Kristi Agata

Bertrama viesnīca

Agata Kristi

Bertrama viesnīca

Romāns

DARBOJOŠĀS PERSONAS

Pulkvedis Dereks Laskombs lādzīgs, pavecāks atraitnis, viņa vecmodīgie uzskati deva sievietēm iespēju tīt viņu ap pirkstu.

Lēdija Selina Heizija dāma jau krietni gados, viņas atmiņas bija skaidrākas nekā acu gaisma.

Mis Gorindža nevainojama viesu pieņēmēja, viņas nesatricināmās manieres nemainījās pat tad, kad apkārt viss bruka un juka.

Hamfrizs nevainojams ārkārtīgi respektablas viesnīcas pārvaldnieks, viņš sagādāja klientiem visu, ko tie velējās, uzņemoties jebkādu risku.

Mis Džeina Mārpla dāma, kas sajuta ļaunumu, nojauta ļaunumu un saskatīja ļaunumu it visur, kur meta acis, viņu nespēja maldināt pat kolosāla mēroga krāpšana.

Bcsa Sedžvika viena no mežonīgajām, viņa izmantoja ikkatru iespēju gūt asus pārdzīvojumus.

Elvaira Blcika Besas meita, viņa izlikās par kārtīgu meiteņu privātskolas audzēkni, bet slēpa kaislīgu un plēsonīgu tīģerienes dabu.

Ladislavs Maļinovskis sacīkšu braucējs, forlūnas kalps un donžuāns, viņam bija lemts kļūdīties sievietes izvēlē vienu vienīgu reizi.

Kanoniķis Penifāters izklaidīgs zinātnieks, viņš ieradās pareizajā vietā, bet nepareizā laikā un tikko palika dzīvs, lai varētu to nožēlot.

Virsinspektors Freds Deivijs viņš atstāja tēvišķīgu iespaidu un instinktīvi pamanīja starp ziediem kroplus dzinumus.

Maikls Gormens vienkāršs cilvēks, viņš apprecējās joka pēc un atklāja, ka šo spēli sauc "Nāve".

Bridžita par spīti mātei, viņa pamanījās būt klāt dažādos notikumos un pat veicināja šos notikumus.

Misters Robinsons viņa vārds nav īsts, nekas viņā nav īsts atskaitot informāciju, kuru viņš var sniegt, ja vien labpatīk.

Roberts Hofmans tik bagāts cilvēks, ka miljons dolāru nolaupīšanu uzskatīja tikai par sīku incidentu.

1.

Pašā Vestendas sirdī slēpjas daudzi klusi nostūri, kurus nepazīst gandrīz neviens, atskaitot viszinošos taksometru vadītājus, kas tajos veikli līkumo, lai pēdīgi triumfējot iznirtu Parkleinā, Berklija laukumā vai Dienvidu Odlijstrītā. [1]

Ja jūs no Parkleinas nogriczīsietics kādā neuzkrītošā šķērsielā un vēl pāris reizes pagriezīsieties pa kreisi un pa labi, jūs atklāsiet, ka atrodaties klusā ieliņā, kuras labajā pusē slejas Bertrama viesnīca. Tā šeit atrodas jau kopš seniem laikiem. Kara gados tika sagrautas mājas pa labi no tās, kā arī gabaliņu tālāk pa kreisi, bet pats Bertrams palika neskarts. Dabiski, tam nevarēja iet secen nolietošanās, kā to sauktu namsaimnieki, tomēr bija iespējams novērst noplukumu un citas laika zīmes un atjaunot sākotnējo veidolu, izlietojot prātam gluži aptveramas naudas summas. 1955. gadā viesnīca izskatījās tieši tāpat, kā bija izskatījusies 1939. gadā, cienīga, neuzkrītoša, klusa un dārga.

Tāds bija Bertrams, kura klientūru daudzus gadus veidoja lielākoties augstu stāvoši garīdznieki, lauku aristokrātu atraitnes, kā arī meitenes, kas brīvdienās devās mājup no dārgām privātskolām. ("Londonā ir tik maz vietu, kur meitene var palikt viena pati, bet Bertrama viesnīcā, protams, ir gluži droši. Mēs jau gadiem mēdzam tur apmesties.")

Agrāk, protams, bija daudz citu Bertramam līdzīgu viesnīcu. Dažas no tām pastāvēja vēl šobrīd, bet gandrīz visas bija sajutušas pārmaiņu vējus. Tās bija sajutušas vajadzību modernizēties, pārslēgties uz citu klientūru. Ari Bertramā notika pārmaiņas, bet tās bija īstenotas tik gudri, ka iesākumā nebūt nekrita acīs.

Ārā, pie pakāpieniem, kuri veda uz lielām, abpusveramām durvīm, stāvēja virs, kas pirmajā acu uzmetienā atgādināja vismaz maršalu. Zeltītas treses un medaļu lentes rotāja platās un spēcīgās krūtis. Viņa stāja bija nevainojama. Viņš jūs sagaidīja saudzīgi un gādīgi. Tiklīdz jūs ar reimatiskām grūtībām izkāpāt no taksometra vai privātā auto, viņš jūs uzmanīgi pavadīja pa pakāpieniem un ieveda viesnīcā pa klusi atdarāmām durvīm.

Iekšpusē, ja tā bija jūsu pirmā ierašanās Bertramā, jūs gandrīz iztrūkāties, ka esat atgriezies sen zudušā pasaulē. Laiks bija gājis atpakaļ. Jus atkal atradāties Edvarda laika Anglijā. [2]

Protams, tur bija centrālapkure, bet tā nebija uzkrītoša. Lielajā vestibilā tāpat kā agrāk kurējās divi lieliski ogļu kamīni; tiem līdzās pamatīgi misiņa ogļu spaiņi, kas spīdēja tieši tāpat kā tolaik, kad tos spodrināja Edvarda ēras mājkalpotājas, un tie bija pilni ar īsti pareiza lieluma ogļu gabaliem. Tumši sarkanais samts radīja greznas omulības iespaidu. Arī atzveltnes krēsli nebija šī laika. Sēdekļi atradās krietni virs grīdas līmeņa, lai vecas, ar reimatismu sirgstošas kundzes spētu bez grūtībām piecelties, nezaudējot pašcieņu. Šie sēdekļi, atšķirībā no daudziem moderniem un dārgiem atzveltņiem, nebeidzās pusceļā no augšstilba līdz celim, tādējādi neradot liekas ciešanas artrīta un išiasa slimniekiem; un tie nebija visi vienādi. Bija krēsli ar taisnām un ar slīpām atzveltnēm, dažāda platuma, lai pielāgotos gan slaidākiem, gan druknākiem ļaudīm. Bertramā gandrīz jebkuras komplekcijas cilvēks varēja atrast ērtu sēžamo.

Tā kā bija pienākusi tējas stunda, vestibila zāle bija pārpilna ar viesiem. Tiesa, šī nebija vienīgā telpa, kur varēja iebaudīt tēju. Vēl bija atpūtas istaba, smēķētava ar milzīgiem smalkas ādas krēsliem (nezināmu spēku iespaidā rezervēta tikai džentlmeņiem), divi kabineti, kur varēja aiziēt ar tuvu draugu, lai patenkotu kādā mājīgā stūrītī, varēja arī uzrakstīt vēstuli, ja radās vajadzība. Bez šīm Edvarda laikmeta ērtībām bija vēl citi nostūri, uz kuriem neveda nekādas norādes un kas bija zināmi tikai tiem, kas tos izmantoja. Tur bija divdaļīgs bārs ar diviem apkalpotājiem amerikāņu bārmeni, kas radīja mājīgu sajūtu amerikāņu viesiem un piedāvāja viņiem burbonu, rudzu viskiju un dažnedažādus kokteiļus, kā ari viņa angļu kolēģi, kas nodarbojās ar šerijiem un Pimm's kokteiļiem un zinīgi apsprieda rikšotāju gaidāmos startus Eskotas un Ņūberijas sacīkstēs ar pusmūža vīriem, kas apmetās Bertramā, kad atkal bija klāt kādas svarīgākas zirgu skriešanās. Koridora viņā galā, paslepenā sānejā, atradās ari durvis uz istabu, kurā varēja skatīties televīzijas pārraides tie, kas to pieprasīja.

Tomēr visiecienītākā pēcpusdienas tējas dzeršanas vieta bija lielais vestibils. Vecākajām dāmām patika vērot, kas nāk iekšā un iet ārā, atpazīt jaunības draugus un izteikt neatzinīgas piezīmes par tiem, kas izskatījās novecojuši. Šeit bija ari Amerikas ciemiņi, kuri jutās kā pasakā, iebaudot tradicionālo pēcpusdienas tēju kopā ar titulētiem angļiem. Jo pēcpusdienas tēja bija neatņemama Bertrama sastāvdaļa.

Vienkārši runājot, tas bija lieliski. Rituālu vadīja Henrijs, cildens liela auguma vīrs spēkpilnos piecdesmit, tēvišķīgs un saprotošs, ar galminieka manierēm, kas šķiet jau gandrīz izzudušas: nevainojams virssulainis. Tiešo darbu Henrija stingrā vadībā veica slaidi jaunekļi. Viņiem bija lielas, izrakstītas sudraba paplātes un sudraba tējkannas Džordža laika stilā.* Ja arī porcelāns nebija gluži no Rokingemas un Devenportas, tas izskatījās tikpat smalki. Visiecienītākie bija firmas "Blincl Earl" ražojumi. Tējavislabākās Indijas, Ceilonas, Dardžīlingas, Lapsangas un citas šķirnes. Kas attiecas uz ēdieniem, jūs varējāt lūgt visu, ko sirds kāro, un dabūt to!

Todien, 17. novembrī, sešdesmit piecus gadus vecā lēdija Selīna Heizija no Lesteršīras ēda garšīgus, bagātīgi sviestotus mafinus[3] ar vecākai dāmai īsti raksturīgu kārumnieces baudu.

Aizņemtība ar maizīti tomēr nebija tik liela, lai viņa vērīgi nepaceltu acis ik reizi, kad, ielaižot kādu atnācēju, atvērās iekšējais abpusveramo durvju pāris.

Lūk, durvis vērās, viņa uzsmaidīja un pamāja, sveicinot militāri stalto pulkvedi Laskombu. Viņam kaklā karājās sacīkšu binoklis. Lēdija Hcizija, veca patvaldniece būdama, pavēloši māja ar roku, un pēc īsa brīža Laskombs pienāca viņai klāt.

-   Sveicināti, Selīna, kāds vējš jūs atpūtis uz Londonu?

-   Zobārsts, visai neskaidri, ar maizītes kumosu mutē atteica lēdija Selīna. Un, kad nu es biju klāt, es nodomāju, ka vēl būtu jāaiziet un jāaprunājas par manu artrītu ar to vīru Hārlijstritā. Jūs zināt, kuru es domāju.

Lai gan Hārlijstrītā pieņemšanas istabas turēja vairāki simti iecienītu ārstētāju itin visām kaitēm, Laskombs tiešām zināja, kuru viņa domāja.

-   Vai ārsts jums līdzēja? viņš apjautājās.

-   Laikam jau līdzēja gan, negribīgi atzina lēdija Selīna. Neparasts puisietis. Paņēma mani aiz kakla, kad es to nemaz negaidīju, un gandrīz apgrieza kā cālim. Lēdija saudzīgi pakustināja kaklu.

-  Tas bija sāpīgi?

-    Vajadzēja sāpēt, kad šitā rausta, bet es nudien nemaz nepaspēju apjēgt. Viņa vēlreiz uzmanīgi pakustināja kaklu. Liekas, viss kārtībā. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem es atkal varu paskatīties pār labo plecu.

Viņa izmēģināja to un izsaucās:

-   Vai, tā taču laikam ir vecā Džeina Mārpla! Es domāju, ka viņa sen jau mirusi. Izskatās, it kā viņai būtu simt gadu.

Pulkvedis Laskombs pameta skatu uz šādi atdzemdināto Džeinu Mārplu, bet sevišķu interesi neizrādīja; Bertramā allaž uzturējās viena otra "veca, pūkaina kaķe", kā pulkvedis tās dēvēja.

Lēdija Selīna turpināja:

-   Šī ir vienīgā vieta Londonā, kur joprojām var dabūt šīs burvīgās maizītes. īstas grauzdētas maizītes. Zināt, pagājšgad es biju Amerikā un tur brokastu ēdienkartē bija ierakstīts mafini. Nekā kopīga ar īstajiem. Kaut kāda tējmaizīte ar rozīnēm. Proti kāpēc gan saukt to par matiņui?

Lēdija norija pēdējo sviestaino kumosu un bezmērķīgi palūkojās visapkārt. Vienā mirklī Henrijs bija klāt. Ne jau ātri vai steidzīgi izskatījās, ka viņš vienkārši ne no kurienes materializējās.

-   Ko vēl lai es jums sagādāju, manu lēdij? Varbūt kādu maizīti?

-   Maizīti? Lēdija Selīna pārdomāja priekšlikumu un šaubījās.

-    Mēs varam piedāvāt ļoti labas ķimeņmaizītes, manu lēdij. Es ieteiktu tās.

-   Ķimeņmaizīti? Es gadiem neesmu ēdusi ķimeņmaizītes. Vai tās ir īstas ķimeņmaizītes?

-   O, jā, manu lēdij. Pavārs daudzus gadus tās ir gatavojis pēc vienas receptes. Esmu pārliecināts, ka jums garšos.

Henrijs pameta skatu vienam no padotajiem, un puisis devās uzmeklēt ķimeņmaizīti.

-    Cik noprotu, jūs tikko atgriezāties no Ņūberijas, Derek?

-Jā. Sasodīti auksts. Pēdējos divus skrējienus nesagaidīju. Neveiksmīga diena. Tā Harija ķēve neko neiespēja.

-    Es nemaz nedomāju, ka spēs. Kā veicās Svonhildai?

-   Finišēja ceturtā. Laskombs piecēlās. Jāiet noskaidrot par manu numuru.

Viņš aizgāja pāri vestibilam pie pieņemšanas letes. Iedams Laskombs nopētīja galdus un tējas dzērējus. Jā, šeit uz tēju sanāk pārsteidzoši daudz ļaužu. Gluži kā agrākos laikos. Kopš kara beigām pēcpusdienas tēja kā ēdienreize bija izgājusi no modes. Bet acīmredzot ne Bertrama. Kas bija visi šie ļaudis? Divi kanoniķi un Čizlhemptonas dekāns. Jā, un, lūk, stūrī vēl viens kāju pāris gamašās bīskaps vismaz! Parasti vikāri bija retums. Jābūt vismaz kanoniķim, lai varētu atļauties Bertramu. Ierindas garīdznieki, nabaga velni, to, saprotams, nevarēja atļauties. Kas atliecas uz to, Laskombs prātoja, kā gan še var uzturēties tādi ļautiņi kā vecā Selīna Heizija? Labi, ja viņai izdodas gada laikā ietaupīt pāris pensus kādai pieticīgai izklaidei. Un vēl šeit bija vecā lēdija Berija un misis Poseltveita no Somersetas, un Sibilla Ķerra visas nabagas kā baznīcas žurkas.

Šādas domas domādams, Laskombs pienāca pie letes, kur viņu laipni sveicināja viesu pieņēmēja mis Gorindža. Viņa visiem bija kā sena draudzene, pazina ikkatru klientu un nekad neaizmirsa nevienu seju. Viņa bija vecmodīga, bet cienīga. Dzeltenīgo matu cirtas (tās lika domāt par veclaiku lokšķērēm), melna zīda kleita, augstas krūtis, uz kurām atdusējās liels zelta medaljons un kamejas broša.

Četrpadsmitais numurs, -* sacīja mis Gorindža. Man šķiet, jums arī iepriekšējo reizi bija četrpadsmitais, pulkvedi, un jums tur patika. Tur ir mierīgi.

-   Nekādi nesaprotu, mis Gorindža, kā jums mūždien izdodas atcerēties tādus sīkumus.

-    Mums patīk radīt ērtības mūsu vecajiem draugiem.

-   Jā, es jau krietni sen sāku šeit apmesties. Nekas neliekas mainījies…

Viņš apklusa, jo no kabineta, lai apsveicinātos ar pulkvedi, iznāca misters Hamfrīzs. Nezinātāji bieži noturēja misteru Hamfrīzu par pašu misteru Bertramu. īstais misters Bertrams, ja tāds vispār jelkad ir dzīvojis, nu ir zudis senatnes putekļos. Bertrama viesnīca pastāv aptuveni kopš 1840. gada, bet patiesībā neviens nav kārtīgi painteresējies par tās vēsturi. Tā vienkārši šeit bija. Pamatīga. Fakts. Kad misters Hamfrīzs tika uzrunāts kā misters Bertrams, viņš nekad šo kļūdu nelaboja. Ja kāds gribēja, lai viņš ir misters Bertrams, viņš bija misters Bertrams. Pulkvedis Laskombs Hamfrīza vārdu zināja, tomēr viņam nebija skaidrs, vai šis vīrs ir tikai viesnīcas pārvaldnieks, vai pats īpašnieks. Viņš sliecās domāt, ka īpašnieks.

Misteram Hamfrīzam bija aptuveni piecdesmit gadu, ļoti labas manieres un ministra sekretāra stāja. Viņš jebkurā mirklī varēja iejusties jebkurā lomā. Viņš zinīgi runāja gan par zirgu derībām, gan par kriketu, gan ārpolitiku, misters Hamfrīzs stāstīja anekdotes par karalisko ģimeni, sniedza informāciju par autoizstādēm, zināja visas interesantākās tobrīd uzvestās teātra izrādes, deva padomus amerikāņiem, kas noteikti jāapskata Anglijā, lai cik īsa būtu viņu vizīte. Viņš izsmeļoši informēja par pusdienu iespējām katrai gaumei un ienākumu līmenim. Un tomēr Hamfrīzs nepadarīja sevi lētu. Viņš nebija pieejams ikkatru brīdi. Arī mis Gorindžas rīcībā bija visi tic paši fakti, un viņa tikpat labi spēja sniegt vajadzīgās ziņas. Misters Hamfrīzs gluži kā saule laiku pa laikam parādījās virs horizonta un pagodināja kādu viesi ar personisku uzmanību.

Patlaban šo godu bija izpelnījies pulkvedis Laskombs. Viņi pārmija dažas parastas frāzes par sacīkšu tēmu, bet pulkvedi Laskombu joprojām nodarbināja tas pats jautājums. Un šeit bija vīrs, kas uz to varētu atbildēt.

-   Sakiet man, Hamfrīz, kā gan visām šīm vecajām, mīļajām izdodas šeit ierasties un apmesties?

-   Ā, jūs esat par to domājis? Misters Hamfrīzs izskatījās uzjautrināts. Nu, atbilde ir vienkārša. Viņas nevarētu to atļauties, ja vien…

Viņš ieturēja pauzi.

-    Ja vien jūs nenoteiktu šīm lēdijām īpašas cenas? Vai tā?

-   Apmēram tā. Parasti gan šīs lēdijas nemaz nenojauš, ka tās ir īpašas cenas, un, ja tomēr saprot, tad domā tas ir tāpēc, ka viņas ir vecas klientes.

-   Un vai tad tā nav?

-   Saprotiet, pulkvedi Laskomb, es vadu viesnīcu. Patiesībā es nevarētu atļauties šādi šķiest naudu.

-   Bet kāds jums no tā labums?

-   Tas ir gaisotnes jautājums… Jādomā par ārzemniekiem, kas ierodas mūsu valstī, sevišķi par amerikāņiem, jo viņi ir visnaudīgākie. Viņiem ir visai savādi priekšstati par to, kāda ir Anglija. Saprotiet, es nerunāju par bagātajiem biznesa magnātiem, kas ļoti bieži šķērso Atlantiju. Viņi parasti apmetas "Savojā" vai "Dorčesterā". viņi grib mūsdienīgu iekārtojumu, nacionālos ēdienus, visu to, kas ļautu justies kā mājās. Bet ir daudz ļaužu, kas dodas uz ārzemēm paretam un iedomājas, ka mūsu valstī valda… nu, es negribētu teikt, Dikensa gars, bet viņi ir lasījuši "Krenfordu"un Henriju Džeimsu, un viņi negrib, lai šī valsts būtu tieši tāda pati kā viņējā! Pēcāk viesi, atgriežoties mājās, stāsta: "Londonā ir viena brīnišķīga vieta; to sauc par

Bertrama viesnīcu. Tas ir gluži, kā spert soli simt gadus atpakaļ. Tā nudien ir vecā Anglija! Un kādi cilvēki tur apmetas! Cilvēki, kurus jūs nekad nekur citur nesastapsiet. Brīnišķīgas vecas hercogienes. Tiek pasniegti visi vecie angļu ēdieni, tur ir lielisks vecmodīgs bifsteika pudiņš! Jūs nekad nebūsiet neko tādu ēdis; un kārtīga vērša fileja un jēra karbonāde, un vecmodīga angļu tēja, un brīnumainas angļu brokastis. Un, protams, var dabūt arī visu parasto. Un tur ir tik ļoti mājīgi! Un silts. Lieli kamīni."

Misters Hamfrīzs pārtrauca šo iemiesojumu un atļāvās sejas izteiksmi, kas drusku līdzinājās smīnam.

-   Saprotu, domīgi noteica Laskombs. Šie ļaudis: izputējuši aristokrāti un veco grāfistu ģimeņu locekļi, viņi visi taču veido lielisku mise en scēna, * vai ne?

Misters Hamfrīzs piekrītoši pamāja.

-    Man gribētos zināt, vai par to nav iedomājies neviens cits. Protams, es, kā saka, saņēmu Bertramu jau gatavu. Bija vajadzīga tikai un vienīgi visai dārga restaurācija. Visi cilvēki, kas šeit ierodas, domā, ka viņi paši šo vietu atklājuši un neviens cits par to nekā nezina.

Mizanscēna aktieru izvietojums uz skatuves (fr. vai.).

-    Cik noprotu, ieteicās Laskombs, šī restaurācija bija ļoti dārga?

-    O, jā. Visam jāizskatās kā Edvarda laikos, bet jābūt arī modernajām ērtībām, kas mūsdienās ir tik pašsaprotamas. Mūsu vecajām, mīļajām ja jūs piedosiet, ka es šādi par viņām atsaucos ir jābūt pārliecinātām, ka nekas kopš gadsimta sākuma nav mainījies, un mūsu viesiem no tālienes ir jāļauj izjust Edvarda laika vidi un tomēr jānodrošina viss, kas mūsu viesiem ir mājās un bez kā viņi gandrīz vai nevar iztikt!

-   Dažkārt tas ir pagrūti?

-    Nebūt nē. Ņemsim, piemēram, centrālapkuri. Amerikāņiem gribas es pat teiktu, ir nepieciešams lai temperatūra ir vismaz desmit grādus augstāka pēc Fārenheita nekā tā, kas pa prātam angļu cilvēkiem. Faktiski mums ir divi dažādi guļamistabu bloki. Angļus mēs liekam vienā, amerikāņus otrā. Visas istabas izskatās vienādas, bet tajās ir papilnam dažādu atšķirību vannasistabās elektriskie skuvekļi un dušas līdzās vannām; un, ja vēlaties amerikāniskas brokastis lūdzu, pārslas un apelsīnu sula ar ledu, un viss pārējais vai, ja vēlaties, varat dabūt angļu brokastis.

-  Olas ar speķi?

-   Tieši tā bet, ja vēlaties, ari daudz ko citu.

Žavcta siļķe, nieres un speķis, auksta irbe, Jorkas škinkis, Oksfordas marmelāde.

-   Tas man jāatceras rīt no rīta. Mājās neko tādu vairs nedabonu.

Hamfrīzs smaidīja.

-    Vairums kungu prasa tikai olas ar speķi. Viņi vairs… nu, viņi vairs nedomā par to, kā bija agrāk.

-   Jā, jā… Es atceros, kā bija manā bērnībā… Siltie ēdieni, kādus vien sirds kāro. Jā, tolaik bija grezna dzīve.

-    Mēs pūlamies sagādāt cilvēkiem visu, ko vien viesi pieprasa.

-   Ieskaitot ķimeņmaizītes un mafinus… jā, es saprotu. Katram pēc viņa vajadzībām saprotu… Gandrīz vai marksisms.

-  Atvainojiet?

-   Tikai iedoma, Hamfrīz. Pretstatu pievilkšanās.

Pulkvedis Laskombs pagriezās un paņēma mis Gorindžas sniegto atslēgu. Pietraucās pāžs un pavadīja viņu uz liftu. Garām iedams, viņš pamanīja, ka lēdija Selīna Heizija tagad sēž blakus savai draudzenei Džeinai… kā jel viņu sauca?

2.

-    Un jūs, ja nemaldos, joprojām dzīvojat jaukajā Sentmerimīdā? jautāja lēdija Selīna. Tik jauks, nesamaitāts ciematiņš… Es bieži par to domāju. Droši vien tāds pats kā vienmēr?

-    Nu… ne gluži. Mis Mārpla pārdomāja zināmus savas dzīves vietas aspektus. Jaunos dzīvojamos rajonus. Piebūves ciemata Tautasnamam, pārmaiņas Haistrītā ar mūsdienīgajām veikalu vitrīnām… Viņa nopūtās. Laikam jau cilvēkam jāsamierinās ar pārmaiņām.

-    Progress, nomurmināja lēdija Selīna. Lai gan man bieži rodas iespaids, ka tas nemaz nav progress. Visas šīs smalkās, jaunmodīgās kanalizācijas iekārtas. Dažnedažādas krāsas un apdarināts, kā viņi saka, "ar glanci" bet vai to var kārtīgi noraut? Vai nospiest, kā nu kuro reizi iekārtots. Katru reizi, kad tu aizej uz kādas draudzenes māju, tu ieraugi mazmājiņā zīmīti: "Nospiediet strauji un palaidiet", "Pagrieziet pa kreisi", "Atlaist strauji". Bet agrākos laikos varēja vienkārši paraut rokturi, un uzreiz gāzās lejā vesels ūdenskritums… Re, kur mūsu labais Midmenhemas bīskaps, iestarpināja lēdija Selīna, kad garām pagāja izskatīgs, pavecs garīdznieks.

Droši vien jau pavisam akls. Bet cik lielisks, kareivīgs sludinātājs!

Tālāk abas vecās dāmas nodevās garīdzniecības apspriešanai, un šīs runas pa brīžam pārtrauca lēdijas Selīnas piezīmes par atnākušajiem draugiem un paziņām, kas lielākoties neizrādījās tie cilvēki, par kuriem viņa tos bija noturējusi. Lēdija Selīna pārrunāja ar mis Mārplu "agrākos laikus", lai gan mis Mārplas un lēdijas Selīnas dzīves, kā zināms, bija krietni atšķirīgas un kopīgās atmiņas galvenokārt saistījās ar tiem dažiem gadiem, ko lēdija Selīna, kļuvusi par atraitni ar nežēlīgi ierobežotiem līdzekļiem, bija nodzīvojusi, īrējot mazu namiņu Sentmerimidas ciematā, tolaik, kad viņas otrais dēls dienēja netālajā kara lidlaukā.

-  Džeina, vai jūs vienmēr šeit apmetaties, kad atbraucat? Savādi, ka neesmu jūs agrāk šeit satikusi.

-  Nē, nebūt ne. Nevaru to atļauties, un, šā vai tā, es pēdējā laikā gaužām reti atstāju mājas. Nē, vienkārši manai brīnišķīgajai māsasmeitai ienāca prātā, ka man ļoti patiktu īss Londonas apmeklējums. Džouna ir jauka meitene lai gan nu jau vairs viņu nevar par meiteni saukt. Mis Mārpla nodomāja, ka Džounai droši vien nāk pie piecdesmit. Viņa, ziniet, ir gleznotāja. Diezgan plaši pazīstama gleznotāja. Džouna Vesta. Viņai nesen bija izstāde.

Lēdija Selīna maz interesējās par gleznotājiem un vispār par visu māksliniecisko. Viņa uzlūkoja rakstniekus, māksliniekus un mūziķus kā dažādas gudru, dresētu dzīvnieku sugas; viņa bija gatava uztvert tos iecietīgi, bet klusībā prātoja, kāpēc viņi vēlas darīt to, ko dara.

-   Droši vien tās modernās būšanas, lēdija Selīna sacīja, skatīdamās visapkārt. Lūk, Siselija Longhērsta es skatos, atkal izbalinājusi matus.

-   Baidos, ka mana Džouna ir visai moderna.

Te nu mis Mārpla krietni maldījās. Džouna

Vesta bija moderna māksliniece apmēram pirms divdesmit gadiem, bet tagad jaunā gleznotāju paaudze uzskatīja viņas darbus par pilnīgi novecojušiem.

Uzmetusi paviršu skatienu Siselijas Longhērstas matiem, mis Mārpla no jauna atgriezās patīkamajās atmiņās par to, cik jauki rīkojusies Džouna. Viņa bija teikusi vīram šādus vārdus:

-   Es gribētu, kaut mēs varētu izdarīt kaut ko nabaga vecās Džeinas tantes labā. Viņa nekad netiek prom no mājām. Kā tev šķiet varbūt viņai patiktu uz vienu vai divām nedēļām aizbraukt uz Bornmutu? [4]

-   Laba ideja, atteica Reimonds Vests. Viņa jaunāko grāmatu pirka labi, un viņš bija devīgā noskaņojumā.

-   Ceļojums uz Vestindiju, manuprāt, mis Mārplai patika, lai gan žēl, ka viņa iepinās tai slepkavības lietā. Džeinas tantes vecumā tādas lietas nekādi nenāk par labu.

-   Izskatās, ka viņai visai bieži gadās tādas lietas.

Reimondam ļoti patika vecā tante, viņš pastāvīgi izgudroja viņai jaunus iepriecinājumus, sūtīja grāmatas, kas, viņaprāt, varētu likties tantei interesantas. Mis Mārpla bieži pārsteidza viņu, pieklājīgi noraidīdama piedāvājumus, un, lai gan vecā dāma vienmēr teica, ka grāmatas bijušas "ļoti, ļoti interesantas", Reimondam dažkārt radās aizdomās, ka viņa tās nav lasījusi. Bet tas jāsaprot acis nevar būt kā jaunībā.

Šai punktā misters Reimonds alojās. Mis Mārplai bija viņas vecumam izcili asa redze, un pašlaik viņa ar spriegu interesi un prieku vēroja visu, kas notika ap viņu.

Atbildot uz Džounas piedāvājumu pavadīt pāris nedēļas kādā no Bornmutas labākajām viesnīcām, mis,Mārpla bija vilcinājusies un pēdīgi nomurminājusi:

-   Tas ir ļoti, ļoti laipni, mana mīļā, bet es tiešām nedomāju, ka…

-   Bet, tante Džeina, tas darīs tev labu! Ir labi dažkārt izrauties no mājām. Tas sniegs tev jaunas idejas un jaunus iespaidus, ko pārdomāt.

-    O, jā, tev pilnīga taisnība, un es tiešām gribētu pārmaiņas pēc kaut kur aizbraukt. Varbūt ne uz Bornmutu…

Džouna bija nedaudz pārsteigta. Viņai bija licies, ka Bommuta tantei Džeinai būs kā Meka.

-   Varbūt uz īstbornu? Vai Torkiju?

-   Zini, kas man patiktu visvairāk… Mis Mārpla svārstījās.

-Jā?

-   Tev, bez šaubām, tas liksies visai muļķīgi no manas puses…

-   Nē, es esmu pārliecināta, ka ne. (Kur tad nu vecā, mīļā gribēs doties?)

-   Visvairāk man gribētos aizbraukt uz Bertrama viesnīcu Londonā.

-   Bertrama viesnīcu? Nosaukums likās kaut kad dzirdēts.

Vārdi strauji plūda pār mis Mārplas lūpām:

-   Es reiz biju tur apmetusies kad man bija četrpadsmit gadu. Kopā ar savu tēvoci un tanti. Tas bija tēvocis Tomass, īlijas kanoniķis. Un es nekad neesmu to aizmirsusi. Ja es varētu tur palikt… pilnīgi pietiktu ar nedēļu, divas varētu but pārāk dārgi.

-    Vai, par to neraizējies! Protams, dari tā! Man vajadzēja iedomāties, ka tu varētu vēlēties aizbraukt uz Londonu uz veikaliem un visu pārējo. Mēs to nokārtosim ja Bertrama viesnīca vēl pastāv. Tik daudzas viesnīcas ir pazudušas, dažas sabumbotas karā un dažas vienkārši izputējušas.

-   Nē, es nejauši uzzināju, ka Bertrama viesnīca vēl pastāv. Man pienāca vēstule no turienes atrakstīja mana Amerikas draudzene Emija Makalistera no Bostonas. Viņa bija apmetusies Bertramā kopā ar vīru.

-   Labi, tad es rīkošos un nokārtošu to. Vēl Džouna saudzīgi piebilda: Baidos, ka tā varētu būt stipri pārvērtusies kopš tiem laikiem, kad tu to iepazini. Var gadīties vilšanās.

Bet Bertrama viesnīca nebija pārvērtusies. Tā bija tāda pati, kāda vienmēr. Pēc mis Mārplas domām, tas bija īsts brīnums. Īstenībā viņa gribēja tikt skaidrībā…

Viss tiešām likās pārāk labi, lai būtu patiesība. Viņa gluži skaidri saprata jo viņas veselais saprāts bija tikpat ass kā redze ka viņas vienīgā vēlēšanās ir atsvaidzināt spilgtākās krāsās pagātnes atmiņas. Lielu daļu dzīves mis Mārplai bija, gribot negribot, jāpavada, kavējoties atmiņās par zudušiem priekiem. Ja varēja atrast kādu, ar ko kopīgi atcerēties, tad tā bija īsta laime. Mūsdienās tas nebija viegli; mis Mārpla bija pārdzīvojusi lielāko daļu savu laikabiedru. Bet viņa vēl arvien sēdēja un atminējās. Grūti to saprast, bet atmiņas viņu atgrieza dzīvē Džeina Mārpla atkal bija sārti balta, dedzīga, jauna meitene… Dažā ziņā tik dumja meitene… Kā jel sauca to ļoti nepiemēroto jaunekli ak Dievs, to viņa vairs nespēja atcerēties! Cik gudri bija rīkojusies Džeinas māte, kad tik stingri noknieba šo draudzību jau pumpurā… Viņa bija satikusi šo jaunekli daudzus gadus vēlāk un patiesi tas bija visai drausmīgs! Bet tolaik jaunā Džeina septiņas naktis mirka asarās!

"Mūsdienās, protams…" vecā lēdija domāja, "kā būtu mūsdienās…" Šie nabaga jauniņie radījumi. Dažām no viņām bija mātes, bet no šīm mātēm, šķiet, nekad nebija nekāda labuma mātes nespēja aizsargāt savas meitas no muļķīgiem romāniem, nelikumīgiem bērniem un pāragrām, neveiksmīgām laulībām. Tas viss bija ļoti skumji.

Šīs pārdomas pārtrauca lēdijas Selīnas balss.

Nekad nebūtu domājusi. Vai tā jā, tā ir Besa Sedžvika! Lai nu kur cerētu viņu satikt, bet…

Mis Mārpla tikai ar vienu ausi klausījās, kā lēdija Selīna komentē savu apkārtni. Viņa apgrozījās pavisam atšķirīgās aprindās, tā ka mis Mārpla nespēja piedalīties skandalozu sīkumu apspriešanā attiecībā uz cilvēkiem, kurus lēdija Selīna atpazina vai iedomājās atpazīstam.

Bet ar Bcsu Sedžviku bija citādi. Viņas vārdu Anglijā zināja gandrīz visi. Nu jau vairāk nekā trīsdesmit gadus prese laiku pa laikam ziņoja, ka Besa Scdžvika atkal paveikusi kaut ko pārgalvīgu vai neparastu. Lielāko daļu kara laika viņa pavadījusi Franču Pretestības kustības rindās, un runāja, ka šīs varonīgās sievietes šautenē esot iegrieztas sešas rieviņas, kas apzīmējot nošautos vāciešus. Pirms daudziem gadiem viņa bija viena pati pārlidojusi pāri Atlantijas okeānam, bija zirga mugurā šķērsojusi Eiropu un vesta atpakaļ no Vana ezera. Sedžvika bija braukusi ar sacīkšu mašīnām, reiz iznesusi divus bērnus no degošas mājas, varēja lepoties ar vairākām laulībām (vai nožēlot tās), tika dēvēta par otru elegantāko sievieti Eiropā. Runāja ari, ka Besai Sedžvikai esot izdevies iekļūt kodolzemūdenē tās izmēģinājuma braucienā.

Tas viss lika mis Mārplai ar visspraigāko interesi izslicties un nodoties vērošanai ar neslēptu alkatību.

Lai ko viņa būtu gatava ieraudzīt Bertrama viesnīcā, Besa Sedžvika tā nekādi nebija. Kāds dārgs naktsklubs vai kravas auto šoferu ēdnīca šādas vietas daudz labāk iekļautos Besas Sedžvikas plašajā interešu lokā. Bet šī izcili respektablā un veclaicīgā viesnīca šķita Besai pagalam neraksturīga.

