīt, ka mēs varam ticēt Hardmanam, kad viņš stāsta par sevi. Stāsts par to, kā Retčets viņu sameklējis un nolīdzis, ir diezgan ticams, un droši vien — lai gan par to nevar būt īsta pārliecība — tā tas arī bija. Ja mēs pieļaujam, ka tas tā bijis, tad mums jāmeklē šai versijai tālāks apstiprinājums. Un mēs to atrodam — lai arī mazliet ņetjcamā kārtā — Hil

degardes Šmidtes liecība. Guļamvagona pavadonis, ko viņa satikusi gaitenī, mats matā atbilst Hardmana aprakstītajam Retčeta ienaidniekam. Vai ir vēl tālāki šo divu liecību apstiprinājumi? Jā, ir. Mums ir poga, ko misis Habarda atradusi savā kupejā. Un ir arī vēl viens papildu pierādījums, kaut gan to varētu arī neņemt vērā.

—    Kāds?

—    Fakts, ka abi — gan pulkvedis Arbetnots, gan Hektors Makkvīns — ieminējās, ka pavadonis pagājis garām viņu kupejai. Viņi šim faktam nepiešķīra nekādu nozīmi, bet lieciet vērā, messieurs: Pjērs Mišels paziņoja, ka nav atstājis savu vietu, izņemot tos gadījumus, kas bijuši jau iepriekš norunāti, un nevienā no šiem gadījumiem viņam nebūtu vajadzējis iet garām kupejai, kur sēdēja Arbetnots un Makkvīns. Tātad versija par neliela auguma tumšmatainu vīrieti ar sievišķīgu balsi, kurš ietērpies guļamvagonu pavadoņa formā, balstās uz četru nopratināto liecībām — tieši vai netieši.

—    Un vēl viens sīks apstāklis, — sacīja ārsts Konstantins. — Ja Hildegarde Smidte runā taisnību, tad kāpēc īstais pavadonis neminēja, ka redzējis istabeni, iedams uz misis Habardas kupeju?

—    Manuprāt, tas ir izskaidrojams. Kad viņš gāja pie misis Habardas, istabene bija pie savas kundzes. Kad viņa beidzot devās atpakaļ, pavadonis bija misis Habardas kupejā.

Msjē Bukss ar pūlēm sagaidīja teikuma beigas.

—    Jā, jā, draugs, — viņš nepacietīgi sacīja. — Lai gan apbrīnoju jūsu piesardzību un to, kā jūs soli pa solim tuvojaties mērķim, tomēr uzdrošinos teikt, ka vēl neesat ticis līdz pašam galvenajam. Mēs visi atzinām, ka tāds cilvēks eksistē. Jautājums ir: kur viņš palicis?

Puaro pārmetoši pakratīja galvu.

—     Jūs maldāties. Jūs jūdzat ratus priekšā zirgam. Pirms sev jautāju: «Kur pazudis š i s c i 1 v ē k s?» — es uzdodu jautājumu: «B e t vai tāds cilvēks patiesībā eksistē?» Un zināt, kāpēc? Ja šis cilvēks neeksistētu, būtu izdomāts, sagudrots, cik daudz vieglāk tam būtu pazust! Tāpēc es vispirms cenšos izdibināt, vai maz eksistē šāds cilvēks no miesas un asinīm.

—    Un tagad, kad esat noskaidrojis, ka tāds . .. eh bien … sakiet — kur viņš ir patlaban?

—    Uz to ir divas atbildes, mon cher. Vai nu viņš vēl slēpjas vilcienā tik neiedomājamā vietā, ka mums pat ne prātā neienāk viņu tur meklēt, vai arī viņš ir, kā varētu teikt, vienlaikus divas personas. Tas ir, no vienas puses, gan tas cilvēks, no kā baidījās misters Retčets, un, no otras, gan viens no vilciena pasažieriem, tik labi maskējies, ka Retčets viņu nepazina.

—    Lieliska doma, — atplaucis sacīja msjē Bukss. Tomēr viņa seja tūlīt atkal samācās. — Bet man ir viens iebildums …

Puaro aizsteidzās priekšā viņa vārdiem.

—    Šī cilvēka augums. Vai jūs to gribējāt teikt? Izņemot mistera Retčeta sulaini, pārējie pasažieri — itālietis, pulkvedis Arbetnots, Hektors Makkvīns, grāfs Ardeni — visi ir liela auguma. Tātad mums atliek vienīgi sulainis — ne visai pieņemama kandidatūra, tik tiešām. Bet pastāv vēl viena varbūtība. Atcerieties «sievišķīgo» balsi. Tad mums paveras izvēles iespēja. Tas var būt vīrietis, pārģērbies par sievieti, vai arī patiešām sieviete. Gara sieviete, ja to ieģērbj vīrieša drēbēs, izskatās maza.

—    Bet Retčets droši vien zinātu… — iebilda msjē Bukss.

—    Pilnīgi iespējams, ka viņš arī zināja. Pilnīgi iespējams, ka šī sieviete jau mēģinājusi viņu nogalināt un šai nolūkā pārģērbusies par vīrieti. Retčets varēja noskārst, ka viņa atkal izmantos šo triku, un tāpēc lika Hardmanam uzmanīt vīrieti. Tomēr viņš iebildās arī par sievišķīgo balsi.

—    Pilnīgi iespējama varbūtība, — sacīja msjē Bukss. — Kaut gan …

—    Paklausieties, draugs, es domāju, pienācis laiks pastāstīt jums par dažām pretrunām, kuras pamanījis ārsts Konstantins.

Un viņš sīki izklāstīja tos secinājumus, pie kādiem abi ar ārstu bija nonākuši, vadoties no ievainojumu rakstura. Msjē Bukss ievaidējās un satvēra rokās galvu.

—    Es saprotu, — Puaro līdzjūtīgi noteica. — Es ļoti labi saprotu, kā jūs jūtaties. Galva griežas, vai ne?

—    Tas jau ir īsts murgs! — gaudās msjē Bukss.

—    Taisni tā! Tas ir muļķīgi, neticami, vienkārši neiespējami. Tā es arī sacīju. Un tomēr, draugs, tas tā ir! No faktiem nekur neizbēgsi.

—    Bet tas ir ārprāts!

—    Tik tiešām! Viss ir tik neticami, draugs, ka man reizēm uzmācas doma — atrisinājumam jābūt ārkārtīgi vienkāršam … Bet tā ir tikai tāda nojausma …

—    Divi slepkavas, — vaimanāja msjē Bukss. — Austrumu ekspresī!

Šī doma noveda viņu gandrīz vai līdz asarām.

—     Un tagad, — Puaro mundri sacīja, — ļausim vaļu fantāzijai. Tātad pagājušo nakti vilcienā uzrodas divi noslēpumaini pasažieri. Guļamvagonu pavadonis, kura izskatu aprakstījis misters Hardmans, to redzējuši Hildegarde Šmidte, pulkvedis Arbetnots un misters Makkvīns. Un sieviete sarkanā kimono — gara, stalta sieviete, ko redzējuši Pjērs Mišels, mis Debenhema, Makkvīns un es un ko, ja tā var izteikties, saodis pulkvedis Arbetnots. Kas viņa tāda? Visi pasažieri kā viens apgalvo, ka tiem neesot sarkana kimono. Šī sieviete arī pazudusi. Vai viņa un šķietamais pavadonis ir viena un tā pati persona? Jeb vai viņa ir pavisam cita persona? Kur šie abi ir tagad? Un kur, starp citu, guļamvagona pavadoņa formas tērps un sarkanais kimono?

—    A! Beidzot kaut kas konkrēts. — Msjē Bukss spēji pielēca kājās. — Nekavējoties jāpārmeklē pasažieru bagāža. Jā, tas kaut ko dos.

Puaro ari piecēlās.

—    Es atļaušos izteikt vienu pareģojumu, — viņš sacīja.

—    Jūs zināt, kur ir šīs mantas?

—    Jā, man arī par to ir sava nojausma.

—    Kur tad?

—    Sarkano kimono jūs atradīsiet bagāžā vienam no vīriešiem, bet guļamvagonu pavadoņa formas tērpu — Hildegardes Šmidtes bagāžā.

—    Hildegardes Šmidtes? Jūs domājat…

—    Nebūt ne to, ko jūs. Es teiktu tā: ja Hildegarde Smidle ir vainīga, formas tērpu v a- r ē t u atrast viņas bagāžā, bet, ja viņa nav vainīga — formas tērps noteikti būs tur.

—   Bet kā tad… — msjē Bukss iesāka un aprāvās. — Kas tas par troksni? — viņš iesaucās. — Liekas, šurp pilnā gaitā joņo lokomotīve.

Troksnis pieauga. Spalgi sievietes kliedzieni mijās ar piktu runāšanu. Tad restorānvagona durvis atsprāga vaļā, un iekšā iedrāzās misis Habarda.

—    Kādas šausmas! —viņa spiedza. — Iedomājieties tik, kādas šausmas! Manā somiņā! Tieši manā mazgāšanās piederumu somiņā! Milzīgs nazis — viss asiņains.

Viņa pēkšņi salīgojās un bez samaņas smagi noslīga uz msjē Buksa pleca.

XIV nodaļa pierādījums — ierocis

Msjē Bukss drīzāk enerģiski nekā piesardzīgi satvēra noģībušo dāmu,_noguldīja un atslēja viņas galvu pret galdu. Ārsts Konstantins uzsauca viesmīlim, kurš tūlīt bija klāt.

—    Turiet viņas galvu šādi, — sacīja ārsts. — Un, ja viņa atgūst samaņu, iedodiet viņai drusku konjaka. Skaidrs?

Tad viņš steigšus metās pakaļ abiem pārējiem. Viņu interesēja noziegums, bet nepavisam neinteresēja noģībušas pavecas dāmas.

Iespējams, ka tieši šāda apiešanās palīdzēja misis Habardai ātrāk atgūlies. Pēc dažām minūtēm viņa jau sēdēja, malkoja konjaku, ko bija atnesis viesmīlis, un vienā laidā runāja.

—    Jūs ne iedomāties nevarat, cik tas bija šausmīgi. Nē, nē, jūs neviens to nespējat saprast. Es pastāvīgi, jau no bērna kājas, esmu bijusi ļo-o-ti ļo-o-ti jūtīga. Tikai ieraugot vien asinis — brrr! — man pat tagad šermuļi skrien pār kauliem, to atceroties.

Viesmīlis atnesa viņai vēl glāzi konjaka.

—    Encore un peu, madame?'

—    Vai domājat, kļūs labāk? Es vispār reibinošus dzērienus pie mutes nelieku. Ne šņabi, ne vīnu savu mūžu neesmu dzērusi. Visa mūsu ģimene ir atturībnieki. Lai gan, protams, veselības labā …

Un viņa atkal iemalkoja no glāzes.

Pa to laiku Puaro un msjē Bukss, kurieni soli solī sekoja ārsts Konstantins, izsteidzās no restorānvagona un devās pa gaiteni prom uz misis Habardas kupeju.

Likās, it kā visi pasažieri būtu sapulcējušies gaitenī.

Pavadonis ar izmisīgu izteiksmi sejā centās viņus raidīt atpakaļ kupejās.

—    Atļaujiet paiet garām, — sacīja msjē Bukss.

Viegli izspraucies ar savu apaļo vēderiņu cauri pasažieru pūlim, viņš iegāja kupejā. Puaro viņam sekoja pa pēdām.

Un, parādījis ar roku, piebilda:

—    Tas ir te, monsieur. Es neko neesmu aizticis.

Uz durvju roktura, kuras veda uz blakus kupeju, karājās prāva, gumijota soma lielām rūtīm. Uz grīdas, tieši zem somas, tur, kur to nosviedusi misis Habarda, bija nazis — lēts viltojums pseidoaustrumnieciskā stilā, ar kaldinātu spalu un taisnu, smailu asmeni. Uz asmens rēgoja traipi, kas izskatījās kā rūsa.

Puaro uzmanīgi pacēla nazi.

—    Jā, — viņš nomurmināja. — Maldīties te nevar. Redziet, tas ir mūsu trūkstošais ierocis, vai ne, clocleur?

Ārsls piesardzīgi nopētīja ieroci.

—    Tāda piesardzība ir lieka, — sacīja Puaro. — Tur nekādi citi nospiedumi nebūs, vienīgi misis Habardas pirksti.

Konstantinam ieroča apskate neaizņēma daudz laika.

—    Tas ir tas pats nazis, šaubu nav, — viņš sacīja. — Ar to varētu izdarīt jebkuru no šiem ievainojumiem.

—    Lūdzu jūs, draugs, ar secinājumiem nesteidzieties.

Ārsts izskatījās pārsteigts.

—    Šai lielā jau tāpat pārāk daudz sagadīšanos. Divi cilvēki nolēmuši pagājušo nakti nogalināt misteru Retčetu. Būtu pārlieku neticami, ja abi izvēlētos arī vienādu ieroci.

—    Šī sagadīšanās nemaz nav tik neticama, kā varētu likties, — sacīja ārsts. — Šādus pseidoaustrumnieciska stila nažus taisa tūkstošiem un pārdod Konstantinopoles tirgos.

—    Jūs mani mazliet nomierinājāt, bet tikai mazliet, — teica Puaro.

Viņš domīgi lūkojās uz durvju rokturi, noņēma no tā somu un paraustīja tverekli. Durvis nevērās vaļā. Bulta, kas atradās centimetrus trīsdesmit virs roktura, bija aizšauta. Pu- aro atbīdīja bultu un atkal pagrūda durvis, bet tās palika ciet, kā bijušas.

—           Jūs taču atceraties, mēs aizslēdzām durvis no tās puses, — sacīja ārsts.

—           Jums taisnība, — Puaro izklaidīgi piekrita. Likās, viņš domāja par kaut ko citu. Pierē bija iegrauzušās grumbas — viņš izskatījās samulsis.

—           Viss saskan, vai ne? — sacīja msjē Bukss. — Noziedznieks nolēmis iziet gaitenī caur šo kupeju. Aizvēris durvis, viņš sataustījis somiņu. Pēkšņā iedomā iebāzis tur asiņaino nazi. Tad, neapzinādamies, ka pamodinājis misis Habardu, noziedznieks caur ieejas durvīm izlavījies gaitenī.

—    Jā, protams, — Puaro nomurmināja.

—    Droši vien viss tā arī bija, kā jūs stāstāt. Bet seja joprojām pauda neizpratni.

—           Kas ir? — jautāja msjē Bukss. — Vai kaut kas šai versijā jūs neapmierina?

Puaro uzmeta viņam ašu skatienu.

—          Vai jums tas neuzkrita? Acīm redzot, ne. Tiešām, ir jau arī tikai sīkums.

Kupejā ielūkojās pavadonis.

—    Amerikāņu dāma nāk atpakaļ. Ārstam Konstantīnam bija tāds vainīgs

izskats. Viņš apzinājās, ka izturējies pret misis Habardu diezgan asi. Bet viņa nebūt nedomāja ārstam pārmest. Visa viņas enerģija patlaban bija vērsta uz kaut ko citu.

—           Es jums sacīšu skaidri un gaiši, — viņa aizelsusies teica, tikko parādījusies durvīs.

—    Es šajā kupejā neparko vairs nepalikšu!

Es te nevarēšu aizmigt, kaut jus man maksātu miljons dolāru …

—    Bet, madame …

—    Zinu, ko jūs atbildēsiet, bet es jums saku tūliņ — to es nedarīšu. Drīzāk tad visu nakti nosēdēšu gaitenī. — Un viņa sāka raudāt. — Ja mana meita zinātu … ja viņa tagad redzētu, ka es …

Puaro viņu apņēmīgi pārtrauca:

—    Jūs mani nesapratāt, madame. Jūsu prasība ir pilnīgi pamatota. Jūsu bagāžu tūlīt pārnesis uz citu kupeju.

Misis Habarda noņēma kabatas lakatiņu no acīm.

—    Tiešām? O, man uzreiz kļuva vieglāk. Bet vagonā jau visas kupejas aizņemtas, ja nu varbūt kāds no vīriešiem …

—    Jūsu bagāžu, madame, — iejaucās msjē Bukss, — pārnesīs no šī vagona uz citu. Jums ierādīs kupeju blakus vagonā, ko piekabināja Belgradā.

—    Tas nu gan ir lieliski! Es neesmu nekāda histēriķe, bet gulēt te, kad blakus aiz sienas mironis… — Un viņa nodrebinājās. — Nē, tas nu būtu pāri maniem spēkiem.

—    Mišel! — uzsauca msjē Bukss. — Aiznes dāmas bagāžu uz kādu brīvu kupeju vagonā Atēnas—Parīze.

—    Jā, monsieur. Vai uz tādu pašu kā šī? Uz kupeju numurs trīs?

—    Nē, nē, — Puaro aši iebilda, pirms viņa draugs paspēja atbildēt. — Es domāju, ka madame jutīsies labāk, ja būs pavisam citāds cipars. Dodiet viņai citu kupeju — divpadsmito numuru, piemēram.

—    Bien, monsieur.

Pavadonis paņēma bagāžu. Misis Habarda izplūda pateicības apliecinājumos:

—    Tas ir ļoti jauki un smalkjūtīgi no jūsu puses, msjē Puaro. Ticiet man, es protu novērtēt uzmanību!

—    Lieki par to runāt, madame. Mēs iesim jums līdz un paraudzīsim, lai jūs iekārtotu iespējami ērtāk.

Misis Habarda trīs vīriešu pavadībā devās uz savu jauno mājokli.

Viņa priecīgi pavērās apkārt:

—    Te ir skaisti, — viņa sacīja.

—    Jums patīk, madame? Redziet, šī kupeja ir tieši tāda pati kā jūsu līdzšinējā.

—    Jā gan … tikai guļvieta te otrā pusē. Bet tam nav nekādas nozīmes, jo vilciens jau visu laiku maina virzienu. Es teicu savai meitai: «Es gribu braukt vilciena gaitas virzienā,» — bet viņa man atbild: «Kāda jēga izmeklēties kupeju, ja, liekoties gulēt, vilciens iet uz vienu pusi, bet pamostoties — uz otru?» Un viņai, kā izrādās, taisnība. Vakar, piemēram, es iebraucu Belgradā ar seju pret lokomotīvi, bet izbraucu ar muguru pret to.

—    Bet vismaz tagad, madame, jūs esat pilnīgi apmierināta?

—     Nu, es neteiktu vis. Mēs esam iestrēguši kupenās, un neviens neko nedara, lai mums palīdzētu, un mans kuģis atiet parīt.

—    Madame, — sacīja msjē Bukss, — mēs visi esam tādā pašā stāvokli.

—    Jums taisnība, — piekrita misis Habarda, — bet nevienam no jums nakts vidū cauri kupejai neizlavījās slepkava.

—    Es vēl joprojām nevaru saprast, — sacīja Puaro, — kā slepkava varēja tikt iekšā jūsu kupejā, ja kopējās durvis, kā jūs stāstāt, bijušas aizbultētas? Vai esat pārliecināta, ka bulta bija aizšauta?

—    Kā tad! Tā zviedriete to pārbaudīja manā acu priekšā.

—    Mēģināsim atkārtot šo ainu. Jūs atgu- lieties uz sola — lūk, tā. No turienes, kā jūs sacījāt, nevar redzēt, vai durvis aizbultētas vai nav. Tā ir?

—    Jā, nevar redzēt, jo uz roktura pakārta mana somiņa. Ak dievs, tagad man jāpērk jauna somiņa! Nelabi metas, līdzko paskatos uz to.

Puaro pacēla somiņu un pakāra uz blakus kupejas durvju roktura.

—    Piēcisēment, tagad man viss skaidrs, — viņš teica. — Bulta ir tieši zem roktura, un somiņa bultu aizsedz. No savas guļvietas jūs nevarējāt redzēt, vai durvis ir aizbultētas vai nav.

—    Es jau jums to visu stāstīju!

—    Tā zviedriete, mis Olsone, stāvēja te — starp jums un durvīm. Viņa pārbaudīja bultu un sacīja jums, ka durvis aizbultētas.

—    Pilnīgi pareizi.

—    Un tomēr viņa varēja kļūdīties, madame. Jūs tūlīt sapratīsiet, kāpēc, — ņēmās ieskaidrot Puaro. — Bulta jau ir tikai parasts metāla stienītis — redzat, kāds. Ja to pagriež pa labi — durvis aizslēdzas, pa kreisi — atslēdzas. Varbūt zviedriete tikai pagrūda durvis, un, tā kā tās bija noslēgtas no otras puses, tad viņa iedomājās, ka durvis aizslēgtas no jūsu puses.

—    Nu, tad tas būtu diezgan stulbi, ja viņa tā domātu.

—    Madame, vislabākie un pakalpīgākie cilvēki nebūt nav tie gudrākie.

—    Tas, protams, ir tiesa.

—    Starp citu, madame, vai jūs šādi braucāt arī uz Smirnu?

—    Nē, es aizbraucu ar kuģi līdz Stambulai, tur mani sagaidīja manas meitas draugs misters Džonsons (burvīgs cilvēks — jums noteikti ar viņu jāiepazīstas), viņš parādīja man Stambulu, tā pilsēta gan man sagādāja vilšanos — viens vienīgs jūklis. Un visur tās mošejas, tajās jāuzvelk kājās milzīgas čabatas. Jā, kur tad es paliku?

—    Jūs teicāt, ka jūs sagaidījis misters Džonsons.

—    Jā, un iesēdināja franču tirdzniecības kuģī, kas gāja uz Smirnu, un tur pašā piestātnē mani jau gaidīja znots. Ko viņš sacīs, kad dabūs dzirdēt par to! Meita man iegalvoja, ka šitā braukt esot visdrošāk un visērtāk. «Sēdi savā kupejā līdz pašai Parīzei,» viņa stāstīja, «un tur pārsēdies Amerikāņu ekspresī». Ak dievs, kā lai atsaucu kuģa karti? Kā nekā taču jābrīdina. Nē, tas ir vienkārši briesmīgi… — Un misis Habarda atkal grasījās birdināt asaras.

Puaro, kurš jau triņājas savā vietā, pasteidzās pārtraukt amerikānieti.

—    Jūs esat pārdzīvojusi tādu satricinājumu, madame. Mēs liksim oficiantam atnest jums tēju un cepumus.

—    Bet es nemaz nekāroju tēju, — žēlabaini sacīja misis Habarda. — Tie angļi jau visos gadījumos ieraduši dzert tēju.

—    Nu tad kafiju, madame. Jums taču jāatžilbst.

—    Man jau no konjaka galva apreibusi. Es patiešām labprāt iedzertu kafiju.

—    Lieliski. Jums jāatgūst zaudētie spēki.

—- Ak dievs, cik jūs jocīgi runājat!

—    Bet vispirms, madame, maza formalitāte. Vai atļausiet pārmeklēt jūsu bagāžu?

—    Kāpēc?

—    Mēs taisāmies pārmeklēt bagāžu visiem pasažieriem. Man negribētos atgādināt jums šo nepatīkamo gadījumu, bet atcerieties savu somiņu.

—    Žēlīgais dievs! Vēl viens tāds pārsteigums, un es esmu pagalam.

Apskate notika ļoti ātri. Lietu misis Habar- dai nebija daudz — cepuru kārba, lēts čemodāns un bāztin piebāzta ceļa soma. Saturs visās trijās bija parasts un vienkāršs, tā ka pārbaude nevilktos ilgāk par divām minūtēm, ja misis Habarda to neaizkavētu, ik mirkli plīdamās virsū ar «manas meitas» un divu diezgan neglītu bērnu fotogrāfijām: «Manas meitas mazuļi. Burvīgi, vai ne?»

