Kristi Agata

Beigas ir vienīgi nāvē Pazudusī atslēga", "Asinis uz ietves", "Upenes

Agata Kristi

BEIGAS IR TIKAI NĀVĒ

Beigas ir tikai nāvē

..

I. Pludu laika otrais menesis — 20. diena

Renisenba stāvēja Nīlas krastā, ieklausīdamās savu brāļu balsīs: Jāhmoss un Sobeks strīdējās par to, vai vajadzētu nostiprināt dambi. Sobeka balss skanēja skali un pašpārliecināti. Viņš parasti runāja viszinīgi. Jāhmosa balss, klusa un ērcīga, pauda šaubas un raizes. Jāhmoss allaž par kaut ko bažījās. Viņš bija vecākais dēls un pārraudzīja saimniecību, kad tēvs bija devies uz ziemeļu īpašumiem. Lempīgais, lēnīgais un uzmanīgais Jāhmoss mēdza pārspīlēt grūtības. Viņam nepiemita nedz Sobeka jautrība, nedz pašpaļāvība.

Brāli strīdējās vienmēr, un Renisenbas bērnības atminas bija saistītas ar šīm parastajām brāļu sadursmēm. Šoreiz tās ievadīja viņu ierastajā pagātnes pasaulē. Beidzot viņa atkal ir mājās. Atkal dzimtajā vietā.

Un tomēr, raugoties vizošajos upes ūdeņos, Renisenbu pārņēma sāpes: Kaī ir miris, Kaī, viņas jaunais vīrs, plecīgais un smejošais Kaī. Kaī ir Ozīrisa valstībā, bet Renisenba, viņa maigi mīlētā sieva, ir viena. Viņi sabija kopā astoņus gadus, viņš aizveda Renisenbu sev līdzi, kad viņa vēl bija gandrīz bērns, un tagad Renisenba jau kā atraitne un māte atkal kāpa pār tēva mājas slieksni.

Viņai šķita, ka nekad nav devusies projām no šejienes. Viss bija kā senāk, un viņa vēlējās aizmirst šos astoņus bezrūpīgās laimes gadus.

Aizmirst tos, atkal kļūt par toreizējo Renisenbu, Imhotepa meitu, vieglprātīgu un nenosvērtu skuķi. Viņas tēvs Imhoteps bija Ka, cilvēka dubultnieka un aizgādņa, priesteris.

"Man nevajadzētu vairs kavēties atmiņās par Kaī," domāja Renisenba. "Viss ir beidzies. Tagad esmu mājās. Šeit nekas nav mainījies. Es kļūšu tāda pati kā senāk. Tetī jau ir aizmirsusi tēvu. Viņa rotaļājas kopā ar citiem bērniem un smejas."

Renisenba novērsās no upes un pa taciņu devās mājup. Viņa gāja gar labības klētīm, gar nastu nesējiem ēzeļiem, kas bija atdzīti uz saimniecību, un tad nonāca plašā pagalmā ar mākslīgu ezeriņu vidū. Pie ūdens auga oleandri, jasmīni, sikomores. Ap nelielu lapeni skraidīja skali smejoši bērni. Renisenba pamanīja, ka Tetī rotaļājas ar koka lauvu, kas, parauts aiz aukliņas, atvēra un aizvēra muti. Šī rotaļlieta bērnībā bija loti mīla arī Renisenbai. "Esmu atgriezusies mājās…" viņa pateicīgi nodomāja.

Renisenba iegāja mājā pa galeriju ar koši krāsotām kolonnām, šķērsoja lielo galveno zāli, ko rotāja frīzē iegleznotas krāšņas magones un lotosi, un tad ieslīdēja sieviešu telpās.

Viņa atkal izdzirda skalas balsis un apstājās, lai izbaudītu pazīstamās skaņas. Atkal strīdiņš. Šoreiz strīdējās ne vairs brāli, bet viņu sievas Satipī un Kaita. Staltā, dai|ā, vienmēr ar kaut ko neapmierinātā Satipī strostēja Sobeka sievu. No Satipī mēles šai mājā baidījās visi, bet jo sevišķi — sievietes. Satipī prata panākt, ka cilvēki dara to, kas vajadzīgs viņai. Jāhmoss jūsmoja par savu gudro sievu un lāva viņai sevi izrīkot, bet Renisenbā tas allaž viesa sašutumu.

Kad Satipī spalgā kliegšana bija apklususi, ieskanējās Kaitas mierīgā, spītīgā balss. Apaļīgā, necilā Kaita bija skaistā un jautrā Sobeka sieva. Viņa nodarbojās tikai ar bērniem un reti uzsāka sarunu ar citiem mājiniekiem. Lai aizstāvētu sevi ikdienas ķildās, Kaita nesatricināmā tiepībā flegmātiski, taču bez dusmām un ļaunuma, atkārtoja kādu vienu frāzi. Sobeks bija loti pieķēries sievai. Zinādams, ka Kaita tikai izliekas viņu klausāmies, šad un tad iestarpinādama dažu atzinīgu vārdu vai ari iebildumu, bet patiesībā neko nedzird un tāpēc nemaz neatcerēsies, Sobeks viņai stāstīja itin visu.

—     Tas ir apvainojums, — kliedza Satipī. — Kurš te atbild par visu? Tas ir jāhmoss! Un man kā Jāhmosa sievai ir tiesības pirmajai izvēlēties mašas un spilvenus…

Kaita viņu pārtrauca, bet ne tādēļ, lai iebilstu. Viņa uzrunāja savu mazo meitiņu, nevis Satipī.

—     Nē, nē, manu mazulīt, neēd lelles matus! Es tev iedošu ko garšīgāku.

—    Bezkauņa, — Satipī bija sašutusi. — Tu pat negribi dzirdēt, ko tev saka.

—    Zilais spilvens vienmēr ir bijis mans… — it kā starp citu pateica Kaita. — Ak, paraugies uz mazo Anku, viņa jau staigā.

—   Tu esi tikpat dumja kā tavi bērni! Un tomēr es saņemšu to, kas man šai mājā pienākas.

Izdzirdusi soļus aiz muguras, Renisenba ātri atskatījās. Viņai tuvojās Heneta. Kalpones seja bija savilkta iztapīgā smaidā.

—   Dzirdot viņu pļāpas, tu laikam domā, ka viss ir tāpat kā agrāk, — kalpone teica. — Tik tiešām, visi vēl arvien pacieš Satipī nejauko mēli. Kaita būtu varējusi viņai atbildēt. Un reiz, domājams, atbildēs ari.

—    Bet tu? — Renisenba jautāja, paturēdama prātā Henetas īpašo stāvokli šai mājā.

—    Es zinu savu vietu… Ja vēl būtu dzīva tava dārgā māte, viss būtu citādi. Viņa mīlēja mani un mirstot novēlēja: "Gādā par bērniem, Heneta!" Man liktenis ir lēmis kalpot, būt jūsu verdzenei un nekad negaidīt atalgojumu. Visi saka: "Tā ir tikai Heneta, viņu nav ko ņemt vērā." Neviens nedomā par mani. Kas gan bēdās par nabaga bārenīti…

Kā zutis aizslīdējusi garām Renisenbai, viņa nozuda iekštelpās.

Renisenba atkal izjuta seno nepatiku pret Henetu. Dīvaini, kāpēc visi viņu tik loti neieredz? Laikam vaina ir meklējama viņas gaudulīgajā balsī, nemitīgajā sevis žēlošanā un tai īpašajā ļaunajā gandarījumā, ko viņa gūst, uzkurinot ķildas. Viņas dzīvē nav prieka, un viņa tiešām strādā kā verdzene. Renisenba gan domāja, ka Heneta pieder pie tiem ļaudīm, kam lemts darboties citu labā, sev negūstot neko.

Laiku pa laikam kāds mēģināja pārliecināt Imhotepu, ka jātiek no kalpones va|ā, bet viņš par to negribēja ne dzirdēt. Viņam likās, ka Henetas glaimi pauž uzticību.

Renisenba brīdi pastāvēja, ieklausīdamās strīdnieču balsīs, un tad lēnām devās uz savas vecmāmiņas Esas istabu. Arī tur nekas nebija mainījies. Esa kopā ar divām mazām melnām verdzenēm kārtoja audekla drānas, kā parasts, draudzīgi burkšķēdama uz meitenēm. Vecmāmiņa nebija novecojusi, tikai mazliet sakumpusi. Neviens nebija manījis Renisenbu ienākam. Puspievērtām acīm viņa stāvēja uz sliekšņa un klausījās mājas skaņas: vecās Esas čerkstošo balsi, Satipī spalgās klaigas, Kaitas liego, piekļāvīgo runu. Niknās, smejošās, žēlabainās balsis kopā atgādināja valodu sajaukumu pie Bābeles torņa.

Renisenba juta, ka šai sievu valstībā viņai trūkst elpas. Sievietes! Pilna māja ar sievietēm, kuras vienmēr ir nemierīgas, vienmēr runā un nekad neko nedara!

Un atkal viņa atcerējās Kaī, kā viņš klusēdams bija sēdējis laivā, domājot tikai par zivīm, kuras jānoķer…

Renisenba izgāja no mājas, un skaņas uzreiz izdzisa. Saules pielietajā līdzenumā valdīja klusums, mūžīgs un bezrūpīgs. Taciņa aizvijās uz stāvo kalkakmens klinšu pusi, turp, kur bija izcirstas dižā Meriptas kapenes. Imhoteps, viņas tēvs, gādāja par to, lai kapenes vienmēr būtu kārtībā.

Visas nomes un visas muižas ziedoja kapeņu uzturēšanai. Kad tēvs bija izbraucis, cilvēka dubultnieka un aizgādņa Ka priestera pienākumus veica Renisenbas brālis Jāhmoss.

Klintīs izcirstā mazā kambarītī blakus nišai, kur notika upurēšana, Renisenba sastapa Jāhmosu un Horī, tēva rakstvedi. Abi uzsmaidīja viņai, un Renisenba apsēdās līdzās. Viņa mīlēja savu vienmēr rāmo un labestīgo brāli. Arī Horī bija uzmanīgs un laipns pret Renisenbu. Viņus saistīja sena draudzība.

Vīrieši turpināja sarunu, bet tad Jāhmoss piecēlās un atdeva papirusu Horī. Renisenba pieskārās tīstoklim.

—    Vai tas ir no tēva?

Horī palocīja galvu.

—     Ko viņš raksta?

Viņa attina tīstokli un sāka to pētīt, bet neko nesaprata.

Mazliet pasmaidījis, Horī pieliecās un sāka lasīt, ar pirkstu vilkdams līdzi raksta rindām. Vēstule bija sacerēta Hērakleopoles rakstvežiem raksturīgajā pārsmalcinātajā stilā.

Savas dzimtas kalps, Ka kalps Imhoteps saka: "Lai jūsu veselība būtu tāda kā tam, kas gatavojas nodzīvot tūkstoš dzīvju. Lai jums palīdz Herišājs, Hērakleopoles aizgādnis, un visi citi dievi… Lai dievs Pta iepriecē jūsu sirdis! Ka kalps uzrunā savu māti Esu: kā Tu jūties, kā Tev klājas, vai viss ir kārtībā? Mans dēls Jāhmos! Apstrādā zemi! Centies! ļa strādāsi cītīgi, manas lūgšanas iežēlinās dievu un viņš sūtīs Tev laimi…

Renisenba iesmējās:

—    Nabaga Jāhmoss jau strādā pietiekami cītīgi.

Horī, neievērodams Renisenbas teikto, lasīja tālāk:

īpaši rūpējies par manu dēlu Ipī! Es zinu, ka viņš ir neapmierināts, bet lai nu rūgtums nepilda viņa sirdi. Raugies, lai Satipī nedara pāri Henetai. Nepiemirsti atrakstīt par liniem un ellu! Sargi ražu un visu, kas man pieder un ko esmu atstājis Tavā gādībā.

—    Mans tēvs nemaz nav mainījies, — Renisenba apmierināta noteica, pēc tam satina papirusu un piebilda: — Viņš un visa mūsu ģimene ir tādi paši kā senāk.

Horī neatbildēja neko. Viņš paņēma tīru lapu un sāka rakstīt. Renisenba ieinteresēta vēroja viņa smalko, veiklo roku un tad teica:

—    Kādu noslēpumu glabā šis zīmes? Kāpēc visiem nemāca rakstīt?

—    Tas nav nepieciešams.

—    Varbūt, bet tas būtu patīkami.

—    Vai tu tā domā, Renisenba? Visai valstij pagaidām pietiek ar dažiem rakstvežiem, bet pienāks tāds laiks, kad papirusa valdītāju būs vesela armija.

—    Tas būs brīnišķīgs laiks.

—    Neesmu par to pārliecināts… — Horī domīgi teica.

—     Kāpēc?

—    Tāpēc, ka uzrakstīt zīmi ir viegli. Tiklīdz ar nūjiņu pieskaras papirusam, tūlīt parādās "desmit bušeli miežu" vai "simts lopu". Un liksies, ka uzrakstītais jau eksistē. Tīstokļos minētās vērtības stāsies īsto vērtību vietā, un pasaule kļūs par mirāžu. Cilvēki vairs nestrādās, bet vai tad vārds var aizstāt maizi, ūdeni vai miežu lauku?

Renisenba vērīgi paskatījās uz rakstvedi: viņš runāja neierasti.

—     Es saprotu tevi, Horī. Reāls ir tikai tas, ko tu vari redzēt, pataustīt un apēst, vai ne? Pat tad, ja nebūs rakstvežu, bagātības uz zemes būs tik, cik cilvēks radījis…

Horī pasmaidīja — viņa doma bija izprasta. Renisenbai ir gaiša galva.

—    Vai atceries lauvu, kuru tu pirms daudziem gadiem man salaboji? — vioa pēkšņi iejautājās.

—    Jā, atceros.

—    Tagad ar to rotaļājas Tetī.

Horī nesteidzās atbildēt, un Renisenba turpināja:

—    I<ad Kal bija devies uz Ozīrisa valstību, es ļoti sēroju. Bet tagad esmu atgriezusies mājās, un skumjas beigsies. Es atkal būšu laimīga, tāpat kā citkārt. Šeit taču nekas nav mainījies.

—    Vai tev tā šķiet?

Renisenba kļuva uzmanīga:

—    Ko tu ar to gribi teikt, Horī?

—    Ka viss mainās. Ir taču aizritējuši astoņi gadi.

—     Bet šeit nekas nav mainījies, — Renisenba pārliecināti atkārtoja.

—    Tad varbūt vēl mainīsies…

—    Nē, nē, viss paliks pa vecam.

—     Bet tu pati vairs neesi tā Renisenba, kura aizgāja līdzi Kaī.

—     Nē, es esmu tāda pati. — Brīdi padomājusi, viņa pabeidza ne gluži tik pārliecināti: — Ja neesmu, tad drīz atkal kļūšu tāda kā agrāk.

Horī papurināja galvu.

—    Tas nav iespējams, viss mainās.

—     Bet es biju un esmu Renisenba. Bija un ir Jāhmoss. Viņš ir tikpat norūpējies. Satipī tāpat kliedz uz viņu. Sievietes tāpat kā senāk ķildojas mašu dēļ. Heneta nemaz nav mainījusies — staigā pa māju un noklausās sarunas. Vecmāmiņa vienmēr kārto veļu un baras ar kalpiem. Es pat zinu, kas notiks rīt: atbrauks tēvs un prasīs Jāhmosam, kāpēc nav padarīts šis, kāpēc nav sagatavots tas. Jāhmoss būs samulsis, bet Sobeks mēģinās runāt tēvam pretī…

Horī pasmaidīja.

—    Tu vēlies, lai tā būtu, Renisenba… Bet tu maldies,

Imhotepa nams vairs nav tāds, kāds bija. Auglis, kas šķiet lielisks, reizumis ir bojāts. Dažkārt slimību, ja tā ir nākusi no ārpuses un skārusi apvalku, var saskatīt uzreiz, taču biežāk gan slimību nevar redzēt, jo tā ir radusies iekšienē un parādīsies tikai tad, kad būs saēsts viss auglis.

—     Es tevi saprotu, Horī. Tu biedē mani.

—    Arī es pats baidos.

—     Bet kas tā ir par kaiti, kuru tu minēji?

Horī skumji paskatījās uz vinu.

—     Aizmirsti manus vārdus! Es domāju par slimībām, kuras iznīcina sējumus…

II. Pludu laika trešais menesis — 4. diena

Satipī skandināja:

—   Jāhmos, tēvs izturas pret tevi kā pret bērnu. It kā tu nebūtu vecāks par Ipī. Ir laiks pieteikt savas tiesības.

—    Tēvs uz mani paļaujas, — Jāhmoss mierīgi atbildēja. — Bet Ipī ir tikai tēva lutināts puišelis.

—     Nebūt ne! Ipī ir galvenais mantinieks ģimenē. Viņš jau jūtas kā saimnieks, nevienu neklausa un nevienu neijem vērā. Tev un Sobekam jāpieprasa īpašuma sadalīšana.

—     Kādēļ? — Jāhmoss paraustīja plecus.

—     Mūsu dēl, tavu bērnu dēļ, viņiem draud nabadzība.

—     Es loti mīlu tēvu.

—    Bet viņš to izmanto. Runā ar viņu tāpat kā Sobeks, kam nav baiļu ne no viena, un tu panāksi savu.

—     Nevaru, tēvs man uzticas, es pārvaldu muižu, kad viņš ir devies uz īpašumiem ziemeļos.

—   Tieši tāpēc tev jākļūst par saimniecības līdzīpašnieku. Un nevis tikai uz laiku, tev vienmēr jābūt tiesībās vienlīdzīgam ar Imhotepu. Tu jau esi sasniedzis to vecumu, kad vīrietis klust par saimnieku.

—     Tēvs nelaidis bagātību ārā no rokām, — Jāhmoss bikli iebilda.

—   Jā gan. Paņemiet to paši, turklāt jau tagad! Vēlāk to izdarīt būs grūtāk, jo paaugsies Ipī un arī Imhoteps mainīsies. Nav zināms, kas vecim var ienākt prātā. Tikko tēvs būs atgriezies, pieprasi, lai sadala!

—    Viņš pat neuzklausīs mani.

—   Panāc, lai tevi uzklausa. Ja es būtu vīrietis, es zinātu, kas darāms. Reizēm man šķiet, ka esmu apprecējusies ar tārpu.

Jāhmoss nosarka.

—    Satipī, tu esi pārāk cietsirdīga… Es gan domāju, ka no tēva vajag palūgt…

—     Nevis palūgt, bet pieprasīt! Un pieprasīt sev vienam — kā vecākajam un apdomīgākajam dēlam. Sobeks ir karstgalvīgs, tēvs viņam neuzticas, bet Ipī — vēl pārāk jauns.

—    Tu piemirsi Horī.

—      Horī ir svešs. Viņš ir tikai uzticības persona un padomdevējs. Rakstvedi var nomainīt ar citu vai gluži vienkārši padzīt. Ja būs labs saimnieks, muiža zels un plauks arī bez zīmēm uz papirusa.

—     Labi, kad tēvs būs atgriezies, runāšu ar viņu.

Kaita rotaļājās ar jaunāko meitu Anku. Meitene, tikko sākusi staigāt, nedroši aiztenterēja pie smaidošās mātes, kas viņas priekšā bija nometusies uz ceļiem un izstiepusi rokas.

—    Sobek, paskaties, paskaties uz mūsu Anku! — Kaita līksmi sauca. — Viņa jau iet.

—     It kā man nebūtu nekā cita, ko darīt, — Sobeks sabozies attrauca.

Kaita, atmetusi atpakaļ biezos tumšos matus, piesēda uz papēžiem.

—    Vai kaut kas noticis?

To viņa pajautāja automātiski, nepiedomādama.

—     Ir noticis! — Sobeks nikni atbildēja. — Jau sen ir noticis. Tēvs neuzticas man. Viņš grib pārvaldīt muižu viens pats.

Kaita pašūpoja galvu un neskaidri nomurmināja:

—    Jā, jā, tas ir loti slikti.

—   Ja Jāhmoss botu izlēmīgāks, viņš atbalstītu mani. Bet Jāhmoss ir bailīgs kā pele.

—    Tiesa gan, — Kaita piekrita, spēlēdamās ar krellēm bērnam uz kakla.

—   Tēva ietiepības un Jāhmosa gļēvulības dēl mēs ciešam zaudējumus: daudz izdevīgāk būtu, ja mums maksātu ar liniem, nevis ellu.

—     Protams.

—     Mēs nesaņemam to, ko varētu saņemt, — Sobeks turpināja. — Ja vēlies kļūt bagāts, tad riskē! Jābūt drosmīgam, jāparedz, kas notiks nākotnē.

—     Tu esi tik gudrs, — Kaita teica, raudzīdamās uz bērnu.

—   Šoreiz tēvam būs jāuzklausa patiesība. Ja man nedos rīcības brīvību, es pametīšu visu un aiziešu.

Kaita strauji pagriezās.

—     Aiziesi? Uz kurieni tad tu aiziesi?

—    Vienalga, uz kurieni! Veča patvaļa vairs nav paciešama.

—     Nē, Sobek, nē, — Kaita noteikti iebilda.

Viņas tonis izbrīnīja Sobeku. Tik loti viņš bija pieradis pie klusās, rāmās Kaitas, ka pat nebija gaidījis no viņas nekādas ierunas.

—     Kāpēc ne?

—    Šeit viss pieder tavam tēvam: zeme, sējumi, lopi. Kad viņš nomirs, tas piederēs mums, tev un Jāhmosam. Ja tu aiziesi, tavu dalu viņš sadalīs Jāhmosam un Ipī. Nestrīdies ar tēvu, nerunā viņam pretī!

Sobeks paraustīja plecus. — No sievietēm vienmēr var sagaidīt ko necerētu. Agrāk tu man piekriti.

—   Arī tagad es varētu piekrist, bet nesteidzies, vēl mazliet pacieties!

Sobeks ar interesi vēroja savu sievu.

—    Šķiet, tev ir taisnība, var taču paciesties, ja tiešām ilgi vairs nebūtu jāgaida. Un ja nu tēvs pēkšņi pats visu sadalītu starp mums?

Kaita pagrozīja galvu.

—    Viņš to nedarīs, jūsu strīdu izšķirs laiks.

Esa bija atsaukusi pie sevis mazdēlu Ipī.

Jauneklis neapmierināts klausījās, kā veča viņu rāj.

—     Ko es dzirdu? Tu neko negribi darīt?

—     Bet kāpēc man būtu kaut kas jādara? — Ipī nīgri nomurmināja. — Man dod darbu, pat nepajautājot, ko es vēlētos. Jāhmoss izrīko mani. Kāpēc viņš domā, ka ir tiesīgs to darīt?

—    Viņš ir tavs vecākais brālis un atbild par visu, kad mana dēla Imhotepa nav mājās.

—   Jāhmoss ir pārāk dumjš, lai mani izrīkotu, turklāt es neesmu nekāds bērns. Man ir savas intereses un nodomi, tie jāņem vērā, tevs tā pavēlēja.

Viņš netaisnojās, bet tikai paskaidroja, izsmējīgi šķobīdams lūpas.

—    Tu esi samaitāts bērns, un to es pateikšu Imhotepam, — Esa sadusmojās.

—    Nē, vecmāmiņ, tu to nedarīsi.

Viņa smaids atmaiga, taču joprojām bija mazliet nekaunīgs.

—    Vecmāmiņ, mums diviem vien ir gaiša galva. Tēvs uzskata tevi par gudru sievieti.

—    Visai iespējams, bet man nav vajadzības to dzirdēt no tevis.

—    Labāk būtu, ja tu nostātos manā pusē, vecmāmiņ, — Ipī iesmējās.

—     Kas tad tā par pusi?

—    Vecākie brāļi ir ļoti aizvainoti, to tu zini no Henetas. Satipī dienu un nakti grauž Jāhmosu. Bet Sobeks ir gluži vai ķerts uz meža pārdošanu un baidās, ka tēvs, šo nodomu uzzinājis, sāks ārdīties. Vai, kā viņš maniem mīļajiem brāļiem sados! Vecmāmiņ, tu redzēsi, ka pēc viena vai diviem gadiem es saimniekošu kopā ar tēvu.

—    Tu esi pārāk jauns.

—    Kāda tam nozīme? Tēvs mani mīl un darīs tā, kā es gribēšu.

—    Tās ir nelāgas runas. Neviens neklausīs puikam.

—   Man jau neviens nav vajadzīgs. Lai tikai tēvs klausītu, bet viņš, vājas gribas cilvēks būdams, piekritīs man.

Pamanījis, ka Esa raugās viņam pār plecu, Ipī apklusa. Viņš pagriezās un ieraudzīja līdzās stāvam Henetu.

—    Tātad Imhoteps ir vājas gribas cilvēks? — Heneta klusi ievaicājās. — Manuprāt, viņš nebūs sajūsmināts, dzirdot par sevi tādas domas.

Ipī mulsi pasmaidīja.

—    Tu taču neteiksi viņam… dārgā Heneta.

Heneta pieslīdēja pie Esas.

—    Protams, es negribu nevienam sagādāt nepatikšanas. Es nekad neko nestāstu, ja vien neuzskatu to par savu pienākumu.

—   Tu neko neteiksi, — jau stingrāk atkārtoja Ipī. — Tev nav jāšķiež tēva laiks nieku dēļ. Vai saprati mani, Heneta?

Cieši un zīmīgi paskatījies uz kalponi, Ipī izgāja.

—     Cik drosmīgi viņš runā! — Heneta teica, kad jauneklis bija prom.

—    Viņš ir pārdrošs, — Esa iebilda. — Man viņa idejas nepatīk. Mans dēls ir puiku izlutinājis… Bet, Heneta, vai tevi neurda nemiers?

Nezinādama, ko atbildēt, Heneta iekoda lūpā.

—    Driz atgriezīsies saimnieks, — Esa paskaidroja.

—     Labi gan. Tad viss nostāsies savā vietā.

—    Vai Jāhmoss ir mājās? — Esa jautāja.

—    Pirms dažām minūtēm redzēju viņu tuvojamies vārtiem.

—    Saki viņam, ka gribu ar viņu runāt.

Jāhmoss tūlīt atnāca.

—    Drīz atgriezīsies Imhoteps, — Esa vēsi atgādināja.

Jāhmosa maigā seja sāka starot.

—     Priecājos par to.

—    Vai viņa pārbraukšanai viss ir sagatavots?

—     Esmu centies izpildīt tēva rīkojumus.

—     Bet kā ar Ipī?

—    Tēvs ir pārāk iecietīgs pret viņu.

—    Tev vajadzētu Imhotepam paskaidrot, cik kaitīga ir tāda attieksme pret zēnu.

Jāhmosa acīs bija lasāmas nepārprotamas bailes.

—     Es atbalstīšu tevi, — Esa stingri sacīja.

—     Vai vajadzētu uztiept tēvam savu viedokli? Labāk atgādināšu par sevi — ir pienācis laiks sadalīt īpašumus dēliem.

—    Tu esi mīlošs dēls un labs vīrs, — Esa teica. — Tu dari tā, kā māca sakāmvārds: vīram jāmīl, jābaro un jāģērbj sava sieva, jādāvina viņai dārgas rotas un jāiepriecina viņas sirds. Bet ir arī cita pamācība: "Neļauj viņai sagrābt varu savās rokās!" Būdama tavā vietā, es iekaltu šo pamācību vārds vārdā…

Jāhmoss, tumši pietvīcis, izgāja no istabas.

III. Pludu laika trešais menesis — 14. diena

Mājā gatavojās sagaidīt saimnieku. Bija izcepts simtiem klaipu maizes, čurkstēdamas cepās pīles, smaržoja sīpoli, ķiploki, dažādas garšvielas.

Renisenba, nepacietīgi gaidīdama tevu atbraucam, palīdzēja kalponēm vīt lotosziedu un magoņu vītnes.

Bija paredzēts, ka Imhoteps ieradīsies, pirms satumsīs nakts. Tikko kalps no krastmalas bija devis zīmi, visi traucās uz piestātni upes krastā.

Strauji tuvojās ziemeļvēja dzīta barka ar nelielu kvadrātisku buru. Sekoja otra, virtuves barka, kurā bija daudz vīriešu un sieviešu. Renisenba jau varēja pazīt tēvu, kas turēja rokā lotosziedu. Kāds, laikam dziedātājs, sēdēja viņam līdzās.

Krastā arvien skaļāk skanēja jūsmīgi izsaucieni. Saimnieku sveicināja, dievus slavināja par viņa laimīgo atgriešanos.

—               Lai slavēts Sobeks, Neita dēls, kas tevi pasargāja ceļā!

—     Lai slavēts Pta, kas lāva tev atgriezties pie mums!

—    Slava dievam Ra, kas rādīja tev gaismu abās zemēs!

Imhoteps māja ar roku. Pēc brīža viņš kāpa krastā,

atbildēdams uz skaļajiem apsveikumiem, kā to noteica attiecīgais ceremoniāls.

Renisenba, vispārējā satraukuma pārņemta, skrēja tēvam pretī.

"Izrādās, ka augums viņam nemaz nav liels. Man likās, ka viņš ir daudz garāks," Renisenba nodomāja. Viņa jutās mazliet vīlusies.

Vai tēvs tiešām bija kļuvis mazāks vai viņu vīla atmiņa? Renisenba atcerējās tēvu kā lielisku, valdonīgu cilvēku, kas pastāvīgi deva norādījumus citiem. Dažkārt viņa klusībā pasmējās par tēvu un tomēr uzskatīja viņu par izcilu personu. Nu viņa ieraudzīja druknu, pavecu strupkāji, kas nesekmīgi pūlējās saglabāt pašcieņu. Renisenba nesaprata, kur viņai radušās šādas domas.

Nobeidzis ceremonijai atbilstīgo runu, Imhoteps apskāva dēlus.

—     Mans labais, allaž smaidīgais Jāhmos, esmu pārliecināts, ka tu čakli strādāji manas prombūtnes laikā. Un tu, Sobek, mans skaistais un jautrais dels. Un te ir ari Ipī! Mīļo Ipī, nāc tuvāk, ļauj uz sevi paskatīties, tu esi izaudzis, nu, īsts vīrietis! Renisenba, mīļo meitiņ, tu atkal esi mājās! Un jūs, manas dārgās, Satipī un Kaita… Heneta, mana uzticamā Heneta…

Heneta, nometusies ceļos, apkampa viņa kājas.

—     Cik labi, ka tu esi šeit, Heneta! Vai jūties vesela, laimīga? Bet te ir arī Horī, mans mīļotais Horī. Cik gudri bija uzrakstīti pārskati, kurus tu man sūtīji. Es nešaubos, ka viss ir kārtībā…

Kad apsveikšana bija pierimusi, Imhoteps pacēla roku, pavēlēdams apklust, un tad skali un skaidri teica:

—     Mani dēli un meitas, mani draugi! Man jums kas sakāms. Ilgus gadus es biju vientuļš. Mana sieva, kas bija jūsu māte, Jāhmos un Sobek, un mana māsa, kas bija tava māte, Ipī, jau sen ir aizgājušas Ozīrisa valstībā. Tagad esmu pārvedis jums, Satipī un Kaita, jaunu māsu. Viņas vārds ir Nofrete. Jums būs viņu mīlēt tāpat kā mani. Viņa nāk no Memfisas un dzīvos šeit kopā ar jums.

To teikdams, viņš virzīja sievieti uz priekšu. Viņa nostājās Imhotepam līdzās — galva atmesta, acis piemiegtas, pati jauna, augstprātīga, skaista.

"Cik viņa jauna, nebūs vecāka par mani," Renisenba brīnīdamās nodomāja.

Nofrete pasmaidīja. Tas bija liekuļots smaids. Bez vēlmes iepatikties, drīzāk izsmējīgs. Nofretes sejā iezīmējās loti taisnas melnas uzacis; skropstas bija tik biezas, ka gandrīz vai aizsedza acis; viņas brīnišķīgā āda bija bronzas krāsā.

Visi pārsteigti klusēja.

—     Bērni, apsveicinieties taču ar Nofreti! — Imhoteps sapīcis mudināja. — Vai tad jums nav zināms, kā jāuzņem tēva draugala, kad viņu ieved ģimenē?

Atskanēja nedroši sveicieni.

—   Tā jau ir labāk! — Imhoteps izsaucās pārspīlētā sirsnībā. — Nofrete, māsas aizvedīs tevi uz sieviešu telpām. Bet kur tad mantas? Vai tās ir izkrautas? — Pēc tam, ieraudzījis kastes un saiņus, viņš piebilda: — Raugi, tavi tērpi un dārglietas, viss ir kārtībā. Paseko, kur un kā tavas mantas noliek.

Kad sievietes bija aizgājušas, viņš pievērsās dēliem.

—    Vai saimniecībā viss ir, kā nākas?

—    Zemākais lauks, kas iznomāts Naktū… — sāka Jāhmoss, bet tēvs viņu pārtrauca.

—     Nerunāsim tagad par sīkumiem, mīļo Jāhmos! Gan jau pagUsim. Šodien mums ir svētki. Rīt no rīta mēs — es, tu un Horī — ķersimies pie darba. Ipī, manu zēn, dosimies mājup! Cik tu liels, esi mani par galvas tiesu pāraudzis.

Sobeks un Jāhmoss sekoja tēvam pa gabalu.

—     Tērpi un dārglietas, vai dzirdēji? Tur ir ieguldīti ienākumi no īpašumiem ziemeļos. Mūsu ienākumi, — Sobeks nikni čukstēja.

—     Klusāk, izdzirdēs tēvs, — Jāhmoss aizrādīja brālim.

—     Nu un tad? Es no viņa nebaidos.

Heneta ienāca Imhotepa istabā, lai sagatavotu saimniekam vannu. Viņas sejā, kā parasti, rotājās iztapīgs smaids.

—    Nu, Heneta, kā tev patīk mana izvēle? — Imhoteps jautāja. Viņš gaidīja no kalpones ne jau tikai atzinību, bet gan patiesu novērtējumu. Imhoteps labi saprata, ka Nofretes parādīšanās sacels vētru, it īpaši sieviešu vidū, tāpēc Henetas atbalsts būtu loti noderīgs.

—     Viņa ir skaistule, īsta skaistule. Kādi mati, kādas rokas! Tava mīlā sieva priecāsies, ka esi izvēlējies tādu draudzeni.

—    Vai tu tā domā?

—    Esmu pārliecināta par to. Tik daudzus gadus apraudādams sievu, tu esi pelnījis atkal prieku savā dzīvē.

—   Jā, ir laiks man atkal dzīvot tā, kā vīrietim pieklājas. Bet manu dēlu sievas un meita, šķiet, nav apmierinātas.

—   Tava vēlēšanās viņām ir likums, — Heneta atbildēja. — Vai tad viņas nav no tevis atkarīgas?

—    Ir jau gan.

—     Tava devīguma dēļ viņām netrūkst ne ēdiena, ne apģērba. Viņu labklājība ir tavās rokās.

—   Tas tiesa. Tomēr šaubos, vai viņas apjauš, cik daudz pateicības ir man parādā.

—   Atgādini viņām to! Bērni bieži ir vieglprātīgi un egoistiski. Viņi nepiemin savus labdarus.

—    Ar tavu muti runā patiesība. Tu, Heneta, esi gudra sieviete.

—     Ne jau visi tā domā, kungs.

—    Vai kāds pret tevi izturas slikti?

—    Nē, tā nevarētu teikt, tomēr mīlestības vai pateicības vārdus man arī nesaka.

—   Tos dzirdēsi no manis. Te ir tavas mājas, neaizmirsti

to!

—   Tu esi laipns, saimniek, lai dievi tevi sargā! Tava māte lūdz, lai tad, kad būsi nomazgājies un apģērbies, tu ieietu pie viņas.

—   Mana māte? Ak jā, protams… Es jau grasījos to darīt. Saki Esai, ka iešu.

Esa sēdēja ģērbusies savā labākajā, krokotajā audekla tērpā un vērīgi raudzījās dēlā.

—    Esi sveicināts, Imhotep! Tātad tu esi atgriezies un, kā dzirdēju, ne vairs viens.

Imhoteps samulsa.

—    Jā, tā ir gan.

—     Stāsta, ka viņa esot skaista un loti jauna.

—    Viņai ir deviņpadsmit.

Esa dzēlīgi ieķiķinājās.

—     Ne jau velti mēdz teikt: neviens nav dumjāks par vecu muļķi.

—     Es tevi nesaprotu, māt.

—    Tu vienmēr esi bijis dumjš, — Esa mierīgi sacīja.

Māte prata pieplacināt Imhotepa pašpārliecību. Viņas

klātbūtnē Imhoteps allaž jutās tā, it kā būtu augumā sarucis. Viņu mulsināja mātes pusaklo acu ironiskais spīdums. Nespēdams attaisnoties, viņš aizvainots attrauca:

—    Vai tas ir tik neparasti, ka vīrietis pārved mājās sev sievieti?

—     Nē, diezgan parasti.

—     Nu, kas tad tur par nelaimi?

—     Šīs meičas klātbūtne sagraus ģimenes mieru. Satipī un Kaita ir sašutušas un pratīs panākt, ka arī vīri atbalsta viņas.

Imhoteps aizsvilās:

—     Vai es nedrīkstu rīkoties pēc sava prāta? Vai es neuzturu savus dēlus un viņu ģimenes? Vai tā nav mana maize, ko viņi ēd?

—     Protams, bet tu to pārāk bieži atkārto.

—    Visiem jāzina patiesība!

—    Vai esi pārliecināts, ka tā ir labi?

—     Bet vai tas ir slikti, ka cilvēks uztur savu ģimeni?

—    Viņi strādā tavā labā.

—    Vai man būtu jāatļauj viņiem vispār nestrādāt?

—    Viņi ir jau pieauguši, vismaz Jāhmoss un Sobeks.

—      Sobeks neko nesaprot no saimniecības lietām un vienmēr runā man pretī. Jāhmoss gan ir labs un paklausīgs zēns.

—    Viņš vairs nav zens.

—    Un tomēr man vairākas reizes jāatkārto viens un tas pats, līdz viņš saprot. Par visu jādomā man pašam, pašam jāizlemj, pašam jāuzmana, vai tiek izpildīti rīkojumi. Es nezinu, kas tas ir — atpūta, izpriecas. Pat tu, mana māte, mēģini atņemt man tiesības uz prieku…

Brīdi padomājusi, Esa piekāpīgi bilda:

—     Gribu tev dot padomu: kad brauksi uz ziemeļiem, ņem Nofreti līdzi!

—     Viņas vieta ir šeit, manā namā. Un vai! tam, kas uzdrīkstēsies Nofreti aizskart.

—      Neviens viņu neaizskars. Bet tev jāzina, ka sausu zāli aizdedzināt ir vieglāk. Sieviete vienmēr ir dzirkstele.

IV. Pludu laika trešais menesis — 15. diena

Draudīgi klusēdams, Imhoteps noklausījās Sobeka stāstījumu par meža pārdošanu. Seja viņam satvīka gluži sarkana, uz pieres pie deniņiem pulsēja dzīsliņa.

Redzot, ka tēvs kļūst arvien drūmāks, Sobeks sāka stostīties un nesakarīgi murmināt.

—     Tu nepaklāvies manai pavēlei, — tēvs nepacietīgi viņu pārtrauca.

—      Cerēdams uz krietni lielāku pelņu, es riskēju, — Sobeks spītīgi turpināja. — Nedrīkst taču rīkoties tikai sīkumaini un piesardzīgi.

—     Nē, piesardzīgs gan tu neesi. Tu esi tik pašpārliecināts, ka rīkojies nedomājot.

—    Tu neļauj man patstāvīgi domāt.

—    Pietiek jau ar to, ka domāju es! Tev jāizpilda pavēle.

—    Pavēle? Ko tas nozīmē, vai man vienmēr jāpakļaujas pavēlēm?

—    Jā gan. Kamēr pats nebūsi kļuvis par saimnieku, — Imhoteps, zaudējis savaldību, jau kliedza. — Mācies novērtēt tēva dāsno sirdi un tos labumus, ko viņš tev dāvā.

—    Labumus tu dāvā ne jau mums, — Sobeks, aizvainojumā un apņēmībā nobālis, teica, — bet savai sievietei. Mēs strādājam kā vergi, lai tu varētu pirkt zeltu un dārglietas savai Nofretei.

Imhoteps saniknojās.

—     Nekaunīgais puika! Lūdz tēvam piedošanu par saviem vārdiem, citādi padzīšu tevi no mājām!

—     Es iešu prom! Man ir savi plāni, kā tikt pie bagātības…

—    Vai esi beidzis? — Imhoteps bargi vaicāja.

—   Jā, jā! Esmu pateicis visu, pagaidām… — Sobeks noņurdēja.

—    Tad ej pieskatīt lopus, tur ir tava vieta.

Sobeks apgriezās un soļoja uz vārtiem. Kad viņš gāja garām Nofretei, kura bija stāvējusi turpat tuvumā, viņa pašķielēja uz Sobeku un iesmējās. Asinis saskrēja Sobekam galvā, viņš paspēra soli uz viņas pusi, lai pateiktu kādu apvainojumu vai pat iesistu, bet savaldījās. Atkal iesmējusies, Nofrete lēni tuvojās Imhotepam un Jāhmosam.

Tagad Imhoteps rāja vecāko dēlu.

—     Kāpēc tu pieļāvi, ka Sobeks pastrādā tādas muļķības? — tēvs sakaitināts jautāja. — Tu taču zini, ka viņam nav nekādas nojēgas par tirgošanos.

—     Tēvs, man bija grūti, — kā atvainojoties atbildēja Jāhmoss. — Tu pats liki uzticēt Sobekam meža pārdošanu.

—    Jā, bet tev vajadzēja viņu pārbaudīt.

—     Kādas man bija tiesības to darīt?

—    Kādas tiesības? Tās tiesības, kuras es tev esmu devis.

—   Mutvārdos? Tādas tiesības Sobeks neatzīst. Ja es būtu zemes likumīgs īpašnieks…

Pamanījis tuvojamies Nofreti, viņš apklusa. Rokā viņai bija koši sarkana magone.

—    Vai esi savus darbus jau beidzis? — viņa vaicāja Imhotepam.

—    Vēl mirklīti, Nofret!

—     Iesim uz lapeni, tur ir vēss un mūs gaida augli un alus.

Imhoteps apmulsa.

—    Tūlīt.

Redzēdams, ka tēvs taisās iet projām, Jāhmoss nobēra:

—    Es gribēju tev lūgt…

—     Ko?

Nofrete iejaucās vēlreiz:

—     Es gaidu tevi.

—    Citureiz, mans dēls, citureiz, — Imhoteps viņu asi pārtrauca un aizgāja ar Nofreti uz lapeni.