Tomēr tā tik tiešām bija Besa Sedžvika. Vismaz reizi mēnesī viņas attēls parādījās kādā modes žurnālā vai lieltirāžas preses izdevumā. Te nu bija Sedžvika pati, ātri un nepacietīgi smēķēdama cigareti un pārsteigta nolūkodamās uz lielo tējas paplāti sev priekšā, it kā viņa nekad neko tādu nebūtu redzējusi. Sedžvika bija pasūtījusi mis Mārpla pacēla galvu un piemiedza acis tas bija diezgan patālu jā apallti. Ļoti interesanti.

Mis Mārpla nenolaida acis. Besa Sedžvika nodzēsa apakštasītē cigareti, pacēla apallti un nokoda milzīgu kumosu. Uz viņas zoda izplūda pamatīga straume īsta, sarkana zemeņu džema. Besa atmeta galvu un iesmējās, šī skaņa uz labu laiku palika viena no skaļākajām un līksmākajām, kas atskanējusi Bertrama viesnīcas vestibilā.

Tūlīt Scdžvikai blakus parādījās Henrijs un piedāvāja nelielu, smalku salveti. Viņa t.o paņē

ma, enerģisķi kā skolaszēns noberza zodu un iesaucās:

-  To es saucu par īstu apalīti! Nepārspējami!

Viņa nosvieda salveti uz paplātes un piecēlās.

Kā parasti, Besai bija pievērsti visi acu pāri. Viņa bija pie tā pieradusi. Varbūt tas Sedžvikai patika, varbūt viņa to vairs neievēroja. Uz viņu bija vērts skatīties Besa Sedžvika bija drīzāk satriecoša, nekā skaista sieviete. Ārkārtīgi gaiši, platīnblondi, spīdīgi un gludi mati gūlās uz pleciem. Sievietes galvas un sejas veidojums bija ideāls. Deguns viegli romiskas formas, acis dziļas un pēc krāsas pilnīgi pelēkas. Viņai bija plata, dabiska komiķa mute. Kleita bija tik vienkārša, ka maldināja lielāko daļu vīriešu. Izskatījās, ka tā ir no visraupjākās maisa drēbes, bez jelkāda raksta, bez redzamiem ievilkumiem un vīlēm. Bet sievietes zināja labāk. Pat Bertrama viesnīcas provinciālās "vecās, mīļās" gluži labi saprata, ka tā ir zelta cenā!

Lieliem soļiem dodamās pāri vestibilam uz liftu, viņa gāja garām arī lēdijai Selīnai un mis Mārplai un pamāja pirmajai.

-   Sveicināti, lēdij Selīna. Neesmu jūs satikusi kopš Krafta. [5] kā klājās jūsu kurtam?

-   Ko gan jūs šeit darāt, Besa?

-   Esmu šeit apmetusies. Tikko atbraucu no pasaules malas. [6] Četrās stundās četrdesmit piecās minūtēs. Nav slikti.

-    Kādu baltu dieniņu jūs nositīsieties. Vai nositīsiet kādu citu.

-   Nū, es ceru, ka nē.

-   Bet kāpēc jūs esat apmetusies šeit?

Besa Sedžvika aši palūkojās visapkārt. Likās, ka viņa saprata jautājuma būtību un apliecināja to ar ironisku smaidu.

-    Man ieteica pamēģināt. Liekas, viņiem bija taisnība. Es tikko ēdu ārkārtīgi garšīgu apallti.

-  Jā, mana mīļā, viņiem ir ari īsti mafini.

-    Mafini… domīgi atkārtoja lēdija Sedžvika. Jā… Izskatījās, ka viņa nonāk pie secinājuma. Mafini!

Viņa palocīja galvu un devās tālāk uz lifta pusi.

-    Ļoti neparasta meitene, noteica lēdija Selīna. Viņa, tāpat kā mis Mārpla, katru sievieti, < jaunāku par sešdesmit, dēvēja par meiteni. Pazīstu kopš viņas bērnības. Neviens neko nespēja ar Besu iesākt. Sešpadsmit gadu vecumā

aizbēga ar kādu īru zirgupuisi. Ģimenei izdevās atgūt meiteni laicīgi bet varbūt vairs nebija laicīgi. Šā vai tā, viņi atpirkās no īra un kārtīgi apprecināja Besu ar veco Konistonu viņš bija trīsdesmit gadus vecāks, drausmīgs, vecs ērzelis, visai nojucis pēc Besas. Tas nevilkās ilgi. Viņa aizgāja ar Džoniju Sedžviku. Tas varēja būt uz ilgu laiku, ja vien Džonijs nenolauztu kaklu * šķēršļu skrējienā ar zirgiem. Pēc tam viņa apprecējās ar Ridžvcju Bekeru, amerikāņu jahtu rūpnieku. Viņi šķīrās pirms trīs gadiem, un es dzirdēju, ka tagad Sedžvikai ir sakars ar kādu sacīkšu braucēju. Viņš ir polis vai kas tamlīdzīgs. Es nezinu, vai viņi ir apprecējušies, vai ne. Pēc šķiršanās ar amerikāni viņa atkal sauc sevi par Sedžviku. Saietas ar visneparastākajiem cilvēkiem. Runā, ka viņa lietojot narkotikas… Es, protams, skaidri nezinu.

-   Gribētos zināt, vai Besa ir laimīga, sacīja mis Mārpla.

Lēdija Selīna ieskatījās visai pārsteigta, viņai nekas tāds acīmredzot nekad nebija ienācis prātā.

-   Es domāju, viņai ir pulka naudas, Selīna bažīgi noteica. Alimenti un viss pārējais. Protams, tas nav viss, kas vajadzīgs…

-  Tik tiešām nav.

-   Un viņa parasti tur saitītē kādu vīrieti vai vairākus.

-Jā?

-  Protams, dažām sievietēm, nonākot Sedžvikas vecumā, neko citu nevajag… Bet…

Viņa ieturēja pauzi.

-   Jā, noteica mis Mārpla. Es arī tā nedomāju.

Daži būtu pasmaidījuši par viegli ironisko noti viņas balsī, jo šo vecmodīgo, sirmo dāmu diezin vai varēja uzskatīt par nimfomānijas eksperti, un, tiešām, šādu vārdu mis Mārpla nelietotu viņa minēto parādību apzīmētu tā: "mūždien pārāk pieķērusies vīriešiem". Bet lēdija Selīna uztvēra viņas viedokli kā savu domu apstiprinājumu.

-   Viņas dzīvē ir bijuši daudzi vīrieši, Selīna norādīja.

-    O, jā, bet es teiktu, ka vīrieši viņai vairāk bija piedzīvojums, nevis nepieciešamība, vai jums tā nešķiet?

"Un vai atrastos kāda sieviete," prātoja mis Mārpla, "kas Bertrama viesnīcā sarunātu satikšanos ar vīrieti?" Bertrams nekādi nebija piemērots šim nolūkam. Bet iespējams, ka cilvēkam ar tādu prāta ievirzi kā Besai Sedžvikai tas bija galvenais iemesls šādai izvēlei.

Mis Mārpla nopūtās, palūkojās glītajā sienas pulkstenī, kas neuzbāzīgi tikšķēja telpas stūrī, un uzmanīgi cēlās reimatismā mocītajās kājās. Viņa lēnām aizgāja uz liftu. Lēdija Selīna palūkojās visapkārt un metās virsū pavecam džentlmenim ar militāru stāju, kas lasīja žurnālu "Specintor".

Cik jauki jūs atkal satikt! Ģenerālis Ārlingtons, ja nemaldos?

Bet vecais džentlmenis ļoti smalkjūtīgi noliedza, ka viņš būtu ģenerālis Ārlingtons. Lēdija Selīna lūdza atvainot, bet nebūt nebija sevišķi samulsusi. Tuvredzība viņā apvienojās ar optimismu, un, tā kā viņai nebija lielāka prieka kā satikt vecos draugus un paziņas, šādi kļūdīties gadījās bieži. Tā gadījās ari daudziem citiem cilvēkiem, jo apgaismojums bija neuzbāzīgs, telpā bija drīzāk patumšs, nekā gaišs. Bet neviens neapvainojās likās, ka šādi pārpratumi dara viesiem prieku.

Mis Mārpla gaidīja liftu un klusībā smaidīja. Selīna bija savā elementā! Vienmēr pārliecināta, ka viņa visus pazīst. Pati mis Mārpla nevarēja ar viņu sacensties. Viņas vienīgais panākums šai jomā bija izskatīgais Vestčestelas bīskaps ar gamašām kājās, kuru viņa bija sirsnīgi uzrunājusi kā "dārgo Robiju" un kurš bija tikpat sirsnīgi atbildējis un atcerējies savu bērnību Hempširas mācītājmuižā, draiski izsaukdamies:

-   Tu būsi krokodils, tante Džeina! Krokodils mani apēdīs!

Lifts pienāca, un pusmūža virs uniformā atvēra durvis. Mis Mārpla pārsteigta ieraudzīja, ka lejā nobraukusi Besa Sedžvika, kuru viņa tikai pirms pāris minūtēm bija redzējusi dodamies augšā.

Un tad, pussoli vien paspērusi, Besa Sedžvika sastinga. Tas notika tik pēkšņi, ka pārsteigtā mis Mārpla saminstinājās un ari nekustējās. Besa Sedžvika tik saspringti skatījās pāri mis Mārplas plecam, ka vecā dāma nevilšus pagrieza galvu.

Šveicars bija tikko atgrūdis abas ieejas durvis un pieturēja tās, lai ielaistu vestibilā divas sievietes. Viena no viņām bija nervoza izskata pusmūža dāma, kam galvā bija violeta platmale ar visai neveiksmīgi izvēlētu puķi, otra slaida, vienkārši, bet gaumīgi tērpusies meitene, iespējams, septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus veca, ar gariem, taisniem linu krāsas matiem.

Besa Sedžvika saņēmās, spēji apgriezās un iegāja atpakaļ liftā. Kad mis Mārpla bija iegājusi līdzi, viņa pagriezās pret veco dāmu un atvainojās.

-   Lūdzu, atvainojiet! Gandrīz uzdrāzos jums virsū. Viņai bija silta, draudzīga balss. Tikko atcerējos, ka esmu kaut ko aizmirsusi izklausās muļķīgi, bet ko lai dara.

Otrais stāvs? jautāja liftnieks. Mis Mārpla pasmaidīja un, pieņemot atvainošanos, palocīja galvu, izkāpa un lēni aizgāja uz numuru, pa savam paradumam ar patiku pārlikdama prātā dažnedažādas nenozīmīgas ačgārnības.

Piemēram, to, ka lēdija Sedžvika bija melojusi. Viņa bija tikko uzbraukusi uz savu numuru un tad varētu būt "atcerējusies, ka kaut ko aizmirsusi" (ja vispār šai apgalvojumā bija kaut kripata patiesibas), un nobraukusi lejā pēc aizmirstā. Bet varbūt viņa nobrauca lejā kādu satikt vai meklēt? Bet, ja tā, ko lēdija Sedžvika ieraudzīja, atveroties lifta durvīm? Kaut kas viņu pārsteidza un iztrūcināja tā, ka viņa nekavējoties metās atpakaļ liftā un uzbrauca atpakaļ, lai nesaliktu ieraudzīto cilvēku.

Droši vien vainojamas bija divas atnācējas. Pusmūža sieviete un meitene. Māte un meita? "Nē," nodomāja mis Mārpla, "tās nebija māte un meita."

"Pat Bertramā," apmierināti nodomāja mis Mārpla, "notiek interesantas lietas…"

3.

-   Vai ē pulkvedis Laskombs…?

Aiz letes stāvēja sieviete violetajā cepurē. Mis Gorindža viesmīlīgi smaidīja, un pāžs, kas stāvēja gatavībā, tika nekavējoties sūtīts pulkvedim pakaļ, tomēr pāžam nevajadzēja izpildīt šo uzdevumu, jo tobrīd pulkvedis Laskombs pats ieradās vestibilā un ātri pienāca pie letes.

-   Sveicināti, misis Kārpentera! Viņš pieklājīgi paspieda dāmai roku un pievērsās meitenei. Mana mīļā Elvaira! pulkvedis sirsnīgi saņēma abas viņas rokas savējās. Jauki, ļoti, ļoti jauki. Brīnišķīgi… brīnišķīgi. Nāciet un apsēdīsimies! Viņš aizveda abas dāmas pie krēsliem un nosēdināja. Jauki, viņš atkārtoja, ļoti jauki.

Laskomba mēģinājums izturēties atraisīti bija ļoti uzkrītošs, jo atraisītības vienkārši nebija. Cik tad ilgi var daudzināt, ka viss ir jauki. Abas dāmas neizrādīja sevišķu pretimnākšanu. Elvaira ļoti patīkami smaidīja. Misis Kārpentera visai bezjēdzīgi iesmējās un nobraucīja savus cimdus.

-   Atbraucāt labi, jā?

-   Jā, paldies, atteica Elvaira.

-   Vai nebija miglas, vai kā tāda?

-   Nē, nē.

-    Mūsu lidmašīna nolaidās piecas minūtes pirms laika, sacīja misis Kārpentera.

-   Jā, labi. Jā, ļoti labi. Saruna viņam prasīja lielu piepūli. Es ceru, ka jums nav iebildumu pret šo viesnīcu?

-   Nē, es esmu pārliecināta, ka te ir ļoti jauki, atmaigusi atbildēja misis Kārpentera un lūkojās apkārt. Ļoti mājīgi.

-    Baidos, ka visai vecmodīgi, kā atvainodamies, sacīja pulkvedis. Veču arī visai daudz. Nekādu… ē… deju vai kā tamlīdzīga.

-   Jā, laikam nav gan, piekrita Elvaira.

Viņa vienaldzīgi pārlūkoja telpu. Nudien

izskatījās neiespējami, ka Bertramā varētu notikt dejas.

-    Baidos, ka visai daudz vecu veču, atkal atkārtodamies, sacīja pulkvedis Laskombs. Varbūt man vajadzēja iekārtot jūs kādā modernākā vietā. Saprotiet, es diez ko labi nepārzinu viesnīcas.

-   Šeit ir ļoti jauki, pieklājīgi bilda Elvaira.

-   Tas jau tikai uz pāris naktīm, turpināja pulkvedis Laskombs. Es iedomājos, ka mēs šovakar varētu aiziet uz teātri. Uz mūziklu… viņš izrunāja šo vārdu visai bažīgi, kā nebūdams drošs, ka lieto pareizo terminu. Saucas "Meitenes, izlaidiet matus". Es ceru, ka jums nav iebildumu?

-   Cik brīnišķīgi! iesaucās misis Kārpentera. -Tas būs lieliski, vai ne, Elvaira?

-   Burvīgi, neizteiksmīgi atteica Elvaira.

-   Un pēc tam vakariņas? "Savojā"?

Jauns misis Kārpenteras sajūsmas izsauciens. Pulkvedis Laskombs slepšus pameta skatu uz Elvairu un juta, ka stāvoklis uzlabojas. Viņam likās, ka Elvaira ir iepriecināta, lai gan cieši apņēmusies misis Kārpenteras klātbūtnē neizrādīt neko vairāk kā pieklājīgu piekrišanu. "Un es viņu nevainoju," viņš domās noteica.

Misis Kārpenterai viņš sacīja:

-   Varbūt jūs vēlētos apskatīt savus numurus paskatīties, vai esat ar tiem mierā un vispār…

-   Esmu pārliecināta, ka viss būs kārtībā.

-   Jā, un, ja jums kaut kas tomēr nepatīk, mēs varam dabūt citus numurus. Saimnieki ļoti labi pazīst mani.

Viesu pieņēmēja mis Gorindža bija laipna un viesmīlīga. Rezervēti divdesmit astotais un divdesmit devītais numurs, otrajā stāvā, abiem kopīga vannasistaba.

-   Es iešu augšā un izsaiņošu mantas, sacīja misis Kārpentera. Elvaira, varbūt tu ar pulkvedi Laskombu gribētu klusībā papļāpāt?

"Taktiski", nodomāja pulkvedis Laskombs. Varbūt pārlieku atklāti, bet galvenais jau tikt uz kādu bridi no viņas vaļā, lai gan viņš nudien nezināja, par ko varētu ar E1 vairu pļāpāt. Šai meitenei bija ļoti jaukas manieres, bet pulkvedis nebija pieradis pie meitenēm. Dereka Laskomba sieva nomira dzemdībās, un mazuli, puiku, uzaudzināja sievas ģimene, bet ar viņa paša saimniecību nodarbojās viena no Dereka vecākajām māsām. Dēls bija apprecējies un pārcēlies uz dzīvi Kenijā, pulkveža mazbērniem bija vienpadsmit, pieci un divarpus gadi. Viņu pēdējā ciemošanās reizē viņš tos izklaidēja ar futbolu un runām par astronomiju, ar elektriskajiem vilcieniem un šūpošanu uz kājas. Vienkārši! Bet ko iesākt ar jaunām meitenēm?

Viņš pajautāja Elvairai, vai tā vēlas ko dzeramu. Pulkvedis grasījās piedāvāt ingvera alu vai citronu limonādi, bet Elvaira viņu apsteidza.

-   Paldies, jā. Es vēlētos džinu ar vermutu.

Pulkvedis Laskombs bažīgi palūkojās viņā.

Vai gan meitenes viņas… bet cik viņai bija sešpadsmit? septiņpadsmit?… vai viņas vecumā dzer džinu ar vermutu? Bet viņš nomierināja sevi ar domu, ka Elvaira taču zina, kā saka, Grīnvičas pareizo pieklājības laiku. Laskombs pasūtīja džinu ar vermutu un sausu šeriju.

Pulkvedis nokremšļojās un uzdeva jautājumu:

-   Kā jums patika Itālija?

-Ļoti labi, paldies.

-   Un tā skola, kurā jūs bijāt pie grāfienes… aizmirsu viņas vārdu… Vai nebija pārāk drūmi?

-   Grāfiene bija visai stingra. Bet es neļāvos, lai tas mani satrauktu.

Pulkvedis paskatījās meitenē, nebūdams pārliecināts, vai atbilde nebija drusku divdomīga.

Viņš atkal ierunājās, viegli stomīdamies, tomēr dabiskākā tonī, nekā bija izdevies iepriekš:

-    Baidos, ka mēs nepazīstam viens otru tik labi, kā vajadzētu, ņemot vērā, ka es esmu ne tikai jūsu krusttēvs, bet arī aizbildnis. Man ir grūti, saprotiet tādam vecam sakārnim kā man ir grūti saprast, kas meitenei pa prātam, vismaz, es gribēju teikt, saprast meitenes vajadzības. Skolas un tad pēcskolas vai pansijas, kā tās sauca manā laikā. Bet tagad, cik es noprotu, viss ir daudz nopietnāk. Karjera, vai ne? Darba izvēle? Vai ne? Mums tas viss kādreiz jāpārrunā. Vai ir kas īpašs, ko jūs vēlētos darīt?

-   Es domāju iet sekretāru kursos, bez entuziasma sacīja Elvaira.

-  Ā. Jūs vēlaties būt sekretāre?

-  īpašas vēlēšanās nav.

-  Jā, bet kāpēc…

-   Ar to vienkārši ir pierasts sākt, paskaidroja Elvaira.

Pulkvedim Laskombam bija savāda sajūta it kā viņu noliktu pie vietas.

-   Un šīs manas māsīcas, Melfordas. Kā jums šķiet, vai jums patiks dzīvot pie viņām? Ja nē…

-   Jā, domāju, ka patiks. Man ļoti patīk Nensija. Un arī māsīca Mildreda ir visai mīļa.

-  Tātad viss kārtībā?

-  Jā, vismaz pagaidām.

Laskombs nezināja, ko lai uz to atbild. Kamēr viņš pārdomāja sakāmo, ierunājās Elvaira. Meitenes vārdi bija vienkārši un tieši:

-   Vai man ir nauda?

Pulkvedis atkal vilcinājās ar atbildi, domīgi vērodams meiteni. Tad atbildēja:

-   Jā. Jums ir visai daudz naudas. Pareizāk sakot, būs, kad jums apritēs divdesmit viens.

-   Kam tā ir tagad?

Laskombs pasmaidīja.

-  Tā tiek glabāta jums saskaņā ar aizbildnības līgumu; katru gadu zināma daļa no procentiem tiek izdota par jūsu uzturēšanu un izglītību.

-  Un jūs esat aizbildnis?

-  Viens no aizbildņiem. Pavisam mēs esam trīs.

-   Kas notiek, ja es nomirstu?

-   Kas tad nu, Elvaira! Jūs taču nemirsiet. Kas par muļķībām!

-        Es ceru, ka nemiršu, bet nekad nevar zināt, vai nc? Pagājšnedēļ vien avarēja lidmašīna un visi nositās.

-  Jā, bet ar jums nekas tāds nenotiks, stingri noteica Laskombs.

-   Jūs to patiesībā nevarat zināt, sacīja Elvaira. Es vienkārši gribētu noskaidrot, kas dabūs naudu, ja es nomiršu.

-   Man nav ne jausmas, aizkaitināts atteica pulkvedis. Kāpēc jūs tā vaicājat?

-   Tas varētu būt interesanti, domīgi bilda Elvaira. Es prātoju, vai kādam varētu būt izdevīgi mani nogalināt.

-   Klausieties, Elvaira! Šī ir pagalam neauglīga saruna. Es nesaprotu, kāpēc jūsu prāts ir nodarbināts ar šādām lietām.

-   Ai, tās tikai iedomas. Cilvēkam taču gribas zināt, kāds ir viņa stāvoklis.

-   Jūs taču nedomājat par mafiju vai kaut ko tamlīdzīgu?

-   O, nē, tas būtu muļķīgi. Kas dabūtu naudu, ja es būtu precējusies?

-   Droši vien jūsu virs. Bet nudien…

-   Vai jūs esat pārliecināts par to?

-   Nē, es nebūt neesmu par to pārliecināts. Tas atkarīgs no tā, kādi formulējumi lietoti aizbildnības līgumā. Bet jūs neesat precējusies kāpēc jāuztraucas?

Elvaira neatbildēja. Viņa izskatījās dziļi aizdomājusies. Pēdīgi meitene attapās no transa un jautāja:

-  Vai jūs kādreiz satiekat manu māti?

-   Dažkārt. Ne pārāk bieži.

-   Kur viņa ir tagad?

-Ē… ārzemēs.

-   Kurā zemē?

-Francijā… Vai Portugālē. Es skaidri nezinu.

-    Vai mātei jelkad ir bijusi vēlēšanās mani satikt?

Meitenes skaidrais skatiens uztvēra pulkveža skatu. Viņš nezināja, ko atbildēt. Vai šis bija patiesības mirklis? Vai labāk būt izvairīgam? Vai uzmundrinoši sameloties? Ko lai saka meitenei, kad tā uzdod tik vienkāršu jautājumu, bet atbilde ir visai sarežģīta?

-  Es nezinu, Laskombs nelaimīgs bilda.

Elvairas acis nopietni vēroja pulkvedi.

Laskombs jutās gaužām neveikli. Viņš taču lieki satraucās. Elvaira būs sadomājusies… skaidrs, ka sadomājusies. Kā jau meitene.

Laskombs teica:

-Jums nevajadzētu domāt… Es gribēju teikt, ka to ir grūti izskaidrot. Jūsu māte ir, nu, samērā atšķirīga no… Elvaira enerģiski pamāja.

-        Es zinu. Es allaž lasu, kas par viņu rakstīts avīzēs. Viņa ir kaut kas pavisam īpašs, vai ne.' Patiesībā mana māte ir brīnumains cilvēks.

-   Jā, piekrita pulkvedis. Tieši tā. Viņa ir brīnumains cilvēks. Viņš ieturēja pauzi un turpināja. Bet brīnumaini cilvēki ļoti bieži… Viņš aprāvās un sāka no jauna. Ne vienmēr ir liela laime, ja māte ir brīnumains cilvēks. Te nu jūs man varat piekrist, jo tā ir patiesība.

-   Liekas, jums diez ko nepatīk runāt patiesību, vai ne? Bet es domāju, ka jūsu tikko teiktais tiešām ir patiesība.

Viņi abi sēdēja un stīvi skatījās ar misiņu apkaltajās, abpusveramajās durvīs, kas veda uz ārpasauli.

Pēkšņi durvis sprāgtin atsprāga vaļā šāda brutalitāte Bertrama viesnīcā bija gluži nepierasta iekšā iesoļoja jauns vīrietis un devās tieši pie letes. Viņam mugurā bija melna ādas jaka. Vīrieša vitalitāte bija tik liela, ka Bertrama viesnīca tai pretstatā sāka atgādināt muzeju. Cilvēki bija noputējušas pagātnes relikvijas. Viņš pieliecās tuvāk mis Gorindžai.

-   Vai šeit ir apmetusies lēdija Sedžvika? viņš jautāja.

Šim gadījumam mis Gorindža nelietoja savu viesmīlīgo smaidu. Viņas skatiens bija ass kā nazis.

-   Jā, viņa teica. Tad viņa izteikti negribīgi izstiepa roku pēc tālruņa klausules. Vai jūs vēlaties…

-   Nē, sacīja jaunais vīrietis. Man tikai vajadzētu atstāt viņai zīmīti.

Viņš izvilka to no ādas jakas kabatas un pārslidināja pār sarkankoka leti.

-   Es gribēju pārliecināties, vai šis ir īstais hotelis.

Šķiet, vīrieša balsī ieskanējās viegla nedrošība viņš pārlūkoja telpu un devās atpakaļ uz izeju. Skatiens vienaldzīgi pārslīdēja sēdošajiem cilvēkiem. Tieši tāpat tas pārslīdēja pāri arī Laskombam un Elvairai, un Laskombs sajuta pēkšņu, negaidītu dusmu uzplūdu. "Pie velna," viņš pie sevis nodomāja, "Elvaira taču ir glīta meitene! Kad es biju jauns puika, es gan ievēroju glītas meitenes, it īpaši starp šādām fosilijām." Bet šis jauniķis, šķiet, pat acu neuzmeta glītām meitenēm. Viņš pagriezās atpakaļ pret leti un jautāja, nedaudz paceldams balsi, it kā lai pievērstu mis Gorindžas uzmanību:

-   Kāds šeit bija telefona numurs 1129, vai ne?

-   Nē, sacīja mis Gorindža, 3925.

-  Rīdženta nodaļa?

49

-  Nē. Meifēra.

Kristi 10

Jaunais vīrietis pamāja. Tad strauji aizsoļoja līdz durvīm un izgāja laukā, atstādams durvis aiz sevis šūpojamies, lai gan ne tik stipri, kā viņam ierodoties.

Likās, ka visi dziļi ievelk elpu; dažkārt ir pagrūti atsākt pārtrauktu sarunu.

-    Labi, visai nesakarīgi bilda pulkvedis Laskombs, gluži kā savas valodas vārdus aizmirsis. Labi, jā! Šie mūsdienu jaunie puiši…

Elvaira smaidīja.

-   Jūs viņu pazināt, vai ne? viņa sacīja. Vai zināt, kas viņš ir? meitenes balsī viegli ieskanējās apbrīna. Viņa ķērās pie krusttēva apgaismošanas. Ladislavs Maļinovskis.

-    A, tas zellis. Šis vārds pulkvedim Laskombam tiešām likās kaut kur dzirdēts. Sacīkšu braucējs.

-   Jā, viņš bija pasaules čempions divus gadus pēc kārtas. Pirms gada viņš iekļuva smagā avārijā. Salauza daudzus kaulus. Bet es domāju, ka nu viņš atkal brauc. Elvaira pacēla galvu un ieklausījās. Tur viņš tagad aizbrauc ar savu sacīkšu auto.

Bertrama viesnīcā no ielas ielauzās dzinēja rēkoņa. Pulkvedis Laskombs saprata, ka Ladislavs Maļinovskis ir viens no Elvairas elkiem. "Labi," viņš savā nodabā nodomāja, "labāk šitas nekā kāds no tiem estrādes vai popdziedātājiem, vai no tiem garmatainajiem bītliem kā nu kurš sevi dēvē." Laskomba uzskati par jaunekļiem bija vecmodīgi.

Atkal atvērās ārdurvis. Gan Elvaira, gan pulkvedis Laskombs nogaidoši pacēla acis, tomēr Bertrama viesnīcā bija atjaunojies parastais dzīves ritms. Ienācējs bija tikai vecs, parasts garīdznieks ar sirmu galvu. Viņš apstājās un kādu brīdi lūkojās apkārt vieglā neizpratnē kā cilvēks, kas nesaprot, kur atrodas vai kāpēc lur nonācis. Šāda izjūta kanoniķim Penifāteram nebija nekas jauns. Tā piemeklēja viņu vilcienos, kad viņš neatcerējās, no kurienes brauc, uz kurieni dodas un kāpēc! Šī izjūta piemeklēja kanoniķi, ejot pa ielu, tā piemeklēja, kad viņš attapās, ka piedalās kādas komitejas sēdē. Tā piemeklēja viņu altāra krēslā, un Penifāters vairs nesaprata, vai ir jau teicis savu sprediķi, vai ari viņam tas tūdaļ jādara.

Man liekas, es to večuku pazīstu, piemiedzis acis, sacīja Laskombs. Kas jel viņš bija? Liekas, garīdznieki še apmetas visai bieži. Eiberkrombijs? Arhidiakons Eiberkrombijs… nē, tas nav Eiberkrombijs, lai gan izskatās diezgan līdzīgs.

Elvaira neieinteresēti paraudzījās uz kanoniķi

Penifāteru. Salīdzinot ar sacīkšu braucēju, kanoniķis nebūt nebija pievilcīgs. Meiteni neinteresēja nekādi garīdznieki, lai gan kopš uzturēšanās Itālijā Elvaira, jāatzīst, joprojām nedaudz apbrīnoja kardinālus, tāpēc ka uzskatīja tos vismaz par pienācīgi dekoratīviem.

Kanoniķa Penifātera seja noskaidrojās, un viņš apmierināti palocīja galvu. Viņš bija sapratis, kur atrodas. Bertrama viesnīcā, protams; tur, kur Penifāters bija nolēmis pārnakšņot pa ceļam uz… paga, kur gan viņš grasījās doties? Uz Cedminsteru? Viņš grasījās doties… protams! uz kongresu Lucernā. Starodams

kanoniķis devās tālāk uz pieņemšanas leti, kur to

j

sirsnīgi sagaidīja mis Gorindža.

-   Ļoti priecājamies jūs redzēt, kanoniķi Penifāter. Jūs ļoti labi izskatāties.

-Paldies… paldies… es pagājšnedēļ briesmīgi apaukstējos, bet nu jau esmu ticis tam pāri. Man pie jums rezervēts numurs. Es rakstīju jums?

Mis Gorindža viņu nomierināja.

-  Jā, kanoniķi Penifāter, jā, mēs saņēmām jūsu vēstuli. Esam rezervējuši jums deviņpadsmito numuru, to pašu, kas jums bija iepriekšējo reizi.

-   Paldies, paldies. Man… jāpadomā… man to vajadzēs četras dienas. Patiesībā es braucu uz

Lucernu un vienu nakti būšu prom, bet istabu, lūdzu, paturiet! Lielāko daļu savu mantu es atstāšu te un ņemšu uz Sveici tikai mazu somu. Vai tas jums neradīs grūtības?

Mis Gorindža atkal nomierināja kanoniķi.

-    Viss būs vislabākajā kārtībā. Savā vēstulē jūs visu ļoti labi izskaidrojāt.

Kāds cits varbūt nebūtu teicis "labi". "Izsmeļoši" būtu precīzāk, jo viņa skaidrojumi bija ļoti gari.

Kad visas bažas bija kliedētas, kanoniķis Penifāters atviegloti nopūtās un tika līdz ar viņa bagāžu pavadīts uz deviņpadsmito numuru.

Divdesmit astotajā numurā misis Kārpentera noņēma no galvas savu violeto kroni un uzmanīgi uzklāja naktskreklu uz gultas spilvena. Ienākot Elvairai, viņa pacēla acis.

-   Ā, klāt tu esi, mana mīļā. Vai vēlies, lai es tev palīdzu ar izkravāšanos?

-   Nē, paldies, pieklājīgi atteicās Elvaira. Es, ziniet, neko daudz nepakošos.

-   Kurā no guļamistabām tev patiktu labāk? Vannasistaba atrodas pa vidu. Es liku, lai tavu bagāžu novieto tālākajā. Man likās, ka šī istaba varētu būt drusku trokšņaina.

-   Jūs esat ļoti laipna, sacīja Elvaira savā neizteiksmīgajā balsī.

-   Tu esi pārliecināta, ka nevēlies, lai es tev palīdzu?

-   Nē, paldies, tiešām nevajag. Es domāju, ka varbūt ieiešu vannā.

-   Jā, man liekas, tā ir ļoti laba doma. Vai vēlies iet pirmā? Es labāk vispirms sakārtotu savas mantas.

Elvaira pamāja. Viņa iegāja vannasistabā, aizvēra aiz sevis durvis un aizgrūda bultu. Iegājusi savā istabā, meitene atvēra čemodānu un nosvieda dažas lietas uz gultas. Tad viņa noģērbās, uzvilka halātu, iegāja vannasistabā un atgrieza krānus. Atgriezusies savā istabā, Elvaira apsēdās uz gultas pie telefona. Mazu brītiņu viņa ieklausījās, vai nav gaidāms kāds traucēklis, un tad noņēma klausuli.

-    Šeit no divdesmit devītā numura. Savienojiet mani, lūdzu, ar Rīdžentu 1129!

4.

Sapulce Skotlendjarda mītnē ritēja pilnā sparā. Tā bija neformāla sanāksme. Seši, septiņi vīri sēdēja ap galdu un jutās brīvi, katram no viņiem bija liela ietekme savā darba jomā. Problēma, ko apsprieda šie likuma sargi, bija tā pati, kura pēdējos divos, trīs gados bija ārkārtīgi saasinājusies. Runa bija par noziedzības atzaru, kura straujā izaugsme raisīja arvien lielāku nemieru. Pieauga liela apjoma laupīšanu skaits. Uzbrukumi bankām, algu izmaksas pārtveršanas, pa pastu sūtītu dārglietu zādzības, vilcienu aplaupīšanas. Gandrīz katru mēnesi tika mests kāds negaidīts, pārdrošs un veiksmīgs izaicinājums likumam.

Sers Ronalds Greivss, Skotlendjarda Augstākā komisāra vietnieks, sēdēja galda galā. Turēdamies pie sava vecā paraduma, viņš vairāk klausījās, nekā runāja. Šajā reizē netika sniegti nekādi oficiāli ziņojumi. Tie piederēja pie kriminālizmeklēšanas nodaļas parastās darba rutīnas. Šīs bija augsta līmeņa konsultācijas, vispārīga domu apmaiņa starp vīriem, kas uzlūkoja izskatāmās lietas no nedaudz atšķirīgiem redzespunktiem. Sera Ronalda Greivsa skatiens lēni pārstaigāja mazo pulciņu, tad viņš pamāja ar galvu vīram, kas sēdēja galda viņā galā.

Labi, Papu, viņš sacīja, uzklausīsim, kādi krietni doinugraudi ir jūsu krājumā.

Vīrs, kuru uzrunāja kā Papu, bija virsinspektors Freds Deivijs. Viņa aiziešana pensijā vairs nebija aiz kalniem, un viņš izskatījās vēl vecāks nekā bija. Tā izskaidrojama viņa iesauka Papus. Viņš radīja ap sevi mājīgu, atraisītu gaisotni, viņa izturēšanās bija tik laipna un labdabīga, ka daudzi noziedznieki bija nepatīkami pārsteigti, kad izrādījās, ka Deivijs nav tik sirsnīgs un lētticīgs, kā izskatās.

-   Jā, Papu, uzklausīsim jūsu viedokli, sacīja kāds cits virsinspektors.

-   Problēma ir liela, smagi nopūzdamies, iesāka virsinspektors Deivijs. Jā, tā ir liela. Iespējams, tā ir pieaugoša.

-   Kad jūs sakāt liela, vai jūs gribat teikt skaitliski liela?

-  Jā, tieši tā.

Sarunā iesaistījās kāds cits vīrs, Komstoks, viņam bija smaila lapsas seja un nemierīgas acis.

-    Vai gribat teikt, ka tā ir noziedznieku priekšrocība?

-   Gan ja, gan nē, atbildēja Papus. Tas varētu būt liktenīgi. Bet pagaidām, velns viņus rāvis, noziedzniekiem visu izdodas kontrolēt.

Domīgi ierunājās superintendents Endrjāi», kalsns, gaišmatains, sapņaina izskata:

-   Es vienmēr esmu domājis, ka apjomam ir

daudz lielāka nozīme, nekā cilvēkiem šķiet.

>

Ņemsin>nelielu viena cilvēka biznesu. Ja tas tiek vadīts prasmīgi un pareizos ietvaros, tam gaidāmi droši noteikta apjoma panākumi. Paplašiniet to, padariet vērienīgāku, palieliniet personālu.

un, iespējams, pēkšņi mērogs vairs nav atbilstošs un kuģītis grimst dibenā. Tieši tāpat var notikt ar lielu veikalu tiklu. Vai ar rūpniecības gigantu. Ja tas ir pietiekami liels, tam sekmēsies. Ja tas nav pietiekami liels, tas vienkārši netiks ar visu galā. Visam ir savs pareizais mērogs. Pareizs mērogs un laba vadība nodrošina vislielākos panākumus.