XV nodaļa pasažieru bagāža

Pateicis dažas liekulīgas pieklājības frāzes un apgalvojis misis Habardai, ka viņai pasniegs kafiju, Puaro ar saviem draugiem beidzot tika projām.

—    Nu, sākumam mēs izvilkām tukšu lozi, — secināja msjē Bukss. — Kam ķersimies klāt nākamajam?

—    Domāju, visvienkāršāk būs ieiet visās kupejās pēc kārtas. Tātad sāksim ar sešpadsmito numuru — ar patīkamo misteru Hardmanu.

Misters Hardmans kūpināja cigāru un sagaidīja viņus ļoti laipni.

—    Nāciet tik iekšā, džentlmeņi, ja, protams, varat saspiesties. Te ir stipri šauri tādai kompānijai.

Msjē Bukss paskaidroja vizītes ieganstu, un bramanīgais detektīvs saprotoši pamāja ar galvu.

—    Tam es piekrītu. Patiesību sakot, jau nobrīnījos, kāpēc jūs to nedarījāt agrāk. Lūdzu, te ir atslēgas, džentlmeņi, un, ja vēlaties pārmeklēt man kabatas, esmu jūsu rīcībā. Vai nocelt čemodānus?

—    To izdarīs pavadonis. Mišel!

Abus mistera Hardmana čemodānus ātri pārmeklēja un atdeva atpakaļ īpašniekam. Tajos atrada tikai krietni daudz alkoholisko dzērienu. Misters Hardmans pamirkšķināja:

—    Uz robežām čemodānus neko daudz nepārmeklē, il īpaši, ja iespiež kaut ko saujā pavadonim. Es viņam tūlīt iegrūdu žūksni turku papīrīšu, un līdz šim nav bijis nekādu nepatikšanu.

—    Bet Parīzē?

Misters Hardmans atkal pamirkšķināja.

—    Līdz tam laikam, kamēr tikšu līdz Parīzei, viss mans dzērienu atlikums saies vienā šampūna pudelē.

—    Jūs gan neesat nekāds sausā likuma atzinējs, mister Hardman, — smaidīdams secināja msjē Bukss.

—    Patiesībā sausais likums man nekad nav traucējis, — atzinās Hardmans.

—    A! Zināt gan, kur rīkli apslapināt, — sacīja msjē Bukss, ar labpatiku izrunādams pēdējos vārdus. — Šie amerikāņu teicieni ir tik neparasti, tik trāpīgi.

—    Man ļoti gribētos aizbraukt uz Ameriku, — teica Puaro.

—    Jā, pie mums jūs apgūtu jaunākās metodes, — sacīja Hardmans. — Eiropa jāsapurina, citādi tā pavisam aizmigs.

—    Tiesa kas tiesa, Amerika ir progresīva zeme, — Puaro piekrita. — Un man personīgi pie amerikāņiem daudz kas patīk. Lai gan jūs droši vien uzskatīsiet mani par vecmodīgu, jāatzīstas, man amerikānietes neliekas tik pievilcīgas kā manas tautietes. Man šķiet, neviena nevar līdzināties francūzietei vai beļ- ģietei — tās ir tik koķetas, tik sievišķīgas.

Hardmans uz mirkli aizgriezās un skatījās laukā pa logu uz kupenām.

—           Varbūt jums taisnība, msjē Puaro, — viņš sacīja, — bet es domāju, ka ikviens vīrietis dod priekšroku savām tautietēm.

Un viņš piemiedza plakstus tā, it kā sniegs žilbinātu viņam acis.

—           Traki spožs, vai ne? — viņš piezīmēja. — Sakiet, ko gribat, džentlmeņi, bet man krīt uz nerviem: gan slepkavība, gan sniegs un viss kopā, bet galvenais — bezdarbība. Slaisties te apkārt un nosit laiku. Neesmu radis sēdēt bez darba.

—          Jūs esat īsts nemiera gars, kā jau amerikānis, — pasmaidīja Puaro.

Pavadonis novietoja ceļasomas atpakaļ uz plaukta, un viņi pārgāja blakus kupejā. Pulkvedis Arbetnots sēdēja stūrī un lasīja žurnālu, kūpinādams pīpi.

Puaro paskaidroja nāciena iemeslu. Pulkvedis neiebilda. Viņa bagāža bija salikta divos smagos ādas čemodānos.

—          Pārējais aizsūtīts pa jūru, — viņš paskaidroja.

Kā jau karavīrs, pulkvedis akurāti bija sapakojis savas mantas. Tāpēc viņa bagāžas apskate ilga tikai dažas minūtes. Puaro ievēroja saišķīti pīpslauķu.

—          Vai jūs vienmēr lietojat šādus slauķus? — viņš jautāja.

—    Gandrīz vienmēr. Ja laimējas dabūt.

—    Skaidrs, — Puaro pamāja ar galvu.

Pīpslauķi bija tieši tādi kā tas, ko atrada nogalinātā kupejā.

Kad viņi bija izgājuši gaitenī, ārsts Konstantins arī ieminējās par šo apstākli.

Runātāja lomu uzņēmās msjē Bukss. Goddevīgi un pieklājīgi viņš paskaidroja nāciena iemeslu.

Kņaze uzklausīja viņu klusēdama, sīkā krupja seja bija gluži vienaldzīga.

—    Ja tas ir nepieciešami, messieurs, — viņa mierīgi atbildēja, kad msjē Bukss bija beidzis, — tad ko tur daudz runāt. Atslēgas ir manai istabenei. Viņa jums visu parādīs.

—    Vai jūsu atslēgas vienmēr glabājas pie istabenes, madame? — jautāja Puaro.

—    Protams, monsieur.

—    Bet ja nu naktī uz robežas muitnieki pieprasa atvērt vienu no čemodāniem?

Vecā dāma paraustīja plecus.

—    Tas ir visai apšaubāmi, bet tādā gadījumā pavadonis atvedīs manu istabeni.

—    Tātad jūs viņai pilnīgi uzticaties, madame?

—    Es jau jums to teicu, — mierīgi sacīja kņaze. — Es nenodarbinu cilvēkus, kuriem neuzticos.

—           Jā, — Puaro domīgi noteica. — Mūsdienās uzticēšanās ir diezgan reta parādība. Droši vien ir labāk, ja algo neizskatīgu sievieti, kurai var uzticēties, nekā elegantāku istabeni, piemēram, kādu švītīgu parīzieti.

Tumšās, vērīgās acis lēnām pacēlās un raudzījās tieši viņam sejā.

—    Ko jūs ar to domājat, msjē Puaro?

—    Es, maclame? Neko.

—           Tomēr jā. Jūs uzskatāt — vai ne tā? — ka par manu tualeti vajadzētu rūpēties elegantai francūzietei?

—    Tas, liekas, būtu dabiskāk, madame.

Viņa pakratīja galvu.

—           Šmidte ir man uzticīga. — Pēdējo vārdu viņa īpaši uzsvēra. — Uzticēšanās — c'est im- payableK

Ienāca istabene ar atslēgām. Kņaze vācu valodā lika viņai atvērt čemodānus un palīdzēt džentlmeņiem tos pārmeklēt. Viņa pati izgāja gaitenī un sāka lūkoties ārā pa logu uz sniegu. Puaro izgāja līdz ar viņu, uzdevis msjē Buksam izkratīt bagāžu.

Kņaze ar drūmu smaidu pavērās Puaro.

—           Un jūs, monsieur, neinteresē manu čemodānu saturs?

Puaro pakratīja galvu.

—    Tā ir tīra formalitāte, madame.

—    Vai esat par to pārliecināts?

—    Attiecībā uz jums — jā.

—           Bet es taču pazinu un mīlēju Soņu Armstrongu. Ko jūs par to domājat? Ka es nesmērēšu rokas, nogalinot tādu canaille[34] kā Kassetti? Varbūt jums ari taisnība.

Minūtes divas viņa klusēja, tad sacīja:

—           Ziniet, kā es rīkotos ar tādu cilvēku, ja man būtu noteikšana? Es pasauktu savus kalpotājus un pavēlētu: «Noperiet to līdz nāvei un izmetiet mēslainē.» Tā rīkojās manā jaunībā, monsieur.

Puaro klusēdams vērīgi klausījās.

Pēkšņi kņaze paraudzījās uz viņu.

—          Jūs nebilstat ne vārda, msjē Puaro. Interesanti zināt, ko jūs domājat?

Puaro paskatījās viņai tieši acīs.

—          Es domāju, madame, ka jums ir stipra griba, bet rokas nav stipras.

Viņa palūkojās uz savām tievajām rokām, kuras sedza melns zīds, uz gredzenotajiem, dzeltenajiem pirkstiem, kas atgādināja plēsoņas nagus.

—           Taisnība, — viņa piekrita. — Rokas man ļoti nespēcīgas. Un es nezinu — priecāties vai bēdāties par to.

Tad, spēji pagriezusies, kņaze iegāja kupejā, kur viņas istabene veikli kravāja atpakaļ mantas čemodānos.

Kņaze pusvārdā aprāva msjē Buksa atvainošanos.

—           Nav nekādas vajadzības atvainoties, monsieur, — viņa teica. — Notikusi slepkavība. Tātad jāveic zināmi pasākumi. Tas ir viss.

—    Vous ētes bien amiable, madame

Viņi atvadījās, un kņaze par atbildi viegli palocīja galvu.

Divu nākamo kupeju durvis bija aizslēgtas. Msjē Bukss apstājās un pakasīja pakausi.

—    Muitas pārbaudei, protams, ne. Bet slepkavība ir pavisam kaut kas cits.

—    Es zinu. Tomēr man negribētos izraisīt starptautiskus sarežģījumus …

—    Neuztraucieties, draugs. Grāfs un grāfiene ir prātīgi cilvēki — viņi sapratīs. Redzējāt, cik laipna bija kņaze Dragomirova?

—    Viņa ir īsta dāma. Un, kaut arī šie divi nāk no tām pašām aprindām, grāfs man liekas ķildīgs un nesaticīgs cilvēks. Viņš bija ļoti neapmierināts, kad jūs pastāvējāt uz savu un nopratinājāt viņa sievu. Un kratīšana viņu sakaitinās vēl vairāk. Varbūt apiesim viņus? Galu galā kāds viņiem varētu būt sakars ar šo lietu? Kāpēc man radīt sev liekas nepatikšanas?

—    Es nevaru jums piekrist, — sacīja Puaro. — Esmu pārliecināts, ka grāfs Ardeni izturēsies saprātīgi. Nu vismaz pamēģināsim.

Un, iekams msjē Bukss paspēja iebilst, Puaro spēji pieklauvēja pie trīspadsmitās kupejas durvīm.

No iekšpuses uzsauca: «Entrez!»

Grāfs sēdēja stūri pie durvīm un lasīja avīzi. Grāfiene bija ieritinājusies pretējā stūrī pie loga. Zem galvas viņai bija spilvens — šķita, ka viņa aizmigusi.

Grāfs brīdi apsvēra.

—    Pateicos, — viņš sacīja. — Bet man gan negribētos, ka jūs manis dēļ taisītu izņēmumu. Es atzītu par labāku, ka mūsu mantas izkrata tāpat kā pārējo pasažieru bagāžu.

Viņš vērsās pie sievas.

—    Ceru, tev nav nekas pretī, Elen?

—    It nemaz, — nevilcinoties atbildēja grāfiene.

Pārbaude norisa ātri un diezgan pavirši. Puaro, kā likās, centās slēpt apmulsumu, vienā laidā izteikdams dažādas nevajadzīgas piezīmes; tā, piemēram, noceldams zilu saf- jāna čemodānu ar grāfienes iniciāļiem un kroni, viņš sacīja:

—   Jūsu čemodānam atlupusi bagāžas zīme, madame.

Uz šo norādi grāfiene neko neatbildēja. Apskates laikā viņa sēdēja, saritinājusies savā kaktā, un garlaikoti raudzījās laukā pa logu.

Pārbaudi beidzot, Puaro atvēra mazu skapīti virs mazgājamās ierīces un pārlaida ašu skatienu tā saturam — sūklim, krēmam un mazai pudelītei ar uzrakstu «Trionāls».

Tad, apmainījusies savstarpējām laipnībām, pārmeklētāju grupa aizgāja.

Aiz ungāru kupejas bija misis Habardas kupeja, nogalinātā kupeja un Puaro kupeja. Tāpēc viņi tieši pārgāja uz otrās klases kupejām. Pirmo kupeju — desmito un vienpadsmito vielu aizņēma Mērija Debenhema — pārmeklētājiem ienākot, viņa lasīja grāmatu — un Grēta Olsone, kura bija cieši aizmigusi, bet no klauvējiena pie durvīm spēji pamodās.

Puaro atkārtoja parastās atvainošanās frāzes un paziņoja par kratīšanu. Zviedriete satraucās, Mērija Debenhema neizrādīja nekādas izjūtas.

Puaro vērsās pie zviedrietes:

— Ja jūs atļaujat, mademoiselle, mēs vispirms pārmeklēsim jūsu bagāžu, un pēc tam jūs varbūt būsiet tik laipna un aiziesiet paskatīties, kā jūtas misis Habarda. Mēs pārvietojām viņu citā vagonā, bet viņa nekādi nevar atgūties pēc sava atraduma. Es liku atnest viņai kafiju, bet man šķiet, ka viņa ir no tiem cilvēkiem, kam vairāk par visu vajadzīgs sarunu biedrs.

Labsirdīgā zviedriete tūlīt izrādīja līdzjūtību. Jā, jā, viņa nekavējoties ieies pie amerikānietes. Protams, tāds šausmīgs nervu satricinājums, un nabaga dāmu jau tāpat satraucis viss šis brauciens un šķiršanās no meitas. Nu, protams, viņa tūliņ dosies turp … viņas čemodāns nav aizslēgts … un viņa noteikti paņems līdz ožamo spirtu.

Zviedriete klupšus izmetās gaitenī. Viņas mantu apskate neaizņēma daudz laika. To bija ārkārtīgi maz. Viņa, redzams, vēl nebija atklājusi, ka no cepuru kārbas pazudušas spirālītes.

Mis Debenhema bija nolikusi grāmatu. Viņa vēroja Puaro. Pēc Puaro lūguma viņa iedeva viņam čemodāna atslēgas. Kad čemodāns bija nocelts un atvērts, viņa ievaicājās:

—    Kāpēc jūs aizsūtījāt viņu prom, msjē Puaro?

—   Es, mademoiselle? Taču lai palīdzētu amerikānietei.

—    Lieliska atruna … tomēr tikai atruna.

—    Es jūs nesaprotu, mademoiselle.

—    Domāju, jūs mani ļoti labi saprotat, — viņa pasmaidīja. — Jūs gribējāt parunāt ar mani vienatnē. Vai nav tiesa?

—   Jūs liekat man tā sacīt, mademoiselle.

—    Un varbūt arī domāt? Nē, diezin vai jūs jau esat par to domājis. Vai ne tā?

—    Mademoiselle, mums ir sakāmvārds …

—    Ouj s'excuse s'accuse\ jūs to gribējāt teikt? Jums taču jāatzīst, ka neesmu pavisam zaudējusi novērošanas spējas un veselo saprātu. Jūs nez kāpēc esat ieņēmis galvā, it kā man kaut kas zināms par šo netīro lietu — par slepkavību, kuras upuri savu mūžu neesmu redzējusi.

—    Tās ir iedomas, mademoiselie.

—    Nē, nepavisam nav iedomas. Un man liekas, mēs velti šķiežam laiku — slēpjam patiesību, runājam riņķī un apkārt, lai gan vajadzētu pateikt visu tieši un atklāti.

—    Un jums nepatīk velti šķiest laiku? Patīk ķerties vērsim taisni pie ragiem? Patīk atklātība un tiešums? Eh bien, tad rīkošos saskaņā ar jūsu atklātību un tiešumu un jautāšu, ko nozīmē zināmās frāzes, ko nejauši noklausījos ceļā no Sīrijas. Konjas stacijā es izkāpu no vagona, kā saka, «izlocīt kājas». Nakts klusumā izdzirdēju balsis — jūsu un pulkveža balsi. Jūs viņam sacījāt: «Ne jau tagad. Ne jau tagad. Kad viss būs galā . . . Kad tas būs garām…» Ko nozīmēja šie vārdi, mademoiselle?

—   Jūs domājat, ka es runāju par slepkavību? — viņa mierīgi atvaicāja.

—    To es jautāju jums, mademoiselle.

Viņa nopūtās un mirkli iegrima domās.

—    Šiem vārdiem bija sava nozīme, monsieur, — viņa sacīja, it kā iztrūkusies no miega, — bet, kāda, to es jums nevaru pateikt. Varu tikai dot goda vārdu, ka savu mūžu neesmu redzējusi šo Retčetu kopš iekāpšanas šai vilcienā.

—   Tā … Tātad jūs atsakāties paskaidrot šos vārdus?

—    Jā… Ja jums labpatīk to apzīmēt tā — atsakos. Runa bija par… par kādu uzdevumu, ko biju apņēmusies izpildīt.

—    Un jūs to izpildījāt?

—    Ko jūs gribat teikt?

—    Jūs taču to izpildījāt, vai nav tiesa?

—    Kāds pamats jums tā domāt?

—           Uzklausiet mani, mademoiselle, es atgādināšu jums vēl vienu gadījumu. Todien, kad mums vajadzēja nokļūt Stambulā, vilciens aizkavējās. Jūs tas ļoti satrauca, mademoiselle. Jūs, parasti tik mierīga un nosvērta, zaudējāt apvaldu.

—    Es baidījos nokavēt pārsēšanos.

—           Tā jūs teicāt. Bet Austrumu ekspresis, mademoiselle, atiet no Stambulas katru dienu. Pat ja jūs nokavētu pārsēšanos, tad nosebotos tikai vienu diennakti.

Mērija Debenhema pirmo reizi izrādīja nepacietības pazīmes.

—           Jūs, liekas, nesaprotat, ka cilvēku var Londonā gaidīt draugi un ka diennakts nokavēšanās izjauc visus plānus un rada milzums neērtību.

—           Ak, tātad iemesls bija tikai tāds? Jūs gaidīja draugi, un jūs negribējāt sagādāt viņiem neērtības?

—    Gluži dabiski.

—    Un tomēr savādi… savādi…

—    Kas savādi?

—           Mēs iesēdāmies šai vilcienā — un atkal aizkavējāmies. Un šoreiz aizkavēšanās ir daudz nepatīkamāka, jo no šejienes nav iespējams nosūtīt telegrammu jūsu draugiem vai brīdināt viņus pa to … tālo … tālo …

—          Tālsatiksmes telefonu, jūs gribējāt sacīt?

—           Nu jā, portmanteau sarunu, kā mēdz teikt Anglijā.

Mērija Debenhema neviļus pasmaidīja.

—           Tālsaruna, — viņa izlaboja. — Jā, es jums pilnīgi piekrītu, tas ir ļoti nepatīkami, ka nevar brīdināt tuviniekus nedz pa telefonu, nedz ar telegrammu.

—           Un tomēr, mademoiselle, šoreiz jūs izturaties pavisam citādi. Nekādi neizrādāt nepacietību. Esat filozofiska miera pārņemta.

Mērija Debenhema piesarka un iekoda lūpā. Viņa vairs nesmaidīja.

—    Jūs man neatbildējāt, mademoiselle.

—           Piedodiet. Es nesaprotu, uz ko man jāatbild.

—           Kā jūs izskaidrojat tādu savas izturēšanās pārmaiņu, mademoiselle?

—           Vai jums neliekas, msjē Puaro, ka jūs iztaisāt no mušas ziloni?

Puaro, kā piedošanu lūgdams, paplēta rokas.

—           Visi detektīvi sirgst ar šo kaiti. Mēs vienmēr meklējam loģiku cilvēka uzvedībā. Un nepakļaujamies garastāvokļa untumiem.

Mērija Debenhema neatbildēja.

—           Vai jūs labi pazīstat pulkvedi Arbet- notu, mademoiselle?

Puaro šķita, ka jauno sievieti iepriecināja sarunas temata maiņa.

—    Es iepazinos ar viņu šai ceļojumā.

—          Vai jums ir iemesls aizdomām, ka viņš pazinis Retčetu?

Viņa enerģiski pakratīja galvu.

—           Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš to nepazina.

—    Kāpēc jūs esat tik pārliecināta?

—           Spriežot pēc tā, kā viņš man par to stāstīja.

—           Un tomēr, mademoiselle, nogalinātā kupejā uz grīdas mēs atradām pīpslauķi. Pulkvedis Arbetnots ir vienīgais no visiem pasažieriem, kurš smēķē pīpi.

Puaro uzmanīgi vēroja jauno sievieti, tomēr viņas seja nepauda nedz izbrīnu, nedz kādas citas izjūtas.

—           Blēņas, — viņa vienīgi sacīja. — Tas ir absurds. Lai nu kurš, bet pulkvedis Arbetnots nevarētu būt iejaukts noziegumā, it īpaši tik melodramatiskā kā šis.

Puaro arī pats domāja gandrīz tāpat, tāpēc bezmaz viņai piekrita. Tomēr viņš teica:

—           Man jums jāatgādina, mademoiselle, ka jūs pietiekami labi nepazīstat pulkvedi.

Viņa paraustīja plecus.

—    Es labi pazīstu šādas dabas cilvēkus.

—           Jūs joprojām liedzaties paskaidrot man vārdu «kad viss būs garām» nozīmi? — Puaro uzsvērti laipni jautāja.

—          Man jums nekas vairāk nav ko sacīt, — viņa dzedri atbildēja.

—           Tas arī nav svarīgi, — noteica Puaro. — Es pats visu uzzināšu.

Viņš paklanījās un izgāja no kupejas, cieši aizvērdams durvis.

—           Diezin vai jūs rīkojāties prātīgi, draugs? — jautāja msjē Bukss. — Tagad viņa būs modra, un tātad arī pulkvedis Arbetnots būs modrs.

—    Mon ami, kad gribi noķert trusi, tad ielaid alā sesku, un, ja trusis ir alā, tas izskries laukā. Tā es arī izdarīju.

Viņi iegāja Hildegardes Šmidtes kupejā.

Istabene gatavībā stāvēja pie durvīm, viņa sagaidīja apmeklētājus goddevīgi, bet pavisam mierīgi.

Puaro aši pārlaida acis mazam atvērtam čemodānam, kurš atradās uz sola. Tad ar mājienu lika pavadonim nocelt no bagāžas tīkla lielo ceļasomu.

—    Atslēgas pie jums? — viņš jautāja istabenei.

—    Soma nav aizslēgta, monsieur.

Puaro atāķēja siksnas un pacēla vāku.

—    Ahā! — viņš sacīja, pagriezies pret msjē Bukšu. — Jūs atceraties, ko es jums teicu? Tagad paskatieties šurp!

Pašā čemodāna virsū atradās pavirši saritināts brūns guļamvagonu pavadoņa formas tērps.

Flegmātiskā vāciete spēji satraucās.

—     Ai! — viņa iekliedzās. — Tas nav mans. Es to neesmu te ielikusi. Es neesmu ieskatījusies šai somā, kopš izbraucām no Stambulas. Ticiet man, es runāju taisnību. — Un viņa lūdzoši raudzījās gan uz vienu, gan otru.

Puaro maigi saņēma viņu aiz rokas un centās nomierināt.