Pienāca Satipī un spīvi uzlūkoja Jāhmosu.

—     Nu, vai parunāji ar tēvu?

—    Neesi tik nepacietīga, Satipī, patlaban nav īstais brīdis.

—    Kā tad! — Satipī nikni uzkliedza. — Tev nekad nav īstais brīdis.

—     Mūs pārtrauca, — Jāhmoss paskaidroja.

—    Pārtrauca? Kas varēja jūs pārtraukt?

—     Nofrete.

—    Sieviete? Sievietei neklājas jaukties vīriešu darīšanās.

Jāhmosam būtu gribējies, lai arī Satipī pati ievēro šo

noteikumu, bet sieva nedeva viņam iespēju to pasacīt.

—     Kāds kauns! Tēvs ļauj viņai sevi komandēt.

—    Viņš viņu mīl, — Jāhmoss domīgi secināja.

—    Toties mēs viņu ienīstam.

—     Kas par to! — Jāhmoss saviebās. — Jūs esat tikai sievietes.

Satipī zīmīgi iesmējās.

—   Tev to nesaprast. Mums ir savi ieroči. Sievietes dzīve taču rit mājas dibenistabās…

Bērni rotaļājās ezeriņa krastā. Tur bija abi Jāhmosa dēli, slaidi un glīti, mātei līdzīgi, tur bija trīs Sobeka bērni un Tetī, nopietna un skaista četrus gadus veca meitenīte. Viņi klaigāja, spēlēja bumbu, strīdējās.

—    Ak kungs, kā viņi trokšņo! — sūkdams alu, nočukstēja Imhoteps.

—    Jā, te tiešām varētu būt klusāks, — atbildēja Nofrete. — Kāpēc tu nepasaki, lai viņi nenāk uz šejieni? Saimniekam nepieciešams miers — par to rūpēties visiem ir svēts pienākums.

—    Tiesa gan, — Imhoteps piekrita. Līdz šim tādas domas viņam nebija nākušas prātā, bet nu iepatikās. — Viņi gan ir pieraduši rotaļāties pie ezera.

—    Ir pieraduši! Var pierast arī pie klusuma. Tava ģimene varētu izturēties pret tevi ar lielāku cieņu. Tu esi pārāk iecietīgs un labs.

Imhoteps pateicīgi vērās Nofretē.

—    Jā, šis trūkums man allaž ir piemitis.

—    Un tavi tuvinieki to izmanto. Es pateikšu Kaitai, lai aizvāc bērnus.

—    Nofrete, tu esi gādīga meitene. Tu domā par to, lai man būtu miers.

—    Ja tev ir labi, arī es esmu apmierināta.

Viņa piecēlās un devās pie Kaitas, kura kopā ar dēlu peldināja rotaļu laiviņu.

—    Ved bērnus prom no šejienes!

—    Kas noticis? — Kaita brīnījās. — Viņi vienmēr rotaļājas šeit.

—    Bet šodien nerotaļāsies. Imhotepam ir vajadzīgs miers.

—    Imhoteps vienmēr ir teicis, ka viņam patīkot skatīties, kā mazbērni rotaļājas.

—    Patika. Tagad viņš vēlas kopā ar mani pasēdēt klusumā.

—    Ar tevi…

Kaita piegāja pie puszvilus gulošā Imhotepa.

—   Tava sieviete saka, lai es aizvācot bērnus no šejienes.

—    Tāda ir saimnieka griba, — Nofrete iejaucās. — Un es domāju, ka ar to pietiek.

—    Pilnīgi pietiek, — Imhoteps dusmīgi noteica. — Nofrete rūpējas, lai man būtu miers. Nevienam citam tas nerūp, varbūt vēl Henetai.

—    Vai tas nozīmē, ka bērni nedrīkst rotaļāties pie ezeriņa?

—     Kad es esmu te — nedrīkst! Kaita piesarka.

—     Kāpēc tu atļauj šai sievietei mūs izrīkot?

—   Tāpēc, ka es esmu saimnieks, — Imhoteps atbildēja.

—    Un, ja jums ar Sobeku tas nav pa prātam, variet vākties prom ar visiem saviem bērniem!

Brīdi Kaita klusēja. Viņas tuklajā, neizteiksmīgajā sejā nepakustējās ne vaibsts.

—     Labi, aizvedīšu bērnus, — viņa pateica gluži vienaldzīgā balsī. Un, pavērsusies pret Nofreti, klusu piebilda:

—    To es neaizmirsīšu, nekad neaizmirsīšu.

V. Pludu laika ceturtais menesis — 5. diena

Izpildījis Ka priestera pienākumus, Imhoteps atviegloti nopūtās. Loti apzinīgs cilvēks būdams, viņš jo sīki ievēroja visas ceremonijas.

Bet tagad, kopā ar Horī sēžot klintī izcirstajā blakustelpā, Imhoteps atkal kļuva lietišķs.

Veselu pusstundu viņi apspriedās par labības, lopu un meža cenām un pārdošanu.

—   Tu, Horī, ļoti labi pārzini visu, — Imhoteps novērtēja sava rakstveža zināšanas.

Horī pasmaidīja.

•— Nav nekāds brīnums, es taču jau tik daudzus gadus esmu kopā ar tevi.

—      Mums abiem būtu jāpārrunā kads jautājums. Ipī žēlojas par to, ka es neļaujot viņam būt patstāvīgam.

—    Viņš vēl ir jauns.

—     Bet loti spējīgs. Ipī varētu saimniekot kāda gados vecāka uzraudzībā.

—    Tā gan. Vai drīkstu būt atklāts?

—     Protams, mans labais Horī.

—    Kad tu aizbrauc, šeit būtu jāpaliek cilvēkam, kam ir vara.

—     Es nododu varu Jāhmosam.

—     Bet vai nevarētu būt tā, ka viens no taviem dēliem valda līdz ar tevi?

—     Bet kurš? Sobeks ir loti pašpārliecināts, viņš visu izputinās.

—      Es domāju Jāhmosu. Viņš ir ģimenē vecākais un tēvam uzticīgs.

—    Ar to vien nepietiek! Jāhmoss ir pārlieku nedrošs.

—    Ja viņš valdīs līdz ar tevi, kļūs drošāks.

—     Labi, es padomāšu. Jāhmoss tiešām ir uzticīgs dēls.

—    Tu darītu gudri, ja palautos'uz Jāhmosu, — maigi, bet neatlaidīgi atkārtoja Horī. — Ir pienācis laiks.

—     Par kādu laiku tu runā?

—    Ir bīstami dot varu pārāk agri, bet tikpat bīstami — dot to par vēlu!

Šos vārdus Imhoteps uztvēra kā brīdinājumu.

—   Tu gribi teikt, ka cilvēks, kurš pieradis paklausīt, vairs nespēj pats pavēlēt…

Imhoteps apklusa, ieraudzījis vergu, kas, smagi elsdams, kāpa kalnup.

—     Kas noticis?

—     Kungs, lejā ir piestājusi laiva. Rakstvedis Kameni atvedis vēstījumu no Memfisas.

—    Jau atkal nepatikšanas! Tikko manis nav klāt, viss jūk un brūk.

Horī palika, bet Imhoteps ar skubu devās lejup pa kalna nogāzi.

Renisenba, pastaigādamās krastmalā, izdzirda troksni laivu piestātnē — tur drūzmējās cilvēki. Viņa steidza nokļūt klajākā vietā, lai uzzinātu, kāds iemesls ir šai kņadai.

Krastam tuvojās laiva, kurā, saules apspīdēts, stāvēja jauns vīrietis. Uz brīdi Renisenba gluži vai sastinga. Galvā pavīdēja neprātīga, fantastiska doma: "Tas ir Kaī, Kaī atgriezies no pazemes valstības." Viņa atcerējās Kaī laivā slīdam pa Nīlu. Atbraucējs augumā tiešām šķita līdzīgs Kaī, taču bija jaunāks, ar brīvām, plastiskām kustībām un jautru, smaidīgu seju.

Laiva piestāja, un jaunais cilvēks izkāpa krastā. Viņš teica, ka esot ieradies no Imhotepa īpašumiem ziemeļos un esot rakstvedis, vārdā Kamenī.

Viņu ieveda mājā, kur jau bija klāts galds. Tur viņš ilgi apspriedās ar Imhotepu. Baumas par to nonāca sieviešu pusē — kā parasti, ar Henetas starpniecību. Viņa stāstīja, ka Kamenī esot Imhotepa brālēna dēls, saimnieka uzticības persona. Ziemeļu īpašumu pārvaldnieki viltojot pārskatus, un Kamenī esot ieradies, lai sūdzētos par viņiem Imhotepam.

Ziņojums satrauca saimnieku, un viņš sāka gatavoties braukšanai uz ziemeļiem.

Tika sapulcināti visi mājinieki un doti neskaitāmi rīkojumi. Jāhmoss klausījās uzmanīgi, Sobeks — drūmi. Horī bija mierīgs kā vienmēr. Ipī lūdza kādu uzdevumu arī sev, bet Imhoteps asi atcirta:

—    Tu vel esi pārāk jauns! Klausi vecākos! Jāhmosu tēvs uzmundrināja:

—     Es tev ticu. Kad būšu atgriezies, mēs parunāsim. Jāhmoss priekā nosarka.

—    Uzmani, lai pret manu sievieti izturētos labi, lai viņu godātu un cienītu. Es necietīšu, ka tiek pazemota Heneta. Viņa šeit dzīvo jau ilgi un atļaujas runāt par lietām, kas reizēm ir nepatīkamas, it sevišķi sievietēm, bet viņa aizstāv manas intereses, viņai var uzticēties.

—     Viss notiks tā, kā tu vēlies, — Jāhmoss atbildēja.

—    Taču Henetas mēle tiešām sagādā daudz raižu.

—    Visas sievietes ir vienādas.

—    Jā, jā… — Jāhmoss piekrita.

—    Tagad — par Kameni. Viņš paliks te un palīdzēs Horī.

Ticis galā ar rīkojumiem, Imhoteps piegāja pie Nofretes.

—   Vai esi apmierināta? Varbūt labāk brauksi man līdzi? Nofrete pakratīja galvu.

—     Nē, es palikšu šeit.

—   Jāhmoss parūpēsies par tevi, esmu licis viņam izpildīt visus tavus rīkojumus.

—   Vai es varu uz vēl kādu paļauties? — Nofrete jautāja.

—    Vai ārpus šā nama ir kāds cilvēks, kas būtu tev patiesi uzticīgs?

—     Horī. Mana labā roka.

—     Horī un Jāhmoss. Tikpat kā divi brāļi.

—    Vai Kamenī. Ja tev klāsies slikti, viņš man rakstīs.

—     Pateicos. — Nofrete nolieca galvu.

—     Un vēl ir Heneta, — Imhoteps piebilda.

—     Laikam. Pasaki viņai!

Viņš lika pasaukt Henetu, un tā, kā parasti, atnāca iztapīgi smaidīdama.

—    Es zinu, ka tu esi man uzticīga, tāpēc visdārgāko — Nofreti — nododu tavā ziņā. Sargā viņu!

—     Kungs, viss, kas tev dārgs, ir dārgs arī man.

—     Loti labi. Kalpo viņai uzticīgi!

Heneta'pagriezās pret Nofreti, kura puspievērtām acīm viņu vēroja.

—     Tu esi loti skaista, Nofrete. Taču skaistums rada skaudību. Bet es tevi pasargāšu, vari justies droša!

—    Šķiet, ka varu uz tevi pajauties.

Imhoteps skali nokrekšķinājās.

—     Nu laikam viss ir kārtībā. Tagad esmu mierīgs.

Atskanēja čerkstošs smiekliņš. Imhoteps strauji apgriezās

un ieraudzīja savu māti. Viņa stāvēja, balstīdamās uz spieķa, un izskatījās gluži izdilusi.

—     Man ir brīnišķīgs dels!

—    Es steidzos, māt.

—    Ej vien! Vai tad es tevi turu… Arī tu, Heneta, vari iet ārā no istabas! Man jāpaliek divatā ar Nofreti.

Imhoteps un Heneta aizgāja.

—    Būtu labāk, ja tu brauktu viņam līdzi, — Esa uzrunāja pieguletāju.

—    Viņš grib, lai es paliktu tepat.

Esa iesmējās.

—    Tad sagribi braukt! Tevi šeit nemīl, pat ienīst.

—    Vai arī tu mani ienīsti?

—    Ne, es gan ne. Esmu jau veca. Manas acis ir gandrīz vai aklas, bet es vel saskatu skaistumu un priecājos par to. Nofret, tu esi skaista! Es veļu tev labu, tāpēc brauc uz ziemeļiem!

—    Viņš veļas, lai es paliktu šeit, — Nofrete atkārtoja. — Un arī es to veļos.

Veča bēdīgi nogrozīja galvu.

—    Tad jau nu vaino pati sevi!

VI. Ziemas pirmais menesis — 4. diena

Renisenba gandrīz katru dienu gāja uz kapenēm, tas jau bija kļuvis par paradumu. Tur viņa satika Jāhmosu un Horī vai tikai Horī. Viņai bija patīkami, ja tur bija Horī viens pats. Viņa apvaldītā laipnība nomierināja. Renisenba, nolaidusi galvu uz ceļiem, sēdēja ēnā pie klintī izcirstā kambarīša ieejas un skatījās uz zaļo sējumu joslu, uz zilgani mirgojošo Nīlu, uz tāli, kur gaišbrūnie, iedzeltenie un sārtenie toņi saplūda kopā.

Pirmoreiz viņa atnāca šurp iepriekšējā mēnesī, kad bija paklāvusies pēkšņai vēlmei bēgt no mājiniekiem. Viņa meklēja klusumu un draudzīgu līdzjūtību, un šeit viņa to atrada.

—    Horī, man ir baisi. Es baidos… — reiz viņa ieminējās.

—     No kā tu baidies, Renisenba?

Mazliet padomājusi, viņa atbildēja:

—    Vai atceries, tu teici, ka esot tāda kaite, kas nāk no ārpuses, un tāda, kas rodas iekšienē.

—    Jā, atceros.

—    Toreiz tu runāji par augļu un labības slimībām. Es domāju, ka ar cilvēkiem notiek tāpat.

—    Tev taisnība.

—    Eaunums ir skāris mūsu namu. Tas ir nācis no ārpuses, un es zinu, kas to atnesa. Tā ir Nofrete.

—    Vai tev tā liekas?

—     Kad domāju, ka nekas nav mainījies, es kļūdījos. Senāk Satipī un Kaita nestrīdējās pa īstam. Viņas nemaz nedusmojās. Tagad ir citādi. Viņas ne vien runā rupjības, bet arī cenšas viena otru sāpināt un priecājas, ja tas ir izdevies. Vakar Satipī iedūra Kaitai rokā garu zelta adatu, bet dienu iepriekš Kaita uzgāza vara katlu ar verdošiem taukiem viņai tieši uz kājas. Un tā visu laiku.

—     Bet kāds tam sakars ar Nofreti?

—   Viņa met dzirksteles un dara to veikli. Uzliesmo visi, izņemot Henetu.

—    Vai viņas ir uz vienu roku?

—    Laikam gan. Man netīkamas ir abas. Es gribētu, lai Nofrete brauc prom.

—    Tas ir tikai tavs untums, tu vēl lāgā neproti lasīt cilvēku sirdīs. Vai tad nu Nofrete viena vainīga!

—    Jā, jā. Viņa ir skaista un nežēlīga.

—     Nomierinies! Skat, Nofrete nāk šurp.

Renisenba pagrieza galvu un ieraudzīja sievieti, kas lēni

kāpa pa stāvo taciņu augšup uz kapenēm. Viņa smaidīja un kaut ko dungoja. Pie laukumiņa apstājusies, Nofrete ziņkāri paskatījās uz Horī kambarīti.

—   Tātad šurp tu, Renisenba, atbēdz katru dienu, — viņa teica.

Renisenba neatbildēja. Dusmīgi saraukusi uzacis, viņa raudzījās zemē.

—   Vai šīs ir tās slavenās kapenes? — Nofrete joprojām centās apmierināt savu ziņkārību.

—     Pilnīgi pareizi, — Horī atbildēja.

Nofretes balsī bija saklausāms izsmiekls, bet Horī palika gluži mierīgs.

—   Tās dod mums visiem ienākumus. Nāve vienmēr dod ienākumus…

Nofrete nodrebēja. Viņas skatiens slīdēja pār ziedokli, pār kapeņu ieeju, pār aizmūrētajām durvīm.

—    Es ienīstu nāvi! — viņa izsaucās.

—   Tev nevajag to ienīst, — Horī mierīgi teica. — Ēģiptē nāve ir bagātības avots. Par to, ka tu nēsā šīs dārglietas, vari pateikties nāvei. Nāve tevi baro un apģērbj…

—    Neuzdrīksties tā runāt!

—   Ja ne es, tad kāds cits tev pateiks to pašu. Imhoteps ir Ka priesteris. No ziedojumiem nākuši visi viņa īpašumi — zeme, lopi, meži, lini, mieži. Cik dīvaini esam mēs, ēģiptieši! Mēs mīlam dzīvi, bet jau laikus sākam gādāt par nāvi. Visas Ēģiptes bagātības tiek tērētas piramīdu un kapeņu saglabāšanai, kā arī ziedojumiem.

—    Apklusti! — Nofrete viņu pārtrauca. — Es nevēlos klausīties par nāvi.

—    Jo tu esi īsta ēģiptiete un mīli dzīvi, bet jūti nāves ēnu cieši blakus…

Nofrete apgriezās un devās lejup.

Renisenba atviegloti uzelpoja.

—     Beidzot viņa ir prom. Horī, tu viņu nobiedēji.

—    Jā… Vai tevi arī?

—    Nē, — viņa atbildēja bez īstas pārliecības. — Tā bija patiesība. Nekad agrāk netiku par to domājusi.

—     Pār visu Ēģipti valda nāve, — Horī sacīja pēkšņi sarūgtināts. — Un vai zini, kāpēc? Mēs taču nespējam iedomāties, ka dzīve pēc nāves varētu būt citāda nekā pašlaik. Mēs spējam iztēloties vienīgi to, kas mums jau ir zināms. Mums nav īstas ticības dievam!

Renisenba izbrīnījusies raudzījās uz viņu.

—     Kā tu vari tā runāt! Mums ir tik daudz dievu, tik daudz, ka es nespēju viņus visus pat saskaitīt.

—    Vai tu zini, kāda ir atšķirība starp dievu un cilvēku?

Renisenba pavisam apmulsa.

—     Dievi dara brīnumus!

—    Vai tas ir viss?

—     Bet kas tad vēl? Horī, par ko tu runā?

—    Es gribu teikt, ka, tavuprāt, dievs ir tikai vīrietis vai sieviete, kas spēj paveikt neiespējamo…

Renisenba nenoklausījās līdz galam. Viņa bija kaut ko ieraudzījusi ielejā.

—    Skaties! Nofrete runā ar Sobeku. Viņa smejas! Ak! — Renisenba pārsteigumā pavēra muti. — Nē, nekas. Man jau šķita, ka viņa tūlīt sitīs. Viņa dodas uz mājām, bet viņš nāk šurp.

Sobeks bija drūmāks par negaisa mākoni.

—     Kaut krokodils aprītu šo sievišķi!

—    Ko viņa tev teica? — Horī interesējās.

—     Pavaicāja, vai tēvs atkal esot uzticējis man meža pārdošanu. Viņas mēle dzeļ kā čūska.

Paņēmis akmeni, viņš meta to lejā. Šķita, ka viņam ir iepatikusies skaņa, kas radās, akmenim atsitoties pret klinti. Viņš noliecās pēc otra akmens, bet piepeši atsprāga atpakaļ. Virs akmens galvu pacēla šņācoša kobra. Sobeks paķēra koku un ar precīzu sitienu sadragāja čūskai mugurkaulu. Tā sabruka, bet Sobeks joprojām dauzīja to, vēl un vēl atkārtodams kādu vārdu, kuru Renisenba nevarēja īsti saprast.

—    Sobek, stājies, beidz, kobra ir jau pagalam! — Renisenba iesaucās. Viņš aizmeta koku un iesmējās.

—     Par vienu indīgu čūsku pasaulē ir mazāk…

Tikpat pēkšņi, kā parādījies, Sobeks nozuda, pa nogāzi

aši aizskriedams uz ieleju.

—    Man šķiet, ka Sobekam tīk nogalināt, — Renisenba klusi noteica.

—    Jā…

Horī atbildē nebija izbrīna. Viņš it kā apstiprināja to, kas viņam jau sen bija zināms.

Tas pārsteidza Renisenbu, viņa nebija pārliecināta:

—    Čūskas ir bīstamas… Taču tā bija tik skaista kobra…

Horī automātiski pamāja. Viņš bija atcerējies kādu senu

notikumu un nu lēni sāka stāstīt:

—     Viņi vēl bija pavisam mazi. Sobeks uzklupa Jāhmosam. Viņam rokā bija akmens, un ar to viņš sāka sist Jāhmosam pa galvu. Pieskrēja māte un viņus izšķīra. Raudzīdamās uz Jāhmosu, viņa iesaucās: "Tu nedrīksti tā darīt, Sobek. Tas ir bīstami! Es tev saku, ka tas ir bīstami!" Viņa bija loti skaista, tā man toreiz likās. Tu esi viņai līdzīga.

—    Vai tiešām? — Renisenba izklaidīgi pavaicāja. — Vai Jāhmoss bija stipri ievainots?

—    Ne tik stipri, kā varēja domāt. Bet Sobeks saslima. Tava māte teica, ka no ļaunuma un karstās saules — bija pats vasaras vidus…

Renisenba uzmeta acis beigtajai čūskai un tad novērsās.

Tuvodamās mājām, Renisenba ieraudzīja Kamenī, kas ar papirusa tīstokli rokās sēdēja uz akmens. Viņš dziedāja, un Renisenba apstājās, lai paklausītos.

—    Es braukšu uz Memfisu, — Kamenī dziedāja, — es iešu pie dieva Pta. Es teikšu dievam Pta: "Dod man šovakar manu māsu!" Upe kā vīns, Pta — viņas niedre, Sekmets — viņas lotoss, Earims — viņas pumpuri, Nefertums — viņas ziedi. Es teikšu dievam Pta: "Dod man šodien manu māsu! Viņas skaistums aizēno rītausmu…"

Viņš uzsmaidīja Renisenbai.

—    Vai tev patīk šī dziesma?

—     Kas tā par dziesmu?

—    Tā ir mīlas dziesma no Memfisas.

Viņš dziedāja-, lūkodamies Renisenbā:

—     Viņai rokās ziedoši zari. Viņas mati ir svaidīti ar smaržām. Viņa izskatās kā abu Ēģiptu valdnieka princese.

Renisenba nosarka. Viņa nekad vēl nebija dzirdējusi tādas dziesmas, tik nekautras un atklātas. Lai Kamenī nebūtu iemesla nodomāt ko sliktu par Imhotepa meitu, viņa aizsteidzās mājup. Pie sliekšņa viņa gandrīz saskrējās ar Nofreti.

—    Kurp tad tu, Renisenba? — Nofrete vaicāja.

Šoreiz viņa nesmaidīja. Seja bija draudīgi saspringta,

rokas piespiestas pie krūtīm.

—   Piedod, Nofrete, es tevi nepamanīju. Ienākot no āra, te neko nevar redzēt.

—   Jā, šeit ir tumšs. Tur pie ieejas daudz patīkamāk bija klausīties Kamenī dziesmu. Viņš labi dzied…

—    Jā, protams.

—    Un tu tomēr nenoklausījies visu? Kamenī būs vīlies.

Renisenba atkal nosarka. Viņu mulsināja Nofretes dzedrais, izsmējīgais skatiens.

—    Vai tad tev nepatīk mīlas dziesmas?

—     Nē.

Nofrete iesmējās.

—    Kamenī ir skaists, un viņa dziesmas satrauc sievietes sirdi.

—     Nerunā tā ar mani!

Renisenba aizskrēja. Viņai nopakaļ skanēja Nofretes nicīgie smiekli.

Naktī Renisenba sapņoja, ka viņa pazemes valstībā kopā ar Kaī brauc mirušo laivā. Viņš stāvēja laivas priekšgalā, tad pagriezās, un Renisenba ieraudzīja, ka tas ir nevis Kaī, bet gan Kamenī. Pēc tam laivas priekšgals pārvērtās par čūskas galvu. Renisenba nodomāja: "Tā ielien kapos un aprij mirušo dvēseles." Kobra pēkšņi pārvērtās par Nofreti. '

"Nofret… Nofret…" — viņa iekliedzās un tad pamodās. Piepeši Renisenba atskārta, kuru vārdu Sobeks, dauzīdams čūsku, bija atkārtojis vēl un vēl: "Nofrete…"

VII. Ziemas pirmais menesis — 5. diena

Renisenbu vajāja neskaidra nelaimes priekšnojauta. Viņa pati nesaprata savas izjūtas. Vai tās bija ilgas pēc Kaī? Bet Kaī ir miris un nekad vairs neatgriezīsies. Viņa teica sev: "Es nedrīkstu vairs domāt par viņu. Kāda tam jēga? Pagātne ir beigusies."

Tikko bija uzaususi gaisma, Renisenba izgāja no mājas un devās uz Nīlas krastu. Pie piestātnes un upē jau bija daudz zvejnieku laivu. Spēcīgu airētāju dzīta barka strauji virzījās uz Tēbu pusi.

Kāds stāvēja pašā ūdensmalā un ar skatienu pavadīja projām slīdošo barku. Tā bija Nofrete.

"Nofrete viena pati? Nofrete, kas vēro Nīlas ūdeņus? Par ko gan viņa domā?" Renisenba neizpratnē raudzījās uz nekustīgo stāvu.

Pēkšņi Renisenba apjēdza, cik maz viņi visi pazīst Nofreti. Imhotepa ģimene bija viņu uzņēmusi kā svešinieci, kā ienaidnieci. Laikam gan Nofrete nejūtas labi viena pati starp cilvēkiem, kas viņu nemīl.

—     Cik daudz laivu upē, — Renisenba bikli ieteicās.

—    Jā, daudz…

—     Bet tur, no kurienes tu esi nākusi, vai tur ir tāpat kā pie mums? — Renisenba jautāja, laudamās spējam draudzīgas līdzjūtības uzplūdam. Nofrete pavīpsnāja:

—    Nekā tamlīdzīga. Mans tēvs ir tirgonis Memfisā. Tur ir jautri un interesanti: mūzika, dziesmas, dejas. Mans tēvs daudz ceļo. Kopā ar viņu es biju Sīrijā, Babilonijā un esmu pat braukusi ar lielu kuģi pa jūru.

Viņas balsī skanēja lepnums.

—    Vai pie mums tev ir garlaicīgi?

—    Jā. Vienas vienīgas sarunas par aršanu, sējumiem, pļauju, linu cenām.

Renisenba nodomāja: "Viņa ir tik jauna, jaunāka par mani, un viņai jābūt par piegulētāju vecam vīram, mundram un labsirdīgam, bet smieklīgam vecam vīram."

—   Tu ienīsti mūs, — viņa stomīgi iesāka. — Es saprotu, mēs nebijām laipni pret tevi, taču vēl nav par vēlu. Mēs varam kļūt kā māsas.

Nofrete lēni pagrieza galvu. Uz mirkli viņas skatiens atmaiga, viņa it kā šaubījās, bet tad piepeši acīs atvīdēja naids, Jaunums.

—     Pazūdi! Man no jums nevajag neko! Apcirtusies viņa steigšus devās mājup. Renisenba lēnām

sekoja. Dīvainā kārtā Nofretes vārdi viņu neaizskāra. Bet viņas priekšā bija pavēries melns ienaida bezdibenis, un šādas jotas viņa vēl nebija pazinusi.

Abām sievietēm ieejot pagalmā, kāds atgadījums kļuva par pirmo posmu to nelaimju virknē, kuras uzbruka Imhotepa namam. Šis atgadījums gan bija nenozīmīgs, pat sīks. Nofretei pretim skrēja Kaitas meita ar bumbu. Nofrete atgrūda meiteni, un tā nokrita. Renisenba piecēla raudošo bērnu.

—      Kāpēc tu tā darīji, Nofret! — viņa sašutusi teica. — Bērnam taču sāp.

Nofrete atsmēja:

—     Bet to, ka viņas māte sāpina citus, tu neredzi. Troksni izdzirdusi, izskrēja Kaita. Parasti mierīgā, pat

gurdā sieviete šoreiz kļuva līdzīga saniknotai panterai.

—     Sātans! — viņa izsaucās un iesita Nofretei pļauku.

—    Kaita, Kaita, rimsties! — Renisenba mēģināja iejaukties, bet Nofrete viņu atstūma sānis.

—     Ej nost! Lai viņa izdara visu, ko ir sadomājusi. Nofretei acis mirdzēja uzvaras priekā. Sejā atplauka

savāds, tāds kā kaka smaids.

—    Paldies, Kaita! — viņa pateica apmulsušajai sievietei un iegāja mājā.

Nofrete paaicināja Henetu.

—    Sameklē Kamenī un liec, lai viņš atnes spalvas, tinti un papirusu! Viņam būs jāraksta vēstule kungam.

Heneta paskatījās uz Nofretes kaistošo vaigu.

—     Kas to izdarīja?

—     Kaita.

Kalpone pašūpoja galvu un noklakšķināja ar mēli.

—     Tas ir loti slikti, loti slikti… Protams, kungam tas jāzina.

—    Mēs abas domājam vienādi, ari man šķiet, ka jāzina.

Viņa sniedza Henetai ametistu zelta apdarē.

—    Cik skaists! Šī lieta ir pārāk dārga, lai to dāvinātu man!

—    Mēs abi, Imhoteps un es, protam novērtēt tavu uzticību.

Nofrete smaidīja. Acis viņai bija piemiegtas un skropstas gandrīz pilnīgi aizsedza acu zīlītes.

—     Atrodi Kamenī, un tad nāciet abi šurp! Jūs būsiet liecinieki.

Kamenī atnāca saīdzis, viņam nebija nekādas patikas jaukties Imhotepa ģimenes lietās.

Nofrete pavēlošā tonī uzrunāja viņu:

—     Vai atceries, kādu rīkojumu saimnieks pirms aizbraukšanas tev deva?

—    Jā, atceros.

—    Tad sēdies un raksti to, ko es teikšu.

Redzēdama Kamenī svārstāmies, viņa nepacietīgi atkārtoja:

—    Sēdies! Vēstule jānosūta slepeni un pēc iespējas drīzāk.

—     Man tavs nodoms nepatīk.

—    Nekaitini kundzi! — ierunājās Heneta. — Imhotepam jāzina viss.

Kamenī vēl joprojām nebija izlēmis. Seja viņam sadrūma.

—     Nofrete, tev vajadzētu apsvērt, ar ko tas beigsies.

—     Līdz šim Imhoteps ir bijis ar tevi apmierināts, — Nofrete vēsi sacīja.

Kamenī aizsvilās.

—    Vai tu man draudi?

—     Laikam gan.

—     Labi, es izpildīšu pavēli.

VIII. Ziemas otrais menesis — 10. diena

Dienas ritēja. Renisenba dzīvoja kā pa miegam. Viņa vairs necentās tuvināties Nofretei. Viņa to nesaprata un baidījās no tās.

Pēc pagalmā notikušās scēnas Nofrete bija mainījusies, viņā bija parādījusies tāda kā rāma apmierinātība. Dažubrīd Renisenbu smīdināja tas, ka viņa bija uzskatījusi Nofreti par nelaimīgu. Tagad likās, ka piegulētajā ir apmierināta ar dzīvi, pati ar sevi un arī ar apkārtējiem cilvēkiem.

Bet cilvēki ap viņu vairs nebija tādi kā agrāk. Visa ģimene bija apvienojusies pret Nofreti. Satipī un Kaita tagad lika Nofreti mierā. Tai parādoties, viņas nekavējoties savāca bērnus un gāja projām. Tomēr visu laiku kaut kas atgadījās: ar karstu gludekli bija sabojāts Nofretes tērps, viņas drānās bija iedūrušies asi ērkšķi, zem gultas tika atrasti skorpioni, ēdiens bija pārvārīts vai pusvārīts. Maizē, kuru pasniedza Nofretei, reiz bija beigta pele.

Esa lika pasaukt Satipī, Kaitu un Renisenbu. Heneta jau bija atnākusi pie viņas un, maliņā stāvēdama, berzēja rokas.

—   Manas mīļās mazmeitiņas! Ko jūs esat pastrādājušas? Es dzirdēju, ka Nofretei drānas esot sabojātas un ēdiens, ko viņai gatavo, esot nebaudāms.

Satipī un Kaita pasmaidīja.

—    Vai tad viņa sūdzējās?

—    Nē. — Esa mazliet atbīdīja parūku, jo tā bija aizsegusi acis. — Un tas mani uztrauc.

—     Bet mani nemaz. — Satipī smīnēja.

—   Tāpēc ka tu esi dumja. Nofrete ir desmitkārt gudrāka par jums.

—   Tā domā tu, Esa, — joprojām smīnēdama, teica Satipī. — Bet tu esi veca. Tev nevajag jaukties mūsu darīšanās. Mēs zinām, kā jāizturas pret sievieti, kura mums nepatīk.

—     Labi teikts, tā varētu runāt verdzenes, maļot miltus. — Esa pievērsās Henetai. — Bet ko par visu to saka Nofrete? Tev jāzina, tu viņu apkalpo.

—     Neko, viņa smaida.

—    Tā jau es domāju. Jūsu izdarības viņai ir izdevīgas. Spēks ir viņas pusē.

—    Kāds spēks? Viņa ir viena, — Satipī pārtrauca Esu.

—    Tas ir spēks, ko iegūst jauna, skaista sieviete, izejot pie veca vīra. Redziet, Heneta saprot mani.

—    Kungs viņu loti mīl, — it kā nejauši ieminējās kalpone.

—   Tā gan, — Esa piekrita. — Un tas saista ciešāk nekā ģimeniskās saites. Jūs esat tikai Imhotepa dēlu sievas un nekas vairāk. Ja tēvs aizsvilsies naidā, sods kers ne tikai Jāhmosu un Sobeku vien. Esiet uzmanīgas! Esmu jūs brīdinājusi, tagad ejiet!

—    Ko tu neteiksi, mums draudot briesmas! Vecā sadomājusies tīrās blēņas! — Satipī iesaucās, kad viņas bija izgājušas no Esas guļamistabas. — Iekams Imhoteps izgāzīs dusmas uz mums, sāpēs Nofretei. Viņa vēl nožēlos, ka ir šeit ieradusies.

—    Cik tu esi nežēlīga! — Renisenbu pārņēma šausmas. — Nedrīkst sekot naida mudinājumiem!

—    Bet kam tad? Vai varbūt tu teiksi, ka mīli Nofreti?

—     Nemīlu vis. Bet arī nesāpināšu viņu.

—   Tev nerūp sava bērna liktenis, bet mums mūsu bērni ir dārgi. Nofrete grib laupīt mūsu vīriem un bērniem nākotni. Bet mēs to neatdosim.

Negaidīti pienāca vēstule. Mēmā klusumā Jāhmoss, Sobeks un Ipī uzklausīja tēva teikto, kas bija pierakstīts uz papirusa. Horī lasīja:

Es jau teicu Jāhmosam, ka viņam būs jāatbild, ja kāds nodarīs pāri manai sievietei. Tagad mās esam naidnieki. Es vairs nedzīvošu ar jums vienā mājā. Ne Jāhmoss, ne Sobeks, ne Ipī nav vairs mani dēli.

Imhoteps, Ka kalps, uzrunā Ilorī. Pieskati visu, līdz es atgriezīšos, un sagatavo dokumentu, kurā jābūt teiktam, ka Nofretei uz sievas tiesību pamata pieder mana manta. Jāhmoss un Sobeks nedabūs neko. Ja Ipī nogrēkosies pret Nofreti, ari viņš zaudēs mantojumu…

Kad bija izskanējuši vēstījuma pēdējie vārdi, pagalam pārsteigtie dēli vēl ilgi klusēja.

—    Kā tēvs ir visu uzzinājis? — pirmais atjēdzās Sobeks.

—     Kurš gan būtu sūdzējies Imhotepam?

—    Ne jau tas ir svarīgi, — skumji sacīja Horī. — Nav tāda noslēpuma, kam nebūtu kāju un spārnu.

—    Tā ir viņa, Nofrete, — Sobeks izsaucās. — Melnā čūska izšļākusi indi, un inde iedarbojusies uz tēvu. Mēs esam pazuduši!

—    Vai tik vien jums ir izturības? — mierīgi teica Horī.

—     Pacietieties! Imhoteps drīz atgriezīsies. Un es domāju, ka līdz tam laikam viņš būs nomierinājies. Saimnieks var mainīt savu lēmumu, tas vismaz nebūs tik nežēlīgs.

Satipī īsi iesmējās. Viņa stāvēja sieviešu puses durvīs un vēroja vīriešus.

—    Tātad tā mums jārīkojas, labais Horī! Jāsēž un jāgaida!

—     Bet ko gan vēl? — Jāhmoss paraustīja plecus.

—    Jārīkojas! — Satipī kliedza. — Vai tad jūsu dzīslās rit piens? Es zinu, ka Jāhmoss nav vīrietis, bet tu, Sobek, vai tu nespēj darīt tam visam galu? Nazis sirdī — un mēs būsim atbrīvoti no čūskas.

—     Ko!!! — pārbijies iekliedzās Jāhmoss. — Tēvs to mums nekad nepiedotu.

—        Vai tad visi citi ir mēmi? Nomirs tikai Nofrete. — Satipi histēriski iesmējās. — Cik tu esi apdomīgs, Jāhmos! Tev vajadzētu darīt sieviešu darbus un pieskatīt bērnus. Zvēru pie Ra, vienīgi es esmu līdzīga īstam vīrietim! Viņa pagriezās un aizgāja.

—     Satipī ir taisnība, — teica Kaita. — Viņa tiešām ir vairāk līdzīga vīrietim nekā jebkurš cits. Mums atņem pēdējo maizes kumosu, un jūs domājat klusēt?

Sobeks metās uz durvju pusi.

—    ZvCru pie visiem deviņiem dieviem, Kaitai ir taisnība! Tas darāms vīriem.

—    Sobek, Sobek, uz kurieni? Ko tu gribi darīt? — Horī sauca viņam nopakaļ.

—     Nekavējiet mani!

IX. Ziemas otrais menesis — 10. diena

Renisenba stāvēja mājas durvīs, ar roku sargādama acis no spilgtās gaismas. Viņu, līdz nāvei nogurušu, vajāja neizprotamas bailes.

Domās viņa atkārtoja:

"Jābrīdina Nofrete, jābrīdina Nofrete!"

Mājā atskanēja Ipī balss:

—   Satipī teica, ka šai ģimenē neesot vīriešu. Viņa melo. Es esmu vīrietis! Un es to pierādīšu! Nofrete vairs nesmiesies par mani.

Izskriedams pagalmā, viņš tikko nenotrieca no kājām Renisenbu. Viņa satvēra Ipī aiz piedurknes.

—     Ipī, Ipī, uz kurieni?

—     Meklēju Nofreti.

—     Pagaidi, atjēdzies, neko nevajag darīt ātrās dusmās.

—   Ātrās dusmās? Tu esi tāda pati kā Jāhmoss, bet viņš ir veca bāba. Laid mani vaļā!

Viņš izrāva savu roku.

—    Nofrete, kur ir Nofrete?

Atsteidzās Heneta, kā allaž — šausminādamās un vaimanādama.

—    Heneta, kur ir Nofrete?

—    Nesaki viņam neko! — Renisenba brīdināja kalponi.

Uzmetusi niknu skatienu Renisenbai, Heneta stingri

pateica:

—    Viņa aizgāja turp, uz linu lauka pusi.

Ipī aizskrēja, bet Renisenba saķēra galvu rokās.

—     Kādēļ tu teici!

—   Nabaga Heneta zina, kas jādara. Laukā viņš neatradīs Nofreti, viņa kopā ar Kamenī ir paviljonā…

Nofrete un Kamenī stāvēja telpas dzijumā, bet, izdzirduši Renisenbas solus, pagriezās.

—     Nofret, es atnācu, lai tevi brīdinātu. Uzmanies! — Renisenba aizelsusies izdvesa.

Nofrete iesmējās:

—    Kas ir, vai suņi norāvušies no ķēdes?

—    Viņi ir loti nikni.

—    Man neviens neko nevar padarīt, — viņa pārliecināti sacīja. — Par visu ir ziņots tavam tēvam, un viņus gaida atmaksa.

—   Tātad tu esi iepriekš aprēķinājusi katru soli? Bet man tevis bija žēl, es domāju, ka mēs neesam labi pret tevi. Tu esi ļauna, Nofret. Kad pienāks tava kārta stāties augstākā tiesneša priekšā, tu nevarēsi teikt: "Nevienam es neesmu darījusi pāri." Kad tavu sirdi noliks dieva vaiga priekšā uz svariem, tā novilks svaru kausu uz leju.

Nofrete iesmējās skaļi, izaicinoši.

—    Cik ģeķīgi jūs esat! Tu gan mazāk nekā citi. Un par tevi es nepateicu neko sliktu, pajautā Kamenī!

Nofrete aizgāja, joprojām smiedamās.

Renisenba pievērsās Kamenī.

—    Tātad tu viņai palīdzēji?

—   Vai tu loti dusmojies uz mani? Es nevarēju atteikties, Imhoteps taču bija man pavēlējis.

—    Protams, tev bija jāizpilda tēva pavēle.

—    Vēstulē tiešām par tevi nav ne vārda…

—     It kā tas mani interesētu!

—     Bet vajadzētu gan. Nofrete ir ļauns un bīstams radījums!

—    Vai tu pazini viņu jau agrāk, Memfisā?

Kamenī samulsa.

—   Nē, biju tikai dzirdējis par viņu. Runāja, ka viņa esot lepna, godkāra, cietsirdīga un nekad neko nepiedodot.

—    Es neticu, ka tēvs varētu izpildīt viņas gribu. Pašlaik viņš ir saniknots, bet, kad bas atgriezies, piedos visiem.

—     Kad būs atgriezies, Nofrete pacentīsies panākt, lai viņš neko nepārdomātu. Tu Nofreti vēl nepazīsti! Viņa ir gudra, neatlaidīga un, neaizmirsti, loti skaista.

—     Jā, skaista, — Renisenba apstiprināja. Nez kāpēc viņai bija nepatīkami par to domāt.