-    Cik liels šis jandāliņš, jūsuprāt, ir? iejautājās sers Ronalds.

-   Lielāks, nekā mums no sākuma likās, sacīja Komstoks.

-   Es teiktu, tas aug augumā, sacīja kāds skarbas ārienes virs, inspektors Maknīls. Papum taisnība. Tas pieaug nemitīgi.

-   Tas varētu būt uz labu, teica Deivijs. Var gadīties, tas izplešas par strauju un vairs nespēj pār sevi valdīt.

-   Jautājums ir tāds, ser Ronald, teica Maknīls, kurus mēs ņemam ciet un kad?

-   Ir apmēram ducis tādu, kurus mēs varētu saņemt ciet, teica Komstoks. Mēs zinām, ka te ir iesaistīta Harisa banda. Ir viens mazs jauks kaktiņš pie Lūtonas ceļa. Ir garāža Epsomā, ir krodziņš pie Meidenhedas un vēl ir ferma pie Lielās Ziemeļu šosejas.

-   Vai kādu no viņiem ir vērts savākt?

-        Es tā nedomāju. Tās ir mazās zivis. Starpnieciņi. Ķēdes loceklīši dažos tās posmos. Vieta, kur tiek pārveidotas un ātri nodotas tālāk automašīnas; cienījams krodziņš, kurā notiek informācijas apmaiņa; lietotu apģērbu veikals, kur var pārmainīt ārieni; teātra drēbnieks Istendā, ari ļoti noderīgi. Šiem cilvēkiem maksā. Gluži labi maksā, bet patiesībā viņi nekā nezina!

Atkal ierunājās sapņainais superintendents Endrjuss:

-    Mums pretī ir kādas ļoti spējīgas smadzenes. Mēs vēl neesam tikuši tām ne tuvumā. Mēs zinām dažus viņu līdzzinātājus, un tas ir viss. Kā jau es teicu, mums ir darīšana ar Harisa bandu, un Markss ir pie finansēm. Ārzemju kontaktiem ir kāds sakars ar Vēberu, bet viņš ir tikai aģents. Mums nav taustāmu ziņu ne par vienu no šiem cilvēkiem. Mēs zinām, ka viņiem visiem ir savi veidi, kā uzturēt sakarus citam ar citu un ar dažādiem šī koncerna atzariem, bet mēs skaidri nezinām, kā tas viņiem izdodas. Mēs šos cilvēkus vērojam un izsekojam, un viņi zina, ka mēs viņus vērojam. Kaut kur ir pamatīgs ģenerālštābs. Mūsu galvenais uzdevums ir tikt pie plānotājiem.

-   Tas ir kā milzu tīkls, teica Komstoks. Es piekritu, ka kaut kur jābūt vadības centram. Vietai, kur katra operācija tiek visos sīkumos'izplānota un saskaņota. Kāds kaut kur to visu plāno, rada operācijas "Pastasoma" vai operācijas "Algu saraksts" darba uzmetumu. Tieši šie ļaudis mums jādabū rokā.

-   Iespējams, viņi pat nav mūsu valstī, klusi ieteicās Papus.

-   Jā, uzdrošinos apgalvot, ka tas ir tiesa. Varbūt viņi sēž kaut kur sniega būdā vai Marokā kādā teltī, vai Šveicē kādā kalnu mājiņā.

-    Es neticu šādiem brīnumprātiem, kratīdams galvu, sacīja Maknīls. Stāstot tas viss izklausās brīnišķīgi. Protams, aiz visa tā slēpjas kāda liela galva, bet brīnumnoziedzniekiem es neticu. Es teiktu, ka aiz tā slēpjas kāda maza, ļoti gudra direktoru padome. Ar centralizētu plānošanu, ar priekšsēdi. Viņi ir atklājuši kādu labu metodi un visu laiku uzlabo izpildījuma tehniku. Bet tik un tā…

-  Jā? iedrošinādams bilda sers Ronalds.

-    Pat mazā, saliedētā komandā droši vien ir atmetamie dalībnieki. Es to sauktu par "krievu kamanu" principu. Laiku pa laikam viņi, iespējams, sajūtot sviluma smaku vietās, kur mēs esam tikuši tuvāk, izsviež kādu no kamanām, to, kas, viņuprāt, vismazāk vajadzīgs.

-   Vai viņi uzdrošinātos ko tādu darīt? Vai tas nebūtu pārāk riskanti?

-   Es domāju, to var izdarīt tādā veidā, ka no kamanām izgrūstais pat nenojaustu, ka tas ir īpaši sarīkots. Upurim liktos, ka ir pats nokritis. 1 Viņš turētu muti, jo uzskatītu, ka to darīt ir vērts. Būtu vērts, protams. Viņi spēlējas ar lielām naudas summām un var atļauties devīgumu. Kamēr viens sēž cietumā, citi parūpējas par ģimeni, ja tāda ir. Varbūt sarīko bēgšanu.

-   Tas viss ir skaidrs kā diena, sacīja Komstoks.

-    Man liekas, jūs saprotat, ierunājās sers Ronalds, ka nav lielas jēgas atkal un atkal atkārtot šīs spekulācijas. Lielākoties mēs allaž runājam vienu un to pašu.

Maknīls iesmējās.

-   Ko īsti jūs no mums gribējāt, ser?

-   Nu… Sers Ronalds bridi apdomājās. Galvenajos punktos mēs visi cits citam piekrītam, viņš lēni iesāka. Mēs esam vienojušies par savu kopīgo politiku, par to, ko gribam panākt. Man liekas, varētu būt derīgi pievērsties dažiem sīkumiem, tādiem, kas neko sevišķu nenozīmē, bet ir tikai drusku neparasti. Grūti izskaidrot, kā es to domāju, bet tas ir līdzīgi tai Kalveras lietai pagājšgad. Tintes traips. Vai atceraties? Ap peles alu izplūdusi tinte. Kāda velna pēc cilvēkam vajadzētu pieliet peles alu ar tinti? Tas neizskatījās svarīgi. Bija grūti nonākt pie pavediena. Bet, kad mēs uztaustījām pavedienu, tas kaut kur aizveda. Es domāju apmēram par kaut ko tādu. Par savādiem sīkumiem. Ja jums ir gadījies kas drusku neparasts, tad neslēpiet sveci zem pūra! Lai tas būtu bērnišķīgi un kaitinoši, tāpēc ka neiederas kopainā. Es redzu, ka Papus māj ar galvu.

-   Pilnīgi piekrītu, sacīja virsinspektors Deivijs. Nu, puikas, mēģiniet kaut ko atcerēties! Pat ja tas ir tikai kāds virs ar jocīgu cepuri.

Uzreiz neviens nepieteicās. Visās sejās bija redzama nenoteiktība un šaubas.

-   Uz priekšu, sacīja Papus, es uzbāzīšos pirmais. Tas izklausās pēc joku stāsta, bet varbūt tiešām var kādam no jums noderēt. Londonas un Metropolitēna bankas aplaupīšana. Kārmolija ielas nodaļa. Atceraties? Vesels saraksts automašīnu numuru un krāsu, un modeļu. Mēs vērsāmies pie tautas, lai sniedz informāciju, un ļaudis atsaucās kā viņi atsaucās! Apmēram simtpiecdesmit maldinošas informācijas vienību! Sašķirojām to, un beigās palika kādas septiņas mašīnas, kas redzētas tuvākajā apkaimē, un jebkura no tām varēja būt iesaistīta aplaupīšanā.

-   Jā, noteica sers Ronalds, turpiniet!

-       Bija pāris, kuras mēs nekādi nevarējām dabūt rokā. Likās, ka numuri būtu mainīti. Nekas sevišķs tas nav. To dara bieži. Lielāko tiesu parasti izdodas sadzīt. Es minēšu tikai vienu piemēru: moriss oksfords, melns, numurs CMG 256, ziņojis kāds tiesāto uzraudzības ierēdnis. Viņš teica, ka pie stūres esot bijis tiesnesis Ladgrouvs.

Paskatījies apkārt, viņš redzēja, ka tiek uzklausīts, bet bez sevišķas intereses.

-    Es zinu, Deivijs sacīja, kā parasti garām. Tiesnesis Ladgrouvs ir visai viegli pamanāms večuks, kaut vai tāpēc, ka neglīts kā grēks. Tas, dabiski, nebija tiesnesis Ladgrouvs, jo viņš tieši tobrīd atradās tiesā. Viņam tiešām ir moriss oksfords, bet tā numurs nav CMG 256. Viņš paskatījās apkārt. Labi, labi… Tātad jūs sakāt, ka tam nav nekādas jēgas? Bet vai jūs

zināt, kāds ir vina auto numurs? CMG 265. Visai

>

līdzīgi, vai ne? Tieši tāda veida kļūda, kāda var gadīties, mēģinot atcerēties auto numuru.

-   Man ļoti žēl, sacīja sers Ronalds, bet es īsti nesaprotu…

-   Jā, teica virsinspektors Deivijs, nav jau nekā, ko saprast, vai ne? Vienīgi tas ir ļoti līdzīgi īstajam auto numuram, vai ne? 265 256 CMG. Tiešām pamatīga sagadīšanās atrodas morisa oksforda modeļa auto pareizajā krāsā un numurs atšķiras tikai par vienu zīmi, un vīrietis automašīnā stipri atgādina tās īpašnieku.

-   Vai jūs gribat teikt…

-  Tikai maza atšķirība par vienu zīmi. Mūsdienu "speciālā kļūda". Gandrīz vai sāk tā likties.

-Atvainojiet, Deivij! Es joprojām nesaprotu.

-   Bet es taču neapgalvoju, ka ir kaut kas, ko saprast. Vienkārši auto, moriss oksfords, CMG 256, brauc pa ielu divarpus minūtes pēc ielaušanās bankā. Tiesāto uzraudzības ierēdnis automašīnā ievēro tiesnesi Ladgrouvu.

-   Vai jūs domājat, ka tas tiešām bija tiesnesis Ladgrouvs? Klausieties, Deivij…

-   Nē, es nedomāju, ka tas bija tiesnesis Ladgrouvs, un diezin vai viņš būtu iejaukts bankas aplaupīšanā. Viņš bija apmeties Bertrama viesnīcā Pondstrītā un tieši tajā brīdī atradās Tiesas namā. Tas viss ir dzelžaini pierādīts. Es tikai saku auto numura, modeļa un cilvēka pazīmju sakritība ir tik liela, ka tai vajadzētu kaut ko nozīmēt. Jāpiebilst, ka tas uzraudzības ierēdnis visai labi pazīst veco Ladgrouvu pēc izskata. Acīmredzot sakritība neko nenozīmē. Ļoti slikti.

Negribīgi sakustējās Komstoks.

-   Ir vēl viens šim līdzīgs gadījums dārglietu zādzība Braitonā. Kāds vecs admirālis vai kas tamlīdzīgs. Esmu šimbrīžam aizmirsis viņa vārdu. Kāda sieviete viņu ļoti precīzi aprakstīja, viņš esot bijis notikuma vietā.

-  Un viņš nebija?

-    Nebija, tovakar esot bijis Londonā. Šķiet, devies uz kādu admiralitātes banketu vai ko tādu.

-   Apmeties savā klubā?

-   Nē, viņš bija apmeties viesnīcā liekas, tai pašā, kuru jūs, Papu, nupat pieminējāt, tā bija Bertrama viesnīca, vai ne? Mierīga vietiņa. Šķiet, to iecienījuši daudzi atvaļināti sakārņi.

-    Bertrama viesnīca… domīgi novilka virsinspektors Deivijs.

5.

Mis Mārpla pamodās agri, tāpēc ka viņa vienmēr modās agri. Gulta veco dāmu apmierināja. Ļoti ērta.

Viņa aiztipināja līdz logam un atvilka aizkarus, ielaizdama blāvo Londonas rīta gaismu. Tomēr pagaidām viņa nemēģināja iztikt bez elektriskās gaismas. Viņai bija ierādīta loti jauka guļamistaba, īsti Bertrama garā, tāpat kā viss cits. Tapetes ar sārtām rozītēm, prāva, lieliski pulēta sarkankoka kumode ar tai pieskaņotu tualetes galdiņu. Divi taisni krēsli, viens viegls

atzveltnis pienācīgā augstumā no zemes. Durvis veda uz vannasistabu, kas gan bija moderna, bet ar rožainām flīzēm, kas atgādināja tapetes un tādējādi neradīja pārāk saltas higiēnas iespaidu.

Mis Mārpla atgriezās gultā, uzčubināja spilvenus un palūkojās pulkstenī. Pusastoņi. Viņa paņēma mazo lūgšanu grāmatu, kas tai allaž bija līdzi, un izlasīja šai dienai paredzēto pusotru lappusi. Tad viņa ķērās pie adīkļa. Iesākumā adīja lēnām, jo, no rīta pamostoties, pirksti bija stīvi un juta reimatismu, bet ļoti drīz sāka iet raitāk, jo pirkstus atstāja sāpīgais stīvums.

Jauna diena, pie sevis noteica mis Mārpla, kā allaž nopriecādamās par šo faktu. Jauna cliena un kas zina, ko tā nesīs?

Viņa atslābinājās un nolika adīkli, ļaudama galvā ritēt laiskai domu straumītei… Selīna Heizija… cik jauks namiņš viņai bija Sentmerimīdā un tagad kāds tam uzlicis riebīgu, zaļu jumtu… Mafini… aplam daudz sviesta… bet ļoti garšīgi… Un vecmodīgās ķimeņmaizītes kas to būtu domājis! Viņa ne mirkli nebija cerējusi, ka viss tik ļoti līdzināsies tam, kā bija agrāk… tāpēc ka laiks galu galā nestāv uz vietas… Un likt tam šādā veidā apstāties nudien jābūt ļoti dārgi… Nekur itin nekā no plastmasas!… "Tas noteikti maksā dārgi," viņa nosprieda. Novecojušais palaikam atgriežas kā dekoratīvais… Paskat, kā cilvēki tagad dzenas pēc vecmodīgajām rozēm un nicinātajiem tējasrožu hibrīdiem!… Itin nekas šai vietā neizskatās īsts… Labi, kāpēc lai izskatītos?… Viņa bija šeit apmetusies pirms piecdesmit… nē, nu jau gandrīz pirms sešdesmit gadiem. Un vecajai dāmai nekas neizskatījās īsts, tāpēc ka viņa bija aklimatizējusies pašreizējā Mūsu Kunga gadā. Nudien, viss kopā atklāja ļoti interesantu problēmu loku… Šejienes gaisotne un cilvēki… Mis Mārplas pirksti pastūma adīkli nostāk.

Nostūri, viņa skaļi sacīja, … nostūri, laikam gan… Un visai grūti atrodami…

Vai tam sakars ar to jocīgo nedabiskuma sajūtu, kas viņai uzmācās vakar vakarā? Sajūtu, ka kaut kas nav kārtībā…

Visi šie vecie ļaudis ļoti līdzīgi tiem, kurus viņa atcerējās redzējusi še pirms piecdesmit gadiem. Tolaik tas likās dabiski bet tagad tas nebūt nelikās dabiski. Mūsdienu vecie ļaudis nav tādi, kādi vecie ļaudis bija tolaik, mūsdienās viņi izskatās mājas rūpju nomākti, jo nespēj tikt ar tām galā, vai ari skraida pa sapulcēm un mēģina izskatīties žirgti un lietas kursā par visu, vai arī krāso matus genciānu zilumā, vai valkā parūkas, un arī rokas nav tādas, kā mis Mārpla atcerējās smalkas, slaidiem pirkstiem viņējās ir raupjas, veļas mazgāšanas un tīrīšanas līdzekļu saēstas.

Un tādējādi… jā, tādējādi šie ļaudis neizskatījās īsti. Bet patiesībā taču viņi bija īsti. Selīna Heizija bija īsta. Un tas visai izskatīgais, vecais, kareivīga izskata vīrs stūrī bija īsts viņa bija agrāk vienreiz viņu satikusi, lai gan neatcerējās vārdu un arī bīskaps (lāga Robijs!) bija īsts.

Mis Mārpla paskatījās savā mazajā pulkstenīti. Pusdeviņi. Brokastu laiks.

Viņa izpētīja viesnīcas instrukciju lapiņu brīnišķīgi lieliem burtiem, tā ka nevajadzēja pat meklēt acenes.

Maltītes varēja pasūtīt pa telefonu, ataicinot uz numuru viesmīli, varēja nospiest zvana pogu ar uzrakstu "Istabene".

Mis Mārpla nospieda pogu. Pasūtījumi pa telefonu viņu allaž satrauca.

Rezultāts bija lielisks. Pēc pavisam īsa brītiņa pie durvīm pieklauvēja un istabā parādījās visnotaļ apmierinoša istabene. Tik īsta istabene, ka izskatījās neīsta ar svītrainu, gaiši violetu katūna kleitu mugurā un jā svaigi iestīvinātu formas galvassegu. Smaidīgu, sārtu, lauciniecisku seju. Kur viņi atrod šādus darbiniekus?

Mis Mārpla pasūtīja brokastis. Tēju, bez čaumalas vārītu olu, svaigas apajmaizītes. Istabene bija tik lietpratīga, ka pārslas vai apelsīnu sulu pat nepieminēja.

Pēc piecām minūtēm brokastis bija klāt. Ērta paplāte ar lielu vēderainu tējkannu, trekna izskata pienu, sudraba karstā ūdens krūzi. Divas lieliskas bez čaumalas vārītas olas ar grauzdētu maizi, pagatavotas kā nākas nebija vis mazas, apaļas, cietas lodītes, kas veidotas skārda krūzītēs, arī sviesta gabaliņš bija dekoratīvas formas, pareiza izmēra. Marmelāde, medus un zemeņu džems. Arī apaļmaizītes izskatījās garšīgas nebija vis tās cietās un sīkstās kā papīrs šīs smaržoja pēc svaigas maizes (visjaukākā smarža pasaulē!). Bija arī viens ābols, viens bumbieris un banāns.

Mis Mārpla maigi, bet droši iespieda olā nazi. Viņu nepiemeklēja vilšanās. Bagātīgi izplūda spilgts, biezs, sulīgs dzeltenums. Kārtīgas olas!

Viss verdoši karsts. īstas brokastis. Tā viņa pati būtu gatavojusi, bet šoreiz to izdarīja citi! Tās atnesa viņai it kā nē, ne tā kā karalienei it kā viņa būtu pusmūža dāma, kas apmetusies labā, bet ne pārāk dārgā viesnīcā. Vienīgi 1909. gadā. Mis Mārpla pauda istabenei savu atzinību, un tā smaidīdama atbildēja:

-   O, jā, madam, šefs pievērš brokasilm ļoti lielu vērību.

Mis Mārpla vēlīgi nopētīja viņu. Bertrama viesnīcā tik tiešām notika brīnumi. īsta kalpone. Viņa paslepen ieknieba sev kreisajā rokā.

-    Cik ilgi jūs jau šeit strādājat? viņa apjautājās.

-   Drusciņ vairāk nekā trīs gadus, madam.

-   Un pirms tam?

-   Es biju vienā īstbornas viesnīcā. Ļoti modernā un mūsdienīgā bet man labāk patīk šī veclaicīgā vieta.

Mis Mārpla iedzēra malciņu tējas. Viņa attapās, ka savā nodabā dungo dziesmiņu paši no sevis atgriezās sen aizmirsta meldiņa vārdi. "Ai, kur tu visu mūžu biji pazudusi…"

Istabene izskatījās nedaudz pārsteigta.

-   Es tikai atcerējos vienu vecu dziesmu, kā atvainodamās, aši nobēra mis Mārpla. Kādreiz bija ļoti populāra.

Viņa atkal klusi iedziedājās. "Ai, kur tu visu mūžu biji pazudusi…"

-   Varbūt jūs to zināt? viņa vaicāja.

-  Nu… Izskatījās, ka istabenei ļoti žēl.

-   Tā jums pārāk veca, noteica mis Mārpla. Jā gan, šādā vietā cilvēks sāk daudz ko atcerēties.

-   Jā, madam, tā, manuprāt, jūtas daudzas kundzes, kas šeit apmetas.

-   Laikam jau tas daļēji ir ari manas ierašanās iemesls, sacīja mis Mārpla.

Istabene aizgāja. Viņa acīmredzot bija pieradusi pie vecām dāmām, kas šādi runājās un kavējās atmiņās.

Mis Mārpla tika galā ar brokastīm un piecēlās patīkami laiskā jutoņā. Viņai jau bija gatavs plāns, kā lieliski pavadīt šo ritu iepērkoties. Ne pārāk daudz lai nepārpūlētos. Šodien pietiks, teiksim, ar Oksfordstrītu. Un rit ar Naitsbridžu. Viņa laimīgi gudroja tālāk.

Aptuveni desmitos mis Mārpla, pilnīgi saposusies, parādījās sava numura durvis: ar cepuri, cimdiem, lietussargu katram gadījumam, lai gan laiks šķita jauks un somu, viņas pašu smalkāko iepirkumu somu.

Gaitenī strauji atvērās aiznākamās durvis un kāds palūkojās ārā. Tā bija Besa Sedžvika. Viņa pazuda atpakaļ istabā un aizcirta durvis.

Kāpdama lejup pa kāpnēm, mis Mārpla gudroja, ko tas varētu nozīmēt. Viņa labprātāk izvēlējās kāpnes, nevis liftu. Tā viņa ielocīja kaulus. Mis Mārplas soļi kļuva arvien lēnāki… viņa apstājās.

6.

Tiklīdz pulkvedis Laskombs iznāca no sava numura, pašā gaiteņa galā pie kāpņu laukumiņa strauji atvērās kādas durvis, un tajās parādījās lēdija Sedžvika.

-   Re, kur tu beidzot esi! Es jau sen tevi gaidu gatava grābienam. Kur mēs varētu aiziet un parunāt? Tā, lai katru mirkli nelīstu acīs kāda veca kaza.

-   Es nudien nezinu, Besa, lejā, šķiet, bija kas līdzīgs kabinetam.

-   Labāk nāc šeit iekšā! Aši, kamēr istabenei nesāk rasties interesantas domiņas.

-   Man nebija ne jausmas, ka tu būsi šeit apmetusies, Besa. Man nebija ne mazākās jausmas.

-   Skaidrs, ka nebija.

-   Es gribēju teikt es nemūžam nebūtu vedis šurp Elvairu. Bet nu Elvaira /r šeit, tu zini?

-  Jā, es redzēju viņu kopā ar tevi vakar vakarā.

-    Bet es tiešām nezināju, ka tu būsi šeit. Likās, ka šeit tava parādīšanās ir vismazāk iespējama.

-   Nesaprotu gan, kāpēc, saltā tonī noteica Besa Sedžvika. Tas ir no visiem viedokļiem viskomfortablākais hotelis Londonā. Kāpēc lai es šeit neapmestos?

-  Tev jāsaprot, ka es nekādi nebiju domājis… Proti…

Sedžvika paskatījās uz pulkvedi un iesmējās. Viņa bija gatava iziet lieliski piegrieztā, tumšā kostīmā un spilgtā, smaragdzaļā blūzē. Viņa izskatījās priecīga un ārkārtīgi mundra. Pulkvedis Laskombs blakus Sedžvikai šķita visai vecs un apvītis.

-    Labais Derek, neraizējies nenieka! Es nevainoju tevi mēģinājumā noorganizēt sentimentālu mātes un meitas satikšanos. Ir tikai gadījies tā, kā dzīvē mēdz gadīties; cilvēki taču satiekas visneiedomājamākajās vietās. Bet tev jādabū Elvaira laukā no šejienes, Derek. Tev jādabū viņa laukā no šejienes nekavējoties šodien pat.

-   Jā, Elvairu drīz būs prom. Proti, es viņa atvedu tikai uz pāris naktīm. Aiziet uz teātri un tamlīdzīgi. Rīt viņa dosies pie Melfordiem.

-   Nabadzīte, tas gan viņai būs garlaicīgi…

Laskombs bažīgi palūkojās Besā.

-   Vai tev tiešām liekas, ka viņai būs ļoti garlaicīgi?

Besa apžēlojās par pulkvedi.

-   Iespējams, ka pēc Itālijas mocībām ne. Varbūt tas viņai liksies neprātīgi jauki.

Laskombs saņēmās.

-   Klausies, Besa, es biju pārsteigts, ieraugot tevi šeit, bet vai tev neliekas nu, saproti, tas tikpat labi varētu būt tā domāts. Es domāju, tā varētu būt iespēja man neliekas, ka tu tiešām aptver, kā… nu, kā meitene varētu justies.

-   Ko tu mēģini pateikt, Derek?

-   Nu, saproti, tu tomēr esi viņas māte.

-   Protams, es esmu viņas māte. Viņa ir mana meita. Bet vai mums abām jebkad ir bijis no tā kāds labums? Un vai jebkad būs?

-   Tu nevari būt par to droša. Es domāju… Es domāju, Elvaira to jūt.

-   Kas tev liek tā domāt? asi noprasīja Besa Sedžvika.

-    Kaut kas, ko Elvaira vakar teica. Viņa jautāja, kur tu esi un ko tu dari.

Besa Sedžvika aizgāja pāri istabai pie loga. Kādu brīdi viņa tur stāvēja, bungodama ar pirkstiem pa rūti.

-   Tu esi ļoti jauks, Derek, viņa teica. Tev ir tik jaukas idejas. Bet tām nav vietas dzīvē, manu nabaga eņģei. Tieši to tev vajadzētu pateikt pašam sev. Šīm idejām nav vietas dzīvē, un tās var būt bīstamas.

-  Nu, nu, Besa… Bīstamas?

-   Jā, jā, jā! Bīstamas. Es esmu bīstama. Es vienmēr esmu bijusi bīstama.

-   Kad es domāju par dažām lietām, ko tu esi paveikusi… iesāka pulkvedis Laskombs.

-   Tā ir mana darīšana, teica Besa Sedžvika. Skriešana briesmās man ir sava veida paradums. Nē, paradums nav īstais vārds. Drīzāk narkotiska atkarība. Briesmas ir gluži kā mazās, jaukās deviņas, kas heroīna lietotājiem laiku pa laikam vajadzīgas, lai padarītu dzīvi krāsainu un dzīvošanas vērtu. Vispār tam nav ne vainas. Vai nu manas bēres būs drīz, vai nē citas iespējas nav. Es nekad neesmu lietojusi narkotikas nekad nav bijis vajadzības. Mana narkotika ir briesmas. Bet cilvēki, kas dzīvo tā kā es, var būt sāpju avots citiem. Tāpēc neesi, lūdzu, vecs, stūrgalvīgs muļķis, Derek! Turi to meiteni pēc iespējas tālāk no manis! No manis viņai nevar būt nekāda labuma. Tikai otrādi. Ja iespējams, lai Elvaira pat neuzzin, ka es esmu bijusi šai pašā viesnīcā. Piezvani Melfordiem un aizved viņu uz turieni šodien. Izgudro kādu pēkšņu, ārkārtēju iemeslu…

Pulkvedis Laskombs vilcinājās un plūkāja ūsas.

-   Es domāju, tu kļūdies, Besa. Viņš nopūtās. Elvaira jautāja, kur tu esi. Es pateicu viņai, ka tu esi ārzemēs.

-   Nu, pēc divpadsmit stundām es tur tiešām būšu, tā ka viss ļoti jauki saskan.

Besa pienāca klāt, noskūpstīja viņu uz zoda gala, veikli pagrieza muguru, it kā grasītos spēlēt aklās vistiņas, atvēra durvis un maigi, bet noteikti izstūma pulkvedi ārā. Kad aiz pulkveža Laskomba aizvērās durvis, viņš ieraudzīja kādu vecu dāmu ienākam gaiteni. Viņa kaut ko murmināja pie sevis un skatījās somā.

-   Mīļo stundiņ, mīļo stundiņ… Es ceru, ka būšu aizmirsusi to istabā. Mīļo stundiņ…

Viņa pagāja garām pulkvedim Laskombam, šķietami nepievēršot viņam nekādu uzmanību, bet, kad pulkvedis aizgāja lejup pa kāpnēm, mis Mārpla uz brīdi apstājās sava numura durvis un raidīja viņam pakaļ caururbjošu skatienu. Tad viņa paskatījās uz Besas Sedžvikas durvju pusi.

-   Tātad, lūk, ko tu gaidīji, mis Mārpla pie sevis noteica. Gribētos gan zināt, kāpēc.

7.

Kanoniķis Penifāters, brokastu spēcināts, aizklimta pāri vestibilam, atcerējās atstāt numura atslēgu uz letes, un īru šveicars glīti iesēdināja viņu taksometrā. Tāds bija šveicara galvenais uzdevums.

-  Uz kurieni, ser?

-        Ak Dievs, pēkšņi samulsis, noelsās kanoniķis Penifāters. Paga, ļaujiet padomāt kur gan es grasījos doties?

Satiksme Pondstrītā tika nosprostota uz vairākām minūtēm, kamēr kanoniķis Penifāters apsprieda ar šveicaru šo neskaidro jautājumu. Pēdīgi kanoniķi Penifāteru piemeklēja smadzeņu darbības uzplūds, un taksometra vadītājam tika pavēlēts doties uz Britu muzeju.

Šveicars palika uz ietves ar platu smaidu sejā, un, tā kā šimbrīžam neviens cits negrasījās atstāt viesnīcu, viņš nedaudz pastaigājās gar viesnīcas fasādi, klusītiņām svilpodams kādu senu melodiju-

Atspraga viens no Bertrama pirmā stāva logiem bet šveicars pat nepagrieza galvu, iekams no atvērtā loga viņu negaidīti neuzrunāja balss.

-  Tātad redz', kur tu esi noenkurojies, Mikij. . Kāds vējš tevi uz šo kaklu atpūtis?

Viņš pārsteigts apsviedās apkārt… un skatījās.

Lēdija Sedžvika ižsniedzās tālāk pa atvērto logu.

-   Vai tad tu nepazīsti mani? viņa noprasīja.

Vīrieša sejā pēkšņi atplauka atpazīšanas

smaids.

-   Ei, vai tik tā nav mazā Besina! Neticu savām

>

acīm! Pēc visiem šiem gadiem. Mazā Besiņa…

-   Tu esi vienīgais, kas mani jelkad saucis par Besiņu. Pretīgs vārds. Ko tu visus šos gadus darīji?

-   Šo un to, jau drusku atturīgāk sacīja Mikijs. Par mani jau visu laiku nestāsta jaunākajās ziņās tā kā par tevi. Es šad un tad palasos avīzē, ko tu atkal esi nostrādājusi.

Besa Sedžvika iesmējās.

-   Kā redzi, es esmu saglabājusies labāk nekā tu, viņa sacīja. Tu pārāk daudz dzer. Tāpat kā agrāk.

-   Tu esi labāk saglabājusies, tāpēc ka tev vienmēr ir bijusi nauda.

-   Tev no naudas nebūtu bijis nekāda labuma. Tu būtu dzēris vēl vairāk un galīgi noļurbājies. Of jā, tā būtu gan! Kāpēc tu esi šeit? To gan es gribētu zināt! Kā gan vispār tevi varēja pieņemt šādā vietā?

-   Man vajadzēja darbu. Un man bija šitās… Viņa roka nobrauca pār medaļu rindu.

-   Jā, es redzu. Besa kļuva domīga. Visas īstas, vai ne?

-  Skaidrs, ka īstas. Kāpēc lai nebūtu?

-   Nepārproti, es tev ticu. Tu vienmēr esi bijis drosmīgs. Vienmēr esi bijis labs cīnītājs. Jā, armija tev bija piemērota. Par to es esmu pārliecināta.

-   Armija ir īstā vieta kara laikā, bet miera laikā no tās nav nekāda labuma.

-   Un tu pārgāji uz šādu darbu. Man nebija ne mazākās jausmas… Besa aprāvās.

-   Par ko tev nebija ne mazākās jausmas, Besiņ?

-   Ne par ko. Ir visai savādi satikt tevi pēc tik daudziem gadiem.

-   Es neesmu aizmirsis, sacīja vīrietis. Es nekad neesmu tevi aizmirsis. Ak, cik tu biji skaista meitene! Skaista, nerātna meitene.

-   Stulbs skuķis lūk, kas es biju, noteica lēdija Sedžvika.

-   Ari tas tiesa. Sevišķi daudz prātiņa tev nebija. Ja būtu bijis, tu nebūtu ar mani sapinusies. Bet zirgu gan tu mācēji valdīt. Vai atceries to ķēvi… kā jel viņu sauca… Molliju O'Flinnu. Tā gan bija niķīga pēc velna!

-   Tu biji vienīgais, kas spēji noturēties viņai mugurā, atsaucās lēdija Sedžvika.

-    Viņa būtu gan gribējusi mani nomest, ja vien spētu! Kad atklāja, ka nespēj, tad padevās. Jā, tā gan bija skaistule… Bet, ja runājam par jāšanu, šai zemē nav bijis nevienas dāmas, kas to prastu labāk par tevi. Un tev bija skaista pēcpuse un skaistas rokas… Nevienu brīdi tevī nebija ne kripatas baiļu! Un, cik es saprotu, kopš tā laika nekas nav mainījies. Lidmašīnas, sacīkšu auto…

Besa Sedžvika iesmējās.

-   Man atkal jāķeras pie vēstulēm.

Viņa grasījās pazust atpakaļ istabā.

Mikijs atspiedās pret margu.

-   Es neesmu aizmirsis Beligoulenu, viņš uzsvērti sacīja. Dažreiz esmu domājis tev rakstīt…

Besas Sedžvikas balsī ieskanējās skarbs tonis.

-   Un ko tu, Mik Gormen, ar to gribi teikt?

-    Es tikai saku, ka es neesmu aizmirsis neko. Es tev tikai atgādinu.

Besas Sedžvikas balss joprojām skanēja skarbi.

-   Ja tu gribi teikt to, ko, manuprāt, gribi, es tev došu vienu padomu. Jebkādas nepatikšanas tevis dēļ, un es tevi nošaušu kā žurku. Vienkārši. Es arī agrāk esmu šāvusi vīriešus…

-   Droši vien ārzemēs…

-  Ārzemēs vai šeit man vienalga.

-   Ak Kungs, klausies, es tiešām ticu, ka tu darītu tieši tā! viņa balsī jautās apbrīna. Beligoulenā…

-    Beligoulenā, iejaucās lēdija Sedžvika, tev samaksāja, lai tu turētu muti, ļoti labi samaksāja. Naudu tu paņēmi. Tu neko vairāk no manis nedabūsi, nemaz neceri!

-   No tā iznāktu jauks, romantisks stāsts svētdienas avīzēm…

-  Tu dzifdēji, ko es teicu.

-   Ei, ei! Gormens iesmējās. Es taču nerunāju nopietni. Es tikai jokojos. Es nekad nedarīšu neko, kas sāpinātu manu mazo Besiņu. Es turēšu savu muti ciet.

-  Turi gan, teica lēdija Sedžvika.

Viņa aizvēra logu un paskatījās lejup uz galdu savā priekšā un uz nepabeigto vēstuli ar dzēšlapu. Viņa pacēla to, aplūkoja, saburzīja un ielidināja papīrgrozā. Tad lēdija Sedžvika strauji izgāja no istabas. Pirms iziešanas viņa pat nepalūkojās apkārt.

Nelielie Bertrama kabineti bieži vien izskatās tukši pat tad, kad tic tādi nav. Pie katra loga stāvēja pa labi apgādātam rakstāmgaldam, pa labi bija žurnālgaldiņš, pa kreisi divi atzveltnes krēsli ar ļoti lielām atzveltnēm, pagriezti pret kamīnu. Tos bija ļoti iecienījuši vecāki virsnieki un kuģu kapteiņi, lai paslēptos un ļautos pēcpusdienas nomidzim līdz tējas laikam. Tie, kas nāca uzrakstīt kādu vēstuli, parasti viņus nepamanīja. Rīta pusē pēc šiem krēsliem nebija sevišķi liela pieprasījuma.

Tomēr bija gadījies tā, ka tieši šorīt abi atzveltņi bija aizņemti. Vienā sēdēja kāda veca

dāma un otrā jauna meitene. Jaunā piecēlās. Kādu brīdi meitene stāvēja un svārstīgi skatījās uz durvīm, pa kurām bija izgājusi lēdija Sedžvika, tad lēnām devās uz to pusi. Elvairas Blcikas seja bija nāves bālumā.

Pagāja vēl piecas minūtes, un sakustējās arī vecā dāma. Mis Mārpla bija nospriedusi, ka pēc ģērbšanās un nonākšanas lejā parastais atpūtas bridis ir bijis pietiekami ilgs. Laiks doties ceļā un baudīt Londonas jaukumus. Viņa varētu aiziet līdz Pikadillija laukumam un ar devīto autobusu aizbraukt uz Haistritu Kensingtonā vai ari varētu aiziet līdz Bondstrītai, sēsties divdesmit piektajā autobusā un braukt līdz Maršala un Snelgrova veikalam, varētu braukt ar divdesmit piekto autobusu uz otru pusi, tādējādi nokļūstot, ja atmiņa viņu nevīla, pie armijas un karaflotcs veikaliem. Iedama laukā pa ārdurvīm, viņa joprojām prātā izbaudīja šo saldo izvēles iespēju, īru šveicars atkal bija savā postenī un izlēma viņas vietā.