—    Lūdzu, tikai neuztraucieties. Mēs jums ticam. Neuzbudinieties. Es esmu tikpat pārliecināts par to, ka neesat noslēpusi formu, kā par to, ka esat laba virēja. Jūs taču esat laba virēja, vai ne?

Istabene bija redzami apmulsusi, tomēr neviļus pasmaidīja.

—    Jā, tiesa kas tiesa, visas manas kundzes tā sacīja. Es …

Viņa aprāvās pusvārdā ar pavērtu muti, seja pauda izbailes.

—    Nebaidieties, — teica Puaro. — Galvoju jums, ka viss ir kārtībā. Paklausieties, es jums izstāstīšu, kā tas noticis. Cilvēks pavadoņa formas tērpā iznāk no nogalinātā kupejas. Viņš saduras gaitenī ar jums. Viņam tā ir neveiksme. Viņš taču cerēja, ka viņu neviens neredzēs. Ko darīt tālāk? Noteikti jātiek vaļā no šīs uniformas. Tagad tā nevis pasargā viņu, bet gluži otrādi — nodod.

Puaro paskatījās uz msjē Bukšu un ārstu Konstantinu — tie uzmanīgi klausījās.

—    Visapkārt kupenas, jūs redzat. Putenis izjauca noziedzniekam visus plānus. Kur noslēpt formu? Visas kupejas aizņemtas. Nē, ne visas, pēkšņi viņš paiet garām atvērtai kupejai, kurā neviena nav. Droši vien to aizņem sieviete, ar kuru viņš nupat sadūrās gaitenī. Ielavījies kupejā, viņš steigšus novelk formu un iebāž to čemodānā uz augšējā plaukta, cerēdams, ka paies krietns laiks, kamēr formu atradīs.

—    Un pēc tam? — jautāja msjē Bukss.

—    Par to mums vēl jāapspriežas, — sacīja Puaro un zīmīgi paskatījās uz draugu.

Viņš pacēla formas svārkus. Trešās pogas no apakšas trūka. Puaro, iebāzis roku šo svārku kabatā, izņēma dzelzceļnieku atslēgu,

Ar tādām atslēgām pavadoņi parasti atslēdz durvis.

—    Lūk, izskaidrojums, kā mūsu pavadonis varēja ieiet caur aizslēgtām durvīm, — sacīja msjē Bukss. — Jūsu jautājumi misis Habar- dai, izrādās, bija lieki. Vienalga, vai nu viņas durvis bija aizslēgtas vai ne, šis cilvēks viegli varēja iziet cauri. Galu galā, ja jau viņš ir apgādājies ar formu, kāpēc viņam neapgādā- ties arī ar pavadoņa atslēgu?

—    Patiešām, kāpēc gan ne, — piekrita Puaro.

—    Mums jau sen to vajadzēja noskārst. Atcerieties, Mišels vēl teica, ka misis Habardas kupejas durvis bijušas aizslēgtas, kad viņš ieradies pēc viņas aicinājuma.

—    Tieši tā, monsieur, — sacīja pavadonis. — Tālab es ari nodomāju, ka dāmai tas sapņos rādījies.

—    Toties tagad viss noskaidrojas, — turpināja msjē Bukss. — Viņš, bez šaubām, gribējis aizslēgt arī kopējās durvis, bet, acīm redzot, misis Habarda sakustējusies, un tas viņu izbiedējis.

—    Tātad, — teica Puaro, — mums tagad atliek vienīgi atrast sarkano kimono.

—    Pareizi. Bet abas pēdējās kupejas aizņem vīrieši.

—    Tik un tā pārmeklēsim.

—    Katrā ziņā! Es taču atceros, ko jūs sacījāt.

Hektors Makkvīns labprāt nodeva viņu rīcībā savus čemodānus.

—    Nu tad beidzot jūs ķeraties klāt arī man, — viņš sacīja ar grīnu smaidu. — Es noteikti esmu visaizdomīgākais pasažieris vilcienā. Tagad jums atliek vienīgi atrast testamentu, kurā vecais novēlējis man visu savu naudu, un lieta darīta.

Msjē Bukss aizdomīgi pavērās sekretārā.

—    To es tā pa jokam, — pasteidzās pateikt Makkvīns. — Patiesībā viņš nav atstājis man ne centa. Es biju viņam noderīgs — valodas un visādas tamlīdzīgas būšanas, bet nekas vairāk. Ja runā tikai angliski, turklāt ar amerikāņu akcentu, tad drīz vien apved ap stūri. Es jau neesmu nekāds poliglots, bet veikalos un viesnīcās varu izskaidroties gan franciski, gan vāciski, gan itāliski.

Viņš runāja mazliet skaļāk nekā parasti. Likās, viņš jutās drusku neveikli, kaut gan labprāt atļāva izdarīt kratīšanu.

Puaro izgāja gaitenī.

—    Neko neatradām, — viņš sacīja. — Pat jums novēlētu mantojumu ne.

Makkvīns nopūtās.

—    Tas man kā slogs plecos, — viņš nosmējās.

Viņi pārgāja uz pēdējo kupeju. Lamzīgā itālieša un sulaiņa mantu pārbaude nedeva nekādus rezultātus.

Visi trīs vīrieši apstājās gaiteņa galā un pārmija skatienus.

—    Ko tālāk? — vaicāja msjē Bukss.

—    Iesim atpakaļ uz restorānvagonu, — sacīja Puaro. — Esam uzzinājuši visu iespējamo. Noklausījušies pasažieru liecības, apskatījuši bagāžu, paši šo to redzējuši. Nekas mums vairs nevar palīdzēt. Tagad atliek vienīgi krietni palauzīt galvu.

Viņš taustīja kabatā pēc cigarešu etvijas. Etvija bija tukša.

—    Pēc brīža jums piebiedrošos, — viņš sacīja. — Man būs vajadzīgas cigaretes. Šī lieta ir ļoti sarežģīta un neparasta. Kas bija apģērbis sarkano kimono? Kur tas ir tagad? Gribētos zināt. Te ir kāds āķis, kāda detaļa, kas slīd prom no manis! Šī liela ir juceklīga, tāpēc ka tīšām sarežģīta. Tūlīt mēs to visu pārspriedīsim. Atvainojiet mani uz mirkli.

Un Puaro ālri aizsteidza pa gaiteni uz savu kupeju. Viņš atminējās, ka vienā no čemodāniem atrodas cigarešu paciņas.

Nocēlis čemodānu, viņš noklikšķināja atslēgu.

Un tūdaļ atkāpās atpakaļ, pārsteigumā blenzdams uz čemodānu.

Čemodānam pašā virsū bija uzlikts pūķiem izšūtais sarkanais kimono, kārtīgi un glīti salocīts.

—    Ak tā, — viņš nomurmināja. — Redz, kas. Izaicinājums. Nu labi, es to pieņemu.

treša daļa. HERKULESS PUARO APSĒŽAS ĒRTĀK UN PĀRDOMĀ

.

I nodaļa  KURS NO VIŅIEM?

Kad Puaro iegāja restorānvagonā, msjē Bukss un ārsts Konstantins dzīvi sarunājās. Msjē Bukss izskatījās nomākts.

—           Le voila', — viņš sacīja, ieraudzījis Puaro. Kad draugs bija apsēdies, viņš piebilda: — Ja jūs atrisināsiet šo lietu, mon chei, es patiešām sākšu ticēt brīnumiem!

—    Tātad šī lieta jūs uztrauc?

—           Protams, uztrauc. Es līdz šim vēl nekādi nevaru to izprast.

—    Es tam piekrītu, — teica ārsts.

Viņš ar interesi raudzījās uz Puaro.

—          Atklāti sakot, es nezinu, ko jūs darīsiet tālāk.

—    Nezināt? — Puaro domīgi noteica.

Viņš izņēma cigarešu etviju un aizdedza

[1] Lūk, ari viņš. (Franc.)

vienu no īsajām cigaretēm. Viņa acis kļuva sapņainas.

—    Mani šī lieta ieinteresējusi, — viņš sacīja. — Mēs nevaram izdarīt normālu nopratināšanas procedūru. Vai šie cilvēki, kuru liecības noklausījāmies, runāja taisnību vai meloja? Mums nav iespējams to izdibināt, mūsu rīcībā ir tikai tie līdzekļi, ko izdomājam paši. īsts smadzeņu vingrinājums.

—    Tas viss ir ļoti jauki, — sacīja msjē Bukss. — Bet ko tālāk?

—    Es jau jums stāstīju. Mums ir pasažieru liecības un tas, ko esam redzējuši paši ar savām acīm.

—    Ir nu gan vērtīgas šīs pasažieru liecības! Tās mums nedod ne nieka.

Puaro pakratīja galvu.

—    Es jums nepiekrītu, draugs. Pasažieru liecībās bija daži interesanti momenti.

—   Tik tiešām? — skeptiski jautāja msjē Bukss. — Es gan nemanīju.

—    Tāpēc, ka pavirši klausījāties.

—    Labi, tad pastāstiet, ko esmu palaidis gar ausīm.

—    Minēšu tikai vienu piemēru — pirmā liecinieka, jaunā Makkvīna liecību. Viņš, manuprāt, izteica visai zīmīgu frāzi.

—    Par vēstulēm?

—    Nē, nevis par vēstulēm. Cik atceros, viņš teica tā: «Mēs ceļojām kopā. Misteram Retčetam gribējās redzēt pasauli. Viņš nezināja valodas, un tas viņam traucēja. Mani viņš izmantoja drīzāk par gidu nekā par sekretāru.»

Puaro pavērsa skatienu no ārsta uz msjē Bukšu.

—• Kā? Vai tiešām jūs vēl nesaprotat? Tas ir nepiedodami, jo pirms dažām minūtēm jums bija vēl viena iespēja parādīt novērošanas spējas, kad viņš teica: «Ja runā tikai angliski, turklāt ar amerikāņu akcentu, tad drīz vien apved ap stūri.»

—    Jūs gribat sacīt… — msjē Bukss joprojām izskatījās apjucis.

—    Bet jūs gribat, lai es jums visu gatavu ielieku mutē. Labi, klausieties: misters Retčets nerunāja franciski. Tomēr, kad pagājušo nakti pavadonis ieradās pēc viņa izsaukuma, tam kāda balss atbildēja franči s k i, ka notikusi pārskatīšanās un pakalpojumi neesot vajadzīgi. Turklāt tā atbildēt varēja tikai cilvēks, kas labi prot šo valodu, nevis tāds, kurš zina franciski vienīgi dažus vārdus: «Ce n'est lien. Je me suis trompe.»

—    Pareizi! — iesaucās ārsts Konstantins, — Kā mēs to neievērojām! Atceros, jūs īpaši uzsvērāt šos vārdus, kad mums tos atstāstījāt. Nu es saprotu, kāpēc negribējāt ņemt vērā iebelzto pulksteni. Bez divdesmit trīs minūtēm vienos Retčets jau bija miris …

—    Tātad runāja nevis viņš, bet slepkava! — iespaidīgi nobeidza msjē Bukss.

Puaro noraidoši pacēla roku,

—    Nesteigsimies tik tālu uz priekšu. Un savos pieņēmumos vadīsimies tikai no tā, ko īsti zinām. Es domāju, mēs varam droši teikt, ka bez divdesmit trīs minūtēm vienos Retčeta kupejā atradās nepiederīga p e r s o u a un ka šī persona bija Vai nu franču tautības, vai ari tekoši runāja franciski.

—    Jūs esat pārāk piesardzīgs, mon vieux.

—    Mums jāvirzās uz priekšu tikai pamazām, soli pa solim. Nav nekādu īstu pierādījumu, ka Retčets lai laikā bijis miris.

—    Bet atcerieties kliedzienu, kas jūs pamodināja.

—   Jā, tā tas ir.

—    No vienas puses, — msjē Bukss domīgi turpināja, — šis atklājums neko daudz negroza. Jūs dzirdējāt, ka blakus kupejā kāds staigā. Tas tātad nebija vis Retčets, bet cits cilvēks. Viņš droši vien mazgāja asinis no rokām, dzēsa nozieguma pēdas, sadedzināja kompromitējošo vēstuli. Tad viņš nogaidīja, kamēr viss apklust, un, kad beidzot nolēma, ka ceļš brīvs, aizslēdza Retčeta durvis no iekšpuses ar atslēgu un aizlika priekšā ķēdi, atvēra kopējās durvis, kas veda pie misis Habardas, un izlavījās ārā caur viņas kupeju. Tas ir, viss noticis tieši tā, kā mēs domājām, tikai ar to starpību, ka Retčets nogalināts pusstundu agrāk, bet pulksteņa rādītāji pa- bīdīli ceturksni pāri vieniem, lai nodrošinātu alibi.

—    Ne pārāk drošu alibi, — sacīja Puaro. — Pulkstenis rādīja 1.15 — tieši to laiku, kad nelūgtais viesis patiesībā atstāja nozieguma vietu.

—    Taisnība, — piekrita msjē Bukss, mazliet apmulsis. — Nu labi, bet ko jums liecina šis pulkstenis?

—          Ja rādītāji bijuši pabīdīti, es saku — j a, tad laikam, ko tie rāda, vajadzētu būt kādai nozīmei. Un dabiski būtu turēt aizdomās visus, kam ir drošs alibi tieši tai laikā — vienos piecpadsmit.

—   Jā, jā, — piekrita ārsts. — Tas ir pilnīgi loģiski.

—    Mums jāvērš uzmanība arī uz to, kad nelūgtais viesis iegājis kupejā. Kad viņam radusies izdevība tur iekļūt? Bija tikai viena iespēja to izdarīt — kamēr vilciens stāvēja Vinkovicos, ja, protams, mēs pieņemam, ka viņš darbojies uz vienu roku ar īsto pavadoni, Kad vilciens bija atstājis Vinkovicus, pavadonis pastāvīgi sēdēja gaitenī, un tad diezin vai kāds no pasažieriem pievērsa uzmanību cilvēkam pavadoņa formas tērpā, vienīgais, kas noteikti pamanītu viltnieku, būtu īstais pavadonis. Bet stāvēšanas laikā Vinkovicos pavadonis ir uz perona. Tātad — ceļš brivs.

—    Un, ņemot vērā mūsu iepriekšējos secinājumus, tam jābūt kādam no pasažieriem, — sacīja msjē Bukss, — Mēs atgriežamies atpakaļ pie tā, ar ko sāka::: Kurš no viņiem?

Puaro pasmaidīja.

—   Es sastādīju sarakstu, — viņš teica. — Ja vēlaties, ieskatieties, tas varbūt atsvaidzinās jūsu atmiņu.

Ārsts un msjē Bukss nolīka pār sarakstu. Uz papīra lapām akurātā rokrakstā bija sarakstīti visu pasažieru uzvārdi tādā secībā, kādā pasažierus izjautāja.

HEKTORS MAKKVĪNS — Amerikas pavalstnieks. Vieta Nr. 6 Otrā klase. Motīvi Varētu rasties tiešu sakaru

dēļ ar nogalināto. Alibi No 12 līdz 2 naktī (no 12 līdz

1.30 apliecina pulkv. Arbetnots; no 1.15 līdz 2 — pavadonis). Pierādījumi Nekādi. Aizdomīgi Nekādi. apstākļi

PAVADONIS — PJĒRS MIŠELS — Francijas pavalstnieks. Motīvi Nekādi.

Alibi No 12 līdz 2 naktī (H. P. re

dzējis viņu gaitenī 12.37 — tai pašā laikā, kad no Retčeta kupejas atskanēja balss. No 1 līdz 1.15 viņa alibi apliecina divi pārējie pavadoņi). Pierādījumi Nekādi.

Aizdomīgi Atrastais pavadoņa formas apstākļi tērps liecina viņam par labu,

jo, spriežot pēc visa, slepus nolikts, lai aizdomas kristu _ uz viņu.

EDUARDS MASTERMENS — Anglijas pavalstnieks. Vieta Nr. 4. Otrā klase. Motīvi Varētu rasties sakaru dēļ ar

noslepkavoto, pie kā viņš kalpoja par sulaini. Alibi No 12 līdz 2 (apliecina Anto

nio Foskarelli). Pierādījumi Nekādi, izņemot to, ka viņš

ir vienīgais vīrietis vagonā, kam pēc lieluma derētu pavadoņa formas tērps. No otras puses, viņš diezin vai labi runā franciski. MISIS HABARDA — Amerikas pavalstniece. Vieta Nr. 3. Pirmā klase. Motīvi Nekādi.

Alibi No 12 līdz 2 — nekāds.

Pierādījumi Stāsts par vīrieti, kurš nakts vai aizdomīgi vidū parādījies viņas kupejā, ko apliecina Hardmans un istabene Smidte. GRETA OLSONE — Zviedrijas pavalstniece. Vieta Nr. 10 Otrā klase.

Nekādi.

No 12 līdz 2 (apliecina Mērija Debenhema). Piezīme. Pēdējā, kas redzējusi Retčetu dzīvu. DRAGOMIROVA — ārzemniece, Francijas pavalstniecību. Vieta Pirmā klase.

Alibi

Bijusi tuva paziņa Armstrongu ģimenei un Soņas Arm- strongas krustmāte. No 12 līdz 2 (apliecina pavadonis un istabene). Nekādi.

Pierādījumi vai aizdomīgi apstākļi.

vai aizdomīgi apstākļi

apstakļi

Motīvi Alibi

KŅAZE ieguvusi Nr. 14. Mofīv/

GRAFS ANDRENI — Ungārijas pavalstnieks. Diplomātiska pase. Vieta Nr. 13. Pirmā klase. Motīvi Nekādi.

Alibi No 12 līdz 2 (apliecina pava

donis, izņemot īsu laiku — no 1 līdz 1.15). GRĀFIENE ANDRENI — tas pats. Vieta Nr. 12.

Motīvi Nekādi.

Alibi No 12 līdz 2 naktī. Ieņēmusi

trionālu un aizmigusi. (Apliecina vīrs. Skapītī atrodas tri- onāla pudelīte.) PULKVEDIS ARBETNOTS — Lielbritānijas pavalstnieks. Vieta Nr. 15. Pirmā klase. Motīvi Nekādi.

Alibi No 12 līdz 2 naktī. Sarunājies

ar Makkvīnu līdz 1.30. Pēc tam iegājis savā kupejā un nav to atstājis. (Apliecina Makkvīns un pavadonis.) Pierādījumi Pīpslauķis. vai aizdomīgi apstākļi

SAIRUSS HARDMANS — Amerikas pavalstnieks. Vieta Nr. 16. Pirmā klase. Motīvi Nav zināmi.

Alibi No 12 līdz 2 naktī nav izgā

jis no kupejas. (Apliecina Makkvīns un pavadonis.) Pierādījumi Nekādi, vai aizdomīgi apstākļi

ANTONIO FOSKARELLI — Amerikas pavalstnieks. (Dzimis Itālijā.) Vieta Nr. 5. Otrā klase.

Motīvi Nekādi.

Alibi No 12 līdz 2 naktī. (Apliecina

Eduards Māslermens.) Pierādījumi Nekādi, izņemot to, ka slep- vai aizdomīgi kavība izdarīta ar ieroci, ko apstākļi varētu lietot cilvēks ar viņa

temperamentu (msjē Buksa apgalvojums). MERIJA DEBENHEMA — Lielbritānijas pavalstniece. Vieta Nr. 11. Otrā klase. Motīvi Nekādi.

Alibi No 12 līdz 2 naktī (apliecina

Grēta Olsone). Pierādījumi Saruna, ko nejauši dzirdējis vai aizdomīgi Herkuless Puaro; viņas at- apstākļi teikšanās paskaidrot šo sarunu.

HILDEGARDE ŠMIDTE — Vācijas pavalstniece. Vieta Nr. 8. Otrā klase. Motīvi Nekādi.

Alibi No 12 līdz 2 naktī (apliecina

pavadonis un kņaze Dragomirova).

Likusies gulēt. Ap 12.38 viņu uzmodinājis pavadonis un viņa devusies pie savas kundzes.

PIEZĪME: pasažieru liecības apstiprina pavadoņa liecība. Pavadonis apgalvo, ka neviens nav iegājis Retčeta kupejā vai iznācis no tās no 12 līdz 1 (kad pavadonis aizgājis uz blakusvagonu) un no 1.15 līdz 2.

— Šis dokuments, kā redzat, — sacīja Puaro, — ir tikai to liecību īss uzskaitījums,

kuras mēs noklausījāmies. Es tās šādi sakārtoju, lai jums būtu ērtāk.

Msjē Bukss pavīpsnājis atdeva sarakstu atpakaļ Puaro.

—           Jūsu saraksts gan nemaz nepadara šo lietu skaidrāku, — viņš noteica.

—           Varbūt šis būs vairāk pēc jūsu gaumes? — sacīja Puaro un, tikko manāmi pasmaidījis, pasniedza viņam otru sarakstu.

II nodaļa DESMIT JAUTĀJUMI

Uz papīra lapas bija rakstīts. Nepieciešams noskaidrot:

1.   Kabatas lakatiņš ar pazīšanas zīmi «H». Kam tas pieder?

2.    Pīpslauķis. Kas to izmetis? Pulkvedis Arbetnots vai kāds cits?

3.    Kas bija uzvilcis sarkano kimono?

4.    Kas bija pārģērbies pavadoņa formas tērpā?

5.    Kāpēc pulksteņa rādītāji rādīja 1.15 naktī?

6.    Vai slepkavība izdarīta tieši šai laikā?

7.    Agrāk?

8.    Vēlāk?

9.    Vai varam but pārliecināti, ka Retčetu nogalinājusi nevis viena persona, bet vairākas?

10.   Kā vēl citādi var izskaidrot ievainojumu raksturu?

— Nu labi, paskatīsimies, ko tur varam da

rīt, — sacīja msjē Bukss, ko redzami uzmundrināja šis izaicinājums viņa atjautībai. — Sāksim kaut vai ar kabalas lakatiņu. Un katrā ziņā būsim akurāti un ņemsim visu pēc kārtas.

—    Bez šaubām, — Puaro apmierināts pamāja ar galvu.

Msjē Bukss pamācīgi turpināja:

—    Kabatas lakatiņš ar iniciāli «H» var piederēt trim sievietēm: misis Habardai, mis Debenhemai, viņas otrais vārds ir Hermione, un istabenei Hildegardei Šmidtei.

—    Tā. Un kurai no šīm trim visticamāk?

—    Grūti pateikt. Pēc manām domām, šķiet, ka mis Debenhemai. Kā mēs varam zināt, varbūt viņu sauc nevis pirmajā, bet otrajā vārda. Bez tam uz viņu jau tāpat ari krīt aizdomas. Tā saruna, ko jūs, mori cher, nejauši dzirdējāt, neapšaubāmi bija mazliet dīvaina, tāpat arī viņas atsacīšanās to paskaidrot.

—    Es balsoju par amerikānieti, — sacīja ārsts Konstantins. — Tas ir ļoti dārgs kabatas lakatiņš, un visa pasaule zina, ka amerikāņi svaidās ar naudu.

—    Tātad jūs abi izslēdzat istabeni? — jautāja Puaro.

—    Jā. Viņa pati sacīja, ka šāds kabatas lakatiņš var piederēt tikai augstākās sabiedrības dāmai.

—    Pāriesim pie otra jautājuma — pīp- slauķa. Kas to izmetis — pulkvedis Arbetnots vai kāds cits?

—    Uz to atbildēt daudz grūtāk. Diezin vai angļi lietotu nazi. Tur jums taisnība. Es gandrīz uzskatu, ka pīpslauķi nosviedis kāds cits un izdarījis tā, lai radītu aizdomas pret garkājaino angli.