Dienā Renisenba rotaļājās ar bērniem, un tas lāva viņai mazliet atrauties no nemierpilnajām domām. Tuvojās saulrieta stunda, un pārsteigta viņa pamanīja, ka neviena nekur nav. Lēni izstaigājusi visas istabas, viņa nesastapa nevienu, tikai Esa ar savu mazo verdzeni kārtoja veļu.

"Horī droši vien ir aizgājis uz kapenēm," viņa nodomāja, "un Jāhmoss ir turpat. Sobeks un Ipī varēja doties uz ganībām. Bet kur ir Satipī un Kaita? Un arī Nofrete…"

Renisenba stāvēja Nofretes istabas durvīs, apskatīja lielo koka pagalvi, dārglietu lādīti, aproču kaudzi un gredzenu ar zilu skarabeju. Smaržvielas, ziedes, apģērbs, sandales — viss liecināja par istabas iemītnieces smalko gaumi.

Kur gan varētu būt Nofrete pati?

Renisenba devās uz terasi un tur saskrējās ar Henetu.

—     Kur tad visi palikuši, Heneta?

—     Kā lai es zinu? Esmu vienmēr aizņemta, man nav laika pastaigām.

"Tas nozīmē, ka kāds ir aizgājis pastaigāties," Renisenba nodomāja. "Varētu būt, ka Satipī pastaigājas ar Jāhmosu, bet Kaita? Negribas ticēt, ka viņa uz tik ilgu laiku atstātu bērnus vienus. Kur pazudusi Nofrete?"

Heneta atbildēja, it kā būtu nolasījusi viņas domas.

—    Nofrete jau pirms krietna brīža aizgāja uz kapenēm. Horī un viņa kopā sader. — Kalpone iesmējās ļaunā priekā. — Arī viņš ir gudrs. — Heneta pievirzījās Renisenbai tuvāk. — Gribu, lai tu zinātu, cik loti es uztraucos: kad viņa atnāca pie manis ar asiņojošu brūci, es taču nevarēju teikt, ka neko neesmu redzējusi. Viņa ir gudra, viņa zina, ko dara.

Renisenba izgāja pagalmā. Uz kraujajām klintīm krita tumšas ēnas. Šai stundā viss šķita neparasts.

Viņa devās pa taciņu augšup uz kapenēm. Ir jāatrod Horī. Vēl maza būdama, viņa vienmēr meklēja Horī, kad bija nobaidīta vai kad bija salauzusi rotaļlietas. Horī bija tāds kā šīs klintis — nesatricināms, mierīgs, nemainīgs.

—   Ja atradīšu Horī, viss būs labi… — Renisenba nočukstēja.

Viņa pielika soli un pēkšņi ieraudzīja pa taciņu pretim nākam Satipī. Sieviete, it kā būtu akla, grīļojās, uzdūrās akmeņiem.

Pamanījusi Renisenbu, viņa apstājās, piespiedusi roku pie krūtīm.

—     Kas tev kaiš, Satipī?

—     N-nekas, — viņa aizsmakusi atbildēja.

—    Tu esi sabiedēta. Kas noticis?

—     Kas varētu notikt? Itin nekas.

—     Kur tu biji?

—     Biju aizgājusi uz kapenēm, meklēju Jāhmosu, bet nevienu neatradu. Iesim mājās!

—     Nē, es iešu uz kapenēm.

—     Es jau tev teicu — tur neviena nav.

—     Gribu palūkoties uz upi.

—     Ir jau vēls, saule riet.

Satipī bija cieši satvērusi Renisenbas roku.

—     Laid mani va|ā, Satipī!

—     Nē, nē, iesim atpakaļ!

Atbrīvojusi roku, Renisenba skrēja uz priekšu. Viņai bija neskaidra nojausma, ka pie kapenēm kaut kas ir noticis. Un, uzkāpusi augšā, vina tūlīt ieraudzīja klints piekājē kādu guļam. Renisenba ne iekliedzās, ne sastinga izbrīnā. It kā, steidzoties augšup, vina tieši to būtu paredzējusi.

Nofrete gulēja, pagriezusi galvu, atvērtām acīm. Viņas augums bija sakropļots.

Renisenba noliecās un pieskārās stingajiem Nofretes vaigiem.

No aizmugures pienāca klāt Satipī.

—   Viņa acīmredzot ir nokritusi. Gāja pa stāvu taku un nokrita, — Jāhmosa sieva teica.

"Ak tad tas ir noticis," Renisenba nodomāja.

—    Būs ieraudzījusi čūsku un nobijusies. Gadās, ka tās saulē gul tieši uz taciņas, — Satipī joprojām skaidroja dīvainā, vienmuļā balsī.

"Sobeks un čūska. Čūska ar pārlauzto mugurkaulu. Un kā viņam spīdēja acis! Sobeks… Nofrete…" Renisenba domās atkārtoja.

Izdzirdusi Horī un Jāhmosa balsis, viņa atviegloti uzelpoja. Abi tuvojās klints piekājei.

—     Kas noticis?

Satipī sāka dedzīgi klāstīt. Viņa atkārtoja jau Renisenbai teikto. Jāhmoss piekrītoši pamāja.

—    Viņa būs meklējusi mūs. Mēs ar Horī bijām tālu.

—   Bet kur ir Sobeks? — jautāja Renisenba. Horī strauji pagriezās uz viņas pusi — viņa to drīzāk juta, nekā redzēja.

Viņu skatieni sastapās, tad Horī novērsās un paraudzījās uz Nofreti.

—   Sobeks? — Jāhmoss brīnījās. — Es viņu šodien neesmu redzējis.

Satipī neatlaidīgi atkārtoja:

—    Viņa ir nokritusi. Taciņa tur ir loti šaura.

—     Laikam viņa tiešām būs nokritusi, — stingri sacīja Horī.

Viņš atkal ielūkojās Renisenbai acīs. Viņa nodomāja: "Mēs abi zinām, mēs vienmēr zināsim…" Bet pateica: — Nofrete ir nokritusi no klints.

X. Ziemas ceturtais mēnesis — 6. diena

Imhoteps sēdēja iepretim Esai.

—    Visi atkārto vienu un to pašu, — viņš sapīcis teica.

—    Tas ir ērti.

—     Ērti… Cik savāds vārds!

—     Es zinu, ko runāju, mans dēls.

—    Man jāzina, vai viņu vārdos ir patiesība, — Imhoteps domīgi bilda.

—    Gandrīz vai jādomā, ka tu spēj izsvērt sirdis tāpat kā Anubiss!

—    Vai tā tiešām ir bijusi nejaušība? Mani nodomi varēja radīt neapmierinātību.

—    Un kā vēl! Viņi kliedza tā, ka es šeit visu dzirdēju. Vai tu patiesi būtu dēliem atņēmis mantojumu?

—     Es biju sadusmots.

—    Tātad tu viņus tikai baidīji?

—     Mīļo māt, kāda gan tam tagad vairs nozīme?

—     Saprotu. Tu pats nezināji, ko gribētu darīt. Pilnīgs juceklis galvā, kā parasti.

Imhoteps apvaldīja īgnumu.

—    Jā, bet pašlaik mēs runājam par Nofretes nāvi. Ja es skaidri zinātu, ka viņa tikusi nogalināta…

—     Redzi nu, ir labi, ka visi atkārto vienu un to pašu. Tātad nekādu aizdomu nav?

—     Nē.

—   Tā bija kļūda, ka tu, dodamies uz ziemeļiem, neņēmi viņu līdzi.

—    Viņa nedarīja nekā tāda, kas būtu pretrunā ar precētas sievietes uzvedības noteikumiem.

—   Jā gan, tomēr es domāju, ka sievietei jāuzturas vīrieša acu priekšā, — Esa iebilda, — pretējā gadījumā viņam jāpaļaujas uz citu cilvēku teikto. Vai pajautāji Henetai? Ko viņa saka?

—     Viņa ir izmisusi, gluži izmisusi manis dēl.

—     Esmu pārsteigta.

—     Henetai ir laba sirds.

—    Tiesa gan, bet pārāk gara mēle. Ja jau viņa nesaka neko vairāk, tad ir bijis tā, kā dēli tev stāstīja. Aizmirsti bijušo, domā par nākotni!

—    Tev taisnība. Mani gaida Jāhmoss. Manas bēdas nedrīkst jaukt ierasto kārtību.

Atceļā Imhotepam bija pagājušas vairākas nedēļas. Kad viņš izkāpa krastā, gandrīz visi bēru priekšdarbi jau bija paveikti: Nofretes mirstīgās atliekas iebalzamētas, ieziestas ar eļļām un sāļiem, aptītas ar linu auduma lentēm un ieliktas sarkofāgā.

Jāhmoss pastāstīja tēvam, ka esot sagatavojis Nofretes apbedīšanai nelielu telpu kalnos līdzās Imhotepam paredzētajām kapenēm.

—    Tu esi labi darījis.

Negaidīto uzslavu dzirdot, Jāhmoss pat pietvīka.

Taču tēvs turpināja:

—        Ipī un Montū pakalpojumi ir ļoti dārgi. Viņiem šķiet: ja viņus uzaicina zemes pārvaldnieka ģimene, tad viņi var prasīt jebkuru samaksu. Vai tev nav zināmi kādi citi meistari?

—    Es nospriedu, ka sieviete, kuru tu mīlēji, jāpagodina, kā nākas.

—    Es augstu vērtēju tavu gādību. Tomēr neesmu pārbagāts, turklāt viņa bija tikai piegulētajā. Domāju, ka mēs atteiksimies no dārgajiem amuletiem. Kamenī, nolasi izdevumu sarakstu!

Kaita piegāja pie Satipī un Renisenbas, kuras ezera krastā rotaļājās ar bērniem.

—   Tev bija taisnība, Satipī. Mirusi Nofrete nav vairs tā pati, kas bija, dzīva būdama.

Satipī palūkojās ar stingu skatienu.

—    Ko tu gribi teikt?

—    Kamēr viņa bija dzīva, nekad viņai nebija dots gana, bet tagad Imhotepam prātā tikai viens — kā samazināt apbedīšanas izdevumus. Kāpēc lai viņš tērētos mirušas sievietes dēl!

—     Vai es tā teicu? — Satipī neizpratnē nomurmināja. — Neatceros.

—    Arī mēs ar Renisenbu esam visu aizmirsušas. Vai tā nav, Renisenba?

Renisenbu nepatīkami pārsteidza draudīgā pieskaņa Kaitas balsī. Viņa vienmēr bija uzskatījusi Kaitu par gļēvu sievieti. Likās, ka Satipī un Kaita ir apmainījušās ar lomām. Sobeka sieva bija kļuvusi ļauna, acīs viņai gailēja tāda kā auksta uguns. Viņa izmantoja katru iespēju, lai kādam iedzeltu, kādu sāpinātu. Bet Satipī bija pieklususi. Ja viņu uzrunāja, viņa satraukti un bailīgi lūkojās apkārt, un viņas ērcīgā balss vairs pebija dzirdama.

—     Tātad Renisenba ir visu aizmirsusi? — Kaita atkārtoja.

Šie vārdi nevilšus radīja Renisenbā protestu. Vai kādam būtu tiesības noteikt, ko viņa atcerēsies un ko aizmirsīs?

—     Kāpēc?

—    Tāpēc, ka pagātne neatgriezīsies un tā nav jāatceras. Tās nav bijis!

—     Neviens neko nevarēja dzirdēt, jo nekas jau netika sacīts. Vai tu varbūt vēlies jaunas nepatikšanas?

—     Nē, es nebūt tās nevēlos, bet izlikties ir muļķīgi-

—     Nē, tas ir gudri. Tev jādomā par Tetī.

—     Par viņu man ir mierīgs prāts.

—    Kopš Nofretes nav, mums nav jāraizējas par saviem bērniem.

Sievietes aizgāja. Renisenba palika ezera krastā viena. Viqai bija jādomā par Kaitas teikto. Renisenbu pārsteidza tā neizprotamā līdzcietība, pat žēlums, ko viņa pēkšņi izjuta pret mirušo. Viņa taču nebija Nofreti mīlējusi.

Saule jau bija gandrīz norietējusi, kad pienāca Horī un apsēdās līdzās.

—     Ir vēls, Renisenba, tev laiks doties uz mājām.

—     Saki man, kāpēc gan cilvēkiem, kas ir tik dažādi, jādzīvo kopā?

—     Kādiem cilvēkiem?

—     Nu, kaut vai Satipī un Kaitai.

—    Vai viņas ir dažādas?

—   Jā, viņas ir kļuvušas citādas. Mājās visi ir mainījušies, un tas noticis vienā dienā.

—     Vienā dienā? Nē.

—     Kaita neuzdrīkstējās bilst ne vārdiņa, bet nu vairs neapklust ne uz mirkli! Satipī ir ierāvusies sevī. Jāhmoss, pēkšņi kļuvis drosmīgs, sāk mājās dot rīkojumus.

—    Vai tevi tas mulsina?

—    Jā. Manuprāt, arī Heneta vairs nav tāda kā citkārt.

—        Ja tu jau senāk būtu domājusi par citiem cilvēkiem, tad daudz ko būtu sapratusi. Vai tu zini, ka katrās kapenēs ir neīstas durvis?

—     Protams, — Renisenba brīnījās par šo jautājumu.

—    Cilvēki ir līdzīgi kapenēm, arī virji rada sevī neīstas durvis. Viņi uzliek masku, lai slēptu savus trūkumus. Šāda maska var būt gan kluss domīgums, gan pārmērīga jautrība, gan lepnums. Un vēlāk vioi ne tikai paši notic savai maskai, bet arī citus pārliecina, ka tā esot rakstura īpašība. Kaita ar pakļāvību un maigumu ieguva visu, ko vēlējās — vīru, bērnus. Muļķība atviegloja viņai dzīvi. Bet tagad, briesmu brīdī, viņa ir atklājusi savu īsto seju.

—   Vai tas nozīmē, ka neviens nav tāds, kādu mēs viņu redzam? Bet es pati? Es taču neesmu mainījusies.

—    Neesi mainījusies? Kāpēc tad tu augām dienām sēdi te un meklē atbildes uz dīvainiem jautājumiem? Vai tā darītu agrākā Renisenba?

—    Agrāk viss bija citādi.

—    Redzi nu! Tu vairs neesi tā bezrūpīgā meitene, kuru es pazinu un kura visam ticēja. Tās Renisenbas vairs nav!

—     Es domāju par Nofreti…

—     Par Nofreti?

—   Viņa bija cietsirdīga un nodarīja mums daudz ļauna, bet man šķiet, ka saprotu viņu.

—    Tu saproti?

—    Nezinu, kā lai tev to izskaidro. Dažkārt man tā vien šķiet, ka viņa ir tepat līdzās, un es mēģinu iedomāties sevi viņas vietā. Laikam taču viņa bija ļoti nelaimīga un gribēja darīt nelaimīgus arī citus.

—    To tu nevari zināt.

—    Protams, es nevaru to droši zināt, bet es redzēju viņas sejā ciešanas, sarūgtinājumu, naidu. Varbūt viņa kādu bija mīlējusi, bet viņš nomira vai aizbrauca. Nelaime Nofreti padarīja nežēlīgu.

Horī ieinteresēts skatījās uz Renisenbu.

—    Tu runā tik pārliecināti, it kā būtu viņu pazinusi.

—    Man liekas…

—   Saprotu. — Brīdi klusējis, Horī iejautājās: — Tu īsti netici, ka Nofrete pati nokrita no klints?

—    To es neesmu teikusi.

—    Ja tāda doma ir radusies, labāk būtu to izteikt. -Jā!

—    Vai tu turi aizdomās Sobeku?

—    Bet kurš cits varēja to izdarīt? Vai atceries, ko virjš čukstēja, sitot čūsku?

—     Dusmas vienmēr liek runāt tādus vārdus.

—    Tātad tas nebija Sobeks?

—    Domāju, ka ne.

—    Bet, ja ne Sobeks, kurš tad?

—     Es labāk klusēšu, jo manas aizdomas var būt maldīgas…

—    Un mēs nekad neuzzināsim!

—    Iespējams gan.

—     Neko?

—     Neko…

—     Horī, man ir bail!

XI. Vasaras pirmais menesis — 11. diena

Apbedīšanas ceremonija bija galā, visas attiecīgās lūgsnas noskaitītas. Pirms durvju aizmūrēšanas Montū un dievietes Hatoras tempļa virspriesteris ar zāles kušķi rūpīgi izmēza kapeni, lai nekur nepaliktu ļauno garu pēdas. Tad to aiztaisīja ciet. Mazā blakustelpā, kuru vēlāk arī aizmūrēja, tika nolikti visi balzamēšanas pārpalikumi — soda, sāli, lietotie audekla gabali.

Imhoteps izslējās un atviegloti uzelpoja. Viss bija izdarīts, kā pienākas. Nofrete bija atstājusi šo pasauli.

Priesteri, kuri pēc ceremonijas atkal bija kļuvuši par parastiem cilvēkiem, un Imhoteps pārmija pateicības vārdus un tad devās uz mājām, kur viņus gaidīja cienasts. Viņi gari pārsprieda pēdējos politiskos jaunumus. Tēbas izvērtās par varenu pilsētu. Šķita, ka Ēģipte atkal varētu apvienoties un nonākt viena valdnieka varā. Atgrieztos piramīdu cēlāju zelta laikmets. Gļēvulīgie ziemeļu novadu apdzīvotāji nespētu pretoties tagadējam valdniekam, prasmīgam karavadonim un dievbijīgam cilvēkam, par kuru Montū izteicās ar lielu cieņu. Ēģiptes apvienošana ir nepieciešama. Tā katrā ziņā labvēlīgi ietekmētu Tēbu attīstību.

—    Tagad būs miers, — klusi teica Renisenba.

—     Cerēsim, — Heneta bija viņu sadzirdējusi.

—     Cerēsim? — Renisenba satrūkās.

—    Reizēm šķiet, ka viss jau beidzies, bet patiesībā tas ir tikai sākums.

—    Vai tu netici mieram?

—     Nofretei ir miers.

—     Bet mums?

—     Mēs esam šai pasaulē, kur valda nemiers.

—    Vai tēvs tev jautāja, ko tu domā par Nofretes nāvi?

-Jā.

—     Un ko tu atbildēji?

—   Ka tas ir bijis nelaimes gadījums. Dziļi cienot Imhotepu, neviens nebūtu uzdrīkstējies aizskart Nofreti.

—    Vai tēvs noticēja?

—    Viņš zina, cik uzticīga viņam esmu.

—    Tu ari Nofretei biji uzticīga.

—   Pēc kā tu spried? Es tikai izpildīju viņas pavēles, kā to darītu jebkurš kalps.

—     Bet viņa dontāja, ka tu esi patiesi uzticama.

—   Tā viņai labpatika. Laikam jau viņa nebija visai gudra.

—    Renisenba, man jāaprunājas ar tevi par Satipī. Kaut kas nav labi.

—   Viņa satrūkstas no katra troksnīša, — Jāhmoss turpināja. — Iet tā, it kā baidītos no savas ēnas. Varbūt esi to jau ievērojusi?

—     Protams, mēs visi esam pamanījuši.

—    Varbūt viņu kaut kas nomoka?

—   Kas gan? Bērni ir veseli. Nekas nav atgadījies. Nedomāju, ka Nofretes nāve būtu varējusi viņu tā ietekmēt.

—     Protams, ne. Gluži otrādi. Man šķiet, ka tas sākās jau pirms Nofretes nāves.

Viņa balsī nebija īstas pārliecības. Viņš atkārtoja:

—     Pirms Nofretes nāves, vai ne?

—     Es to pamanīju pēc tam.

—     Manuprāt, kaut kas viņu ir pārbiedējis.

—     Pārbiedējis? Kas gan būtu varējis pārbiedēt? Viņa vienmēr ir bijusi drosmīga.

—    Agrāk bija, bet cilvēki mainās.

—     Ko viņa domā par Nofretes nāvi?

—    Viņa nekad ne par ko nedomā. Vai esi runājis ar Esu? Viņa labi izprot sievietes.

—     Esa uzskata, ka par šādu pārmaiņu man būtu jāpriecājas.

—    Tad aprunājies ar Henetu!

—    Tēvs uzzinās, taču to es negribētu.

—     Bet Heneta zina visu.

—    Tiesa gan. Pavaicā viņai un pēc tam pastāsti man!

—    Labi.

Heneta nemaz nebrīnījās par Renisenbas jautājumu. It kā būtu to gaidījusi. Bet viņas seja pauda vienaldzību.

—    Jāhmosa ģimenes lietas neattiecas uz mani. Es kalpoju vienīgi Imhotepam.

—     Bet mēs visi uzskatām tevi par tuvu cilvēku.

—        Mans stāvoklis šeit maz atšķiras no verdzenes stāvokja. Bet, ja nu tu jautā, tad pateikšu: es domāju, ka Satipī ir labojusies. Kaut tā arī paliktu! Bet tagad man jāiet, kungs gaida.

Renisenba noraudzījās, kā Heneta aiziet, un tad lēnām devās uz Satipī istabu.

Tiklīdz viņa bija pārkāpusi pār slieksni, Jāhmosa sieva iekliedzās.

—    Tu mani nobiedēji!

Šausmās iepletusi acis, Satipī pacēla roku pie mutes.

—    Satipī, kas ar tevi notiek? Jāhmoss ir noraizējies par tavu veselību.

—    Jāhmoss? Ko viņš tev teica?

—    Neko. Mēs domājam, ka tu esi vai nu slima, vai loti nelaimīga.

—     Nelaimīga? — Satipī čukstus pārjautāja.

—    Tātad tu tiešām esi nelaimīga?

—    Varbūt… Es nezinu… Nē, ne jau tur tā vaina.

—    Vai tevi kaut kas ir nobaidījis?

—    Nē. Es ne no kā nebīstos! — Satipī jau atkal attrauca ērcīgā balsī. — Neiedrošinies dot padomus Jāhmosam! Mēs abi saprotamies lieliski. Nofretes vairs nav, un paldies dievam!

—     Nofrete? Kāpēc tu pieminēji viņu?

—     Nofrete… Nofrete… Nofrete! Man ir apnicis klausīties šo vārdu.

Bet, ieraudzījusi nākam iekšā Jāhmosu, vina uzreiz apklusa.

—    Nomierinies, Satipī! Ja izdzirdēs tēvs, atkal būs nepatikšanas.

—     Piedod, Jāhmos, to es neiedomājos.

Renisenba devās pie Esas. Vecā sieva sagaidīja viņu burkšķēdama:

—    Satipī? Ko jūs tjematies ap viiju? Vai jums patīk, ja uz jums kliedz? Kaut beidzot šai mājā būtu klusums!

Jāhmoss ir darījis pareizi, savai sievai ieradīdams vietu, kas piederas sievietei.

—     Kāds viņam sakars ar to visu?

—     Es domāju, ka viņš ir sadevis sievai krietnu sutu.

—    Nevar būt! Jāhmoss nav uz to spcjlgs. Viņš ir maigs kā sieviete, ja vien sieviete vispār var but maiga.

Esa iesmējās.

—     Tu gan esi vērīga! Sievietes nebūt nav laipnas un maigas. Ja nu tāda uzrastos, lai Izlda viņai stāv klāt! Un joti maz ir sieviešu, kas velētos sev tādu viru kā Jāhmoss. Viņas dod priekšroku rupjiem tēviņiem, skaistiem lielībniekiem, kāds ir Sobeks, vai tādiem smukullšiem kā Kameni. Vai nav tiesa, Renisenba? Nez kādēļ viņš visu laiku dzied mīlas dziesmas?

Renisenba nosarka.

—     Nesaprotu, par ko tu runā?

Vecmāmiņa smīnēdama turpināja:

—     Jūs visi domājat, ka vecā Esa neko neredz. Bet es redzu, varbūt pat labāk nekā jūs. Nedusmojies, tāda ir dzīve. Kaī bija tev labs virs. Tu atradīsi sev citu vīru. Es negribu teikt, ka Kameni būtu tev īsti piemērots. Un neko daudz jau mēs par viņu nezinām, jo viņš nāk no ziemeļiem. Imhotepam viņš patīk, bet manam dēlam nekad nav bijis daudz prāta, viņu katrs var apvest ap stūri.

—    Tu maldies.

—     Labi, labi, es maldos — tavs tēvs ir gudrs.

—     Ne jau to es domāju.

—     Skaidrs. Tu nezini, kas ir īsta laime, tu nezini, cik labi ir ne par vienu nedomāt, nejust ne mīlestību, ne naidu, gardi ēst un dzert Sīrijas vīnu. Man bija jāsmejas, redzot, ka mans dēls zaudē prātu tās skuķes dēļ, kura mūs visus sanaidoja. Jāatzīstas, ka viņa man tīri labi patika. Tā vien likās, ka viņā ir iemājojis pats velns. Viņa panāca to, ka katrs atklāja savu īsto seju. Bet kāpēc viņa ienīda tevi?

—    Vai tiešām? Es reiz mēģināju ar viņu iedraudzēties.

—   Bet viņa negribēja? Un tomēr viņa tevi ienīda. Varbūt Kameni dēl?

Renisenba pietvīka.

—     Kamenī dēl? Kā tā?

—     Viņi abi bija no ziemeļiem, bet Kamenī meta acis uz tevi.

—    Man jāiet, Tetī gaida, — Renisenba pēkšņi pārtrauca sarunu.

Esas kodīgo smieklu pavadīta, viņa kaistošiem vaigiem gāja pa pagalmu.

Kamenī uzsauca viņai:

—     Pagaidi, Renisenba, esmu sacerējis jaunu dziesmu.

Noraidoši papurinājusi galvu, viņa steigšus devās tālāk.

"Kamenī un Nofrete. Nofrete un Kamenī. Kāpēc Esa

minēja viņus abus kopā? Man nav nekādas daļas gar Kamenī. Viņa līksmais smaids un platie pleci man tikai atgādina Kaī."

Šo vārdu viņa atkārtoja vairākas reizes, bet sirdī nekas neatsaucās. Kaī bija citā pasaulē.

Sēdēdams pie nama ieejas, Kameni klusu dziedāja:

—     Es teikšu Pta: "Dod man šodien māsu manu…"

—     Renisenba!

Horī vajadzēja viņu uzrunāt divreiz, iekams viņa sadzirdēja.

—     Par ko tu domā?

—     Es domāju par Kaī.

—    Saprotu, — viņš pasmaidījis teica.

Pēkšņi viņa iejautājās:

—    Saki man, kas notiek ar mums, kad nomirstam? Uzraksti uz sarkofģgiem ir tik nesaprotami, ka man liekas — tie vispār nenozīmē neko. Ozīriss tika nonāvēts, pēc tam viņš augšāmcēlās. Viņam ir balta galvas rota, un viņa dēļ mēs esam nemirstīgi, tā vēsta uzraksti. Bet kas pēc nāves īstenībā notiek ar mums?

—    Man tas nav zināms, jautā labāk priesterim!

—     Viņš liks atcerēties dievu ceļu, bet es gribu zināt patiesību.

—    Neviens no mums to neuzzina, kamēr nav nomiris.

—    Taču runā!

—     Renisenba, kas tevi ir satraucis?

—    Saki, vai Nofrete un Kamenī bija pazīstami, pirms ieradās šeit?

—     Kāda tam tagad nozīme? Nofrete ir mirusi, iebalzamēta un iemūrēta kapenē. Nešķiet gan, ka Kamenī sērotu.

—    Tev taisnība. Tu vienmēr proti nomierināt.

Horī pasmaidīja.

—    Senāk es laboju tavu lauvu. Tagad tev ir citas rotaļlietas.

Renisenba apstājās pie namdurvīm.

—     Es negribu tur iet. Es viņus visus ienīstu! Varbūt pasēdēsim pie kapenēm? Tur ir tik labi, tur jūtos tā, it kā es lidotu augstu virs zemes.

—     Pareizi, Renisenba. Arī es to jūtu. Kad raugies no augšas, viss šķiet tik nenozīmīgs — mūsu mājas, lauki, ciemati. Visa Ēģipte ir zem tevis. Un Ēģipte drīz atkal apvienosies, tā būs diža un varena kā senāk.

—    Vai tas ir svarīgi?

—   Ne jau mazajai Renisenbai. Viņai svarīgs ir tikai viņas lauva.

—    Tu zobojies par mani! Bet vai tev tas ir svarīgi?

—    Man? Es esmu tikai priestera rakstvedis. Bet es gribētu, lai Ēģipte ir varena…

Viņi tuvojās tās klints pakājei, kurā bija izcirstas kapenes.

—     Rau, tur ir bijuši Jāhmoss un Satipī! — Renisenba rādīja ar roku uz klints virsotni. — Viņi kāpj lejā.

—    Jā, redzu. Viņi gāja pakaļ audeklam, kas bija atlicis pēc iebalzamēšanas.

Renisenba ievēroja, ka nācēji tuvojas tai vietai, no kuras bija nokritusi Nofrete. Satipī gāja dažus solus Jāhmosam pa priekšu.

Pēkšņi Satipī pagriezās un pacēla rokas, it kā būtu ieraudzījusi ko briesmīgu vai gaidītu sitienu. Kad Jāhmoss piesteidzās viņai klāt, atskanēja mežonīgs kliedziens un viņa nogāzās lejā.

Tagad viņa gulēja turpat, kur savulaik Nofrete.

Renisenba skrēja pie viņas. Satipī plati atvērtajās acīs bija šausmas. Lūpas sakustējās, viņa mēģināja kaut ko teikt. Renisenba pieliekusies saklausīja:

—     Nofrete…

—     Kā tas notika? — Renisenba jautāja brālim.

Jāhmoss bija aizelsies, tik tikko varēja parunāt:

—   Viņa atskatījās man pār plecu, it kā būtu ieraudzījusi kādu nākam pa taciņu, bet tur neviena nebija…

—    Tik tiešām, neviena… — Horī apstiprināja.

Pusčukstus Jāhmoss turpināja:

—     Bet tad viņa izkliedza vārdu.

—     Ko? — nepacietīgi vaicāja Renisenba.

—    Tas vārds, tas vārds bija… — Jāhmosam balss drebēja, — Nofrete…

XII. Vasaras pirmais mēnesis — 12. diena

—    Tātad par to tu runāji! Tātad Nofreti nogalināja Satipī, — šausmu pārņemta teica Renisenba.

Viņa sēdēja pie kapeņu ieejas un raudzījās uz ieleju. Viss tiešām izskatīgās sīks, niecīgs — gan mājas, gan cilvēki. Mūžīgas bija tikai diženā saule un bāli sidrabainā Nīla.

Kal ir miris un Nofrete, un Satipī ari. Reiz nomirs ari viņa un Horī. Vienīgi Ra mūžam ceļos pa dienu debesis, bet nakti — ar laivu aizkapa valstībā. Un upe vienmēr nesīs savus ūdeņus gar Tēbām, gar ciematiem, turp, kur reiz dzīvoja Nofrete, kur viņa bija līksma un laimīga.

—    Bet es biju pārliecināta, ka viņu ir nonāvējis Sobeks.

—     Pārsteidzīgs secinājums, — Horī domīgi sacīja.

—    Kā gan es tūlīt nenopratu! Heneta taču man teica, ka Satipī esot aizgājusi turpat, kur Nofrete — uz kapenēm. Tātad viņa uz taciņas Nofreti panāca un nogrūda lejā. Bet es domāju, ka vainīgs ir Sobeks.

—    Vai tāpēc, ka redzēji, kā viņš nosita čūsku?

—    Jā. Un vēl es redzēju sapni… Bet tu taču zināji patiesību?

—     Mani satrauca Satipī pēkšņā pārvēršanās.

—     Un tu nevienam neko neteici?

—   Kā gan es būtu varējis to pateikt? Tās taču bija tikai domas…

—     Bet kas sabiedēja Satipī uz taciņas? Tur neviena nebija!

—     Mums likās, ka neviena.

—     Bet viņai?

—    Viņas iztēle kaut ko bija radījusi.

—    Vai tu gribi teikt: ja es būtu bijusi Satipī vietā, es nebūtu redzējusi neko un ar mani nekas nebūtu atgadījies?

—    Ar tevi nevarētu atgadīties nekas, jo es būtu līdzās.

—     Nē, Horī, es gribu to ceļu iet viena.

—     Kāpēc? Vai tu nemaz nebaidies?

—    Baidos gan, bet tas man jāizdara. Bailes pazudināja Satipī, viņas bailes no pašas nodarītā ļaunuma. Tad jau labāk mirt nekā dzīvot pastāvīgās bailēs.

—    Drosmīgi vārdi.

—    Patiesībā nemaz nejūtos tik droši.

—     Es atcerēšos, ko tu teici.

Horī satvēra Renisenbas rokas.

—    Paraugies, Renisenba, paraugies uz ieleju, uz upi! Tā ir Ēģipte, mūsu zeme. Pašlaik tā ir sadrumstalota sīkos īpašumos, bet drīz atgūs kādreizējo varenību. Augšēģipte un Lejasēģipte apvienosies. Valstij būs vajadzīgi drošsirdīgi un vīrišķīgi cilvēki, nevis tādi pašlabuma meklētāji kā Imhoteps, nevis tādi pļāpas kā Sobeks, nevis tādi egoisti kā Ipī un pat ne tādi cilvēki kā Jāhmoss. Būdams šeit, mirušo vidū, esmu sapratis, ka ir nezūdošas vērtības, kas dārgākas par paša labklājību, ka ir zaudējumi, kas nozīmē vairāk nekā neraža. Paraugies uz Nīlu! Tā ir bijusi pirms mums un būs pēc mums. Dzīvībai un nāvei nav tik lielas nozīmes! Esmu vienkāršs rakstvedis, bet, kad skatos uz manā priekšā gulošo Ēģipti, mani pārņem tāds miers un prieks, ko es nemainītu pat pret zemes valdnieka stāvokli. Renisenba, vai tu saproti mani?

—     Šķiet, ka saprotu. Tu neesi tāds kā visi citi mūsu mājās. Kad esmu kopā ar tevi, es domāju, ka saprotu tevi. Naidam un ikdienas raizēm šeit vairs nav nozīmes. Es priecājos, ka esmu izrāvusies no mājām, un tomēr kaut kas sauc mani atpakaļ.

Horī palaida vaļā viņas rokas.

—    Tevi vilina Kamenī dziesmas.

—     Es nedomāju par Kamenī.

—   Var jau būt, ka nedomāji, bet es zinu, ka tu pastāvīgi dzirdi viņa dziesmas.

—    Savādi gan. Kā būtu iespējams no šejienes sadzirdēt viņa dziesmas, tas taču ir tik tālu.

Horī acīs pazibējušais smaids samulsināja Renisenbu. Tas šķita mīklains.

XIII. Vasaras pirmais menesis — 23. diena

—     Esa, vai varētu parunāt ar tevi?

Esa vērīgi paraudzījās uz durvīs apstājušos Henctu.

—     Kas noticis?

—     Nekas sevišķs, tomēr es gribēju pajautāt…

—    Tad nāc iekšā! Bet tu, — vina teica mazajai verdzenei, — aizej uz virtuvi un atnes olīvas un granātu sulu!

Meitene aizskrēja, un Esa pievērsās Henetai. Kalpone sniedza Esai mazu dārglietu lādīti.

—    Es to atradu viņas istabā.

—     Par ko tu runā? Par Satipī?

—     Nē, Esa, par kādu citu.

—     Par Nofreti? Kāds viņai sakars ar šo lādīti?

—    Viņas dārglietas tika apbedītas kopā ar viņu.

—     Nu un tad? Varbūt lādīti aizmirsa.

—    Nē. Vēl vakar lādītes viņas istabā nebija. Ari aizvakar

ne.

—    Vai tu gribi teikt, ka Nofrete ir atgriezusies no aizkapa valstības? Tu taču neesi mulke. No turienes neatgriežas!

—    Ja vien šeit nekas nav aizmirsts.

—    Tu runā par Satipī?

—     Par viņu arī. Esa saausījās.

—     Varbūt kādam bija aizdomas uz Satipī, viņš varēja draudēt, ka visu izstāstīs Jāhmosam vai pašam Imhotepam. Iedzina Satipī izmisumā…

Heneta sāka skali iebilst:

—     Kādēļ man tas būtu bijis vajadzīgs? Kādēļ?

—     Ari es to nesaprotu. Tu nereti izdari ko tādu, kam nevar rast izskaidrojumu.

—    Vai tu domā, ka es būtu mēģinājusi viņu piespiest, lai samaksā par manu klusuciešanu? Zvēru pie visiem deviņiem dieviem…

—    Liec mierā dievus! Var jau būt, ka tu tiešām nezini, kāpēc gāja bojā Nofrete, bet lāditi viņas istabā slepeni esi nolikusi tu. Un beidz činkstēt! Mani ar asarām neiežēlināsi.

—     Es atdošu lādīti Imhotepam.

—    Nē, es pati to izdarīšu. Ej un pacenties mazāk runāt!

—    Kas ir noticis? — jautāja Imhoteps, trokšņaini ienākdams Esas istabā. — Heneta ir izmisusi. Tu esot apvainojusi vinu dārglietu lādītes zādzībā.

—     Nav nācis ne prātā. Te ir tā lādīte! Viņa stāsta, ka esot atradusi to Nofretes istabā.

—    Šī lādīte ir viena no tām, kuras es viņai uzdāvināju. Un tanī gandrīz nekā vairs nav. Nebija vērts sacelt brēku par niekiem.

—    Tā gan.

—    Nav miera mājās. Šīs sievietes te raud, te strīdas, te kaujas…

—     Nu beidzot ir par vienu sievieti mazāk…

—    Nabaga jāhmoss! Tomēr es domāju, ka tā ir labāk. Satipī dzemdēja veselīgus bērnus, bet Jāhmosam viņa nederēja. Tagad viņš ir kļuvis drošāks un saprātīgāks.

—    Viņš allaž ir bijis paklausīgs dēls.

—    Protams, bet mani kaitināja viņa lēnīgums un piesardzība.

—    Tu taču neļāvi viņam rīkoties patstāvīgi.

—     Pēc dažām dienām tiks parakstīts dokuments, kurā noteikts, ka es dalos varā ar saviem dēliem.

—    Ceru, ka ne arī ar Ipī?

—     Negribu viņu aizvainot. Viņš ir lāga zēns…

—    Bet Ipī vēl ir tik jauns, smieklīgi botu dot varu zēnam. Viņš vairs neņems tēvu vērā.

—   Varbūt tev taisnība. Es apsvēršu to. Man tagad daudz kas ir apdomājams. Jāpārbauda, kā notiek gatavošanās Satipī bērēm. Nāve var izputināt.

—    Cerēsim, ka tā būs bijusi pēdējā, ja neskaitām manu nāvi.

—    Mī|o māt, tu vēl ilgi dzīvosi.

—    Es ticu, ka tu to tiešām vēlies. Bet, lūdzu, nemēģini ietaupīt uz manu bēru rēķina! Tas nebūtu pieklājīgi! Vēlos, lai man būtu pats dārgākais sarkofāgs — no alabastra.

—     Pats par sevi saprotams, tev būs visi nepieciešamie pagodinājumi. Bet tas neattiecas uz Satipī. Viņa bija tikai jāhmosa sieva.

XIV. Vasaras pirmais menesis — 25. diena

Dokuments par varas dalīšanu bija parakstīts, un visi jutās lieliski, izņemot Ipī, kas bija atstumts no saimniecības pārzināšanas. Viņš sadusmojies aizgāja.

Imhoteps lika atnest krūku vīna.

—    Iedzersim, dēls! — viņš teica ļāhmosam. — Aizmirsti savas bēdas, domā par to labo, kas mūs gaida.

Imhoteps, Jāhmoss, Sobeks un Horī iedzēra. Pie viņiem pienāca vergs ar ziņu, ka vērsis esot nozagts, un visi četri aizsteidzās to meklēt.

Pēc stundas noguris un sakarsis atgriezās Jāhmoss. Viņš paņēma krūku, ielēja bronzas kausā pabiezo dzērienu un apsēdās pie vārtiem.

Ieskrēja Sobeks.

—     Re, vēl ir atlicis vīns! Uzdzersim uz mūsu nākotni! Šī ir prieka diena.

—    Tev taisnība. Tēvs ir izdarījis, kā pienākas, un mums jābūt viņam pateicīgiem.

Sobeks ziņkārīgi palūkojās brālī.

—    Vai tu viņu tiešām mīli? Esi gan tu maigs radījums! Bet es nemīlu nevienu. Lai dzīvo Sobeks!

Viņš iztukšoja vēl vienu kausu.

—     Nesteidzies, tu šodien gandrīz neko neesi ēdis…

Pēkšņi viņš, sakniebis lūpas, apklusa.

—     Kas tev kaiš, Jāhmos?

—    Nekas… — viņš teica, slaucīdams sviedrus no pieres.

—    Tu neizskaties labi.

—     Nupat vēl es jutos lieliski.

—     Ceru, ka vīns nav saindēts, — Sobeks smiedamies sacīja.

Un pēkšņi roka, kuru viņš bija pastiepis uz krūkas pusi, sastinga.

—     Jāhmos, — viņš smakdams nogārdza, — Jāhmos… Es arī…

Jāhmoss jau bija nogūlies zemē un dobji vaidēja.

—     Palīgā! — Sobeks iesaucās.

No mājas izsteidzās Heneta.

—     Kas noticis?

Jāhmoss tikko sadzirdami izdvesa:

—    Vīns ir saindēts…

—    Jau atkal nelaime! — Heneta iešņukstējās. — Šī māja nudien ir nolādēta! Ei, ļaudis! Aizsūtiet kādu pēc svētā tēva Mersū, viņš ir prasmīgs.dziednieks. Steidzieties!

Galvu nokāris, Imhoteps staigāja pa istabu. Viņa smalkauduma drānas bija netīras. Viņš nebija ne mazgājies, ne pārģērbies.

No sieviešu telpām skanēja raudas un žēlabas.

Priesteris Mersū, noliecies pār Jāhmosu, skaitīja lūgšanu, un Renisenba, durvīs stāvēdama, ieklausījās:

—     Ak, Izīda, dižā un varenā, atdod viņu man! Sargi viņu no ļaunuma un slimībām, no dievu dusmām un dieviešu dusmām, no mirušiem vīriešiem un mirušām sievietēm, no laužu ienaida…

Renisenba lūdzās klusītēm, vērsdamās te pie Izīdas, te pie Nofretes:

—    Ak, Izīda, ak, diženā Izīda, glāb viņu, glāb manu brāli Jāhmosu! Tu, dižā un varenā… Nofret, Jāhmoss nav nodarījis tev nekādu ļaunumu! Viņš nevar atbildēt par savas sievas rīcību! Viņa ir mirusi, vai ar to jau nepietiek? Arī Sobeks ir miris! Viņš nemīlēja tevi, bet arī viņš nav tev darījis pāri… Ak, Izīda, neļauj nomirt Jāhmosam, paglāb viņu no Nofretes naida!