-  Jums nepieciešams taksometrs, mem, viņš stingri noteica.

-  Man šķiet, ka nevajadzēs, sacīja mis Mārpla. Man liekas, ka divdesmit piektā autobusa pietura ir tepat blakus, tas man der. Vai arī otrais autobuss Parkleinā.

-   Jums nav nepieciešams autobuss. Šveicars bija nepielūdzams. Ir ļoti bīstami kāpt autobusā, ja gadu vairs nav mazums. Zināt taču, cik strauji tie uzņem ātrumu un bremzē, un atkal brauc. Gāž nost no kājām, to viņi dara. Tiem puisiešiem mūsdienās nemaz nav sirds. Man tikai jāpasvilpj, un taksometrs būs klāt un aizvedis jūs kā karalieni, kur vien vēlēsieties.

Mis Mārpla padomāja un piekāpās.

-  Nu, labi, viņa teica, varbūt tiešām labāk braukt ar taksometru.

Šveicaram nemaz nevajadzēja svilpt. Viņš tikai noplikšķināja vidējo pirkstu gar īkšķi, un taksometrs izauga gluži vai no zemes. Viņš, cik vien uzmanīgi iespējams, palīdzēja mis Mārplai iekāpt, un tā mirkļa uzplūdā izlēma braukt uz Robinsona un Klīvera veikalu un apskatīt tur piedāvātos, lieliskos īstu linu palagus. Viņa laimīgi sēdēja taksometrā, tiešām juzdamāskā karaliene, gluži kā šveicars bija solījis. Viņas gars tvīka tīkamās gaidās ieraudzīt kārtīgus linu palagus, linu spilvendrānas un salvetes, un trauku dvieļus bez banānu, vīģu un dresētu suņu attēliem un citiem gleznieciskiem traucēkļiem, kas, mazgājot traukus, tikai krita uz nerviem.

Lēdija Sedžvika piegāja pie pieņemšanas letes.

-   Vai misters Hamfrīzs ir savā kabinetā?

-   Jā, lēdija Sedžvika. Mis Gorindža izskatījās pārsteigta.

Lēdija Sedžvika aizgāja aiz letes, pieklauvēja pie durvīm un gāja iekšā, nesagaidījusi uzaicinājumu.

Misters Hamfrīzs pacēla acis.

-  Ar ko…

-   Kas nolīga to Maiklu Gormenu?

Misters Hamfrīzs atbildēja nervozi un steidzīgi:

-   Perfits aizgāja viņš pirms mēneša iekļuva autoavārijā. Mums vajadzēja ātri nomainīt viņu. Šim vīram, kā likās, nebija nekādas vainas. Atsauksmes labas bijušais armijnieks visai laba reputācija. Varbūt nav sevišķi atjautīgs, bet dažkārt tas nemaz nenāk par ļaunu. Jums taču nav par viņu pretēju ziņu, vai ne?

-    Ir pietiekami, lai es negribētu, ka viņš te atrodas.

-   Ja jūs uzstājat, sacīja Hamfrīzs, mēs varam viņu brīdināt par atlaišanu…

-   Nē… lēni novilka lēdija Sedžvika. Nē tam jau ir par vēlu. Nekās, viss kārtībā.

8.

-   Elvaira!

-   Sveika, Bridžit.

Elvaira Bleika iegāja pa Onslovas laukuma simt astoņdesmitā nama* durvīm, kuras atvērt bija atskrējusi Bridžita. Viņa bija gaidījusi draudzeni, stāvēdama pie loga.

-   Iesim augšā, — sacīja Elvaira.

-   Jā, tā būs labāk. Citādi var uzkulties mamma.

Abas meitenes uzbrāzās pa kāpnēm, tādējādi apiedamas Bridžitas māti, kas par vēlu iznāca no savas guļamistabas kāpņu laukumiņā.

-   Tev nudien ir paveicies, ka tev nav mātes, aizelsusies sacīja Bridžita, ievezdama draudzeni savā guļamistabā un cieši aizvērdama durvis. Saproti, mamma jau ir diezgan mīļa un tādā garā, bet kādus viņa uzdod jautājumus! No rīta, pusdienā un vakarā. Kur tu iesi un ko tu satiksi? Un vai viņi nav rados kaut kādiem ļaudīm Jorkšīrā ar tādu pašu uzvārdu? Tas viss ir tādas blēņas, saproti!

-   Laikam jau viņiem" nav nekā cita, par ko domāt, nevērīgi atteica Elvaira. Klausies,

♦Lielbritānijas pilsētās laukuma jēdzienā dažkārt tiek ietvertas arī laukumam apkārt esošās ielas un namu kompleksi.

Bridžita, man ir jāizdara kaut kas šausmīgi svarīgs, un tev man jāpalīdz.

-   Nu, ja varēšu palīdzēšu. Kas par lietu? Vīrietis?

-   Nē, taisnību sakot, kaut kas cits. Bridžita izskatījās vīlusies. Man ir jāizraujas, lai aizbrauktu uz Īriju, uz divdesmit četrām stundām vai varbūt ilgāk, un tev mani jāpiesedz.

-   Uz Īriju? Kāpēc?

-   Es nevaru tev tagad par to visu stāstīt. Nav laika. Man pusdivos jāsaliek mans aizbildnis pulkvedis Laskombs; pusdienas Prunjē restorānā.

-   Kur tu liki to Kārpenteru?

-   Aizlaidos Debnemza veikalā.

Bridžita ieķiķinājās.

-   Un pēc pusdienām viņi vedīs mani pie Melfordiem, man būs jādzīvo tur, līdz man apritēs divdesmit viens.

-  Cik šausmīgi!

-   Gan jau es kaut kā iekārtošos. Māsīcu Mildredu ir gaužām viegli apšmaukt. Ir iekārtots tā, ka man būs jābrauc šurp uz nodarbībām un visu ko tamlīdzīgu. To iestādījumu sauc "Šodienas pasaule". Viņi ved tevi uz lekcijām un muzejiem, un mākslas galerijām, un Lordu Palātu, un tādā garā. Būtība ir tāda, ka neviens nezinās, kur tev tobrīd vajadzētu vai nevajadzētu būt! Mēs daudz ko pagūsim.

-   Domāju gan. Bridžita ieķiķinājās. Itālijā taču mums tas izdevās, vai ne? Makaronu vecene domāja, ka viņa ir baigi stingra. Nemaz nenojauta, ko mēs nostrādājām, ja vien mums gribējās!

Abas meitenes smējās, ar prieku atcerēdamās savu veiksmīgo mānīšanos.

-   Tomēr tam vajadzēja visai daudz plānošanas, atzina Elvaira.

-   Un mazdrusciņ veiklu melu, piemetināja Bridžita. Vai tev ir kas zināms par Gvido?

-   O, jā, viņš atrakstīja man garu vēstuli, bija parakstījies "Džinevra", it kā būtu man draudzene. Bet es tiešām gribētu, lai tu tik daudz vairs nepļāpā, Bridžit. Mums daudz kas jāpagūst, un ir tikai pusotra stunda laika. Tātad visupirms sēdi un klausies! Rīt es braukšu šurp pie zobārsta. To vienkārši nokārtot, es varu atsaukt pa telefonu vai tu to vari izdarīt no šejienes. Tad, ap pusdienlaiku, tu vari piezvanīt Melfordiem, izlikdamās par savu māti, un paskaidrot, ka zobārsts vēlas, lai es ierodos ari nākamajā dienā, un es nakšņošu pie tevis.

-    Tam vajadzētu iet cauri bez grūtībām. Viņi sacīs, cik ļoti jauki, brīnišķīgi un tā bez gala. Bet ja nu tu nākamajā dienā neatgriezies?

-  Tad tev būs vēl drusku jāpastrādā pie telefona.

Bridžita izskatījās nobažījusies.

-   Pirms tam mums būs pietiekami daudz laika kaut ko izgudrot, nepacietīgi teica Elvaira. Tagad mani visvairāk satrauc nauda. Tev jau droši vien nekā nav, vai ne? Elvaira par to ieminējās bez sevišķām cerībām.

-Tikai kādas divas mārciņas.

-   No tā nav labuma. Man jānopērk lidmašīnas biļete. Es jau izpētīju sarakstu. Lidojums ilgst apmēram divas stundas. Daudz kas atkarīgs no tā, cik daudz laika man vajadzēs, kad es nokļūšu tur.

-   Vai tu nevarētu man vismaz pateikt, ko tu grasies darīt?

* Nē, nevaru. Bet tas ir šausmīgi, šausmīgi svarīgi.

Elvairas balss bija tā pārvērtusies, ka Bridžita uz draudzeni paskatījās nedaudz pārsteigta.

-  Vai kaut kas ļoti nozīmīgs?

-  Jā, tā ir.

-   Vai kaut kas tāds, ko neviens nedrīkst zināt?

-   Jā, kaut kas tamlīdzīgs. Tas ir briesmīgi slepeni. Man jānoskaidro, vai kaut kas ir taisnība, vai nē. Ar to naudu gan ir ķēpa. Tas mani dara traku, jo patiesībā es taču esmu diezgan bagāta. Aizbildnis man izstāstīja. Bet man viņi dod tikai nožēlojamus grašus drēbēm.

-   Vai tas tavs aizbildnis pulkvedis kā jel viņu nevarētu tev drusku aizdot?

-   Tas galīgi nekur neder. Pulkvedis uzdotu daudz jautājumu un gribētu zināt, kam man tā nauda vajadzīga.

-    Jā, mīļā, laikam tā viņš# darītu gan… Es nevaru saprast, kāpēc visi grib uzdot tik daudz jautājumu. Zini, ja man kāds piezvana, mamma mūžīgi prasa, kas tas bijis. Tā taču galīgi nav viņas darīšana!

Elvaira piekrita, bet viņas prāts bija nodarbināts ar ko citu.

-  Bridžita, vai tu esi kādreiz kaut ko ieķīlājusi?

-  Nekad. Nedomāju, ka es zinātu, kā tas jādara.

-    Man liekas, tas ir pavisam viegli, sacīja* Elvaira. Jāiet pie tāda juveliera, kam virs durvīm ir trīs bumbiņas, vai ne?

-    Man liekas, man nekā tāda nav, ko būtu vērts nest pie ķīlu ņēmēja, sacīja Bridžita.

-   Vai tavai mātei kaut kur nav kādas dārglietas?

-   Nedomāju, ka mums vajadzētu lūgt viņas palīdzību.

-    Droši vien nē. Bet mēs varbūt varētu kaut ko nočiept.

-   Vai, man gan neliekas, ka mēs to drīkstam darīt! šokēta sacīja Bridžita.

-   Jā? Nu, iespējams, tev taisnība. Bet es varu saderēt, ka tava māte pat nepamanītu. Mēs varētu dabūt to atpakaļ, pirms viņa ievēro tās pazušanu. Es zinu. Mēs iesim pie mistera Bolāra.

-   Kas ir misters Bolārs?

-   Nu, viņš ir tāds kā ģimenes juvelieris. Es nesu viņam savu rokaspulksteni, kad tas jālabo. Viņš mani pazīst, kopš man bija seši gadi. Nāc, Bridžita, iesim tūlīt pat. Tieši tam mums pietiks laika.

-   Labāk iesim laukā pa pagalma durvīm, sacīja Bridžita, tad mamma neprasīs, kur mēs ejam.

Nonākušas līdz vecajam, solīdajam Bolāra un Vitlija firmas namam Bondstritā, abas meitenes saskaņoja pēdējos sīkumus.

-   Bridžita, tu esi droša, ka visu saprati?

-   Man tā liekas, sacīja Bridžita, nebūt ne laimīgā balsī.

-   Vispirms, turpināja Elvaira, sinhronizēsim savus pulksteņus.

Tas drusku uzmundrināja Bridžitu. Šī pazīstamā literārā frāze viņu iedrošināja. Viņas svinīgi sinhronizēja pulksteņus, proti, Bridžita pabīdīja savējā rādītāju par vienu minūti.

-    Nulles stunda būs tieši divdesmit piecas pāri, sacīja Elvaira. Tas man dos daudz laika. Varbūt pat vairāk nekā vajadzīgs, bet labāk tā, nekā otrādi.

-   Bet, ja nu… iesāka Bridžita.

-  Ja nu kas? noprasīja Elvaira.

-   Nu, es gribēju teikt, ja nu man tiešām uzbrauc virsū?

-   Skaidrs, ka neviens tev neuzbrauks, sacīja Elvaira. Tu taču zini, cik tev ir veiklas kājas, un visi Londonas šoferi vienmēr ir gatavi negaidīti bremzēt. Viss būs kārtībā.

Bridžita nebūt neizskatījās pārliecināta.

-Tu taču mani neiegāzīsi, Bridžita!

-    Viss kārtībā, noteica Bridžita. Es tevi neiegāzīšu.

-   Labi, sacīja Elvaira.

Bridžita aizgāja otrā Bondstrītas pusē, un Elvaira atgrūda mesjē Bolāra un Vitlija nama durvis, viņi bija veci, iecienīti juvelieri un pulksteņmeistari. Iekšpusē bija jauka, klusa gaisotne. Iznāca vizītsvārkos tērpts darbinieks un jautāja Elvairai, ar ko viņš var pakalpot.

-   Vai es varētu satikt misteru Bolāru?

-   Misteru Bolām… Ko lai es piesaku?

-   Mis Elvairu Bleiku.

Darbinieks pazuda, un Elvaira aizslīdēja pie letes, kur zem stikla plāksnes uz pieskaņotiem samta spilventiņiem savu daiļumu rādija brošas, gredzeni un rokassprādzes. Pēc īsa mirkļa parādījās pats misters Bolārs. Viņš firmā bija vecākais partneris, pavecs virs pāri sešdesmit gadiem. Viņš silti un draudzīgi sveicināja Elvairu.

-   Ā, mis Bleika, tātad jūs esat Londonā! Ļoti priecājos jūs redzēt. Ko es varētu jūsu labā darīt?

Elvaira izvilka mazu, smalku vakara rokaspulkstenīti.

-   Šis pulkstenis neiet pareizi, sacīja Elvaira. Vai jūs varētu to salabot?

-   O,' jā, protams. Tas nemaz nebūs grūti. Misters Bolārs paņēma pulkstenīti. Uz kādu adresi lai es to aizsūtu?

Elvaira iedeva adresi.

-   Un ir vēl viena lieta, viņa sacīja. Mans aizbildnis pulkvedis Laskombs, ja pazīstat…

-  Jā, jā, protams.

-    Viņš man jautāja, ko lai uzdāvina man Ziemassvētkos, sacīja Elvaira. Viņš ieteica, lai es atnāku pie jums un paskatos dažādas rotas. Viņš vaicāja, vai es gribu, lai nāk man līdzi, un es teicu, ka labāk iepriekš atnākšu viena pati tāpēc ka tas man vienmēr liekas mulsinoši. Ar cenām un visu pārējo, saprotat?

-        Nu, tas neapšaubāmi ir būtisks aspekts, tēvišķīgi smaidīdams, sacīja misters Bolārs. Un kas jums prātā, mis Bleika? Kādu brošu, rokassprādzi? Varbūt gredzentiņu?

-    Man liekas, būtu prātīgi izvēlēties kādu brošu, teica Elvaira. Bet vai jūs… vai jūs nevarētu man parādīt vairākas? Viņa lūdzoši pacēla acis. Bolārs saprotoši smaidīja.

-    Protams, protams. Nav nekāda prieka, ja jāizvēlas ļoti ātri, vai ne?

Nākamās piecās vai sešas minūtes pagāja ļoti patīkami. Misteram Bolāram nekas nebija par apgrūtinājumu. Viņš vēra vaļā vienu lādīti pēc otras, uz Elvairai priekšā izklātā samta gabala krājās brošas un rokassprādzes. Laiku pa laikam viņa pagriezās, lai paskatītos spogulī un pielaikotu kādu sprādzi vai kulonu. Pēdīgi viņa visai nenoteikti lūdza atlikt sānis mazu, glītu aproci, rokaspulkstenīti ar briljantiem un divas brošas.

-   Mēs šos atzīmēsim, sacīja misters Bolārs, un, kad pulkvedis Laskombs nākamreiz būs Londonā, viņš atnāks, un tad varbūt lai pats no šiem izvēlas, ko jums uzdāvināt.

-   Jā, man arī liekas, tā būs ļoti jauki, sacīja Elvaira. Tad viņš jutīsies tā, it kā pats būtu man izraudzījis dāvanu, vai ne? Viņas dzidri zilās acis bija pievērstas juveliera skatienam.

Pirms brītiņa šīs pašas zilās acis bija ievērojušas, ka pulkstenis ir tieši divdesmit piecas pāri.

Ārpusē nokaucās bremzes un atskanēja skaļš meitenes kliedziens. Visi, kas bija veikalā, neizbēgami pievērsās Bondstrītas puses logiem. Elvairas rokas kustība uz letes un pēc tam viņas glītā, drēbnieka šūtā kostīma kabatā bija tik ātra un neuzkrītoša, ka gandrīz nebūtu pamanāma, pat ja kāds skatītos.

-   Ai, ai, ai… noteica misters Bolārs, atkal no loga pievērsdamies istabai. Gandrīz vai avārija. Dullais skuķis! Skrien pār ielu kā negudra.

Elvaira jau virzījās uz durvīm. Viņa paskatījās rokaspulkstenī un izsaucās:

-  Vai! Esmu aizkavējusies par ilgu. Nokavēšu vēl vilcienu atpakaļ uz laukiem. Liels, liels paldies, mister Bolār, un neaizmirstiet, lūdzu, atlikt sānis tās četras lietiņas, labi?

Pēc brīža viņa jau bija aiz durvīm. Strauji pagriezusies pa labi un pēc tam pa kreisi, meitene apstājās pie kurpju veikala arkādes un sagaidīja visai aizelsušos Bridžitu.

-  Ufff… nopūtās Bridžita. Šausmīgi bailīgi. Man likās, ka tūlīt gals būs klāt. Zeķē ari caurums.

-       Tas nekas, noteica Elvaira un ātri veda draudzeni tālāk pa ielu, un nākamajā krustojumā nogriezās pa labi. Aši!

-   Vai… vai tev izdevās?

Elvairas roka ieslīdēja kabatā. Viņa izvilka rokassprādzi ar briljantiem un safīriem.

-  Elvaira! ai! kā tu uzdrīkstējies!

-   Tagad, Bridžita, tev jāiet pie tā ķīlu ņēmēja, ko mēs izraudzījām. Tu iesi iekšā un noskaidrosi, cik par to var dabūt. Prasi simtu!

-   Bet kā tev liekas ja nu viņi saka… saproti es gribēju teikt, tā varētu būt zagto mantu sarakstā…

.Neesi muļķe! Kā gan tā tik ātri var nokļūt sarakstā? Viņi vēl nav pat pamanījuši, ka tā ir prom.

-    Bet, Elvaira, kad misters Bolārs pamanīs, ka rokassprādzes nav, viņi nodomās… varbūt viņi sapratīs, ka to esi paņēmusi tu.

-  Viņi varētu tā nodomāt ja atklās pietiekami ātri.

-   Nu tad viņi aizies uz policiju un…

Elvaira apstājās. Viņa lēni pašūpoja galvu.

Meitenes blāvi dzeltenie mati nošūpojās šurpu turpu, un mutes kaktiņos parādījās vārs, noslēpumains smaids.

-    Viņi neies uz policiju, Bridžit. Noteikti neies, ja misters Bolārs nodomās, ka to esmu paņēmusi es.

-   Kāpēc? Tu gribi teikt…

-   Kā jau es tev stāstīju, kad man apritēs divdesmit viens, man būs daudz naudas. Es spēšu pie viņiem nopirkt daudzas dārglietas. Viņi netaisīs skandālu. Tagad ej un aši dabū naudu! Pēc tam aizej uz lidostas kasi un pasūti biļeti man jāņem taksis un jābrauc uz Prunjē. Es jau desmit minūtes kavēju. Es būšu pie tevis rīt no rīta pusvienpadsmitos.

-   Ai, Elvaira… novaidējās Bridžita. Kaut tu tik briesmīgi neriskētu!

Bet Elvaira jau bija apturējusi taksometru.

9.

Mis Mārpla ļoti tīkami pavadīja laiku Robinsona un Klīvera veikalā. Viņa nopirka ne tikai dārgus, toties nevainojamus linu palagus jo mīlēja linu palagu faktūru un vēsumu bet arī neskopodamās iegādājās labas kvalitātes trauku dvieļus ar sarkanu maliņu. Mūsdienās tiešām ir grūti dabūt kārtīgus trauku dvieļus! To vietā jums piedāvā kaut ko, kas tikpat labi varētu būt modīgs galdauts, ar uzzīmētiem redīsiem vai krabjiem, ar Eifeļlorni vai Trafalgara laukumu, vai ar citroniem un apelsīniem. Atstājusi nosūtīšanai savu Sentmerimīdas adresi, mis

Mārpla atrada vajadzīgo autobusu, kas viņu aizveda uz armijas un karaflotes veikalu kompleksu.

Sensenos laikos armijas un karaflotes veikali bija mis Mārplas tantes mīļākā uzturēšanās vieta. Mūsdienās, protams, tur daudz kas bija mainījies. Mis Mārpla atsauca atmiņā, kā tante Helēna, tērpusies, viņas vārdiem runājot, "melnajā poplīna" mētelī, bezmalu cepuri galvā, uzmeklē savu iecienīto pārtikas nodaļas pārdevēju un ērti iekārtojas krēslā. Tad iesākās gara pārrunu stunda. Neviens nesteidzās, tante Helēna centās iedomāties ikkatru pārtikas preci, kas vien varētu noderēt un būtu uzglabājama priekšdienām. Tika domāts par Ziemassvētkiem, lūkots arī tālāk uz priekšu, uz Lieldienām. Jauniņā Džeina bija sākusi dīdīties un tika aizsūtīta pakavēt sev laiku stikla izstrādājumu nodaļā.

Tikusi galā ar pirkumiem, tante Helēna ņēmās sīki iztaujāt savu izraudzīto pārdevēju kā klājas viņa mātei, sievai, otrajam dēlam un svainei invalīdei. Pēc visnotaļ patīkamā rīta cēliena tante Helēna mēdza tālaika rotaļīgajā manierē ievaicāties: "Un ko mana mazā meitiņa teiktu par nelielām pusdieniņām?" Pēc tam abas, ar liftu devās uz piekto stāvu un ieturēja maltīti, kas allaž beidzās ar zemeņu saldējumu. Tad vi

ņas nopirka pusmārciņu šokolādes konfekšu un īrētā karietē devās uz teātri noskatīties dienas izrādi.

Protams, armijas un karaflotes veikalu vaigs mūsdienās bija pārcietis labu tie.su kosmētisko operāciju. Patiesībā tos nemaz nevarēja pazīt, salīdzinot ar vecajiem laikiem. Tie bija spilgtāki, ar priecīgāku gaisotni. Kaut gan mis Mārpla ar patiku atcerējās pagātni, mūsdienu ērtības viņa nenoliedza. Restorāns joprojām bija turpat, un turpat viņa šobrīd gatavojās pasūtīt pusdienas.

97

Rūpīgi izpētījusi ēdienkarti, mis Mārpla prātoja, ko izvēlēties, un pārlūkoja telpu. Viņas uzacis izbrīnā viegli pacēlās. Cik neparasta sagadīšanās! Tur sēdēja sieviete, kuru viņa līdz pat vakardienai nebija ne reizes satikusi, lai gan laikrakstos tika redzējusi daudzus viņas attēlus sacīkstēs, Bermuda salās, stāvot pie personīgā auto vai lidmašīnas. Vakar mis Mārpla pirmo reizi bija redzējusi viņu dzīvē. Un tagad, kā tas visai bieži gadās, vecā dāma ieraudzīja šo sievieti vēlreiz visnegaidītākajā vietā. Jo viņai likās, ka pusdienas armijas un karaflotes veikalā kaut kā neiet kopā ar Besu Sedžviku. Mis Mārpla nebūtu pārsteigta, ieraugot viņu iznirstam no kāda Soho midzeņa vai vakarkleitā izsoļojam no Koventgārdenas opernama ar briljantu diadēmu galvā. Bet taču ne armijas un karaflotes veikalā,

Kristi 10

kas mis Mārplas prātā bija un vienmēr būs saistīts ar armijniekiem, viņu sievām, meitām] tantēm un vecmāmiņām. Tomēr tur Besa Sedžvika bija un izskatījās kā vienmēr eleganti, tumšā kostīmā un smaragdzaļā blūzē. Viņa pusdienoja kopā ar kādu vīrieti. Tas bija jauns cilvēks ar kalsenu vanaga seju un melnu ādas jaku. Viņi bija pasniegušies viens otram pretī un kaut ko dedzīgi apsprieda, nepārtraukdami rīkoties ar dakšiņām, it kā nemaz neapzinātos, ka ēd.

Varbūt randiņš? Jā, droši vien randiņš. Vīrietis noteikti bija piecpadsmit vai divdesmit gadus jaunāks par Besu bet Besa Sedžvika bija magnētiski pievilcīga sieviete.

Mis Mārpla domīgi nopētīja jauno vīrieti un nosprieda, ka viņu varētu saukt par "izskatīgu puisi". Vēl viņa nosprieda, ka šis jaunais cilvēks viņai diez ko nepatīk. "Tāds pats kā Harijs Rasels," pie sevis noteica mis Mārpla, kā parasti atsaukdama prototipu no pagātnes. "Neviena krietna nolūka. Nevienai sievietei, kam gadījās ar viņu darīšana, nebija no tā nekāda labuma."

"Viņa manos padomos neklausītos," nodomāja mis Mārpla, "bet es varētu gan viņai dažu labu dot." Tomēr citu cilvēku mīlas sakari nekādi nebija viņas darīšana, un Besa Sedžvika visādā ziņā

varēja pati par sevi parūpēties, arī mīlas lietās. «

Mis Mārpla nopūtās, ēda pusdienas un prātoja, iet vai neiet uz rakstāmlietu nodaļu.

Ziņkārība vai, kā viņai pašai labpatika to dēvēt, "ieinteresēšanās" par citu cilvēku privāto dzīvi neapšaubāmi bija mis Mārplai ļoti raksturīga.

Ar nolūku atstājusi uz galda cimdus, viņa piecēlās un devās pāri zālei uz kasi, izvēlēdamās maršrutu tuvu gar lēdijas Sedžvikas galdu. Samaksājusi rēķinu, viņa "atklāja", ka aizmirsusi cimdus, un devās tiem pakaļ. Pa ceļam viņai nejauši nokri-% ta rokassomiņa. Tā atvērās, un izbira dažādi' sīkumi. Viesmīle metās palīgā tos savākt, un mis Mārpla bija spiesta izrādīt lielu drebelīgumu un pa otram lāgam laida no rokām monētas un atslēgas.

Neko daudz viņa ar šiem trikiem nepanāca, tomēr gluži veltīgi tie nebija un interesanti, ka neviens no viņas ziņkārības objektiem neuzmeta ne skatienu vītajai, trīcellgajai dāmai, kam viss krita no rokām.

Gaidīdama liftu, mis Mārpla pārcilāja prātā dzirdētos sarunas gabaliņus.

-  Kāda ir laika prognoze?

-  Laba. Miglas nav.

-  Lucernai viss sagatavots?

-  Jā. Lidmašīna izlido deviņos četrdesmit.

Turpceļā tas bija viss. Atpakaļceļā viņa dzirdēja drusku vairāk.

Besa Sedžvika runāja nikni.

-   Kāds jods tevi vakar trenca uz Bertramu tev nevajadzētu tur ne tuvumā rādīties.

-   Nekas tāds nebija. Es tikai painteresējos, vai tu tur esi apmetusies, jo visi tacu zina, ka mēs esam tuvi draugi…

-   Par to nav runa. Bertrams der man bet tev nē. Tu tur izcelies kā iekaisis īkšķis. Visi uz tevi blenž.

-   Lai blenž!

-   Tu tiešām esi idiots. Kāpēc tu tur biji? Kāds tev bija ienlesls? Tev bija iemesls es tevi pazīstu…

-   Nomierinies, Besa…

-Tu esi pamatīgs melis!

Tas bija viss, ko mis Mārpla iespēja saklausīt. Tas viņai likās interesanti.

10

Deviņpadsmitā novembra vakarā kanoniķis Penifāters bija "Ateneuma" klubā ieturējis paagras vakariņas, sasveicinājies ar pāris draugiem, patīkami izstrīdējies par dažiem Nāves jūras vīstokļu datēšanas aspektiem un nu. paskatījies rokaspulkstenī, konstatēja, ka ir īstais laiks doties ceļā, lai paspētu uz Lucernas lidmašīnu. Ejot cauri vestibilam, viņu sveicināja vēl viens draugs: Dr. Vilikcrs no Zinātņu akadēmijas. Tas priecīgi uzsauca:

-   Kā klājas, Penifāter? Ilgi neesmu jūs sastapis. Kā veicās kongresā? Vai kas interesants?

-   Esmu pārliecināts, ka būs.

-  Tikko atgriezāties, vai ne?

-   Nē, nē, es esmu ceļā uz turieni. Jāpaspēj uz šīvakara lidmašīnu.

-   Ā, saprotu… Vitikers bija vieglā neizpratnē. Man nezin kāpēc likās, ka kongress ir šodien.

-   Nē, nē, rīt, deviņpadsmitajā.

Kanoniķis Penifāters izgāja pa durvīm, bet draugs tikai nolūkojās viņam pakaļ un noteica:

-   Bet, mīļais cilvēk, deviņpadsmitais taču ir šodien, vai ne?

Tomēr kanoniķis Penifāters to vairs nedzirdēja. Palmala ielā viņš noķēra taksometru un tika aizvests uz Kensingtonas lidostu. Tur šovakar bija paliela drūzmēšanās. Ar laiku tomēr pienāca ari viņa rinda. Kanoniķim izdevās atrast un pasniegt biļeti, pasi un visu pārējo, kas tika pieprasīts. Meitene aiz letes jau grasījās iespiest zīmogu šais dokumentos, bet spēji atrāva roku.

-  Lūdzu, atvainojiet, ser, šī, šķiet, nav īstā biļete.

-   Nav īstā? Nē, nē, viss ir pareizi. Lidojums numur simts… nevaru bez brillēm saskatīt vārdu sakot, uz Lucernu.

-   Runa ir par datumu, ser. Šī biļete ir uz trešdienu, astoņpadsmito.

-    Nē, jūs maldāties. Tas ir… Proti, šodien taču ir astoņpadsmitais.

-   Man ļoti žēl, ser. Šodien ir deviņpadsmitais.

-    Deviņpadsmitais?! Kanoniķis bija izmisumā. Viņš izķeksēja nelielu bloknotu un sāka to drudžaini šķirstīt. Beigu beigās viņš ļāvās pierunāties. Šodien bija deviņpadsmitais. Lidmašīna, uz kuru kanoniķis bija steidzies, aizlidoja jau vakar.

-   Tad tas nozīmē… tas nozīmē… ak Dievs, tas nozīmē, ka Lucernas kongress ir noticis šodien!

Viņš dziļā izmisumā veras pāri letei. Diemžēl bija daudz citu ceļotāju; kanoniķis un viņa nelaimes tika ar elkoņiem pabīdītas sānis. Viņš noskumis stāvēja, turēdams rokā nederīgo biļeti. Viņa prātā šaudījās dažādas iespējas. Varbūt biļeti var apmainīt? Bet tam nebūtu jēgas nudien, nē cik tagad pulkstenis? Drīz būs deviņi? Kongress jau bija noticis, sācies šorīt desmitos. Protams, to "Ateneumā" gribēja teikt arī Vitikers. Viņš domāja, ka kanoniķis Penifāters jau bija atgriezies no kongresa.

-   Ak Dievs, ak Dievs, pie sevis murmināja kanoniķis Penifāters. Kādā es esmu iekūlies ķezā! Kluss un bēdīgs viņš iznāca uz Kromvcla gatves.

Garīdznieks lēni vilkās pa ielu ar somu pie rokas, prātā clkstēdamies ar jaunajiem sarežģījumiem. Kad viņš beidzot bija atradis pietiekami daudz apmierinošu iemeslu, kas bija likuši kļūdīties par veselu dienu, viņš skumīgi pakratīja galvu.

Un tagad laikam, viņš pats sev sacīja, laikam… paskatīsimies ir jau pāri deviņiem, jā, laikam vajadzētu kaut ko ieēst.

"Jocīgi," Penifāters nodomāja, "izsalkums nav manāms."

Viņš noraizējies klimta tālāk pa Kromvela gatvi, līdz beidzot uzgāja mazu restorānu, kurā piedāvāja indiešu ēdienus. Viņam šķita, ka, lai gan īsta izsalkuma nebija, maltīte tomēr uzlabotu viņa noskaņojumu. Un pēc tam jāatrod viesnīca un… bet, nē, tas nebija vajadzīgs. Kanoniķim jau bija viesnīca! Protams. Viņš bija apmeties Bertramā un rezervējis istabu četrām dienām. Kāda laime! Kāda brīnišķīga veiksme! Tātad istaba jau viņu gaidīja. Viņam vienīgi jāpieiet pie letes un… te Penifāteru piemeklēja vēl viens atmiņas uzplaiksnījums. Kaut kas smags kabatā?

Viņš pārbaudīja un izvilka lielu atslēgu ar smagu breloku no tiem, ko viesnīcas izmanto, lai ailurētu izklaidīgos viesus no atslēgu aiznešanas līdzi savās kabatās. Kanoniķim tas nebija līdzējis!

Deviņpadsmitais numurs… laimīgs par atcerēšanos, bilda kanoniķis. Pareizi. Kā man paveicies, ka nav jāiet un jāmeklē viesnīca, kur apmesties! Runā, ka tās pašlaik esot ļoti pārpildītas. Jā, Edmunds tā šovakar "Atencumā" izteicās. Viņam bijis šausmīgi grūti atrast brīvu numuru.

Visai apmierināts ar sevi un iepriekšēja pasūtījuma nodrošināto ceļojumu, kanoniķis atstūma šķīvi, atcerēdamies par to tomēr samaksāt, un atkal izgāja uz Kromvela gatves.

Vai vienkārši iet uz māju tai laikā, kad Penifāteram vajadzēja vakariņot Lucernā un diskutēt par dažādām interesantām un fascinējošām problēmām? Tas likās kā padošanās liktenim. Kanoniķis ieraudzīja kinoteātra afišu: "Jerikas mūri". Šāds filmas nosaukums likās pilnīgi piemērots. Būtu interesanti paskatīties, vai kinoļaudis nav pārlieku atkāpušies no Bībeles.

Viņš nopirka biļeti un patumšajā zālē sameklēja savu vietu. Filma vecajam garīdzniekam patika, lai gan likās, ka tai nav itin nekāda sakara ar Bībeles sižetu. Pat Jozus nebija ne pieminēts. Jerikas mūri, šķiet, simbolizēja kādas noteiktas dāmas laulības saites. Kad šie mūri bija pa vairāki lāgi sagruvuši, daiļā dīva sastapa raksturā stingro un neizdibināmo varoni, ko bija visu laiku slepenībā mīlējusi, un tad viņi vienojās uzcelt tādus mūrus, kas labāk izturētu laika pārbaudi. Šī filma nebija speciāli uzņemta par patikšanu vecākiem garīdzniekiem, tomēr kanoniķim Penifāteram tā ļoti patika. Kanoniķim reti gadījās redzēt šāda stila filmas, un viņš juta, ka tādējādi paplašina savas zināšanai par dzīvi. Filma beidzās, un iedegās gaisma, tika atskaņota valsts himna, un kanoniķis Penifāters izkl.umburēja Londonas vakara ugunīs, juzdams, ka agrākie šāvakara sarūgtinājumi ir drusku remdēti.

Vakars bija jauks, un Penifāters kājoja uz Bertrama viesnīcas pusi, iepriekš iekāpis kādā autobusā, kas viņu paveda gabaliņu uz pretējo pusi. Kad kanoniķis atgriezās, bija pusnakts, un Bertrama viesnīcā pusnaktī parasti tika radīts maldīgs iespaids, ka visi ir aizgājuši gulēt. Lifts atradās kādā augšstāvā, tāpēc kanoniķis nolēma kāpt ar kājām. Viņš aizgāja līdz savai istabai, ielika atslēgu slēdzenē, atdarīja durvis un gāja iekšā…

Mīļais Dievs, vai viņš redzēja parādības? Bet kas… kā… Atvēzēto roku viņš ieraudzīja par vēlu.

Galva piešķīda ugunīm kā debesis Gaja Fok sa uguņošanas la ikā…*

"Tradicionāli tautas svētki Anglijā 5. novembra vakarā, valsts apvērsuma mēģinājuma (1605.) novēršanas gadadienā. Galvenā atrakcija lelles, apvērsuma vadoņa Gaja Foksa, sadedzināšana.

11.

Īrijas pasta ātrvilciens drāzās cauri naktij. Vai, pareizāk sakot, cauri agro rīta stundu tumsai.