—    Kā jūs secinājāt, msjē Puaro, — sarunā iejaucās ārsts Konstantins, — divi pierādījumi vienam noziegumam ir pārāk neticama izklaidība. Es piekrītu msjē Buksam. Tā kā neviens negrib atzīt kabatas lakatiņu par savu, tad tas atstāts tikai aiz neuzmanības. Pīpslauķis ir acīm redzams viltojums. Par apstiprinājumu šai teorijai gribu pievērst jūsu uzmanību faktam — pulkvedis Arbetnots labprātīgi atzinās, ka smēķē pīpi un lieto šāda veida pīpslauķus, nemaz neizrādot apmulsumu.

—    Jūs spriežat loģiski, — piekrita Puaro.

—    Jautājums Nr. 3 — kas bija uzvilcis sarkano kimono? — msjē Bukss turpināja. — Jāatzīstas, par to man nav ne mazākā priekšstata. Vai jums ir kādi apsvērumi šai jautājumā, dakter?

—    Nekādi.

—    Tātad šai punktā mums abiem jāatzīst sava sakāve. Nākamais jautājums paver mums vismaz kaut kādu iespēju. Kas ir šis cilvēks — vīrietis vai sieviete, — kas bija pārģērbies guļamvagonu pavadoņa formas tērpā? Te mēs droši varam uzskaitīt veselu rindu cilvēku, kuri nevarēja to izdarīt: Hardmanu, pulkvedi Arbetnotu, Foskarelli, grāfu Andreni un Hektoru Makkvīnu, jo tie

ir liela auguma. Misis Habarda, Hildegarde Šmidte un Grēta Olsone ir pārāk resnas. Tātad atliek sulainis, mis Debenhema, kņaze Dragomirova un grāfiene Andreni — tomēr neviena no viņām neizraisa aizdomas! Grēta Olsone — vienā gadījumā un Antonio Foskarelli — otrā apzvēr, ka nedz mis Debenhema, nedz sulainis nav izgājuši no kupejas. Hildegarde Šmidte apgalvo, ka kņaze bijusi savā kupejā, un grāfs Andreni apliecina, ka viņa sieva ieņēmusi miega zāles. Izrādās, neviens nav varējis to izdarīt, un tas jau ir galīgs absurds!

—   Kā sacījis mūsu vecais draugs Eik- līds, — Puaro nomurmināja.

—    Noteikti kāds no šiem četriem, — teica ārsts Konstantins. — Citādi vajadzēs atzīt — kāds svešs iezadzies vilcienā un nobēdzis slēptuvē, bet mēs jau nācām pie slēdziena, ka tas nav bijis iespējams.

Msjē Bukss pārgāja pie nākamā jautājuma.

—    Nr. 5 — kāpēc sadauzītā pulksteņa rādītāji rāda 1.15? Man ir divi izskaidrojumi. Vai nu tos pārbīdījis slepkava, lai nodrošinātu sev alibi — viņš grasījās atstāt kupeju, bet viņu aizkavēja troksnis gaitenī, — vai.. . pagaidiet… pagaidiet… man tūlīt radīsies ideja…

Puaro un ārsts godbijīgi nogaidīja, kamēr msjē Bukss mocījās garīgā agonijā.

—    Rokā ir, — viņš beidzot sacīja. — Rādītājus nav pārstūmis slepkava pavadoņa formā! Tos pārbīdījis cilvēks, ko mēs nosau

cām par otro slepkavu, tas kreilis vai, citiem vārdiem sakot, sieviete sarkanajā kimono. Viņa nozieguma vietā ieradās vēlāk un pabīdīja pulksteņa rādītājus atpakaļ, lai nodrošinātu sev alibi.

—    Bravo! — iesaucās ārsts Konstantins.

—    Lieliska ideja!

—    Jūsuprāt, iznāk, — sacīja Puaro, — ka viņa iedūrusi Retčetam tumsā, nezinādama, ka viņš jau miris, tomēr viņai kaut kādā veidā izdevies izdibināt, ka viņam pidžamas kabatā pulkstenis, izņemt to, uz labu laimi pabīdīt atpakaļ rādītājus un pat iespiest tieši tai vietā, kur vajadzīgs.

Msjē Bukss salti paskatījās uz Puaro.

—    Vai jūs varat likt priekšā kaut ko labāku? — viņš jautāja.

—    Šobrīd — ne, — atzina Puaro. — Un tomēr, — viņš turpināja, — man liekas, neviens no jums nav ievērojis visinteresantāko apstākli attiecībā uz šo pulksteni.

—    Vai sestajam jautājumam ir ar to sakars? — jautāja ārsts. — Uz šo jautājumu — vai slepkavība izdarīta tieši tai laikā, kādu rāda pulkstenis, — 1.15 — es atbildu: nē.

—    Es jums piekrītu, — sacīja msjē Bukss.

—    Uz jautājumu «Vai tā izdarīta agrāk?» es atbildētu apstiprinoši. Un jūs, ārsta kungs?

Ārsts pamāja.

—    Bet uz jautājumu «Vai tā izdarīta vēlāk?» — arī var atbildēt apstiprinoši. Es piekrītu jūsu teorijai, msjē Buks, un domāju, arī msjē Puaro tai piekrīt, lai gan negrib priekšlaikus saistīt sev rokas. Pirmais slepkava ieradies pirms 1.15, bet otrais — pēc 1.15. Attiecībā uz dūrieniem, kas izdarīti ar kreiso roku, — vai mums nevajadzētu noskaidrot, kurš no pasažieriem ir kreilis?

—    Es jau kaut ko šai ziņā esmu darījis, — sacīja Puaro. — Jūs varbūt ievērojāt, ka lūdzu katram pasažierim uzrakstīt savu vārdu un adresi. Tas gan nav pārliecinošs pierādījums, jo ir cilvēki, kuri vienu darbību veic ar kreiso roku, bet otru — ar labo. Daži raksta ar labo roku, turpretī golfu spēlē ar kreiso. Tomēr kaut ko tas man deva. Visi pasažieri paņēma pildspalvu labajā rokā, vienīgi kņaze Dragomirova ne, jo atsacījās rakstīt.

—   Kņaze Dragomirova — nē, tas nav iespējams, — teica msjē Bukss.

—    Es šaubos, vai viņai būtu pielicis spēka izdarīt tieši to dūrienu, — apšaubīja ārsts Konstantins. — Tam vajadzīgs lielāks spēks.

—   Tātad šāds dūriens sievietei nav pa spēkam?

—    Nē, tā es neteiktu. Bet es domāju, ka padzīvojušai sievietei, it īpaši tik vārgai un trauslai kā kņaze Dragomirova, tas nav pa spēkam.

—    Bet varbūt te noteicošā bija griba, prāta vara pār miesu? — jautāja Puaro. — Kņaze Dragomirova apveltīta ar spilgtu individualitāti un milzu gribasspēku. Tomēr uz laiku novērsīsimies no šā temata.

—    Tātad jautājums Nr. 9 un 10. Vai mēs varam droši apgalvot, ka Retčeta noslepkavošanā piedalījušās vairākas personas? Kā citādi var izskaidrot ievainojumu raksturu? No medicīniskā viedokļa es nezinu cita izskaidrojuma. Būtu pilnīgi aplam pieņemt, ka viens un tas pats cilvēks sākumā iedūris vārgi, bet pēc tam no visa spēka, sākumā ar labo roku, vēlāk ar kreiso un tad pēc krietnas pusstundas vēl ietriecis nazi līķī. Nē, nē, tas ir bezjēdzīgi.

—    Jā, — sacīja Puaro. — Bezjēdzīgi. Bet vai versijā par diviem slepkavām jūs saskatāt kādu jēgu?

—    Jūs jau pats tikko teicāt, ka cita izskaidrojuma nevarot būt.

Puaro skatījās uz priekšu vienā punktā.

—    Tieši par to es arī domāju, nemitīgi domāju. — Viņš atslīga atpakaļ krēslā. — Sākot ar šo brīdi, visa izmeklēšana notiks šeit, — viņš piesita sev pie pieres. — Mēs esam apsprieduši šo jautājumu no visām pusēm. Mums ir fakti, kas sarindoti secīgi un sistemātiski. Pasažieri apsēdušies te cits pēc cita un devuši liecības. Mēs zinām visu, ko bija iespējams uzzināt no ārpuses…

Un viņš sirsnīgi uzsmaidīja msjē Buksam.

—    Mēs abi bieži vien mēdzām pajokot, ka galvenais ir iesēsties ērtāk un i z d o m ā t patiesību, vai ne? Nu labi, esmu gatavs pārbaudīt savu teoriju praksē — te, jūsu acu priekšā. Jums abiem iesaku darīt to pašu. Aizvērsim acis un padomāsim…

«Viens vai varbūt vairāki no pasažieriem nogalinājuši Retčetu. Kurš no viņiem?»

III nodaļa daŽas būtiskas detaļas

Stundas ceturksni vini pavadīja klusējot.

Msjē Bukss un ārsts Konstantins sākumā centās sekot Puaro norādījumiem. Viņi pūlējās orientēties pretrunīgo faktu jūklī un nonākt pie skaidra un tik neizprotama atrisinājuma.

Msjē Buksa domas raisījās, piemēram, šādi:

«Bez šaubām, visu vajag pārdomāt. Bet es taču, patiesību sakot, jau esmu par to domājis .. . Puaro, acīm redzot, tur aizdomās jauno anglieti. Manuprāt, viņš maldās . . . Anglietes ir pārāk aukstasinīgas. Laikam tāpēc, ka tādas kārnas . . . Bet nevajag novirzīties no galvenā. Liekas, tas nav itālietis . .. žēl… Sulainis droši vien nemelo, sacīdams, ka Foskarelli nav izgājis no kupejas. Kāpēc lai viņš melotu? Angļus grūti uzpirkt, tie ir tik nepieejami. Vispār viss iznācis ārkārtīgi neveiksmīgi. Interesanti, kad mēs tiksim no šejienes laukā? Droši vien kaut kādi glābšanas darbi tomēr tiek veikti. Bet šais zemēs nesteidzas … Kamēr viņi attapsies, paies krietns laiks. Un ar viņu policiju noteikti arī nav tik vienkārši sarunāt — viņi te visi tādi augstprātīgi, ātri apvainojas — vienmēr viņiem liekas, it kā pret viņiem neizturētos ar pienācīgo cieņu. Viņi šo lietu tā uzpūtīs, ka prieks skatīties. Ne jau bieži gadās tāda izdevība. Izbazūnēs pa visām avīzēm …»

No šā mirkļa msjē Buksa domu gaiļa atkal virzījās pa simtkārt iestaigātu ceļu.

Ārsts Konstantins domāja šādi:

«Dīvains cilvēks šis mazais vīrietis. Kas viņš ir, vai ģēnijs? Vai šarlatāns? Vai viņš atrisinās šo noslēpumu? Diezin vai. Manuprāt, tas ir neiespējami. Viss ir tik juceklīgi . . .Viņi visi droši vien melo . . . Bet, ja arī nemelo, tik un tā neko nevar izprast. Tas tāpat sarežģī visu kā tad, ja izrādītos, ka viņi runā taisnību. Savādi arī ar tiem ievainojumiem. Neko no tā visa nesaprotu. Būtu daudz vieglāk aptvert, ja viņš būtu nošauts. Gangsteri vienmēr šauj .. . Dīvaina zeme tā Amerika. Gribētos tur aizbraukt. Progresīva zeme. Mājās noteikti jāsatiekas ar Demetriju Za- goni — viņš bijis Amerikā un zina, kā tur ir… Interesanti, ko patlaban dara Zija? Ja sieva uzzinās…»

Un domas pievērsās personiskām lietām.

Herkuless Puaro sēdēja nepakustēdamies. Varētu likties, ka viņš aizmidzis.

Tomēr, stundas ceturksni nosēdējis nekustīgi, viņš pēkšņi izbrīnā sarauca uzacis. Izlauzās viegla nopūta. Viņš čukstus nomurmināja:

—    Un galu galā kāpēc gan ne? Bet, ja tā … ja tā, tad tas izskaidro visu.

Viņa acis atvērās. Tās spīdēja zaļi kā kaķim. Viņš klusi teica:

—    Eh bien. Es visu pārdomāju. Un jūs?

Kolēģi, savās domās nogrimuši, spēji satrūkās.

—    Es arī domāju, — mazliet vainīgi sacīja

msjē Bukss. -— Tomēr nenonacu ne pie kācia slēdziena. Galu galā noziegumu atklāšana ir jūsu melier\ draugs, nevis mana.

—    Es ari visā nopietnībā domāju par šo jautājumu, — nemaz nekautrēdamies teica ārsts, ar pūlēm atrāvies no pornogrāfiskajām iztēles ainām. — Apsvēru daudzas visdažādākās teorijas, tomēr neviena mani pilnīgi neapmierināja.

Puaro labvēlīgi pamāja. Mājiens likās paužam:

«Jums taisnība. Tā jums arī bija jāsaka.- Jūs pateicāt tieši to repliku, ko vajadzēja.»

Viņš izslējās, izrieza krūtis, uzskrullēja ūsas un sāka runāt pieredzējuša oratora manierē, kurš vēršas pie lielas sanāksmes dalībniekiem:

—    Mani draugi, es arī savā prātā pārcilāju visus faktus, izskatīju pasažieru liecības un nonācu pie dažiem slēdzieniem. Man radās sava teorija, kaut arī vēl ne gluži skaidra, tomēr tā apgaismo mums jau zināmos faktus. Izskaidrojums ir visai dīvains, un es neesmu vēl pilnīgi pārliecināts, ka tieši tas ir pareizais. Lai to pārbaudītu un nonāktu pie galīgā slēdziena, man nepieciešams izdarīt vienu otru mēģinājumu.

Sākumā minēšu dažas detaļas, kas man šķiet būtiskas. Sākšu ar piezīmi, ko izteica msjē Bukss, kad mēs pirmo reizi kopā brokastojām restorānvagonā. Viņš norādīja, ka te salasījušies visādu šķiru, visāda vecuma

un visādu tautību ļaudis. Bet šai gadalaikā vilcieni parasti ir tukši. Tā, piemēram, vagonos Atēnas—Parīze un Bukareste—Parīze ir tikai pāris pasažieru. Atcerieties — viens pasažieris tā arī neieradās. Bet tas, manuprāt, ir visai zīmīgi. Ir vēl citas detaļas, arī vairāk vai mazāk būtiskas: kā, piemēram, misis Habardas somiņas atrašanās vieta, misis Arm- strongas mātes uzvārds, mistera Hardmana detektīva metodes, Makkvīna minējums, ka Retčets pats sadedzinājis atrasto zīmīti, kņa- zes Dragomirovas priekšvārds un tauku traips ungāru diplomāta pasē.

Abi pārējie izbrīnā vērās Puaro.

—    Vai jums šīs detaļas neko neizsaka? — jautāja Puaro.

—    Gluži neko, — vaļsirdīgi atzinās msjē Bukss.

—    Un jums, dakter?

—    Es vispār nesaprotu, par ko jūs runājat.

Pa to laiku msjē Bukss, pieķerdamies vienīgajai taustāmajai detaļai, ko bija minējis draugs, pārcilāja pases. Izvilcis no kaudzītes grāfa un grāfienes Andreni pases, viņš apmierināti nokrekšķējās un tās atvēra.

—    Vai jūs par to runājāt? Par šo netīro plankumu?

—    Jā. Tas ir pavisam svaigs tauku traips. Jūs ievērojāt, kur tas atrodas?

—    Tur, kur ierakstīta grāfa sieva, precīzāk izsakoties, uz viņas priekšvārda. Bet, jāatzīstas, es joprojām nesaprotu, uz ko jūs mērķējat

—          Nu labi, pieiesim no otras puses. Atgriezīsimies pie kabatas lakatiņa, ko atradām nozieguma vietā. Kā nesen noskaidrojām, ar burtu «H» var būt sakars trīs sievietēm — misis Habardai, mis Debenhemai un istabenei Hildegardei Smidtei. Bet tagad aplūkosim šo kabatas lakatiņu no cita viedokļa. Tas taču, mani draugi, ir ļoti dārgs nēzdodziņš, object de luxe\ roku darbs, izšūts Parīzes darbnīcā. Kurai no pasažierēm, neatkarīgi no iniciāļa, varētu piederēt šāds kabatas lakatiņš? Ne jau nu misis Habardai, cienījamai sievietei, taču bez pretenzijām uz šiku un eleganci apģērbā. Arī mis Debenhemai ne, jo šo aprindu anglie- tes parasti lieto smalka lina kabatas drānas, nevis pērk šādus batista nieciņus par divsimt frankiem gabalā. Un, protams, arī ne istabenei. Tomēr vilcienā i r divas sievietes, kurām varētu būt šāds kabatas lakatiņš. Paskatīsimies, varbūt viņām ir kāds sakars ar burtu «H». Šīs divas sievietes, uz kurām es to attiecinu, ir kņaze Dragomirova …

—   … kuru sauc par Natāliju, — ironiski iesprauda starpā msjē Bukss.

—   Tieši tā. Un viņas priekšvārds, kā jau teicu, neapšaubāmi izraisa aizdomas. Otra sieviete — grāfiene Andreni. Un te mums uzreiz duras acīs …

—    Nevis mums, bet jums!

—    Labi, tātad man. Uz viņas vārda uzkritis tauku traips. Vienkārša sagadīšanās, jūs teiksiet. Bet atcerieties, ka viņas vārds ir Elena. Pieņemsim, ka viņu sauc nevis Elena, bet Helena. Lielo «H» viegli pārvērst par lielo «E» un ar astīti pievienot tam mazo «e», bet pēc tam, lai slēptu visu šo manipulāciju, uzmest virsū tauku traipu.

—    Helena! — iesaucās msjē Bukss. — Tā tik ir ideja!

—    Protams, un vēl kāda! Es meklēju apstiprinājumu savam minējumam, kaut vai vismazāko, un to atradu. Viena no bagāžas zīmēm uz grāfienes čemodāna bija drusciņ mitra. Tieši tā, kas aizsedza viņas vārda sākuma burtu uz čemodāna vāka. Tātad zīme atmērcēta un uzlīmēta cilā vietā.

—    Jūs mani gandrīz pārliecinājāt, — sacīja msjē Bukss. — Bet, lai grāfiene An- dreni… tas nudien …

—    Ak, mon vieux, tagad jums jāpārslēdzas un jāpieiet šai lietai pavisam no cita viedokļa. Iedomājieties, kā šai slepkavībai vajadzēja izskatīties citu acīs. Neaizmirstiet, ka sniega kupenas izjauca slepkavas īstos nodomus. Uz brīdi iztēlosimies, ka nekādu kupenu nav un vilciens iet pēc saraksta. Kas būtu noticis tādā gadījumā?

Slepkavību droši vien agri no rīta atklātu uz Itālijas robežas. Itāliešu policija noklausītos gandrīz tādas pašas liecības. Misters Mak- kvīns uzrādītu draudu vēstules, misters Hard- mans izklāstītu savu stāstāmo, misis Habarda tāpat degtin degtu nepacietībā darīt zināmu, kā naktī viņas kupejā ielavījies vīrietis, gluži tāpat būtu atrasta poga no pavadoņa formas svārkiem. Man šķiet, mainījušies būtu tikai divi apstākļi: vīrietis būtu izgājis cauri misis

Habardas kupejai pirms vieniem un pavadoņa formu atrastu vienā no tualetēm …

—    Jūs gribat sacīt…

—    Es gribu sacīt, ka šī slepkavība iecerēta it kā nezināma cilvēka roku darbs, kurš iezadzies vilcienā. Tad varētu pieņemt, ka slepkava izkāpis Brodā, kur vilciens pienāk 0.58. Kāds no pasažieriem droši vien būtu sadūries gaitenī ar nepazīstamu pavadoni, un formas -tērps būtu nosviests redzamā vietā — tā, lai nerastos nekādas šaubas, ka tas viss ir vienīgi triks. Nevienam ne prātā nenāktu turēt aizdomās pasažierus. Tā, mani draugi, šo slepkavību vajadzēja notēlot apkārtējai pasaulei.

Taču neparedzētā apstāšanās visu izjauca. Nav šaubu, ka tieši tāpēc slepkava tik ilgi palika vienā kupejā ar savu upuri. Viņš gaidīja, kad vilciens aties. Beidzot viņš saprata, ka vilciens tālāk neies. Viņam steigšus vajadzēja grozīt plānus. Citādi visiem tagad būtu skaidrs, ka slepkava atrodas vilcienā.

—   Jā, jā, — nepacietīgi pārtrauca msjē Bukss. — To es saprotu. Bet kāds tam sakars ar kabatas lakatiņu?

—    Es atgriezīšos pie tā, tikai pa aplinku ceļu. Sākumam jums jāsaprot, ka draudu vēstules izdomātas vienīgi acu apmānīšanai. Tās pilnībā aizgūtas no kāda stereotipa amerikāņu detektīvromāna. Tās nav ticamas. Patiesībā tās domātas vienīgi policijai. Mums jājautā sev: «Vai tās apmānīja Retčetu?» Spriežot pēc visa, ko zinām, liekas, jāatbild noliedzoši. Tāpēc ka, instruējot Hardmanu, Retčets būtu norādījis uz pilnīgi noteiktu «slepenu» ienaidnieku, kura personība viņam labi zināma. Protams, ja atzīstam Hardmana stāstu par ticamu. Tomēr mēs droši zinām, ka Retčets saņēmis vienu vēstuli, turklāt gluži citāda rakstura — vēstuli, kurā atgādināts par Dēziju Armstrongu un kuras driskas mēs atradām viņa kupejā. Ja Retčets nebija ap- jautis to agrāk, tad šai vēstulei neapšaubāmi vajadzēja paskaidrot, par ko viņam draud atriebties. Sī vēstule, kā jau tūlīt sacīju, n e- b i j a domāta svešām acīm. Slepkava pirmām kārtām parūpējās, lai to iznīcinātu. Un tur viņam neveicās otro reizi. Pirmo reizi viņa plānus izjauca kupenas, otro — tas, ka mums izdevās atjaunot tekstu uz sadegušās vēstules gabaliņa.

Fakts, ka šī zīmīte tik rūpīgi iznīcināta, var nozīmēt tikai vienu: vilcienā atrodas persona, kas tādā mērā tuva Armstrongu ģimenei, ka g a d ī j u mā, j a zīmīti atrastu, aizdomas vispirms kristu uz šo personu.

Tagad pāriesim pie diviem pierādījumiem, ko mēs atradām. Es nekavēšos pie pīpslauķa. Jau pietiekami esam par to runājuši. Pāriesim pie kabatas lakatiņa. Visvienkāršāk pieņemt, ka šo kabatas lakatiņu nejauši nometusi kāda persona, kuras vārds sākas ar burtu «H», un tas ir pierādījums, kas tieši konstatē viņas līdzdalību noziegumā.

— Taisni tā, — sacīja ārsts Konstantins. — Sī sieviete atklāj, ka pazaudējusi kabatas lakatiņu, un tūlīt attiecīgi rīkojas, lai noslēptu savu vārdu.

—    Jūs pārāk steidzaties. Es nekad neatļau- jos tik ātri izdarīt secinājumus.

—    Bet vai te ir arī cita versija?