Imhoteps pamanīja meitu, un seja viņam atmaiga.

—     Nāc pie manis, mīlā Renisenba!

Viņa pieskrēja klāt un apķērās tēvam ap kaklu.

—    Tēt, ko saka Mersū?

—    Vēl esot cerība… Sobeks nomira rītausmā. Sobeks, mans stiprais, skaistais dēls…

—    Vai tiešām neko nevar darīt?

—     Viss iespējamais ir jau darīts. Zāļu uzlijas, svētie amuleti, lūgšanas — viss velti. Mersū ir lietpratīgs dziednieks. Ja viņš nespēs glābt, tas nozīmēs, ka tāda ir dievu griba.

Mersū ienāca, slaucīdams sviedrus.

—     Nu, kā ir? — Imhoteps traucās pie viņa.

—     Izīdas žēlastība ļaus tavam dēlam dzīvot. Viņš vēl jūtas vārgs, bet briesmas ir garām. Par laimi, viņš nebija dzēris daudz.

—    Vai esi pārliecināts, ka vīns bija saindēts?

—    Par to nav šaubu. Atlikušo vīnu iedeva dzīvniekiem, tie nobeidzās.

—     Bet stundu iepriekš es dzēru šo vīnu.

—    Tad tas vēl nebija saindēts.

—    Šai namā neviens no dzīvajiem neuzdrošināsies dot indi maniem dēliem. Es atkārtoju — neviens no dzīvajiem!

Mersū nolieca galvu. Viņa sejas izteiksme k|uva neizdibināma.

—    Tev tas ir labāk zināms.

Imhoteps satraukts pakasīja aizausi.

—     Klīst baumas, un es gribu, lai arī tu tās zinātu.

Sasizdams plaukstas, viņš pasauca kalpu:

—    Atved ganu!

Tad atkal vērsās pie Mersū:

—    Viņš ar grūtībām aptver, ko kāds saka, bet viņam ir laba redze un viņš mīl Jāhmosu tā laipnības dēl.

Kalps ievilka iekšā zēnu. Viņš bija ietinies lauvas ādā, un viņa baiļpilnās acis mazliet šķielēja.

—     Runā! — Imhoteps pavēlēja.

Zēns sarāvās, kā sitienu gaidot.

—     Runā! — Imhoteps iekliedzās.

Pienāca Esa un paraudzījās uz ganu.

—    Tu biedē bērnu. Runā, zēn, pastāsti mums!

Viņš vēl arvien klusēja.

Tad Esa turpināja:

—     Ko tu vakar, iedams pa pagalmu, tur redzēji?

Zēns papurināja galvu.

—     Kur ir mans kungs Jāhmoss?

—   Tavs kungs Jāhmoss vēlas, lai tu mums visu izstāstītu. Nebīsties, tev nedarīs pāri.

Nemierīgi skatīdamies apkārt, gans sāka ātri bērt vārdus:

—     Vakar es visur meklēju savu ēzelīti, gāju te garām, vārti bija vaļā, un es ielūkojos pagalmā. Mājas tuvumā neviena nebija. Bet tad parādījās kāda sieviete, piegāja pie vīna krūkas, pacēla roku virs tās. Es nezinu, kas notika pēc tam, varbūt viņa iegāja atpakaļ mājā. Es aizskrēju meklēt ēzelīti.

—    Vai tu nevienam neko neteici?

—     Man nebija nekādu ļaunu aizdomu. Es netiku redzējis nevienu, tikai to sievieti, kura smaidīdama izstiepa roku pēc krūzes.

—     Kas bija tā sieviete? — jautāja priesteris.

—     Es neziau. Viņai bija krāsota audekla tērps.

—    Varbūt kalpone?

—     Nē, kalpone tā nebija. Kalpi nenēsā dārglietas.

—    Dārglietas? Kādas dārglietas? — ievaicājās Imhoteps.

—     Krelles ar zelta lauvu vidū, — zēns atbildēja. Viņš bija pārvarējis bailes un tagad runāja mierīgi un pārliecināti.

Imhotepam izlauzās apvaldīts kliedziens.

—     Krelles ar lauvu!

—     Nu sargies, ja tu melo… — draudēja Mersū.

—     Zvēru, ka tā ir patiesība.

No blakusistabas atskanēja kluss Jāhmosa jautājums:

—     Kas noticis?

Zēns metās pie viņa.

—     Kungs, viņi sitis mani.

—    Nē, nē, — Jāhmoss, ar pūlēm pagriezis galvu, mierināja viņu. — Apsoliet man, ka neaiztiksiet zēnu. Viņš ir padumjš, bet godīgs.

—    Protams, protams, — sacīja Imhoteps. — Viņš pateica visu, ko zina.

Zēns piecēlās kājās.

—     Kungs, vai jūs esat slims?

—     Nebaidies, es nemiršu. Ej un esi paklausīgs!

Priesteris apskatīja Jāhmosu, ieteica viņam aizmigt un

līdz ar citiem izgāja ārā.

—    Vai tu saprati, par kuru sievieti zēns stāstīja?

Imhoteps nosarcis pamāja.

—      Krāsota audekla drānas valkāja tikai Nofrete, — Renisenba paskaidroja. — Tā ir jauna mode, ko viņa atveda no pilsētas. Taču visi viņas tērpi tika apglabāti kopā ar viņu…

—     Bet trīsrindu krelles ar zelta lauvas galviņu viņai uzdāvināju es. Nevienai citai nav tik dārgas un neparastas rotas. Viņai man nekā nebija žēl. Kādēļ viņa ir atgriezusies, kāpēc vajā mūs?

—        Pret tevi viņai naida laikam gan nav. Vīns, kuru dzēri tu, taču nebija saindēts. Varbūt viņu tika aizvainojis kāds no taviem piederīgajiem?

—    Tā ir jau mirusi.

—    Vai tu runā par Jāhmosa sievu?

—    Jā. Svēto tev, vai tiešām te nekas nav līdzams? Lai nolādēta tā diena, kad es pārvedu mājās Nofreti!

No sieviešu telpām iznāca Kaita. Acis viņai bija aiztūkušas no asarām. Seja, kas parasti bija neizteiksmīga, tagad pauda apņēmību. Zemā, piesmakusī balss dusmās drebēja:

—    Šī diena atnesa nāvi visgudrākajam un skaistākajam no taviem dēliem. Aizsaulē ir aizgājusi arī Satipī, bet Jāhmoss tik tikko nenomira. Kurš būs nākamais? Vai tiešām nekādi nav iespējams apturēt nelaimi?

—   Vai tiešām? — kā atbalss atkārtoja Imhoteps, lūdzoši skatīdamies uz priesteri.

—    Ir dažādi celi. Mēs varam rīkoties, ja zinām cēloni. Es domāju par tavu mirušo sievu Ašetu. Viņa nāca no dižciltīgas ģimenes. Pret viņu Nofrete ir bezspēcīga. Mums jāapspriežas.

Kaita pavīpsnāja.

—   Tikai nevelciet garumā! Lai mājā neuzrodas vel kāds mironis.

—      Nepiesauc nelaimi! — Imhoteps savicināja rokas. — Māt, ieskaidro viņai, ka nedrīkst dusmināt dievus.

Priesteris dzīrās iet prom, un Imhoteps viņu pavadīja. Renisenba jautājoši palūkojās uz veco Esu. Tā sedeja kā sastingusi. Sejas izteiksme viņai bija tik dīvaina, ka Renisenba satraukta apvaicājās:

—     Par ko tu domā?

—     Par to, kas šai mājā notiek.

—    Man ir bail.

Esa ar ierastu kustību sakārtoja parūku.

—    Visi d^jvo bailēs. Nāve ir tepat līdzās.

—     Bet Jāhmoss tagad nemirs. Viņš dzīvos.

—   Jā, dziednieks atnāca laikā. Kādu citu reizi var nepaveikties. Jums visiem — Jāhmosam, tev, Ipī, arī Kaitai — jābūt loti uzmanīgiem! Visu, ko ēdīsiet vai dzersiet, dodiet nogaršot vergiem!

—     Un tu, vecmāmiņ?

—    Es mīlu dzīvi tā, kā to prot tikai veci cilvēki — mīlu katru stundu, katru minūti, kas man vēl atlikusi. Esmu uzmanīgāka par jums visiem.

Esa piecēlās un, balstīdamās uz spieķa, iegāja savā istabā.

Renisenba būtu viņai sekojusi, bet apstājās, pamanījusi uz galda starp kosmētikas trauciņiem dārglietu lādīti. Viņā atkal modās žēlums pret Nofreti. "Nelaimīgā! Nelaime padarīja viņu ļaunu un naidīgu. Vēl tagad viņa atriebj sevi."

Nevilšus Renisenba atvēra lādīti. Tur bija krelles, salauzts amulets un vēl kaut kas… Sirds sāka pukstēt straujāk. Viņa izņēma no lādītes krelles ar zelta lauvas galviņu.

XV. Vasaras pirmais menesis — 30. diena

Augu nakti Renisenba pavadīja nomodā, bet no rīta izlēma kādam pastāstīt par atradumu. Viņa nespēja glabāt šo noslēpumu. Naktī viņai divas reizes kā pārmezdams rādījās Nofretes tēls.

Izņēmusi kaklarotu, Renisenba paslēpa to tērpa krokās. Līdzko tas bija izdarīts, ienāca Heneta. Acis viņai mirdzēja.

—     Iedomājies tikai, kādas šausmas — ganuzēns vakar aizmidzis labības klētī, bet tagad viņu nekādi nevar pamodināt. Laikam būs iedzēris magoņu sulu.

Viņa pieskārās vienam no saviem amuletiem.

—   Ak, Amon, paglāb mūs no mirušo valstības ļaunajiem gariem! Nofrete ir varena! Mums visiem draud briesmas! imhotepam vajadzēs upurēt Amonam vēršus, veselu ganāmpulku. Šī nav tā reize, kad jātaupa. Horī jau raksta vēstījumu tavai mātei Āšetai, viņa nepieļaus, ka klātgulētāja nogalina viņas bērnus.

Renisenba klausījās klusuciešot. Viņa vēlējās drīzāk palikt viena, lai izlemtu, kam uzticēt amuleta noslēpumu.

Varbūt tēvam? Nē, bērnišķīgā ticība tēva visvarenībai bija zudusi. Ja Jāhmoss nebūtu slims, varētu pastāstīt viņam, bet diez vai viņš spētu dot padomu. Droši vien liktu visu izstāstīt tēvam.

Viņai bija nepieciešams Horī padoms. Horī vienmēr zina, kas darāms. Viņš paņemtu kaklarotu pie sevis, viņa nopietnais un laipnais skatiens dāvātu mieru. Bet Horī pavada Izīdas tempļa priesteri, tāpēc kapenēs viņa nav.

Tad viņa iedomājās Kaitu. Nē, tā ir muļke. Varbūt aiziet pie Kamenī? Bet kāpēc viņai šķiet, ka Nofrete un Kamenī ir bijuši daudz tuvāki, nekā varēja likties? Vai tāpēc, ka viņš palīdzēja Nofretei? Viņš gan teica, ka ticis piespiests. Bet vai tā bija? Tas, ko viņš saka, izklausās ticami. Kamenī ir apbrīnojams. Acis viņam prasīgas, izaicinošas, tās nepavisam nav līdzīgas Horī acīm… Ar Kamenī ir baisi.

Nē, viņa dosies pie Esas. Tikai tā var viņai palīdzēt.

Izdzirdusi par kaklarotu, Esa ātri paskatījās apkārt un tad pielika pirkstu pie lūpām.

—     Mūsu mājā arī sienām ir ausis. Runā klusu! Vai nerunā nemaz! Ir pienācis laiks aizstāvēties ar darbiem, nevis ar vārdiem.

—    Tēvs un Horī ir Izīdas templī. Viņi kopā ar Mersū sacer vēstījumu mātei.

—    Es zinu. Lai tēvs nodarbojas ar mirušo dvēselēm! Es pašlaik domāju par dzīvajiem. Kad būs atgriezies Horī, atved viņu pie manis!

—    Viņš pateiks, kas darāms.

—    Tu bieži satiec viņu kapenēs, par ko jūs tur runājat?

—    Par upi, par Ēģipti, par to, kā tālumā mainās krāsas, bet visbiežāk mēs klusējam. Tur ir tik kluss. Es varu domāt savas domas, un Hori mani netraucē. Reizēm pamanu, ka viņš skatās uz mani, un tad mēs uzsmaidām viens otram. Kad esmu tur, jūtos laimīga.

—    Renisenba, tev ir veicies. Tu esi atradusi laimi savā sirdi. Lielākai daļai sieviešu laime ir rūpes par bērniem un mīlestība uz savu viru.

—    Vai tāda bija arī tava dzīve?

—    Gandrīz vai. Tagad, vecumā, esmu sapratusi, ka cilvēks dzīvo ne tikai sev un saviem bērniem. Ir miruši tie bērni, kurus es mīlēju. Palicis tikai tavs tēvs. Bet viņš nekad nav bijis gudrs, lai Ra viņam palīdz! No mazbērniem mīla man esi tu un ari Ipī. Jā, bet kur viņš ir? Neesmu viņu redzējusi kopš vakardienas.

—    Tēvs lika viņam uzraudzīt, kā graudus saber klētī.

—   Tas zēnam būs pa prātam. Viņam tīk būt saimniekam un izrīkot vergus. Atsūti viņu pie manis, kad viņš atnāks pusdienās. Bet par pārējo klusē…

—    Vai tu gribēji mani redzēt, vecmāmiņ?

Galvu piešķiebis, ar puki zobos Ipī augstprātīgi smaidīja. Viņš izskatījās kā cilvēks, kas ir visai apmierināts ar sevi.

—    Vai vari veltīt man kādu brīdi sava dārgā laika? — Esa izsmējīgi jautāja.

—     Man patiešām nav vaļas. Tēvs ir aizņemts, un man vienam pašam jāpieskata saimniecība.

—    Jaunie šakāli vienmēr rej skali.

Ipī aizkaitināts paraustīja plecus.

—    Ceru, ka neesi mani aicinājusi tādēļ, laito pateiktu.

—   Tas tiesa. Tava brāļa Sobeka miesas tiek sagatavotas apbedīšanai, bet tev ir tāds izskats, it kā mums būtu svētki.

—        Vai tu gribētu, lai es liekuļoju? Mēs nemīlējām viens otru. Sobeks darīja visu, lai man kaitētu. Viņš pierunāja tēvu nedot man varu.

—     Kur tu to ņēmi?

—     Kameni pateica.

—     Kameni? Interesanti…

—    Viņam esot pastāstījusi Heneta, un viņa vienmēr zina visu.

—    Viņa ir kļūdījusies. Sobeks un Jāhmoss tiešām domāja, ka tu vēl esi par jaunu, bet nedot tev varu — uz to tēvu pierunāju es.

—    Tu? — Ipī sadrūma, puķe izšļuka viņam no mutes. — Kāpēc?

—     Kas notiek manā ģimenē, notiek arī ar mani.

—     Un tēvs paklausīja?

—      Kā redzi. Vai atceries, ka reiz ierosināju, lai jūs saspēlējat?

—    Atceros. Un kas tad ir?

—     Jūs izspēlējāt trīs partijas, un tu katrreiz vinnēji. Tavam tēvam netik zaudēt, tādi ir tie ne visai gudrie. Viņš neko nav aizmirsis. Un paklausīja manam padomam, kad ieteicu nedot tev varu.

Ipī klusēdams raudzījās uz viņu, tad iesmējās, bet viņa smiekli neskanēja dabiski.

—    Tu esi gudra. Šoreiz tu vinnēji, taču gan jau redzēsi, ka uzvara būs mana, un tad sargies!

—     Atļauj arī man tevi brīdināt: esi piesardzīgs! Viens no taviem brāļiem ir miris, otrs par mata tiesu izglābās no nāves. Paturi prātā, ka arī tu esi Imhotepa dēls.

Ipī nicīgi nosmīkņāja.

—     Man nav jābaidās.

—    Arī tu neizturējies pret Nofreti diez cik labi.

—     Pret Nofreti? Es nožēloju, ka nenogrūdu viņu no klints. %

—        Ārprātīgais! Kā tu uzdrīksties draudēt mirušajiem! — kliedza ieskrējusi Heneta. — Ņem amuletu, tas pasargās tevi.

—     Pasargās? Es pats aizsargāšu sevi.

Atvairljies no Henetas, Ipī izsteidzās pagalmā.

—     Lai iet! — Esa apturēja kalponi, kas bija grasījusies sekot Ipī. — Viņš pats zina, kas darāms. Labāk saki man, vai tu pastāstīji Kamenī, ka Sobeks ir atrunājis tēvu dalīties varā ar Ipī?

—    Esmu tik aizņemta, ka man nav vaļas pļāpāšanai, — Heneta iesāka parastajā tonī. — Es nekad ar viņu nerunāju. Mājā ir daudz citu sieviešu, kuras grib tikt pie vīra un vērš skatienus uz Kamenī. Bet viņš ir tikai jaunākais rakstvedis…

—     Patlaban runa nav par Kamenī. Es jautāju, vai tu viņam teici, ka Sobeks ir noskaņots pret Ipī?

—     Neatceros, kad ko esmu teikusi. Cilvēkam mēle ir dota, lai runātu.

—   Tā gan, bet mēle var kļūt par ieroci, kas laupa dzīvību. Es ceru, Heneta, ka tava runāšana nevienam nav laupījusi dzīvību.

—     Kas par briesmu lietām! Tu taču zini, ka, padevīgi kalpodama, esmu ar mieru mirt par katru no jums.

—     Redzi, kur mana pīle ar krējumu. Kā tā smaržo! Ja jau tu mūs tik loti mīli, tad pagaršo, lai pārliecinātos, ka pīle nav saindēta.

—     Saindēta? Kur tev tādas domas radušās? Tā taču pagatavota mūsu pašu virtuvē.

—     Kādam tā jāpagaršo. Tad nu dari to tu, ja jau esi gatava mirt par katru no mums. Domāju, ka tā būs viegla nāve. Nē, paldies, es nevēlos zaudēt savu mazo verdzeni. Viņa ir jauna un jautra, bet tev dzīve jau pagājusi. Atver muti, paskaties, cik pīle sulīga un trekna… Garšo labi, vai ne? Ak, tu esi kļuvusi gluži zaļa, vai tad tev nepatika mans joks?

XVI. Vasaras otrais menesis — 1. diena

Apspriede templī bija beigusies. Vēstījums beidzot bija sacerēts, un priesteris vēlēja rakstvedim nolasīt tekstu:

Ak, varenā Āšetas dvēsele! Tevi uzrunā Tavs vīrs. Vai tiešām esi viņu aizmirsusi? Aizmirsusi savus bērnus? Viņus apdraud ļauns gars. Sobeks jau ir Ozīrisa valstībā.

Es vienmēr izturējos pret Tevi ar cieņu: dāvināju dārglietas, drānas, smaržvielas. Tevi apbedīja ar visiem pienācīgajiem pagodinājumiem, ar visu, kas nepieciešams aizkapa dzīvei: ar kalpiem, vēršiem, dzērieniem, dārglietām un tērpiem. Es ilgi apraudāju Tevi un tikai pēc daudziem gadiem ņēmu sev sievieti, kā tas klājas vīrietim, kas vēl nav vecs. Taču nepateicīgā Nofrete nenovērtēja savu laimi un jau šajā dzīvē sāka krāt dusmas uz mūsu namu. Viņa ierodas no Ozīrisa valstības, lai pildītu Tavu tuvinieku sirdis ar bēdām un izbailēm. Nofrete vajā Tavus bērnus. Droši vien Tu to nezini, citādi būtu steigusies saviem dēliem palīgā. Aizkapa pasaulē Tev ir ietekmīgi radinieki: augstdzimušais Ipī — vecākais kalps nomarha namā, Tavas mātes brālis — dižais un varenais Meripta, provinces nomarhs. Lūdz viņu palīdzību! Lai Nofrete stājas viņu tiesas priekšā, lai viņi aizliedz Nofretei darīt ļaunus darbus!

Ak, augstsirdīgā Āšeta, ja Tu dusmojies uz savu vīru Imhotepu par to, ka viņš paklausīja šai sievietei un bija netaisns pret bērniem, kurus Tu esi dzemdējusi, tad zini, ka cieš ne viņš vien, bet arī Tavi bērni. Piedod savam vīram Imhotepam…

Galvenais rakstvedis beidza lasīt. Mersū atzinīgi pamāja ar galvu.

—    Tas ir labi sacerēts, domāju, ka Ašeta sadzirdēs mūs.

Imhoteps piecēlās.

—   Paldies>Mersū! Rīt atsūtīšu visu upurēšanai vajadzīgo — lopus, ellu, linus. Kad ceremonija notiks?

—    Pēc trim dienām. Vēl jātop uzrakstam uz kausa, kas tiks novietots tempļa upurtelpā.

—      Labi. Kaut tikai jauna nelaime neapsteigtu mūsu vēstījumu!

—    Es tevi saprotu, taču neraizējies! Ašetas krietnā dvēsele atsauksies, un viņas varenie radinieki panāks, ka tiek spriesta tiesa.

—    Lai Izīda spriež taisnu tiesu! Paldies, Mersū, par visu, ari par tavām pūlēm Jāhmosa labā! Horī, iesim, mums vēl daudz darāmā.

Kad Horī atgriezās, nesdams papirusu, Renisenba viņu uzbilda.

—     Horī!

—    Jā, ko vēlies, Renisenba?

—    Vai vari tūlīt nākt man līdzi pie Esas?

—     Protams.

Ieraudzījusi Horī un Renisenbu, Esa jautāja:

—    Vai laiks ir labs?

—    Manuprāt, ir gan, — atbildēja jautājuma pārsteigtā Renisenba.

—    Tad es gribu pastaigāties, pasniedz manu spieķi!

Caur galveno zāli viņi devās ārā un apstājās pie namdurvīm.

—    Vecmāmiņ, vai tu apsēdīsies šeit?

—     Nē, es iešu uz ezeru.

Izraudzījusies vietiņu ēnā, viņa teica:

—     Krastmalā neviens mūs netraucēs.

—     Esa, tu esi gudra, — rakstvedis piebilda.

—     Izņemot mūs trīs, nevienam nav jāzina tas, kas šeit tiks runāts. Tev, Horī, es ticu. Tu vienmēr esi bijis saprātīgs. Un Renisenba ir man vismīļākā šai mājā. Viņai nedrīkst notikt nekas Jauns.

—    Mēs vēlamies vienu un to pašu, kundze, — rakstvedis atbildēja.

—   Tas izklausās pārliecinoši. Tagad stāsti, ko jūs šodien esat paveikuši.

Horī stāstīja, un Esa uzmanīgi klausījās. Kad Horī bija sīki aprakstījis ceremoniju templī, Esa parādīja viņam kaklarotu ar lauvas galviņu.

—    To atrada Renisenba. Ko teiksi par to, draugs?

—    Tu esi gudra sieviete un saproti vairāk nekā es.

—    Tu nerunā lieku, un tas ir loti labi. Taču Nofretes nāves īsfo cēloni tu zināji jau pirms mums.

—    Tie bija tikai minējumi.

—    Jā, mūsu rīcībā vēl arvien ir tikai minējumi, un te, savā starpā, mēs varam tos izteikt vārdos. Es domāju, ka tam, kas notiek, ir trīs izskaidrojumi. Ja pieņemam, ka ganuzēns runāja patiesību — viņš tiešām bija redzējis Nofreti, tad derētu pirmais izskaidrojums: Nofretes ēna ir iznākusi no aizkapa valstības un dara ļaunu. Tā runā ļaudis, tā saka priesteris. Bet ir iespējams arī cits izskaidrojums.

—     Kāds?

—     Nofreti ir nonāvējusi Satipī. Pēc tam tai pašā vietā viņa ieraudzīja Nofretes rēgu un šausmās nogāzās no klints. Taču Satipī nāve nav galvenais. Kāds, mums nezināms, grib atbrīvoties no Imhotepa dēliem un savu rīkošanos slēpj aiz Nofretes vārda.

—     Kas tad pacēla roku pret Jāhmosu un Sobeku?

—    Tie nevarētu būt kalpi, neviens no viņiem neuzdrīkstētos neko tādu. Slepkava ir meklējams Imhotepa tuvinieku vidū.

—   Vai tu domā, ka tas ir kāds no mums? Tas taču nav iespējams! — Renisenba iesaucās.

—    Pajautā Horī! Viņš klusē, tātad viņa domas ir citādas.

Renisenba satrūkusies paskatījās uz rakstvedi. • .

—     Horī, saki, ka tas nav iespējams!

—   Tu vēl esi jauna un lētticīga. Tu nepazīsti cilvēka sirdi, tu nezini, cik daudz tur var būt nežēlības un ļaunuma.

—    Kuru jūs turat aizdomās? — Pūlēdamās saprast, Renisenba piespieda savas mazās plaukstas pie deniņiem.

—     Atcerēsimies to, ko stāstīja zēns, — Esa turpināja.

—    Viņš bija ieraudzījis sievieti krāsainā audekla tērpā, ar Nofretes kaklarotu. Viņš apgalvoja, ka tā esot bijusi dzīva sieviete. Tātad kāds gribējis izskatīties Nofretei līdzīgs. Ja cilvēks ir tērpies sieviešu drānās, ar parūku galvā, pa gabalu grūti ir vinu pazīt. Tā varēja būt Kaita, Heneta vai arī tu, Renisenba — jebkura sieviete. Tā varēja arī nebūt sieviete. īsi sakot, zēns samelojās. Viņš pastāstīja to, kas viņam bija iemācīts, pats neapjauzdams, kāda tam nozīme. Un patiesību mēs neuzzināsim nekad. Zēns ir miris, un jau tas izsaka daudz ko.

—     Tātad tu domā, ka indi tika iebēris kāds no mūsējiem? — rakstvedis precizēja.

-Jā.

—     Bet kurš tad?

—    Man tas nav zināms, tāpat kā nav zināms nākamais upuris.

Renisenba beidzot bija sapratusi:

—    Viens no mums! Mūsu mājās ir kā slepkava, tā ari vina upuri!

—   Patiesību sakot, aizdomās turamo nav daudz: Heneta, Kaita, Ipī, Kamenī, varbūt pats Imhoteps vai varbūt Esa, Horī un Renisenba, — Esa nosauca visus.

—    Bet paskaidrojiet taču iemeslu! — Renisenba uzstāja.

—     Neziņa nomāc.

—    Ak, ja mēs to zinātu! — Esa pakratīja galvu. — Mēs varam tikai miņēt. Atcerieties, Sobeks piegāja pie Jāhmosa gluži negaidīti, kad viņš jau bija sācis dzert. Tātad slepkava gribēja nonāvēt Jāhmosu. Ir maz ticams, ka viņam būtu bijis padomā ari Sobeks.

—     Bet kas būtu gribējis nonāvēt Jāhmosu? Viņam šai mājā ir vismazāk ienaidnieku, — Renisenba noraidīja izteiktās aizdomas.

—   Tam nav sakara ar kāda naidīgumu, — Horī paskaidroja. — Jāhmoss tiešām nav tas cilvēks, kuram būtu ienaidnieki.

Esa skumji nopūtās.

—     Pašlaik ienaids vēršas pret visu ģimeni, bet varbūt tas ir nevis ienaids, bet gan skaudība, par ko Ptahoteps teicis: "Skaudība ir visu nelaimju sakne."

—    Iespējams, ka tev taisnība — tā tiešām ir skaudība. Un skaudība ir tikpat bīstama kā ienaids. Pat vēl bīstamāka, jo pret to grūtāk ir aizsargāties.

—     Un tomēr jāaizsargājas, — Esa stingri noteica.

Horī iegrima domās. Abas sievietes raudzījās uz viņu

un gaidīja, ko viņš teiks.

—   Ja būtu noticis tā, kā bija iecerēts — ja Jāhmoss būtu nomiris, — rakstvedis iesāka, — tad par galvenajiem īpašniekiem būtu kļuvuši Sobeks un Ipī. Kādu daļiņu saņemtu arī Jāhmosa bērni. Visvairāk būtu ieguvis Sobeks kā vecākais dēls. Viņš pārvaldītu īpašumus un Imhotepa prombūtnes laikā veiktu arī Ka priestera pienākumus. Un tomēr nevar apsūdzēt Sobeku, jo viņš pats izdzēra saindēto vīnu. Tātad abu brāļu nāve varētu būt izdevīga tikai vienam cilvēkam — Ipī.

—    Tu esi visai tālredzīgs, taču palūkosim, kāds tad ir Ipī. Viņš ir jauns un nepacietīgs, šai vecumā šķiet, ka vissvarīgākais dzīvē ir vēlēšanos īstenošana. Turklāt viņš dusmojas uz saviem brāļiem, uzskatīdams tos par netaisniem. Tas nebija prātīgi, ka Kamenī izstāstīja viņam par Jāhmosa un Sobeka vēlēšanos valdīt kopā ar tēvu.

—     Kamenī? — nevilšus iesaucās Renisenba. Viņa pietvīka, un to pamanīja Horī un Esa.

—        Jā, Kamenī, — veča "atkārtoja. — Un nav svarīgi, vai viņam to bija ieteikusi Heneta vai pats izdomāja. Ipī turēja ļaunu prātu uz brāļiem. Viņš ir godkārīgs, pašpārliecināts un uzskata sevi par visgudrāko šai mājā.

—    Vai viņš tev tā teica? — jautāja Horī.

—    Jā, bet bija tik augstsirdīgs, ka atzina — mazliet prāta esot arī man.

—   Vai tu domā, ka Ipī iedeva indi Jāhmosam un Sobekam? — Renisenba nobijusies vaicāja.

—     Mēs pašlaik tikai izsakām minējumus. Šāda rīcība taču nebūtu neticama. Jau kopš pasaules radīšanas cilvēki ir nogalinājuši savus brāļus. Ja to izdarījis Ipī, grūti būs atrast pierādījumus, jo viņš ir pietiekami gudrs.

Horī piekrizdams pamāja ar galvu.

—    Taču tie, es atkārtoju, ir tikai minējumi. Lai atrastu īsto slepkavu, pamēģināsim turēt aizdomās katru. Es jau teicu, ka tas nevarētu būt kalps, taču gribu pievērst uzmanību Henetai.

—     Henetai? — Renisenba paraustīja plecus. — Viņa nemitīgi apzvēr mīlestību pret mūsu ģimeni.

—    Vārdus izteikt ir viegli, un Heneta dara to pastāvīgi. Es atceros viņu vēl pavisam jauniņu, kad viņa atbrauca šurp kopā ar tavu māti. Viņai dzīvē nebija veicies. Vīrs viņu pameta, bērnu viņa nenosargāja. Ašeta pieņēma nelaimīgo sievieti. Tad viņa arī sāka skandināt par savu mīlestību un uzticību šim namam. Bet es redzēju, kādām acīm viņa skatījās uz Āšetu. Tur nebija mīlestības, bija tikai rūgtums un skaudība.

—     Heneta tiešām ir nelaimīga, — Renisenba skumīgi piebilda.

—    Vai tev viņas žēl? — Horī iejautājās.

—     Es vēlētos viņu mīlēt un allaž pārmetu sev, ka to nespēju.

—        Un nespēj tāpēc, ka jaut viņas vārdos melus. Ar ko viņa ir pierādījusi savu mīlestību? Vai tad viņa nav centusies mūs visus sanaidot?

—    Tev taisnība.

Esa pateicīgi paskatījās uz rakstvedi.

—    Tev ir acis un ausis, mans lieliskais Horī!

—     Bet tēvs Henetai uzticas, — Renisenba iebilda.

—    Mans dēls ir nejēga un vienmēr tāds ir bijis. Vīriešiem tīk glaimi, un Heneta to izmanto. Reizēm man gan šķiet, ka Imhotepam viņa patiesi ir uzticama, bet nīst visus pārējos šai namā.

—     Un tomēr viņa nevarēja nogalināt. Kāds būtu bijis iemesls?

—      Mums nav zināmas Henetas domas un jūtas. Taču viņas izturēšanās ir dīvaina, un tas liek būt piesardzīgiem… Bet tagad pievērsīsimies Kaitai…

—      Es domāju, ka viņa būtu jāsvītro no mūsu saraksta, — Renisenba dedzīgi protestēja. — Kaita nebūtu varējusi nonāvēt savu bērnu tēvu.

Veča kā šaubīdamās pašūpoja galvu.

—      Nekad neesmu uzticējusies dumjām sievām. Viņas ir bīstamas, jo neredz tālāk pa savu degungalu. Un Kaita ir dumja. Viņas bērni viņai nozīmē visu. Lai nodrošinātu viņu nākotni, Kaita varētu novākt Jāhmosu, tādējādi padarot Sobeku par vienīgo mantinieku. Jāhmoss taču pirmais iedzēra vīnu, bet Kaita nebija paredzējusi tur Sobeka klātbūtni.

—    Tātad visvairāk aizdomu vieš Kaita?

—      Pagaidām gan, bet vēl ir atlicis Kamenī. Viņš ir noslēpumainākais mūsu vidū. Mēs vāji pazīstam viņu, un tas dara viņu par vienu no visvairāk iespējamiem mūsu slepkavnieku sarakstā. Viņš ieradās no ziemeļiem reizē ar Nofreti. Gribot vai negribot viņš palīdzēja Nofretei sakūdīt Imhotepu pret bērniem. Bieži esmu Kamenī vērojusi, un jāteic, ka grūti ir izveidot priekšstatu par viņu. Viņš ir gluži parasts cilvēks. Bet kaut kas viņā pievilina sievietes. Viņas mīl Kamenī. Varbūt viņu mīlēja arī Nofrete, taču nevienam no abiem tās nebūs bijušas īstas jūtas. Nofretes nāve nav sevišķi satriekusi Kamenī. Bet neviens gan īsti nezina, kā viņam ir ap sirdi. Varētu būt, ka viņš atriebj Nofreti. Un, ja Nofreti nonāvēja Satipī, tad bija jāmirst arī viņas vīram un Sobekam, un varbūt arī Kaitai un Ipī. Un ko domā tu, Horī?

—    Manas domas ir tik neskaidras, ka neuzdrošinos tās atklāt. Lai apsūdzētu, ir vajadzīga skaidrība un pārliecība.

—   Mēs jau vēl neapsūdzam, — Esa iebilda. — Mēs tikai izsakām savas aizdomas. Runā!

—    Nē, Esa. Es domāju tik briesmīgas domas, ka labāk būs Renisenbai un tev tās nezināt. Kamēr esat neziņā, neesat apdraudētas.

—    Tad jau arī tev ir bīstami zināt patiesību?

—    Protams. Apdraudēti esam mēs visi, varbūt Renisenba mazāk nekā citi.

—     Un tomēr — runā, Horī!

Rakstvedis ieslīga pārdomās. Pēc tam negribīgi pateica:

—     Noslēpums liek cilvēkam mainīties, pašam to nemanot…

—    Vai tev ir aizdomas pret Kamenī? — Renisenba satraukusies jautāja.

—     Nē.

—     Pret kuru tad?

—    Vēl nav īstais laiks atbildēt.

—    Tad vismaz pasaki, vai turi aizdomās vīrieti vai sievieti?

Rakstvedis neatbildēja. Esa pētīgi paraudzījās uz viņu.

—     Bet tagad mūsu kārta. Kā varētu apsūdzēt mūs?

—   Sākšu ar sevi. Es zinu saimnieka noslēpumus, rakstu pārskatus, sastādu izdevumu tabulas. Man būtu izdevīgi palikt šai namā vienam gan tagad, gan pēc Imhotepa nāves.

—     Un tāpēc tu iesāki ar Nofreti?

—    Viņa bija pats tuvākais drauds.

—     Un citiem būtu jāseko? Man, Renisenbai, Imhotepam? Pārāk daudz upuru, Horī. Tas nav ticami. Tad jau drīzāk es varētu būt slepkava. Veciem cilvēkiem galvā bieži ir sajukums. Mīlestība pārvēršas par naidu, un viņi spēj nogalināt paši savus bērnus.

—   Tam vajadzīgs spēks, Esa. Tu nekad nepieveiksi jauno un spēcīgo Ipī, — Horī smaidīdams aizrādīja.

—    Tiesa gan. Bet tad jau arī trauslā Renisenba nevar būt slepkava.

Horī piekrizdams pamāja ar galvu.

—    Renisenba ir ārpus aizdomām. Viņas sirdi pilda mīlestība pret mums visiem. Radot Imhotepa meitu, dievi bija piemirsuši iedot viņai ļaunumu.

XVII. Vasaras otrais mēnesis — 1. diena

—   Vai tu biji izgājusi ārā? — Heneta brīnījās, sastopot pārnākušo Esu.

—    Veciem cilvēkiem ir savi untumi.

—    Tu sēdēji pie ezera kopā ar Renisenbu un Horī?

—    Tavām acīm nekas nepaliek apslēpts.

—    To redzēja visi, ne jau es viena.

—    Un vai mūs arī dzirdēja? — veča izsmējīgi apjautājās.

—    Esa, tu pret mani esi netaisna. Kas gan kalponei daļas gar saviem kungiem?

—    To jau es arī gribēju teikt.

—    Ja nebūtu Imhotepa, es ne dienu nepaliktu šai namā.

—    Tātad tu apzinies, ka esi no viņa atkarīga. Un ja ar viņu kas notiks…

—    Nekas ar viņu nenaiiks.

—     Kā tu zini?

—     Es tikai tā domāju.

—     Un kāpēc tu smaidi, sacīdama šos vārdus?

—     Es? Smaidu? Tev būs izlicies!

—     Zinādami, ka dzīvo starp aklajiem, cilvēki dažkārt pārstāj slēpt savas jūtas. Bet Esa vēl šo to saredz, dārgā Heneta… It sevišķi dienā… Tātad — kāpēc tu smaidīji?

—    Ak, kundze, neapvaino mani, tādos brīžos kalpi nesmaida — mājā taču ir notikusi nelaime.

—     Un tomēr tu smaidīji.

—     Neesi netaisna, Esa! Horī aprunā mani.

—     Un ko Horī varētu zināt par tevi?

—     Neko. Labāk pajautā, ko es zinu par viņu.

—     Ko tad?

—     Horī domā, ka ir gudrs un redz visu, bet muļķa Henetu viņš nicina. Taču tā vis nevajadzētu! Arī Satipī domāja, ka ir gudra, bet kur viņa ir tagad?…

Heneta apklusa. Viņa jau nožēloja pateikto un bažīgi skatījās uz Esu.

Esa, kavēdamās savās domās, nebija uztvērusi kalpones vārdu jēgu.

—    Satipī…

—    Piedod, Esa! Es runāju tāpat vien, neko nedomājot.

—    Mani neinteresē, ko tu domāji. Tu pateici dažus vārdus, kas manī radīja jaunas aizdomas. Vairāk domā par to, ko runā un dari! Es negribu, ka šai mājā ienāktu nāve. Cerams, esi sapratusi mani?

Visu bija pārmākušas bailes…

Renisenba baidījās uzlūkot Kaitu, baidījās ieraudzīt slepkavas seju. Saasinājās viņas nepatika pret Henetu. Pat pret Ipī viņa izjuta bailīgu ziņkāri.

—     Kas noticis, Renisenba? Kāpēc tu raugies tik savādi? — brālis jautāja.

—    Vai tiešām?

—    Jūs visi kļūstat līdzīgi trakajai Henetai.

—    Viņa ir nevis traka, bet viltīga.

—    Un ļauna. Viņa visiem ir apnikusi, un es domāju tikt no viņas vaļā.

—    Tikt va|ā? — Renisenba apmulsusi nočukstēja.

—    Par ko tu brīnies? Brāli vairs nekavē mani, tagad es spēšu ieviest mājās kārtību. Tēvs padzīs Henetu.

—    Viens no brāļiem vēl ir dzīvs, — Renisenba atgādināja.

Ipī zobgalīgi paskatījās uz viņu.

—    Vai tiešām tu domā, ka viņš atveseļosies?

—     Dziednieki solīja.

—    Jāhmosa dzīve ir galā. Viņam atlikušas tikai dažas nedēļas.

—    Bet vai tu pats nebaidies no nāves?

—     Es?!

—     Nofrete tevi ne visai ieredzēja.

—    Ar mani nekas neatgadlsies, — Ipī sacīja cieti un izaicinoši. — Un, ja gribi palikt šai pasaulē, turies manā pusē, Renisenba!

Ipī pa pakāpieniem ieskrēja mājā un tūlīt traucās uz Jāhmosa istabu: viņam patīkami bija vērot brāļa ciešanas, skaitīt tam vēl atlikušās dienas un minūtes.

—     Nu, kā tev iet? Vai tiešām mēs tevi vairs neredzēsim uz lauka?

—    Nezinu gan. Kļūstu ar katru dienu vārgāks un vārgāks.

Ipī iecietīgi pašūpoja galvu.

—    Tas nudien nav labi. Lai dziednieki pacenšas, tēvs taču maksā viņiem pienācīgi.

—     Mersū palīgs nāk katru dienu. Dzirdina mani ar dažādām zāļu uzlijām, sķaita lūgšanas. Bet spēki zūd.

—    Slikti gan.

Ipī atstāja brāli un devās uz nākamo istabu, kur Imhoteps un Horī pētīja rēķinus.

—    Āre, Ipī ir klāt. Kas jauns? — Tēvs bija iepriecināts.

—    Viss kārtībā. Novācām labu miežu ražu.

—    Slava diženajam Ra, šai ziņā nav nekādas vainas. Ja dievs sargātu mūs arī mājās! Es uztraucos par Jāhmosu. Nevaru saprastu, kāpēc viņu māc nespēks?

—    Jāhmoss nekad nav bijis spēcīgs.

—    Taču vienmēr ir bijis vesels, — iebilda Horī.

—    Mersū apgalvo, — domīgi sacīja Imhoteps, — ka inde, kas tikusi uzņemta ar vīnu, esot jau izvadīta un Jāhmosam jāsāk atlabt.

—     Ir arī citas indes, — Horī teica.

—    Par ko tu runā?

—     Par indēm, kuras neiedarbojas uzreiz. Tās palēnām uzkrājas organismā, un nāve iestājas tikai pēc vairākiem mēnešiem. Šādas indes vairāk ir zināmas sievietēm.

—     Bet Jāhmosa ēdienu taču pārbauda kalpi.

—    Katrā ēdienā indes ir tik maz, ka tā kalpiem nekaitē. Indei jāuzkrājas lielākā daudzumā, un tam vajadzīgs mēnesis vai pat gads.

—    Muļķības, — Ipī iesaucās. — Nekad neesmu dzirdējis par tādām indēm.