Pa brīžam no dīzeļlokomotīves atskanēja tās dīvainie, rēgainie brīdinājuma kliedzieni. Ātrums bija krietni vairāk par astoņdesmit jūdzēm stundā. Brauciens ritēja pēc grafika.

Tad vilciena gaita visai pēkšņi sāka palēnināties, jo bija iedarbinātas bremzes. Riteņi kauca, metālam beržoties pret metālu. Lēnāk… lēnāk… Vilciena priekšnieks izlieca galvu pa logu, lai labāk saskatītu sarkano brīdinājuma signālu. Pēdīgi vilciens apstājās pavisam. Daži pasažieri pamodās. Lielākā daļa ne.

Kāda vecāka dāma, spējās ātruma samazināšanas satraukta, pavēra durvis un paskatījās ārā, gaitenī. Gabaliņu tālāk bija atvērtas vienas no ārdurvīm. Pa tām iekāpa kāds vecs garīdznieks ar kupliem, sirmiem matiem. Dāma nosprieda, ka viņš iepriekš izkāpis laukā, lai noskaidrotu apstāšanās iemeslu.

Rīta gaiss bija dzeļoši vēss. Gaiteņa galā kāds sacīja:

Tikai signāls.

Vecā dāma atgriezās kupejā un atkal mēģināja aizmigt. Kāds vīrs, laternu vēcinādams, skrēja pa sliedēm no signālposteņa pretī vilcienam. No lokomotīves nokāpa kurinātājs. Pēc brīža viņam pievienojās vilciena priekšnieks. Vīrs ar laternu bija klāt, visai aizelsies, viņš runāja aprautām Irāzēm.

-   Priekšā smaga avārija… kravinieks nost no sliedēm…

Mašīnists izbāza galvu no savas kabīnes, tad kāpa lejā un piebiedrojās pārējiem.

Vilciena pakaļgalā seši vīri, kas tikko bija uzrāpušies pa uzbērumu, iekāpa vilciena pēdējā vagonā pa vaļā atstātām durvīm. Viņus sagaidīja seši pasažieri no dažādiem vagoniem. Mierīgi, bet veikli viņi sāka darboties ap pasta vagonu, atdalīdami to no vilciena sastāva. Pasta vagona priekšgalā un pakaļgalā stāvēja sardzē pa vīram adītā kapucē ar smagu rundziņu rokā.

Cauri pasažieru vagoniem soļoja vīrs dzelzceļnieka uniformā, sniegdams paskaidrojumus tiem, kas tos pieprasīja.

-   Uz līnijas priekšā sastrēgums. Varbūt desmit minūtes nokavēsim, daudz vairāk ne… Tas skanēja draudzīgi un nomierinoši.

Pie lokomotīves, kārtīgi sasieti, aizbāztu muti, gulēja mašīnists un kurinātājs.

-   Šeit viss kārtībā, nokliedzās vīrs ar laternu.

Vilciena priekšnieks, tāpat sasiets un aizbāztu muti, gulēja uz uzbēruma.

Uzlaušanas meistari pasta vagonā savu bija padarījuši. Uz tā grīdas gulēja vēl divi glīti sasieti augumi. īpašie pasta maisi tika pasniegti ārā, kur tos uz uzbēruma gaidīja citi.

Pasažieri savās kupejās šķendējās cits citam, ka dzelzceļi vairs nav tādi kā agrākos laikos.

Tiklīdz viņi atkal bija iekārtojušies uz gulēšanu, tumsā atskanēja izpūtēja rēciens.

-   Mī un žē, nomurmināja kāda sieviete. Vai tā būtu reaktīvā lidmašīna?

-   Drīzāk gan sacīkšu auto.

Motora rēkoņa izdzisa tālumā…

Deviņas jūdzes tālāk vienmērīga tālsatiksmes kravas auto straume virzījās pa Bedhemptonas šoseju uz ziemeļiem. Tiem garām padrāzās liels, balts sacīkšu auto.

Desmit minūtes vēlāk tas no šosejas nogriezās.

Uz garāžas durvīm sānceļa stūrī bija plāksnīte: "SLĒGTS". Tomēr lielās durvis plaši atvērās, baltais auto iebrauca taisni iekšā, un durvis aiz tā atkal aizvērās. Trīs vīri strādāja zibens ātrumā. Tika piestiprināts jauns numuru pāris. Braucējs apmainīja mēteli un cepuri. Iepriekšējā bija balta jērenīca. Tagad viņam galvā bija melna ādas žoķene. Viņš atkal izbrauca uz ceļa. Trīs minūtes pēc viņa aizbraukšanas uz ceļa izpukšķinājās vecs moriss oksfords ar garīdznieku pie stūres un aizlīkumoja pa lauku ceļiem un celiņiem.

Pa lauku ceļu brauca limuzīns ar pikapu un piebremzēja, kad sastapās ar ceļa malā stāvošo morisu oksfordu, kuram blakus stāvēja kāds vecāks virs.

Limuzīna vadītājs izbāza galvu pa logu.

-   Vai kāda ķibele? Palīdzēt?

-  Ļoti laipni no jūsu puses. Man gaismas nav kārtībā.

Braucēji piegāja viens otram klāt un ieklausījās.

-  Tīrs.

Vairāki dārgi amerikāņu stila čemodāni tika pārvietoti no morisa oksforda limuzīnā.

Pāris jūdzes tālāk limuzīns iegriezās pa tikko samanāmām iebrauktām sliedēm, kas izrādījās aizmugurējā piebrauktuve lielam un lepnam savrupnamam. Aplokā, kas reiz bija paredzēts zirgiem, stāvēja liels, balts mersedess. Limuzīna vadītājs ar atslēgu atdarīja tā bagāžnieku, pārcēla tajā čemodānus un aizbrauca ar savu limuzīnu.

Netālajā fermā skaļi kliedza gailis.

12.

Elvaira Bleika paskatījās debesis, secināja, ka laiks ir jauks, un iegāja telefona būdiņā. Viņa uzgrieza Bridžitas numuru Onslovas laukumā. Sagaidījusi apmierinošu atbildi, viņa teica:

-   Hallo, Bridžita?

-    Ai, Elvaira, tā tu? Bridžitas balss bija priecīgi satraukta.

-  Jā. Vai viss ritēja, kā paredzēts?

-   O, nē! Tas bija drausmīgi. Tava māsīca, misis Melforda, vakar pēcpusdienā piezvanīja manai mammai.

-   Ko? Par mani?

-   Jā. Man likās, ka viss bija izdevies labi, es zvanīju viņai pusdienlaikā. Bet viņa, šķiet, sāka raizēties par taviem zobiem. Domāja, ka ir kāda nopietna vaina. Sastrutojums vai kas tāds. Tāpēc viņa pati piezvanījusi zobārstam un, protams, uzzinājusi, ka tu tur vispār neesi bijusi. Un tāpēc misis Melforda zvanīja manai mammai, un diemžēl mamma pati pacēla klausuli. Man neizdevās pirmajai. Un mamma, dabiski, teica, ka neko par to nezina un tu nemaz neesi pie mums. Es nezināju, ko lai dara.

-— Ko tu darīji?

-        Izlikos, ka neko par to nezinu. Es teicu, ka tu, šķiet, kaut ko teici par dažu draugu apciemošanu Vimbldonā.

-  Kāpēc Vimbldonā?

-  Tā bija pirmā vieta, kas man iešāvās prātā.

Elvaira nopūtās.

-   Nu, labi, izskatās, ka būs kaut kas jāsagudro. Viena no manām vecajām guvernantēm laikam dzīvo Vimbldonā. Tā satraukšanās man visu pamatīgi sarežģī. Es ceru, ka māsīca Mildreda nebūs galīga muļķe un nesāks zvanīt policijai vai tamlīdzīgi.

-   Vai tu tagad dosies pie viņas?

-   Līdz vakaram vēl ne. Man vispirms daudz kas jāizdara.

-Tu biji Īrijā. Vai tur viss izdevās?

-   Es noskaidroju to, ko gribēju noskaidrot.

-  Tu izklausies tāda kā drūma.

-   Es esmu drūma.

-   Vai es nevaru tev palīdzēt, Elvaira? Kaut ko izdarīt?

-   Patiesībā neviens man nevar palīdzēt… Tā ir tāda lieta, kas man jāizdara pašai. Es cerēju, ka viena ziņa nebūs patiesa, bet tā bija patiesa. Es tagad īsti nezinu, ko lai šai sakarā iesāk.

-   Vai tu esi briesmās, Elvaira?

-    Nekļūsti melodramatiska, Bridžit! Man vienkārši jāuzmanās un viss.

-Tātad tu esi briesmās.

Elvaira atbildēja pēc īsas pauzes:

-    Laikam jau es tikai visu ko sadomājos, nekas vairāk.

-   Bet ko, Elvaira, tu grasies iesākt ar to rokassprādzi?

-    Ai, ar to viss kārtībā. Es esmu sarunājusi dabūt no viena cilvēka drusku naudas, lai varētu iet un izpirkt to. Tad vienkārši aiznesīšu atpakaļ Bolāram.

-   Domā, viņi neko par to neteiks? Nē, mammu, tā ir tikai veļas mazgātava. Viņi saka, mēs vispār neesot viņiem to palagu devuši. Jā, mammu, jā. Es pateikšu pieņēmējai. Jā, viss kārtībā.

Elvaira līnijas otrā galā pasmīnēja un nolika klausuli. Viņa atvēra maciņu, sameklēja vajadzīgās monētas, sakārtoja sev priekšā un ķērās pie jaunas zvanīšanas. Uzgriezusi numuru, viņa ievietoja vajadzīgās monētas, nospieda pogu A un ierunājās smalkā balsī, pat it kā viegli aizelsusies.

-    Sveika, māsīc Mildred! Jā, tā esmu es… Es ļoti, ļoti atvainojos… Jā, es zinu… nu, es braucu uz… jā, pie vecās, labās Medijas, jā, jūs pazīstat mūsu veco madmuazeli… Jā, es uzrakstīju pastkarti, man piemirsās to iemest. Tā man joprojām ir kabatā… Nu, saprotiet, viņa saslima, un nebija neviena, kas aprūpē, un es tikai aizbraucu

paskatīties, vai ar viņu viss kārtībā. Jā, es grasījos doties pie Bridžitas, bet šī lieta visu mainīja… To ziņu, ko jūs saņēmāt, gan es nesaprotu. Kāds droši vien kaut ko saputrojis… Jā, es to visu tev izskaidrošu, kad pārbraukšu mājās… jā, šopēcpusdien. Nē, es tikai šeit uzkavēšos un sagaidīšu māsiņu, kas nāks aprūpēt veco Mediju nu, tā nav īsti māsiņa… Nu, viena no tām kā viņas sauc izpalīdzēm vai kopējām, vai tamlīdzīgi. Nē, viņa noteikti negribētu iet slimnīcā… Bet man ļoti žēl, māsīc Mildred, man tiešām ļoti, ļoti žēl. Viņa nolika klausuli un nopūtās kā lielā pārgurumā. Kaut man nebūtu visiem tik daudz jāmelo… viņa pie sevis nomurmināja.

Iznākusi no telefona būdiņas, Elvaira pamanīja lielus laikrakstu reklāmplakātus: "LIELA VILCIENA APLAUPĪŠANA. ĪRIJAS PASTA ĀTRVILCIENAM UZBRUKUŠI BANDĪTI."

13.

Tobrīd, kad atvērās veikala durvis, misters Bolārs apkalpoja kādu klientu. Viņš pacēla acis un ieraudzīja ienākam mis Elvairu Bleiku.

Nē, viņa sacīja pienākušajam asistentam. Es labāk pagaidīšu, kamēr atbrīvosies misters Bolārs.

Drīz vien misters Bolārs bija ticis galā ar klientu, un Elvaira apsēdās atbrīvotajā vietā.

-   Labrīt, mister Bolār, viņa teica.

-   Baidos, ka jūsu pulkstenis vēl nav tik ātri gatavs, mis Elvaira, sacīja misters Bolārs.

-   Ai, runa jau nav par pulksteni, atteica Elvaira. Es atnācu atvainoties. Bija noticis kaut kas šausmīgs. Viņa atvēra somiņu un izvilka no tās mazu kastīti. No kastītes Elvaira izņēma rokassprādzi ar safīriem un briljantiem. — Atcerieties, kad es atnācu šeit, lai salabotu pulksteni, es arī apskatīju rotas, kas man derētu par Ziemassvētku dāvanu, un uz ielas notika avārija. Kādam laikam uzbrauca virsū vai gandrīz uzbrauca. Rokassprādze man droši vien tobrīd bija rokā, un es to neapzināti ieliku sava kostīma kabatā un atklāju to tikai šorīt no rīta. Tāpēc es nekavējoties steidzos šurp, lai to atdotu. Es ļoti, ļotiatvainojos, mister Bolār, es nesaprotu, kā varēju izdarīt kaut ko tik idiotisku!

-  Nekas… tagad jau viss kārtībā, lēni noteica misters Bolārs.

-   Laikam jau jūs domājāt, ka to kāds ir nozadzis, sacīja Elvaira.

Viņas dzidri zilās acis sastapās ar veikalnieka skatienu.

-   Mēs atklājām, ka tā ir pazudusi, sacīja

misters Bolārs. Liels paldies, mis Elvaira, ka jūs to tik ātri atnesāt atpakaļ.

- Es vienkārši jutos drausmīgi, kad to atklāju, teica Elvaira. Liels paldies, mister Bolār, ka

jūs esat tik laipns un neņemat ļaunā.

-      Dzīvē visai bieži gadās neizprotamas kļūdas, atteica misters Bolārs. Viņš uzsmaidīja meitenei tēvišķīgi kā allaž. Mēs par to vairs nedomāsim. Tomēr nekad vairs tā nedariet! Viņš iesmējās, kā sirsnīgu joku izteicis.

-     Nē, nē, sacīja Elvaira. Es turpmāk būšu briesmīgi uzmanīga.

Viņa uzsmaidīja pārdevējam, pagriezās un atstāja veikalu.

-      Tas gan ir interesanti, pie sevis noteica misters Bolārs. Tas nudien ir interesanti…

Viens no viņa darbabiedriem, kas bija stāvējis netālu, pienāca tuvāk.

-      Tātad rokassprādzi bija paņēmusi viņa, pārdevējs ieminējās.

-      Jā. Mis Bleika tik tiešām bija to paņēmusi, atbildēja misters Bolārs.

-      Bet viņa to atnesa atpakaļ, piebilda darbinieks.

-      Jā. Atpakaļ viņa rokassprādzi atnesa, atkārtoja misters Bolārs. Patiesībā es to nemaz negaidīju.

-   Jūs gribat teikt, negaidījāt, ka viņa to atnesīs atpakaļ?

-  Jā, es tiešām to no mis Bleikas negaidīju.

-   Vai jūs domājat, ka meitene stāstīja patiesību? ziņkārīgi ievaicājās darbinieks. Proti, ka viņa gluži nejauši iebāzusi rokassprādzi kabatā?

-   Man liekas, tas ir iespējams, domīgi noteica Bolārs.

-  Vai, teiksim, tā varētu būt kleptomānija…

-   Vai arī kleptomānija, piekrita Bolārs. Drīzāk jau viņa to paņēma ar nolūku. Bet, ja tā kāpēc viņa to tik ātri atnesa atpakaļ? Jocīgi…

-   Cik labi, ka mēs nepaziņojām policijai. Atzistos, ka man gribējās gan.

-   Zinu, zinu. Tev nav tik daudz pieredzes kā man. Šajā gadījumā noteikti nevajadzēja ziņot. Un pie sevis misters Bolārs klusi piemetināja: Tomēr gadījums ir interesants. Gaužām interesants. Nez, cik viņai ir gadu? Droši vien septiņpadsmit vai astoņpadsmit. Laikam būs gadījies iekulties kādā ķezā.

-Jūs teicāt, ka viņai esot naudas kā spaļu.

-   Cilvēks var būt mantinieks lielai naudai, skaidroja Bolārs, tomēr septiņpadsmit gadu vecumā ne vienmēr var tikt tai klāt. Un, zini, vis-

. jocīgākais ir tas, ka, jo lielāks mantojums, jo

mazāk naudas ir nākamā mantinieka rīcībā. Bieži vien tam nav labas sekas. Lai kā tur būtu, man liekas, šai lietā mēs nekad neuzzināsim patiesību.

Misters Bolārs nolika rokassprādzi atpakaļ vietā zem stikla.

14.

īgertona, Forbsa un Vilboro kantoris atradās Blūmsberijā, vienā no viscienījamākiem un iespaidīgākiem laukumiem, kuru līdz šim vēl nebija skāris pārmaiņu vējš. Kantora misiņa plāksne bija stipri nodilusi un gandrīz nesalasāma. Firma darbojās jau vairāk nekā simt gadus, un tās klienti bija krietna daļa Anglijas zemākās muižniecības. Firmā vairs nebija neviena Forbsa un arī neviena Vilboro. Viņu vietā bija Etkinsoni, tēvs un dēls, kā ari velsietis Loids un skots Makalistcrs. Bet viens īgertons, dibinātāja pēctecis, tur tomēr vēl strādāja. Šis īgertons bija piecdesmit divus gadus vecs vīrs. Viņš ar savu padomu kalpoja vairākām ģimenēm, kuras savulaik bija pārstāvējis viņa vecaistēvs, tēvocis un tēvs.

Šobrīd īgertons sēdēja savā gaumīgajā kabinetā pirmajā stāvā pie liela sarkankoka galda un laipni, bet stingri runāja ar nomākta izskata klientu. Ričards īgertons bija izskatīgs, garš vīrietis, tumšiem matiem, kas deniņos sākuši sirmot, un pelēkām, gudrām acīm. īgertona padomi vienmēr bija labi, bet viņš reti izvēlējās aplinkus izteicienus.

-   Atklāti sakot, Fredij, jums šai lietā nav, uz kā atsperties, viņš sacīja. Jūsu paša rakstītās vēstules visu samaitā.

-    Vai jūs nedomājat… nomākts iesāka Fredijs.

-   Nē, nedomāju, noskaldīja īgertons. Vienīgā cerība ir izvairīties no tiesas. Var pat rasties uzskats, ka jūs esat tiesājams pēc kriminālkodeksa.

-   Bet klausieties, Ričard, tas jau ir par traku!

Uz īgertona galda atskanēja kluss, diskrēts

dūciens. Viņš saviebās un pacēla telefona klausuli.

-   Man liekas, es teicu, lai mani netraucē.

Noklausījies atbildi, īgertons sacīja:

-   Skat, kā… Jā. Jā, saprotu. Palūdziet, lai viņa pagaida, labi?

Viņš nolika klausuli un no jauna pievērsās savam nelaimīgajam klientam.

-    Klausieties,* Fredij, īgertons sacīja. Es likumus zinu, un jūs nezināt. Jūs esat ļoti nepatīkamā ķezā. Es darīšu visu, kas būs manos spēkos, lai jūs no tās izdabūtu, bet tas jums šo to maksās. Es šaubos, vai viņi liksies mierā ar mazāk nekā divpadsmit tūkstošiem.

-   Divpadsmit tūkstošus! Neveiksminieks Fredijs bija apstulbināts. Tad nu gan! Man nav tik daudz, Ričard.

-   Nu, tad jādabū. Tam vienmēr ir zināmi veidi un līdzekļi. Ja viņa samierināsies ar divpadsmit tūkstošiem, jums būs paveicies. Un, ja gribēsiet iet uz tiesu, tas maksās vairāk.

-   īsts advokāts! izsaucās Fredijs. Visi jūs esat haizivis!

Viņš piecēlās kājās.

-   Labi, Ričard, veco zēn, viņš teica, dariet visu, kas ir jūsu slepkavīgajos spēkos!

Aiziedams viņš skumīgi šūpoja galvu. Ričards īgertons izsvieda no galvas Frediju ar viņa problēmām un sāka domāt par nākamo klientu mis Elvairu Bleiku.

-   Interesanti, kā viņa izskatās, īgertons pie sevis noteica un pacēla klausuli.

-   Lords Frederiks ir prom. Sūtiet, lūdzu, šurp mis Bleiku!

Gaidīdams viņš izdarīja vienkāršus aprēķinus. Cik gadi pagājuši, kopš…? Viņai vajadzētu būt kādiem piecpadsmit vai septiņpadsmit, varbūt pat vairāk gadiem. Laiks skrien tik ātri. "Konistonaun Besas meita," Ričards nodomāja, "Interesanti kurā viņa atsitusies?"

Atvērās durvis, klerks pieteica mis Elvairu

Bleiku, un meitene ienāca kabinetā. īgertons piecēlās un nāca sasveicināties. "Pēc izskata," Ričards nosprieda, "viņa nav līdzīga nevienam no vecākiem." Gara, slaida, ļoti gaišiem matiem, Besas krāsas, bet ne Besas vitalitāte, rada drusku vecmodīgu iespaidu; lai gan par to nevarēja būt drošs, jo modē tobrīd bija kruzuļi un mazi ņieburi.

-   Jauki, jauki, īgertons sacīja, paspiezdams Elvairas roku. Pārsteigums gan. Pēdējo reizi es jūs redzēju, kad jums bija vienpadsmit. Nāciet un sēdieties! Viņš piestūma krēslu, un meitene apsēdās.

-    Laikam jau, mazliet nedroši iesāka Elvaira, man iepriekš vajadzēja atrakstīt. Atrakstīt un pieteikt vizīti vai kā tamlīdzīgi. Bet man tas tik pēkšņi ienāca prātā un bija izdevība, jo es esmu Londonā…

-   Un ko jūs Londonā darāt?

-   Eju pie zobārsta.

-   Tīrās šausmas ar tiem zobiem, sacīja īgertons. Tie neliek cilvēku mierā no šūpuļa līdz kapam. Bet es esmu pateicīgs zobiem, ja tie man dod iespēju satikt jūs. Kā tad jums klājies jūs, šķiet, bijāt Itālijā un papildinājāt savu izglītību vienā no tām meiteņu privātskolām, vai ne?

-        Jā, atbildēja Elvaira, pie grāfienes Martinelli. Bet tas nu ir cauri. Es pašlaik dzīvoju Kentā pie Melfordiem, kamēr vēl neesmu izlēmusi, ko nākotnē gribēšu darīt.

-   Nu, es ceru, ka jums izdosies atrast patīkamu nodarbošanos. Vai nedomājat par universitāti, vai ko tādu?

-   Nē, atteica Elvaira. Man šķiet, universitātei es neesmu pietiekami gudra. Pirms nākamā teikuma viņa ieturēja pauzi. Jums droši vien būtu jāpiekrīt jebkam, ko es gribētu darīt, vai ne?

īgertona acis samiedzās.

-    Jā, es esmu viens no jūsu aizbildņiem saskaņā ar jūsu tēva testamentu, viņš teica. Tādējādi jums ir neatņemamas tiesības vērsties pie manis, kad vien nepieciešams.

Elvaira pieklājīgi pateicās:

-   Paldies.

-  Vai jūs kaut kas satrauc? -'jautāja īgertons.

-   Nē. Ne gluži. Bet, saprotiet, es neko nezinu. Neviens man neko nav stāstījis. Un ne vienmēr gribas vaicāt.

Viņš vēroja meiteni.

-   Jūs gribat teikt, jums nav stāstīts par jūsu stāvokli?

-   Jā, atbildēja Elvaira. Cik jauki, ka jūs saprotat. Tēvocis Dcreks… Viņa vilcinājās.

-  Jūs domājat Dereku Laskombu?

-  Jā. Es vienmēr esmu saukusi viņu par tēvoci.

-  Skaidrs.

-   Tēvocis ir ļoti jauks, sacīja Elvaira, bet viņš ir no tiem cilvēkiem, kas nekad neko nestāsta. Viņš tikai visu nokārto un izskatās drusku noraizējies, ja man kaut kas nepatīk. Protams, tēvocis uzklausa daudzus cilvēkus es domāju, sievietes kas viņam visu ko stāsta. Viņš nokārto ar manu skološanos saistītos jautājumus.

-   Un jūs šīs skolas neapmierināja?

-   Nē, es tā negribēju teikt. Ar skolām viss kārtībā. Proti, tās jau ir apmēram tādas pašas kā tās, kuras apmeklē visi.

-   Saprotu.

. Bet es neko nezinu par sevi. Es gribēju teikt, par naudu kur tā radusies, cik tās ir daudz un ko es ar šo naudu varētu darīt, ja vēlētos.

-    Patiesībā, šarmanti uzsmaidīdams, sacīja īgertons, jūs esat ieradusies biznesa darīšanās, vai ne? Nu, manuprāt, jūsu pieeja ir pareiza. Paskatīsimies. Cik jums ir gadu? Sešpadsmit, septiņpadsmit…

-   Man ir gandrīz divdesmit.

-   Ak Kungs, man nebija ne jausmas.

-   Saprotiet, paskaidroja Elvaira, es visu laiku jūtu, ka mani sargā un aizstāv. Savā ziņā tas ir jauki, bet var kļūt arī kaitinoši.

-   Šāda attieksme nudien ir izgājusi no modes, piekrita īgertons, bet es gluži labi varu iedomāties, ka Dcreks Laskombs tam nepiekristu.

-   Tēvocis ir ļoti laipns, sacīja Elvaira, bet ar viņu, nezinu, kāpēc, ir ļoti grūti nopietni sarunāties.

-   Jā, es varu iztēloties, ka tā varētu būt. Nu, un ko jūs, Elvaira, par sevi jau zināt? Proti, par savas ģimenes stāvokli?

-   Es zinu, ka mans tēvs nomira, kad man bija pieci gadi, un māte aizbēga no viņa ar kādu citu, kad man bija apmēram divi gadi. Māti es nepavisam neatceros. Es mazdrusciņ atceros tēvu. Viņš bija ļoti vecs un lika kāju uz krēsla. Tēvs mēdza lādēties. Man bija bail no viņa. Kad viņš nomira, es iesākumā dzīvoju pie kādas tēva tantes vai māsīcas, līdz arī viņa nomira, un pēc tam es dzīvoju pie tēvoča Dereka un viņa māsas. Bet tad tēvoča māsa nomira un es devos uz Itāliju. Tagad tēvocis Dereks ir nokārtojis, ka es varu dzīvot pie misis Melfordas, kas ir viņa māsīca un ļoti laba un jauka, un viņai ir divas meitas apmēram manā vecumā.

-   Vai jums tur klājas labi?

-   Es vēl nezinu. Tikai nesen tur ievācos. Viņi visi ir ļoti garlaicīgi. Patiesībā es gribēju zināt, cik daudz man ir naudas.

-   Tātad jūs esat ieradusies pie manis tieši pēc l'i nansi ālas informāc ij as?

-   Jā, sacīja Elvaira. — Es zinu, ka man ir nauda. Vai daudz?

Nu īgertons bija pavisam nopietns.

-   Jā, viņš atbildēja. Jums ir daudz naudas. Jūsu tēvs bija ļoti bagāts cilvēks. Jūs bijāt viņa vienīgais bērns. Ja tēvs nomirtu, viņa titulu un muižu mantotu viņa brālēns. Jūsu tēvam nepatika brālēns, tāpēc visu savu personisko īpašumu, visu, kas bija ievērības cienīgs, viņš atstāja savai meitai jums, Elvaira. Jūs esat ļoti bagāta sieviete vai, pareizāk sakot, būsiet, kad jums apritēs divdesmit viens.

-  Tātad tagad es neesmu bagāta?

-    Nē, atteica īgertons, jūs esat bagāta, bet nauda nav jūsu rīcībā, līdz jums aprit divdesmit viens gads vai jūs apprecēsities. Līdz tam laikam nauda ir jūsu aizbildņu pārziņā. Laskomba, manā un vēl viena cilvēka. Viņš uzsmaidīja Elvairai. Mēs neesam to piesavinājušies vai izšķieduši. Tā joprojām ir uz vietas. Patiesībā, veiksmīgi noguldot, mēs esam ievērojami palielinājuši jūsu kapitālu.

-  Cik liela summa man piederēs?

-    Divdesmit viena gada vecumā vai apprecēšanās brīdī jums, aptuveni rēķinot, piederēs seši vai septiņi simti tūkstošu mārciņu.

-   Tas tiešām ir daudz… iespaidota sacīja Elvaira.

-   Jā, daudz gan. Iespējams, tieši tāpēc, ka šī summa ir tik liela, neviens ar jums nav par to sīkāk runājis.

īgertons vēroja Elvairu, kamēr meitene pārdomāja nule dzirdēto. "Visai interesanta meitene," viņš nodomāja. Izskatījās vēl tīrais bērns, bet tā gluži nav. Nebūt nav. Pēdīgi īgertons, nedaudz ironiski pasmaidīdams, vaicāja:

-   Vai tas jūs apmierina?

Mis Bleika pēkšņi atsmaidīja pretī.

-   Vajadzētu gan apmierināt, vai ne?

-   Vairāk ir, nekā varētu vinnēt totalizatorā, bilda īgertons.

Elvaira pamāja, bet domās atradās kaut kur citur. Tad viņa spēji izšāva jautājumu:

-  Kas to dabutu, ja es nomirtu?

-   Pašreizējā situācijā to dabūtu jūsu tuvākais radinieks.

-   Un es droši vien nevaru sastādīt testamentu, vai ne? Līdz divdesmit viena gada vecumam. Tā man kāds stāstīja.

-  Tā ir taisnība.

-   Tas nudien ir visai satraucoši. Ja es būtu precējusies un nomirtu, naudu droši vien dabūtu mans vīrs?

-Jā.

-   Un, ja cs nebūtu precējusies, mana tuvākā radiniece. Proti, mantiniece būtu māte. Tiešām izskatās, ka man ir ļoti maz radinieku, es nepazīstu pat savu māti. Kāda viņa ir?

-   Viņa ir ļoti ievērojama sieviete, īsi atteica īgertons. Tam katrs varētu piekrist.

-    Vai viņai jelkad ir bijusi vēlēšanās mani satikt?

-   Tā varētu būt… Man tas liekas ļoti iespējami. Bet, tā kā mātes dzīve zināmā mērā ir viens vienīgs sajukums, viņa varbūt domāja, ka jums būs labāk, ja tiksiet audzināta bez jelkādas saskares ar viņu.

-   Vai jums ir skaidri zināms, ka mana māte tā domā?

-   Nē. Skaidri es neko par to nezinu.

Elvaira piecēlās.

-   Paldies, viņa sacīja. .Ļoti laipni no jūsu puses, ka jūs man visu to izstāstījāt.

-    Man liekas, ka varbūt jau agrāk vajadzēja jums vairāk stāstīt, sacīja īgertons.

-   Ir visai pazemojoši neko par sevi nezināt, t^ica Elvaira. Tēvocis Dereks, protams, domā, ka es vēl esmu tikai bērns.

-   Nu, pulkvedis pats vairs nav nekāds jauneklis. Mēs ar Dereku Laskombu, ziniet, esam jau krietni gados. Jums jāsaprot, ka uzlūkojam pasauli no tālākas gadu perspektīvas.

Elvaira kādu brīdi noraudzījās misterā īgertonā.

-    Bet jūs taču nedomājat, ka es esmu tikai bērns? viņa prātīgi ievaicājās un piebilda: Man rodas iespaids, ka jūs vairāk zināt par meitenēm nekā tēvocis Dereks. Viņš ir dzīvojis tikai ar savu māsu. Tad Elvaira izstiepa roku un ļoti patīkamā tonī nobeidza: Liels, liels paldies! Es ceru, ka neiztraucēju jūs kādā svarīgā darbā. Un izgāja no kabineta.

īgertons stāvēja un noraudzījās durvīs, kas aizvērās aiz Elvairas. Viņš savilka lūpas un nosvilpoja kādu motīvu. Tad, pakratījis galvu, atkai apsēdās, paņēma pildspalvu un domīgi klaudzināja to pa galdu. Viņš pievilka tuvāk dažus papīrus, tad atgrūda tos un pacēla telefona klausuli.

-    Mis Kordela, sazvaniet, lūdzu, pulkvedi Laskombu! Vispirms mēģiniet viņa klubā! Pēc tam uz Sropšīras adresi.

Nolicis klausuli, īgertons pievilka dokumentus tuvāk un sāka tos lasīt, bet prāts neturējās pie darāmā. Drīz vien atskanēja dūciens.

-   Mister īgerton, pulkvedis Laskombs ir pie telefona.

-Lieliski. Savienojiet! Sveicināti, Derek. Šeit Ričards īgertons. Kā jums klājas? Mani tikko apmeklēja kāda jums pazīstama persona. Jūsu aizbilstamā.

-   Elvaira? Dercks Laskombs izklausījās ļoti pārsteigts.

-Jā.

-    Bet kāpēc pie velna kas viņu pie jums attrieca? Vai nav kādas nepatikšanas?

-   Nē, es tā neteiktu. Gluži otrādi, mis Bleika izskatījās visai, teiksim, apmierināta ar sevi. Viņa gribēja zināt visu par savu finansiālo stāvokli.

-    Es ceru, ka jūs viņai neizstāstījāt? iztrūcies jautāja pulkvedis Laskombs.

-   Kāpēc gan ne? Vai tas kāds noslēpumsT

-   Nu, man tomēr liekas, nav īsti prātīgi stāstīt meitenei, ka viņa mantos tik ļoti lielu naudu.

-   Ja mēs Elvairai to neizstāstīsim, izstāstīs kāds cits. Viņai, ziniet, jābūt uz to gatavai. Nauda nozīmē atbildību.

-Jā, bet viņā vēl ir tik ļoti daudz no bērna.

-  Vai jūs par to esat pārliecināts?

-   Ko jūs ar to gribat teikt? Protams, Elvaira vēl ir bērns!

-   Es gan viņu tā neraksturotu. Kas ir viņas draugs?

-   Atvainojiet?

-   Es jautāju, kas ir Elvairas draugs. Viņai taču ir vīriešu kārtas draugs, vai ne?

.Nē, nudien. Nekā tamlīdzīga: Kas, pie velna, liek jums tā domāt?

-   Patiesībā no viņas teiktā nekas. Tomēr man, ziniet, ir visai liela pieredze. Man liekas, jūs drīz vien uzzināsiet, ka mis Bleikai ir draugs.

-    Labi, es varu jums apliecināt, ka jūs maldāties. Proti, viņa ir ļoti kārtīgi audzināta, viņa ir sūtīta ļoti stingrās skolās un ir beigusi izcilu privātskolu Itālijā. Ja tur kaut kas nelāgs būtu noticis, man tas būtu zināms. Es atļaušos izpaust, ka Elvaira ir pazīstama ar pāris patīkamiem jauniem cilvēkiem, bet es esmu pārliecināts, ka nav nekā tāda, ko jūs liekat man noprast.

-    Nu, mana diagnoze ir draugs un, iespējams, nevēlams draugs.

-   Bet kāpēc, Ričard, kāpēc? Ko gan jūs zināt par jaunām meitenēm?

129

-   Zinu visai daudz, sausi atteica īgertons. Divas manas klientes nonāca tiesas aizbildnībā, trešajai izdevās piedabūt vecākus piekrist laulībām, kas gandrīz noteikti nebūs veiksmīgas. Apstākļi ir tādi, ka meitenes vairs netiek pieskatītas tā kā agrākos laikos.

Krisli 10

-   Bet es apliecinu jums, ka Elvaira ir ļoti uzmanīgi pieskatīta.

-    Viņas vecuma sieviešu izlikšanās spēja ir lielāka, nekā jūs spējat iztēloties! Pieskatiet viņu labi, Derek! Pamēģiniet noskaidrot, kas Elvairai varētu būt aiz ādas!

-    Muļķības. Viņa ir tikai vienkārša, jauka meitene.

-   Ar to, ko jūs nezināt par vienkāršām, jaukām meitenēm, varētu sējumu sējumus pierakstīt! Viņas māte aizbēga un izraisīja skandālu atceraties? Misis Sedžvika bija vēl jaunāka, nekā Elvaira ir tagad. Kas attiecas uz veco Konistonu, viņš bija viens no lielākajiem maitasgabāliem Anglijā.

-   Jūs mani skumdināt, Ričard. Jūs mani ļoti skumdināt.

-    Brīdinājums nenāks jums par ļaunu. Man nepatika viens no mis Bleikas jautājumiem. Kāpēc viņa uztraucas par to, kas mantos tās naudu, ja viņa nomirs?

-    Savādi, ka jūs tā sakāt, jo viņa arī man jautāja to pašu.

-   Vai nesen? Kāpēc gan lai meitenes prāts būtu nodarbināts ar pāragru nāvi? Starp citu, Elvajra man jautāja arī par savu māti.

Atbildot pulkvedis Laskombs izklausījās noraizējies.

-   Es gribētu, lai Bcsai būtu kontakts ar meitu.

-   Vai esat ar viņu runājis par šo tēmu proti, ar Besu?

-   Nu, jā… Jā, esmu. Es viņu satiku nejauši. Bija sagadījies tā, ka mēs uzturējāmies vienā viesnīcā. Es mudināju Besu, lai viņa satiekas ar Elvairu.

-    Un ko viņa teica? ziņkārīgi ievaicājās īgertons.

-   Kategoriski atteicās. Besa sacīja apmēram tā viņa neesot tāds cilvēks, ar kuru meitenei ir droši būt pazīstamai.