—    Protams, ir. Iedomāsimies, piemēram, ka jūs esat izdarījis noziegumu un gribat, lai aizdomās turētu citu personu. Nu labi, vilcienā atrodas kāda persona, kas tuva Armstrongu ģimenei, kāda sieviete. Iedomāsimies, ka jūs atstājat nozieguma vietā kabatas laktiņu, kas pieder šai sievietei. . . Viņu sāk iztaujāt, noskaidro, ka viņa ir radiniece Armstrongu ģimenei, — et voilā — lūk, jums gan motīvi, gan lietiski pierādījumi.

—    Tādā gadījumā, — iebilda ārsts, — kāpēc minētajai sievietei, ja viņa nav vainīga, jāslēpj sava personība?

—    Ak tā? Tādas ir jūsu domas? Tā bieži uzskata arī tiesa. Bet es labi pazīstu cilvēka dabu, draugs, un man jāsaka jums, ka no iespējamām aizdomām par slepkavību pat visnevainīgākie ļaudis zaudē galvu un izdara neiedomājamas muļķības. Nē, nē, tauku traips pasē un pārlīmētā bagāžas zīme vēl nepierāda grāfienes Andreni vainu, bet vienīgi liecina, ka aiz kaut kāda iemesla viņa nevēlas, lai mēs noskaidrojam viņas personību.

—    Un kāds sakars, pēc jūsu domām, viņai var būt ar Armstrongu ģimeni? Viņa taču sacīja, ka nekad neesot bijusi Amerikā.

—    Tieši tā, turklāt viņa lauzīti runā angliski, viņai ļoti eksotisks izskats, ko viņa vēl īpaši izceļ. Tomēr nav grūti uzminēt, kas viņa ir. Es nupat pieminēju misis Armstron- gas māti. Viņu sauca Linda Ardena, viņa bija slavena aktrise — ievērojama Šekspīra lomu tēlotāja. Atcerieties «Kā jums tīk?» — Arde- nas mežu un Rozalindu. No turienes viņa ņēmusi savu vārdu. Tomēr Linda Ardena — vārds, ar kādu viņa pazīstama visā pasaulē, — nebija viņas īstais vārds. Viņas vārds varētu būt arī Goldenberga — pilnīgi ticams, ka viņas dzimta cēlusies Viduseiropā un viņai dzīslās rit ebreju asinis. Uz Ameriku taču emigrēja visdažādāko tautību cilvēki. Un es lieku jums priekšā, kungi, minējumu, ka misis Armstrongas jaunākā māsa, vēl pusaudze toreiz, kad notika šī traģēdija, ir Helena Goldenberga, Lindas Ardenas jaunākā meita, un ka viņa apprecējusies ar grāfu Ardeni, kad viņš bija atašejs Vašingtonā.

— Tomēr kņaze Dragomirova apgalvo, ka jaunākā meita apprecējusi angli.

' — Kura vārdu viņa neatceras! Sakiet, mani draugi, — vai tas izklausās ticami? Kņaze Dragomirova mīlēja Lindu Ardenu, kā lieli aristokrāti mīl lielus māksliniekus. Viņa bija krustmāte vienai no Lindas Ardenas meitām. Vai tiešām viņa varētu tik ātri aizmirst tā cilvēka uzvārdu, ar kuru apprecējusies aktrises jaunākā meita? Neticami. Es domāju, mēs droši varam teikt — kņaze Dragomirova melojusi. Viņa zināja, ka Helena brauc šai vilcienā, bija redzējusi to. Uzzinājusi, kas īstenībā bijis Retčets, tūlīt saprata, ka aizdomas kritīs uz Helenu. Un tāpēc, kad mēs jautājām

viņai par Soņas Armstrongas māsu, viņa bez kavēšanās maldināja mūs — sacīja, skaidri neatceroties, bet «domājot», ka Helena apprecējusi angli, tas ir, centās aizvest mūs iespējami tālāk no patiesības.

Vagona durvīs parādījās oficiants un tuvojās viņiem. Viņš vērsās pie msjē Buksa.

—   Vai pasniegt pusdienas, monsieur? Tās jau ir gatavas.

—    Katrā ziņā lai liek galdā.

Oficiants pazuda viņa gala durvis. Noskanēja zvaniņš, tad oficianta skaļā balss angļu un franču valodā:

—    Pirmā kārta! Pusdienas pasniegtas!

IV nodaļa TRAIPS UNGĀRU PASĒ

Puaro sēdēja pie viena galdiņa ar msjē Bukšu un ārstu. Visi, kas bija sapulcējušies restorānvagonā, jutās nomākti. Sarunas nevedās. Pat runātnīgā misis Habarda bija neparasti klusa. Apsēzdamās viņa nomurmināja: — Laikam gan šodien nevarēšu norīt ne kumosa, — un pēc tam, labsirdīgās zviedrietes pamudināta, kura bija uzņēmusies gādību par viņu, nogaršoja visus ēdienus, ko piedāvāja oficiants.

Jau pirms pusdienām Puaro, satvēris aiz piedurknes galveno oficiantu, kaut ko iečukstēja tam ausī. Ārsts Konstantins bez pūlēm uzminēja, par ko bijusi runa, jo ievēroja, ka grāfam un grāfienei Andreni aizvien visus ēdienus pasniedza pēdējiem, turklāt vēl lika ilgi gaidīt rēķinu. Tā grāfs un grāfiene piecēlās pēdējie.

Kad viņi beidzot devās uz durvīm, Puaro pielēca kājās un sekoja viņiem. 1

—          Pardon, madame, jums izkrita kabatas lakatiņš.

Viņš sniedza grāfienei mazo batista gabaliņu ar izšūto monogrammu.

Viņa paņēma nēzdodziņu, paskatījās uz to un tūlīt deva atpakaļ Puaro.

—          Jūs maldāties, monsieur, tas nav mans kabatas lakatiņš.

—    Nav jūsu? Vai esat pārliecināta?

—    Pilnīgi, monsieur.

—          Un tomēr, madame, tam iešūts iniciālis «H» — jūsu vārda pirmais burts.

Grāfs spēji sakustējās. Tomēr Puaro nepievērsa tam uzmanību. Viņš nenolaida skatienu no grāfienes.

Droši raudzīdamās viņam acīs, grāfiene atbildēja:

—          Es jūs nesaprotu, monsieur. Mani iniciāļi ir E. A.

—           Nav tiesa. Jūsu vārds ir Helena, nevis Elena. Helena Goldenberga, Lindas Ardenas jaunākā meita, Helena Goldenberga — misis Armstrongas māsa.

Pāris minūšu valdīja nāves klusums. Grāfs un grāfiene bija nobāluši. Puaro ierunājās, šoreiz daudz laipnāk:

—          Noliegt nav nekādas jēgas. Tā taču ir taisnība, vai ne?

Grāfs saniknojies metās starpā:

—           Es jautāju, monsieur, ar kādām tiesībām …

Sieva pārtrauca viņu, aizklādama viņam muti ar mazo plaukstu.

—           Nevajag, Rūdolf. Ļauj man runāt. Nav nozīmes noliegt — šis džentlmenis runā taisnību. Tāpēc labāk apsēdīsimies un apspriedī- simies visi kopā.

Viņas balss bija pārvērtusies. Bagātīgā dienvidu intonācija gan saglabājusies, bet dikcija kļuvusi daudz skaidrāka un skarbāka. Tagad tā bija tipiska amerikānietes balss.

Grāfs bija apklusis un, paklausīdams sievai, arī apsēdās pretī Puaro.

—           Jūsu atklājums ir pilnīgi pareizs, monsieur, — sacīja grāfiene. — Es patiešām esmu Helena Goldenberga, misis Armstrongas jaunākā māsa.

—           Šorīt jūs man nedarījāt zināmu šo faktu, madame la comtesse.

—    Nē.

—           Patiesībā viss, ko jūs un jūsu vīrs man stāstījāt, bija salti meli.

—    Monsieur! — aizsvilās grāfs.

—           Neskaisties, Rūdolf. Msjē Puaro izsakās diezgan asi, bet nenoliedzami runā taisnību.

—           Priecājos, ka jūs tūlīt atzināties, madame. Bet tagad pastāstiet, kāpēc tā rīkojāties un kas pamudināja jūs viltot vārdu pasē.

—          Tur esmu vainīgs tikai es, — iejaucās grāfs.

Helena mierīgi atbildēja:

—    Jūs, msjē Puaro, protams, nojaušat,

kāpēc es vai mēs tā rīkojāmies. Nogalinātais taču vainīgs manas māsas meitiņas un māsas nāvē; viņš salauza arī mana svaiņa sirdi. Trīs cilvēki, kurus es mīlēju vairāk par visu pasaulē, — gandrīz visa mana ģimene, aizgāja bojā!

Viņas balss skanēja aizrautīgi. Jā, tā bija Lindas Ardenas īstā meita, kuras mātes aktrises emocionālā spēle līdz asarām aizkustināja pārpildītās skatītāju zāles.

—    No visiem pasažieriem, — viņa daudz rāmāk turpinaja, — varbūt vienīgi man bija iemesls viņu nogalināt.

—    Un tomēr jūs viņu nenogalinājāt, madame?

—    Es zvēru jums, msjē Puaro, un mans vīrs arī var apzvērēt: nekad neesmu pacēlusi roku pret šo cilvēku, lai arī man būtu iemesls to darīt.

—    Un es tāpat, džentlmeņi, — sacīja grāfs. — Dodu savu goda vārdu, ka pagājušo nakti Helena nav izgājusi no kupejas. Viņa, kā jau teicu, ieņēma miega zāles. Viņa ir pilnīgi bez vainas.

Puaro skatījās no viena uz otru.

—    Dodu savu goda vārdu, — grāfs atkārtoja.

Puaro viegli pašūpoja galvu.

—    Un tomēr jūs nolēmāt viltot pasē savas sievas vārdu?

—    Msjē Puaro, — dedzīgi un pārliecinoši iesāka grāfs. — Ņemiet vērā manu stāvokli. Vai tiešām jūs uzskatāt — man viegli samierināties ar domu, ka manu sievu iepin netīrā krimināllietā? Viņa nav vainīga, to es zinu, bet tas, ko Helena nupat sacīja, arī ir taisnība — viņu taču tūlīt turētu aizdomās tikai tāpēc vien, ka viņa ir Soņas Armstrongas māsa. Sāktu pratināt un pēc tam varbūt arī arestētu. Ja jau mums tā nelaimējās un mēs nokļuvām vienā vagonā ar šo Retčetu, es uzskatīju, ka ir tikai viena iespēja. Atzīstos, msjē, ka jums meloju — visu, izņemot vienu. Mana sieva patiešām neizgāja no kupejas pagājušo nakti.

Viņš runāja tik pārliecinoši, ka grūti bija iebilst.

—    Es nesaku, monsieur, ka jums neticu, — Pauro gausi teica. — Zinu, ka piederat pie cienījamas un senas ģimenes. Un saprotu, jums būtu ārkārtīgi nepatīkami, ja jūsu sievu iejauktu krimināllietā. Tur es jums pilnīgi piekrītu. Bet kā jūs izskaidrojat to, ka jūsu sievas kabatas lakatiņš atradās nogalinātā kupejā?

—    Tas kabatas lakatiņš nav mans, monsieur, — sacīja grāfiene.

—    Kaut arī iešūts jūsu iniciālis?

—    Jā, kaut arī iešūts mans iniciālis. Mani kabatas lakatiņi ir līdzīgi, bet tiem ir cits izšuvums. Es jau saprotu, jums grūti man ticēt, tomēr apgalvoju: tas nav mans kabatas lakatiņš.

—   Varbūt tas tīšām nomests Retčeta kupejā, lai jūs iepītu šai lietā?

Viņa viegli pasmaidīja.

—          Jūs tomēr gribat, lai es atzīstu, ka tas ir mans kabatas lakatiņš? Tik tiešam, msjē Puaro, tas nav mans.

Viņa runāja ļoti pārliecinoši.

—    Bet, ja kabatas lakatiņš nav jūsu, kāpēc tad jūs viltojāt pasi?

—    Tāpēc, ka uzzinājām, ka nogalinātā kupejā atrasts kabatas lakatiņš ar iniciāli «H», — grāfs atbildēja. — Pirms ieradāmies pie jums, mēs pārspriedām šo jautājumu. Es aizrādīju Helenai — līdzko ieraudzīs, ka viņas vārds sakas ar burtu «H», viņu tūlīt pakļaus daudz stingrākai nopratināšanai. Turklāt tas bija tik vienkārši — pārtaisīt Helenu par Elenu, un lieta darīta.

—    Jums, monsieur le comte, ir īsta noziedznieka dotības, — Puaro dzedri piezīmēja. — Izcila iedzimta atjautība un tiešām nekautrīga apņēmība maldināt tiesu.

—    Nē, nē, tā nav, — jaunā grāfiene paliecās uz priekšu. — Msjē Puaro, viņš izstāstīja visu, kā bija. — Viņa sāka runāt angļu valodā. — Es biju nobijusies, līdz nāvei nobijusies, — domāju, jūs mani saprotat. Tas bija tik drausmīgs laiks … un to visu atkal uzvandīt… Un tad vēl mani turēs aizdomās un varbūt pat ieslodzīs cietumā. Aiz bailēm neapjēdzu, ko daru. Vai tiešām jūs mūs nesaprotat, msjē Puaro?

Viņas brīnišķā balss, zema un samtaina, skanēja lūdzoši — jā, ne velti viņa bija aktrises Lindas Ardenas meita.

Puaro stingri paskatījās uz viņu.

—          Lai es jums ticētu, madame, — un es negribu sacīt, ka nevēlos jums ticēt, — jums man jāpalīdz.

—    Jāpalīdz — jums?

—    Jā. Sās slepkavības iemesls slēpjas pagātnē — tai traģēdijā, kas izpostīja jūsu ģimeni un sarūgtināja jūsu jaunību. Aizvediet mani šai pagātnē, madame, un es tur atradīšu trūkstošo ķēdes locekli, kas man visu izskaidros.

—     Ko es varu pastāstīt? Viņi visi ir miruši. — Un viņa skumji atkārtoja: — Visi, visi miruši — gan Roberts, gan Soņa, gan mazā, mīļā Dēzija. Viņa bija tik burvīga meitenīte, tik jauka, līksma, īsta sproggalvīte. Visa māja viņu dievināja.

—    Bet bija taču vēl viens upuris, madame. Netiešs upuris, ja tā var izteikties.

—    Nabaga Suzanna? Jā, viņu biju pavisam aizmirsusi. Policija viņu nopratināja. Tā bija pārliecināta, ka Suzanna iejaukta nolaupīšanā. Varbūt arī bija, bet tikai gluži nevainīgi. Domāju, ka nabadzīte neviļus izpļāpājusi kādam, kad Dēziju ved pastaigāties. Nabaga meitene gandrīz sajuka prātā, tik ļoti baidījās, ka viņu uzskatīs par vainīgu un sauks pie atbildības. — Grāfiene nodrebēja. — Viņa izlēca pa logu. Ai, tas bija tik briesmīgi! — Un aizklāja seju ar rokām.

—    Kādas tautības viņa bija, madame?

—    Francūziete.

—    Kāds viņai uzvārds?

—    Cik muļķīgi, bet nevaru atcerēties. Mēs visi viņu saucām par Suzannu. Liela smējēja bija. Ļoti mīlēja Dēziju.

—    Vina bija bērnu meita, vai ne?

—    Jā.

—    Un kas bija aukle?

—           Mācīta medmāsa. Viņas uzvārds bija Stengelberga. Viņa ari ļoti mīlēja Dēziju … un manu māsu.

—           Un tagad, madame, labi apdomājiet, pirms atbildat uz šo jautājumu. Vai te, vilcienā, jūs kādu pazīstat?

Grāfiene pārsteigta raudzījās viņā.

—    Es? Nē, nevienu.

—    Bet kņazi Dragomirovu?

—           A, viņu? Viņu es, protams, pazīstu. Es sapratu, ka jūs domājat kādu no tiem, nu, kādu no tā laika.

—           Tieši to es arī domāju, madame. Un tagad labi padomājiet. Kopš tā laika pagājuši vairāki gadi. Cilvēki pēc izskata varētu būt pārvērtušies.

Helena iegrima domās.

—           Nē, esmu pārliecināta, ka te neviena nepazīstu, — viņa beidzot sacīja.

—           Jūs tolaik bijāt vēl pusaudze … Vai tad jūsu mājā nebija nevienas sievietes, kas sekotu jūsu mācībām un jūs aprūpētu?

—           A, protams, man bija kaut kas līdzīgs pūķim — vienlaikus mana guvernante un So- ņas sekretāre. Angliete, pareizāk, skotiete. Resna, sarkanmataina dāma.

—    Kā viņu sauca?

—    Mis Frībodija.

—    Jauna vai veca?

—           Man viņa tad likās šausmīgi veca. Tagad domāju, ka viņai nebija vairāk par četrdesmit. Bet manas drēbes turēja kārtibā un mani apkalpoja, protams, Suzanna.

—    Vai jūsu mājā bija vēl kādi iemītnieki?

—    Vienīgi kalpotāji.

—           Un jūs esat pārliecināta, madame, pilnīgi pārliecināta, ka šeit vilcienā neviena nepazīstat?

—          Nē, monsieur, — viņa nopietni atbildēja. — Neviena.

V nodaļa KŅAZES DRAGOMIROVAS VĀRDS

Kad grāfs un grāfiene bija aizgājuši, Puaro pavērās savos biedros.

—           Redziet, — viņš sacīja, — pamazām virzāmies uz priekšu.

—          Tātad jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka viņa nogalinājusi Retčetu.

—    Dārgais draugs, kādas vēl var būt šaubas? Domāju, jūs tik laipni ar viņu runājāt tādēļ, lai visu nesarežģītu, kamēr mūs beidzot atrok no sniega un šo lietu nodod policijas ziņā.

—   Tātad jūs nenoticējāt, kad grāfs ar savu goda vārdu apzvērēja, ka viņa sieva nav vainīga?

—    Mon cher, tas ir gluži dabiski. Ko citu viņš vēl varēja sacīt? Viņš dievina savu sievu. Grib viņu glābt! Viņš visai pārliecinoši zvēr pie sava goda, kā jau pienākas īstam muižkungam, tomēr tie ir un paliek tikai meli, kā gan citādi?

—   Bet, ziniet, man ir aplama ideja, ka tā varētu būt arī taisnība.

—   Kur nu! Atcerieties kabatas lakatiņu. Visu izšķir kabatas lakatiņš.

—    Par kabatas lakatiņu nebūt neesmu tik pārliecināts. Atcerieties, es jums vienmēr sacīju, ka te iespējamas divas īpašnieces.

—    Vienalga …

Msjē Bukss aprāvās. Vagona viņa gala durvis atvērās, un restorānā ienāca kņaze Dragomirova. Viņa devās tieši pie viņiem, un visi trīs vīrieši piecēlās.

Neievērodama pārējos, viņa griezās pie Puaro.

—   Es domāju, monsieur, — viņa sacīja, — ka jums ir mans kabatas lakatiņš.

Puaro uzmeta triumfējošu skatienu saviem biedriem.

—   Vai šis, madame? — Viņš sniedza viņai mazo batista kvadrātiņu.

—          Jā, tas. Tam stūri iešūta mana mono- gramma.

—           Nē, madame la princesse, tas taču ir «H», — sacīja msjē Bukss. — Bet jūs, piedodiet, sauc par Natāliju.

Kņaze pārlaida viņam saltu skatienu.

—           Pareizi, monsieur. Bet mani kabatas lakatiņi vienmēr ir apzīmēti ar krievu burtiem. Krieviski burts «H» lasāms kā «N».

Msjē Bukss mazliet apjuka. Šai vecajai, skarbajai dāmai piemita kaut kas tāds, kas viņu satrauca un mulsināja.

—           Tomēr šorīt aptaujā jūs nedarījāt mums zināmu, ka šis kabatas lakatiņš pieder jums.

—           Jūs man nejautājāt, — kņaze dzedri atbildēja.

—           Lūdzu, sēdieties, madame, — sacīja Puaro,

Viņa nopūtās.

—    Nu labi, apsēdīšos.

Viņa apsēdās.

—           Nav vērts vilkt šo lietu garumā, mes- sieurs. Tagad jūs jautāsiet: kā mans kabatas lakatiņš gadījies nogalinātā kupejā? Atbildu: to es nezinu.

—    Vai jūs patiešām to nezināt?

—    Patiešām.

—           Piedodiet, madame, bet cik daudz mēs varam jums ticēt?

Puaro runāja Joti laipni. Kņaze Dragomirova nicīgi atbildēja:

—           Jūs, redzams, domājat to, ka es nepastāstīju jums: Helena Andreni ir misis Armstrongas māsa?

—    Jūs patiesi mūs apzināti maldinājāt.

—    Protams. Un darītu to atkal. Helenas māte bija mana draudzene. Es, messieurs, paļaujos uz savu draugu, savas ģimenes un savas kārtas uzticību.

—    Tātad jūs neatzīstat pārliecību, ka nepieciešams visiem līdzekļiem veicināt taisnīguma uzvaru?

—    Es uzskatu, ka šai gadījumā taisnīgums — turklāt neapšaubāms taisnīgums ir uzvarējis.

Puaro paliecās uz priekšu.

—    Saprotiet manu stāvokli, madame. Vai varu jums ticēt pat par šo kabatas lakatiņu? Varbūt jūs glābjat savas draudzenes meitu?

—    Es jūs saprotu. — Kņaze drūmi pasmaidīja. — Nu labi, messieurs, par kabatas lakatiņu patiesību viegli noskaidrot. Iedošu jums tās Parīzes darbnīcas adresi, kur vienmēr lieku izgatavot savus kabatas lakatiņus. Parādiet viņiem šo kabatas lakatiņu, un viņi tūlīt pasacīs, ka tas izgatavots pēc mana pasūtījuma pirms vairāk nekā gada. Kabatas lakatiņš ir mans, messieurs.

Viņa piecēlās.

—    Vai jums vēl ir kādi jautājumi?

—    Vai jūsu istabene, madame, zināja, ka tas ir jūsu kabatas lakatiņš, kad mēs viņai šorīt to parādījām?

—    Droši vien. Viņa to redzēja un nekā neteica? A, tātad arī viņa prot cienīt uzticēšanos.

Un, viegli palocījusies, kņaze izgāja no restorānvagona.

—    Jā, tieši tā viss ari bijis, — klusi nomurmināja Puaro. — Kad jautāju istabenei, vai viņa nezina, kam pieder šis kabatas lakatiņš, es manīju, ka viņa mirkli vilcinās. Acīm redzot, šaubījās, vai atzīties, ka šis kabatas lakatiņš pieder viņas, kundzei. Bet vai tas varētu saskanēt ar manu galveno versiju? Jā, laikam gan varētu.

—    Baiga vecene tā kņaze! — ar izteiksmīgu žestu sacīja msjē Bukss.

—    Vai viņa varētu būt nogalinājusi Retčetu? — Puaro jautāja ārstam.

Tas pakratīja galvu.

—    Tie dūrieni, kas izgājuši cauri muskuļiem, — tiem vajadzīgs liels spēks, tāpēc nav iespējams, ka tos izdarījusi tik vārga būtne.

—    Bet vieglos ievainojumus?

—    Vieglos, protams, varēja arī viņa.