—    Tu vēl daudz ko neesi dzirdējis, — Horī atbildēja.

Imhoteps beidzot bija sapratis Horī teikto.

—    Labi. Lai ēdienu Jāhmosam vienmēr gatavo viens un tas pats cilvēks un lai ēd reizē ar Jāhmosu! Ja viņš saslims…

Ipī sadusmots pagriezās un izgāja no tēva istabas.

Ipī gandrīz saskrējās ar Henetu.

—    Tu vienmēr maisies pa kājām.

—     Es gāju savās darīšanās.

—     Tavas darīšanas neļauj mums dzīvot. Kad tu reiz aizvāksies no šejienes?

—    Aizvākties no šejienes? Pēc visa tā, ko esmu jūsu labā darījusi? Kungs neuzdrīkstēsies padzīt nabaga Henetu.

—   Tu arī vioam esi apnikusi. Nofretes ļaunie darbi nenotika bez tavas zinas. Es visu pateikšu tēvam!

—   Tu baidies, — negaidīti droši atcirta Heneta. — Bailes valda pār visu māju, tās uzklupušas ari Imhotepa jaunākajam dēlam.

Ipī aiz dusmām savilka rokas dūrēs.

—     Ķērc vien… Drīz tava mēle sakaltis.

Heneta izdzirda Jāhmosa vaidu un aizdrāzās pie viņa. Jāhmoss mēģināja piecelties, bet kājas saļodzījās, un Heneta tik tikko spēja noturēt viņa nevarīgo ķermeni.

—     Izrādās, ka tu esi spēcīga. Kas to būtu domājis, — Jāhmoss vārgā balsī izdvesa. — Bet es vairs nevaru nostāvēt.

—     Šī māja ir nolādēta, — Heneta satriekta pašūpoja galvu. — Pie visa ir vainīga tā ragana, kas atbrauca no ziemeļiem.

—     Es miršu, — Jāhmoss atkal iestenējās.

—    Citi nomirs pirms tevis.

—    Ko? Ko tu teici? — atbalstījies uz elkoņa, viņš ieurbās ar acīm kalponē.

—    Es zinu, ko saku. Drīz tu redzēsi, ka tava kārta vēl nav pienākusi.

—     Kāpēc tu vairies no manis?

Kamenī bija apstādinājis Renisenbu uz taciņas un pētīgi raudzijās viņai acīs. Renisenba pietvīka, it kā būtu pieķerta kādā kauna darbā.

—     Es tevi nepamanīju.

Renisenba meloja. Viņa tīšām bija iegriezusies šai takā, lai satiktu Kamenī. Kāds neizskaidrojams spēks vilka viņu pie jautrā rakstveža.

Kameni šķelmīgi pasmaidīja.

—    Nav taisnība. Tu izdzirdēji manu dziesmu. Renisenba, daiļā Renisenba…

Viņš satvēra Renisenbas roku, bet viņa sabijusies atkāpās.

—     Neskaries man klāt!

—    Ko tu tā… Tu esi jauna un skaista, kāpēc tev vajadzētu visu mūžu apraudāt vīru? Es aizvedīšu tevi, Renisenba.

—     Bet ja es to negribu?

—    Gribi gan. Es paglābšu tevi no briesmām, kas draud šai mājai. Mīlēšu un apbēršu ar dāvanām savu daiļo Renisenbu. Esmu labs rakstvedis, Tēbās dabūšu darbu jebkurā bagātā namā. Un Tetī būs kopā ar mums, meitenei ir vajadzīgs labs tēvs. Dod savu piekrišanu, Renisenba!

Renisenbai sirds dauzījās satraukumā un priekā.

—     Es palikšu viena.

—     Kāpēc?

—     Es nemīlu tevi, Kamenī, pat ienīstu.

—    Ko lai saku… Tavs ienaids drīzāk ir mīlestībai līdzīgs. Vai tā nav, Renisenba?

—    Nē, nē, — viņa izrāva savu roku no Kamenī maigajām un spēcīgajām plaukstām un metās uz ezera pusi.

Krastmalā sēdēja Kaita, kā vienmēr — ar bērniem.

—    Kā tu domā, vai man vajadzētu vēlreiz precēties? — Renisenba jautāja, apsēdusies zālē līdzās Sobeka sievai.

—    Protams. Tu vēl esi jauna, tev būs daudz bērnu, — Kaita vienaldzīgi atbildēja.

—     Vai tad tas ir vienīgais, kas man atlicis?

—    Tas ir galvenais. Ēģiptē sievietei ir liela vara. Bērni saņem mantojumu no sievietes.

Renisenba domīgi vēroja Tetī, kura pina lellei vainadziņus. Agrāk viņai bija licies, ka meita ir loti līdzīga Kaī.

Tagad Kal vaibsti bija pagaisuši no atminas. Ne, meitene nav līdzīga ne viņai, ne Kaī.

—     Kāpēc tu jautāji par precēšanos?

Renisenba neatbildēja. Kā lai izsaka vārdos to, ko viņa pati tik tikko varēja saprast? Renisenba pārlaida skatienu krastam. Viss šķita rāms un ierasts.

—    No šejienes nav redzama upe… — viņa domīgi teica.

—     Kam tev upe? — Kaita brīnījās.

—    Nezinu. Esmu mulķe… — Un it kā klusībā piebilda: — Ja pagriezīšos, es ieraudzīšu Horī. Viņš pacels acis no papirusiem un uzsmaidīs man… Drīz norietēs saule un klos tumšs. Es aizmigšu… Tā būs nāve.

—     Ko tu teici?

Renisenba nodrebēja. Viņa nebija manījusi, ka runā balsī.

—    Tu teici "nāve", par ko tu domāji?

—     Es nedomāju neko.

Un viņa vēlreiz palūkojās apkārt.

—    Cik šeit ir kluss! Grūti iedomāties, ka te varētu kaut kas notikt.

… Nākamajā rītā tur atrada Ipī. Galva viņam bija ūdenī, laikam viņš bija tā turēts, līdz noslāpa.

XVIII. Vasaras otrais mēnesis — 10. diena

Imhoteps novecoja acīm redzami. Viņš bija sakumpis, acis apdzisušas.

Heneta pienesa kungam ēdienu.

—    Tev jāpaēd, citādi zaudēsi pēdējos spēkus.

—     Kam man spēki? Ipī bija jauns un stiprs, un tomēr viņš tagad gul sāls šķīduļriā. Mans mīļais dēls, mans pastarītis…

—    Tev vēl ir Jāhmoss.

—     Vai uz ilgu laiku? Ari viņš ir lemts bojāejai. Mēs visi esam lemti tai. Vai tad, kad pārvedu mājās Nofreti, es varēju paredzēt, kas notiks? Esmu rīkojies pēc cilvēku un dievu likumiem. Par ko man tāds sods? Vai tā varētu būt Āšetas atriebība? Viņa neatbildēja uz manu vēstījumu.

—     Lai paiet laiks! Taisna tiesa nav ātra ne šajā zemē, ne tajā pasaulē. Tu redzēsi, ka Jāhmoss atžirgs, Āšeta parūpēsies par viņu.

—    Viņam tiešām ar katru dienu top labāk. Šķiet, ka ļaunums atkāpjas. Nofrete nepaguva atņemt mums Jāhmosu.

Spieķim klaudzot, istabā klibodama ienāca Esa.

—     Vai vēl arvien lādāt to skuķi? Labāk būtu padomājuši par ļaunumu, kas rīkojas tepat, nevis aizkapa valstībā.

—     Ko tu runā, māt?!

—    Vai tad nedzirdi? Ne jau mirusi, bet dzīva roka turēja Ipī galvu, līdz viņš aizrijās; dzīva roka bija iebērusi indi vīnā, ko dzēra Jāhmoss un Sobeks. Imhotep, tev ir ienaidnieks. Ienaidnieks tepat, tavā namā.

—     Ienaidnieks manā namā?

—    Jā. Un varbūt viņš ir sagatavojies jaunam sitienam un jau stāv pie durvīm.

—     Ak, dievi! — Imhoteps iesaucās. — Sargiet mūs!

—   Saņemies, Imhotep! — Esa stingri teica. — Tikai mēs paši varam pasargāt savu māju, neviens cits to nedarīs. Uzzini, kas ir tavs ienaidnieks, un padari to nekaitīgu!

—    Kā lai uzzinu? Man viņš jāierauga, bet es visapkārt redzu tikai uzticamus un mani mīlošus cilvēkus.

—     Ieskaties vērīgāk!

—    Vai tas būtu kāds no kalpiem vai vergiem?

—     No viņiem neviens, Imhotep.

—   Tātad tuvinieki? Horī vai Kameni? Bet Horī man ir kā pašu cilvēks, un Kamenī ir pierādījis savu uzticību, kaut arī viņš nav no mūsu ģimenes. Jā, šodien viņš lūdza manu piekrišanu viņa precībām ar Renisenbu.

—     Re, kā! Un ko tu atbildēji? — Esa jautāja.

—     Ko es varēju atbildēt? Nav īstais laiks runāt par kāzām.

—     Un vai viņš bija ar tevi vienis prātis?

—    Nē, viņš teica, ka Renisenbai šeit draudot briesmas, tāpēc viņa būtu pēc iespējas drīzāk jāved projām.

—     Dīvaini… Arī mēs ar Horī domājām tāpat.

—    Tā domā visi, taču kāzas un bēres nekad nenotiek vienā laikā.

—     Varbūt tomēr? Mūsu mājās pastāvīgi notiek bēres, varbūt kāzas pārrautu šo baigo virteni. Es jau baidos, ka Ipī un Monta nekad neatstās mūs. Meistari varētu vismaz pazemināt maksu par balzamēšanu…

—     Esa, nejoko!

—    Tie vairs nav joki. Katrs šai mājā gaida savu kārtu.

—     Pamāci, ko lai dara! — Imhoteps lūdzās.

Esa paraudzījās uz sadugušo, apjukušo dēlu un tad klusi teica:

—     Netici nevienam!

Heneta iečinkstējās:

—    Kādēļ lai viņš neticētu nevienam? Vai tiešām pa šiem garajiem gadiem es neesmu pierādījusi savu uzticību viņa namam?

—    Tev es ticu, — Imhoteps stingri sacīja. — Ticu, jo labi pazīstu, zinu, kāda esi.

—    Tu neko nezini, — Esa iebilda. — Mūsu nelaime ir tā, ka neviens neko nezina.

—    Tu mani apsūdzi! — Heneta sāka raudāt.

—    Pagaidām ne. *

—     Kuru tad? — Imhoteps jautāja.

—    Pasauciet pie manis Horī, Kameni, Renisenbu, Kaitu un Jāhmosu! Gribu parunāt ar viņiem.

Visi tuvinieki atnāca pie Esas. Jāhmoss skatījās uz veču rāmi un vērīgi. Kamenī smaidīja, Renisenbas acīs atspoguļojās izbīlis, Kaitas skatiens nepauda neko. Imhotepa sejā bija bailes un sapīkums. Horī domas bija neizdibināmas, bet Henetu urdīja alkaina ziņkāre.

"Šīs sejas neizsaka neko. Tās ir tikai maskas, un tomēr kādam vajadzētu sevi nodot…" Esa nodomāja.

—    Man ir jums kas sakāms, — viņa teica. — Bet vispirms man jāparunā ar Henetu.

Henetas sejā ziņkāres vietā parādījās bailes. Viņa skali iebilda:

—   Tu turi mani aizdomās. Kā lai es, nabaga sieviete ar īsu padomu, aizstāvu sevi? Es neko neesmu nodarījusi… Imhotep, mans mīļais kungs, glāb mani!

Viņa nokrita ceļos un apkampa Imhotepa kājas.

—     Esa, viņa nav vainīga, —• Imhoteps iejaucās.

—     Neviens viņu neapsūdz. Bet lai Heneta paskaidro, ko nozīmē daži viņas izteikumi.

—     Es neko neesmu teikusi.

—    Tu teici, ka zinot kaut ko par Horī.

Horī bija mazliet pārsteigts.

—     Ko tad tu zini par mani, Heneta? Stāsti!

Heneta slaucīja saraudātās acis. Viņa izskatījās drūma un nobijusies.

—     Ko es varu zināt?

Esa atgādināja:

—   Tu teici, ka mēs tevi nicinot, bet tu zinot un redzot daudz vairāk nekā pārējie. Un vēl tu teici, ka Horī uzskatot tevi par muļķi, bet Satipī, kaut arī bijusi gudra, tomēr nav izglābusies…

Esa pētīgi aplūkoja visus, kas sēdēja viņas priekšā.

—    Vai jums tas neko neizsaka?

Visi klusēja. Pēkšņi Heneta spalgi iekliedzās:

—    Glāb mani… kungs! Imhoteps pielēca kājās.

—     Māt, vina jau tāpat ir nelaimīga, nebiedē vinu! Imhotepam piebalsoja Jāhmoss:

—    Tēvam taisnība. Ja tev ir kādi fakti, runā par tiem!

—     Bet es taču viņu neapsūdzu. Jāhmoss pievērsās Henetai:

—    Esa tevi nemaz neapsūdz. Viņai šķiet, ka tu kaut ko zini un slēp to no mums. Ja tiešām kaut ko zini par Horī vai kādu citu, tad pasaki!

—    Es neko nezinu. Zvēru pie Ēģiptes desmit dieviem, pie dievietes Maatas un pie paša Ra!

Heneta bailēs drebēja, likās, ka viņa runā patiesību.

—     Palīdziet man atgriezties savā istabā! — Esa teica. Pie viņas piegāja Horī un Renisenba.

—     Nē, ne tu, Renisenba, lai nāk Horī! Pa ceļam viņa pajautāja:

—     Ko teiksi, Horī?

—    Tu rīkojies pārsteidzīgi, Esa, ļoti pārsteidzīgi.

—    Man jāuzzina patiesība.

—    Tu riskē.

—    Tātad tu domā tāpat?

—    Kādu laiku arī man tā šķita, bet nav taču ne mazākā pierādījuma.

—     Pietiek jau ar manām domām.

—    Tas var būt par daudz.

—     Kā tu to domā? Ak tā, protams, jā…

—     Piesargies, Esa! Tagad arī tu esi apdraudēta.

—     Rīkosimies ātri!

—     Bet ko lai darām?

—     Šodien izlemsim. k

Neko vairāk viņa nepaguva pateikt, jo pieskrēja klāt mazā verdzene. Horī, nodevis Esu meitenes ziņā, aizgāja. Viņa sejā bija lasāms samulsums.

Meitene dīdījās ap Esu, kaut ko pļāpāja, bet veča viņu neievēroja. Esa jutās slima un vientuļa. Viņa atkal atcerējās visas sejas. Kāds skatiens, pēkšņi pavīdējušas izbailes… Esa saprata, ka viens no visiem bija atskārtis viņas vārdu slēpto jēgu.

XIX. Vasaras otrais menesis — 15. diena

—     Ko tu teiksi, Renisenba?

Viņa mulsi skatījās te uz tēvu, te uz Jāhmosu.

—     Pati nezinu.

—     Parastos apstākļos mums būtu iespēja apdomāties. Tagad mēs steidzamies. Nāve draud visiem: Jāhmosam, tev un man. Kurš būs nākamais? Ja Jāhmoss, tad mums nepieciešams kāds tuvinieks, kas spētu vadīt saimniecību. Kas zina, cik ilgi vēl dzīvošu. Esmu novēlējis Horī kļūt par Sobeka un Jāhmosa bērnu aizbildni. Tāda ir mana griba, vai ne tā? — viņš jautāja, pievērsies Jāhmosam.

—     Protams. Es atzīstu viņu par mūsējo.

—     Pilnīgi pareizi, un tomēr viņš nav uzskatāms par mūsu ģimenes locekli. Taču atgriezīsimies pie Kamenī! Renisenbai viņš ir piemērotākais precinieks.

—     Jā, — Jāhmoss piekrita.

—     Ko teiksi tu, mana meita?

—     Es nezinu.

—     Kā tad tā? Viņš ir jauns, skaists.

—    Jā gan.

—     Un tomēr tu atsakies no viņa? — Jāhmoss mīlīgi jautāja.

—     Es nezinu, — Renisenba atkārtoja.

—    Ar Kamenī tev būs mierīga dzīve.

—   Vai varbūt Horī? — Imhoteps ieteicās. — Vai Renisenba nevarētu precēties ar viņu?

—     Iespējams…

—    Viņa sieva nomira vēl gluži jauna. Renisenba pazīst Horī, viņš tai patīk.

Renisenba jutās kā sapnī. Apsprieda viņas likteni, bet viņa pati nepiedalījās. Kad vīrieši bija apklusuši, Renisenba ieteicās:

—     Es iešu pie Kamenī, ja jūs domājat, ka tā vajag.

Imhoteps atstāja viņus vienus, bet Jāhmoss piegāja pie

māsas un uzlika roku viņai uz pleca.

—     Vai tu tiešām vēlies viņu sev par vīru? Vai būsi laimīga?

—   Kāpēc lai es nebūtu laimīga? Kameni ir skaists, jautrs un krietns…

—   To es zinu. Bet ir svarīgi, lai tu būtu laimīga. Neļauj sevi piespiest, tu taču pazīsti tēvu.

—    Jā gan!

—    Ja tev tas nebūs pa prātam, tad šoreiz es vis nepiekāpšos.

Renisenba izbrīnījusies uzlūkoja brāli. Tie bija viņam neparasti vārdi.

—   Tu esi loti labs. Taču mani neviens nespiež to darīt. Kas bijis, pēc kā es agrāk tiecos, vairs neatgriezīsies. Mēs ar Kamenī sāksim jaunu dzīvi.

—    Ja jau tā…

Renisenba, atvadījusies no brāļa, devās uz ezeru, kur Kamenī rotaļājās ar Tetī. Ilgāku laiku viņa vēroja tos abus.

"Viņš būs labs tēvs Tetī," Renisenba domāja.

Kamenī, pamanijis viņu, uzsmaidīja.

—    Mēs iecēlām Tetī lelļi par Ka priesteri. Viņš izdara apbedīšanas ceremoniju un upurē.

—     Viņa vārds ir Meripta, — Tetī teica. — Viņam ir divi bērni un tāds pats rakstvedis kā Horī.

Kamenī iesmējās.

—    Tetī ir loti gudra.

Renisenba noliecās pie meitenes un, neuzlūkodama Kamenī, teica:

—    Tēvs runāja ar mani…

—    Vai tu piekriti?

-Jā.

—     Renisenba?!

—    Jā, Kamenī.

—    Vai nāksi kopā ar mani vizināties laivā? Es jau sen par to sapņoju.

Kad Renisenba ieraudzīja Kamenī pirmoreiz, iztēlē viņa redzēja buru, roku un Kaī smaidīgo seju. Tagad Kaī bija gandrīz aizmirsts. Laivā sēdēs un viņai uzsmaidīs nevis Kaī, bet Kamenī.

Tāda ir nāve. Lūk, ko tā izdarījusi ar tevi. Tu savulaik teici: "Es jūtu šo, es jūtu to." Tagad tu vairs nejūti neko. Mirušie aiziet uz neatgriešanos.

Bet ir palikusi Tetī. Tetī — tā ir dzīvība, dzīvības atdzimšana. Tā plūdi ik gadu aizskalo visu veco, attīrīdami vietu jauniem sējumiem.

Kaita reiz sacīja: "Sievietēm ģimenē jāturas kopā." Vai neesmu tāda pati? Es nemaz neatšķiros no pārējām, un nav svarīgi, vai mani sauc par Renisenbu vai citādi…

Viss bija kā pasakā — laiva, buras, Kamenī, viņa pati un Tetī. Viņi bija izrāvušies no nāves skavām, aizbēguši no nemitīgajām bailēm. Tas bija jaunas dzīves sākums.

"Tā ir mana dzīve," Renisenba domāja, "citas izejas nav… Bet kāda izeja gan varētu būt? Kurp lai es bēgtu?"

Viņai ienāca prātā, kā viņa, galvu pie ceļiem pieklāvusi, sēž mazajā kambarītī, kas izcirsts klintī pie kapenēm. Jā, tur bija kaut kas neparasts, bet te — viss zināms, ierasts, reiz jau izjusts.

Viņi izkāpa krastā. Kameni pacēla Tetī. Viņa apķērās viņam ap kaklu un pārrāva aukliņu, kurā karājās amulets. Renisenba to pacēla. Tas bija dievietes Ankas atveids.

—    Uzmanies, — viņa brīdināja Kamenī, atdodot viņam amuletu, — tas var salūzt.

—     Lai! — Kameni pārlauza amuletu un sniedza vienu pusi Renisenbai.

—     Ņem! Tas apliecinās, ka mes esam viena veseluma divas pusītes.

Viņa jau ņema amuletu, bet tad, kaut ko atcerējusies, atrāva roku atpakaļ.

—     Nofrete…

—     ICāpec Nofrete?

—   Viņas dārglietu lādīte atradās tāds pats salauzts amulets. Tu biji viņai to uzdāvinājis… Nu es visu saprotu.

Kamenī neapmulsa, viņa seja nepauda sarūgtinājumu. Viņš runāja mierīgi un nopietni:

—    Renisenba sadusmojās, tas nozīmē, ka viņa mīl mani. Man par to prieks. Taču amuletu nevis es dāvināju Nofretei, bet viņa man.

—   Viņa? — Renisenba kļuva domīga, tad nopūtās. — Var jau būt.

—     Saproti mani! Nofrete bija loti skaista. Viņas uzmanība man glaimoja, bet es nekad neesmu viņu mīlējis. Manā sirdī biji tu.

"Jā, Nofrete visu saprata un tāpēc ienīda mani," Renisenba nodomāja.

—    Es negribēju rakstīt to vēstuli tavam tēvam, Nofrete piespieda mani… Viņa ir par iemeslu visam, kas noticis jūsu mājās.

—     Viņa bija loti nelaimīga, — Renisenba skumji piebilda.

—    Taču viena cilvēka nelaimei nebūtu jāpadara nelaimīgi visi. Nestrīdēsimies mirušās dēl! Mēs mīlam viens otru, un nekam citam nav nozīmes.

"Viņam ir taisnība. Nofrete ir mirusi, mēs esam dzīvi," viņa nodomāja. "Man tiešām žēl, ka viņai bija jācieš, bet tur es neesmu vainīga un Kamenī arī ne."

Viņi devās mājup. Tetī skrēja pa priekšu. Kameni, juzdamies pateicīgs, sacīja Renisenbai:

—   Tu esi ne vien skaista, bet arī cēlsirdīga. Mēs vienmēr būsim kopā.

—    ļā, Kamenī.

—    Tur, uz upes, es biju tik laimīgs, bet tu?

—     Es ari.

—    Tev sejā rotājās smaids, bet man likās, ka tu domā par ko citu. Es gribu, lai tu domātu par mani.

—     Es domāju par tevi, Kamenī.

Viņš saņēma Renisenbas roku un klusi iedziedājās:

"Mana māsa ir kā firziķis…"

Renisenba iesauca pie sevis Henetu.

—    Vai tu slepus noliki man salauzto amuletu?

—    Es gribēju, lai tu noprastu, kam piederēja otra puse. Ir taču labāk, ja uzzina patiesību, vai ne? — Heneta atbildēja tieši un skaidri.

—    Tu gribēji sanaidot mani ar Kamenī. Bet tev neizdevās.

—    Man prieks to dzirdēt. Esmu pārliecināta, ka tu neesi tāda kā Nofrete.

—     Nerunāsim par mirušo!

—     Jā, Kamenī ir palaimējies — Nofrete jau Ozīrisa valstībā. Viņa gan izgudrotu, kā izjaukt jūsu kāzas.

—    Tev vienmēr ir inde uz mēles. Tu dzel kā skorpions. Vai tu ieliki lādītē arī kaklarotu ar zelta lauvu?

Heneta nobālēja.

—     Es baidījos, ka Esa apsūdzēs mani…

—     Par ko?

—     Šo kaklarotu Nofrete uzdāvināja man neilgi pirms savas nāves. Vina uzdāvināja arī citas lietas. Nofrete bija devīga.

—     Es nešaubos, ka viņa labi samaksāja.

—     Renisenba, tev nav taisnība. Es teicu, ka viņa man uzdāvināja dažas dārglietas. Kad zēns stāstīja, ka esot redzējis sievieti ar tādu kaklarotu, es nobijos, ka mani varētu turēt aizdomās, un ieliku zelta lauvu lādītē.

—    Vai tiešām?

—     Zvēru tev!

Renisenba ieinteresēta paskatījās uz kalponi.

—    Tu zini pārāk daudz. Tu vienmēr esi zinājusi daudz! Tagad tas ir bīstami, Heneta!

Kalpone nervozi iesmējās. — Man jāzina viss, jo tikai noslēpumi dod man kādu cerību šai mājā.

—     Cerību?

—    Ne vairs uz kalpones vietu. Es domāju, ka ir pienācis laiks.

—    Mana māte to nepieļaus, — Renisenba bija sašutusi.

—    Tavu māti es ienīdu. Tev ir viņas acis, viņas balss, tu esi mantojusi viņas skaistumu. Es ienīstu arī tevi!

Renisenba nodrebēja, saklausījusi draudus Henetas vārdos.

—     Beidzot tu esi atzinusies!

XX. Vasaras otrais menesis — 15. diena

Esa ar grūtībām tika līdz savai istabai. Nemitīgie uztraukumi bija nomocījuši veco sievieti. Visiem mājiniekiem draudošās briesmas tagad tuvojās viņai. Un bija zināms, no kurienes šīs briesmas var gaidīt. Esa gatavojās aizstāvēties, viņa negribēja kļūt par nākamo upuri. Kas viņai paredzēts? Vardarbība nebija iespējama, jo Esa nekad nepalika viena. Tātad — inde. Esa bija darījusi visu, lai sevi pasargātu. Ēdienu viņai gatavoja Renisenba. Vīns atradās viņas istabā, un tas bija pārbaudīts.

Esa stingi sēdēja, atkal un atkal pārdomādama visus bēdīgos notikumus. Šodien viņa ar Imhotepu bija apspriedusies par Renisenbas kāzām. Imhotepu gandrīz vairs nevarēja pazīt. Bija zudusi uzpūtība un pašpārliecība, viņš pilnīgi pakļāvās mātes gribai.

Esai bija bail kļūdīties. Maksa par pārsteidzīgu lēmumu varēja būt dzīvība. Protams, pati doma Renisenbu izprecināt bija saprātīga: šai ģimenē sieviešu līnija vienmēr bija bijusi ietekmīga. Renisenbas vīrs būs tikai to īpašumu pārvaldnieks, kurus mantos Renisenba un viņas bērni. Bet kurš — Horī vai Kamenī?

Kamenī, bez šaubām, ir īstais precinieks Renisenbai. Viņš ir labs cilvēks, mīl Renisenbu, viņiem būs skaisti bērni.

Kauliņi ir mesti. Viņas loma beigusies. Viņa bija paveikusi to, ko uzskatīja par nepieciešamu, lai glābtu Renisenbu. Tagad jāparūpējas par sevi.

Esa aplūkoja istabu. Pārbaudīja zīmogu uz vīna krūkas. Aizejot viņa vienmēr to aizzīmogoja. Tad Esa pasauca savu kalponi.

—    Vai nezini, kur ir Horī?

Meitene atbildēja, ka viņš droši vien esot pie kapenēm.

—   Aizej turp un pasaki viņam, lai rīt no rīta atnāk pie manis. Vai saprati? Atkārto!

Meitene atkārtoja, un Esa pavēlēja viņai doties prom.

Viss bija pārdomāts. No rīta viņa aizsūtīs Henetu ar kādu uzdevumu pie audējiem, un tad viņa ar Horī varēs netraucēti apspriest tālāko rīcību.

Kad meitene bija atgriezusies ar ziņu, ka Horī no rīta atnāks, Esa atviegloti uzelpoja.

Viņa juta nogurumu visā ķermeni. Lika atnest ziedi un ierīvēt rokas un kājas.

Masāža nomierināja, sāpes locītavās norima. Esa izstiepās, nolika galvu uz koka pagalvja un aizmiga.

Viņu pamodināja neparasts aukstums. Rokas un kājas bija notirpušas, galvu spieda kā spīlēs. Viņa juta, kā sastingst smadzenes.

"Tā ir nāve," viņa nodomāja, "dīvaina nāve, cēlonis nesaprotams. Inde?!

Bet kur tā varēja rasties? Kādā veidā?… Visi viņas ēdieni un dzērieni tika vispirms pārbaudīti."

Esa sakopoja pēdējos spēkus: viņai jāzina, jāsaprot, kas noticis.

Sirds sažņaudzās vēl un vēl. Visu miesu pārņēma aukstums. Kļuva grūti elpot.

Kā ienaidnieks to bija panācis?

Tad atausa tālas bērnības atmiņas. Jērāda… maza drusciņa tauku… — reiz tēvs viņai parādīja, cik viegli dažas indes iesūcas caur ādu. Inde viņas ziedēs! Tad tā ienaidnieks bija pielavījies!

Horī neko neuzzinās, viņa nevarēs pateikt…

Imhoteps bēdu pilns noliecās pār Esas mirstīgajām atliekām. Viņam nebija radušās nekādas aizdomas.

— Viņa bija loti veca, — viņš teica. — Viņai jau sen bija laiks doties pie Ozīrisa. Lai pateicība Ra, ka šai nāvē nav vainojams ne cilvēks, ne ļauns gars. Skatiet, cik rāmi viņa gul.

Renisenba raudāja. Jāhmoss viņu mierināja. Heneta vaimanāja kā parasti. *

Horī raudzījās uz aizgājēju. Šī bija tā stunda, kad viņam būtu bijis jāatnāk uz šejieni. Viņa gribēja pateikt ko svarīgu. To viņš nekad neuzzinās. Bet viņam sāka rasties nojausma…

XXI. Vasaras otrais mēnesis — 16. diena

—     Horī, vai vinu nonāvēja?

—    Domāju, ka tā ir bijis.

—    Kā?

—    Nezinu.

—    Viņa bija tik piesardzīga.

—     Un tomēr viņu nonāvēja. Ja viņa nebūtu nomirusi miegā, viņa zinātu, ka to ir izdarījis cilvēks.

—    Vai viņa zināja, kurš?

—    Esa bija kļuvusi ienaidniekam bīstama, jo savas aizdomas tika izteikusi visai nepārprotami. Viņas nāve pierāda, ka viņai ir bijusi taisnība.

—    Vai viņa tev pasacīja, kuru tur aizdomās?

—   Nē, viņa ne reizes neminēja vārdu, taču esmu pārliecināts, ka mēs abi domājām par vienu un to pašu cilvēku.

—     Horī, pasaki to man!

—    Nē, Renisenba, tas ir tik negaidīti, ka tu to izpaudīsi. Pat gudrā Esa nespēja noslēpumu glabāt. Un ienaidnieka roka aizsniedza viņu. Tava dzīvība man ir dārga.

—    Arī tava, Horī…

Renisenba vēlējās paskaidrot, kāpēc, bet apklusa, juzdama sev pievērsto Horī skatienu, kas iespiedās viņai sirdī.

—    Nebaidies, viss būs labi.

"Ja Horī saka, tad tā arī būs," viņa nodomāja.

Pēkšņi Renisenba pateica:

—    Es precēšos ar Kamenī.

Horī mierīgi palaida vaļā viņas rokas.

—    Es zinu.

—    Tēvs domā, ka tā būs labāk.

—    Zinu.

Viņš piecēlās, lai ietu projām.

—    Uz kurieni tu iesi, Horī? — viņa kautri ievaicājās.

—     Uz tīrumu kopā ar Jāhmosu. Man ir daudz darba, jo pļauja tuvojas beigām.

—    Bet Kamenī?

—     Kamenī nāks mums līdzi.

—    Man vienai bail pat dienā, kad visapkārt ir cilvēki.

—    Nebaidies! Tev nav jābaidās, vismaz šodien ne.

—    Bet rīt?

—    Pašlaik pat viena dzīves diena nozīmē daudz.

—    Vai tu gribi teikt, ka vēl nav mana kārta?

—    Pacenties nedomāt par to!

—     Es saprotu, ir pienākusi Jāhmosa kārta. Ienaidnieks jau divas reizes ir mēģinājis viņu noindēt. Protams, ka mēģinās vēlreiz. Tu iesi kopā ar viņu, lai būtu līdzās un aizsargātu. Nākamie upuri būs tēvs un es.

—     Klusē, labāk ir par to nerunāt.

—     Es tev ticu. Tu pasargāsi mani no nāves, es tik loti mīlu dzīvi.

—    Tu dzīvosi, Renisenba.

—    Un tu arī.

—    Jā, es arī.

Viņi uzsmaidīja viens otram, un Horī devās meklēt Jāhmosu.

Renisenba vēroja Kaitu, kura rotaļājās ar bērniem. Šķita, ka tas, kas noticis, viņu nemaz nav skāris, Kaita bija tikpat nesatraucama kā agrāk. Varbūt tomēr viņa? — Renisenba sev jautāja. Vai būtu iespējams, ka cilvēks, kas vakar izdarījis slepkavību, šodien giierīgi veido māla rotaļlietiņas? Nē, ne Kaita. Bet varbūt tēvs? Vai zaudējumu satriektais

Imhoteps būtu indējis un smacējis savus bērnus? Neiedomājami!

Vai varbūt Heneta, uzticamā kalpone?

Renisenba mēģināja iedomāties sevi viņas vietā. Heneta šeit ir nodzīvojusi ilgus gadus, liekuļodama pazemību un uzticību, bet patiesībā allaž melojusi, kūdījusi uz ķildām. Un pats galvenais — viņa visus ir ienīduši, pat Ašetu, kura apžēlojās par nabaga sievieti un deva tai patvērumu. Vienīgi Imhoteps uzskatīja Henetu par viņam uzticīgu.

Viņa neatkāpās no Imhotepa ne soli, glaimoja un izdabāja viņam — nevarētu būt, ka tā ir bijusi tikai liekulība. Bet, ja viņa patiesi mīlēja Imhotepu, kā tad spēja sagādāt viņam tādas bēdas?

Kaita pacēla skatienu uz Renisenbu.

—     Kas tev noticis? Tu esi tik bāla.

—    Nejūtos labi.

—     Būsi pavairāk ieēdusi zaļās vīģes.

—    Nē, nē… Tās nelaimes, kuras mūs visu laiku vajā…

—    Ak tu par tām…

—     It kā tevi nekas neuztrauktu.

—    Tikai bērni. Bet par viņiem man nav ko raizēties. Ja nomirs Imhoteps, par bērnu aizbildni kļūs Horī. Viņš ir godīgs, viņš tiem mantojumu saglabās.

—    To varētu izdarīt arī Jāhmoss.

—    Arī Jāhmoss mirs.

—    Tu saki to tik mierīgi!

Kaita paraustīja plecus.

—    Būsim atklātas! Imhoteps vienmēr ir bijis tirāns. Viņš rīkojās cietsirdīgi, atstumdams savus dēlus no mantojuma. Es nekad neesmu viņu mīlējusi. Bet Jāhmoss ir tukša vieta. Satipī tina viņu ap pirkstu un izrīkoja, kā vien gribēja. Tagad, kad viņas vairs nav, Jāhmoss ir kļuvis patstāvīgāks, iemācījies izrīkot citus. Viņš vienmēr pirmām kārtām gādās par paša bērniem. Tāpēc manējiem būtu izdevīgāk, ja viņš nomirtu.

—     Man ir baisi klausīties tevī, Kaita. Vispirms taču nomira tavs vīrs, kuru tu tik loti mīlēji.

Kaita pasmīnēja.

—    Es labi zinu, kā klājas izturēties sievietei, kas tikko kļuvusi atraitne.

—    Tātad tu nemīlēji Sobeku?

Kaita paraustīja plecus.

—     Kāpēc man viņš būtu bijis jāmīl?

—    Viņš bija tavs vīrs, tavu bērnu tevs.

—    Protams, viņš bija manu bērnu tevs, un par to esmu viņam pateicīga. Bet citādi? Viņš bija lielīgs smukulis, kas mūždien pinās ar citām sievietēm. Gāja uz namiem ar sliktu slavu, tereja daudz naudas. Labi vel, ka Imhoteps pieprasīja kārtīgus izdevumu pārskatus. Kā gan es varēju cienīt un mīlēt tādu cilvēku? Un vispār, ko gan vīrieši ir vērti? Viņi ir vajadzīgi tikai bērnu del. Sievietes saglabā ģimenes mantojumu un nodod to no paaudzes uz paaudzi, bet vīrieši varētu mirt agri.

"Kā gan es agrāk nepamanīju viņas naidu pret Soboku," Renisenba domāja. Nevilšus viņa paraudzījās uz Kaitas rokām — tās bija vīrišķīgas, spēcīgas rokas, ar tādām varēja pieveikt Ipī pretestību.

Mazā Anka, kas bija rotaļājusies turpat līdzās, pakrita un iekliedzās, sadūrusi kāju ar asu ērkšķi. Kaita piesteidzās, paņēma bērnu klēpī, sāka mierināt. Seja viņai pilnīgi pārvērtās, tagad tajā bija tikai mīlestība un maigums.

Izdzirdusi kliedzienu, atskrēja Heneta.

—     Bet es domāju, ka kaut kas ir noticis…

Viņa bija vīlusies.

—    Jāhmos, piesargies no Kaitas!

—    No Kaitas? — Jāhmoss izbrīnījies jautāja. — Mīlā Renisenba…

—     Es saku, ka no viņ"hs jāsargās.

—    No mūsu Kaitas? Viņa vienmēr ir lēnīga, paklausīga, ne sevišķi sapratīga, bet…

Renisenba viņu pārtrauca:

—    Viņa nebūt nav ne tik lēnīga, ne paklausīga. Es no viņas baidos, Jāhmos. Un tev jābūt modram.

—      Es nedomāju, ka Kaita spētu izdarīt noziegumu. Viņai nepietiktu prāta.

—    Tur prāta nevajag, pietiek ar zināšanām par indēm. Šīs zināšanas daudzās ģimenēs mātes nodod tālāk meitām. Kaita pati gatavo zāles bērniem.

—    Tas tiesa, — Jāhmoss domīgi sacīja.

—    Ari no Henetas var gaidīt visu ko.

—     No Henetas — tur es piekritu. Viņu nekad neviens nav mīlējis, tikai tēvs. Viņš ir iedomājies, ka Heneta esot visvajadzīgākais un uzticamākais cilvēks šai namā. Un viltīgā lapsa visu ir sagrābusi savās rokās, ari pašu Imhotepu.

Renisenba pārsteigta klausījās. Viņa nekad nebija dzirdējusi, ka brālis uzdrīkstētos kritizēt tēvu. Tas bija kas jauns.

—    Tātad arī tev šķiet, ka viņa… — Renisenba aprāvās un palūkojās apkārt.

Jāhmoss pielika pirkstu pie lūpām.

—    Klusu, Renisenba, labāk būs par to nerunāt, pat nečukstēt…

XXII. Vasaras otrais menesis — 17. diena

Pienāca jauna mēness svētki. Imhotepam vajadzēja templī izdarīt upurēšanas ceremoniju. Jāhmoss lūdza, lai tēvs atļauj viņam rīkoties savā vietā, bet Imhoteps bija nepielūdzams.

— Vai es varēšu būt pārliecināts, ka viss ir kārtībā, ja to nepaveikšu pats? Vai kaut reizi esmu izvairījies no saviem pienākumiem? Šeit visu daru es, arī ēdinu un dzirdinu jūs visus.

Viņa pārlieku svinīgie vārdi tagad skanēja kā izsmejot sevi pašu.

—    Visus? Bet vai tiešām visus? Biju aizmirsis divus no saviem dēliem — skaistuli Sobeku un gudrinieku Ipī. Mīļie Jāhmos un Renisenba, jūs vēl esat pie manis. Bet kas zina, cik ilgi vairs?

—     Mēs nešaubāmies, ka vēl ilgi, — Jāhmoss atbildēja tik skali, it kā runātu ar kurlu.

—     Ko, ko tu teici? — Imhotepu bija pārņēmusi nomāktība. Bet tad viņš pēkšņi pateica:

—    Viss ir atkarīgs no Henetas, no viņas vien.

Jāhmoss un Renisenba saskatījās.

—    Tēvs, es tevi nesaprotu.

—    Tu nesaproti. Toties Heneta mani saprot. Tikai viņa vienmēr ir mani sapratusi, vienmēr bijusi padevīga, nekad neko neprasīdama sev. Par to viņa jāatalgo. Heneta saņems visu, ko vēlēsies. Jos klausīsiet viņai, vai saprati, Jāhmos?

—     ICādēļ, tēvs?

—    Tādēļ, lai nelaimes atkāptos no mūsu mājām. Ja jūs paklausieties Henetai, būs miers un klusums.

Viņš aizgāja, pametis Jāhmosu un Renisenbu galīgā apjukumā.

—    Jāhmos, ko tas nozīmē?

—     Nezinu. Manuprāt, tēvs neapjēdz, ko viņš runā un dara…

—   Laikam gan, toties Heneta loti labi zina, ko viņa runā un dara. Pirms dažām dienām viņa man paziņoja, ka drīz būšot saimniece šai mājā.

Jāhmoss uzlika roku viņai uz pleca.

—    Nekaitini viņu! Neesi tik atklāta! Tu taču dzirdēji, ko teica tēvs?

Heneta tupus šķiroja vecus kreklus. Vienu no tiem viņa pacēla tuvāk pie acīm, lai redzētu, kam tas piederējis.

—   Ašeta, — viņa murmināja. — Ašetas krekls. Tai gadā, kad viņa atbrauca šurp. Cik sen tas bija! Ašeta, es domāju, ka tu zini, kādam nolūkam tagad izmanto tavus kreklus? — Heneta iesmējās, bet tad, izdzirdusi solus, apklusa.

Durvis stāvēja Jāhmoss.

—     Ko tu šeit dari, Heneta?

—    Iebalzamešanai vajag daudz audekla. Vakar vien tika izlietoti četri simti olekšu. Būs jāizmanto veci krekli, tie vel ir tīri labi, it sevišķi tavas mātes krekli…

—     Kas tev atļāva tos ņemt?

—     Imhoteps. Un ne vien atļāva, bet arī veleja, lai es visu darot tā, kā uzskatu par labu. Beidzot esmu gandarīta!

—   Tā rādās, — Jāhmoss maigi teica. — Tevs mani brīdināja, ka turpmāk tev būšot pienācīga vieta mūsu mājās.

—    Man prieks to dzirdēt. Bet varbūt tu nepiekriti Imhotepam?

—    Mūs visus tas mazliet pārsteidz.

—    Labāk būs, ja piekritisi tēvam, — Heneta izaicinoši sacīja. — Neviens negrib dzīvot bailēs.