-   Uzlūkojot misis Sedžviku no noteikta viedokļa, viņa tiešām tāda nav, sacīja īgertons. Viņai ir romāns ar kādu sacīkšu braucēju, vai ne?

-   Esmu dzirdējis šīs baumas. ļ

-    Jā, es arī esmu dzirdējis. Nezinu,',cik daudz tur patiesības. Manuprāt, tā varētu būt. Un varbūt tāpēc viņa jūtas tieši tā. Dažs labs Besas draugs ir no pabaigām aprindām! Bet kas viņa par sievieti! Vai ne, Derek? Kas par sievieti…

-   Viņa vienmēr bijusi pati sev lielākā ienaidniece, skābi atteica Dereks Laskombs.

-    Tā gan bija lieliska, konvencionāla piebilde, sacīja īgertons. Labi, atvainojiet, ka es jūs iztraucēju, Derek, tomēr turiet acis vaļā, lai neparādās kāda nevēlama persona! Nesakiet, ka neesat ticis brīdināts!

īgertons nolika klausuli un atkal pievilka tuvāk dokumentu kaudzīti. Nu viņš beidzot spēja veltīt visu uzmanību darāmajam.

15.

Misis Makkreja, kanoniķa Penifātera mājsaimniece, bija viņa atgriešanās vakaram pasūtījusi Duvras buti. Labai Duvras butei bija daudz un dažādas priekšrocības. To nevajadzēja likt uz cepšanas restēm vai uz pannas līdz tam

brīdim, kad kanonikis sveiks un vesels at>

griezīsies mājās. Ja nepieciešams, to varēja saglabāt līdz nākamajai dienai. Kanoniķim Penifāteram garšoja Duvras bute; un, ja telefoniski vai telegrāfiski tika paziņots, ka attiecīgajā vakarā kanoniķis atradīsies kaut kur citur, arī pašai misis Makkrejai garšoja kārtīga Duvras bute. Tādējādi viss bija lieliski sagatavots, lai sagaidītu kanoniķi. Zivij sekotu pankūkas. Bute gulēja uz virtuves galda, pankūku mīkla bļodiņā. Viss bija kārtībā. Misiņš spīdēja, sudrabs laistījās, nekur nebija redzams ne mazākais puteklītis. Nebija tikai paša kanoniķa.

Kanoniķim bija paredzēts atgriezties ar vili icnu no Londonas, kas pienāk sešos trīsdesmit.

Septiņos viņa vēl nebija. Skaidrs, vilciens kavējās. Septiņos trīsdesmit viņa joprojām nebiji Misis Makkreja smagi nopūtās. Viņa noprata, l a šis būs viens no parastajiem gadījumiem. Pulkstenis nozvanīja astoņi, kanoniķa nebija. Drīz, bez šaubām, atskanēs telefona zvans, lai j>an bija pilnīgi iespējams, ka nebūs pat tā. Viņš varbūt misis Makkrejai rakstīja. Bez šaubām viņš bija rakstījis un droši vien aizmirsis iemest vēstuli.

-   Ak Kungs, ak Kungs… noteica misis Makkreja.

Deviņos vakarā viņa no sagatavotās mīklas izcepa sev trīs pankūkas. Bute tika rūpīgi noglaInita ledusskapī. Gribētos zināt, kur šis goda virs iekūlies, mājsaimniece pie sevis sacīja, pēc pieredzes zinādama, ka kanoniķis varētu būt iebkur. Visbiežāk tomēr Penifāters atklāja savu kļūdu pietiekami ātri, lai pirms noliktā laika paspētu viņai piezvanīt vai telegrafēt, iekams misis Makkreja aiziet gulēt.

-   Es palikšu augšā līdz vienpadsmitiem, bet ilgāk gan ne, noteica misis Makkreja. Viņa mēdza iet gulēt desmitos trīsdesmit un aizkavēšanos līdz vienpadsmitiem uzskatīja par savu pienākumu. Bet, ja vienpadsmitos vēl nekādu ziņu no kanoniķa nebūs, misis Makkreja, kā pienākas, noslēgs māju un dosies pie miera.

Nevarētu teikt, ka vina būtu uztraukusies. Šī nebija pirmā reize. Nevarēja darīt neko citu, kā gaidīt tādu vai šādu ziņu. Iespējas bija dažnedažādas. Kanoniķis Penifāters varētu būt iekāpis nepareizā vilcienā un nepamanījis savu kļūdu, iekams nenokļūtu vienā vai otrā britu salas galā. Kanoniķis joprojām varētu būt Londonā, tāpēc ka sajaucis datumus un pārliecināts, ka jāatgriežas rīt. Viņš varētu būt tai ārvalstu konferencē saticis kādu draugu vai draugus un pierunāts palikt tur uz nedēļas nogali. Penifāters varētu būt gribējis mājsaimniecei par to paziņot, bet pēc tam pilnīgi aizmirsis. Tātad, kā jau tika sacīts, misis Makkreja neuztraucās. Aizparīt ciemos bija gaidāms kanoniķa vecais draugs' arhidiakons Simonss. Tādas lietas gan kanoniķis atcerējās, tāpēc rītneapšaubāmi būs klāt vai nu viņš pats, vai telegramma par atgriešanos parīt.: Vajadzētu būt vismaz vēstulei.

Tomēr nākamās dienas rītā no kanoniķa nebija nekādu ziņu. Misis Makkreja beidzot sāka bažīties. Starp deviņiem rītā un vieniem pēcpusdienā viņa ar aizdomām vēroja telefonu. Misis Makkrejai bija savi uzskati par šo aparātu. Viņa telefonu lietoja un atzina tā lietderīgumu, tomēr

las viņai nepatika. Atsevišķi mājsaimniecības, iepirkumi tika izdarīti pa telefonu, lai gan viņai daudz labāk patika to darīt pašai, pakļaujoties vispārpieņemtām uzskatam ja tu neredzi, ko tev dod, veikalnieks noteikti izmantos izdevību un Icvi piekrāps. Tomēr vietējā mērogā telefons bija noderīgs. Šad un tad lai gan reti misis Makkreja zvanīja savām draudzenēm vai radiniecēm tuvākajā apkaimē. Jebkuras tālsarunas pieteikšana, arī ar Londonu, viņai bija kā zobusāpes. Tā bija tik nejēdzīga naudas izšķiešana! Tomēr misis Makkreja jau sāka aptvert, ka ir kaut kas jādara.

Pēdīgi, kad bija uzaususi vēl viena diena bez jelkādām ziņām no kanoniķa, viņa nolēma rīkoties. Mājsaimniece zināja, kur kanoniķis I .ondonā apmeties. Bertrama viesnīcā. Tā ir jauka, vecmodīga mītne. Iespējams, nenāktu par ļaunu, ja viņa uz turieni piezvanītu un apvaicālos. Varbūt viesnīcā zinās, kur kanoniķis meklējams. Tā nebija parasta viesnīca. Misis Makkreja palūgs, lai viņu savieno ar mis Gorindžu. Viesu pieņēmēja allaž bija izdarīga un saprotoša. Kanoniķis, protams, varētu atgriezties ar vilcienu divpadsmitos trīsdesmit. Ja tā, tad viņam kuru katru brīdi jābūt klāt.

Bet minūtes skrēja un kanoniķa nebija. Misis Makkreja dziļi ievilka elpu, sadūšojās un lūdza

savienojumu ar Londonu. Viņa gaidīja, kodīdama lūpas un cieši spiezdama klausuli pie auss.

-   Bertrama viesnīca. Esam jūsu rīcībā, sacīja balss.

-   Es vēlētos runāt ar mis Gorindžu, — sacīja misis Makkreja.

-  Vienu mirklīti. Ko lai es piesaku?

-   Šeit kanoniķa Penifātera mājsaimniece, misis Makkreja.

-   Brītiņu pagaidiet, lūdzu!

Drīz vien atskanēja mis Gorindžas mierīgā labi nostādītā balss.

-   Šeit mis Gorindža. Vai es runāju ar kanoniķa Penifātera mājsaimnieci?

-  Tieši tā. Mani sauc misis Makkre ja.

-    Ak, jā, protams. Ko varu darīt jūsu labā misis Makkreja?

-   Vai kanoniķis Penifāters joprojām ir viesnīcā?

-   Es priecājos, ka esat piezvanījusi, sacīja mis Gorindža. Mēs raizējāmies, jo nezinājām ko īsti iesākt.

-   Vai jūs gribat teikt, ka ar kanoniķi Penifāteru kaut kas ir noticis? Vai kāds negadījums?

-   Nē, nē, nekā tamlīdzīga. Bet mēs gaidījām viņu atgriežamies no Lucernas jau piektdien vai sestdien.

-  Ē… tā vajadzēja būt.

-   Bet viņš nav rādījies. Nu, tas, protams, nebija liels pārsteigums. Penifāters bija pasūtījis savu numuru uz… bija pasūtījis līdz vakardienai. Vakar viņš neatgriezās un arī neko nepaziņoja, un tāpēc

ļ viņa mantas joprojām ir te. Lielākā daļa viņa bagāžas. Mēs nezinājām, ko lai ar to iesāk. Protams, I mis Gorindža steidzīgi turpināja, mēs zinām, ka kanoniķis dažkārt ir… teiksim, drusku aizmāršīgs.

-  Varat droši tā sacīt!

-   Tas mums rada nelielas grūtības. Mums visi numuri ir pasūtīti. Patiesību sakot, arī viņa numuru jau ir aizrunājis cits viesis. Un mis Gorindža piemetināja: Vai jums nav kāda doma, kur viņš patlaban varētu būt?

-   Šis cilvēks varētu būt jebkur! rūgti atteica misis Makkreja. Viņa saņēmās. Labi, paldies |ums, mis Gorindža.

-   Vai es varētu kaut ko darīt… palīdzīgi i ieteicās mis Gorindža.

-   Nekas, gan jau drīz būs kāda ziņa, sacīja misis Makkreja. Viņa vēlreiz pateicās mis Gorindžai un nolika klausuli.

Mājsaimniece vīlusies sēdēja pie telefona. Par kanoniķa personisko drošību viņa nebaidījās. Ja būtu noticis kāds nelaimes gadījums, viņai par to būtu paziņots. Par to misis Makkreja bija pārliecināta. Kopumā kanoniķi nevarētu dēvēt par nelaimes putnu. Viņš bija no tiem, ko misis Makkreja pie sevis dēvēja par "pusdullajiem", un pusdullos, šķiet, sargāja kāda augstāka vara. Neko par briesmām neprātodami, viņi neskarti šķērsoja ielas, pa kurām brāzās nepārtrauktas automašīnu straumes. Nē, mājsaimniece nespēja iztēloties kanoniķi Penifāteru guļam slimnīcā un kunkstam no sāpēm. Viņš noteikti kaut kur laimīgs un pašapmierināts pļāpāja ar kādu draugu. Varbūt viņš joprojām bija ārzemēs. Problēma bija tā, ka šovakar jāierodas arhidiakonam Simonsam un arhidiakonu Simonsu vajadzētu sagaidīt namatēvam. Viņa nevarēja pabrīdināt Simonsu, tāpēc ka nezināja, kur viņš atrodas. Tas viss bija ļoti sarežģīti, bet, kā jau visos sarežģījumos, arī še bija savs cerības stariņš. Šis stariņš bija arhidiakons Simonss. Viņš zinās, ko darīt. Misis Makkreja nodos rīcības grožus viņa rokās.

Arhidiakons Simonss bija pilnīgs pretstats misis Makkrejas darbadevējam. Viņš zināja, kurp dodas un ko dara, un allaž bija dzīvespriecīgs un drošs nodomos un rīcībā. Pašapzinīgs garīdznieks. Ierodoties arhidiakonu Simonsu sagaidīja mājsaimnieces juceklīgie paskaidrojumi un atvainošanās. Viņš bija pats spēka iemiesojums. Viņš nebūt nebija satraukts.

-   Neuztraucieties nu, misis Makkreja, viņš sirsnīgi sacīja, sēzdamies pie maltītes, kas bija pagatavota viņa atbraukšanai. Gan mēs nomedīsim mūsu izklaidīgo draugu. Vai esat dzirdējusi to anekdoti par Čestertonu? Par to rakstnieku, ziniet. Aizbraucis lekciju turnejā, viņš telegrafējis sievai: "Esmu Krū stacijā. Kur man vajadzētu būt?"

Simonss smējās. Misis Makkreja pienākuma pēc pasmaidīja. Viņai nelikās, ka tas būtu sevišķi jocīgi, jo tieši tā būtu varējis rīkoties arī kanoniķis Penifāters.

-   Ā, apmierināts iesaucās arhidiakons Simonss, jūsu nepārspējamā šnicele! Misis Makkreja, jūs esat brīnišķīga pavāre. Es ceru, ka mans vecais draugs prot to novērtēt.

Kad teļa šnicelēm bija sekojis pudiņš ar kazeņu ievārījumu, kas, kā atminējās misis Makkreja, bija viens no arhidiakona mīļākajiem saldumiem, šis labais cilvēks sparīgi ņēmās meklēt savu pazudušo draugu. Simonss ķērās pie telefona enerģiski un galīgi nerēķinādamies ar izdevumiem. Tas lika misis Makkrejai bažīgi savilkt lūpas, lai gan īsti iebilst viņa nevarēja, jo Penifāters tik tiešām bija jāsameklē.

Vispirms kārtības labad piezvanījis kanoniķa māsai, kas neko daudz nezināja par sava brāļa gaitām un kam, kā parasti, nebija ne mazākās jausmas, kur viņš varētu būt, arhidiakons izpleta savu tiklu. Viņš no jauna sazvanīja Bertrama viesnīcu un ieguva pēc iespējas detalizētu atskaiti. Kanoniķis noteikti bija atstājis viesnīcu paagri deviņpadsmitā novembra vakarā. Viņam bijusi neliela rokassoma ar uzrakstu "B.E.A." [7] , bet visa pārējā bagāža palikusi kanoniķa istabā, kuru viņš pienācīgi pasūtījis uz priekšu. Penifāters esot minējis, ka došoties uz kādu konferenci Lucernā. No viesnīcas viņš nav devies taisni uz lidostu. Šveicars, kas labi pazīst kanoniķi pēc izskata, iesēdinājis viņu taksometrā, kuru, pēc viņa lūguma, norīkojis uz "Ateneuma" klubu. Tā bijusi pēdējā reize, kad kāds Bertrama viesnīcā redzējis kanoniķi Penifāteru. Ak, jā, sīka detaļa viņš aizmirsis nodot numura atslēgu un paņēmis to līdzi. Tā neesot pirmā reize, kad viņam tā gadījies.

Arhidiakons Simonss pāris minūtes apdomājās, uz kurieni tagad zvanīt. Viņš varētu sazvanīt Londonas lidostu. Tas, bez šaubām, aizņemtu drusku laika. Varētu atrast ātrāku risinājumu. Simonss piezvanīja Dr. Veisgartenam, kas gandrīz noteikti bija piedalījies tai pašā konferencē.

Dr. Vcisgartens bifh mājas. Izdzirdējis, kas ar vinu runā, zinātnu doktors rāva vaļā runas slū-

i 7 3 >

žas, un viņa vārdu straume sastāvēja galvenokārt no iznīcinošas kritikas par diviem Lucernas konferencē nolasītiem referātiem.

-   Tas puika Hogarovs ir gauži nesaprātīgs, viņš sacīja. Gauži nesaprātīgs. Dīvaini kā

viņam izdodas dabūt to cauri! Viņš nemaz nav

i »

zinātnieks. Vai zināt, ko viņš pavēstīja?

Arhidiakons nopūtās un mēģināja būt nelokāms. Citādi viņam pavērās iespēja pavadīt atlikušo vakara daļu, klausoties kritiskās piezīmēs par citiem zinātniekiem, kas bijuši Lucernas konferencē. Beigās Dr. Veisgartens tomēr negribīgi ļāva pievērst savu uzmanību personiskākiem jautājumiem.

-    Penifāters? viņš pārjautāja. Penifāters? Viņam vajadzēja tur būt. Nespēju iedomāties, kāpēc kanoniķa tur nebija. Teica, ka braukšot. Viņš man to teica vēl pirms nedēļas, kad es viņu satiku "Ateneumā".

-   Jūs gribat teikt, ka Penifātera konferencē vispār nebija?

-  Es taču tikko to teicu. Viņam vajadzēja tur būt.

-   Vai jūs nezināt, kāpēc Penifātera tur nebija? Vai viņš aizsūtīja atvainošanās vēstuli?

-       Kā lai es to zinu? Viņš katrā ziņā runāja par braukšanu uz turieni. Jā, Ggad es atceros. Viņš tika gaidīts. Daži cilvēki pieminēja viņa neierašanos. Domāja, ka viņš varētu būt apaukstčjies vai noticis kas tamlīdzīgs. Laiks ir drausmīgs. Dr. Veisgartens grasījās atgriezties pie savu zinātnes biedru kritikas, bet arhidiakons Simonss nolika klausuli.

Viņš bija uzzinājis precīzu faktu, bet šis fakts

sāka viest vinā satraukumu. Kanoniķa Penifātera

> >

nebija Lucernas konferencē. Viņš bija gribējis doties uz konferenci. Kanoniķa neierašanās arhidiakonam likās ārkārtīgi savāda. Protams, viņš būtu varējis iesēsties nepareizā lidmašīnā, lai gan B.E.A. kopumā ļoti kārtīgi izsargāja savus pasažierus no šādām nejaušībām. Vai kanoniķis Penifāters būtu varējis aizmirst, kurā dienā viņam jādodas uz konferenci? "Arī tas ncbūl nav izslēgts," Simonss nosprieda. "Bet uz kurieni viņš būtu devies?"

Arhidiakons tomēr ķērās pie lidostas. Te viņam nācās daudz un pacietīgi gaidīt, un viņš tika pāradresēts no vienas nodaļas uz otru. Beigās Simonss uzzināja vēl vienu precīzu faktu. Kanoniķis Penifāters bijis pasažieru sarakstā reisā 21:40 uz Lucernu astoņpadsmitajā datumā, bet nav ieradies uz lidmašīnu.

Mēs tiekam uz priekšu, arhidiakons Simonss sacīja misis Makkrcjai, kas dīdījās viņam aiz muguras. Nu, paskatīsimies. Kam lai zvana tagad?

-   Šī zvanīšanās maksās šausmīgi lielu naudu, ieteicās misis Makkreja.

-   Baidos, ka tā, baidos, ka tā, piekrita arhidiakons Simonss. Bet, saprotiet, mums taču jātiek vismaz uz pēdām. Kanoniķis vairs nav nekāds jauneklis.

-    Ai, ser, jūs taču nedomājat, ka ar viņu tiešām kaut kas ir noticis?

-   Nu, es ceru, ka nav… Es nedomāju, ka kaut kas noticis, citādi jūs būtu to uzzinājusi, viņam… ē… viņam taču vienmēr ir līdzi personas dokumenti un adrese, vai ne?

-   O, jā, ser, vizītkartes visās kabatās. Viņam vajadzētu būt arī kabatas portfelim ar vēstulēm un dokumentiem.

-   Nu, es domāju, ka slimnīcā viņš nokļuvis nav, teica arhidiakons. Paskatīsimies. Atstājis viesnīcu, Penifāters ar taksometru devās uz "Ateneumu". Tagad es piezvanīšu viņiem.

Arī šeit Simonss ieguva mazu drusciņu precīzas informācijas. Kanoniķis Penifāters, kas šeit ir labi pazīstams, vakariņojis klubā septiņos trīsdesmit deviņpadsmitā novembra vakarā. Tad arhidiakonu kā ar ūdeni aplēja fakts, ko viņš pirms tam bija palaidis garām. Lidmašīnas biļete taču bija uz astoņpadsmito, bet kanoniķis atstāja Bertrama viesnīcu un, iepriekš pieminēdams Lucernas konferenci, devās uz "Ateneumu" deviņpadsmitajā! Sāka rasties skaidrība. "Vecais muļķa ēzelis," pie sevis nodomāja arhidiakons Simonss, bet tomēr piesargājās, lai misis Makkrejas klātbūtnē neko tādu neizteiktu skaļi.

-   Viņš sajaucis datumus. Konference bija deviņpadsmitajā. Es esmu par to pārliecināts. Viņš droši vien domājis, ka dodas ceļā astoņpadsmitajā un kļūdījies par vienu dienu.

Arhidiakons ļoti uzmanīgi taustījās tālāk. Kanoniķis devies uz "Ateneumu", pavakariņojis, pēc tam aizbraucis uz Kensingtonas lidostu. Tur, bez šaubām, kanoniķim tika norādīts, ka biļete ir uz iepriekšējo dienu, un tad viņam vajadzēja apjēgt, ka konference, kurā tas grasījās ierasties, ir jau beigusies.

-   Tā būs noticis, sacīja arhidiakons Simonss, paļausimies uz to. Viņš to izskaidroja misis Makkrejai, kas piekrita, ka tieši tā varējis būt. Ko Penifāters būtu darījis pēc tam?

-   Devies atpakaļ uz viesnīcu, teica misis Makkreja. v \

-   Vai viņš nebūtu braucis taisni uz šejieni proti, devies uz dzelzceļa staciju?

-   Nē, jo viesnīcā palika viņa bagāža. Katra ziņā Penifāters būtu piezvanījis uz viesnīcu sakarā ar mantām.

-   Arī ticami, noteica Simonss. Labi. Padomāsim par to šādi. Viņš atstāja lidostu ar savu nelielo somu pie rokas un devās atpakaļ uz viesnīcu vai vismaz sāka atpakaļceļu uz turieni. Varbūt kanoniķis ēda vakariņas… nē, viņš jau paēda "Ateneumā". Labi, tātad Penifāters devās atpakaļ uz viesnīcu. Bet viņš tur neparādījās. Arhidiakons ieturēja pauzi un tad svārstīgi turpināja. Bet varbūt tomēr ieradās? Neviens, šķiet, nav viņu tur redzējis. Tātad kas ar viņu notika pa ceļam?

-   Kanoniķis varēja kādu satikt, nedroši ieminējās misis Makkreja.

-   Jā. Tas, protams, ir pilnīgi iespējams. Kādu vecu draugu, kas nav satikts ilgus gadus… Viņš būtu varējis aiziet pie drauga uz viņa viesnīcu vai mājām, bet tur taču nepaliktu veselas trīs dienas, vai ne? Viņš veselas trīs dienas nebūtu aizmirsis, ka bagāža ir viesnīcā. Viņš būtu piezvanījis uz turieni un aizbraucis tai pakaļ vai arī galīgas izklaidības lēkmē būtu varējis braukt mājās bez bagāžas. Trīs dienas klusums. Tas ir pavisam neizskaidrojami.

145

-Ja ar viņu būtu noticis kas nelāgs…

Kristi 10

-    Jā, misis Makkreja, tas, protams, ir iespējams. Mēs varam mēģināt apzvanīt slimnīcas. Bet jūs teicāt, ka viņam bija līdzi pietiekami daudz papīru identifikācijai? Hm… es domāju, ir atlicis tikai viens.

Misis Makkreja bažīgi uzlūkoja Simonsu.

-   Man liekas, jūs saprotat, klusināti sacīja arhidiakons. Mums ir jāiet uz policiju.

16.

Patīkama laika pavadīšana Londonā mis Mārplai nesagādāja nekādas grūtības. Viņa izdarīja daudz ko, kam nebija pieticis laika iepriekšējās, īsajās vizītēs galvaspilsētā. Ar nožēlu jāatzīmē, ka viņa nenodevās plašajam Londonas kultūras aktivitāšu lokam. Vecā dāma neapmeklēja nevienu gleznu galeriju un nevienu muzeju. Doma par ierašanos kādā modes skatē mis Mārplai pat neienāca prātā. Toties viņa apmeklēja lielo veikalu stikla un porcelāna nodaļas, kā arī linu dvieļu un gultasveļas nodaļas, un tāpat mis Mārplu interesēja arī mēbeļdrēbes paraugi. Iztērējusi mājsaimniecības uzlabošanai tik, cik pati uzskatīja par pieļaujamu, viņa uzsāka pašizgudrotas ekskursijas. Viņa devās uz tām vietām un veikaliem, ko atcerējās no savas jaunības, dažkārt plikas ziņkārības dzīta lai redzētu, vai tur jelkas saglabājies. Šai nodarbei, kas mis Mārplai ļoti patika, nekad agrāk nebija pieticis laika. Drusku pēc pusdienām nosnaudusies, viņa mēdza doties ceļā un, ja bija iespējams, izvairījās no gādīgā šveicara, kas uzskatīja, ka tik vecai un trauslai dāmai vienmēr jābrauc ar taksometru. Mis Mārpla parasti soļoja uz autobusa pieturu vai metro staciju. Viņa bija nopirkusi mazu ceļvedi ar autobusu maršrutu shēmām, kā arī pazemes dzelzceļa karti. Vecā dāma allaž rūpīgi izplānoja savas ekskursijas. Pēcpusdienā viņu varēja redzēt laimīgi un nostalģiski staigājam pa Evelīnas dārzu vai Onslovas laukumu un klusi murminām: "Jā, tā bija misis Van Dilanas māja. Protams, tagad tā izskatās pavisam citādi. Šķiet, pārbūvēta. Ak Kungs, četras zvanu pogas! Droši vien tas nozīmē, ka četri dzīvokļi. Un šis taču bija tik jauks, vecmodīgs laukums."

Pati sevis kautrēdamās, mis Mārpla apmeklēja Tiso kundzes galeriju, kas viņai bija gaišā atmiņā no bērnības. Vestburnas alejā viņa velti lūkojās pēc Bredlija darbnīcas. Helēnas tante vienmēr bija nesusi Bredlijam savu roņādas žaketi.

Skatlogu pētīšana nebija mis Mārplas aizraušanās, toties viņa lieliski pavadīja laiku, aplūkodama jaunākos adījumu paraugus un tamlīdzīgus jaukumus. Viņa veica īpašu ekspedīciju uz Ričmondu, lai apskatītu māju, kurā savulaik dzīvojis viņas vectēva brālis Tomass, atvaļināts admirālis. Glītā terase joprojām bija turpat, bet arī šeit likās, ka pati māja sadalīta dzīvokļos. Daudz sāpinošāks skats atklājās Laundsas laukumā, kur savulaik visai glauni dzīvoja kāda attāla mis Mārplas māsīca, lēdija Meridjū. Še bija izaudzis milzīgs, moderns debesskrāpis. Mis Mārpla skumīgi pakratīja galvu un cieti noteica pie sevis:

Tas droši vien ir progress. Bet, ja to uzzinātu māsīca Etele, viņa apgrieztos kapā otrādi.

Kādā no šīm mīlīgajām, patīkamajām pēcpusdienām mis Mārpla iekāpa autobusā, kas aizveda viņu uz Betersī tiltu. Viņa grasījās gūt dubultu -prieku: sentimentāli paraudzīties uz Princeses dzīvojamo namu kompleksu, kurā reiz dzīvoja kāda viņas bijusī guvernante, kā arī.apmeklēt Betersī parku. Viņas pirmais nolūks izgāzās. Mis Ledberijas kādreizējā māja bija pazudusi bez pēdām, un tās vietā pretī zvēroja stikls un betons. Mis Mārpla nogriezās Betersī parkā. Viņa vienmēr bija bijusi dūšīga staigātāja, tomēr nācās atzīt, ka pēdējā laikā izturība bija gājusi mazumā. Pietika ar pusjūdzi, lai viņa sāktu pagurt. Mis Mārpla prātoja, ka varētu šķērsot parku un iznākt pie Čelsijas tilta uz izdevīga autobusa maršruta, bet viņas soļi pamazām kļuva arvien lēnāki, un viņa bija iepriecināta, dīķa malā uzejot tējas terasi.

Tēja joprojām tika servēta par spīti rudens vēsumam. Šodien šeit nebija daudz ļaužu: zināms skaits māmiņu ar ratiņiem un daži jaunu mīlnieku pāri. Mis Mārpla paņēma savu paplāti ar tēju un divām biskvītkūkām. Viņa uzmanīgi aiznesa paplāti līdz galdam un apsēdās. Tēja bija tieši tas, kas viņai vajadzīgs. Karsta, stipra un ļoti dzīvinoša. Atguvusi mundrumu, mis Mārpla palūkojās apkārt, un viņas skatiens sastinga pie kāda noteikta galda. Viņa taisni izslējās krēslā. Nudien ļoti savāda sagadīšanās, ārkārtīgi savāda! Vispirms armijas un karaflotes veikalā un nu šeit. Šie divi cilvēki izvēlējās ļoti neparastas satikšanās vietas! Bet nē! Viņa maldījās. Mis Mārpla izņēma no somas otras, stiprākās acenes. Jā, viņa bija kļūdījusies. Protams, bija zināma līdzība. Tie paši garie, taisnie, blondie mati, tomēr tā nebija Besa Sedžvika. Šī bija daudz jaunāka būtne. Protams! Tā bija meita! Tā jaunā meitene, kas bija ieradusies Bertrama viesnīcā kopā ar lēdijas Selīnas Heizijas draugu, pulkvedi Laskombu. Bet vīrietis bija tas pats, kas bija pusdienojis kopā ar lēdiju Sedžviku armijas un karaflotes veikalā. Par to nebija šaubu, tie paši vanagam līdzīgie vaibsti, kalsenums, plēsonīgais skarbums un jā, tā pati spēcīgā, vīrišķā pievilcība.

Slikti! noteica mis Mārpla. Pagalam slikti! Nekrietni! Negodīgi. Nepatīkami uz to skatīties. Vispirms ar māti, tagad ar meitu. Ko tas nozīmē?

Neko labu tas nenozīmēja. Mis Mārpla bija par to pārliecināta. Viņa reti izslēdza kādu no savām aizdomām, jo mūždien domāja vissliktāko, un deviņos gadījumos no desmit viņai, kā pati apgalvoja, bija taisnība. Vecā dāma bija pārliecināta, ka abas šīs tikšanās bija lielākā vai mazākā mērā slepenas. Patlaban viņa vēroja, kā vīrietis un meitene liecās pāri galdam viens otram pretī tā, ka galvas gandrīz vai saskārās. Un meitenes seja… Mis Mārpla noņēma brilles, kārtīgi noslaucīja stiklus un uzlika atpakaļ. Jā, šī meitene bija iemīlējusies. Izmisīgi iemīlējusies, tā, kā tikai jaunībā iespējams. Bet kur gan ir meitenes aizbildņi, ja tie ļauj viņai skraidīt pa Londonu un rīkot nevienam nezināmas satikšanās Betersī parkā? Šādai labi audzinātai, uzvedīgai meitenei. Bez šaubām, viņa audzināta pārāk labi! Mis Bleikas aizbildņi droši vien iedomājās, ka viņa šobrīd atradās kaut kur citur.

Viņai ir nācies melot.

>

Dodoties prom, mis Mārpla pagāja garām pārīša galdam, palēninādama gaitu, cik vien bija iespējams, nekļūstot uzkrītošai. Diemžēl viņu balsis bija tik klusas, ka mis Mārpla nevarēja saklausīt ne vārda. Vīrietis runāja, meitene klausījās pa pusei iepriecināta, pa pusei nobijusies. "Varbūt apspriež kopīgu bēgšanas plānu," prātoja mis Mārpla. Meitene vēl ir nepilngadīga.

Mis Mārpla izgāja pa mazajiem iežogojuma vārtiņiem uz parka alejas ietves. Alejas malā stāvēja vairāki automobiļi, un pēc brīža viņa apstājās pie viena no tiem. Mis Mārplai nebija īpašas intereses par automobiļiem, tomēr šis bija pavisam neparasts un jau reizi bija dūries acīs. Mis Mārpla bija ievākuši nedaudz informācijas par šāda stila braucamajiem no māsas mazdēla, kam tā bija sirdslieta. Tas bija sacīkšu auto. Kādas ārzemju firmas ražojums šimbrīžam viņa nespēja atcerēties tās nosaukumu. Turklāt viņa bija redzējusi šo auto vai tam ļoti līdzīgu mašīnu vakar kādā sānielā, tuvu pie Bertrama viesnīcas. Vecā dāma bija ievērojusi šo auto ne tikai tā izmēru, spēka un neparastā izskata dēļ, bet arī tāpēc, ka tā numurs viņas atmiņā asociējās ar kādu cilvēku. Tas lika viņai domāt par māsīcu, Feniju Godfreiju. Nabaga Fenija raustīja valodu un tika teikusi: Man ir di-di-divi su-su-suņi…

Mis Mārpla gāja garām un uzmeta acis auti» numuram. Jā, viņa nebūt nemaldijās. FAN 2266. Tas pats auto. Kaut gan gājiens ar katru soli kļuva mokošāks, mis Mārpla bija dziļi aizdomājusies. Pārgājusi pāri Celsijas tiltam, viņa bija tik pārguruši, ka, ne mirkli nevilcinādamās, apturēja pirmo garāmbraucošo taksometru. Mis Mārplai darīja raizes sajūta, ka lietas labā būtu kaut kas jādara. Bet kādas lietas un kas jādara? Viss bija tik neskaidri… Viņas skatiens laiski pārslīdēja dažiem ziņu plakātiem.

"SENSACIONĀLA VIRZĪBA VILCIENA APLAUPĪŠANAS LIETĀ," tic vēstīja. "LOKOMOTĪVES VADĪTĀJA STĀSTS," vēstīja kāds cits. Nudien! Mis Mārpla nodomāja, ka tagad katru dienu notiek kāda bankas vai vilciena aplaupīšana vai algas izmaksas pārtveršana.

Noziedznieki, šķiet, pārspēja paši sevi.

17.

Virsinspektors Freds Deivijs, pie sevis dungodams, klīda pa Kriminālmeklēšanas departamenta telpām un drusku atgādināja milzīgu kameni. Šis viņa paradums visiem bija labi pazīstams, un neviens tam nepievērsa īpašu uzmanību, tik vien kā pāris piezīmes: "Papus atkal ošņā pēc pēdām."

Ošņāšanās pēdīgi aizveda viņu uz kabinetu, kur inspektors Kcmbels sēdēja pie galda ar garlaikotu sejas izteiksmi. Viņš bija jauns, godkārīgs cilvēks, un liela daļa darba rutīnas šim jaunajam cilvēkam drausmīgi riebās. Tomēr viņš labi tika galā ar dotajiem uzdevumiem, un viņa darbs policijā tika uzskatīts par visai sekmīgu. Augstākstāvošās instances domāja, ka inspektors ir daudzsološs, un laiku pa laikam uzmundrinājuma pēc izteica viņam atzinību.

-   Labrīt, ser, godbijīgi sveicināja inspektors Kembels, kad Papus ienāca viņa teritorijā. Dabiski, aiz muguras arī viņš, tāpat kā visi citi, sauca virsinspektoru Deiviju par Papu, tomēr viņš vēl nebija ieguvis pietiekami augstu stāvokli, lai varētu viņu tā uzrunāt atklāti.

-  Vai varu jūsu labā ko darit, ser? viņš apjautājās.

-   La, la, bumm, bumm, drusku šķērsām melodijai dungoja virsinspektors. Kāpēc gan viņi par Mēriju mani dēvē? Mani sauc jaunkundze Gibsa. Visai negaidīti augšāmcēlis sensenu muzikālu komēdiju, Papus pievilka sev krēslu un apsēdās. Aizņemts? viņš noprasīja.

-  Ne pārāk.

-   Tev laikam bija viens pazušanas gadījums, vai ne? No kādas viesnīcas… kā jel to sauca? Bertrams? Pareizi?

-  Tieši tā, ser. Bertrama viesnīca.

-   Alkohols pēc atļautā laika? Meičas pa telefonu?

-   O, nē, ser, attrauca inspektors Kembels, viegli šokēts,izdzirdot, ka Bertrama viesnīcu saista ar kaut ko tādu. Tas ir ļoti jauks, kluss, vecmodīgs hotelis.

-    Arī mūsdienās? Papus bija pārsteigts. Joprojām? Tas nu gan ir interesanti.

Inspektors Kembels nesaprata, kāpēc lai tas būtu interesanti. Jautāt viņš nevēlējās, jo bēdīgi slavenās vilciena aplaupīšanas dēļ priekšniecība bija kļuvusi gaužām viegli aizkaitināma. Inspektors lūkojās Papus platajā un vienkāršajā, vērsim līdzīgajā sejā un prātoja tāpat kā dažreiz agrāk kā gan virsinspektoram Deivijam ir izdevies sa. sniegt tik augstu stāvokli un kāpēc departamentā visi bija par viņu tik labās domās. "Droši vien savā laikā strādājis ciešami," prātoja inspektors Kembels, "bet tagad taču ir gana daudz asāku vīru, kas, saņemot paaugstinājumu, varētu izvērsties. Jādabū tik vecie sakārņi nost no ceļa." Bet vecais sakārnis nu jau dūca citu dziesmu, pa brīžam izdziedādams arī kādu teksta gabaliņu.

-    Jel teic man, daiļā svešiniec, vai jūspusē skaistuļu daudz? dziedāja Papus un pēkšņi pārgāja falsetā. Daudz gan nē, ak, labo ser, bet pašas skaistākās pasaulē. Nē, paga, paga, laikam man sajukuši dzimumi. "Floradora". Tā bija laba izrāde.