—    Es vēl arvien domāju, — sacīja Puaro, — par to gadījumu šorīt, kad teicu kņa- zei, ka viņai ir stipra griba, bet rokas nav stipras. Šī piezīme bija lamatas. Man gribējās redzēt, uz kuru roku viņa paskatīsies — uz labo vai kreiso. Viņa nedarīja nedz vienu, nedz otru, bet paskatījās uz abām reizē. Tomēr atbildēja visai dīvaini. Viņa sacīja: «Tā ir taisnība. Rokas man ļoti nespēcīgas. Un es nezinu — priecāties vai bēdāties par to.» Savāda piezīme, vai ne? Tā vēl lieku reizi apliecina, ka mana versija par šo noziegumu ir pareiza.

—    Tomēr tā neatrisina jautājumu — kas izdarījis dūrienus ar kreiso roku?

—          Nē. Starp citu, vai jūs ievērojāt, ka grāfs Andreni glabā kabatas lakatiņu labajā krūšu kabatā?

Msjē Bukss papurināja galvu. Viņa domas joprojām saistīja pēdējās pusstundas pārsteidzošie atklājumi.

—    Meli .. . un atkal meli, — viņš purpināja, — tiešām jābrīnās, cik daudz melu mums šorīt sastāstīts.

—    Vēl jau ir daudz kas atklājams, — mundri sacīja Puaro.

—    Jūs tā domājat?

—    Es justos ļoti vīlies, ja tā nebūtu.

—    Mani šāda divkosība šausmina, — teica msjē Bukss. — Bet jūs, liekas, tā tikai iepriecina, — viņš pārmetoši piebilda.

—     Arī divkosībai ir sava priekšrocība, — sacīja Puaro. — Ja jūs nostādāt meli aci pret aci ar patiesību, tas parasti atzīstas — bieži vien aiz tīra pārsteiguma. Nepieciešams tikai, lai minējums būtu pareizs, tad tas iedarbojas. Šajā lietā tas ir vienīgais iespējamais ceļš. Es pēc kārtas apsvēru katra pasažiera liecību un vaicāju sev: ja tāds un tāds melo, tad kādā jautājumā viņš melo un kāda iemesla dēļ? Un atbildu: ja — ievērojiet — j a viņš melo, tad tas notiek aiz tāda un tāda iemesla un tādā un tādā jautājumā. Ar grāfieni Andreni šī metode deva teicamus rezultātus. Tagad mēs to izmēģināsim vēl pie dažiem pasažieriem.

—    Bet ja nu, draugs, jūsu minējums, izrādās, ir nepareizs?

—    Tad vismaz viens cilvēks būs pilnīgi brīvs no aizdomām.

—    Ak tā! Izslēgšanas metode.

—    Tieši tā.

—    Un ko mēs apstrādāsim nākamo?

—    Pukka sahibu — pulkvedi Arbetnotu.

VI nodaļa OTRA INTERVIJA AR PULKVEDI ARBETNOTU

Pulkvedis Arbetnots bija redzami sapīcis, kad viņu izsauca uz restorānvagonu otro reizi. Viņa sejā bija draudīga izteiksme, kad viņš, apsēdies pretim Puaro, vaicāja:

—    Kas nu atkal?

—           Ļoti atvainojos, ka traucēju jūs otru reizi, — sacīja Puaro. — Tomēr domāju, jūs varētu mums vēl kaut ko pastāstīt.

—    Tiešām? Es gan tā nedomāju.

—    Vispirms paskatieties uz šo pīpslauķi.

—    Nu un tad?

—    Vai tas ir jūsu?

Nezinu. Es neiezīmēju savus pīpslauķus.

—           Bet vai jums, pulkvedi, zināms, ka esat vienīgais no vagona Stambula—Kalē pasažieriem, kurš smēķē pīpi?

—           Tādā gadījumā iespējams, ka tas ir mans.

—    Jūs zināt, kur tas atrasts?

—    Nav ne jausmas.

—    Tas atrasts nogalinātā kupejā.

Pulkvedis Arbetnots sarauca uzacis.

—           Vai varat mums pastāstīt, pulkvedi, kā tas gadījies?

—           Ja jūs gribat jautāt, vai neesmu to tur pazaudējis, tad atbildu: nē.

—          Vai esat kādreiz iegājis mistera Ret- četa kupejā?

—    Es neesmu ar viņu pat sarunājies.

—           Tātad jūs neesat ar viņu sarunājies. Un jūs viņu nenogalinājāt?

Pulkveža uzacis atkal izsmējīgi saraucās.

—           Ja tā būtu, tad es diezin vai darītu jums zināmu šo faktu. Bet, patiesību sakot, es viņu tiešām neesmu nogalinājis.

—          Ak tā, — nomurdēja Puaro. — Tas nav svarīgi.

—    Piedodiet, es nesaprotu?

—    Es teicu, ka tas nav svarīgi.

—           Ak tā! — Arbetnots bija acīm redzami apjucis. Viņš satraukti paskatījās uz Puaro.

—           Redziet, — turpināja mazais detektīvs, — pīpslauķim nav sevišķas nozīmes. Es pats varu izdomāt vismaz vienpadsmit lielisku izskaidrojumu, kā tas tur gadījies.

Arbetnots iepleta acis.

—           Gribu aprunāties ar jums pavisam citā jautājumā, — turpināja Puaro. — Mis Deben- hema droši vien jums stāstījusi, ka es nejauši dzirdēju jūsu sarunu Konjas stacijā?

Arbetnots neatbildēja.

—           Viņa jums sacīja: «Ne jau tagad. Kad viss būs galā… Kad tas būs garām.» Jūs zināt, uz ko attiecās šie vārdi?

—           Ļoti žēl, msjē Puaro, bet es nevaru atbildēt uz šo jautājumu.

—    Pourquoi?

Pulkvedis salti atteica:

—           Manuprāt, jums jāvaicā pašai mis Debenhemai, ko nozīmē šie vārdi.

—    Es jau vaicāju.

—    Un viņa liedzās atbildēt?

—    Jā.

—           Tadā gadījumā, man šķiet, pat jums vajag būt pilnīgi skaidram, ka es klusēšu.

—           Tātad jūs neizpaudīsiet dāmas noslēpumu.

—    Var sacīt arī tā, ja jums labpatīk.

—           Mis Debenhema stāstīja, ka runa bijusi par personīgām lietām.

—    Ja jau tā, kāpēc tad neticēt viņai uz

vārda?

—           Tāpēc, pulkvedi, ka mis Debenhema mums rada stipras aizdomas.

—    Blēņas! — pulkvedis dedzīgi iesaucās.

—    Nē, nav blēņas.

—           Jums nav nekāda iemesla turēt viņu aizdomās.

—           Bet tas fakts, ka mis Debenhema bija sekretāre-guvernante Armstrongu mājā lai laikā, kad nolaupīja mazo Dēziju Armstrongu, — tas, pēc jūsu domām, arī nav nekāds iemesls?

Brīdi valdīja nāves klusums.

Puaro viegli pamāja ar galvu.

—           Nu redzat, — viņš teica, — mēs zinām daudz vairāk, nekā jūs domājat. Ja mis Debenhema nav vainīga, kāpēc tad viņa slēpa šo faktu? Kāpēc apgalvoja man, ka nekad neesot bijusi Amerikā?

Pulkvedis nokremšļojās.

—    Bet varbūt jūs tomēr maldāties?

—           Es nemaldos. Kāpēc mis Debenhema man meloja?

Pulkvedis Arbetnots paraustīja plecus.

—           Labāk vaicājiet viņai pašai. Es tomēr domāju, ka jūs maldāties.

Puaro skaļi pasauca oficiantu. Tas atsteidzās no vagona viņa gala.

—           Pajautājiet angļu dāmai, kura ieņem vienpadsmito vietu, vai viņa nebūtu tik laipna un neatnāktu šurp.

—    Bien, monsieur.

Oficiants aizgāja. Visi četri vīrieši sēdēja klusēdami. Pulkveža soja, stinga un vienaldzīga, likās izgrebta no koka.

Oficiants atgriezās.

—    Dāma tūlīt naks, monsieur.

—    Pateicos.

Pēc pāris minūtēm restorānvagonā ienāca Mērija Debenhema.

VII nodaļa MERIJAS DEBENHEMAS PERSONĪBA

Viņa nebija uzlikusi cepuri. Galva bija izaicinoši atmesta atpakaļ. No pieres atsviesti mati, smalki veidotās nāsis vērta viņu līdzīgu figūrai kuģa priekšgalā, kurš drosmīgi šķeļ jūras bangas. Sai brīdī viņa bija skaista.

Viņas acis mirkli — tikai mirkli — pakavējās pie Arbetnota.

—           Jūs vēlējāties mani redzēt? — viņa vērsās pie Puaro.

—           Es gribēju jums jautāt, mademoiselle, kāpēc jūs mums šorīt melojāt?

Meloju? Nesaprotu, par ko jūs runājat.

—           Jūs noklusējāt faktu, ka dzīvojāt Armstrongu mājā, kad tur notika šī traģēdija. Jūs sacījāt man, ka nekad neesat bijusi Amerikā.

Viņš manīja, ka viņa satrūkās, bet tūlīt atkal savaldījās.

—    Jā, - viņa teica, — tā ir taisnība.

—    Nē, mademoiselle, tie bija meli.

—           Jūs pārpratāt mani. Es gribēju sacīt, ka tā ir taisnība, ka jums meloju.

—    A, tātad jūs to atzīstat?

Viņa greizi pasmaidīja.

—             - Protams. Ja jau esat mani pieķēris.

—    Jūs esat vismaz atklāta, mademoiselle.

—    Šķiet, nekas cits man neatliek.

Pareizi. Un tagad, mademoiselle, vai

dilkstu vaicāt, kāpēc jūs slēpāt patiesību?

—           Manuprāt, tas ir pilnīgi skaidrs, msjē Puaro.

—           Bet man nepavisam nav skaidrs, mademoiselle.

Viņa atbildēja mierīgi un nosvērti, taču balsī jautās skarbums.

—    Man pašai jāpelna maize.

—    Jūs gribat sacīt . . .

Viņa pacēla acis un paskatijas viņam tieši sejā.

- Ko jūs zināt, msjē Puaro, par to, cik grūti dabūt pieklājīgu vietu un lādu saglabāt? Vai jūs domājat, ka krietna, kārtīga vidus

šķiras angliete gribēs ņemt savai meitai guvernanti, kura iejaukta slepkavībā un kuras vārds un varbūt arī fotogrāfijas iespiestas visās angļu avīzēs?

- Nesaprotu, kālab ne, ja jūs nekādā ziņā neesat vainīga.

—    Ak, vainīga . .. Nav runa par vainu, bet par publicēšanu presē! Līdz šim, msjē Puaro, man ir veicies. Man bija labi atalgots, patīkams darbs. Un es neiešu riskēt ar sasniegto stāvokli bez jebkādas vajadzības.

—   Uzdrošinos pieņemt, mademoiselle, ka man labāk spriest par to, vai bija kāda vajadzība vai ne.

Viņa paraustīja plecus.

—   Jūs, piemēram, varētu man palīdzēt dažus cilvēkus identificēt.

—    Ko jūs ar to domājat?

—    Vai tas ir iespējams, ka jūs, mademoi- selle, nepazināt grāfieni Andreni — misis Armstrongas jaunāko māsu, ko mācījāt Ņujorkā?

—    Grāfieni Andreni? Nē, nepazinu. — Viņa pakratīja galvu. — Tas var likties neticami, bet es tiešām viņu nepazinu. Redziet, tad viņa vēl bija pusaudze. Kopš tā laika pagājuši jau vairāk nekā trīs gadi. Tiesa, grāfiene man kaut ko atgādināja, bet, ko, nevaru atcerēties. Viņa izskatās tik eksotiska … es nekad nesa- zīmētu viņā to mazo amerikāņu skolniecīti. Taisnība, es tikai pavirši paskatījos uz viņu, kad viņa ienāca restorānā. Turklāt vairāk pievērsu uzmanību viņas apģērbam nekā sejai, — viņa blāvi pasmaidīja. — Sievietes tā

mēdz darīt! Un pēc tam . .. nu, pēc tam es viņu aizmirsu, pašai bija savas rūpes.

—          Vai jūs neatklāsiet man savu noslēpumu, mademoiselle?

Puaro runāja loti laipni, pamudinoši.

Viņa klusu atbildēja:

—    Es nevaru … nevaru.

Un pēkšņi, gluži negaidot, vina vairs neizturēja, aizsedza seju ar rokām un, noliekusi galvu uz galdu, sāka raudāt, tā, it kā sirds lūztu aiz bēdām.

Pulkvedis pielēca kājās un sāka neveikli mīņāties viņai blakus.

—    Es . . . paklausieties . . .

Viņš sastomījās un pagriezies nikni uzlūkoja Puaro.

—           Es jūs miltos samalšu, jūs netīrais, vīzdegunīgais pigmejs, nožēlojamā niecība, — viņš draudēja.

—    Monsieur… — iebilda msiē Bukss.

Arbetnots atkal pievērsās mis Debenhemai.

—    Mērij .. . dieva dēļ . ..

Viņa pietrūkās kājās.

—           Nekas. Ir jau atkal labi. Es taču jums vairs neesmu vajadzīga, msjē Puaro? Ja ieva- jadzēsies, jūs zināt, kur mani atrast. Ai, es uzvedos kā īsta idiote!

Viņa izskrēja no vagona. Arbetnots, pirms viņai sekoja, vēlreiz uzklupa Puaro:

—           Mis Debenhemai nav nekāda sakara ar šo lietu, pilnīgi nekāda, vai dzirdat? Un, ja jūs neliksiet viņai mieru, jums būs darīšana ar mani.

Un viņš lieliem soļiem izsteidzās laukā.

—    Man patīk skatīties uz sakaitinatiein angļiem, — noteica Puaro. — Viņi ir tik uzjautrinoši. Jo vairāk uztraucas, jo mazāk apjēdz, ko runā.

Taču msjē Bukšu neinteresēja angļu emociju izpausme. Viņš tikai apbrīnoja savu draugu.

—    Gluži neticami, kā jūs to izdomājāt, — jūsmoja ārsts Konstantins.

—    O, šoreiz tas nav mans nopelns. Man nevajadzēja neko uzminēt. Grāfiene Andreni praktiski man visu pastāstīja.

—    Atcerieties, es izjautāju viņu par guvernanti vai kompanjoni, kas kalpoja Arm- strongu mājā. Jau biju savā prātā nolēmis, ja Mērija Debenhema iejaukta šajā slepkavībā, viņai šai mājā jāfigurē kaut kādā posteni.

—    Jā, bet grāfiene Andreni aprakstīja jums sievieti, kas nepavisam nav līdzīga mis Dcbenhemai.

—    Tieši ta. Resnu sarkanmati pusmūža gados — patiesībā tik pretēju mis Debenhemai, ka tas pats par sevi ir visai zīmīgi. Viņai vajadzēja steigšus izdomāt uzvārdu šai guvernantei, un tad viņa nepārprotami nodeva sevi,

jo zemapziņā asociējas šis olrs vārds. Viņa, kā atceraties, minēja vārdu «mis Frībodija».

—    Un tad?

—           Eh bien, jūs to varat arī nezināt, bet Londonā ir veikals, ko nesen vēl sauca «De- benhems un Frībodijs». Grāfienes galvā riņķo vārds «Debenhems», viņa drudžaini meklē citu uzvārdu, un pirmais, kas iešaujas prātā, ir — Frībodijs. Dabiski, es to tūlīt sapratu.

—          Tatad viņa atkal meloja. Kāpēc viņa tā darīja?

—          Acīm redzot, draugu drošības labad. Tas mums visu mazliet sarežģī.

—           Mci loi! — apskaitās msjē Bukss. — Vai tiešām šai vilcienā visi melo?

—    To mēs tūlīt uzzināsim, — sacīja Puaro.

VIII nodaļa JAUNI PĀRSTEIDZOŠI ATKLĀJUMI

—           Mani nekas vairs nepārsteigs, — teica msjē Bukss. — Absolūti nekas! Pat ja izrādītos, ka visi vilciena pasažieri ir Armstrongu ģimenes locekji, es nemaz nebrīnītos.

—           Tā ir ļoti dziļdomīga piezīme, — sacīja Puaro. — Vai jums gribētos dzirdēt, ko mums šai sakarībā pastāstīs itālietis — tas, kuru jūs uzskatāt par visaizdomīgāko pasažieri?

—          Jūs taisāties izdarīt vēl vienu no saviem lieliskajiem minējumiem?

—    Jā gan.

—          Tas tiešām ir pārdabiski, — teica ārsts Konstantins,

—    Nebūt ne, pilnīgi dabiski.

Msjē Bukss komiskā izmisumā noplātīja rokas.

—           Nu, ja tas jums liekas dabiski, mon āmi1 … — viņš aprāvās pusvārdā.

Bet Puaro jau lūdza oficiantu paaicināt šurp Antonio Foskarelli.

Milzīgais itālietis piesardzīgi ienāca restorānvagonā. Viņš satraukti pavērās apkārt kā vajāts zvērs.

—- Nē, jūs mums vel visu neesat pateicis, — Puaro stingri viņu pārtrauca. — Neesat pateicis patiesību!

—           Patiesību? — Itālietis uzmeta Puaro satrauktu mirkli. Visa viņa pašpārliecība un labsirdība pēkšņi bija izgaisusi.

—          Mais ouP. Iespējams, ka es to jau zinu. Bet tas nāktu jums par labu, ja jūs pats brīvprātīgi atzītos.

—          Jūs runājat uz mata kā amerikāņu policisti. No tiem arī to vien dzird: «Atzīstieties, atzīstieties.»

—           Ak tā! Talad jums jau ir bijusi darīšana ar Ņujorkas policiju?

—    Nē, nē, nekad. Viņiem neizdevās dabūt nekādus pierādījumus pret mani, lai gan vīni loti pūlējās.

—           Jūs runājat par Armstrongu lietu, vai ne? — Puaro mierīgi jautāja. — Jūs strādājāt pie viņiem par šoferi?

Viņa acis sastapās ar itālieša acīm. Likās, it kā milzenis uzreiz būtu zaudējis visu savu bramanību. Viņš atgādināja pārdurtu gaisa balonu.

—    Ja jūs visu zināt, kāpēc tad man prasāt?

—    Kādēļ jūs šorīt mums melojāt?

—          Aiz veikalnieciskiem apsvērumiem. Bez tam es neuzticos dienvidslāvu policijai. Tie ienīst itāliešus. No tiem man taisnību nav ko gaidīt.

—           Bet varbūt otrādi, jūs tieši dabūtu pēc taisnības?

—           Nē, nē, man nav nekāda sakara ar pagājušās nakts slepkavību. Es nemaz neizgāju no kupejas. Tas īgņa anglis jums to apliecinās. Es neesmu nožmiedzis to neģēli Retčetu. Jums nav nekādu pierādījumu pret mani.

Puaro kaut ko rakstīja uz papīra lapiņas. Viņš pacēla acis un rāmi noteica:

—    Ļoti labi. Jūs varat iet.

Foskarelli satraukti mīņājās un negāja prom.

—           Jūs tak saprotat, ka tas neesmu es … ka man nevar būt nekāda sakara ar šo lietu?

—    Es sacīju, jūs varat iet.

—           Tā ir sazvērestība. Jūs gribat man piesiet lietu? Un tas viss tā nelieša dēļ, ko jau sen gaidīja elektriskais krēsls! Tā bija nekrietnība, ka viņš toreiz izglābās no soda. Ja es būtu viņa vietā … ja mani būtu arestējuši . ..

—          Tomēr jūs nearestēja. Jūs taču nepiedalījāties bērna nolaupīšanā.

—           Ko jūs runājat! Par šo mazulīti visa māja bija stāvā sajūsmā. Viņa mani sauca par Tonio. Reizēm iesēžas mašīnā un tur stūri, it kā brauktu. Visi viņu dievināja, visa saime! Pat policija to beidzot saprata. Nabaga mazā drostalina!

Viņa balss ietrīcējās. Acīs sariesās asaras. Viņš spēji pagriezās uz papēžiem un ātri izgāja laukā no restorānvagona.

—   Pjetro! — pasauca Puaro.

Piesteidzās oficiants.

Ataiciniet zviedru dāmu — desmitā

vieta.

—    Bien, monsieur.

—          Vēl vienu? — iesaucās msjē Bukss. — Ak nē, tas nav iespējams. Es saku, tas nav iespējams.

—           Mon cher, mums jāuzzina viss. Ja arī galu galā izrādītos, ka visiem pasažieriem bijis iemesls vēlēties Retčeta nāvi, mums tomēr viss jāuzzina. Tiklīdz to uzzināsim, šaubas izklīdīs un mēs atradīsim vainīgo.

—          Man galva griežas, — stenēja msjē Bukss.

Oficiants ieveda Grētu Olsoni, saudzīgi turēdams zem rokas. Viņa rūgti raudāja.

Zviedriete sabruka krēslā pretī Puaro un, aizklājusi seju ar milzīgu kabatas lakatu, sāka raudāt vēl stiprāk.

—    Neuztraucieties, mademoiselle, neuztraucieties, — Puaro viegli uzsita viņai uz pleca. — Izstāstiet mums patiesību — tas ir viss, kas mums vajadzīgs. Jūs taču bijāt mazās Dēzijas Armstrongas aukle?

—    Tas ir tiesa … tas ir tiesa, — caur asarām izteica nelaimīgā zviedriete. — Ai, viņa bija īsts eņģelītis, tik maiga, tik patiesīga. Visi viņu mīlēja un bija labi pret viņu … un tad tas neģēlis viņu nolaupīja.. . spīdzināja … un viņas nabaga māte … un otrs bērniņš, kam nebija lemts ieraudzīt šo pasauli. Jūs to nevarat saprast . . . nevarat zināt… ja jūs tad būtu bijis tur .. . redzējis visas tās šausmas . .. man vajadzēja šorīt pateikt jums visu taisnību. Bet es baidījos .. . baidījos. Es tā nopriecājos, ka tas ļaundaris beigts … ka tas vairs nevarēs mocīt un nogalināt mazus bērnus. Ak, man grūti runāt.. pietrūkst vārdu …

Viņa sāka elsot vēl skaļāk.

Puaro atkal viegli uzsita viņai uz pleca.

—    Nu, nu … nomierinieties … es saprotu … es jau saprotu … visu saprotu .. . tiešām visu. Es jums vairs neko nejautāšu. Man pietiek, ka jūs atzināt patiesību. Es visu saprotu, tik tiešām saprotu.

Grēta Olsone, kurai šņuksti traucēja runāt, piecēlās un gluži kā akla taustīdamās devās uz izeju. Jau pie durvīm viņa sadūrās ar kādu vīrieti, kas nāca iekšā.

Tas bija sulainis Māstermens.

Viņš piegāja tieši pie Puaro un sāka runāt savā parastajā klusajā un vienaldzīgajā balsī:

—          Ceru, ka jūs netraucēju, ser. Nolēmu, ka labāk tūlīt nākt pie jums, ser, un pateikt taisnību. Kara laikā es biju pulkveža Arbct- nota gaitnieks, ser, un pēc tam kalpoju pie viņa par sulaini Ņujorkā. Žēl, ka noklusēju to šorīt. Es rīkojos nepareizi, ser, un tāpēc nodomāju, ka labāk atnākšu pie jums un vaļsirdīgi atzīšos. Es ceru, ser, ka jūs neturat aizdomās Tonio. Vecais Tonio, ser, ne mušai nenodarīs pāri. Un es noteikti varu apzvērēt, ka viņš pagājušo nakti nav izgājis no kupejas. Tā ka, saprotiet, ser, viņš nekādi nevarēja to izdarīt. Lai gan Tonio ir ārzemnieks, tomēr īsta lāga dvēsele un nemaz nelīdzinās tiem nekrietnajiem itāliešu bandītiem, par kuriem raksta avīzēs.