—     Es tevi lāgā nesaprotu.

—    Ak, te vēl būs miroņi!

—     Un kurš būs nākamais?

—     Kā lai es zinu?

—    Tu zini daudz. Tu zināji arī to, ka Ipī mirs… Tu, Heneta, esi gudra sieviete.

—    Beidzot esi to sapratis. Jā, es zinu visu!

—     Ko īsti?

—    Zinu, ka beidzot varu darīt visu, ko veļos, — viņa sacīja klusu, bet noteikti. — Un tagad to zini ari tu.

—     Bet Renisenba?

Henetas sejā iezagās ļauna prieka pilns smīns.

—    Viņas šeit nebūs.

—    Tātad Renisenba ir nākamā?

—    Un kā domā tu, Jāhmos?

—    Es gribu dzirdēt tavu atbildi.

—      Diez vai tā tevi apmierinās: Renisenba apprecēsies un aizbrauks no šejienes.

—    Tu biji domājusi ko citu.

—     Var jau būt. Man ir nepaklausīga mēle. Tātad, Jāhmos, vai es beidzot varu uzskatīt sevi par šīs mājas saimnieci?

Jāhmoss vērīgi palūkojās viņā.

—     Jā, Heneta, tu esi gudra sieviete un vari darīt to, ko uzskati par vajadzīgu.

Viņš pavērsās pret Horī, kas tuvojās viņiem.

—     Ak tad te tu esi, Jāhmos! Imhoteps gaida tevi, ir laiks doties uz kapenēm.

—    Eju, eju…

Kad abi jau bija izgājuši no istabas, viņš teica:

—      Zini, Horī, man šķiet, ka Heneta ir sajukusi prātā. Jāsāk domāt, ka viss, kas noticis, ir viņas roku darbs.

—      Viņa ir ļauna sieviete, — Horī atbildēja mierīgi un vēsi.

—             Es baidos, ka briesmas draud Renisenbai, — Jāhmoss piebilda vēl klusāk.

—    Vai tu domā, ka Heneta?…

—            Jā, viņa tikko lika noprast, ka nākamais upuris būšot Renisenba…

Diena vilkās gausi. Satraukta un noskumusi Renisenba klaiņoja ap māju.

Pēc pusdienām pie vārtiem iznāca Imhoteps. Renisenba apsēdās viņam līdzās, ar rokām aptvērusi ceļgalus, laiku pa laikam pavērdamās tēvā. Viņa sejā vēl aizvien bija gan mulsums, gan vienaldzība. Viņš ilgi sēdēja klusēdams.

—    Kur ir Horī un Jāhmoss? — Renisenba iejautājās.

—    Horī aizgāja uz tālīno linu lauku, bet Jāhmoss raugās, lai kārtīgi tiktu apstrādāta zeme. Tagad viss ir uz vina pleciem. Mani zēni, Sobeks un Ipī, mani lieliskie dēli…

Renisenba mēģināja aizvirzīt viņa domas uz citu pusi.

—    Vai Kamenī nevarētu uzraudzīt strādniekus?

—     Kameni? Kāds Kamenī? Tāda dēla man nav.

—     Rakstvedis Kamenī, ar kuru es precos.

Imhoteps bija izbrīnījies.

—    Vai tu, Renisenba? Tu taču precies ar Kal.

Renisenba neatbildēja, nežēlīgi būtu likt viņam atgriezties īstenībā. Pēc brīža viņš iesaucās:

—    Ak Kamenī, nu protams! Arī viņš ir uz lauka, man jāiet pie viņa.

Imhoteps aizgāja, nesakarīgi murminādams.

"Varbūt tas pāries, varbūt viņš vēl kļūs tāds kā senāk," Renisenba nodomāja.

Mājā un pagalmā valdīja draudīgs klusums. Bērni rotaļājās ezera tālākajā galā, Kaitas tur nebija.

Pagalmā iznāca Heneta un, pārliecinājusies, ka neviena cita tuvumā nav, zagšus tuvojās Renisenbai.

—     Es nogaidīju, Renisenba, līdz tu paliksi viena.

—     Kādēļ?

—     Horī uzdevumā man tev kas sakāms.

—     Ko viņš teica?

—    Viņš lūdza, lai tu atnākot uz kapenēm.

—    Vai tūlīt?

—    Nē, stundu pirms saulrieta. Viņš lūdza, lai tu pagaidot, ja viņa tur vēl nebūs.

Renisenba nopriecājās par iespēju doties uz kapenēm un pakavēties tur mierā un klusumā. Viņa gan brīnījās, kāpēc Horī savu lūgumu ir izteicis ar Henetas starpniecību.

"Bet kāpēc man būtu no viņas jābaidās?" Renisenba prātoja. "Es taču esmu stiprāka."

Viņa lepni saslējās, juzdamās jauna, droša, dzīvības pilna.

Heneta atgriezās noliktavā un sāka vākt izmētātos kreklus kaudzē.

— Drīz jūs atkal būsiet vajadzīgi, — viņa jautri teica. — Vai dzirdi, Ašeta? Tavi krekli noderēs, lai aptītu ar lentēm vēl viena mirušā ķermeni. Kā tu domā, kuru? Ha, ha! Beidzot es esmu te saimniece! Šķiet, ka tu neko daudz vis neiespēj. Redzēsim, kā tu un tavi varenie tuvinieki spriedīsiet taisnu tiesu šeit, zemes virsū.

Aiz veļas kalna kaut kas sakustējās. Heneta atskatījās. Milzīgs kreklu blāķis uzgāzās viņai uz galvas, aizsedzot seju. Henetai trūka elpas. Nežēlīga roka tina un tina drānu ap viņas ķermeni, līdz vina vairs nepretojās…

XXIII. Vasaras otrais menesis — 17. diena

Renisenba sēdēja pie klintī izcirstā kambarīša ieejas un raudzījās uz Nīlu.

Saule jau rietēja, bet Horī vēl nenāca. Pār ieleju klājās garas, drūmas ēnas, un upes zilgme satumsa. Žēl, ka Horī nav atnācis, vini varētu kādu brīdi pabūt kopā. Pēdējo reizi.

Kad viņa jau būs Kamenī sieva, taka uz klinti viņai būs liegta. Jā, viņa precas. Un ne jau tāpēc, ka kāds cits to vēlētos, ne tāpēc, ka ģimene tā ir nolēmusi. Viņa mīl Kameni. Vina pati ir izvēlējusies viņu.

Te augšā šai vakara stundā viss bija kļuvis vienkāršs un saprotams. Šaubas viņu vairs nemocīja. Bezrūpīgi, neko nenojauzdama, viņa devās pa taciņu lejup.

Jau sen viņa bija teikusi Horī, ka vēlas viena iet pa šo taciņu saulrieta stundā, kurā nomira Nofrete. Lai arī bija bail, to vajadzēja izdarīt.

Tuvojās tas laiks, kad viņa un Satipī ieraudzīja mirušo Nofreti. Renisenba jaivbija tai vietai gandrīz klāt. Šeit gāja bojā arī Satipī. Interesanti gan, ko viņa izdzirda, kāpēc atskatījās? Solus? Solus… Arī Renisenba izdzirda solus. Kāds pa taku sekoja viņai.

Sirds šausmās sažņaudzās. Tātad tiešām viņu vajāja Nofrete…

Vispirms viņa gribēja bēgt. Bet tad piespieda sevi pārvarēt bailes: viņai nav jābīstas, viņa nevienam nav nodarījusi neko ļaunu… Un šo pārbaudījumu taču izvēlējās viņa pati. Jāiet lēnām tāpat kā līdz šim un nedrīkst izrādīt savas bailes. Un tomēr Renisenba atskatījās.

Kāda laime! Tas bija Jāhmoss — nevis rēgs, bet viņas pašas brālis. Viņš būs bijis upurtelpā un nupat iznācis no turienes.

— Jāhmos, kāds man prieks, ka tas esi tu! — viņa apstājusies iesaucās.

Viņš steigšus tuvojās. Renisenba gribēja vēl ko teikt, bet vārdi viņai iespriedās kaklā.

Tas bija cits Jāhmoss, ne vairs viņas labais un mīļais brālis. Acis viņam gailēja, lūpas bija apkaltušas, un viņš tās kārīgi aplaizīja. Mazliet saliektās rokas viņš bija izstiepis uz priekšu, un pirksti atgādināja plēsīga zvēra nagus.

Viņš skatījās uz Renisenbu. Tas bija slepkavas skatiens. Pāršķiebtā seja pauda ļaunu apmierinājumu.

Tātad viņš bija nežēlīgais ienaidnieks, kas slēpās aiz laipnības un lēnprātības maskas!

Renisenba iekliedzās.

Viņa saprata, ka jāmirst. Viņš nogrūdīs viņu lejā — turpat, kur Nofreti. Vai tad viņa spētu viņam pretoties?

Renisenba pievirzījās tuvāk klintij, izstiepa rokas, velti mēģinādama aizstāvēties. Jāhmoss nāca nesteidzīgi, it kā apsvērdams, kā labāk pieveikt savu upuri. Pirksti viņam saspringa, veidojot apli, kam vajadzēja saslēgties ap viņas kaklu.

Gaisā kaut kas nošvīkstēja. Jāhmoss apstājās, sazvēlās uz sāniem un tad ar skalu kliedzienu sabruka viņai pie kājām.

Viņa paraudzījās uz klints kori: tur stāvēja Horī ar loku rokās.

—    Jāhmos… Jāhmos…

Gluži vai pamirusi no pārdzīvojuma, Renisenba vēl un vēl atkārtoja brāļa vārdu, it kā nespētu ticēt tam, kas bija noticis.

—   Tātad pie visa vainīgs ir bijis Jāhmoss, tikai Jāhmoss. Kādēļ? Viņš taču pats tik tikko neaizgāja bojā no indes.

—   Viņam nāve nedraudēja. — Horī paskaidroja. — Viņš bija loti uzmanīgs un iedzēra maz, tikai tik daudz, lai saslimtu. Viņš saprata, ka tādējādi varēs atvairīt no sevis aizdomas.

—    Bet kā viņš, būdams tik vārgs, varēja nogalināt Ipī?

—    Vārgumu viņš pietēloja. Mersū taču teica: "Ja inde ir izvadīta no organisma, cilvēks ātri atveseļojas." Un viņš tiešām strauji atkopās.

—     Kādēļ viņam vajadzēja visus nonāvēt?

—    Vai atceries, ko tev sacīju, kad pirmoreiz atnācām uz šejieni?

—    Atceros. Dzīvīgajam kaite piemetas iekšienē.

—   Tu visā vainoji Nofreti. Velti! Ļaunums slēpās mūsu pašu vidū. Kad bija ieradusies Nofrete, katrs atklāja savu īsto seju un virspusē iznira viss ļaunākais.

—     Bet kur tas bija radies?

—    Grūti teikt. — Horī paraustīja plecus.

—    Jāhmoss taču vienmēr bija mierīgs, laipns, uzmanīgs.

—    Tieši tas arī modināja manī aizdomas. Cilvēks, kurš parasti ne uz ko nereaģē, var arī nebūt vienaldzīgs. Vienaldzība kļūst par masku. Jāhmoss mīlēja Imhotepu un centās viņam izdabāt, bet tika nicināts. Arī Satipī nonievāja savu vīru, pat Ipī izsmēja viņu. Viņš sāpīgi izjuta apvainojumu un slēpa to, bet tas auga augumā. Jo lēnīgāks viņš izskatījās, jo lielāks viņā vērtās sašutums. Kad beidzot viņš jau dzīrās saņemt algu par centību, kļūstot par līdztiesīgu saimnieku, parādījās Nofrete. Nofrete viņam nozīmēja briesmas, sabruka visas cerības, veltīga bija kļuvusi Jāhmosa ilgus gadus garā gatavošanās sagrābt varu. Viņu pārņēma izmisums un niknums. Reiz sastapis Nofreti uz kalnu takas, viņš nogrūda to no klints.

—    Vai tad tā nebija Satipī, kas nonāvēja Nofreti?

—    Nē. Šai ziņā mēs visi kļūdījāmies. Viņa stāvēja lejā un redzēja, kā tas notika. Vai saproti?

—     Bet Jāhmoss kopā ar tevi bija tīrumā.

—    Jā, pēdējo stundu gan, bet, kad tu pieskrēji pie Nofretes, viņas miesas bija jau atdzisušas. Svelmainajos saules staros tik strauja atdzišana nebija iespējama. Nofrete tur bija gulējusi vismaz divas stundas. Satipī, visu noskatījusies, apjuka, vairs nesaprata, ko darīt. Viņa mēģināja tevi pierunāt, lai tu atgrieztos mājās.

—     Horī, kad tu to visu aptvēri?

—     Drīz pēc Nofretes nāves. Satipī dīvainā izturēšanās mani uzvedināja uz šo domu. Es sapratu, ka viņa baidās no Jāhmosa. Viņa vairs neņirgājās par savu vīru, bet centās darīt visu viņam pa prātam. Jaunais Jāhmoss viņu biedēja. Tagad tu zini, ko Satipī ieraudzīja pirms nāves. To pašu, ko tu šodien. Mirdama viņa gribēja pateikt, kas ir piegulētajās slepkava, bet paguva izteikt tikai vienu vārdu — Nofrete. Esa noģida, kurš vainojams visās nelaimēs, izdzirdusi Henetas teikto: Satipī bija gudra, bet kur viņa ir tagad? Satipī taču ieraudzīja uz taciņas Jāhmosu, nevis Nofretes rēgu. Lai pārbaudītu savas aizdomas, Esa sapulcināja visus un sāka pratināt Henetu. Uzbrukums bija domāts Jāhmosam, kaut arī pratināja kalponi. Varbūt Jāhmoss nodrebēja, varbūt viņa acīs īsu mirkli pavīdēja apjukums.

Rsa to pamanīja. Bet arī Jāhmoss atjauta savu kļūmi. Pēc dažām dienām viņš Esu apklusināja.

—   Tas ir briesmīgi, ka slepkavo savtīga mērķa dēļ, — Renisenba bēdājās.

—    Man šķiet, ka viņš visu mūžu ir domājis par varmācību, bet agrāk nekādi nevarēja to īstenot. Vioš ienīda paša uzlikto pazemības masku. Nogalinājis Nofreti, Jāhmoss juta sevī spēku. Viņš atcerējās visus ilgajos gados sakrājušos aizvainojumus. Sobeks bija par viņu skaistāks, Ipī — gudrāks, tas nozīmēja, ka viņi jānonāvē. Viņš gribēja kļūt par mājas saimnieku, par tēva vienīgo balstu un prieku.

Tu nebiji viņa sāncense. Viņš tevi savā ziņā pat mīlēja, bet tavs nodoms precēties darīja viņu uzmanīgu. Viņš saprata, ka būs vēl viens pretendents uz mantojumu. Esa bija ar mieru, ka Kamenī kļūst par tavu vīru, divu iemeslu dēļ: pirmkārt, viņa domāja, ka Jāhmoss drīzāk nogalinās Kamenī, nevis tevi; otrkārt, viņa gribēja atmaskot Jāhmosu. Kamēr es biju kopā ar viņu, tev nekas nedraudēja, bet tas nevarēja turpināties mūžīgi. Es sapratu, ka viņš nešaubīdamies nogrūstu tevi no klints tāpat kā citus, ja vien viņam rastos tāda iespēja.

—    Tātad tu nedevi man ziņu ar Henetu?

—     Nē, nekādu.

—    Man nav skaidrs, kāda ir bijusi viņas loma šai gadījumā? Kādēļ viņai vajadzēja sūtīt mani uz kapenēm?

—    Es domāju, ka Heneta zina visu. Viņai šorīt bija gara saruna ar Jāhmosu. Viņš izmantoja Henetu, lai atvilinātu tevi šurp. Heneta to darīja labprāt.

—     Es zinu.

—     Viņa cerēja, ka pēc tavas nāves viņas vara galīgi nostiprināsies. Es gan nedomāju, ka Jāhmoss būs atvēlējis viņai ilgi dzīvot, varbūt viņa jau ir atstājusi šo pasauli.

Renisenba nodrebēja.

—   Vai tiešām nedrīkst nevienam ticēt, vai tiešām cilvēki nemaz nav tādi, kādi liekas?

—    Ne jau vienmēr. Kamenī, piemēram, ir tāds, kādu tu viņu esi iedomājusies. Kamenī un es… — Šos pēdējos vārdus viņš izteica dziļā satraukumā. — Mēs abi mīlam tevi, tu taču to zini.

—   Tomēr tu neteici ne vārda, kad izšķīrās mans liktenis.

—     Tā vajadzēja tavas drošības dēl. Esa domāja tāpat. Man bija jāpaliek nomaļus, lai nemodinātu Jāhmosā aizdomas. Tu taču zini, ka Jāhmoss ilgus gadus bija mans draugs. Es loti pulējos pierunāt tēvu, lai viņš dod Jāhmosam patstāvību. Diemžēl man tas neizdevās. Jāhmoss patstāvību ieguva par vēlu. Iekšēji es biju pārliecināts, ka Nofreti ir nonāvējis Jāhmoss, un tomēr mēģināju sev iestāstīt, ka tā nav. Bet tad nāca Sobeka, Ipī, Esas nāve… Jāhmosā vairs nebija nekā cilvēcīga. Viņš mira no manas rokas… Tā bija ātra, gandrīz acumirklīga nāve.

—     Nāve, nāve vien.

—    Nē, Renisenba, tev vēl visa dzīve ir priekšā. Ar kuru tu iesi savu dzīves ceļu — ar Kamenī vai ar mani?

Renisenba skatījās uz ieleju, uz vizuļojošai lentei līdzīgo Nīlu.

Viņa skaidri redzēja Kamenī smaidošo seju. Skaists, spēcīgs, jautrs… Viņu atkal pārņēma satraukums. Viņa mīlēja Kamenī, viņš varētu ieņemt Kaī vietu. "Mēs kopā būsim laimīgi," viņa domāja. "Mēs mīlēsim viens otru, mums būs labi bērni. Es dzīvošu tāpat kā ar Kaī. Ko vairāk var vēlēties? Vai sievietei ir tiesības uz vēl kaut ko?"

Viņa pagriezās pret Horī.

—    Es tevi mīlēju, kad tu vēl biji bērns, — viņš sapņaini teica. — Man patika tava nopietnā seja, tavs palāvīgums. Pēc astoņiem gadiem tu atgriezies un atnāci pie manis ar savām domām un šaubām. Tu neesi tāda kā citi šai ģimenē.

Tava dvēsele, tāpat kā manējā, tiecas uz priekšu, uz jaunu dzīvi.

—    Kad esam kopā, arī man tā liekas, bet es ne vienmēr spēju izsekot tavām domām…

Viņa apklusa, neatradusi īstos vārdus. Viņa nevarēja iedomāties sevi kopā ar Horī. Protams, viņiem būs brīnišķīgi brīži, bet vai tad dzīvē ir tikai tie vien!

Viņa nevilšus izstiepa rokas pret Horī.

—     Izlem manā vietā, pasaki, ko lai daru!

—     Es nevaru noteikt tavu likteni. — Viņš uzsmaidīja viņai kā bērnam. — Tev jāizlemj pašai.

Viņa saprata — Horī nepalīdzēs. Viņai jāizvēlas vai nu viegla, vai grūta dzīve.

Viņai gribējās iet projām, doties uz ieleju, kur viss bija ierasts, kur bija tāda pati dzīve, kādai ticēja viņa un Kaī. Tur bija mierīgi, tur bija ikdienas prieki un bēdas, tur biedēja tikai vecums un nāve.

Nāve… Kaī ir miris. Varbūt nomirs arī Kamenī, un viņa tēls pagaisīs no atmiņas tāpat, kā jau ir pagaisis Kaī.

Viņa paraudzījās uz mierīgi līdzās stāvošo Horī. Cik savādi, viņa pat nezināja, kāds viņš īsti ir… Tam nebija nozīmes…

—     Esmu izvēlējusies, — viņa pateica tādā pašā tonī, kādā reiz pavēstīja, ka saulrietā viena pati došoties no kapenēm pa taciņu lejup. — Lai notiktu kas notikdams, es vienmēr būšu kopā ar tevi, līdz pat nāvei…

Viņš apskāva Renisenbu, viņa parasti tik nopietnā seja atplauka, un Renisenba juta, ka dzīve atkal ir skaista.

"Ja Horī nomirs," viņa domāja, "es viņu nekad neaizmirsīšu. Horī ir tikpat kā dziesma! Tā manā sirdī būs mūžam, un tas nozīmē, ka nāve ir atkāpusies."

i

Pazudusi atslēga

—    Velns parāvis! — Pata saīgusi sacīja.

Arvien vairāk piktodamās, viņa nīgri pārbaudīja par "teātra somiņu" dēvētā zīda maisiņa saturu. Satraukti viņu vēroja divi jaunekli un meitene. Viņi stāvēja kāpņu laukumiņā pie slēgtajām Patrīcijas Gārnetas dzīvokļa durvīm.

—     Veltīgi, — Pata beidzot secināja. — Tur nav. Ko tagad darīsim?

—     Kāda gan var būt dzīve bez dzīvokļa atslēgas? — norūca Džimijs Folkners, neliela auguma jauns cilvēks platiem pleciem un laipnām zilām acīm.

Pata dusmīgi pagriezās pret viņu.

—     Nejoko, Džimij, tas ir nopietni.

—    Paskaties vēlreiz, Pata! — mudināja Donovans Beilijs. — Droši vien atslēga ir kaut kur somiņā.

Viņa runas maniere bija patīkama un mazliet laiska, tā labi piederējās viņa tumsnējās sejas smalkajiem vaibstiem.

—     Bet vai tu vispār paņēmi atslēgu līdzi? — jautāja Mildreda Houpa.

—     Protams, paņēmu, — Pata atbildēja. — Man skiet, ka es to atdevu vienam no jums. — Viņa pētīgi palūkojās uz jaunekļiem. — Es palūdzu, lai Donovans to pievāc.

Taču tik viegli atrast grēkāzi viņai neizdevās: Donovans apvainojumu noraidīja, un Džimijs viņu atbalstīja:

—     Es pats redzēju, ka tu ieliki atslēgu somiņā.

—    Tādā gadījumā viens no jums būs to izmetis, manu somiņu paceļot. Man taču tā kādas divas reizes nokrita.

—    Divas reizes! — Donovans atkārtoja. — Tev somiņa nokrita vismaz desmit reižu, nemaz nerunājot par to, ka tu somiņu aizmirsi, kad vien varēdama.

—     Brīnos, kā gan neesi pazaudējusi visus savus krāmus! — Džimijs smīnēja.

—     Bet kā mēs ieklāsim dzīvoklī? — jautāja Mildreda.

Viņa bija prātīga meitene un vienmēr runāja tā, kā ir,

bet nebija tik pievilcīga kā nenosvērtā Pata, kura allaž iekūlās šādās vai tādās ķibelēs.

Kādu laiciņu visi četri klusēdami raudzījās uz slēgtajām durvīm.

—     Vai durvju sargs nevarētu palīdzēt? — ievaicājās Džimijs. — Vai viņam nav universāla atslēga vai kaut kas tamlīdzīgs?

Pata papurināja galvu. Atslēgas bija tikai divas. Viena karājās aizslēgtā dzīvokļa virtuvē, bet otra bija — vai arī tai bija jābūt — nelaimīgajā somiņā.

—     Kaut dzīvoklis vismaz būtu bijis pirmajā stāvā! — Pata novaidējās. — Mēs varētu tajā iekļūt, izsitot logu… Donovan, vai tu būtu ar mieru ielauzties dzīvoklī?

Donovans atteicās pieklājīgi, taču stingri.

—   Dzīvoklis piektajā stāvā — tas ir bezcerīgi, — Džimijs konstatēja.

—    Ja pamēģinātu pa ugunsdzēsēju kāpnēm? — Donovans jautāja.

—    To te nav, — Pata atbildēja.

—    Ir jābūt, — Džimijs iebilda. — Sešstāvu mājās jābūt ugunsdzēsēju kāpnēm.

—     Zini, mums nelīdzēs tas, kam būtu jābūt, — Pata attrauca. — Kā lai es iekļūstu savā dzīvoklī?

—    Bet varbūt šeit ir — nu, kā to sauc — tā ierīce, ar kuru veikalnieki nogādā dzīvokļos karbonādes un Briseles kāpostus? — Donovans apjautājās.

—        Produktu celtnis? — Pata pārjautāja. — Bet tas ir tikai stiepļu grozs. Pagaidiet, es zinu! Mēs varam izmantot og|u liftu.

—    Tā gan ir laba doma! — Donovans bija apmierināts.

Mildreda skeptiski ierunājās:

—     Un ja nu Patas virtuvē durtiņas būs no iekšpuses aizbultētas?

Mildredas bažas tūdaļ tika noraidītas.

—   Taču ne jau Patas virtuvē, — Džimijs iebilda. — Pata nekad neko neaizbultē.

—   Ari es domāju, ka durtiņas nebūs aizbultētas, — Pata piebalsoja. — Šorīt izliku ārā kasti ar atkritumiem un, esmu pārliecināta, durtiņas neaizbultēju. Bet vēlāk es netiku tām pat ne tuvojusies.

—     Tātad, — Donovans secināja, — šis fakts varētu mums lieti noderēt; un tomēr, mī|ā Pata, atļauj man izteikt piezīmi, ka tādas nevērības dēj tev katru nakti draud laupītāju iebrukums.

Šim brīdinājumam Pata nepievērsa uzmanību.

—    Ejam! — vina iesaucās un jau drāzās lejup pa kāpnēm.

Pārējie steidzās viņai pakal. Pata izveda viņus caur tumšo patrepi, kas bija pieblīvēta ar bērnu ratiņiem, un tad atvēra pagraba durvis. Vini piegāja pie lifta, kur atradās atkritumu kaste. Donovans nocēla kasti un, saraucis degunu, uzmanīgi uzkāpa uz vaļējās lifta platformas.

—    Mazliet smird. Nekas, būs jau labi. Vai šai riskantajā ceļojumā došos es viens vai kopā ar mani brauks vēl kāds?

—    Braukšu tev līdzi, — Džimijs pieteicās. — Kaut tikai lifts izturētu arī manu svaru!

—   Tu taču neesi smagāks par tonnu ogļu, — teica Pata, kurai mēru un svaru sistēma nekad nebija bijusi stiprā puse.

—     Tūdaļ mēs noskaidrosim, vai lifts izturēs vai neizturēs, — jautri atbildēja Donovans, satverdams virvi.

Platforma ar Džimiju un Donovanu pacēlās un čīkstot un žņirkstot izzuda no redzesloka.

—    Šis daikts rada briesmīgu troksni, — Džimijs teica, kad viņi, ceļoties augšup, bija nokļuvuši pilnīgā tumsā.

—     Ko domās citu dzīvokļu iemītnieki?

—     Ka tie ir spoki vai laupītāji, — Donovans atbildēja.

—    Celties augšup ar virves palīdzību nav gan viegli. Durvju sarga darbs ir grūtāks, nekā biju domājis. Paklau, Džimij, mazulīt, vai tu skaiti stāvus?

—    Ak kungs, to biju pavisam piemirsis!

—    Ir jau labi, es skaitīju pats, mēs nekļūdīsimies. Tikko bija ceturtais stāvs, nākamais būs mūsējais.

—    Un tur mēs konstatēsim, ka Pata tomēr ir aizbultējusi durtiņas, — Džimijs norūca.

Taču izrādījās, ka viņu bažas bijušas veltas. Koka durtiņas plaši atvērās pēc pirmā pieskāriena, un Donovans, kam sekoja Džimijs, iekļuva virtuves biezajā, tintei līdzīgajā tumsā. „

—    Tādam riskantam nakts darbam mums būtu derējis lukturītis, — Donovans teica un tūdaļ paskaidroja savu domu: — Cik es pazīstu Patu, viņai viss mētājas uz grīdas, un mēs sadauzīsim veselu lēveni trauku, iekams tiksim līdz elektrības slēdzim. Pastāvi šeit, kamēr neesmu iededzis gaismu.

Un viņš sāka uzmanīgi taustīties uz priekšu. Vienreiz paklusu atskanēja: "Velns!" — tad virtuves galda stūris negaidīti bija trāpījis viņam zem ribām. Beidzot viņš aizkļuva pie slēdža, un Džimijs izdzirda, ka tumsā atkal tiek piesaukts velns.

—     Kas ir?

—     Nav gaismas. Laikam spuldze izdegusi. Pagaidi vēl brīdi, es ieslēgšu gaismu viesistabā.

Viesistabas durvis bija gaiteņa otrā pusē. Džimijs dzirdeja, ka Donovans atver durvis, bet drīz pēc tam viņš saklausīja paklusas lamas. Sagriezies sāniski, viņš piesardzīgi šķērsoja virtuvi.

—     Kas tad vēl?

—     Es nezinu. Man šķiet, ka naktīs kāds it kā nobur istabas: galdi, krēsli, visas lietas ir tur, kur vismazāk esi domājis tos esam. Pie joda! Atkal kaut kam uzskrēju virsū!

Bet Džimijs, par laimi, beidzot bija sataustījis slēdzi. Atskanēja klikšķis, iedegās gaisma, un jaunekli mēmā izbīlī raudzījās viens uz otru.

Tā istaba, kurā vini atradās, nebija Patas viesistaba. Viņi bija pārskatījušies.

Uzreiz varēja ievērot, ka istaba ir desmitkārt vairāk piebāzta ar mēbelēm nekā Patas istaba. Tādējādi bija izskaidrojams Donovana pārsteigums, nemitīgi saduroties ar galdiem un krēsliem. Istabas vidū bija liels apaļš galds, uz palodzes — pods ar ģerāniju. Jaunie cilvēki saprata, ka pagrūti būs izskaidrot dzīvokļa īpašniekam, kā viņi šeit nokļuvuši. Vēl neattapušies, viņi palūkojās uz galdu, kur atradās kaudzīte vēstuļu.

—    Misis Ernestīne Grānta, — Donovans izdvesa, lasīdams vārdu uz kādas no aploksnēm. — Kungs apžēlojies! Kā tu domā, vai viņa ir dzirdējusi mūs ienākam?

—    Tas ir brīnums, ka nav dzirdējusi, kā tu lādējies un kā lauzi mēbeles, — Džimijs čukstēja. — Dieva dēl, drīzāk lasīsimies prom!

Viņi steigšus nodzēsa gaismu un uz pirkstgaliem devās atpakaļ. Kad abi bez starpgadījumiem bija atgriezušies un sajuta zem kājām grīļīgo lifta platformu, Džimijs, atviegloti uzelpojis, teica:

—    Sieviete, kura tik cieši gul, nevarētu man nepatikt. Misis Ernestīnei Grārrtai ir vismaz dažas labas īpašības.

—    Tagad es saprotu, kāpēc kļūdījāmies, skaitot stāvus, —

Donovans paskaidroja. — Mēs taču liftā iekāpām pagrabā, nevis pirmajā stāvā.

Viņš atkal satvēra virvi, un lifts strauji pacēlās līdz nākamajam stāvam.

—    Tagad bQs pareizi.

—     Es patiešām ceru, ka tā būs, — Džimijs atbildēja, no lifta ieiedams jaunas nezināmības tumsā. — Vēl vienu tādu triecienu mani nervi neizturēs.

Taču jauna trieciena nebija. Tiklīdz iedegās gaisma, vigi ieraudzīja Patas virtuvi. Pēc brīža viņi jau atvēra durvis un ielaida ārpusē gaidošās meitenes.

—   Jūs tik ilgi kavējāties, —•' Pata bija neapmierināta. — Mēs abas gaidījām veselu mūžību.

—   Mums kaut kas atgadījās, — Donovans atbildēja. — Mēs varējām nokļūt policijas iecirknī kā bīstami noziedznieki.

Pata iegāja viesistabā, iededza gaismu un nometa uz dīvāna šalli. Viņa ieinteresēta noklausījās Donovana stāstījumu.

—    Priecājos, ka jūs nepieķēra. Esmu pārliecināta, ka tā ir kāda veca īgņa. Šorīt saņēmu no viņas zīmīti — viņa gribētu mani satikt, par kaut ko sūdzēties. Droši vien viņu traucē tas, ka spēlēju klavieres. Daudzdzīvokļu mājās nevajadzētu apmesties cilvēkiem, kuriem nepatīk, ka virs viņiem spēlē klavieres. Donovan, tu taču esi savainojis roku, tā ir noplūdusi ar asinīm. Ej un nomazgā tās zem krāna!

Donovans, izbrīnā paskatījies uz savu roku, paklausīgi izgāja no istabas. Pēc brīža viņš sauca Džimiju.

—   Kas ir? — tas atsaucās. — Tu taču neesi stipri savainots?

—    Es nemaz neesmu savainots, — Donovans atbildēja.

Viņa balss skanēja tā, ka Džimijs, iegājis vannas istabā,

pārsteigts blenza uz viņu. Donovans parādīja savu nomazgāto delnu, kur Džimijs nevarēja atrast nevienu iegriezumu.

—     Savādi! — Viņš sarauca uzacis. — Bija taču tik daudz asiņu. Kur tās būtu radušās?

Un tad viņš atskārta to, ko jau bija sapratis viņa atjautīgais draugs.

—   Ak kungs! — viņš iesaucās. — Asinis… droši vien ir no tā dzīvokļa. Bet vai tu esi pārliecināts, ka tās bija… asinis? Varbūt krāsa?

Donovans noliedzoši pašūpoja galvu.

—    Tās bija asinis, — viņš nodrebējis sacīja.

Abi saskatījās. Abiem prātā ienāca viena un tā pati doma. Džimijs pirmais izteica to vārdos.

—   Klausies, — viņš izstomīja, — kā tev šķiet, vai mums nevajadzētu… vēlreiz nobraukt lejā un… paskatīties, kas tur īsti noticis. Pārliecināties, vai viss ir kārtībā…

—     Bet meitenes?

—   Viņām mēs neko neteiksim. Pata jau apliek sev priekšautu — viņa grib mums visiem pagatavot omleti. Mēs atgriezīsimies, pirms viņas būs ievērojušas mūsu prombūtni.

—   Labs ir, ejam! — Donovans piekrita. — Negribas gan, bet vajag. Cerams, ka tur nav noticis nekas ļauns.

Taču viņa balsī nebija īstas pārliecības. Viņi uzkāpa uz lifta platformas un nobrauca stāvu zemāk. Bez kavēkļiem viņi nokļuva viesistabā un iededza gaismu.

—    Laikam jau tieši šeit es… es notraipījos, — Donovans sacīja. — Virtuvē taču nekam netiku pieskāries.

Viņš palūkojās apkārt. Džimijs darīja to pašu, un abi sarauca pieri. Viss te bija tik kārtīgs, tik ikdienišķs, ka pat doma par varmācību un izlietām asinīm likās nepieļaujama.

Pēkšņi Džimijs, šausmās nodrebējis, satvēra drauga roku.

—    Skaties!

Donovans paskatījās tai virzienā, ko norādīja trīcošais Džimija pirksts, un arī iekliedzās. Zem smagām ripsa portjerām bija redzama l&ja — saplīsušā lakkurpē ieauta sievietes kāja.

Džimijs piegāja pie portjerām un vienā rāvienā atvilka tās; loga nišā uz grīdas gulēja sievietes ķermenis. Tam līdzās — tumša, lipīga peļķe. Sieviete bija mirusi, par to nebija nekādu šaubu. Džimijs jau dzīrās mirušo pacelt, bet Donovans viņu atturēja.

—     Labāk nedari to! Iekams nav atbraukusi policija, nekam nedrīkst pieskarties.

—    Policija? Ak jā, protams. Draņķīga būšana, Donovan, vai ne? Kā tu domā, kas viņa varētu būt? Misis Ernestīne Grānta?

—    Laikam gan. Katrā ziņā, ja dzīvoklī ir vēl kāds, tas izturas apbrīnojami mierīgi.

—    Bet kas mums tagad būtu jādara? — Džimijs jautāja. — Jāskrien pēc policista vai jāzvana uz policiju no Patas dzīvokļa?

—   Manuprāt, labāk būtu piezvanīt. Ejam, nu jau varam iet laukā pa durvīm. Nebraukāsim taču visu nakti ar to smirdošo liftu!

Džimijs piekrita. Taču, kad abi bija nonākuši pie durvīm, viņš, par kaut ko šaubīdamies, apstājās.

—    Pagaidi! Vai tev nešķiet, ka vienam no mums vajadzētu palikt šeit, līdz ieradīsies policija?

—   Jā, tev laikam taisnība. Ja tu paliktu, es uzietu augšā un piezvanītu.

Viņš skriešus devās augšup pa kāpnēm un piespieda zvana pogu. Durvis atvēra pietvīkusi Pata. Viņa bija apsējusi priekšautu un izskatījās sevišķi piemīlīga. Acis viņai izbrīnā iepletās.

—   Tu? Bet kā tad… Donovan, ko tas nozīmē? Vai kaut kas atgadījās?

Viņš saudzīgi satvēra viņas roku.

—   Viss ir kārtībā, Pata… Vienīgi… esam izdarījuši diezgan nepatīkamu atklājumu dzīvokli stāvu zemāk. Tur atrodas sieviete, mirusi sieviete.

—   Ak! — Izbailes viņa uz bridi zaudēja valodu. — Kādas šausmas! Vai viņai ir bijusi lēkme vai kas tamlīdzīgs?

—    Ne. Liekas… nu, jāsaka, tas vairāk atgādina slepkavību.

—    Ak, Donovan!

—     Es saprotu, tas ir tik nepatīkami.

Viņš vel arvien turēja Patas roku savējā. Meitene roku neatvilka, pat viegli piekļāvās viņam. Mīlā Pata! Cik loti viņš to mīl! Bet vai Pata ir vienaldzīga pret viņu? Reizēm viņam šķita, ka nav, bet reizēm viņš baidījās, ka Džimijs Folkners… Atcerējies Džimiju, kas gaidīja apakšējā dzīvoklī, viņš juta sirdsapziņas pārmetumus.

—    Pata, dārgā, mums jāpiezvana policijai.

—     Monsieur, jums ir pilnīga taisnība, — kāda balss atskanēja Donovanam aiz muguras. — Taču, kamēr gaidīsim policiju, varbūt es varu būt jums noderīgs?

Donovans un Pata bija sarunājušies atvērtās durvīs un tagad, izdzirduši teikto, paraudzījās uz kāpņu laukumiņu. Dažus pakāpienus augstāk stāvēja kāds cilvēks; viņš nokāpa zemāk un nu jau bija viņu redzeslokā. Nekustēdamies abi aplūkoja neliela auguma vīrieti ar olveida galvu un kareivīgi saslietām ūsām. Viņam mugurā bija grezni rītasvārki, kājās — izšūtas čības. Vīrietis galanti palocījās Patas priekšā.

—    Mademoiselle, — viņš teica, — kā varbūt jau zināt, es īrēju dzīvokli virs jums. Man tīk dzīvot augstu — plašums, lielisks skats uz Londonu. Es īrēju dzīvokli kā O'Konors, bet neesmu īrs. Man ir cits uzvārds. Tāpēc uzdrošinos piedāvāt jums savus pakalpojumus. Lūdzu!

Viņš svinīgi pasniedza Patai savu vizītkarti.

—   Monsieur Erkilsk Puaro! Ak! Tas pats monsieur Puaro! Slavenais detektīvs? Un jūs tik tiešām palīdzēsiet mums?

—    Jā, mademoiselle, tāds ir mans nodoms. Gatavojos piedāvāt jums savu palīdzību jau mazliet agrāk.

Pata neizpratnē paraudzījās uz viņu.

—     Es dzirdēju, jūs apspriežamies, kā iekļūt jūsu dzīvoklī. Man ir liela prasme atmūkēšanas lietās, un es, protams, būtu varējis atvērt jūsu durvis. Taču neuzdrošinājos piedāvāt savus pakalpojumus, jo jums būtu varējušas rasties pamatotas aizdomas pret mani.

Pata iesmējās.

—      Un tagad, monsieur, — viņš uzrunāja Donovanu, — lūdzu jūs, ejiet un zvaniet policijai! Es nokāpšu uz dzīvokli stāvu zemāk.

Pata devās lejup kopā ar Puaro. Vini atrada Džimiju stāvam sardzē, un Pata iepazīstināja vinu ar Puaro. Džimijs savukārt pastāstīja, kā viņš un Donovans iekļuvuši šai dzīvoklī. Detektīvs uzmanīgi klausījās.

—    Jūs teicāt, ka durtiņas uz virtuvi nav bijušas aizbultētas? Jūs iek|uvāt virtuvē, bet nevarējāt iedegt gaismu? — Puaro iegāja virtuvē un nospieda slēdzi, nepārtraukti runādams. — Redz, kā! Interesanti gan! — viņš iesaucās, tikko bija iedegusies gaisma. — Tagad viss ir pilnīgā kārtībā. Interesanti…

Pēkšņi Puaro pacēla pirkstu, lūgdams klusēt, un ieklausījās. Klusumā bija dzirdamas vājas skaņas, tā, bez šaubām, bija aizmiguša cilvēka krākšana.

—     Kalpone, — Puaro teica.

Uz pirkstgaliem viņš šķērsoja virtuvi un tad iegāja mazā, tumšā bufetes telpā, no kuras nākamās durvis veda uz kalpones istabu. Viņš atvēra šīs durvis un uzdedzināja gaismu. Istaba bija līdzīga suņa būdai, ko arhitekts pielāgojis cilvēka vajadzībām. Gandrīz visu istabu aizņēma gulta, kurā gulēja sārtvaidze meitene. Plati atvērusi muti, viņa bezrūpīgi krāca.

Puaro nodzēsa gaismu un ātri izgāja no istabas.

—   Vina neatmodīsies. Ļausim viņai pagulēt, līdz ieradīsies policija.

Viņš atgriezās viesistabā. Tur viņiem pievienojās Donovans, paskaidrodams:

—   Policijā teica, ka viņi tūlīt būšot klāt. Mes nedrīkstam neko aiztikt.

Puaro pamāja.

—    Mes arī neaiztiksim. Tikai paskatīsimies, un tas būs

viss.

Viņš devās uz istabu. Mildreda bija nonākusi kopā ar Donovanu, un nu visi četri, elpu aizturējuši, stāvēja durvīs, vērodami Puaro.

—    Ser, es kaut ko nesaprotu, — viņu uzrunāja Donovans. — Es nepiegāju logam ne tuvumā, bet kā asinis nokļuva man uz rokas?

—     Mans jaunais draugs, atbilde atrodas jūsu priekšā. Kādā krāsā ir šis galdauts? Sarkanā, vai ne? Un jūs, bez šaubām, pieskārāties galdam.