-   Šķiet, esmu par to dzirdējis, ser, sacīja inspektors Kembels.

-   To tev droši vien māte pie šūpuļa dziedāja, teica virsinspektors Deivijs. Nu, kas īsti tai Bertrama viesnīcā notiek? Kas no turienes pazudis, kādā veidā, kāpēc?

-  Kanoniķis Penifāters, ser. Pavecāks garīdznieks.

-  Garlaicīga lieta, vai ne?

Inspektors Kembels pasmaidīja.

-  Jā, ser, tiešām visai garlaicīga.

-  Kā viņš izskatījās?

-   Kanoniķis Penifāters?

-  Jā jums taču, cik saprotu, jābūt aprakstam.

-    Protams. Kembels sameklēja vajadzīgo papīra lapu un nolasīja: Augums piecas pēdas astoņas collas. Biezi, sirmi mati, uzkumpis…

-   Un viņš pazudis no Bertrama viesnīcas kad?

-   Apmēram pirms nedēļas deviņpadsmitajā novembrī.

-   Un viņi tikai tagad par to paziņoja. Visai ilgi gudrojuši, vai ne?

-   Nu, manuprāt, līdz šim valdīja viedoklis, ka kanoniķis tomēr parādīsies.

-   Kas aiz tā varētu slēpties? jautāja Papus. -

Vai kārtīgais Dieva bijātājs pēkšņi aizlaidies ar kāda baznīcas kalpotāja sievu? Vai viņš pa druskai slepeni dzer? Vai piesavinājies baznīcas naudu? Vai varbūt viņš vienkārši ir no tiem izklaidīgajiem vecīšiem, ar kuriem visādi var gadīties?

-   Nu, pēc visa spriežot, pati reālākā ir pēdējā iespēja. Viņam jau agrāk ir tā gadījies.

-    Kā pazust no respektabliem Veštendas hoteļiem?

-   Nu, ne gluži tā, bet viņš ne vienmēr atgriežas mājās tad, kad tiek gaidīts. Penifāteram ir gadījies ierasties ciemos pie draugiem tad, kad viņš nemaz nav aicināts, un neierasties tad, kad viņu gaida. Un tādā garā.

-   Jā, noteica Papus. Jā. Nu, tas izklausās gaužām jauki un dabiski, un saskaņā ar plānu, vai ne? Kad īsti kanoniķis bija pazudis?

-    Ceturtdien, deviņpadsmitajā novembrī. Viņam bija paredzēts ierasties kādā kongresā… inspektors pieliecās un parakņājās papīros uz galda. — Ak, jā, Lucernā. Bībeles vēstures pētniecības biedrība. Tāds ir nosaukuma tulkojums angliski. Īstenībā, man liekas, tā ir vācu biedrība.

-   Un konference bija paredzēta Lucernā? Un vecais zēns… Viņš taču ir pavecs, vai ne?

-   Sešdesmit trīs, ser, ja nemaldos.

-   Vecais zēns tur neieradās, vai ne?

Inspektors Kembels pievilka tuvāk savus papīrus un noskaitīja Papum visus līdz šim precīzi noskaidrotos faktus.

-  Vai tas viss neizklausās tā, ka kanoniķis būtu aizlaidies ar kora zēnu? bilda virsinspektors Deivijs.

-   Es domāju, ka viņš agri vai vēlu pats atradīsies, sacīja Kembels, bet mēs, protams, viņu meklējam. Vai jums, ser… ē… ir īpaša interese par šo lietu? Kembels nekādi nespēja noslēpt savu ziņkārību.

-   Nē, domīgi atteica Deivijs. Nē, šī lieta mani neinteresē. Nesaskatu tajā nekā, par ko interesēties.

Iestājās klusums, klusums, kurā tomēr bija skaidri sadzirdams inspektora Kembela neizteiktais jautājums: "Nu, tad kāda velna pēc…?"

-  Tomēr kaut kas mani tiešām interesē, teica Papus. Datums. Un, protams, Bertrama viesnīca.

-   Tā vienmēr bijusi lieliski pārvaldīta, ser. Tur nekādu nebūšanu nav.

-  Jā, es par to esmu pārliecināts, atteica Papus. Un domīgi piebilda: Man tomēr gribētos uzmest šai vietai aci.

-  Protams, ser, sacīja inspektors Kembels. Kad vien jums tīk. Man pašam bija nolūks turp aizstaigāt.

-   Tādā gadījumā es jums aiziešu līdzi, teica Papus. Es nemaisīšos jums pa kājām, nekā tamlīdzīga. Man vienkārši gribētos šo vietiņu papētīt, un jūsu pazudušais arhidiakons, vai kas nu viņš bija, būs labs iegansts. Kad būsim tur, nesauciet mani par seru rīkotājs būsiet jūs. Es būšu tikai jūsu asistents.

Tas gan inspektoru Kembelu ieintriģēja.

-    Vai jūs domājat, ka tur slēpjas kāds āķis, ser? Kāds āķis, kas varētu saāķēties ar kaut ko ditu?

-   Pagaidām nav nekāda iemesla tā uzskatīt, atbildēja Papus. Bet jūs jau zināt, kā tas ir. Katram ir savs knikšķis, vai ne? Bertrama viesnīca tas nezin kāpēc izklausās pārāk labi, lai būtu patiesība.

Viņš no jauna iemiesojās kamenē un sāka dūkt: "Aiziesim visi pa liedaga smiltīm".

Abi izmeklētāji aizgāja kopā, Kembels dienas uzvalkā izskatījās smalki (viņam bija lielisks augums), bet virsinspektors Deivijs tvīda žaketē atgādināja tēvoci no laukiem. Viņu koptēls bija gluži labs. Vienīgi mis Gorindža, pacēlusi savas vērīgās acis no rēķinu grāmatas, uzreiz saprata, no kurienes viņi nākuši. Tā kā mis Gorindža pati bija ziņojusi par kanoniķa Penifātera pazušanu un jau tika liecinājusi kādam zemāka ranga policistam, šis apmeklējums viņu nebūt nepārsteidza.

Mis Gorindža čukstus norīkoja savā vietā uzcītīga izskata asistenti, bet pati pavirzījās tālāk gar leti un pievērsās atnācējiem. Inspektors Kembels nolika viņai priekšā savu apliecību. Mis Gorindža palocīja galvu. Paraudzījusies garām Kembelam, viņa ievēroja, ka līdzatnācējs, iesānis pagriezies, pārlūko vestibilu un tanī atrodošos ļaudis. Viņš izskatījās naivi iepriecināts, ka nokļuvis īstā, labi audzinātā augstākajā sabiedrībā.

-   Vai jūs neienāktu kabinetā? piedāvāja mis Gorindža. Šķiet, tur būs ērtāk sarunāties.

-  Jā, tā laikam būs vislabāk.

-  Jauki gan te pie jums, pievērsies pieņēmējai, sacīja lielais, druknais, laucinieciskais vīrs. Mājīgi, Viņš piebilda, atzinīgi nopētīdams lielo kamīnu. Veco, labo laiku mājīgums.

Mis Gorindža apmierināti pasmaidīja.

-   Tik tiešām. Mēs lepojamies, ka viesi pie mums jūtas kā mājās, viņa sacīja. Viņa pievērsās asistentei. Vai jūs turpināsiet, Alis? Lūk, rēķinu grāmata. Drīz jāierodas lēdijai Džoslinai. Kad ieraudzīs savu numuru, viņa noteikti l'ieprasīs citu, bet jums jāizskaidro viņai, ka mums tiešām viss ir aizņemts. Ja nepieciešams, varat lēdijai Džoslinai parādīt un piedāvāt trīssimt četrdesmito trešajā stāvā. Tas nav diez ko labs, un gan jau viņa samierināsies ar to, kas ir.

-   Jā, mis Gorindža. Es tieši tā rīkošos, mis Gorindža.

-   Un atgādiniet pulkvedim Mortimeram, ka viņa binoklis ir šeit. Viņš šorīt lūdza mūs to uzglabāt. Neļaujiet viņam aiziet bez tā!

-  Jā, mis Gorindža.

Tikusi galā ar saviem pienākumiem, mis Gorindža atstāja leti un ieveda abus vīriešus pie vienkāršām sarkankoka durvīm, uz kurām nebija plāksnītes. Mis Gorindža atdarīja tās, un viņi iegāja mazā, visai pieticīgā kabinetā. Visi trīs apsēdās.

-   Tātad pazudušais cilvēks ir kanoniķis Penifāters, iesāka inspektors Kembels. Viņš palūkojās savās piezīmēs. Man ir seržanta Vodela ziņojums. Pastāstiet, lūdzu, saviem vārdiem, kas ir noticis!

-   Es nedomāju, ka kanoniķis Penifāters tiešām ir pazudis tādā nozīmē, kā parasti lieto šo vārdu, sacīja mis Gorindža. Man liekas, ziniet, ka viņš ir tikai kaut kur kādu saticis vecu draugu vai kolēģi un varbūt kopā ar viņu devies uz kādu zinātnieku sanāksmi vai salidojumu kontinentā. Kaut kas tamlīdzīgs. Viņš ir tik ļoti izklaidīgs… "

-   Vai jūs jau sen viņu pazīstat?

-    O, jā, viņš mēdz šeit apmesties… jāpadomā… nu jau vismaz piecus vai sešus gadus, tā man šķiet.

-   Jūs pati šeit laikam jau labu laiciņu strādājat, mcm, pēkšņi ieteicās virsinspektors Deivijs.

-   Es šeit esmu… jāpaskaita… jau četrpadsmit gadus, atbildēja mis Gorindža.

-   Jauki gan pie jums, atkārtoja Deivijs. Un kanoniķis Penifāters, ierazdamies Londonā, parasti apmetās šeit?

-   Jā. Viņš vienmēr nakšņoja pie mums. Numuru allaž rakstiski pasūtīja labu laiku iepriekš,. Rakstot viņš nebūt nebija tik juceklīgs kā dzīvē. Viņš lūdza rezervēt numuru laikam no septiņpadsmitā līdz divdesmit pirmajam. Šai laikā viņš bija ieplānojis vienu vai divas naktis būt prom, bet vēlējās prombūtnes laikā saglabāt to pašu numuru. Viņš tā ir darījis ne vienreiz vien.

-   Kad jūs sākāt par viņu uztraukties? jautāja Kembels.

-    Nu, gluži uztraukusies es nebiju. Protams, tas bija savādi. Redziet, viņa numurs bija atkal rezervēts no divdesmit trešā, un, kad es beidzot sapratu, ka viņš nav atgriezies no Lugano…

161

-    Manās piezīmēs ir minēta Lucerna, precizēja Kembels.

Kristi 10

-   Jā, jā, laikam gan Lucerna. Kāds arheologu kongress vai kas tamlīdzīgs. Šā vai tā, kad es sapratu, ka Penifāters nav atgriezies un viņa bagāža joprojām stāv istabā, tas sāka likties visai dīvaini. Redziet, šajā gadalaikā mēs vienmēr esam ļoti pārpilditi, un kanoniķa numurā vajadzēja iemitināt citu cilvēku. Tā bija misis Sondersa, kas dzīvo Laimrīdžisā. Viņa vienmēr apmetas tieši tajā numurā. Un tad piezvanīja kanoniķa mājsaimniece. Viņa bija noraizējusies.

-   Kā mums teica arhidiakons Simonss, mājsaimnieci sauc misis Makkreja. Vai jūs viņu pazīstat?

-   Personiski nepazīstu, bet esmu pāris reizes runājusi ar viņu pa telefonu. Viņa, manuprāt, ir ļoti izdarīga sieviete un strādā pie kanoniķa Penifātera jau daudzus gadus. Skaidrs, ka mājsaimniece bija uztraukusies. Droši vien viņa un arhidiakons Simonss bija sazinājušies ar kanoniķa draugiem un radiniekiem, bet tie nebija zinājuši, kur viņš meklējams. Un, tā kā viņš bija gaidījis arhidiakona apciemojumu, šī neatgriešanās mājās nudien likās ļoti savāda tā joprojām liekas savāda.

-   Vai kanoniķis vienmēr ir tik ļoti izklaidīgs? -jautāja Papus.

Mis Gorindža izlikās nedzirdam. Šis druknais vīrs acīmredzot bija tikai kāds seržants, pavadītājs. Nupat jau pārlieku gribēja maisīties pa vidu.

-   Un vēl, pikti un uzsvērti turpināja mis Gorindža, vēl no arhidiakona Simonsa sacītā es sapratu, ka Lucernas konferencē kanoniķis vispār nav ieradies.

-   Vai viņš tika aizsūtījis kādu paziņojumu par savu neierašanos?

-   Nedomāju vis katrā ziņā ne no šejienes. Nekādu telegrammu nebija. Patiesībā par Lucernu es nekā nezinu mani tas īsti satrauc tik, cik tas attiecas uz mums. Saprotiet, tas jau ir iekļuvis vakara avīzēs. Proti, garīdznieka pazušanas fakts. Tur nebija minēts, ka viņš bija apmeties šeit. Es ceru, ka netiks minēts ari turpmāk. Mēs negribam, lai te nāktu avīžnieki, tas mūsu viesiem noteikti nepatiktu. Inspektor Kembel, ja jūs varētu novērst avīžnieku parādīšanos, mēs būtu jums ļoti pateicīgi. Nav taču tā, ka viņš būtu pazudis tieši no šejienes.

-   Viņa bagāža vēl ir šeit?

-   Jā. Bagāžas telpā. Ja kanoniķis nav devies uz Lucernu, vai jūs esat apsvēruši satiksmes negadījuma iespēju? Vai kas tāds būtu iespējams?

-   Nekas tāds ar viņu nav noticis.

-   Tas nudien šķiet ārkārtīgi jocīgi, sacīja mis Gorindža, un sapīkumu viņas tonī nomainīja maza intereses dzirkstelīte. Proti, tā taču domādams neizdomāsi, kur viņš varētu būt devies un kāpēc.

Papus viņu atzinīgi uzlūkoja.

-    Protams, Deivijs sacīja. Jūs jau bijāt domājusi par to tikai no viesnīcas viedokļa. Ļoti dabiski.

-   Cik es saprotu, ierunājās inspektors Kembels, atkal pievērsdamies savām piezīmēm, kanoniķis Penifāters devās prom no šejienes aptuveni sešos trīsdesmit, ceturtdien, deviņpadsmitā novembra vakarā. Viņam līdzi bijusi neliela ceļasoma, un viņš aizbraucis ar taksometru. Šveicars pēc kanoniķa norādījuma licis šoferim braukt uz "Ateneuma" klubu.

Mis Gorindža pamāja.

-    Jā, viņš vakariņoja "Ateneuma" klubā; arhidiakons Simonss teica, ka tā bijusi pēdējā vieta, kur viņš redzēts.

Tā mis Gorindža stingrā tonī pārcēla atbildību par kanoniķa pazušanu no Bertrama viesnīcas uz "Ateneuma" klubu.

-   Fakti ir skaidri, tas ir jauki, rešņi norūca Papus. Fakti mums ir skaidri. Deivijs devās prom ar savu mazo, zilo B.O.A.C. [8] ceļasomu vai kas nu viņam bija laikam taču zila B.O.A.C. soma, jā? Viņš devās prom un neatgriezās, un beigta balle.

-   Tā ka jūs redzat, es nudien nevaru jums palīdzēt, sacīja mis Gorindža, neslēpdama vēlēšanos celties un iet atpakaļ pie darba.

-   Neliekas gan, ka jūsu teiktais mums palīdzēs, piekrita Papus, bet nav izslēgts, ka citiem kāds derīgs sīkums atmiņā atrodas, viņš piebilda.

-  Citiem?

-   Nu, jā, teica Papus. Varbūt kādam no darbiniekiem.

-   Šaubos gan, vai kāds kaut ko zina, citādi noteikti būtu man ziņojuši.

-   Nu, varbūt tomēr. Es gribēju teikt, ka viņi būtu ziņojuši jums, ja kaut ko zinātu skaidri. Bet es drīzāk domāju par to, ko Penifāters varētu būt teicis.

-   Piemēram, ko? Mis Gorindža bija neizpratnē.

-   Ai, tikai kādu nejaušu frāzi, kas varētu sniegt pavedienu. Piemēram: "Jāapciemo šovakar viens vecs draugs. Pēdējo reizi tikāmies pirms daudziem gadiem Arizonā." Kaut ko tādu. Vai arī: "Nākamnedēļ jāaizbrauc pie brāļameitas. Viņas meitiņai iesvētības." Ja darīšana ar izklaidīgiem ļaudīm, ziniet, šāds pavediens var lieti noderēt. Tas rādītu, par ko šis cilvēks ir domājis. Varbūt kanoniķis pēc vakariņām "Ateneumā" iekāpa taksometrā un domāja: "Paga, kur gan man tagad jābrauc?" Un, ja viņam prātā būtu iesvētības, viņš dotos pie brāļameitas.

-   Jā, es saprotu, kā jūs to domājāt, šaubīdamās novilka mis Gorindža. Tomēr tas šķiet drusku nereāli.

-   Nū, nekad nevar zināt, kurā brīdī paveiksies, dzīvespriecīgi attrauca Papus. Turklāt viesnīcā ir daudz viesu. Iespējams, kanoniķis Penifāters kādu no viesiem pazina, ja jau šeit ir visai bieži apmeties.

-   O, jā, piekrita mis Gorindža. Jāpadomā. Es redzēju viņu sarunājamies ar… jā, ar lēdiju Selīnu Heiziju. Vēl šeit bija Norvičas bīskaps. Manuprāt, viņi ir seni draugi. Kopā mācījušies Oksfordā. Un misis Džeimsona ar savām meitām. Viņi nāk no viena novada. Jā, visai daudz paziņu.

-   Nu, re, sacīja Papus, Penifāters varētu būt sarunājies ar kādu no viņiem. Viņš varētu būt pieminējis kādu mazu, izmeklēšanai derīgu sīkumiņu. Vai starp pašreizējiem viesiem ir kāds labs kanoniķa paziņa?

Mis Gorindža sasprindzinājusies sarauca pieri.

-   Nu, man liekas, ģenerālis Redlijs vēl ir šeit. Un vēl kāda veca dāma, kas atbraukusi no laukiem, esot bijusi šeit meitenes gados, tā viņa man teica. Jāpadomā, uzreiz neatceros, kā viņu sauc… Var jau, protams, paskatīties… Ak, jā, mis Mārpla, tā šo dāmu sauc. Man šķiet, viņa ir pazīstama ar kanoniķi.

-   Labi, mēs varam sākt ar šiem diviem. Un vēl, cik noprotu, ari ar istabeni.

-   Kā tad, atteica mis Gorindža, bet viņu jau iztaujāja seržants Vodels.

-   Es zinu. Bet, iespējams, ne no šāda redzespunkta. Vai ir zināms, kurš viesmīlis Penifāteru apkalpojis pie galda? Vai varbūt virsviesmīlis?

-  Var, protams, aprunāties ar Henriju, sacīja mis Gorindža.

-   Kas ir Henrijs? jautāja Papus.

Mis Gorindža izskatījās gandrīz vai satriekta. Viņai likās neiespējami, ka cilvēks varētu nezināt, kas ir Henrijs.

-  Henrijs šeit strādā ilgāk nekā jebkurš cits, viņa atbildēja. Ienākot jūs droši vien ievērojāt viņu servējam tēju.

-  Personība, noteica Deivijs. Atceros gan, ievēroju.

-   Es nezinu, ko mēs iesāktu bez Henrija, i/justi sacīja mis Gorindža. Viņš nudien ir brīnišķīgs, viņš, ziniet, nosaka visas viesnīcas gaisotni.

-   Varbūt viņš ari man varētu piedāvāt tēju, bilda virsinspektors Deivijs. Un matiņus. Es redzēju, ka jums ir mafini. Sen nav baudīts labs mafins.

-    Katrā ziņā, ko vien vēlaties, visai salti noteica mis Gorindža. Vai likt jums pasniegt divas tējas vestibilā? viņa jautāja, pievērsusies inspektoram Kembelam.

-Tas būtu… iesāka inspektors, bet tieši tobrīd strauji atvērās durvis un parādījās olimpiski staltais misters Hamfrīzs.

Viņš viegli satrūkās, tad vaicājoši uzlūkoja mis Gorindžu.

-    Šie divi džentlmeņi ir no Skotlendjarda, mister Hamfrīz, paskaidroja mis Gorindža.

-   Kriminālmeklēšanas inspektors Kembels, stādījās priekšā jaunākais.

-   Ak, jā. Jā, protams, sacīja misters Hamfrīzs. Runa, cik noprotu, ir par kanoniķi Penifāteru? Ļoti neparasts gadījums. Es ceru, ka nekas slikts ar nabaga veco zēnu nav noticis.

-   Es arī, piebalsoja mis Gorindža. Viņš ir ļoti jauks, vecs vīrs.

-   Viens no vecās skolas, atzinīgi papildināja misters Hamfrīzs.

-   Šķiet, starp jūsu viesiem ir visai daudz vecā kaluma ļaužu, bilda virsinspektors Deivijs.

-   Jā, ir gan, ir gan, piekrita misters Hamfrīzs. Jā, daudzējādā ziņā mēs esam tāda kā pagātnes atlieka.

-   Mums, ziniet, ir daudz pastāvīgo viesu, ar lepnumu ierunājās mis Gorindža. Tie paši ļaudis atgriežas pie mums gadu pēc gada. Ir daudz amerikāņu. It īpaši no Bostonas un Vašingtonas. Ļoti klusi, patīkami cilvēki.

-   Viņiem patīk mūsu angliskā atmosfēra, sacīja misters Hamfrīzs un pasmaidīdams atklāja ļoti baltu zobu rindu.

Papus domīgi vēroja viņu.

-   Vai jūs esat droši, ka no kanoniķa nav bijis nekādu ziņu? inspektors Kembels atsāka taujāšanu. Proti, kāds to varētu būt saņēmis un aizmirsis pierakstīt vai nodot tālāk.

-   Telefoniskie ziņojumi vienmēr tiek ļoti kārtīgi pierakstīti, ledainā tonī atteica mis Gorindža. Es nekādi nepieļauju iespēju, ka dežurējošā persona varētu nenodot man ziņojumu.

Viņa naidīgi uzlūkoja inspektoru.

Inspektors Kembels uz mirkli samulsa.

-   Ziniet, mēs taču jau iepriekš esam atbildējuši uz visiem šiem jautājumiem, sacīja misters Hamfrīzs, kura balsī tāpat parādījās salta pieskaņa. Visu informāciju, kas bija mūsu rīcībā, mēs sniedzām jūsu seržantam… šobrīd gan neatceros viņa vārdu.

Papus itin omulīgi iegrozījās krēslā ērtāk.

-   Jā, bet saprotiet, lieta sāk izskatīties maķenīt nopietnāka. Sāk likties, ka te slēpjas kas vairāk par izklaidību. Tāpēc, manuprāt, mums vajadzētu rast iespēju parunāt ar tiem diviem jūsu pieminētajiem cilvēkiem ģenerāli Redliju un mis Mārplu.

-   Jūs vēlaties, lai es uzaicinu viņus pie jums uz nopratināšanu? visai nelaimīgs vaicāja misters Hamfrīzs. Ģenerālis Redlijs ir tikpat kā kurls.

-   Nedomāju, ka būs nepieciešams rīkoties tik formāli, teica virsinspektors Deivijs. Mēs negribam cilvēkus satraukt. Varat droši atstāt to mūsu ziņā. Tikai norādiet, kuri ir šie jūsu pieminētie viesi! Tā jau, ziniet, ir tikai niecīga varbūtība, ka kanoniķis Penifāters varētu būt minējis kādu savu nolūku vai kādu cilvēku, ar kuru nodomājis satikties Lucernā vai ar kuru kopā viņš dosies uz Lucernu. Tomēr pamēģināt ir vērts.

Misters Hamfrīzs izskatījās drusku atvieglots.

-   Vai nevaram jums vēl kaut kā līdzēt? viņš jautāja. Es esmu pārliecināts, ka jūs saprotat mēs vēlamies palīdzēt jums, kā vien iespējams, vienīgi jums jāsaprot tas, ka mēs negribētu nekādu preses iejaukšanos.

-  Protams, atteica inspektors Kembels.

-   Un vēl es gribēšu pārmīt dažus vārdus ar istabeni, sacīja Papus.

-   Kā vēlaties. Es gan stipri šaubos, vai viņai būs kas derīgs sakāms.

-   Droši vien nebūs, bet tomēr var gadīties kāda sīka detaļa piemēram, piezīme, ko kanoniķis izteicis attiecībā uz kādu vēstuli vai norunu. Nekad nevar zināt.

Misters Hamfrīzs palūkojās rokaspulkstenī.

-   Istabene ieradīsies darbā sešos, Hamfrīzs teica. Otrais stāvs. Varbūt pirms tam jūs vēlētos tēju?

-  Noteikti, nekavējoties atbildēja Papus.

Kabinetu viņi atstāja kopā.

-   Ģenerālis Redlijs būs smēķētavā. Pirmā istaba tajā gaitenī pa kreisi, sacīja mis Gorindža. Viņš droši vien sēdēs pie kamīna un lasīs "The Times". Iespējams, mis Gorindža klusināti piebilda, viņš būs aizmidzis. Vai esat pārliecināti, ka nevēlaties, lai es…

-   Nē, nē, es pats, es pats, pārtrauca Papus. Un otra vecā dāma?

-  Viņa sēž tur, pie kamīna, sacīja mis Gorindža.

-  Tā ar sirmajiem, kuplajiem matiem un adīkli? ieskatījies vaicāja Papus. Viņa taču varētu uzstāties teātrī, vai ne? Tipiska, universāla veca tante.

-   Mūsdienu vecās tantes lielākoties tādas vairs nav, bilda mis Gorindža. Un arī vecmāmiņas un vecvecmāmiņas ne. Vakar pie mums ieradās Bārlovas marķīze. Viņai arī jau ir mazmazbērni. Godīgi sakot, pirmajā brīdī es viņu nepazinu. Tikko atgriezusies no Parīzes. Viņas seja bija kā sārti balta maska, mati platīnblondi un figūra droši vien pavisam mākslīga, bet viņa izskatījās lieliski.

-   Jā, jā, noteica Papus, man gan labāk patīk vecās, labās vecmāmiņas. Labi, paldies jums, mem. Viņš pievērsās Kcmbelam. Es vēl šeit pakavēšos, labi, ser? Es zinu, ka jums jāsteidzas uz svarīgu tikšanos.

-   Tā ir gan, mājienu sapratis, teioa Kembels. Es gan nedomāju, ka var atklāties kaut kas prātīgs, bet pamēģināt vajag.

Misters Hamfrīzs pazuda savā mītnē, piebilzdams vienīgi:

-   Mis Gorindža, lūdzu, uz mirklīti.

Mis Gorindža sekoja viņam un aizvēra aiz sevis durvis.

Hamfrīzs staigāja šurpu turpu pa kabinetu.

-    Kādēļ viņi grib satikt Rozu? Hamfrīzs strupi noprasīja. Vodels pavaicāja viņai visu, kas bija nepieciešams.

-   Man šķiet, tā ir tikai rutīna, bažīgi bilda mis Gorindža.

-   Būs labāk, ja jūs ar Rozu parunāsiet pirms policijas.

Mis Gorindža izskatījās nedaudz pārsteigta.

-   Bet inspektors Kembels taču…

-   Ai, es taču neuztraucos par Kembelu! Tikai par to otro. Vai jūs zināt, kas viņš ir?

-    Man šķiet, viņš nenosauca savu vārdu. Droši vien kāds seržants. Viņš izskatās gluži pēc laucinieka.

-    Velns, ne laucinieks! iesaucās misters Hamfrīzs, mezdams pieklājību pie malas. Tas ir virsinspektors Deivijs. Ja kāds no viņiem vispār ir īsts lapsa, tad tas ir šis. Skotlendjardā viņu ļoti ciena. Es gribētu zinā™kas Deivijam te darāms un kāpēc viņš te ošņājas, tēlodams vientiesīgu lauķi. Man tas nepavisam nepatīk.

-  Jūs taču nedomājat…

-   Es nezinu, ko lai domā. Bet es jums saku man tas nepatīk. Vai Deivijs gribēja satikties vēl ar kādu, vai tikai ar Rozu?

-   Manuprāt, viņš grasās pārmīt dažus vārdus ar Henriju.

Misters Hamfrīzs iesmējās. Ari mis Gorindža iesmējās.

-   Par Henriju mums nav jāuztraucas.

-  Kas tiesa, tas tiesa.

-  Un vēl, protams, kanoniķa Penifātera paziņas…

Misters Hamfrīzs atkal iesmējās.

-    Es no sirds novēlu viņam veco Redliju. Viņš varēs bļaudams kaut māju sagraut, un tik un tā neko jēdzīgu no viņa neizdabūs. Pie Redlija viņš ir laipni aicināts un pie tās vecās joka zoss, mis Mārplas, ari. Bet tik un tā man diez ko nepatīk, ka Deivijs bāž degunu mūsu…

18.

-   Ziniet, domīgi bilda virsinspektors Deivijs. Man tas zellis Hamfrīzs lāga nepatīk.

-   Domājat, ka viņam kas slēpjams? jautāja Kembels. ^

-   Nu… Jūs jau zināt, kāda dažreiz rodas sajūta, Papus, kā atvainodamies, atteica. Tāds paglums. Es gribētu zināt, vai Hamfrīzs te ir īpašnieks, vai tikai pārvaldnieks.

-   Es varu viņam pavaicāt. Kembels grasījās griezties atpakaļ.

-   Nē, viņam neprasiet, teica Papus. Vienkārši klusiņām noskaidrojiet!

Kembels ziņkārīgi pavērās vecākajā kolēģi.

-   Par ko jums ir aizdomas, ser?

-   Ne par ko konkrētu, teica Papus. Es tikai domāju, ka būs labāk, ja es par šo vietu zināšu pēc iespējas vairāk. Es gribētu zināt, kāda ir tās aizmugure un finansiālais stāvoklis. Šāda veida informāciju.

Kembels pašūpoja galvu.

-   Es gan teiktu tā ja Londonā vispār ir kāda vieta, uz kuru nevar krist nekādas aizdomas…

-   Es zinu, zinu! viņu pārtrauca Papus. Un šāda reputācija ir ļoti izdevīga!

Kembels vēlreiz pašūpoja galvu un aizgāja. Papus aizgāja pa gaiteni uz smēķētavu. Ģenerālis Redlijs nupat modās. "The Times" bija noslīdējis no viņa ceļiem un nedaudz pajucis. Papus pacēla laikrakstu, sakārtoja tā lapas un pasniedza ģenerālim.

-   Pateicos, ser. Ļoti laipni, norūca Redlijs.

-  Ģenerālis Redlijs?

-Jā.

-   Atvainojiet, lūdzu, pacēlis balsi, iesāka Papus, es gribētu parunāt ar jums par kanoniķi Penifāteru.

-   Ē… ko, ko? Ģenerālis pacēla roku pie auss.

-   Kanoniķi Penifāteru, nokliedzās Papus.

-   Manu fāteri? Sen jau kapā.

-   Kanoniķi Pen/-fāteru.

-   Ā. Kas ir ar viņu? Satiku pirms dažām dienām. Bija te apmeties.

-   Viņš man gribēja nodot kādu adresi. Teica, ka atstās to jums. »

Bija visai grūti pārraidīt šo garo izteikumu, bet pēdīgi tomēr izdevās.

-    Neatstāja man nekādu adresi. Būs sajaucis mani ar kādu citu. Vecais muļķa putrasgalva. Vienmēr tāds bijis. Zinātnieks, saprotiet pats. Tie jau visi ir izklaidīgi.

Papus pamocījās vēl kādu brīdi, bet drīz vien saprata, ka sarunāties ar ģenerāli Redliju ir tikpat kā neiespējami un katrā ziņā nelietderīgi. Viņš aizgāja uz vestibilu un apsēdās pie galdiņa, kas atradās blakus mis Mārplas galdiņam.

-  Tēju, ser?

Papus pacēla acis. Uz viņu, tāpat kā uz visiem citiem, Henrija personība atstāja ļoti lielu iespaidu. Kaut gan liela auguma un padrukns, virssulainis bija parādījies gluži kā aplam milzīgs Ariēls, kas var materializēties un pazust pēc vajadzības. [9] papus pasūtīja tēju.

-   Ja acis mani neviļ, es redzēju pasniedzam matiņus"? viņš ieteicās.

-        Jā, ser. Henrijs sirsnīgi smaidīja. Ja

atļauts palielīt, mūsu mafini tiešām ir ļoti labi. Tie garšo visiem. Es pasūtīšu ari jums, ser, Jā? Indijas tēju vai Ķīnas?

-   Indijas, atbildēja Papus. Vai Ceilonas, ja jums ir.

-   Protams, mums ir Ceilonas tēja, ser.

Henrijs izdarīja tikko manāmu žestu, un bāls

jauneklis, kas bija gluži kā viņa pakalpiņš, aizsteidzās Ceilonas tējas un mafinu meklējumos. Henrijs cēli pazuda.

"Tu gan esi kaut kas, tu nu esi," nodomāja Papus. "Gribētos zināt, kur viņi tevi izrakuši un cik tev maksā. Brangu žūksni, varu derēt, un tu esi tā vērts." Viņš vēroja, kā Henrijs gādīgi noliecas pie kādas vecākas dāmas. Papus prātoja, ko gan Henrijs domā par viņu ja vispār jelko. Vēl Papus nosprieda, ka pats gluži labi iederas Bertrama viesnīcā. Viņš varētu būt turīgs lauksaimnieks vai, teiksim, Lordu Palātas loceklis, kas atgādina grāmatvedi. Papus pazina divus tādus pērus. Vārdu sakot, Deivijs domāja, ka iekļaujas kopainā, tomēr pieļāva iespēju, ka Henriju viņam nav izdevies maldināt. "Jā," pie sevis atkārtoja Papus, "tu gan esi kaut kas, tu nu esi."

177

Tika atnesta tēja un mafini. Papus koda pamatīgu kumosu. Pār zodu noplūda sviests. Viņš to noslaucīja lielā kabatlakatā. Pielicis daudz cukura,

Kristi 10

Deivijs izdzēra divas tases tējas, tad, paliecies uz priekšu, uzaināja dāmu, kas sēdēja blakuskrēslā.

-   Atvainojiet, viņš sacija, vai jūs būtu mis Džeina Mārpla?

Pacēlusi acis no adīkļa, mis Mārpla pievērsās kriminālmeklēšanas virsinspektoram Deivijam.

-  Jā, viņa atbildēja. Es esmu mis Mārpla.

-   Es ceru, jūs neiebilstat, ka jūs uzrunāju. Es esmu no policijas.

-  Vai tiešām? Es ceru, nekas slikts šeit nenotiek?

Papus steidzās viņu nomierināt, cik aizbil-

dnieciski spēdams.

-    Nē, nē, neuztraucieties, mis Mārpla, viņš teica. Itin nekā tāda. Nekādu laupīšanu vai tamlīdzīgi. Tikai neliela problēma ar kādu izklaidīgu garīdznieku, tas viss. Man šķiet, viņš ir jūsu draugs. Kanoniķis Penifāters.

-   Ā, kanoniķis Penifāters. Viņš te bija pirms dažām dienām. Jā, es viņu drusku pazīstu jau daudzus gadus. Kā jūs jau teicāt, viņš ir ļoti izklaidīgs. Neslēpdama interesi, viņa piebilda: Ko viņš šoreiz nostrādājis?

-  Nu, ja tā var izteikties, viņš ir pazaudējis sevi.

-   Ak Kungs, noteica mis Mārpla. Kur viņam vajadzētu būt?

-   Atpakaļ mājās, Čedminsterā, atbildēja Papus, bet viņa tur nav.

-   Kanoniķis man teica, ka došoties uz konferenci Lucernā, sacīja mis Mārpla. Tur, šķiet, apspriedīšot Nāves jūras vīstokļus. Viņš, ziniet, ir izcils senebreju un aramiešu valodu speciālists.

-   Jā, teica Papus, jums pilnīga taisnība. Tieši turp viņam… ē… bija paredzēts doties.

-   Vai gribat teikt, ka Penifāters tur neieradās?

-  Nē, atteica Papus. Neieradās vis.

-   Nu, jā, sacīja mis Mārpla, tad jau droši vien būs datumus sajaucis.

-   Ļoti iespējams, ļoti iespējams.

-   Baidos, ka tā viņam nav pirmā reize, sacīja mis Mārpla. Es reiz devos uz Cedminsteru pie kanoniķa uz tēju. Viņa nemaz nebija mājās. Tad mājsaimniece misis Makkreja man izstāstīja, cik ļoti izklaidīgs viņš ir.

-    Penifāters jau droši vien, uzturoties šeit, nepateica jums neko tādu, kas mūs varētu novest uz pēdām? konfidenciālā tonī iejautājās Papus. Saprotiet, ko es ar to domāju vai viņš nav saticis kādu vecu draugu vai varbūt tam bijuši vēl kādi plāni līdztekus Lucernas konferencei?

-   Nē, Penifāters pieminēja tikai konferenci. Man liekas, viņš teica, ka tā notikšot deviņpadsmitajā datumā. Vai tā ir?