Māstermens apklusa.

Puaro cieši paskatījās uz viņu.

—    Vai tas ir viss, ko jūs gribējāt sacīt?

—    Viss, ser.

Viņš vilcinājās, bet, tā kā Puaro klusēja, atvainodamies paklanījās un, vēl mirkli min- stinājies, izgāja no restorānvagona tikpat nemanāmi un klusi, kā bija ienācis.

—   Tas pārspēj visneticamākos roman po- licier\ kādus man gadījies lasīt, — sacīja ārsts Konstantins.

—    Pilnīgi piekrītu, — teica msjē Bukss. — No divpadsmit pasažieriem deviņi tā vai citādi saistīti ar Armstrongiem. Kas būs tālāk, man gribētos zināt? Vai, pareizāk sakot, kas būs nākamais?

—    Es jau varu atbildēt uz jūsu jautā-

1 Detektīvromānus. (Franc.) jumu, — teica Puaro. — Redziet, šurp nāk amerikāņu detektīvs misters Hardmans.

—    Vai tiešām arī viņš nāk atzīties?

Pirms Puaro paguva atbildēt, amerikānis jau stāvēja pie galda. Viņš zīmīgi pamirkšķināja klātesošajiem un apsēdies novilka:

—          Jūs man paskaidrojiet: kas šeit notiek? īsts trako nams.

Puaro uzmeta viņam ašu mirkli.

—           Bet vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, mister Hardman, ka nestrādājāt par dārznieku pie Armstrongiem?

—          Viņiem nebija dārza, — atbildēja Hardmans, sapratis jautājumu burtiski.

—    Vai par virssulaini?

—           Man nav atbilstošas manieres tādam postenim. Nē, man nav nekāda sakara ar Armstrongu namu, un es jau sāku ticēt, ka esmu te vienīgais izņēmums. Kā jūs to izskaidrojat, to es gribētu zināt? Kā jūs to izskaidrojat?

—          Tas, protams, ir mazliet pārsteidzoši, — labsirdīgi sacīja Puaro.

—    C'est iigolo, — paspruka msjē Buksam.

—           Vai jums pašam ir savas domas par šo noziegumu, mister Hardman? — jautāja Puaro.

—           Nē, ser. Nemaz nelauzu galvu. Nezinu, kā to izskaidrot. Nevar taču būt, ka viņi visi iejaukti, bet, kurš no viņiem vainīgs, nav manos spēkos atrisināt. Bet, kā jūs to izdibinājāt, es gribu jautāt.

—    Vienkārši uzminēju.

—    Tad jau jūs esat varen labs uzminētājs.

Es tagad izbazūnēšu pa visu pasauli, cik jūs esat varens uzminētājs.

Misters Hardmans atzvēlās krēslā un apbrīnā lūkojās uz Puaro.

—    Piedodiet man, — viņš sacīja, — bet, skatoties uz jums, nekad to nevarētu ticēt. Cepuri nost, patiešām.

—    Jūs esat ļoti laipns, mister Hardman.

—    Nemaz ne. Es jūs tikai pienācīgi novērtēju.

—    Un tomēr, — teica Puaro, — jautājums vēl nav galīgi atrisināts. Vai gan mēs varam droši sacīt, ka zinām, kas nogalinājis Retčetu?

—    Mani atskaitiet. Es šai spēlē nepiedalos. Apbrīnoju jūs, tiesa, kas tiesa, bet tas arī viss. Vai par diviem atlikušajiem vēl neesat uzminējis? Par veco amerikānieti un istabeni? Jācer taču, ka vismaz tām ar šo lietu nav nekāda sakara?

—    Ja tikai, — pasmaidīdams sacīja Puaro, — tās neietilpst mūsu mazajā kolekcijā, nu, teiksim, kā saimniecības vadītāja un virēja.

—    Nu, tagad mani vairs nekas nepārsteigs, — misters Hardmans lēnprātīgi sacīja. — Bet viņi te visi prātu zaudējuši — īsts trako nams, nav vārdam vielas!

—    Ak, mon chei, jūs pārāk aizraujaties ar šīm sakritībām, — iebilda msjē Bukss. — Nevar taču viņi visi piedalīties šai noziegumā.

Puaro pavērās viņā.

—    Jūs nesaprotat, — viņš atbildēja. — Nepavisam mani nesaprotat. Sakiet — vai jūs zināt, kas nogalināja Retčetu?

—    Un jūs? — atvairījās msjē Bukss.

—    Jā, — Puaro palocīja galvu. — Kopš zināma laika — jā. Tas ir tik skaidrs, ka brīnos, kā arī jūs to neesat uzminējuši. — Viņš pievērsa skatienu Hardmanam un jautāja: — Un jūs?

Detektīvs papurināja galvu. Viņš ziņkāri raudzījās uz Puaro.

—    Nezinu, — viņš atteica. — Es it neko nezinu. Kurš tad no viņiem to nožmiedzis?

Puaro tūlīt neatbildēja.

—    Ja jūs būtu tik laipns, mister Hardman, — pēc brīža viņš ierunājās, — un paaicinātu visus šurp. Sim noziegumam ir divi iespējami atrisinājumi. Gribu izklāstīt abus, kad visi būsiet kopā.

IX nodala PUARO NĀK KLAJA AR DIVIEM ATRISINĀJUMIEM

Pasažieri barā ienāca restorānvagona un apsēdās pie galdiņiem. Visu sejās bija gandrīz vienāda izteiksme — gaidas un drūma nojausma. Zviedriete vēl joprojām šņukstēja, un misis Habarda viņu mierināja.

— Saņemieties, dārgā. Gan jau viss būs labi. Nevajag tā uzbudināties. Ja arī viens no mums ir tas briesmīgais slepkava, tad visiem skaidrs, ka tā neesat jūs. Tas jau būtu tīrais neprāts — par jums tā domāt! Sēdieties te, un es sēdēšu jums līdzās; un vairs nebaidieties.

Puaro piecēlās, un viņa apklusa.

Pie durvīm mīņājās guļamvagona pavadonis.

—    Vai atļaujat man palikt, monsieur?

—    Protams, Mišel.

Puaro nokāsējās.

—    Mesdames et messieurs, es runāšu angliski, jo domāju, ka jūs visi vairāk vai mazāk saprotat šo valodu. Mēs esam te sapulcējušies, lai izmeklētu Semjuela Eduarda Retčeta, alias Kassetti noslepkavošanu. Sim noziegumam ir iespējami divi atrisinājumi. Es izklāstīšu jums abus un jautāšu šeit klātesošajiem msjē Buksam un ārstam Konstantinam, kuru viņi uzskata par pareizu.

Fakti jums visiem ir zināmi. Misters Retčets šorīt atrasts miris — sadurts. Mums zināms, ka vakar, 12.37 naktī, viņš sarunājies caur durvīm ar pavadoni, tātad bijis dzīvs. Viņa pidžamas kabatā atrasts iedauzīts pulkstenis — tas apstājies ceturksni pāri vieniem. Ārsts Konstantins, apskatījis līķi, liecina, ka nāve iestājusies starp divpadsmitiem un diviem naktī. Pusvienos, kā jūs visi zināt, vilciens iestrēdza sniegkupenās. Pēc tam nevienam nav bijis iespējams atstāt vilcienu.

Misters Hardmans, kurš ir Ņujorkas slepenpolicijas aģentūras detektīvs (dažas galvas pagriezās pret misteru Hardmanu), apgalvo, ka neviens nav varējis paiet garām viņa kupejai (tā ir kupeja numurs sešpadsmit pašā gaiteņa galā) nepamanīts. Pamatojoties uz to, esam spiesti secināt, ka slepkava jā

meklē starp vagona Stambula—Kalē pasažieriem. Tā mēs, es gribu teikt, izskaidroja m šo noziegumu.

—    Comment? — iesaucās pārsteigtais msjē Bukss.

—    Tagad izstāstīšu otru versiju, kas pilnīgi izslēdz pirmo. Tā ir ārkārtīgi vienkārša. Misteram Retčetam bija ienaidnieks, no kā viņš baidījās. Viņš aprakstīja misteram Hardma- nam šo ienaidnieku un paziņoja, ka slepkavības mēģinājums, ja, protams, tāds notiktu, droši vien tikšot izdarīts otrā naktī pēc izbraukšanas no Stambulas.

Man jums jāsaka, dāmas un kungi, ka Retčets zināja daudz vairāk, nekā runāja. Ienaidnieks, kā jau Retčets bija gaidījis, iekāpj vilcienā Belgradā, bet varbūt arī V i n- kovicos, kur viņam izdodas iekļūt vagonā pa durvīm, kuras atstājuši vaļā pulkvedis Arbetnots un misters Makkvīns, kas neilgi pirms tam bija izkāpuši uz perona. Šis cilvēks ir nodrošinājies ar guļamvagonu pavadoņa formas tērpu, ko uzvilcis virs savām parastajām drēbēm, un vagonu atslēgu, kas dod viņam iespēju iekļūt Retčeta kupejā, kaut arī durvis aizslēgtas. Misters Retčets nepamostas — viņš ieņēmis miega zāles. Šis cilvēks lielā niknumā metas Retčetam virsū ar nazi, nogalina viņu un iziet no kupejas caur blakus durvīm, kas ved uz misis Habardas kupeju.. .

—   Ja, ja, tā tas ir, — misis Habarda palocīja galvu.

—    Garām ejot, viņš iesviež nazi misis

Habardas mazgāšanās piederumu somiņā. Pats to nemanīdams, viņš pazaudē kupejā pogu no pavadoņa formas tērpa. Tad izlavās laukā no kupejas un iet pa gaiteni. Pamanījis tukšu kupeju, viņš steigšus tur pārģērbjas, iebāž formu svešā čemodānā un pēc dažām minūtēm savās parastajās drēbēs izkāpj no vilciena tieši pirms tā atiešanas, atkal izmantojot to pašu izeju — durvis līdzās restorānvagonam.

Visiem vai elpa aizrāvās.

—   Bet kā ar pulksteni? — jautāja misters Hardmans,

—    Pulkstenis izskaidro visu. Misters Retčets aizmirsis pagriezt pulksteni stundu atpakaļ, kā viņam vajadzēja darītCarbrodā. Viņa pulkstenis joprojām rāda Austrumeiropas laiku. Tātad misters Retčets nogalināts ceturksni pāri divpadsmitiem, nevis ceturksni pāri vieniem.

—    Šis izskaidrojums ir galīgi aplams! — iesaucās msjē Bukss. — Bet balss, kas atbildēja pavadonim no Retčeta kupejas divdesmit trīs minūtes pirms vieniem? Runāt varēja vienīgi Retčets vai viņa slepkava.

—    Nav teikts. Tā varēja būt… nu, sacīsim, kāda trešā persona. Pieņemsim, kāds ieiet pie Retčeta parunāties un ierauga, ka tas miris. Viņš zvana pavadonim, bet uzreiz viņam, kā saka, dūša saskrien papēžos, viņš izbīstas, ka viņu apvainos noziegumā, un atbild, it kā būtu Retčets.

—           C'est possible— negribīgi atzina msjē Bukss.

Puaro paskatījās uz misis Habardu.

—    Jūs gribējāt kaut ko teikt, madame?

—           Pati īsti nezinu, ko gribēju sacīt. Kā jūs domājat, es arī biju aizmirsusi pagriezt atpakaļ pulksteni?

—           Nē, madame. Es domāju, jūs miegā dzirdējāt, ka šis cilvēks iziet cauri jūsu kupejai; vēlāk jums sapnī rādījās, ka jūsu kupejā ir vīrietis, jūs pamodāties un zvanījāt pavadonim.

—           Jā, tas ir iespējams, — piekrita misis Habarda.

Kņaze Dragomirova cieši paskatījās uz Puaro.

—           Un kā jūs izskaidrojat manas istabenes liecību, monsieur?

—           Ļoti vienkārši, madame. Jūsu istabene pazina jūsu kabatas lakatiņu, ko viņai parādīju. Un visai neveikli mēģināja jūs izpestīt. Viņa tiešām salika cilvēku pavadoņa uniformā, tikai agrāk — Vinkovicu stacijā. Un mūs maldināja, sakot, ka redzējusi to stundu vēlāk, neapzināti cenzdamās sagādāt jums drošu alibi.

Kņaze pamāja ar galvu.

—           Jūs visu esat paredzējis, monsieur. Es … es jūs apbrīnoju.

Iestājās klusums.

Pēkšņi ārsts Konstantins uzsita ar dūri pa galdu, visi satrūkās.

1 Tas ir iespejams. (Franc.)

—    Nē! — viņš iesaucās. — Nē, nē un vēlreiz nē! Šis izskaidrojums neizturēs kritiku. Tam ir desmitiem robu. Noziegums izdarīts citādi — msjē Puaro to ļoti labi zina.

Puaro ar interesi palūkojās viņā.

—    Redzu, — viņš sacīja, — ka vajadzēs izklāstīt jums arī otru atminējumu. Bet nepārsteidzieties, atteikdamies no pirmā. Varbūt vēlāk jūs tam piekritīsiet.

Viņš atkal pagriezās pret pārējiem.

—   Šim noziegumam ir arī otrs atminējums. Un lūk, kā es pie tā nonācu.

Noklausījies visas liecības, es iesēdos krēslā ērtāk, aizvēru acis un sāku domāt. Vairākas detaļas man likās uzmanības vērtas. Es uzskaitīju tās saviem kolēģiem. Dažas no tām jau izskaidroju — tādas kā tauku traips pasē un citas. Pēc tam pievērsos atlikušajām. Sevišķi svarīga, manuprāt, ir piezīme, ko izteica msjē Bukss, kad mēs brokastojām restorānvagonā pirmajā dienā pēc izbraukšanas no Stambulas. Viņš man sacīja, te esot salasījusies interesanta sabiedrība, ar to domādams, ka šeit pārstāvētas visdažādākās šķiras un tautības.

Es viņam piekritu, tomēr vēlāk, atcerēdamies šo piezīmi, mēģināju iedomāties, kur vēl varētu būt salasījusies tik raiba sabiedrība. Un sev atbildēju — vienīgi Amerikā. Vienīgi Amerikā mājas saime var sastāvēt no visdažādāko tautību cilvēkiem: šoferis — itālietis, guvernante — angliete, aukle — zviedriete, istabene — francūziete un tā tālāk. Šis ap- staklis uzvedināja mani uz «minējumu» sistēmu, tas ir, es sāku meklēt katram pasažierim piemērotu lomu Armstrongu traģēdijā tieši tā, kā režisors sadala lomas. Un šī metode deva man ārkārtīgi interesantu un pārliecinošu iznākumu.

Es vēlreiz savā prātā pārskatīju visu pasažieru liecības un nonācu pie visai dīvaina slēdziena. Ņemsim vispirms mistera Mak- kvīna liecību. Pirmā saruna ar viņu man neizraisīja nekādas aizdomas. Bet otrajās pārrunās viņš izmeta diezgan savādu frāzi. Es pastāstīju, ka mēs atradām zīmīti, kurā pieminēta Armstrongu lieta. Viņš sacīja: «Bet vai… tas ir, es gribēju teikt… Vai tiešām vecais rīkojies tik nepiesardzīgi?»

Taču es jutu, ka viņš grasījies teikt pavisam kaut ko citu. Pieņemsim, ka viņš gribējis sacīt: «Bet vai tad tā nav sadedzināta?» Tādā gadījumā Makkvīns zinājis gar par zīmīti, gan par to, ka tā sadedzināta vai, citiem vārdiem, viņš bijis slepkava vai slepkavas līdzdalībnieks. Pagaidām viss.

Pāriesim pie sulaiņa. Viņš sacīja, ka viņa kungs, braucot ar vilcienu, vakaros parasti ieņemot miegazāles. Iespējams, ka tā ir taisnība, bet vai Retčets būtu ieņēmis miegazāles vakar? Pistole, ko atradām zem viņa spilvena, pierāda, ka tie ir meli. Retčets bija satraukts un gribēja palikt nomodā. Ja arī viņš bija lietojis narkotiku, tad pats to nezināja. Bet kas varēja slepus iedot viņam miegazāles? Acīm redzot, Makkvīns vai sulainis.

Tagad pāriesim pie mistera Hardmana liecības. Es noticēju tam, ko viņš stāstīja par sevi, bet viņa izklāsts par to, ar kādiem paņēmieniem viņš gatavojies sargāt mistera Retčeta dzīvību, bija ne vairāk, ne mazāk kā muļķīgs. Vienīgā drošā iespēja pasargāt Retčetu bija pavadīt nakti viņa kupejā vai kādā citā vietā, no kurienes var uzmanīt viņa kupejas durvis. No Hardmana liecības man kļuva skaidrs tikai tas, ka nevienam no pārējo vagonu pasažieriem nav bijis iespējams nogalināt Retčetu. Tātad loks noslēdzās ap vagona Stambula—Kalē pasažieriem. Man šis lakts likās interesants, bet izskaidrot es to pagaidām nevarēju, tāpēc uz laiku atliku šīs mīklas atrisinājumu, lai to vēl pārdomātu.

Jūs visi droši vien esat dzirdējuši par sarunu starp mis Debenhemu un pulkvedi Arbetnotu, kuru es nejauši noklausījos. Man šķita visai dīvaini, ka pulkvedis sauca viņu par Mēriju un, spriežot pēc visa, bija viņai tuvs paziņa. Taču pulkvedis tēloja, it kā iepazinies ar mis Debenhemu tikai pirms dažām dienām, — bet es labi pazīstu šā tipa angļus. Tāds cilvēks, pat ja būtu iemīlējies no pirmā skatiena, ilgi aplidotu viņu, ievērojot visus pieklājības noteikumus, un nestei- dzinātu notikumu gaitu. No tā es secināju, ka pulkvedis Arbetnots un mis Debenhema īstenībā ir labi paziņas, bet kaut kāda iemesla dēļ izliekas nepazīstam viens otru. Vēl viena maza detaļa — mis Debenhema radusi lietot terminu «tālsaruna» parastās telefona sarunas viela. Tomēr mis Debenhema apgalvoja, ka nekad neesol bijusi Savienotajās Valstīs.

Pāriesim pie nākamās liecinieces. Misis Habarda stāstīja, ka viņai no guļvietas neesot redzams, vai durvis, kas ved uz blakus kupeju, aizbultētas vai ne, un viņa lūgusi mis Olsoni to pārbaudīt. Sads apgalvojums būtu pilnīgi ticams, ja misis Habarda ieņemtu kupeju numurs divi, četri, divpadsmit, vārdu sakot, jebkuru pārskaitļa kupeju, jo tajās bulta patiešām atrodas zem durvju roktura, turpretī nepārskaitļu kupejās, kā, piemēram, kupejā numurs trīs, bulta ir virs durvju roktura, tāpēc mazgāšanās piederumu somiņa nekādi nevarēja to aizsegt. No tā esmu spiests secināt, ka šāds gadījums nemaz nav noticis, tātad — to izdomājusi misis Habarda.

Un tagad atļaujiet man pasacīt dažus vārdus attiecībā uz laiku. Manuprāt, vienīgais, kas man likās interesants sakarā ar pulksteni, tā ir vieta, kur tas atrasts — Ret- četa pidžamas kabatā — ārkārtīgi neērta un nepiemērota vieta, it īpaši, ja gultas galvgalī atrodas speciāls āķītis pulksteņiem. Tāpēc arī biju pārliecināts, ka pulkstenis tīši ielikts pidžamas kabatā un nostādīts uz noteiktu laiku. Tātad noziegums nav izdarīts ceturksni pāri vieniem.

Vai no tā secināms, ka tas izdarīts agrāk? Vai, lai būtu pilnīgi precīzi, bez divdesmit trīs minūtēm vienos? Par apstiprinājumu šim pieņēmumam mans draugs msjē Bukss izvirza to argumentu, ka tieši tai laikā mani pamodināja skaļš kliedziens. Bet, ja Retčets bija ieņēmis krietnu devu miegazāļu, viņš nevarēja kliegt. Ja viņš būtu varējis kliegt, viņš varētu arī aizstāvēties, bet mēs neatradām nekādu pēdu, kas liecinātu par pretošanos.

Atceros — misters Makkvīns vērsa manu uzmanību, un nevis vienu, bet divas reizes (turklāt otro reizi visai uzkrītoši), uz to, ka Retčets nav pratis franciski. Tāpēc es nācu pie slēdziena, ka šī komēdija divpadsmitos trīsdesmit septiņās minūtēs bija spēlēta vienīgi manis dēļ! Izdarību ar pulksteni var uzminēt kurš katrs — šo triku parasti izmanto detektīvromānos. Viņi pieņēma, ka es v a- r ē t u uzminēt blēdību ar pulksteni un, sajūsmā par savu atjautību secināšu: ja Retčets neprata runāt franciski, tas, kas pulksten divpadsmitos trīsdesmit septiņās atsaucās no kupejas, nevarēja būt viņš, tātad Retčets šai laikā jau bijis miris. Bet es esmu pārliecināts, ka bez divdesmit trīs minūtēm vienos Retčets, iedzēris miegazāles, vēl gulēja ciešā miegā.

Un tomēr triks izdevās! Es atvēru durvis un paskatījos gaitenī. Es tiešām izdzirdēju šo franču teicienu. Un gadījumā, ja es būtu tik aplam neatjautīgs, ka neatskārstu, ko tas viss nozīmē, mana uzmanība tiktu tam piesaistīta. Ja būtu vajadzīgs, Makkvīns varētu rīkoties atklāti un sacīt: «Piedodiet, msjē Puaro, bet tas nevarēja būt misters Retčets. Viņš neprata franciski.»

Bet cikos tad patiešām bija izdarīts noziegums? Un kas ir slepkava?

Es pieņemu, bet tas ir vienīgi pieņēmums, ka Retčets nogalināts ap diviem, jo vēlāk, pēc ārsta domām, viņu nogalināt nav bijis iespējams.

Atliek vienīgi izdibināt, kas viņu nogalinājis …

Viņš apklusa, pārlaizdams skatienu klausītājiem. Par uzmanības trūkumu nevajadzēja žēloties. Visu acis bija pievērstas viņam. Bija iestājies tāds klusums, ka varētu dzirdēt adatu nokrītam.

Un Puaro nesteidzīgi turpināja:

— It īpaši man radīja izbrīnu tas, ka neparasti grūti pierādīt vainu jebkuram atsevišķam pasažierim, un tāpat arī tā visai dīvainā sakritība, ka ikkatru atsevišķu liecību, kura apstiprināja šīs vai tās personas alibi, sniedza, ja man atjauts tā izteikties, visnepiemērotākā persona. Tā, piemēram, viens otram nodrošināja alibi Makkvīns un pulkvedis Arbetnots — divi cilvēki, kas nekādā ziņā nevarēja būt pazīstami pirms tam. Tas pats sakāms par sulaini — angli un itālieti, zviedrieti un jauno anglieti. Un es sev teicu: «Tas ir pārsteidzoši — viņi visi taču nevar būt līdzdalībnieki!»