—    Jā gan… — Donovans sastomījās.

Puaro pamāja un noliecās pār galdu, norādīdams uz tumšu plankumu sarkanajā galdautā.

—    Tieši šeit tika pastrādāts noziegums, — viņš svinīgi pasludināja. — Līki pārvietoja pēc tam.

Puaro izslējās un lēnām pārlaida acis istabai. Viņš nekustējās, viņš neko neaiztika, un tomēr jaunajiem cilvēkiem, viņu vērojot, radās iespaids, ka Puaro ciešajam skatienam savu noslēpumu atklāj katrs priekšmets šai piesmakušajā istabā. Erkils Puaro palocīja galvu, šķita, ka viņš ir apmierināts.

—    Tā gan, — viņš teica tikko dzirdami.

—     Kas tad? — ziņkāri jautāja Donovans.

—    Tas, ko jūs jau pamanījāt: istaba ir pieblīvēta ar mēbelēm. *

Donovans skumji pasmīnēja.

—     Es tiešām šeit mazliet apdauzīju sānus, — viņš atzinās. — Te taču viss ir citādi nekā Patas istabā, un es nespēju orientēties.

—    Ne jau viss, — Puaro iebilda.

Donovans, kā jautādams, paskatījās uz viņu.

—   Es gribēju sacīt, — Puaro turpināja, — ka dzīvokļos, kuri atrodas viens virs otra, ir vienāds plānojums un durvis, logi, istabas atrodas stingri noteiktās vietās.

—    Kam gan ir vajadzīgi šie sīkumi? — Mildreda jautāja, ar vieglu vilšanos raudzīdamās uz Puaro.

—   Vienmēr jāizsakās precīzi. Tā ir mana, kā jQs teiktu, mazā vājībiņa.

Kāpņu telpā atskanēja soli, un dzīvokli ienāca trīs vīrieši: policijas inspektors, konstebls un dežurējošais policijas ārsts. Inspektors pazina Puaro un, godbijīgu seju rādīdams, sasveicinājās ar viņu.

Tad inspektors pievērsās pārējiem:

—    Man nepieciešams jūs visus nopratināt. Bet vispirms…

Puaro pārtrauca viņu:

—   Man ir mazs priekšlikums: mēs atgriezīsimies dzīvokli stāvu augstāk, un mademoiselle tur darīs to, ko bija nodomājusi — uzceps omleti. Omletes ir mana vājība. Un jūs, monsieur inspektor, beidzis savu darbu šeit, uznāksiet pie mums un bez steigas uzdosiet jautājumus.

Priekšlikums tika pieņemts, un Puaro kopā ar jauniešiem devās uz Patas dzīvokli.

—   Monsieur Puaro, jūs esat burvīgs, — Pata teica. — Un jūs dabūsiet lielisku omleti. Es tiešām traki labi protu cept omletes.

—    Tas ir jauki. Reiz es mīlēju skaistu jaunu anglieti, mademoiselle, viņa bija visai līdzīga jums, bet diemžēl neprata gatavot ēdienu. Taču, kā mēdz teikt, viss, kas notiek, ir uz labu.

Puaro balsī ieskanējās skumjas, un Džimijs Folkners neizpratne palūkojās uz viņu. Taču, tā kā viņi bija Patas dzīvoklī, Džimijs pacentās noskaņot sevi priecīgāk. Drūmā traģēdija tur lejā bija gandrīz aizmirsta.

Kad atskanēja inspektora Raisa soli, omlete jau bija apēsta un atzinīgi novērtēta. Inspektors ienāca ārsta pavadībā, konstebls bija palicis lejā.

—   Monsieur Puaro, — inspektors sacīja, — šī lieta šķiet diezgan vienkārša, un, patiesību sakot, tā nevarētu jūs sevišķi interesēt. Tomēr ir iespējams, ka noziedznieku notvert nebūs viegli. Es gribētu dzirdēt, kā tika atrasts līķis.

Viens otra teikto papildinādami, Džimijs un Donovans sīki izklāstīja visu, kas bija noticis šovakar. Inspektors ar pārmetumu pievērsās Patai:

—   Mis, jūs nedrīkstat virtuvē atstāt vaļā durtiņas. Nekādā ziņā!

Pata nodrebēja.

—    Nekad vairs! Citādi kāds vēl ielavīsies un nogalinās mani tāpat kā šo nabaga sievieti.

—   Viņi gan iekļuva dzīvoklī pa citu ceļu, — inspektors piebilda.

—   Vai pastāstīsiet mums, ko esat konstatējuši? — Puaro jautāja.

—    Faktiski mēs to nedrīkstam… Bet, tā kā tas esat jūs, monsieur Puaro…

—    Tieši tā, — Puaro teica. — Un. šie jaunie ļaudis — viņi neizplāpāsies.

—     Tik un tā tas drīz nonāks avīzēs… — inspektors piekāpās. — Un šai lietā jau arī nav nekādu īpašu noslēpumu. Tātad nonāvētā tiešām ir misis Grānta. Identificēšanas nolūkā es izsaucu durvju sargu. Šai sievietei bija apmēram trīsdesmit pieci gadi. Viņa sēdēja pie galda, un viņu nošāva ar mazkalibra automātisko pistoli. Iespējams, ka tas ir bijis kāds, kas sēdēja pie galda viņai pretī. Viņa nokrita ar galvu uz galda, tāpēc uz galdauta ir asiņu pēdas.

—    Vai neviens nav dzirdējis šāvienu? — Mildreda vaicāja.

—    Pistolei ir bijis skaņas klusinātājs, tāpēc šāvienu nevarēja dzirdēt. Starp citu, vai jūs dzirdējāt kalponi vaimanājam, kad bijām pateikuši viņai, ka saimniece ir mirusi? Nedzirdējāt vis. Tas rāda, cik maz ticams, ka kāds būtu dzirdējis šāvienu.

—    Vai kalpone jums neko nepastāstīja? — Puaro jautāja.

—    Viņai bijis brīvs vakars. Mājās atgriezusies ap pulksten desmitiem. Viņai ir sava atslēga. Viss bijis klusu, un viņa nodomājusi, ka saimniece jau gul.

—    Tātad viņa nav ielūkojusies viesistabā?

—   Viņa esot ienesusi ar vakara pastu pienākušās vēstules, taču neko neparastu neesot manījusi — tāpat kā misters Folkners un misters Beilijs pirmajā reizē. Slepkava taču līķi bija rūpīgi noslēpis aiz portjerām.

—    Vai viņa rīcība jums nešķiet dīvaina?

Puaro balss skanēja mierīgi, taču tajā bija jaušams kaut kas tāds, kas lika inspektoram aši uzlūkot slaveno detektīvu.

—   Viņam negribējās, ka noziegumu atklātu, pirms viņš ir nozudis.

—     Iespējams, iespējams, taču turpiniet, lūdzu!

—     Kalpone aizgājusi pulksten sešos. Ārsts konstatēja, ka nāve iestājusies aptuveni pirms četrām piecām stundām. Vai ne?

Nerunīgais ārsts ar galvas mājienu apstiprināja savu slēdzienu.

—   Tagad ir ceturksnis pirms divpadsmitiem. Es domāju, ka slepkavības laiku ir iespējams noteikt diezgan precīzi.

Viņš parādīja saburzītu papīra lapiņu.

—     Šo mēs atradām nogalinātās tērpa kabatā. Pirkstu nospiedumu nebija, tā ka variet to ņemt rokās!

Puaro izlīdzināja lapiņu. Uz tās drukātiem burtiem bija kārtīgi uzrakstīti daži vārdi:

"Ieradīšos pie tevis šovakar pusastoņos.

Di. F."

—    Tas ir pārāk kompromitējošs dokuments, lai to tur atstātu, — Puaro sacīja, atdodams lapiņu.

—   Varbūt slepkava nezināja, ka lapiņa ir viņai kabatā, — inspektors iebilda. — Viņš varēja domāt, ka zīmīte ir iznīcināta. Viss liecina par to, ka noziedznieks ir akurāts cilvēks. Zem līka mēs atradām pistoli — un atkal nekādu pirkstu nospiedumu. Viss bija rūpīgi noslaucīts ar zīda kabatlakatiņu.

—    Kā jūs zināt, ka tas ir bijis zīda lakatiņš? — Puaro interesējās.

—   Mēs to atradām, — inspektors lepni pavēstīja. — Viņš nebūs manījis, ka lakatiņš nokrīt, viņam aizvelkot portjeras.

Inspektors visiem demonstrēja lielu, baltu loti labas kvalitātes zīda kabatlakatiņu. Tā centrā atradās tik skaidri salasāma iezīme, ka inspektoram pat nevajadzēja ar pirkstu norādīt uz to, un Puaro jau balsī izlasīja vārdu:

—    Džons Freizers.

—    Redziet nu, — inspektors turpināja. — Džons Freizers — zīmītē Dž. F. Mums tagad ir zināms meklējamā cilvēka vārds. Un, uzdrīkstos piebilst, kad būsim sīkāk izpētījuši nelaiķes dzīvi, viņas paziņu loku, mēs tiksim arī slepkavam uz pēdām.

—    Šaubos gan, — Puaro iebilda. — Nē, dārgais, nedomāju vis, ka jūs tik viegli atradīsiet Džonu Freizeru. Viņš ir dīvains cilvēks: akurāts — iezīmē kabatlakatiņus un noslauka no slepkavības ieroča pirkstu nospiedumus — un tomēr tik nevērīgs, ka nozaudē kabatlakatiņu un nemeklē zīmīti, kura var noderģt par pierādījumu.

—    Viņš būs bijis pārāk satraukts, — inspektors sacīja.

—    Iespējams, — Puaro piekrita. — Jā, tas ir visai iespējams. Un vai neviens nav redzējis viņu ieejam mājā?

—    Šai laikā nāk iekšā un iet ārā daudz cilvēku. Šeit ir daudz dzīvokļu. Es domāju, — viņš jautāja visiem jaunajiem reizē, — neviens no jums nav redzējis, ka kāds iznāktu no tā dzīvokļa?

Pata atbildēja:

—     Mēs aizgājām agrāk, ap septiņiem.

—    Skaidrs. — Inspektors piecēlās. Puaro pavadīja viņu līdz durvīm.

—    Vai jūs nebūtu tik laipns un neatļautu man apskatīt nogalinātās dzīvokli?

—    Kāpēc gan ne, monsieur Puaro! Es zinu, cik augstās domās par jums ir mūsu vadība. Atstāšu jums atslēgu, man būs rezerves atslēga. Dzīvoklī neviena nav. Kalpone devās pie radiem, viņa ir pārāk nobijusies, lai paliktu dzīvoklī viena.

—     Pateicos!

Puaro domīgs atgriezās istabā.

—   Vai esat neapmierināts, monsieur Puaro? — Džimijs apjautājās.

—    Jā, esmu gan.

Donovans ziņkāri paskatījās uz viņu.

—     Un kas jūs ir satraucis?

Puaro neatbildēja. Dažas minūtes viņš drūmi klusēja, it kā par kaut ko prātodams, tad pēkšņi nepacietīgi paraustīja plecus.

—    Mademoiselle, es novēlēšu jums labu nakti. Jūs droši vien esat nogurusi, jo jums bija krietni jānopūlas virtuvē, vai ne?

Pata iesmējās.

—    Es pagatavoju tikai omleti, nevis vakariņas. Donovans un Džimijs atnāca un uzaicināja mūs vakariņās. Mēs aizgājām uz kādu mazu kafejnīcu Soho.

—    Un pēc tam, protams, uz teātri?

—    Jā. Uz "Karolīnas melnajām acīm".

—    Ak, labāk lai tās botu bijušas zilas acis — jūsu zilās acis, mademoiselle!

Viņš aizkustinoši palocījās, vēlreiz novēlēdams labu nakti Patai un Mildredai. Mildreda palika pie Patas, kura apgalvoja, ka, nakti būdama viena, no bailēm sajukšot prātā.

Džimijs un Donovans aizgāja reizē ar Puaro. Kad durvis aiz viņiem bija aizvērušās un jaunekli grasījās atvadīties, Puaro ierunājās pirmais:

—    Jaunie draugi, jūs dzirdējāt, ka esmu neapmierināts. Tā ir patiesība. Man gribas tūlīt izdarīt nelielu izmeklēšanu. Vai jūs nevēlētos mani pavadīt?

Viņa priekšlikums guva dzīvu atsaucību. Puaro kāpa lejup pirmais un atslēdza durvis ar inspektora doto atslēgu. Iegājis dzīvoklī, viņš devās nevis uz viesistabu, kā bija domājuši jaunie cilvēki, bet — tieši uz virtuvi. Mazā nišā bija izlietne, un zem tās atradās atkritumu spainis. Puaro pacēla vāku un ar nikna terjera sparu sāka rakņāties spainī.

Pēdīgi viņš, izgrūdis uzvaras saucienu, izslējās, rokā turēdams mazu stikla pudelīti ar pieslīpētu aizbāzni.

—     Lūk, meklētais ir rokā! — Viņš uzmanīgi paostīja aizbāzni. — Diemžēl esmu saaukstējies, man ir iesnas.

Donovans paņēma pudelīti, paostīja, taču, neko nesaodis, izvilka aizbāzni un pielika pudelīti pie deguna, iekams Puaro paguva viņu atturēt.

Ieelpojis Donovans pēkšņi saļima, un Erkilam Puaro tik tikko izdevās viņu uztvert.

—    Trakais! — detektīvs iesaucās. — Kas tā dara? Tik neapdomīgi izvilkt aizbāzni! Vai tad viņš neredzēja, cik vārīgi es rīkojos ar pudelīti? Monsieur… Folkner, vai ne? Vai jūs nebūtu tik laip«ns un neatnestu nedaudz konjaka? Viesistabā es manīju karafi.

Džimijs traucās izpildīt lūgumu. Kad viņš atgriezās, Donovans jau sēdēja uz grīdas. Viņam nācās noklausīties nelielu lekciju par to, cik uzmanīgi jārīkojas, kad ir darīšanas ar substancēm, kuras var būt indīgas.

—     Es laikam došos mājup, — nedroši piecēlies kājās, Donovans sacīja. — Protams, ja vien nevaru būt jums noderīgs. Jūtu, ka vēl neesmu īsti atjēdzies.

—    Kā tad, — Puaro piekrita. — Pašreiz tas ir labākais, ko varat darīt. Monsieur Folkner, lūdzu, brīdi uzgaidiet, es drīz atgriezīšos.

Viņš pavadīja Donovanu līdz durvīm un kopā ar to izgāja kāpņu telpā. Uz kāpņu laukumiņa viņi dažas minūtes sarunājās. Kad Puaro beidzot atgriezās dzīvoklī, Džimijs stāvēja viesistabā, nemierīgi lūkodamies apkārt.

—     Un kas būs tālāk, monsieur Puaro?

—     Nekas nebūs. Lieta ir pabeigta.

—     Kā?!

—     Es visu zinu.

Džimijs skatījās uz viņu, acis nenolaizdams.

—    Tā mazā pudelīte, kuru jūs atradāt?…

—    Jā, tā mazā pudelīte.

—    Neko nesaprotu. Es redzēju, ka jūs nez kāpēc nebijāt apmierināts, kad tika apsūdzēts kāds Džons Freizers.

—     Kaut kāds, — Puaro klusi atkārtoja. — Es brīnītos, ja tāds vispār eksistētu.

—     Nesaprotu.

—    Tas ir tikai vārds, nekas vairāk. Vārds un uzvārds, kas ir skaidri salasāmi kabatlakatiņa iezīmē.

—     Bet papīra lapiņa?

—   Vai ievērojāt, ka tur bija rakstīts drukātiem burtiem? Kādēļ? Es pasacīšu. Katru rokrakstu var identificēt, bet teksts, kas rakstīts ar rakstāmmašīnu, dažkārt palīdz rast atrisinājumu ātrāk, nekā jūs to varat iedomāties. Un, ja šo zīmīti būtu rakstījis īstais Džons Freizers, viņš nedomātu par šiem diviem momentiem! Nē, zīmīte ir uzrakstīta ar noteiktu mērķi un ielikta nogalinātajai kabatā, lai tiktu tur atrasta. Tāda cilvēka — Džona Freizera — nemaz nav.

Džimijs, kā vaicādams, skatījās uz viņu.

Puaro turpināja.

—     Tātad es atgriezos pie pirmā pieturas punkta, kas mani bija ieinteresējis. Kā jau dzirdējāt, es sacīju, ka zināmos apstākļos daži priekšmeti istabā vienmēr atrodas noteiktā vietā. Es minēju trīs piemērus. Taču būtu varējis minēt arī ceturto — elektrības slēdzi.

Džimijs vēl arvien neko nesaprata, un Puaro turpināja:

—   Jūsu draugs Donovans nepiegāja pie loga, viņš notraipīja roku ar asinīm, atbalstīdamies uz galda. Un es sev tūdaļ jautāju: kāpēc viņš tur atbalstījās? Ko viņš darīja, tumsā taustoties pa istabu? Slēdzis taču, — paturiet to prātā, mans draugs, — vienmēr ir vienā un tai pašā vietā — pie durvīm. Kāpēc tad viņš, iegājis istabā, neatrada slēdzi un neiededza gaismu? Tā botu bijusi dabiska, normāla rīcība. Viņš apgalvoja, ka esot mēģinājis uzdedzināt elektribu virtuvē, bet tas viņam neesot izdevies. Taču, kad es mēģināju to darīt, izrādījās, ka viss ir pilnīgā kārtībā. Bet varbūt viņš gribēja, lai tobrīd virtuvē neiedegtos gaisma? Ja gaisma botu iedegusies, jūs tūlīt botu sapratis, ka atrodaties svešā dzīvoklī. Un tādā gadījumā nebūtu iemesla iet istabā.

—     Kas jums padomā, monsieur Puaro? Es nesaprotu!

—     Man padomā ir… — un Puaro parādīja viņam atslēgu.

—    Vai tā ir šā dzīvokļa atslēga?

—     Nē, tā ir mademoiselle Patrišijas dzīvokļa atslēga, kuru monsieur Donovans šovakar izzaga viņai no somiņas.

—     Bet kādēļ, kādā nolūkā?

—    Velns lai parauj! Taču jau tādēļ, lai viņam botu iespēja izdarīt to, ko viņ^ gribēja — ieklāt šai dzīvokli, neradot ne mazākās aizdomas. Un par to, ka og|u lifta durtiņas virtuvē nav aizbultētas, viņš pārliecinājās dažas stundas agrāk.

—    Un kur jūs dabūjāt šo atslēgu?

Puaro plati pasmaidīja.

—    Es to atradu tur, kur arī biju cerējis atrast — monsieur Donovana kabatā. Jāatzīstas, ka mazā pudelīte bija viltība, kas palīdzēja man notvert monsieur Donovanu. Viņš izdarīja to, kas viņam, manuprāt, arī bija jāizdara — izvilka aizbāzni un paostīja pudelīti. Bet mazajā pudelītē bija etilhlorīds, loti stiprs anestēzijas līdzeklis, kas iedarbojas momentāni. Donovans uz dažām minūtēm zaudēja samaņu, un tieši tas man bija vajadzīgs. No viņa kabatas es izņēmu divus priekšmetus, par kuriem jau iepriekš zināju, ka tie tur būs. Viens no tiem bija šī atslēga, bet otrs…

Brīdi klusējis, Puaro turpināja:

—    Tobrīd es jau apšaubīju inspektora pieņēmumu, kāpēc līķis tika noslēpts aiz portjerām. Lai iegūtu laiku? Nē, te bija kas cits. Un man ienāca prātā vakara pasts, ko piegādā pusdesmitos vai ap to laiku. Vai nebūtu iespējams, ka slepkava nav atradis cerēto, taču tas varētu pienākt ar vakara pastu? Tādā gadījumā viņam noteikti botu jāatgriežas. Taču līķis jāpaslēpj, lai to, istabā iegājusi, neatrastu kalpone, citādi policija dzīvokli aizzīmogos. Tā nu viņš paslēpj līki aiz portjerām, un kalpone, neko nenojauzdama, atstāj vēstules uz galda kā parasti.

—    Vēstules?

—  Jā, vēstules. — Puaro izvilka kaut ko no kabatas. — Tas ir otrs priekšmets, ko es paņēmu no monsieur Donovana, kamēr viņš bija bezsamaņā.

Puaro parādīja aploksni, uz kuras ar rakstāmmašīnu bija uzrakstīta adrese un adresāta vārds: "Misis Ernestīne Grānta".

—    Taču, pirms iepazīstamies ar šīs vēstules saturu, es vēlētos uzdot jums vienu jautājumu, monsieur Folkner. Vai jūs mīlat vai nemīlat mademoiselle Patrīciju?

—    Es neizsakāmi mīlu Patu, bet nekad neesmu cerējis uz pretmīlu.

—    Vai jūs domājat, ka viņa mīl monsieur Donovanu? Var jau būt, ka viņā modās kādas jūtas pret viqu, taču tas bija tikai sākums. Jums jāpalīdz viņai aizmirst to, kas noticis, un tādēļ nelaimē jābūt viņai līdzās.

—    Nelaimē? — Džimijs aprauti jautāja.

—     Jā, nelaimē. Mēs darīsim visu iespējamo, lai viņas vārds netiktu minēts sakarā ar šo lietu, taču neticu, ka izdosies panākt pilnīgu noklusēšanu. Viņa ir bijusi notikušajam par iemeslu.

Viņš spēji atplēsa aploksni, un tās saturs izkrita uz galda. Tur bija īsa pavadvēstule no notāra kantora:

"Kundze! Dokuments, kuru Jūs atsūtījāt, ir oriģināls, un tas fakts, ka laulība noslēgta ārpus Anglijas robežām, nekādā ziņā nemazina tās likumīgumu.

Pieņemiet utt."

Puaro atlocīja vēstulei pievienoto dokumentu. Tā bija laulības apliecība, kas apstiprināja, ka pirms astoņiem gadiem laulībā stājušies Donovans Beilijs un Ernestīne Grānta.

—   Ak kungs! — Džimijs iesaucās. — Pata teica, ka esot saņēmusi no šīs sievietes zīmīti ar lūgumu tikties, bet viņai nenāca ne prātā, ka šī tikšanās varētu būt saistīta ar kaut ko svarīgu.

Puaro piekrītoši pamāja ar galvu.

—     Bet monsieur Donovans to zināja. Viņš iegāja pie savas sievas, iekams uzkāpa līdz Patas dzīvoklim. Tā bija likteņa ironija, ka nelaimīgā sieviete apmetās tai pašā namā, kur dzīvoja sāncense. Un viņš aukstasinīgi nonāvēja savu sievu, bet pēc tam devās izklaidēties. Domājams, viņa izstāstīja Donovanam, ka ir aizsūtījusi laulības apliecību uz notāra kantori un gaida drīzu atbildi. Bez šaubām, viņš centās sievu pārliecināt, par to, ka šai laulības apliecībai nav juridiska spēka.

—    Bet viņš visu vakaru bija labā omā… Jūs taču nepieļausiet, ka viņš aizbēg? — Džimijs nodrebēja.

—     Viņam nav kur bēgt, — Puaro nopietni atbildēja.

—     Par to nav jāraizējas.

—    Es tagad domāju vienīgi par Patu, — Džimijs sacīja.

—    Tātad jums šķiet, ka Pata tiešām mīlēja viņu?

—    Mans draugs, tas jau ir jūsu ziņā, kā panākt, lai jūs kļūtu Patai par balstu un lai viņa aizmirstu… — Puaro klusi teica. — Es nedomāju, ka jums tas būs grūti.

Asinis uz ietves

—    Jocīgi, — sacīja Džoisa Lemprīra, — bet es nemaz negribu jums stāstīt savu piedzīvojumu. Tas bija jau pasen, precīzāk izsakoties — pirms pieciem gadiem, taču atminas mani vajā vel joprojām.

Tovasar viss likās tik spilgts, saulains, priecīgs, bet aiz šā skaistuma slēpās atbaidoša īstenība. Visdīvainākais ir tas, ka skice, kuru es toreiz uzmetu, bija tieši šī gaisotne. Pirmajā brīdī šķiet, ka tur ir uzskicēta tikai maza, saules apspīdēta ieliņa Kornvolā. Taču, ielūkojoties uzmetumā vērīgāk, jūs jautīsiet tajā kaut ko draudīgu. Es to nepārdevu, bet arī pati nevaru uz to mierīgi skatīties, tāpēc etīde— pret sienu pagriezta — atrodas darbnīcas kaktā.

Ratala — tā sauca to miestiņu. Tas bija mazs, savāds zvejnieku ciematiņš Kornvolā. Visai gleznaina, varbūt pat pārāk jauka vieta. Jāteic, ka tur viss atgādināja senus laikus, tur vējoja Valtera Skota romānu elpa. Ratalā vēl bija saglabājušies veikaliņi, kur īsi apcirptas, kreklos ģērbušās meitenes apgleznoja pergamentus. Vārdu sakot, burvīgs ciematiņš, taču jau zaudējis sākotnējo svaigumu.

—    Nav ko runāt, — nopūtās Raimonds Vests, — manuprāt, to ir izdarījuši tūristu autobusu maršruti. Lai vai cik šaurs un grūts būtu ceļš uz kādu gleznainu ciematiņu, tā iedzīvotājiem neizdosies paglābties no šā likteņa.

Džoisa pamāja ar galvu.

—    Ratalas ceļš ir šaurs, tas līkumo kalnos starp klinšu kraujām. Labi, atgriezīsimies pie mana piedzīvojuma! Biju aizbraukusi uz Kornvolu zīmēt skices. Ratalā ir senlaicīga viesnīca "Poolharvis Arms". Viena no tām nedaudzajām mājām, kuras pārcietušas spāņu artilērijas apšaudi tūkstoš piecsimt kaut kādā gadā.

—   Tā nebūt nebija artilērijas apšaude, — Raimonds Vests norūca. — Džoisa, jūs nedrīkstat sagrozīt vēstures faktus!

—    Lai nu šā vai tā, bet viņi, izvietojuši šaujamrīkus kaut kur piekrastē, sāka šaut, un mājas sabruka, taču tas nav galvenais.

Viesnīca bija burvīga senlaiku ēka. Tās fasādi rotāja balkons, kas balstījās uz četrām kolonnām.

Es tikko biju ķērusies pie darba, kad mani iztraucēja no kalna braucoša automobiļa motora troksnis. Automobilis, protams, apstājās pie viesnīcas ieejas, tādējādi sabojādams man visu skatu. No mašīnas izkāpa divi cilvēki — vīrietis un sieviete. Sievietei bija violeti sārta linaudekla kleita un tādas pašas krāsas cepurīte.

Vīrietis tūdaļ atgriezās. Man par lielu apmierinājumu, viņš aizbrauca mašīnu prom no viesnīcas ieejas un novietoja to krastmalā. Nākdams atpakaļ uz viesnīcu, viņš pagāja man garām pavisam tuvu. Tad atrībināja vēl viens auto. No tā izspurdza sieviete, kas bija apģērbusi košu katūna kleitu tādā krāsā, kādu pat grūti iedomāties. Tā bija spilgti sarkana. Arī viņas salmu cepurīte ar platām malām — šķiet, ka tādas ieved no Kubas — bija spilgti sarkana. Kad viņa izkāpa no mašīnas, vīrietis, viņu pamanījis, pārsteigts iesaucās: "Kerola, tas nu gan ir lieliski — sastapt tevi šai Dieva aizmirstajā vietā! Neesmu tevi redzējis tūkstoš gadu. Bet mēs šeit esam abi ar Mārdžeriju, zini, tā ir mana sieva. Iesim, es jūs abas iepazīstināšu."

Paņēmis Kerolu zem rokas, viņš veda to uz viesnīcu. Es redzēju, ka pa viesnīcas durvīm viņiem pretī iznāca tā otra sieviete. Kad Kerola gāja man garām, es tikai pavirši paskatījos uz viņu, taču ar to pietika, lai ievērotu viņas nobaltināto zodu un ugunīgi sarkano muti. Un es iedomājos, tāpat vien iedomājos, nez vai Mārdžerijai šī iepazīšanās sagādās lielu prieku. Mārdžeriju tuvumā nebiju redzējusi, bet pa gabalu šķita, ka tā ir bezgaumīgi ģērbusies un gaužām kautrīga jauna sieviete.

Protams, tas neattiecās uz mani, taču reizēm, kad tu nejauši kļūsti par tādu dzīves ainiņu liecinieku, tev uzmācas dažādas domas. No viņu sarunas es dzirdēju tikai fragmentus. Viņi gatavojās iet peldēties. Vīrs, kura vārds, šķiet, bija Deniss, gribēja noīrēt laivu un tajā apbraukt ap zemesragu. Piekrastē, apmēram jūdzes attālumā no ciemata, atradās izslavēta ala, kuru bija vērts redzēt. Arī Kerola vēlējās apskatīt alu, bet viņa ierosināja doties uz turieni kājām, ejot gar klintīm. Viņa apgalvoja, ka nevarot ciest laivas. Beidzot visi vienojās, ka Deniss un Mārdžerija brauks ar laivu, bet Kerola ies pa kalnu taciņu un viņi satiksies alā.

Saklausījusies viņu runas, arī es gribēju izpeldēties. Torīt bija loti karsts, tāpēc darbs nevedās. Turklāt man likās, ka pēcpusdienas saules staros viss izskatīsies vēl iespaidīgāk. Tā nu es savācu savas mantas un devos uz mazo pludmali, kuru iepriekšējā dienā biju atklājusi alai pretējā pusē. Lieliski nopeldējos, pusdienās man bija konservēta mēle ar tomātiem, un pēc tam atgriezos pie darba. Aizrautīgi gatavojos pabeigt savu studiju.

Šķita, ka viss ciematiņš snauž. Nojauta nebija mani vīlusi: pēcpusdienas saulē priekšmetu ēnas bija kļuvušas izteiksmīgākas. Kompozīcijas centrā bija viesnīcas ēka. Ieslīpie saules stari izgaismoja ietvi viesnīcas priekšā, radot savdabīgu efektu. Tā kā uz balkona, pār margām pārmesti, žuva divi peldkostīmi — sarkans un tumši zils, es nopratu, ka kompānija ir laimīgi atgriezusies no peldēšanās.

Man nekādi neizdevās skices labais stūris, un es pieliecos, cenzdamās to pārzīmēt. Kad atkal pacēlu galvu, es ieraudzīju, ka pret vienu no viesnīcas ieejas kolonnām balstās kāds cilvēks, kas frija parādījies kā pēc burvja mājiena. Viņa apģērbs lika domāt, ka tas ir zvejnieks. Labāku modeli grūti būtu bijis atrast — viņš izskatījās pēc spāņu konkistadora, garā melnā bārda šo līdzību vēl pastiprināja. Es drudžaini steidzu strādāt, baidīdamās, ka svešinieks varētu pazust, bet viņš stāvēja tā, it kā būtu sagatavojies kolonnu balstīt mūžīgi.

Kad viņš tomēr atrāvās no kolonnas, es uzmetumu, par laimi, jau biju pabeigusi. Nepazīstamais vīrs pienāca man klāt un uzsāka sarunu. Tas nu gan bija pļāpa!

"Ratala," viņš teica, "ir loti interesants miestiņš…"

Es jau biju uzzinājusi ciemata vēsturi un viņam to arī pateicu, taču tas mani nebūt neglāba. Vajadzēja noklausīties veselu sāgu par apšaudi, tātad par Ratalas nopostīšanu, un par to, ka šis viesnīcas īpašnieks esot kritis pēdējais. Spāņu kapteinis viņu nogalinājis šīs pašas viesnīcas priekšā uz pakāpieniem, viņa asinis nolējušas ietvi, un neviens nav spējis nomazgāt šos traipus.

Svešinieka stāstījums saskanēja ar to hipnotisko, snaudulīgo noskaņu, kura valdīja tai pēcpusdienā. Vīrietis runāja maigi un pieklājīgi, tomēr viņa balss intonācijā kaut kas biedēja. Viņš bija iztapīgs, taču es jutu, ka aiz šim manierēm slēpjas skarbs raksturs. Vērodama viņu, es skaidri sapratu, kāpēc spānieši spējuši radīt inkvizīciju un pastrādāt visus tos briesmu darbus.

Kamēr viņš runāja, es strādāju tālāk, bet pēkšņi pamanīju, ka viņa stāstījuma ietekmē skice atšķiras no tā, ko tikko biju redzējusi. Uz pelēkās, saules apspīdētās ietves manā skicē bija parādījušies asiņu plankumi. Tas bija neticami, kādu joku ar cilvēku var izspēlēt viņa iztēle, taču, kad es atkal paskatījos uz viesnīcu, jutos šokēta! Mana roka bija fiksējusi to, ko tagad redzēja manas acis — asiņu traipus uz pelēkās ietves.

Dažas minūtes es nespēju atjēgties. Tad aizvēru acis un teicu sev:

"Nemuļķojies, patiesībā tur nekā nav…" Kad atvēru acis, asiņu traipi nebija pazuduši.

Jutu, ka ar mani vairs nav labi. Es pārtraucu zvejnieka vārdu plūdus.

"Piedodiet," es teicu, "man kaut kas noticis ar acīm. Vai asiņu plankumi uz ietves vēl joprojām ir redzami?"

Viņš paraudzījās mani maigi un līdzcietīgi.

"Asiņu traipu jau sen vairs nav, lēdij! Es jums stāstīju par seniem notikumiem, kas risinājušies pirms piecsimt gadiem."

"Jā, protams," es atbildēju, "taču tagad… uz ietves…"

Šo teikumu es nepabeidzu. Es zināju, ka viņš neredzēs to, ko redzēju es. Piecēlos, paspiedu viņam roku un sāku vākt kopā savas lietas.

Tieši tad pa viesnīcas durvīm iznāca tas pats vīrietis, kurš no rīta bija ieradies ar automobili. Viņš neizpratnē vēroja ielu. Uz balkona parādījās viņa sieva. Vīrietis devās pie mašīnas, bet tad pārdomāja un pienāca pie zvejnieka.

"Sakiet, lūdzu," viņš iesāka, "vai jūs varbūt nezināt, vai ir atgriezusies tā lēdija, kura no rīta atbrauca ar otru auto?"

"Lēdija spilgtajā kleitā? Nē, ser, neesmu viņu redzējis. Šorīt viņa pa celiņu gar klintīm aizgāja uz alu."

"Jā, es zinu. Mēs visi tur kopā peldējāmies, bet pēc tam viņa pa to pašu ceļu devās uz mājām, un es viņu vairs netiku redzējis. Šis ceļš gar klintīm — tas taču nav bīstams, vai ne?"

"Ser, tas ir atkarīgs no tā, pa kuru ceļu iet. Vislabāk būtu ņemt līdzi pavadoni."

Zvejnieks risināja tālāk šo domu, likdams noprast, ka pats varētu būt tas pavadonis, bet vīrietis viņu rupji pārtrauca un tad aši soļoja atpakaļ uz viesnīcu. Sievai, kura vēl arvien stāvēja uz balkona, viņš uzsauca:

"Paklau, Mārdžerij, Kerola vēl arvien nav atgriezusies. Vai tas nav dīvaini?"

Es nesaklausīju Mār^žerijas atbildi, bet viņas vīrs turpināja:

"Šā vai ta, mēs nevaram ilgāk gaidīt. Mums jāsteidzas uz Penriteru. Vai esi visu sakravājusi? Es piebraukšu mašīnu."

Viņš to arī izdarīja, un abi aizbrauca. Bet es vēl arvien nespēju nomierināties. Man gribējās pārliecināties, ka manas vīzijas ir bijušas muļķīgas iedomas. Es pamatīgi apskatīju ietvi viesnīcas priekšā. Protams, no asiņu traipiem tur nebija ne vēsts. Tātad tas viss bija bijis manas sabangotās iztēles auglis. Taču tad es nobijos vēl vairāk. Tā kā joprojām stāvēju viesnīcas priekšā, zvejnieks, ar interesi mani vērodams, ierunājās:

"Lēdij, vai jums šķita, ka redzat asiņu traipus?"

Es pamāju.

"Tas ir loti dīvaini, loti dīvaini. Māņticīgi ļaudis, lēdij, stāsta: ja kāds redz asinis uz ietves…" Un viņš apklusa.

"Nu?"

Viņš turpināja. Viņa runā gan skanēja Kornvolas intonācija, taču tur nebija ne miņas no vietējā akcenta.

"Viņi saka tā: ja kāds ir redzējis šos asiņu traipus, ne diennakts nebūs pagājusi, kad kāds nomirs."

Man pārskrēja šermuli pār muguru.

Zvejnieks neatlaidīgi turpināja: "Un, ja runājam par nāvi, varu piebilst, ka mūsu baznīcā ir loti interesanta plāksnīte…"

"Nē, paldies," es stingrā tonī atteicos un, apcirtusies uz papēžiem, devos uz kotedžu, kur biju apmetusies. Tuvodamās durvīm, tālumā ieraudzīju Kerolu. Viņa steigšus nāca pa taciņu. Uz klinšu fona Kerola izskatījās kā eksotisks sarkans zieds. Viņas cepurīte bija asiņu krāsā…

Es mēģināju atbrīvoties no apmātības. Man laikam asinis bija sakāpušas galvā.

Mazliet vēlāk izdzirdēju, ka tiek iedarbināts motors. Nodomāju, ka laikam arī Kerola dosies uz Penriteru, bet viņa aizbrauca pretējā virzienā. Es redzēju automobili nozūdam aiz pakalna. Atviegloti uzelpoju. Ratala atkal šķita rāma un miegaina.

Džoisa apklusa.

—    Ja tas ir viss, — Raimonds Vests sacīja, — tad es vēlētos izteikt savas domas. Gremošanas traucējumi un to sekas — sarkani apli acu priekšā.

—    Tas vēl nebija viss, — Džoisa iebilda. — Jums jānoklausās ari nobeigums. Pēc divām dienām es kādā avīzē izlasīju informāciju ar virsrakstu "Liktenīgā peldēšanās". Tur bija teikts, ka misis Dekrē, kapteiņa Denisa Dekrē sieva, noslīkusi Lenderkovā. Tas ir piekrastes miestiņš netālu no Ratalas. Kopā ar viru viņa apmetusies turienes viesnīcā, un abi sadomājuši iet peldēties. Taču sacēlies stiprs vējš. Kapteinis Dekrē nospriedis, ka ir pārāk auksts, lai peldētos, un devies spēlēt golfu ar draugiem. Turpretī misis Dekrē neesot atmetusi domu par peldēšanos un aizgājusi uz līcīti viena. Pagājis ilgāks laiks, un, kad viņa nav atgriezusies, satrauktais vīrs kopā ar draugiem devies viņu meklēt. Viņi atraduši tikai nelaimīgās lēdijas drēbes, kas bijušas atstātas pie klints, bet no to valkātājas — ne vēsts. Līķis atrasts pēc nedēļas, kad tas bijis izskalots krastā netālu no peldvietas. Pirms nāves nabadzīte stipri sadauzījusi galvu. Saskaņā ar oficiālo versiju, ienirstot viņa atsitusies pret klinti. Kā es aprēķināju, nāve bija iestājusies tieši divdesmit četras stundas pēc tam, kad ieraudzīju asiņu traipus.

—     Es protestēju, — teica sers Henrijs. — Tā jau nav mikla, bet gan — spoku stāsts. Protams, mis Lemprīra ir medijs.

Misters Piteriks, kā vienmēr, pieklājīgi ieklepojās.

—    Es vērstu uzmanību uz šo sitienu pa galvu. Manuprāt, ir iespējama arī kāda netīra spēle, un to mums nevajadzētu aizmirst. Bet man nav nekāda pieturas punkta, ar ko sākt. Protams, mis Lemprīras halucinācijas vai vīzijas savā ziņā ir interesantas, bet es nesaprotu, ko mēs tur varētu apspriest.

—   Gremošanas traucējumi un nejaušas sakritības, — teica Raimonds. — Jūs taЈu nevarat apgalvot, ka avīzē ir bijis rakstīts par tiem pašiem cilvēkiem. Turklāt lāstam vai kaut kam tamlīdzīgam vajadzētu attiekties tikai uz Ratalas iedzīvotājiem.

—    Es nojaušu, — sers Henrijs teica, — ka šai notikumā sava loma ir noslēpumainajam zvejniekam. Bet esmu vienis prātis ar misteru Piteriku, ka mis Lemprīra mums ir atklājusi pārāk maz faktu.

Džoisa pievērsās doktoram Penderam, bet viņš pasmaidījis galvu vien nogrozīja. — Tas ir visai interesants notikums, bet es pievienojos seram Henrijam un misteram Piterikam, proti, ka faktu ir par maz.

Tad Džoisa paskatījās uz mis Mārplu. Večiņa uzsmaidīja viņai.

—    Arī es domāju, ka tu, mīlā Džoisa, mazliet blēdies. Protams, ne jau attiecībā pret mani. Es gribēju teikt, ka tikai mēs, sievietes, spējam novērtēt informāciju par apģērbu. Šķiet, ka vīriešiem šī mīkla ir ciets rieksts. Te pārāk daudz sasteigtu pārģērbšanos. Cik ļauna un netikumīga sieviete! Un vīrietis — vēl netikumīgāks!

Džoisa pārsteigta sacīja:

—     Krustmāt Džeina, es gribēju teikt, mis Mārpla, es nešaubos… es tiešām nešaubos, ka jūs zināt patiesību.

—    Mana dārgā, — mis Mārpla atbildēja, — tev tur bija daudz grūtāk tikt pie skaidrības nekā man te, tālu no šiem notikumiem. Turklāt tev ir mākslinieces daba, tāpēc tu tik jūtīgi reaģē uz apstākļiem un gaisotni, vai ne? Kad šeit visu mierīgi apsver, sēžot ar adīkli klēpī, tad ir redzami tikai fakti. Asinis pilēja uz ietves no peldkostīma, kas žuva uz balkona, bet noziedznieki nepamanīja, ka tas ir piesūcies ar asinīm, jo peldkostīms bija sarkans. Nabadzīte, nabaga mazulīte!

—   Piedodiet, mis Mārpla, — sers Henrijs ieteicās, — taču es vēl arvien esmu neziņā. Šķiet, ka jūs un mis Lemprīra zināt, kas tur īsti notika, bet mēs, vīrieši, nepavisam nesaprotam, ap ko lieta grozās.

—     Un tagad es izstāstīšu jums šā notikuma beigas, —

Džoisa sacīja. — Tas bija pčc gada. Biju apmetusies kādā nelielā kūrortā austrumu piekrastē. Es skicēju, un pēkšņi man sāka likties, ka tas viss jau reiz ir bijis. Manā priekšā uz ietves stāvēja divi cilvēki — vīrietis un sieviete. Viņi sasveicinājās ar trešo personu — ar sievieti, kas bija ģērbusies spilgti sarkanā katūna kleitā.

— Kerola! Kāda necerēta tikšanās! Cik sen neesam redzējušies! Iepazīsties ar manu sievu! Džoena, tā ir mis Hārdinga, mana sena paziņa.

Es uzreiz pazinu šo vīrieti. Tas bija tas pats Deniss, kuru tiku redzējusi Ratalā. Tagad viņam bija cita sieva — Džoena, nevis Mārdžerija, bet tips bija tas pats — kautrīga un nepieredzējusi. Kādu brīdi man šķita, ka jūku prātā. Viņi norunāja iet peldēties.

Vai zināt, ko es izdarīju? Devos tieši uz policijas iecirkni. Baidījos gan, ka policisti varētu uzskatīt mani par mazliet ķertu, bet tas man bija vienalga. Taču izrādījās, ka velti biju uztraukusies. Iecirknī jau bija no Skotlendjarda atsūtīts ierēdnis. Viņš bija ieradies sakarā ar šo lietu… Vēl šodien es nespēju to mierīgi atcerēties… Policijai jau bija aizdomas pret Denisu Dekrē. Starp citu, tas bija viņa īstais vārds. Viņš gan pastāvīgi mainīja vārdu. Šis cilvēks mēdza iepazīties ar jaunām meitenēm, parasti ar tādām klusām, nepieredzējušām, bez radiniekiem un bez draugiem, apprecējās, tad par lielu naudu apdrošināja sievas dzīvību, bet pēc tam… ak, tas ir briesmīgi! Tā sieviete, kuru sauca par Kerolu, bija viņa īstā sieva. Viņi vienmēr rīkojās pēc vienas un tās pašas shēmas. Tāpēc viņus arī noķēra, jo apdrošināšanas sabiedrībām bija radušās aizdomas.

Parasti viņš kopā ar jauno sievu devās uz kādu klusu nostūri jūrmalā. Tad parādījās otra sieviete un visi trīs devās peldēties. Sievu nonāvēja, Kerola pārģērbās viņas drānās un atgriezās laivā kopā ar Dekrē. Pēc tam, "velti izgaidījusies Kerolu", viņi ar^automobili aizbrauca. Tikko noziedznieki bija ārā no ciemata, Kerola aši pārģērbās savā ugunīgajā kleitā, spilgti nogrimējās, atgriezās ciematā un aizbrauca ar savu auto. Slepkavas bija izpētījuši piekrasti un izvēlējās vietu "sievas bojāejai" pēc ūdens plūsmas virziena. Kerola, tēlodama "sievu", devās uz kādu nomaļu vietiņu, atstāja nonāvētās sievas lietas pludmalē un, pārģērbusies košajā kleitā, mierīgi devās projām, lai gaidītu, līdz vīrs viņai pievienosies.

Es domāju, ka tad, kad viņi nonāvēja Mārdžeriju, asinis uzšlācās uz Kerolas peldkostīma, taču, tā kā tas bija sarkans, slepkavas to nepamanīja, kā jau tika teikusi mis Mārpla. Bet, kad viņi izkāra peldkostīmu, lai tas izžūtu, asinis sāka pilēt uz ietves. Brr! — Džoisa nodrebēja. — Šis skats man vēl joprojām ir acu priekšā.

—    Nu protams, — sers Henrijs teica. — Beidzot atcerējos. Patiesībā viņa vārds bija Deiviss. Biju piemirsis, ka viens no viņa pseidonīmiem bija Dekrē. Tas bija apbrīnojami cietsirdīgs pārītis. Es vienmēr brīnījos, kā neviens nav ievērojis to, ka sieva tika nomainīta. Laikam ir tā, kā pamatoti norādīja mis Mārpla, proti, vairāk uzmanības tiek pievērsts apģērbam, nevis cilvēka izskatam. Un, kaut arī mēs turējām aizdomās Deivisu, viņa vainu pierādīt nebija viegli, jo viņam taču bija tik drošs alibi.

—     Krustmāt Džeina, — ar lielu interesi vērodams večiņu, jautāja Raimonds, — kā jums tas izdodas? Jūs esat nodzīvojusi tik mierīgu, bezrūpīgu dzīvi un tomēr jūs ne ar ko nevar pārsteigt.

—    Vienmēr esmu domājusi, ka šai pasaulē viss atkārtojas, — mis Mārpla atbildēja. — Redziet, mūsu ciematā dzīvoja kāda misis Grīna. Viņa apglabāja piecus bērnus, un visi tie bija apdrošināti. Protams, radās aizdomas…

Viņa pakratīja galvu.

—     Šai dzīvē ir tik daudz nekrietnību! Ceru, ka jums, jaunajiem, nekad nebūs pašiem jāizjūt, cik samaitāta ir šī pasaule.

Upenes

Erkils Puaro pusdienoja kopā ar savu draugu Henriju Boningtonu restorānā "Gallant Endeavour", kas atradās Čelsi, Kingsroudā.

Misters Boningtons bija iecienījis šo restorānu. Viņam patika šeit valdošā dīkā gaisotne, patika, ka šeit pasniedz "vienkāršus angļu ēdienus", nevis "diezin kā pagatavotu maisījumu".

Mollija, simpātiska viesmīle, sasveicinājās ar viņu kā ar vecu draugu. Viņa lepojās ar to, ka turēja prātā, kādi ēdieni garšo un kādi negaršo restorāna pastāvīgajiem apmeklētājiem.

—    Labvakar, ser, — viņa sacīja, kad vīrieši bija apsēdušies pie galdiņa zāles stūrī. — Jums ir paveicies! Šodien mums ir tītars ar riekstiem, to taču jūs labprāt ēdat? Ir arī loti labs Stiltonas siers. Vai sāksiet ar zupu vai ar zivi?

Kad ēdiens bija pasūtīts, misters Boningtons, noskatīdamies uz aizejošo Molliju, nopūties atlaidās krēslā un atlocīja salveti.

—   Mollija ir jauka meitene, — viņš atzinīgi sacīja. — Jaunībā viņa bija skaistule. Mākslinieki viņu gleznoja. Bet vēl svarīgāk ir tas, ka viņa kaut ko sajēdz par ēdieniem. Daudzas sievietes, aizgājušas ar pielūdzēju uz restorānu, pat neievēro, ko viņas ēd. Tāda sieviete pasūta pirmo, kas pagadījies. *

Erkils Puaro nogrozīja galvu. — Tas ir briesmīgi!

—    Paldies Dievam, vīrieši nav tādi! — misters Boningtons pašapmierināti secināja.

—    Vai visi bez izņēmuma? — Puaro viltīgi iejautājās.

—    Nu, varbūt jaunie, — misters Boningtons piekāpās. — Kucēni! Mūsdienās visi jaunie cilvēki ir vienādi, viņiem nav izturības, viņiem nav vīrišķības. Es nicinu jaunos, bet viņi, — Puaro draugs uzsvērti vienaldzīgi piebilda, — droši vien nicina mani. Varbūt viņiem ir taisnība! Taču, ja paklausās, ko daži no jaunajiem runā, tad iznāk, ka nevienam, kam ir vairāk par sešdesmit, nav tiesību dzīvot. Jāsāk vai domāt: cik ir tādu, kuri palīdzējuši saviem nevarīgajiem radiniekiem pamest šo pasauli.

—   Pilnīgi iespējams, ka tieši tā viņi arī rīkojas, — Puaro piekrita.

—    Jums nu gan ir jauka domāšana, Puaro. Šķiet, ka darbs policijā laupa jebkādus ideālus.

Erkils Puaro pasmaidīja.

—    Un tomēr interesanti būtu sastādīt to sešdesmit gadu vecumu pārsniegušo cilvēku sarakstu, kuri ir gājuši bojā nelaimes gadījumā. Ticiet man, tas uzvedinātu uz interesantām pārdomām! Taču labāk, draugs, pastāstiet par sevi! Kā jums iet?

—    Slikti! — misters Boningtons atbildēja. — Tāda pašlaik ir dzīve. Pārāk daudz nepatikšanu. Un pārāk daudz skaistu vārdu. Skaisti vārdi palīdz apslēpt nejēdzības un nekrietnības. Tāpat kā bieza miltu mērce noslēpj to, ka zivs zem tās nav necik laba. Dodiet man fileju, un nebūs vajadzīga nekāda draņķīga mērce.

Tieši tobrīd Mollija atnesa viņam fileju, un viņš labpatikā ieņurdējās.

—     Meitenīt, tu gan zini, kas man garšo, — viņš teica.

—   Jūs taču esat mūsu pastāvīgs viesis, vai ne, ser? Tātad man tas jāzina.

Erkils Puaro jautāja: — Vai tad cilvēki vienmēr pasūta vienu un to pašu? Vai tiešām viņi nekad nevēlas neko citu?

—     Tikai ne džentlmeņi, ser. Cilvēkiem tiešām patīk dažādība, taču džentlmeņiem gaume nemainās.

—    Ko es jums teicu? — Boningtons norūca. — Ja runa ir par ēdienu, uz sievietēm nevar paļauties!

Viņš pārlaida skatienu restorāna zālei.

—     Mūsu pasaule nudien ir jocīga. Vai redzat tur stūrī bārdaino savādnieku? Mollija jums pastāstīs, ka viņš te vakariņo otrdienās un ceturtdienās. Viņš nāk uz šejieni jau kādus desmit gadus. Savā ziņā ievērojama persona vietējā mērogā. Taču vēl joprojām neviens nezina viņa vārdu, nezina arī, kur viņš dzīvo un ar ko nodarbojas. Ja tā padomā, tas šķiet diezgan dīvaini.

Kad viesmīle atnesa viņiem katram porciju tītara, Boningtons viņai pajautāja: — Es redzu, ka jūsu punktuālais vecītis vēl arvien nāk uz šejieni.

—    Pilnīgi pareizi, ser. Viņa dienas ir otrdiena un ceturtdiena. Bet iepriekšējā nedēlā viņš gluži negaidīti ieradās pirmdienā! Tas mani galīgi izsita no sliedēm. Es nodomāju, ka nevilšus esmu sajaukusi datumus un ka tā tomēr būs bijusi otrdiena. Bet nākamajā vakarā viņš atnāca kā parasti, tātad varētu teikt, ka pirmdien viņam ir bijis ārpusplāna apmeklējums.

—    Interesanta atkāpe no ieraduma, — Puaro nomurmināja. — Es gribētu zināt, kas viņu uz to bija pamudinājis!

—     Ser, ja jūs interesē manas domas, varu piebilst, ka viņš likās par kaut ko satraucies vai noraizējies.

—     Kāpēc jūs tā domājat? Vai viņa izturēšanās bija dīvaina?

—     Nē, ser, ne tāpēc. Viņš izturējās tāpat kā parasti, bija tikpat kluss kā allaž. Ne vārda vairāk, tikai "labvakar". Nē, neparasts bija viņh pasūtījums.

—     Pasūtījums?

—    Džentlmeņi, baidos, ka jūs mani izsmiesiet. — Mollija nosarka. — Taču, ja džentlmenis nāk uz šejieni jau vairāk nekā desmit gadu, jūs, protams, labi zināt, kas viņam garšo un kas negaršo. Viņš nevarēja ciest nieru pudiņu un upenes, un es neatceros, ka viņš kādreiz botu pasūtījis biezo zupu. Tomēr tai pirmdienā viņš pasūtīja biezo tomātu zupu, bifšteku, nieru pudiņu un upeņu pīrāgu! Likās, ka viņš pat neievēro, ko pasūta!

—    Ziniet, man tas šķiet loti interesanti, — Puaro teica.

Apmierināti palūkojusies uz viņiem, Mollija aizgāja.

—   Puaro, es gribētu dzirdēt jūsu secinājumus, — Henrijs Boningtons iesmējās. — Tas atbilstu mūsu labākajām tradīcijām.

—     Bet es vispirms vēlētos uzklausīt jūsu secinājumus.

—    Vai gribat mani padarīt par doktoru Votsonu? Lai iet! Vecais bija aizgājis pie ārsta, un ārsts noteica viņam citu diētu.

—   Biezo tomātu zupu, bifšteku, nieru pudiņu un upeņu pīrāgu? Nevaru iedomāties ārstu, kurš varētu parakstīt kaut ko tādu.

—    Žēl, ka neticat! Ārsti var parakstīt jebko.

—    Vai tas ir viss, kas jums ienāca prātā?

Henrijs Boningtons atbildēja: — Ja runājam nopietni, man šķiet, ka iespējams ir viens vienīgs izskaidrojums. Mūsu nepazīstamais draugs bija kādu spēcīgu emociju varā. Viņš nemanīja, ko ir pasūtījis un ko ēd, jo bija savu problēmu pārņemts.

Brīdi klusējis, Boningtons piebilda: — Protams, jūs man tūdaļ pavēstīsiet, ka jums ir zināms, par ko šis cilvēks domāja — kala slepkavības plānu.

Un viņš iesmējās par savu hipotēzi.

Puaro nesmējās. Vēlāk viņš atzinās, ka tobrīd bijis visai noraizējies. Tagad lādot sevi, ka nav paredzējis, ar ko tas viss var beigties. Draugi gan apgalvo, ka nebija iespējams paredzēt notikumu gaitu.

Pēc kādām trim nedēļām Puaro un Boningtons atkal sastapās. Šoreiz tas notika metro, vini samājās ar galvu, pieturēdamies, lai nezaudētu līdzsvaru zvalstīgajā vagonā. Pikadili laukuma pieturā daudzi izkāpa, tad draugi varēja ieņemt brīvās vietas vagona stūrī, kur viņus neviens netraucēja.

—    Starp citu, — Boningtons jautāja, — vai vēl atceraties to večuku, kuru ievērojām restorānā? Es nebrīnītos, ja viņš būtu atstājis šo pasauli. Viņš nav bijis šai restorānā jau veselu nedēlu. Molliju tas ir briesmīgi satraucis.

Erkils Puaro piecēlās, acis viņam iezibējās.

—     Vai tiešām? — viņš jautāja. — Vai tiešām?

—     Vai vēl atceraties, es izteicu hipotēzi, ka vecais ir bijis pie ārsta un ārsts parakstījis viņam diētu? Tas, ko sacīju par diētu, protams, ir blēņas, taču es nebrīnītos, ja viņš tiešām būtu apmeklējis ārstu un ārsta slēdziens būtu viņu satriecis. Šā iemesla dēļ viņš pasūtīja ēdienus, nemaz nedomādams par to, ko pasūta. Satricinājums būs bijis tik stiprs, ka vecais vīrs priekšlaikus atstāja mūsu nīcīgo pasauli. Ārstiem vajadzētu būt taktiskākiem, kad viņi pacientam dara zināmu diagnozi.

—     Parasti viņi tādi arī ir, — Puaro iebilda.

—    Šī ir mana pietura, — teica misters Boningtons. — Uz redzēšanos! Nedomāju, ka mēs kādreiz uzzināsim kaut vai tā veča vārdu. Ak, cik dīvaina ir pasaule!

Un viņš aizsteidzās uz izeju.

Erkils Puaro sadrūmis palika sēžot. Likās, ka viņš neuzskata šo pasauli ne par dīvainu, ne par jocīgu. Pārnācis mājās, viņš savam uzticamajam sulainim Džordžam deva dažus rīkojumus.

Erkils Puaro pētīja sarakstu, velkot ar pirkstu pa uzvārdu rindu. Tas bija pēdējā laikā mirušo cilvēku saraksts.

Puaro pirksts apstājās pie kāda uzvārda.

—    Henrijs Gaskons. Sešdesmit deviņi gadi. Labi, sāksim ar viņu.

Pēc dažām stundām Erkils Puaro jau sēdēja ārsta Makendrū kabinetā Kingsroudā. Makendrū bija garš, sarkanmatains skots ar inteliģentu seju.

—    Gaskons? — viņš pārjautāja. — Jā, atceros. Vecs savādnieks. Viņš dzīvoja viens pats aizvēsturiskā namā. Nelaiķis misters Gaskons nebija mans pacients, bet es viņu pazinu un bieži sastapu. Nelaimi pirmais nojauta piena vedējs. Uz lieveņa atstātais piens pudelēs bija sarūdzis. Kaimiņi beidzot izsauca policiju. Durvis uzlauza un veco vīru atrada. Viņš bija nogāzies pa kāpnēm un lauzis sprandu. Viņam mugurā bija veci, saplēsti rītasvārki — varbūt viņš tajos bija sapinies un nokritis.

—   Saprotu, — Puaro teica. — Tas ir bijis parasts nelaimes gadījums.

—    Gluži pareizi.

—    Vai viņam bija radinieki?

—    Krustdēls. Reizi mēnesī viņš ieradās apciemot tēvoci. Viņa uzvārds ir Remzijs, Džordžs Remzijs. Viņš ir ārsts. Dzīvo Vimbldonā.

—     Pēc cik ilga laika tika atrasts līķis?

—    Ahā! — ārsts Makendrū teica. — Nu jau mēs pārejam pie oficiāliem jautājumiem. Ne mazāk par četrdesmit astoņām un ne vairāk par septiņdesmit divām stundām. Viņu atrada sestajā datumā no rīta. Taču izrādījās, ka nāves brīdi var precizēt. Nelaiķa rītasvārku kabatā tika atrasta vēstule, kura bija rakstīta trešajā datumā un tai pašā pēcpusdienā nosūtīta no Vimbldonas. Spriežot pēc zīmoga uz aploksnes, vēstule pienākusi vakarā — deviņos divdesmit. Tas savukārt jauj izteikt pieņēmumu, ka nāve iestājusies trešajā datumā pēc deviņiem divdesmit. Par to liecina kuņģa stāvoklis un līķa trūdēšanas pakāpe. Nelaiķis bija ēdis divas stundas pirms nāves. Es izdarīju sekciju sestajā datumā no rīta un secināju, ka nāve iestājusies pirms sešdesmit stundām, ap desmitiem vakarā.

—    Šķiet, ka viss saskan. Sakiet, kad misters Gaskons pēdējo reizi bija redzēts dzīvs?

—    Tai pašā trešajā datumā, tātad ceturtdienas vakarā. Viijš bija redzēts pulksten septiņos Kingsroudā — ēdot vakariņas restorānā. Stāsta, ka viņš tur vienmēr vakariņojis ceturtdienās.

—    Vai viņam bija vēl kādi radinieki? Vai šis krustdēls bija vienīgais?

—     Viņam bija dvīņubrālis. Stāsts par šiem brāļiem ir diezgan neparasts. Viņi nebija tikušies ilgus gadus. Redziet, jaunībā Henrijs bija aktieris, tiesa gan, netalantīgs. Arī otrs brālis, Entonijs Gaskons, bija aktieris, taču viņš apprecēja bagātu sievu un pameta mākslas pasauli. Šā iemesla dēl brāli saķildojās un, cik saprotu, pēc tam vairs nav tikušies. Bet dīvainākais ir tas, ka viņi abi miruši vienā un tai pašā dienā un stundā. Entonijs Gaskons šķīrās no šīs pasaules trešajā novembrī pulksten vienos dienā. Arī agrāk biju dzirdējis nostāstus par dvīņiem, kuri dažādās pasaules malās nomiruši vienā un tai pašā dienā. Varbūt tā tas tikai sagadījies, taču tādi ir fakti.

—     Un vai otra brāļa sieva ir dzīva?

—    Nē, viņa nomira pirms dažiem gadiem.

—     Kur dzīvoja Entonijs Gaskons?

—   Viņam bija māja Kingstonhilā. Kā stāstīja ārsts Remzijs, viņš dzīvojis vientuli.

Erkils Puaro domīgi pamāja ar galvu.

Skots vērīgi paraudzījās uz viņu.

—    Kas jums ir padomā, monsieur Puaro? — ārsts parupji ievaicājās. — Es atbildēju uz jūsu jautājumiem. Tas bija mans pienākums, jb jūs uzrādījāt man savu apliecību. Taču esmu neziņā par to, kas īsti ir noticis.

Puaro runāja lēnām: — Nāve parasta nelaimes gadījuma dēl — tā teicāt jūs. Manas domas ir tikpat parastas — viņu kāds nogrūda.

Makendrū apjucis uzlūkoja Puaro.

—   Citiem vārdiem sakot — slepkavība! Vai jums ir kāds pamats to apgalvot?

—    Nē, — Puaro atbildēja, — tikai aizdomas.

—   Bet kaut kam taču jābūt… — viņa sarunbiedrs neatlaidās.

Puaro neatbildēja neko.

Makendrū turpināja: — Ja turat aizdomās viņa krustdēlu misteru Remziju, tad man jābrīdina jūs, ka esat uz nepareizām pēdām. Remzijs ir spēlējis bridžu Vimbldonā no astoņiem trīsdesmit līdz divpadsmitiem naktī. Tas tika noskaidrots iepriekšējā izmeklēšanā.

—    Un tas, protams, tika pārbaudīts. Policija strādā loti rūpīgi, — Puaro nomurmināja.

—   Varbūt jums ir zināms kaut kas tāds, kas liecina pret viņu, kādi pierādījumi? — ārsts jautāja.

—     Pirms sarunas ar jums es nezināju, ka šāds cilvēks vispār ir.

—    Tātad jūs turat aizdomās kādu citu?

—   Nē, nē. Tomēr šķiet, ka te kaut kas nesaskan. Mistera Gaskona nāve izjauc kopainu.

—    Es jūs lāgā nesaprotu.

Erkils Puaro pasmaidīja. Viņš piecēlās, arī ārsts cēlās kājās.

—   Taisnību sakot, mistera Gaskona nāvē es nesaskatu neko aizdomīgu, — teica Makendrū.

Belģietis noplātīja rokas. — Man ir kāda doma, bet nav nekā, kas to apstiprinātu. Starp citu, dakter Makendrū, vai Henrijam Gaskonam bija zobu protēzes?

—    Nē. Viņam bija lieliski zobi, un tas viņa vecumā ir retums.

—   Vai viņš zobus labi kopa? Vai tie bija balti un kārtīgi iztin ti?

—    Jā, to es ievēroju.

—     Un zobi nebija nemaz iekrāsojušies?

—     Nē. Es nedomāju, ka vioš būtu smēķējis, — ja jūs jautājat par to.

—   Man prātā bija kas cits. Es jautāju ar zināmu nolūku, taču varbūt šī versija ir aplama. Uz redzēšanos, dakter, paldies par laipnību un pacietību!

Viņš paspieda ārstam roku un aizgāja.

"Bet tagad pārbaudīsim šo versiju," Puaro domās noteica.

Puaro iegāja restorānā "Gallant Endeavour" un apsēdās pie tā paša galdiņa, pie kura viņi ar Boningtonu reiz bija ēduši vakariņas. Taču viņu neapkalpoja Mollija. Viesmīle paskaidroja, ka Mollija esot aizbraukusi atvaļinājumā.

Pulkstenis vēl bija tikai septiņi, restorānā cilvēku nebija daudz, un Puaro bez grūtībām iesaistīja viesmīli sarunā par veco misteru Gaskonu.

—   Jā, — viņa teica. — Viņš nāca uz šejieni ilgus gadus, taču neviens no mums nezināja, kā viņu sauc. Mēs lasījām avīzē par izmeklēšanu, un tur bija fotogrāfija. "Paskaties," Mollija sacīja, "tas laikam ir mūsu punktuālais vecītis," — tā mēs viņu dēvējām savā starpā.

—    Vai tiesa, ka viņš šeit vakariņoja nāves dienā?

—   Tieši tā. Tas bija ceturtdien, trešajā datumā. Viņš šeit vienmēr ēda vakariņas ceturtdienās un otrdienās, un viņš bija precīzs kā pulkstenis.

—    Droši vien jūs vairs neatminaties, ko viņš toreiz ēda vakariņās?

—     Mēģināšu atcerēties.Tā bija zupa ar garšvielām, jā gan, un vēršgalas pīrāgs. Vai varbūt cepta jērgala? Nē, protams, tas bija pīrāgg. Un vēl baltmaizes sacepums ar āboliem un upenēm. Un, protams, siers. Gluži neticami, ka tai pašā vakarā viņš nokrita pa trepēm un nomira. Stāsta, ka esot sapinies ritasvārkos. Tiesa gan, viņa apģērbs vienmēr izskatījās briesmīgi, tas bija vecmodīgs, vietām saplēsts. Un tomēr viņa izskatā bija kaut kas īpašs, varēja jaust, ka viņš ir personība! Jā, mums te ir daudz interesantu apmeklētāju.

Viesmīle aizgāja.

Erkils Puaro vienatnē ēda savu zivi.

Apgādājies ar ietekmīgu personu rekomendācijām, Puaro no rajona izmeklētāja bez pūlēm saņēma lietas materiālus par mistera Gaskona nāvi.

—    Šis Gaskons bija amizants cilvēks, vientuļš ekscentrisks vecis. Taču viņa nāve šķiet pievērsusi sev lielu uzmanību? — ziņkāri vērodams apmeklētāju, teica amatpersona.

Puaro rūpīgi izvēlējās vārdus:

—    Redziet, monsieur, ir daži apstākli, kuri varētu būt saistīti ar šo lietu un kuri norāda uz papildizmeklēšanas nepieciešamību.

—    Labi, kā varu palīdzēt?

—   Cik saprotu, jūsu kompetencē ir izlemt, vai pēc tam, kad izmeklēšana beigusies, materiāli ir vai nav saglabājami. Henrija Gaskona rītasvārku kabatā tika atrasta kāda vēstule, vai ne?

—     Pilnīgi pareizi.

—    Vai vēstule bija no viņa krustdēla Džordža Remzija?

—   Tieši tā. Vēstule tika pievienota izmeklēšanas materiāliem, lai precizētu nāves iestāšanās laiku.

—    Vai šī vēstule ir saglabājusies?

Puaro satraucies gaidīja izmeklētāja atbildi un atviegloti uzelpoja, izdzirdis, ka viņš varot vēstuli dabūt. Beidzot saņēmis šo dokumentu, belģietis to uzmanīgi izpētīja. Vēstule bija rakstīta ar parasto spalvu visai neskaidrā rokrakstā:

"Dārgais tēvoci Henrij! Ar nožēlu informēju Jūs, ka man nebija panākumu pie tēvoča Entonija. Jūsu ierosinājums tikties viņu nesajūsmināja. Viņš neko man neatbildēja uz Jūsu vēlēšanos aizmirst senos apvainojumus. Protams, tēvocis Entonijs ir loti slims un pamazām zaudē prātu. Baidos, ka viņa dienas ir skaitītas, viņš tik tikko atceras, kas Jūs tāds esat.

Man patiesi ir žēl, ka nespēju izpildīt Jūsu uzdevumu, taču, ticiet man, darīju visu, kas bija manos spēkos.

Jūsu mīlošais krustdēls

Džordžs Remzijs"

Vēstule bija datēta ar trešo novembri. Puaro aplūkoja pasta zīmogu. Tur bija norādīts laiks — sešpadsmit trīsdesmit.

Viņš nomurmināja: — Viss ideāli saskan.

Tad Puaro devās uz ICingstonhilu. Viņš lika lietā visu savu laipnību un neatlaidību, lai panāktu sarunu ar Amēliju Hillu — nelaika mistera Gaskona virēju un mājas pārzini.

Misis Hilla sākumā izturējās augstprātīgi un neuzticīgi, tomēr neparastā ārzemnieka valdzinošā pieklājība paveica savu. Misis Amēlija Hilla kļuva pielaidīgāka. Viņa, tāpat kā daudzas sievietes pirms viņas, atskārta, ka stāsta par savām likstām patiesi ieinteresētam un labvēlīgam klausītājam.

Četrpadsmit gadu viņa bija vadījusi saimniecību mistera Gaskona mājā, un tas nebija viegls darbs! Protams, ka ne. Daudzas sievietes būtu atteikušās no tās nastas, kuru viņai vajadzēja nest. Večuks bija visai īpatnējs, turklāt gaužām skops — šim loti bagātajam cilvēkam piemita taupīšanas mānija. Tomēr misis Hilla uzticīgi kalpoja viņam, samierinādamās ar visām viņa dīvainībām, un, protams, varēja cerēt uz pateicību. Bet nekā tamlīdzīga! Vecais vīrs nebūt negrozīja savu testamentu, kurā visu naudu bija novēlējis sievai, bet, ja viņš pārdzīvotu sievu, — savam brālim Henrijam. Šis testaments bija rakstīts pirms daudziem gadiem.

Un tas viss nebija diez cik glīti no mistera Entonija puses.

Palēnām vien Erkilam Puaro izdevās apturēt misis Hillas neremdinātās mantkārības radīto sūdzību straumi un uzdot savus jautājumus. Protams, misters Entonijs bija rīkojies cietsirdīgi un netaisni! Nevienam nav tiesību pārmest misis Hillai viqas sašutumu un aizvainojumu šai jautājumā. Visiem ir zināms, ka misters Gaskons bija skops. Nelaiķis pat esot atteicies palīdzēt savam vienīgajam brālim. Vai par to misis Hilla neko nezina?

—   Jūs laikam jautājat par to sarunu, kuras dēl šeit bija ieradies dakteris Remzijs? — misis Hilla precizēja. — Cik zinu, viņi tiešām runāja par brāli, taču man šķiet, ka mistera Entonija brālis tikai gribēja izlīgt ar viņu. Pirms daudziem gadiem abi bija sanaidojušies.

—   Tātad, — Puaro vaicāja, — misters Gaskons kategoriski atteicās salabt?

—     Pilnīgi pareizi, — misis Hilla apstiprināja. — Kā šaubīdamies, viņš sacīja: "Henrijs? Vai kas noticis ar Henriju? Neesmu viņu redzējis veselu mūžību un nemaz ari negribu redzēt. Šis Henrijs ir skandālists." Tā tas bija.

Un misis Hilla atkal sāka stāstīt par savām raizēm un sirdēstiem, par nelaiķa mistera Gaskona neiejūtīgo advokātu.

Belģietim nebija viegli sarunu pabeigt, nepārtraucot misis Hillu, un doties projām.

Un tad, tūlīt pēc vakariņām, viņš ieradās ārsta Džordža Remzija rezidencē, kuras adrese bija šāda: Vimbldona, Dorsetas šoseja, Elmkresta.

Ārsts bija mājās. Puaro tika ievests pieņemamajā istabā, kur drīz ienāca arī Džordžs Remzijs. Bija skaidri redzams, ka Puaro viņu ir atrāvis no vakariņu galda.

—    Dakter, es nebūt neesmu pacients, — Erkils Puaro atzinās. — Manu vizīti pie jums varbūt var uzskatīt par nekaunību, taču es visās lietās dodu priekšroku noteiktībai un tiešumam. Man nepatīk juristi un viņu liekvārdīgās aplinku metodes.

Neapšaubāmi, viņš bija ieinteresējis Remziju. Tas bija gludi noskuvies vidēja auguma vīrietis. Mati viņam bija brūni, bet skropstas — gandrīz baltas, tāpēc viņa skatiens nevilšus asociējās ar čūsku. Šķita, ka šis cilvēks ir vitāls, ar labu humora izjūtu.

—   Juristi? — Džordžam Remzijam uzacis izbrīnā uzraucās. — Es viņus ienīstu! Dārgo ser, jūs esat mani ieintriģējis. Lūdzu, sēdieties!

Puaro nekavējās paklausīt uzaicinājumam. Viņš arī pasniedza Remzijam savu vizītkarti, kur bija minēta viņa profesija. Ārsts samirkšķināja baltās skropstas.

Puaro, paliecies uz priekšu, konfidenciāli viņam pavēstīja:

—     Lielākā dala manu klientu ir sievietes.

—     Gluži dabiski, — zīmīgi piemiedzis aci, atbildēja Džordžs Remzijs.

—    Kā jūs pats atzināt, tas ir gluži dabiski, — Puaro piekrita. — Sievietes neuzticas oficiālajai policijai. Viņas dod priekšroku izmeklēšanai privātā kārtā. Viņas vēlas, lai viņu problēmas netiktu apspriestas publiski. Nupat pie manis konsultējās kāda paveca dāma. Pirms daudziem gadiem viņa bija sanīdusies ar savu vīru, bet tagad jūtas patiesi apbēdināta par laulātā drauga likteni. Viņas vīrs bija jūsu tēvocis, mirušais misters Gaskons.

Džordžs Remzijs piesarka. — Mans tēvocis? Kādas blēņas! Viņa sieva nomira pirms daudziem gadiem.

—   Tas nav Entonijs Gaskons, bet gan otrs jūsu tēvocis — Henrijs Gaskons.

—    Tēvocis Henrijs? Viņš taču nebija precējies.

—    Jūs maldāties, viņš bija precējies, — Puaro meloja tālāk. — Nav nekādu šaubu. Mana kliente pat uzrādīja laulības apliecību.

—    Tie ir meli! — Džordžs Remzijs iekliedzās. Seja viņam kļuva iezilgana kā plūme. — Es neticu nevienam vārdam! Jūs esat nekaunīgs melis!

—    Tas jums ir briesmīgs trieciens, vai ne? — Puaro teica. — Velti esat tapis par slepkavu.

—     Par slepkavu? — Remzijam balss iedrebējās. Viņa blāvās acis šausmās raudzījās uz Puaro.

—    Starp citu, — Puaro turpināja, — es redzu, ka atkal esat ēdis upeņu pīrāgu. Tas nav visai prātīgs paradums. Stāsta gan, ka upeņu ogās esot daudz vitamīnu, taču dažkārt to lietošana var draudēt ar nāves briesmām. Domāju, ka šoreiz upenes palīdzēs savilkt cilpu ap kāda cilvēka kaklu — ap jūsu kaklu, Džordž Remzij.

—    Mans draugs, jūs klūdījāties, pamatodams savus spriedumus ar aplamu pieņēmumu, — saulaini smaidīdams un paskaidrojumus ar straujiem žestiem papildinādams, Erkils Puaro pāri galdam vērsās pie mistera Boningtona. — Ja cilvēks ir šoka stāvoklī, viņš nedarīs to, ko nav darījis nekad agrāk. Tādā stāvoklī cilvēka rīcību nosaka refleksi, paradumi. Stipri satraukts cilvēks var ierasties uz vakariņām pidžamā, tomēr tā būs nevis sveša, bet viņa paša pidžama. Vīrietis, kuram negaršo biezā zupa, nieru pudiņš un upeņu pīrāgs, pēkšņi kādu vakaru to visu pasūta. Jūs apgalvojat, ka viņš tā rīkojies, būdams pilnīgi aizņemts ar savām domām. Taču es apgalvoju, ka domās iegrimis cilvēks automātiski pasūtīs to pašu, ko ir pasūtījis vienmēr. Labi, bet kāds tad šai gadījumā varētu būt izskaidrojums? Es nevarēju atbildēt, un tas mani uztrauca. Te kaut kas nebija kārtībā. Un pēc tam jūs pavēstījāt, ka šis cilvēks ir pazudis. Pirmoreiz ilgu gadu laikā viņš bija izlaidis savas tradicionālās dienas — otrdienu un ceturtdienu. Tas manu uzmanību saasināja vēl vairāk. Man radās aizdomas. Ja man bija taisnība, tad šim cilvēkam jau vajadzēja būt mirušam. Es ievācu ziņas. Viņš tiešām bija miris. Viņa nāve bija veikli un rūpīgi nokārtota. Vārdu sakot, zem mērces bija bojāta zivs!

Viņš bija redzēts Kingsroudā pulksten septiņos. Viņš ēda vakariņas šeit, restorānā, divas stundas pirms savas nāves. Par to liecināja viss — gan kuņģa saturs, gan vēstule rītasvārku kabatā. Pārāk daudz mērces! Zivi nevar ne saskatīt!

Mīlošais krustdēls uzrakstīja vēstuli, un mīlošajam krustdēlam ir alibi attiecībā uz nāves brīdi. Nāve atnākusi pavisam vienkārši — tēvocim krītot pa kāpnēm. Vai nelaimes gadījums? Vai slepkavība? Viss rādīja, ka notikusi slepkavība.

Mīlošais krustdēls ir vienīgais radinieks. Mīlošais krustdēls būs mantinieks… Bet ko viņš mantos? Tēvocis taču bija pliks kā baznīcas žurka.

Bet ir vēl otrs brālis, un tas reiz apprecēja loti bagātu sievieti. Un šis brālis dzīvo lielā, lepnā mājā Kingstonhilā, tātad varētu pieņemt, ka bagātā sieva visu savu mantu ir novēlējusi vīram. Te jau ir skaidri saskatāma notikumu virkne: bagātniece atstāj naudu Entonijam, no Entonija nauda nonāk pie Henrija, bet no Henrija — pie Džordža.

—     Tas izklausās loģiski, — misters Boningtons sacīja, — bet kā tad jūs rīkojāties?

—    Ja ir izprotama lietas būtība, tad viss pārējais ir tikai tehnikas jautājums. Henrijs nomira divas stundas pēc ēšanas. Faktiski tas ir viss, ko izdevās noskaidrot izmeklēšanā. Taču |oti varēja būt, ka šī ēšana bija notikusi pusdienās, nevis vakariņās. Pamēģiniet iedomāties sevi Džordža vietā! Viņam ārkārtīgi ir nepieciešama nauda. Entonijs Gaskons nomirst, taču krustdēlam no tā nav nekāda labuma. Entonija nauda pāriet pie Henrija, bet tas var dzīvot vēl ilgus gadus. Tātad jāmirst arī Henrijam — jo ātrāk, jo labāk. Taču viņam jāmirst pēc;Entonija nāves, turklāt tādā laikā, kad Džordžam būtu drošs alibi. Henrija paradums divas reizes nedēlā pusdienot restorānā uzvedināja Džordžu uz ideju, kā nodrošināt sev alibi. Džordžs ir uzmanīgs cilvēks, pirms rīkošanās viņš pārbaudīja, vai šis plāns ir īstenojams. Kādu pirmdienu viņš sava tēvoča izskatā apmeklēja restorānu. Viss noritēja kā pa taukiem. Visi noturēja Džordžu par viņa tēvoci. Pārbaude bija apmierinājusi krustdēlu. Atlika nogaidīt, līdz no šis pasaules šķirsies tēvocis Entonijs. Tā stunda pienāca. Otrā novembra pēcpusdienā Džordžs nosūta tēvocim Henrijam vēstuli, kas datēta jau ar trešo novembri. Viņš ierodas pilsētā trešajā datumā no rīta, piezvana Henrijam, sarunā tikšanos un realizē savu plānu. Spējš grūdiens — un nabaga tēvocis Henrijs nokrīt pa kāpnēm.

Džordžs atrod savu vēstuli un iebāž to mistera Gaskona rītasvārku kabatā. Septiņos trīsdesmit viņš jau ir restorānā — maskējies ar bārdu un kuplām uzacīm. Neviens nešaubās, ka septiņos trīsdesmit misters Henrijs Gaskons vēl bijis dzīvs. Seko steidzīga pārģērbšanās tualetes telpā, un tad krustdēls ar savu automobili lielā ātrumā traucas uz bridža partiju Vimbldonā. Tas ir ideāls alibi.

—    Bet pasta zīmogs uz vēstules? — misters Boningtons jautāja, uzlūkodams Puaro.

—     Tas ir vienkārši. Zīmogs bija nosmērēts. Kāpēc? Tāpēc, ka datums ar melnu bija pārlabots no otrā par trešo. Ja jums nebūtu aizdomu, jūs to nekad neievērotu. Un visbeidzot — melnie strazdi.

—     Kādi melnie strazdi?

—     Vai atceraties mīklu, ko uzdod bērniem? "Pīrāgā iecepa divdesmit četrus melnos strazdus." Ja jums tīk precizitāte — upeņu ogas. Redziet, Džordžs nebija īpaši labs aktieris. Viņš izskatījās kā tēvocis un staigāja kā tēvocis, un viņam bija tāda pati bārda un uzacis kā tēvocim, bet viņš aizmirsa, ka vajag ari ēst kā tēvocim. Krustdēls pasūtīja ēdienu pēc savas patikšanas.

Upenes krāso zobus. Taču Henrijam Gaskonam zobi bija balti, kaut arī tika apgalvots, ka viņš tovakar esot edis upeņu pīrāgu. Viņa kuņģī arī nebija upeņu. Šorīt es to pārbaudīju. Turklāt Džordžs aiz dumjības nebija iznīcinājis bārdu un savu maskēšanās tērpu. Ak! Pierādījumu pret viņu ir vairāk, nekā vajag. Es šodien aizbraucu pie viņa un nobaidīju viņu. Viņš ir visai rijīgs — pievērš ēšanai pārāk daudz uzmanības. Un, ja vien es nekļūdos, rijības dē| viņu arī pakārs.

Viesmīle atnesa viņiem divus gabalus ābolu un upeņu pīrāga.

— Nesiet to prom! — misters Boningtons sacīja. — Jābūt piesardzīgam. Lūdzu, man nelielu porciju sāgo pudiņa!

SATURS

Beigas ir tikai nāve…………………………………………………………….. 3

Pazudusī atslēga…………………………………………………………….. 121

Asinis uz ietves……………………………………………………………….. 145

Upenes……………………………………………………………………………… 157

SIA "fcpals". Ofseta iespiedums. Rej. apl. Nr. 2—0115. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā.

Content

Kristi Agata Beigas ir vienīgi nāvē Pazudusī atslēga", "Asinis uz ietves", "Upenes

Beigas ir tikai nāvē

I. Pludu laika otrais menesis — 20. diena

II. Pludu laika trešais menesis — 4. diena

III. Pludu laika trešais menesis — 14. diena

IV. Pludu laika trešais menesis — 15. diena

V. Pludu laika ceturtais menesis — 5. diena

VI. Ziemas pirmais menesis — 4. diena

VII. Ziemas pirmais menesis — 5. diena

VIII. Ziemas otrais menesis — 10. diena

IX. Ziemas otrais menesis — 10. diena

X. Ziemas ceturtais mēnesis — 6. diena

XI. Vasaras pirmais menesis — 11. diena

XII. Vasaras pirmais mēnesis — 12. diena

XIII. Vasaras pirmais menesis — 23. diena

XIV. Vasaras pirmais menesis — 25. diena

XV. Vasaras pirmais menesis — 30. diena

XVI. Vasaras otrais menesis — 1. diena

XVII. Vasaras otrais mēnesis — 1. diena

XVIII. Vasaras otrais mēnesis — 10. diena

XIX. Vasaras otrais menesis — 15. diena

XX. Vasaras otrais menesis — 15. diena

XXI. Vasaras otrais mēnesis — 16. diena

XXII. Vasaras otrais menesis — 17. diena

XXIII. Vasaras otrais menesis — 17. diena

Pazudusi atslēga

Asinis uz ietves

Upenes

SATURS