Un tad, messieurs, man atausa gaisma. Viņi visi bija iejaukti. Jo ir ne vien neticami, bet gluži neiespējami, ka tik daudz cilvēku, kuri saistīti ar Armstrongu lietu, nejauši brauc vienā vagonā. Tā nav sagadīšanās, bet nolūks. Un es atcerējos pulkveža Arbetnota vārdus par zvērināto tiesu. Zvērināto tiesa sastāv no divpadsmit cilvēkiem — vagonā ir divpadsmit pasažieru — Retčets sadurts divpadsmit reižu. Un apstāklis, kas mani visu laiku urdīja, — kāpēc tagad, klusā sezonā, vagonā Stambula—Kalē salasījusies tik raiba sabiedrība, — beidzot noskaidrojies.

Retčetam izdevās izbēgt no taisnīga soda Amerikā, lai gan par noziegumu nebija nekādu šaubu. Un es iztēlojos pašieceltu zvērināto tiesu no divpadsmit cilvēkiem, kuri piespriež viņam nāves sodu un īpašu apstākļu dēļ paši spiesti spriedumu izpildīt. Un, līdzko biju to iztēlojies, viss tūlīt nostājās savā vietā.

Šī lieta man šķita kā mozaīka, kurā ikviena persona ieņem sev stingri norādītu vietu. Viss bija izprātots tā: ja arī aizdomas kristu uz kādu personu, pārējo liecības pierādītu tās nevainīgumu un sarežģītu izmeklēšanu. Hardmana liecība bija nepieciešama tai gadījumā, ja noziegumā turētu aizdomās kādu nepiederošu, kas nevarētu pierādīt savu alibi. Vagona Stambula—Kalē pasažieriem nekādas briesmas nedraudēja. Vissīkākās liecību detaļas bija jau izstrādātas iepriekš. Noziegums atgādināja smalki izdomātu āķīgu mīklu, kas saskaņota ar tādu aprēķinu, ka ikviens jauns izziņas gabaliņš vēl vairāk sarežģī atminējumu. Kā jau atzina mans draugs msjē Bukss, šī lieta likās fantastiska un neiedomājama! Bet tieši tādu iespaidu tai arī vajadzēja radīt.

Vai šis atrisinājums izskaidro visu? Jā, izskaidro. Tas izskaidro ievainojumu raksturu —• tos taču izdarījuši dažādi cilvēki. Izskaidro viltotās draudu vēstules — viltotās tāpēc, ka tās uzrakstītas vienīgi tādēļ, lai noderētu par pierādījumu. (Bez šaubām, bija arī vēstules, kurās Retčets tika brīdināts par to, kas viņu sagaida, bet Makkvīns tās iznīcināja un aizstāja ar citām.) Izskaidro arī Hardmana stāstu, ka Retčets nolīdzis viņu darbā, — tas izdomāts no viena gala līdz otram; mistiskā ienaidnieka apraksts — «neliela auguma tumšmatains vīrietis sievišķīgu balsi» — visai izdevīgs apraksts, jo neatbilst nevienam no pavadoņiem un tikpat labi var attiekties gan uz vīrieti, gan sievieti.

Dunča izvēle par slepkavības ieroci no pirmā skatiena var likties dīvaina, bet, labi pārdomājot, atklājas, ka šajos apstākļos šī izvēle ir gluži saprātīga. Dunci var lietot gan spēcīgs, gan vājš, un tas nerada troksni. Es iztēlojos, kaut arī varu maldīties, ka ikviens pēc kārtas ieiet Retčeta tumšajā kupejā caur misis Habardas kupeju — un iedur! Viņi paši nekad neuzzinās, kura dūriens viņu nogalinājis.

Pēdējā vēstule, ko Retčets, acīm redzot, atradis uz spilvena, rūpīgi sadedzināta. Nebija nekādu pierādījumu, kas liecinātu, ka šai slepkavībai sakars ar Armstrongu traģēdiju, tātad nebūtu arī nekāda iemesla turēt aizdomās kādu no pasažieriem. Nolemtu, ka slepkavību izdarījis kāds svešs, turklāt viens vai varbūt vairāki pasažieri būtu redzējuši Brodā izkāpjam no vilciena «neliela auguma tumšmatainu vīrieti sievišķīgu balsi».

Skaidri nezinu, kas notika, kad sazvērnieki atklāja, ka viņu plānu daļēji izjaukušas kupenas. Domāju, ka, steigšus aprunājušies, viņi tomēr nolēma spriedumu izpildīt. Tiesa, tagad varēja turēt aizdomās jebkuru no pasažieriem, bet viņi šādu iespēju bija paredzējuši un attiecīgi nodrošinājušies. Atlika vienīgi vēl vairāk sarežģīt lietu. Tāpēc nogalinātā kupejā nomesti divi tā saucamie «pierādījumi» — viens, lai noziegumā apvainotu pulkvedi Arbetnotu (kuram bija visdrošākais alibi un kura sakaru ar Armstrongu ģimeni bija laikam visgrūtāk pierādīt), un otrs — kabatas lakatiņš, lai noziegumā apvainotu kņazi Dragomirovu, kura sava augstā stāvokļa, trauslās ķermeņa uzbūves un alibi dēļ, ko apliecināja viņas istabene un pavadonis, atradās gandrīz ārpus visām aizdomām. Lai visu vēl vairāk sarežģītu, mūsu uzmanība tika pievērsta galīgi maldīgām pēdām — parādījās noslēpumainā sieviete sarkanā kimono. Un te atkal izkārtots tā, ka es pats pārliecinājos par šās sievietes esamību. Pie manām durvīm stipri pieklauvēja. Es pielecu kājās, paskatos ārā un redzu — gaitenī attālinās sarkanais kimono. Tādi uzticības cienīgi cilvēki kā pavadonis, mis Debenhema un Makkvīns arī viņu redzējuši. Tad kāds jokupēteris visai atjautīgi ielicis sarkano kimono manā čemodānā, kamēr es restorānvagonā pratināju pasažierus. Kam šis apģērba gabals pieder, es nezinu. Domāju, ka grāfienei Andreni, jo viņas bagāžā bija tikai šifona mājas tērps, tik smalks, ka drīzāk noderēja par pēcpusdienas tērpu nekā halātu.

Līdzko Makkvīns uzzināja, ka palicis neiznīcināts gabaliņš no vēstules, ko viņi tik rūpīgi sadedzinājuši, un ka tur minēts tieši Armstrongu vārds, viņš tūlīt pavēstīja to pārējiem. No šā brīža grāfienes Andreni stāvoklis kļuva draudīgs, un viņas vīrs tūlīt pasteidzās viltot pasi. Tā bija viņu otrā neveiksme!

Viņi norunāja visi kā viens noliegt jebkādu sakaru ar Armstrongu ģimeni. Viņi zināja, ka es nevaru pārbaudīt viņu liecības, un domāja, ka iedziļināšos sīkumos tikai tai gadījumā, ja kāds no viņiem radīs man aizdomas.

Atlicis iztirzāt vēl vienu detaļu. Ja pieņemam, ka mana teorija par šo noziegumu ir pareiza, — un es ticu, ka tieši tā viss arī noticis, — tad pavadonim arī jābūt šās sazvērestības līdzdalībniekam. Bet tādā gadījumā mums ir nevis divpadsmit, bet trīspadsmit zvērināto. Un parastās problēmas vietā: «Kurš no visiem šiem cilvēkiem vainīgs?» — mums rodas problēma: «Kurš no šiem trīspadsmit nav vainīgs?» Tātad — kurš?

Un te es nonācu pie visai dīvaina secinājuma. Nospriedu, ka noziegumā nav piedalījusies tieši tā persona, kam, kā liktos, pirmām kārtām vajadzēja šo noziegumu izdarīt. Es runāju par grāfieni Andreni. Es noticēju grāfam, kad viņš zvērēja man pie sava goda, ka viņa sieva tonakt neesot izgājusi no kupejas. Un nolēmu, ka grāfs Andreni, ja tā var izteikties, aizstājis savu sievu.

Un, ja tā, tad Pjērs Mišels noteikti bija viens no zvērinātiem. Bet kā izskaidrot viņa līdzdalību? Viņš ir pieklājīgs cilvēks, jau daudzus gadus strādā šai sabiedrībā — grūti iedomāties, ka viņu ar uzpirkšanu varētu iesaistīt šai noziegumā. Tātad Pjēram Miše- lam ir sakars ar Armstrongu lietu. Bet kāds, es nevarēju iedomāties. Un tad es atcerējos, ka bojā aizgājusi istabene taču bija francūziete. Pieņemsim, ka nabaga meitene bijusi Pjēra Mišela meita. Līdz ar to izskaidrojams viss — arī izvēlētā nozieguma vieta. Kādas lomas šai drāmā vēl palikušas neskaidras? Pulkvedi Arbetnotu es iedomājos kā Armstrongu draugu. Iespējams, ka viņi kopā karojuši. Kādu vietu Armstrongu mājā ieņēma Hildegarde Šmidte, es viegli uzminēju. Es laikam esmu gardēdis, jo jau pa gabalu samanu labu virēju. Es izliku viņai slazdu, un viņa tajā tūlīt iekrita. Teicu, man zināms, cik viņa lieliski gatavo. Viņa atbildēja: «Jā, tiesa kas tiesa, visas manas kundzes tā sacīja.» Bet, ja kalpo par istabeni, tad kundzei reti gadās iespēja uzzināt, vai esi laba vai slikta virēja.

Un tagad Hardmans. Viņš tiešām liekas nepiederam pie Armstrongu saimes ļaudīm. Varu vienīgi iedomāties, ka viņš bijis iemīlējies tai franču meitenē. Es uzsāku ar viņu sarunu par ārzemnieču pievilcību, un tas izraisīja tieši to izpausmi, kādu biju gaidījis. Viņa acīs pēkšņi sariesās asaras, un viņš izlikās, ka viņu žilbina sniegs.

Atlikusi vēl misis Habarda. Un misis Habarda, jāsaka, spēlēja šai drāmā ļoti svarīgu lomu. Tā kā viņas kupeja atradās blakus Retčeta kupejai, aizdomām vispirms vajadzēja krist uz viņu. Plāns bija izstrādāts tā, ka neviens nevarēja apliecinat viņas alibi. Tai lomai, kādu tēloja viņa — parasta, mazliet smieklīga amerikāniete un mīloša māte — nepieciešama īsta aktrise. Bet Armstrongu ģimenē taču bija aktrise — misis Arm- strongas māte, aktrise Linda Ardena . . .

Viņš apklusa.

Un tad misis Habarda samtainā, vibrējošā balsī, kas nemaz nelīdzinājās viņas balsij, kādā viņa runāja šai ceļojumā, sapņaini teica:

—    Man vienmēr gribējies tēlot komēdiju lomas. Protams, ar mazgāšanās piederumu somiņu iznāca muļķīgi- Tas vēlreiz pierāda, ka vienmēr pienācīgi jāmēģina. Mēs nospēlējām to visu, šurp braucot, bet droši vien es tad ieņēmu pārskaitļa kupeju. Man ne prātā neienāca, ka bultas varētu atrasties dažādās vietās.

Viņa pievirzījās mazliet tuvāk un paskatījās Puaro tieši acīs.

—    Jūs zināt par mums visu, msjē Puaro. Jūs esat apbrīnojams cilvēks. Bet pat jūs nevarat iedomāties, ko mēs pārdzīvojām tai briesmīgajā dienā Ņujorkā. Es aiz bēdām vai prātā sajuku, kalpotāji bēdājās līdz ar mani… pulkvedis Arbetnots toreiz viesojās pie mums. Viņš bija Džona Armstronga labākais draugs.

—    Viņš karā izglāba man dzīvību, — sacīja Arbetnots.

—    Un tad mēs nolēmām … varbūt tas bija neprāts . . . nezinu . . . nolēmām, ka nāves spriedumam, no kura Kassetti izdevās izbēgt, vajag tikt izpildītam. Mēs tad bijām divpadsmit, pareizāk, vienpadsmit — Suzannas tēvs, protams, bija Francijā. Sākumā nospriedām vilkt lozes, kuram jānogalina Retčets, bet tad izšķīrāmies par šo veidu. Tā bija mūsu šofera Antonio iedoma. Vēlāk Mērija sīki jo sīki izstrādāja plānu kopā ar Hektoru Makkvlnu. Viņš dievināja Soņu, manu meitu … un viņš mums izskaidroja, kā nauda palīdzējusi Kassetti izbēgt no atmaksas.

Ne mazums laika pagāja, īstenojot mūsu plānu. Sākumā mums vajadzēja izsekot Retčetu. Hardmanam tas beigu beigās izdevās. Pēc tam mēģinājām iekārtot pie viņa darbā Māstermenu un Hektoru vai kaut vienu no viņiem. Arī tas mums izdevās. Pēc tam aprunājāmies ar Suzannas tēvu. Pulkvedis Arbetnots ļoti uzstāja, lai mēs būtu tieši divpadsmit. Viņam šķita, tā būšot likumīgāk. Viņam nepatika arī lietot dunci, bet vajadzēja piekrist, ka tas novērš krietnu daļu no mūsu grūtībām. Suzannas tēvs labprāt mums pievienojās. Suzanna bija viņa vienīgais bērns. No Hektora Makkvīna uzzinājām, ka Retčets agrāk vai vēlāk dosies atpakaļ no Austrumiem un noteikti brauks ar Austrumu ekspresi. Pjērs Mišels strādāja šai ekspresī par pavadoni — un tādu izdevību nevarēja laist garām. Turklāt tas pasargāja no aizdomām cilvēkus, kam ar mūsu sazvērestību nebija nekā kopēja.

Manam meitasvīram, protams, vajadzēja visu atklāt, un viņš pastāvēja uz to, ka brauks viņai līdz. Hektoram izdevās tā iekārtot, ka Retčets aizbraukšanai izvēlējās to dienu, kad dežurēja Mišels. Mēs gribējām nopirkt visas bileles vagonā Stambula—Kalē, bet mums nelaimējās — viena kupeja bija aizņemta. To rezervēja sabiedrības direktoram. Misters Hariss, protams, bija skaidra izdoma. Redziet, ja Hektora kupejā būtu kāds svešinieks, tas mums ļoti traucētu. Un tad pēdējā minūtē ieradāties jūs…

Viņa sastomījās.

—    Nu, — viņa turpināja, — tagad jūs zināt visu, msjē Puaro. Ko jūs grasāties darīt? Ja jums jāziņo par to policijai, vai nevar visu vainu uzvelt man — vienīgi man? Es labprāt šo neģēli sadurstītu kaut divpadsmit reižu no vietas. Viņš nav vainīgs tikai manas meitas un viņas bērna nāvē, bet arī otra bērna nāvē, kurš varētu dzīvot un būt laimīgs. Un tas vēl nebūt nav viss. Kassetti par upuri bija krituši jau daudzi bērni, un Dēzija nebūtu pēdējā. Sabiedrība piesprieda viņam sodu; mēs tikai to izpildījām. Un es lūdzu jūs, nevajag iejaukt šai lietā viņus visus — gan nabaga Mišelu . .. gan Mēriju un pulkvedi Arbet- notu … viņi taču mīl viens otru …

Viņas balss šai pārpildītajā vagonā skanēja brīnumaini — šī zemā, satraucošā, sirdi aizgrābjošā balss, kas daudzus gadus bija sajūsminājusi Ņujorkas publiku.

Puaro paskatījās uz savu draugu.

—   Jūs esat sabiedrības direktors, msjē Buks. Ko jūs teiksiet?

Msjē Bukss nokremšlojās.

—    Manuprāt, msjē Puaro, — viņš sacīja,

— jūsu pirmā versija bija pareiza — par to nav nekādu šaubu. Es domāju izstāstīt šo versiju dienvidslāvu policijai, kad tā ieradīsies. Vai piekrītat, dakter?

—    Protams, — atbildēja ārsts Konstantins. — Un, runājot par medicīnisko ekspertīzi, man šķiet… ē … ka esmu pieļāvis dažas neiespējamas varbūtības.

—    Un tagad, — teica Puaro, — kad esmu izklāstījis jums šīs slepkavības atminējumu, man ir tas gods atvadīties …

SATURS

Pirmā dala. Fakti…………………………………………………………. 5

I  nodala

Taura ekspresī iekāpj ievērojams pasažieris . 7

II  nodala

«Tokatlianas» viesnīca……………………………………………….. 18

III  nodala

Puaro atraida klientu………………………………………………… 28

IV   nodala

Kliedziens naktī……………………………………………………….. 38

V   nodala

Noziegums ……………………………………………………………… 43

VI                  nodala

Sieviete?…………………………………………………………………. 58

VII   nodala

Līķis……………………………………………………………………… 6?

VIII   nodala

Dēzijas Armstrongas nolaupīšanas gadījums . 79

Otrā daļa. Liecinieku liecības…………………………………………. 85

I  nodaļa

Guļamvagonu pavadoņa liecība … 87

II  nodaļa

Sekretāra "liecība……………………………………………………… 94

III  nodaļa

Sulaiņa liecība…………………………………………………………. 99

IV                  nodala

Pavecās amerikānietes lieciba……………………………………… 106

V   nodala

Zviedrietes liecība……………………………………… 116

VI                     nodaļa

Krievu kņazes liecība…………………………………. 122

VII                   nodala

Grafa un grāfienes Andreni liecība . . . 130

VIII   nodala

Pulkveža Arbetnota liecība…………………………… 137

IX                     nodala

Mistera Hardmana liecība……………………………. 147

X                       nodala

Itālieša liecība…………………………………………… 156

XI                     nodaļa

Mis Debenhemas liecība………………………………. 161

XII                   nodaļa

Istabenes liecība………………………………………… 167

XIII  nodaļa

Puaro izdara kopsavilkumu…………………………. 174

XIV    nodala

Pierādījums — ierocis…………………………………. 184

XV                   nodala

Pasažieru bagāža……………………………………….. 193

Trešā daļa. Herkuless Puaro apsēžas ērtāk un pārdomā 213

I                        nodaļa

Kurš no viņiem?……………………………………….. 215

II                      nodaļa

Desmit jautājumi……………………………………….. 224

III                    nodaļa

Dažas būtiskas detaļas………………………………… 231

IV                     nodaļa

Traips ungāru pasē……………………………………. 241

V                       nodaļa

Kņazes Dragomirovas vārds…………………………. 249

VI   nodaļa

Otra intervija ar pulkvedi Arbetnotu . . . 255

VII   nodala

Mērijas Debenhemas personība…………………………….. 258

VIII   nodaļa

Jauni pārsteidzoši atklājumi………………………………… 263

IX   nodaļa

Puaro nāk klaja ar diviem atminējumiem . . 271

Agata Kristi

austrumu ekspresis

Redaklore V. Kumiiška. Māksi, redaktori V. Grants. Telm. redaktore Dz. Reigase Korektore L. Katicēvičn. Nodota salikšanai 197D. g. 21. maijā. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 26. augusta. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 70 X 90/32. 9.28 fiz. iespiedi.; 10,86 uzsk. iespiedi.: 10.31 izdevn I. Metiens 60 000 eks. Maksa >j2 kap. Izdevniecība «Liesma» Rigā, Padomju bulv. 24. Izde\ii. Nr. 23597-D254. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaia Latviju» Rīga, Dzirnavu iela Pašūt. .Nr. 14J3.

1 Nu, protams. (Franc.)

1 Nu ko tur. (Franc.)

1 Lūdzu vagona, kungs. (Franc.)

1 Jauka sieviete. (Franc.)

1 Tieši tū. (Franc.)

1 Pušā galā! (Fianc.J

1 Klientūra. (Franc.)

' Ar labu nakti, kundze. /Franc.)

3 Tā amerikāņu dāma … (Franc.)

1 Tas bija šausmīgi! (Franc.)

1 Ta ir sieviete. (Franc.)

1 Jā, kungs. (Franc.)

1 Mans dievs. (Franc.)

1 Kāds zvērs! (franc.)

1 Murgi. (Franc.)

1 Jā, kungs. (Fiartc.)

1 Nu un tad? (Franc.)

1 Tas ir redzams. (Franc.)

1 Bet te neka nav ko redzēt. (Franc.)

1 Nelietis. (Fianc.)

' Jūs esat loti laipna, kundze. (Franc.)

1 Tas, kurš atvainojas, apvaino sevi. (Franc,)

1 Profesija (Franc.)

1 Greznuma priekšmets. (Franc.)

1 Mans draugs, jūs esat neatkārtojams! (Franc.)

3 Jā gan. (Franc.)

[2] Šādi. (franc.)

[3] svētā Sofija. (Franc.]

[7] cik nepatīkami. (Franc.)

[12] nu. (Franc.)

[13] kā? (franc.)

* ar labvakaru, kungs. (franc.)

[23] tomēr, (franc.)

[26] g. hauptmaņa lugas «Nogrimušais zvans» varone.

[27] jauka sieviete. (franc.)

[28] jus neī/.jūtat satraukumu. (Franc.)

[29] aukstasinība. (fianc.)

[30] vēl mazliet, kundze? (Franc.ļ

[31] tik tiešām. (fianc.)

[32] viņa raksturā. (franc.)

[33] ienāciet. (fianc.)

[34] nav samaksājama. (franc.j

[35] velns parāvis! (franc.)

[36] piedodiet, grāfa kungs. (Fianc.)

[37] nespējīgiem uz to. (Franc.)

" tas ir šausmīgi. (franc.)

[39] kā tā? (franc.)

[39] Mans draugs .. . (Franc.)

[40] pie velna . . (Itāl.)

Content

Kristi Agata Austrumu ekspresis

pirmā daļa FAKTI

I nodaļa. TAURA EKSPRESI IEKĀPJ IEVĒROJAMS PASAŽIERIS

II nodaļa «TOKATLIANAS» VIESNĪCA

III nodaļa PUARO ATRAIDA KLIENTU

IV nodala KLIEDZIENS NAKTĪ

v nodaļa noziegums

VI nodaļa SIEVIETE?

VII nodaļa LĪĶIS

VIII nodaļa DĒZIJAS ARMSTRONGAS NOLAUPĪŠANAS GADĪJUMS

OTRĀ DAĻA LIECINIEKU LIECĪBAS

I nodaļa GUĻAMVAGONA PAVADOŅA LIECĪBA

II nodaļa SEKRETĀRA LIECĪBA

III nodaļa SULAIŅA LIECĪBA

IV nodaļa PAVECAS AMERIKĀNIETES LIECĪBA

V nodaļa ZVIEDRIETES LIECĪBA

VI nodaļa KRIEVU KŅAZES LIECĪBA

VII nodaļa GRĀFA UN GRĀFIENES ANDRENI LIECĪBA

VIII nodaļa PULKVEŽA ARBETNOTA LIECĪBA

IX nodaļa MISTERA HARDMANA LIECĪBA

X nodaļa itālieša liecība

XI nodaļa MIS DEBENHEMAS LIECĪBA

XII nodala ISTABENES LIECĪBA

XIII nodaļa puaro izdara kopsavilkumu

XIV nodaļa pierādījums — ierocis

XV nodaļa pasažieru bagāža

treša daļa. HERKULESS PUARO APSĒŽAS ĒRTĀK UN PĀRDOMĀ .

I nodaļa  KURS NO VIŅIEM?

II nodaļa DESMIT JAUTĀJUMI

III nodaļa daŽas būtiskas detaļas

IV nodaļa TRAIPS UNGĀRU PASĒ

V nodaļa KŅAZES DRAGOMIROVAS VĀRDS

VI nodaļa OTRA INTERVIJA AR PULKVEDI ARBETNOTU

VII nodaļa MERIJAS DEBENHEMAS PERSONĪBA

VIII nodaļa JAUNI PĀRSTEIDZOŠI ATKLĀJUMI

IX nodala PUARO NĀK KLAJA AR DIVIEM ATRISINĀJUMIEM

SATURS