-  Jā, Lucernas konference notika tieši šajā dienā.

-   Es nepievērsu sevišķu vērību datumam.

Proti… Tāpat kā lielākā daļa vecu dāmu, mis Mārpla juta vēlēšanos iesaistīties. Es domāju, ka viņš minēja deviņpadsmito un varbūt domāja deviņpadsmito, bet patiesībā tas bijis divdesmitais datums. Saprotiet, varbūt viņš domāja, ka divdesmitais ir deviņpadsmitais vai deviņpadsmsitais ir divdesmitais.

-   Jā… viegli apdullināts, bilda Papus.

-   Es neveiksmīgi izsakos, sacīja mis Mārpla, bet es runāju par tādu cilvēku kā kanoniķis Penifāters. Ja viņš apgalvo, ka dosies kaut kur ceturtdien, vienmēr ir jābūt gatavam, ka viņš ar to domājis nevis ceturtdienu, bet gan trešdienu vai piektdienu. Parasti šādi cilvēki laikus attopas, bet dažkārt tomēr nē. Es jau todien domāju, ka arī šoreiz noticis kas tamlīdzīgs.

Papus bija vieglā neizpratnē.

-    Mis Mārpla, jūs runājat tā, it kā jau būtu zinājusi, ka kanoniķis Penifāters nav aizbraucis uz Lucernu.

-   Es zināju, ka viņš Lucernā nebija ceturtdien, sacīja mis Mārpla. Viņš visu dienu bija šeit, vismaz lielāko dienas daļu. Un tāpēc es, protams, nodomāju, ka, runādams ar mani par ceturtdienu, viņš patiesībā domāja par piektdienu. Katrā ziņā ceturtdienas vakarā kanoniķis devās no šejienes prom ar B. E. A. somu rokā.

-  Tieši tā.

-   Es nodomāju, ka kanoniķis dodas uz lidostu, teica mis Mārpla, un tāpēc biju tik ļoti pārsteigta, redzot viņu atgriezušos.

-   Atvainojiet, ko jūs gribat teikt ar vārdu "atgriezušos"?

-   Nu, protams, to, ka viņš atkal bija šeit.

-   Paga, paga, noskaidrosim precīzi, sacīja Papus, cenzdamies runāt saviesīgi prātnieciskā tonī, it kā sarunas temats nemaz nebūtu tik svarīgs. Jūs redzējāt veco idio… proti, jūs redzējāt kanoniķi dodamies it kā uz lidostu ar ceļasomu rokā. Tas notika vakarā, paagri. Vai tā?

-   Jā. Es teiktu, tas bija apmēram pusseptiņos vai bez ceturkšņa septiņos.

-   Bet jūs teicāt, ka Penifāters esot atgriezies.

-   Iespējams, viņš nokavēja lidmašīnu. Tāds varētu būt iemesls.

-   Cikos viņš atgriezās?

-  Nu, es īsti nezinu. Es neredzēju garīdznieku atgriežamies.

-   Uff, galīgā neizpratnē nopūtās Papus. Man šķiet, jūs teicāt, ka esot viņu redzējusi.

-   Jā, sacīja mis Mārpla, vēlāk, bet es neredzēju viņu ienākam viesnīcā.

-  Jūs redzējāt Penifāteru vēlāk? Cikos?

Mis Mārpla padomāja.

-   Tā, tā… apmēram trijos naktī. Man ir ļoti caurs miegs. Kaut kas mani pamodināja. Kāda skaņa. Londonā ir tik daudz savādu trokšņu. Es paskatījos savā pulkstenīti, tas rādīja desmit minūtes pāri trijiem. Kaut kāda iemesla dēļ grūti pateikt, kāda es jutos satraukta. Varbūt tāpēc, ka aiz manām durvīm atskanēja soļi. Cilvēkam, kas dzīvo laukos, ir ļoti neierasti nakts vidū dzirdēt aiz durvīm soļus. Tas dara nervozu. Tāpēc es atvēru durvis un palūkojos laukā. Kanoniķis Penifāters iznāca no savas istabas viņa numurs bija blakus manējam un aizgāja lejup pa kāpnēm. Viņam mugurā bija apmetnis.

-   Tātad trijos naktī kanoniķis iznāca no savas istabas ar apmetni mugurā un nogāja pa kāpnēm?

-   Jā, apstiprināja mis Mārpla. Un piebilda: Man tas likās savādi šajā diennakts stundā.

Papus kādu brīdi vēroja viņu.

-   Mis Mārpla, viņš ierunājās, kāpēc jūs agrāk nevienam par to neteicāt?

-   Neviens man neprasīja, vienkārši atteica mis Mārpla.

19.

Papus dziļi ievilka elpu.

-   Jā, viņš noteica, jā, laikam gan neviens

jums neprasīja. Vienkāršāk par vienkāršu.

Viņš atkal iegrima klusēšanā.

-   Vai jūs domājat, ka ar Penifāteru kaut kas noticis? jautāja mis Mārpla.

-   Nu jau pagājusi vairāk nekā nedēļa, teica Papus. Viņu nav ķērusi trieka, un viņš nav nokritis uz ielas. Viņš nav slimnīcā nelaimes gadījuma dēļ. Kur tad viņš ir? Par viņa pazušanu ir ziņots avīzēs, bet neviens vēl nav sniedzis nekādu informāciju.

-  Cilvēki varbūt nav ievērojuši šo ziņu. Es arī neievēroju.

-   Izskatās tā… nudien sāk likties tā… Papus turpināja savu domu, ka viņš būtu pazudis ar nolūku. Šādi aizejot no viesnīcas nakts vidū. Es ceru, ka jūs esat pilnīgi pārliecināta par to, ko teicāt? Deivijs skarbi noprasīja. Vai jūs to nenosapņojāt?

-   Es esmu pilnīgi pārliecināta, droši atteica mis Mārpla.

Papus uzslējās kājās.

-   Es labāk iešu un parunāšu ar istabeni, viņš sacīja.

Papus atrada Rozu Šeldonu pildām darba pienākumus; viņš atzinīgi nopētīja šo patīkamo cilvēku.

-   Atvainojiet, ka iztraucēju, Deivijs sacīja. Es zinu, ka jūs jau esat runājusi ar mūsu seržantu. Runa ir par to pazudušo džentlmeni, kanoniķi Penifāteru.

-   Ak, jā, ser, viņš ir ļoti jauks cilvēks. Bieži apmetas pie mums.

-   Esot izklaidīgs, bilda Papus.

Roza Šeldona atļāvās nomainīt savu cienīgo sejas izteiksmi ar diskrētu smaidu.

-   Paskatīsimies. Papus izlikās, ka pārbauda faktus savās piezīmēs. Kanoniķi Penifāteru jūs pēdējo reizi redzējāt…

-   Ceturtdien no rīta, ser. Deviņpadsmitajā novembrī. Viņš teica man, ka nenakšņos viesnīcā, varbūt pat divas naktis. Penifāters grasījās doties,

šķiet, uz Zenēvu. Katrā zinā uz kādu vietu Šveicē.

» 7 >

Viņš iedeva man divus kreklus uz mazgāšanu, un es apsolīju, ka tie būs tīri nākamās dienas rītā.

-   Un tā bija pēdējā reize, kad jūs viņu redzējāt, vai ne?

-   Jā, ser. Saprotiet, es pēcpusdienās nestrādāju, ser. Es atkal atgriežos sešos. Tad jau viņš noteikti bija prom vai vismaz lejā. Numurā kanoniķa nebija. Viņš bija atstājis tajā divus čemodānus.

-   Viss sakrīt, teica Papus. Čemodānu saturs bija izpētīts, bet bez jelkāda rezultāta. Viņš turpināja: Vai jūs ieradāties pie viņa nākamajā rītā?

-  No rīta? Nē, ser, viņš bija prom.

-   Bet vai parasti jūs tā darījāt nesāt viņam agro tēju? Brokastis?

-  Agro tēju, ser. Brokastis viņš vienmēr ēda lejā.

-   Tātad nākamajā dienā jūs vispār neiegājāt vina numurā?

-   Iegāju gan, ser. Roza izklausījās šokēta. Es kā parasti gāju uz viņa numuru. Pirmkārt, es aiznesu kreklus, un, otrkārt, es, protams, noslauclju putekļus. Mēs katru dienu visās istabās slaukām putekļus.

-   Vai gultā bija gulēts?

Istabene skatījās neizpratnē.

-  Gultā? Nē, ser.

-  Vai tā bija kaut kā sajaukta vai sega ieburzl-

ta?

Viņa papurināja galvu.

-   Un vannasistaba?

-  Tajā bija mitrs roku dvielis, ser, lietots droši vien iepriekšējā vakarā. Iespējams, Penifāters pirms aiziešanas nomazgāja rokas.

-   Un vai nebija nekādu pazīmju, ka kanoniķis varētu būt atgriezies numurā iespējams, visai vēlu pēc pusnakts?

Istabene aizkaitināta blenza uz inspektoru. Papus vēra muti, taču tūdaļ aprāvās. Vai nu istabene neko nezināja par kanoniķa atgriešanos, vai arī viņa bija lieliska aktrise.

-   Kādā stāvokli bija kanoniķa drēbes, uzvalki? Vai sapakotas čemodānos?

-   Nē, ser, tās karājās drēbju skapi. Saprotiet, ser, viņš bija pasūtījis savu numuru uz priekšu.

-   Kas sapakoja viņa drēbes?

-   Tas bija mis Gorindžas rīkojums, ser. Istaba bija vajadzīga nākamajam klientam, kādai dāmai.

Tieša, sakarīga atskaite. Bet, ja pareizs bija tās vecās dāmas paziņojums, ka viņa redzējusi kanoniķi Penifāteru nakti uz piektdienu, trijos, atstājam savu numuru, viņam kādubrid iepriekš vajadzēja tajā atgriezties. Neviens nebija redzējis vinu ienākam viesnīcā. Vai kanonikis kaut kāda

> j

iemesla dēļ būtu centies palikt nepamanīts? Numurā viņš nebija atstājis nekādas pēdas. Viņš nebija pat atgūlies gultā. Vai tiešām mis Mārpla būtu to visu nosapņojusi? Viņas vecumā tas nebūtu nekāds brīnums. Deivijam iešāvās prātā kāda doma.

-   Kur palika Penifātera ceļasoma?

-   Atvainojiet, ser?

-   Neliela soma, tumši zila ar uzrakstu B. E. A. vai B. O. A. C. vai tad jūs neesat to redzējusi?

-   Ak, tā soma jā, ser. Bet viņš to, protams, paņēma līdzi uz ārzemēm.

-    Bet viņš nebrauca uz ārzemēm. Viņš nav ne kāju spēris Šveicē. Tātad viņam vajadzēja atstāt somu viesnīcā. Vai arī, atgriežoties viesnīcā, atstāt to šeit kopā ar pārējo bagāžu.

Jā… jā… es domāju… es neesmu īsti pārliecināta… laikam tā bija.

Ne lūgta, ne aicināta, Papum uzmācās doma: "Par to viņi tevi nesamācīja, vai ne?"

Līdz šim brīdim Roza Seldona bija turējusies mierīgi un pašapzinīgi, tomēr šis jautājums izsita viņu no sliedēm. Viņa nezināja, kā uz to vajadzētu atbildēt. Bet viņas pienākums bija zināt.

Kanoniķis bija ar visu somu devies uz lidostu, bet no turienes nekur nav aizlidojis. Ja viņš būtu atgriezies Bertramā, soma būtu bijusi viņam līdzi. Bet mis Mārpla, stāstot par kanoniķa iznākšanu no istabas un aiziešanu pa kāpnēm, somu nebija pieminējusi.

Droši vien tā bija atstāta istabā, bet vēlāk netika novietota bagāžas telpā kopā ar čemodāniem. Kāpēc tā? Kāpēc jārada iespaids, ka kanoniķis tomēr ir devies uz Sveici?

Papus sirsnīgi pateicās Rozai un gāja atkal lejā.

Kanoniķis Penifāters! Mīklainais kanoniķis Penifāters… Daudz runājis par braukšanu uz Sveici, visu tā sajaucis, ka nav tur nokļuvis, atgriezies viesnīcā tik klusi, ka neviens nav viņu pamanījis, un, rītam tuvojoties, atkal aizgājis. (Uz kurieni? Ar kādu nolūku?)

Vai to visu var izskaidrot ar pliku izklaidību?

Ja nē, tad kas kanoniķim Penifātcram padoma? Un vēl svarīgāks jautājums kur viņš atrodas?

Nokāpis pa kāpnēm, Papus pārlaida aizdompilnu skatienu vestibilā sēdošajiem. Interesanti, vai viņi visi bija tie, par ko uzdevās? "Tas jau par traku," viņš nodomāja. Lūk veci ļaudis, cilvēki pusmūžā (sevišķi jauns nav neviens), jauki, vecmodīgi cilvēki, gandrīz visi pārtikuši, visi ļoti cienījami. Ierēdņi, juristi, garīdznieki, pie durvīm laulāts amerikāņu pāris, pie kamīna kāda franču ģimene. Neviens nav spilgti tērpies, neviens nav uzkrītošs, gandrīz visi ar prieku bauda vecmodīgo angļu pēcpusdienas tējas ceremoniju. Vai tiešām viesnīcā, kur pēc sena paraduma servē pēcpusdienas tēju, kaut kas varētu nebūt kārtībā?

Francūža sievai sacītie vārdi gaužām labi iederējās kopējā gaisotnē.

Le Five — o'~ clock, viņš sacīja, atzinīgi vērdamies visapkārt. C'est bien Anglais ga, n 'est ce pas?*

"Le Five oclock," domās atkārtoja Deivijs, iedams ārā uz ielas. Tas zellis nemaz nenojauš, ka "le Five — o'— clock" ir izmiris gluži kā dinozauri!

Tējas dzeršana piecos. Tas pie angļiem ir labi, vai ne? (Franču, angļu vai.)

Ārpusē taksometrā tika krautas milzīgas amerikāņu drēbju somas un čemodāni. Tas nozīmēja, ka misters un misis Keboti dodas ceļā uz Vendomas viesnīcu Parīzē.

Misis Kcbota izteica vīram savu viedokli:

-   Attiecībā uz šo viesnīcu Pendlbēriji nemaldījās ne par matu, Elmer. Tā tiešām ir vecā, labā Anglija'. Brīnišķīgais Edvarda laiks. Nudien liekas, ka kuru katru brīdi var ienākt Edvards VII un ķerties pie pēcpusdienas tējas. Es gribētu šeit atgriezties nākamgad nudien gribētu.

-   Ja vien mums būtu lieks miljons dolāru, sausi atteica viņas vīrs.

-  Nu, nu, Elmer, nav nemaz tik traki.

Bagāža bija iekrauta, garais šveicars palīdzēja

viņiem iekāpt un, kad misters Kebots bija izdarījis gaidīto, nomurmināja:

-   Pateicos, ser. Taksometrs aizbrauca. Šveicars pievērsa uzmanību Papum.

-  Taksometru, ser?

Papus pavērās augšup viņa sejā.

Garāks par sešām pēdām. Izskatīgs zellis. Mazdrusciņ nolaidies. Bijušais armijnieks. Daudz medaļu droši vien īstas. Nedaudz grīļīgs? Par daudz dzer.

Deivijs iejautājās:

-   Armijas ļaužu?

-  Jā, ser. Iru gvards.

-    Kaujas medaļas, kā redzu. Kur jūs tās nopelnījāt?

-   Birmā.

-   Kā jūs sauc?

-   Maikls Gormens. Seržants.

-   Vai šis darbs patīk?

-   Te ir mierīgi.

-   Vai jūs nedotu priekšroku Hiltonam? [10]

-    Nedotu vis. Man šeit patīk. Šeit apmetas jauki cilvēki, un visai daudz kungu brauc uz zirgu sacīkstēm uz Eskotu un Ņūberiju. No viņiem allaž var dabūt brangas dzeramnaudas.

-   Ā, tātad jūs, kā jau īrs, spēlējat totalizatorā?

-   Kā nu ne! Kas gan būtu dzīve bez azarta?

-   Mierīga un garlaicīga, noteica virsinspektors Deivijs. Gluži kā manējā.

-   Vai tiešām, ser?

-   Vai varat uzminēt manu profesiju? jautāja Papus. * ■

Īrs pasmaidīja.

-   Neapvainojieties par manu minējumu, ser, bet es gan teiktu, ka jūs esat kruķis.

-   Trāpīts ar pirmo šāvienu, sacīja virsinspektors Deivijs. Vai jūs atceraties kanoniķi Penifāteru?

-   Kanoniķi Penifāteru? Nu… šķiet, neatceros šo vārdu.

-   Pavecāks garīdznieks. Maikls Gormens iesmējās.

-  Ziniet, garīdznieku pie mums ir kā spalu.

-  Tas, kurš pazuda no šejienes.

-  Ā, tas! Šveicars šķita mazliet samulsis.

-   Vai jūs viņu pazināt?

-   Es viņu neatcerētos, ja man nebūtu par viņu jautāts. Es zinu tikai to, ka iesēdināju viņu taksometrā un viņš aizbrauca uz "Ateneuma" klubu. Tā bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju. Kāds man teica, ka viņš devies uz Šveici, bet vēlāk es dzirdēju, ka viņš tur pēdīgi nemaz nav nokļuvis. Būs kaut kur apmaldījies.

-  Vai vēlāk todien jūs viņu neredzējāt?

-   Vēlāk? Neredzēju gan.

-   Līdz cikiem jūs strādājat?

-  Līdz vienpadsmitiem trīsdesmit. Virsinspektors Deivijs pamāja, atteicās no

taksometra un lēnā solī aizgāja pa Pondstrītu. Viņam garām, tuvu ietves apmalei aizbrāzās auto un, nokaucinādams bremzes, apstājās pie Bertrama viesnīcas. Virsinspektors Deivijs neuzkrītoši atskatījās un uzmeta skatienu numura zīmei. FAN 2266. Tas Deivijam kaut ko atgādināja, lai . gan viņš uzreiz nevarētu pateikt ko.

Deivijs lēnītēm devās atpakaļ. Kad viņš bija atgriezies pie viesnīcas ieejas, autovadītājs, kas tikko bija iegājis iekšā, atkal iznāca laukā. Braucējam šis auto piestāvēja, un otrādi. Tas bija sacīkšu modelis, balts ar garām, spīdīgām svītrām. Jaunais braucējs atgādināja sparīgu medību suni, viņš bija izskatīgs pēc vaiga un stiegrains ne unces liekas miesas.

Šveicars atdarīja auto durvis, jaunais cilvēks ieleca iekšā, iegrūda šveicaram saujā monētu un aizbrāzās, vareni norēcinot dzinēju.

-    Vai zināt, kas viņš ir? Maikls Gormens jautāja Papum.

-   Katrā ziņā bīstams braucējs.

-   Ladislavs Maļinovskis. Pirms diviem gadiem dabūja Grand Prix bija pasaules čempions. Pagājšgad cieta nelāgā avārijā. Runā, ka nu jau atkal esot uz strīpas.

-  Tikai nesakiet, ka arī šis cilvēks ir apmeties Bertrama viesnīcā! To būtu grūti iedomāties.

Maikls Gormens pasmīnēja.

-   Nē, viņš nav šeit apmeties. Bet viņa draudzene gan… Gormens pamirkšķināja.

No viesnīcas iznāca nesējs svītrainā virsvalkā ar jaunu amerikāņu ceļojuma bagāžas partiju.

Papus izklaidīgi noskatījās, kā to sakrauj īrētā daimlerā. Viņš mēģināja atcerēties, kas viņam

zināms par Ladislavu Maļinovski. Pārgalvīgs dēlictis runāja, ka viņam esot sakars ar kādu visai ievērojamu sievieti kā jel viņu sauca? Viņš blenza elegantā drēbju somā; jau grasījās doties prom, bet pēkšņi pārdomāja un iegāja atpakaļ viesnīcā.

iNli 10

Virsinspektors piegāja pie letes un palūdza mis Gorindžai viesnīcas reģistru. Mis Gorindža bija aizņemta ar aizbraucošajiem amerikāņiem un nevērīgi pagrūda viņam prasīto. Viņš šķirstīja lapas. Lēdija Selīna Heizija, Litlkotedža, Merifīlda, Hempšīras grāfiste. Misters Henesijs Kings ar kundzi, Elderberija, Eseksas grāfiste. Sers Džons Vudstoks, Bomonta avēnija 5, Celtnema. Lēdija Sedžvika, Harstingsu nams, Nortambelenda. Misters Elmers Kebots ar kundzi, (irīnviča, Konektikuta. Ģenerālis Redlijs, Grīna 14, Čičestera. Misters Vulmers Pikingtons ar kundzi, Mārblheda, Masačūsetsa. La Comtesse </e Beauville, Les Sapins, St. Germain en Laye. Mis Džeina Mārpla, Sentmerimīda, Mačbenhema. Pulkvedis Laskombs, Litlgrīna, Safekas grāfiste. Misis Kārpentera, mis Elvaira Bleika. Kanoniķis Penifāters, Čedminstera. Misis Holdinga, mis Holdinga, mis Odrija Holdinga, Karmentenas muiža. Misters Raisvils ar kundzi, Velifordža, Pcnsilvānija. Bārnsteiblas hercogs,

193

Dūnkāstla, Ziemeļdevona… Kā šķērsgriezumā —fl Bertrama viesnīcas klientūras paraugs. "Viņi veido," domāja Papus, "sava veida rakstu."

Vērdams ciet reģistru, viņš iepriekšējā lap-1 pusē pamanīja vēl kādu vārdu. Sers Viljams Ladgrouvs.

Tas pats tiesnesis Ladgrouvs, kuru uzraudzības iestādes ierēdnis bija ievērojis aplaupītās bankas tuvumā. Tiesnesis Ladgrouvs un kanoj niķis Penifāters Bertrama viesnīcas klienti… j

-    Es ceru, jums patika tēja, ser? Tas bija Henrijs. Viņš runāja godbijīgi. Balsī bija jaušams i teicama saimnieka nemitīgais bažīgums.

-   Labākā tēja, ko esmu baudījis pēdējo gadu laikā, atbildēja virsinspektors Deivijs.

Viņš atcerējās, ka nav par to samaksājis, un ; mēģināja to darīt, bet Henrijs noraidoši pacēla delnu.

-   Nē, nē, ser. Jūsu tēja ir uz namatēva rēķina ' Mistera Hamfrīza rīkojums.

Henrijs aizgāja. Papus palika neziņā, vai viņam vajadzēja piedāvāt Henrijam dzeramnaudu, vai nevajadzēja. Kaitinoši bija tas, ka Henrijs noteikti daudz labāk zināja atbildi uz šo jautājumu.

Jau iedams prom pa ielu, virsinspektors Deivijs piepeši apstājās. Izņēma piezīmju grāmatiņu un pierakstīja kādu vārdu un adresi nedrīkstēja

zaudēt laiku. Viņš iegāja telefona būdiņā. Vajadzēja bliezt uz dullo kas juks, tas juks. Viņš paļāvās uz savu nojautu.

20.

Visvairāk kanoniķi Penifāteru satrauca drēbju skapis. Tas satrauca viņu vēl pirms pilnīgas pamošanās. Tad viņš to aizmirsa un atkal aizmiga. Bet, kad kanoniķa acis no jauna atvērās, drēbju skapis joprojām stāvēja nepareizā vietā. Kanoniķis gulēja uz kreisā sāna ar seju pret logu, un skapim vajadzēja atrasties starp viņu un logu, pa kreisi, pie sienas. Bet skapja tur nebija. Tas bija labajā pusē. Tāpēc kanoniķis uztraucās. Uztraukums bija spēcīgs un nogurdinošs. Viņš apzinājās, ka stipri sāp galva un it kā ar to vēl nepietiktu ari skapis nestāv, kur vajag… Šai pārdomu mirklī viņa acis atkal aizvērās.

Nākamreiz pamostoties, istabā jau bija krietni gaišāks. Tomēr tā vēl nebija dienasgaisma. Tikai pablāva ausma.

Ak Kungs, noteica kanoniķis Penifāters, pēkšņi atrisinājis drēbju skapja problēmu. Es gan esmu muļķis! Skaidrs, es taču neesmu mājās.

Garīdznieks uzmanīgi pagrozījās. Jā, šī nav viņa gulta. Viņš nav mājās. Viņš ir… kur gan

viņš atrodas? Ā, protams, viņš bija aizbraucis uz Londonu, vai ne? Viņš atrodas Bertrama viesnīcā un… bet nē, viņš nav vis Bertrama viesnīcā.

7 >

Bertrama viesnīcā gulta bija ar kājgali pret logu. Tātad arī tie ir maldi.

-   Ak Kungs, kur gan es būtu nokļuvis? pie sevis noteica kanoniķis Penifāters.

Tad kanoniķis atcerējās, ka grasījās doties uz Lucernu. Protams, viņš pats sev sacīja, es esmu Lucernā. Viņš sāka pārdomāt referātu, ko bija iecerējis nolasīt, viņš nedomāja ilgi. Zinātniskas domas tik ļoti pastiprināja galvassāpes, ka viņš labāk vēlreiz ieslīga miegā.

Kārtējo reizi pamostoties, kanoniķa galva jau bija krietni skaidrāka. Un arī istaba jau bija pavisam gaiša. Viņš nebija mājās, viņš nebija Bertrama viesnīcā, un viņš bija gandrīz pārliecināts, ka neatrodas arī Lucernā. Šī nemaz nebija viesnīcas istaba. Kanoniķis vērīgi nopētīja telpu. Tā bija gaužām savāda istaba, ļoti maz I mēbeļu. Bufete (ko viņš bija noturējis par drēbju 1 skapi), krēsls, galds un kumode. Tas viss. Caur ļ puķotajiem aizkariem spiedās gaisma.

-    Ak Kungs, nogaudās kanoniķis Peni• fāters, tas ir pagalam dīvaini. Kur es atrodos?

Penifāters domāja, ka vajadzētu piecelties un i noskaidrot to, bet, apsēžoties gultā sēdus, viņa 5

galva iesāpējās tik briesmīgi, ka vajadzēja vien likties atpakaļ.

-   Man droši vien bija palicis slikti, nosprieda kanoniķis Penifāters. Jā, acīmredzot man palika slikti. Viņš kādu brīdi prātoja un tad sacīja pats sev: Faktiski, arī tagad nav labi. Es esmu slims. Vai tā būtu gripa? Ļaudis bieži runāja, cik spēji mēdzot sākties gripa. Varbūt… varbūt viņam bija palicis slikti, vakariņojot "Ateneumā". Jā, tieši tā. Garīdznieks atcerējās, ka ir vakariņojis "Ateneumā".

Penifāters dzirdēja aiz sienas staigājam cilvēkus. Varbūt viņš ir ievietots slimnīcā. Dienasgaismā bija redzams, ka atrodas mazā, visai noplukušā un trūcīgi mēbelētā guļamistabā. Bija dzirdami mājas trokšņi. Kaut kur lejā atskanēja balss:

-   Atā, pīlēn! Vakarā būs desiņas ar putru.

Kanoniķis Penifāters apsvēra dzirdēto. Desiņas ar putru. Šais vārdos jautās kas tīkams.

-  Droši vien es esmu izsalcis, Penifāters nomurmināja.

Atvērās durvis. Ienāca pusmūža sieviete. Viņa piegāja pie loga, drusku atvilka aizkarus un pagriezās pret gultu.

-   Ā, jūs esat pamodies, viņa sacīja. Kā jūs jūtaties?

-   Sazin, visai vāri atsaucās kanoniķis Penifāters. Nevar īsti saprast.

-   Jā, laikam gan, laikam gan. Jūs, ziniet, bijāt visai smagā stāvoklī. Doktors teica, ka jūs esot saņēmis pamatīgu triecienu. Velna šoferis! Pat neapstājās, kad bija jūs notriecis.

-   Vai es esmu cietis avārijā? jautāja kanoniķis Penifāters. Autoavārijā?

-   Kā tad, atteica sieviete. Nācām mājās un atradām jūs ceļa malā. Papriekš domājām, ka esat piedzēries. Viņa ieķiķinājās, ar prieku to atcerēdamās. Tad mans vīrs teica, ka labāk tomēr jāpaskatās. "Varbūt avārija," viņš teica. Nesmaržoja ne pēc viskija, ne kā cita. Asiņu arī nebija un nekā tāda. Šā vai tā jūs tur gulējāt kā bluķis. Tad nu mans vīrs teica: "Mēs nevaram atstāt viņu šitā guļam," un viņš ienesa jūs iekšā. Saprotat?

-   Aha, vāri izdvesa kanoniķis Penifāters, kuru šie skaidrojumi gauži mulsināja. Žēlsirdīgais samārietis.

-   Un mans vīrs ieraudzīja, ka jūs esat garīdznieks, un viņš teica: "Pret viņu jāizturas ar cieņu." Tad viņš teica, ka labāk policijai nezvanīt, tāpēc ka jums kā garīdzniekam tas varētu nepatikt. Ja nu jūs tomēr bijāt dzēris, kaut arī nebija nekādas smakas… Tad mēs nolēmām palūgt dakterim Stouksam, lai atnāk un apskata jūs. Mēs joprojām saucam viņu par dakteri Stouksu, lai gan viņam ir atņemta licence. Viņš ir ļoti jauks cilvēks, vienīgi sarūgtināts par to, ka licence atņemta. Viņš tikai savas labās sirds dēļ palīdzēja meitenēm, kurām nebija citas izejas. Šā vai tā, dakteris viņš ir gana labs, un mēs pierunājām viņu atnākt un uzmest jums aci. Viņš teica, ka nekas ļauns ar jums nav noticis, viegls satricinājums un viss. Mums tikai jāļauj jums mierīgi gulēt tumšā istabā. "Atcerieties," viņš teica, "es neesmu sniedzis nekādas konsultācijas. Tas ir neoficiāli. Man nav nekādu tiesību jums kaut ko ieteikt vai parakstīt zāles. Patiesību sakot, manuprāt, jums vajadzētu ziņot par to policijai, bet, ja negribat, tā ir jūsu darīšana. Ļaujiet tam vecajam sakārnim atjēgties," tā viņš teica. Atvainojiet, ka es runāju tik necienīgi. Tas dakteris ir parupjš cilvēks. Nu, kā būtu ar kādu karotīti zupas vai gabaliņu karstas maizes ar pienu? »

-  Jebko, nespēcīgi atbildēja kanoniķis Penifāters, es ļoti priecāšos.

Viņš atslīga spilvenos. Avārija viss skaidrs. Avārija. Bet viņš nekā no tā neatceras! Pēc kāda brīža lādzīgā sieviete atgriezās ar kūpošu bļodu uz paplātes.

-   Pēc šitā jums būs labāk, viņa teica. Es būtu piegāzusi šļukiņu viskija vai brendija, bet dakteris teica, ka nekas tāds jums neesot ieteicams.

-    Nekādā gadījumā, piekrita kanoniķis Penifāters, ja man ir satricinājums. Nē. Tas nepavisam nav ieteicams.

-    Es jums aizlikšu vēl vienu spilvenu aiz muguras, labi, pīlēn? Šitā, vai nu ir labi?

Kanoniķi Penifāteru mazliet mulsināja uzruna "pīlēn", bet viņš saprata, ka tas bija labi domāts.

-   Šitā te, te nu ir, te nu mēs esam, runājās sieviete.

-   Jā, bet kur mēs esam? jautāja kanoniķis Penifāters. Proti, kur esmu es? Kā šo vietu sauc?

-    Sentdžona pie Miltonas, atbildēja sieviete. Vai tad jūs nezinājāt?

-   Sentdžona pie Miltonas? pārjautāja kanoniķis Penifāters. Viņš pakratīja galvu. Nekad neesmu dzirdējis šādu nosaukumu.

-   Nu, nav jau nekas sevišķs. Tikai ciematiņš.

-   Jūs esat ļoti laipna, sacīja kanoniķis Penifāters. Vai drīkstu vaicāt, kā jūs sauc?

-   Misis Vīlinga. Emma Vīlinga.

-   Jūs esat ārkārtīgi laipna, atkārtoja kanoniķis Penifāters. Bet kas tā par avāriju… Es vienkārši nespēju atcerēties.

-        Jūs tagad par to neuztraucieties, mīļumiņ, un vēlāk jūs jutīsieties labāk un sāksiet atcerēties.

-    Sentdžona pie Miltonas… brīnīdamies atkārtoja kanoniķis Penifāters. Šis nosaukums man neko neizsaka. Cik ļoti, ļoti neparasti!

21.

Sers Ronalds Greivss zīmēja blociņā kaķi. Uzmetis skatienu pretī sēdošajam, druknajam virsinspektoram Deivijam, viņš sāka zīmēt buldogu.

-   Ladislavs Maļinovskis? viņš pārjautāja. Nav izslēgts. Vai ir pierādījumi?

-  Nē. Bet piemērots kā kulaks uz acs, vai ne?

-    Pārgalvīgs kā velns. Bez nerviem. Bijušais pasaules čempions. Smaga avārija pagājšgad. Slikta reputācija sieviešu lietās. Ienākumu avoti šaubīgi. Gan šeit, gan ārzemēs šķiežas ar naudu. Mūždien braukā šurp un turp no kontinenta. Vai jums liekas, ka viņš ir tas vīrs, aiz kura muguras notiek šīs lielās, organizētās laupīšanas un zādzības?

-   Es nedomāju, ka viņš ir plānotājs. Bet man šķiet, ka viņš ir tur iejaukts.

* Kāpēc?

-   Pirmkārt tāpēc, ka Maļinovskis brauc ar mersedesu-otto, sacīkšu modeli. Šim aprakstam atbilstošs auto tika redzēts pie Bedhemptonas pasta vagona aplaupīšanas rītā. Numurs bija cits bet pie tā mēs esam pieraduši. Tas pats triks zīmes atšķīrās, bet tikai drusku. FAN 2299 nevis FAN 2266. Ir visai maz reģistrētu šā modeļa auto. Viens ir lēdijai Sedžvikai un viens jaunajam lordam Merivelam.

-   Tātad jums neliekas, ka Maļinovskis būtu šīs izrādes režisors?

-   Nē man liekas, te slēpjas gudrākas smadzenes. Bet iesaistīts viņš ir. Es esmu caurskatījis iepriekšējās lietas. Ņemsim, piemēram, aplaupīšanu uz Midlendas gatves Rietumlondonā. Trīs kravas auto nejauši pilnīgi nejauši aizsprostoja kādu noteiktu ielu, un mersedess-otto varēja netraucēti aizbraukt no notikuma vietas.

-   Vēlāk tas tika aizturēts.

-   Jā. Un pilnīgi attaisnots. It īpaši tāpēc, ka cilvēki, kas par to ziņoja, nebija īsti droši par numuru. Tas esot bijis FAM 3366, bet Maļinovska numurs ir FAN 2266. Tā pati aina.

-   Un jiīs vēl arvien gribat saistīt to ar Bertrama viesnīcu. Ir jau, ir pēc jūsu lūguma šis tas izrakts…

Papus piesita pie kabatas.

-   Jau saņēmu. Likumīgi reģistrēta firma. Kārtīga bilance, drošs kapitāls, direktori un tā tālāk, un tā joprojām. Tas neko nenozīmē! Visas finansistu izrādes ir pilnīgi vienādas daudzas čūskas nemitīgi rij cita citu. Sabiedrības, holdinga kompānijas kamēr tev galva sāk griezties riņķī.

-   Nu, nu, Papu, tā jau Sitijā pieņemts. Tam ir sakars ar nodokļiem.

-   Es gribu zināt, kur īsti tas suns ir aprakts. Mani neinteresē sīkaļas, ser, es gribētu satikties ar vienu no galvenajiem.

Augstākā komisāra vietnieks vērās virsinspektorā.

-   Un kuru tieši jūs domājat?

Papus nosauca vārdu.

Sers Ronalds Grcivss izskatījās neapmierināts.

-   Nezinu, nezinu. Diezin vai mēs uzdrīkstēsimies traucēt viņu.

-Tas varētu lieti noderēt.

Iestājās klusums. Abi vīri raudzījās viens otrā. Papus, pacietīgs un mierīgs kā laucinieks, gaidīja. Sers Ronalds padevās.

-  Jūs gan esat vecs, stūrgalvīgs velns, Fred, viņš sacīja. Lai notiek pēc jūsu prāta! Pamēģiniet vien sajaukt Eiropas finansu dzīves gudrāko galvu!

-  Viņš zinās, sacīja virsinspektors Deivijs. Viņš zinās. Un, ja nezinās, viņš varēs nospiest podziņu uz galda vai piezvanīt pa tālruni, un tūdaļ tiks paziņots.

-   Es nezinu gan, vai viņam tas patiks.

-   Droši vien nepatiks, atteica Papus, bet daudz laika tam nevajadzēs. Tomēr oficiāls atbalsts man būs vajadzīgs.

-   Tātad jūs tiešām esat nodarbināts ar šo Bertrama viesnīcu? Bet vai jums ir, pie kā piesieties? Tā ir labi pārvaldīta, ar cienījamu klientūru, nekā šaubīga ar alkohola pārdošanu nav…

-   Es to zinu, zinu. Nekādas žūpības, nekādu narkotiku, nekādu azartspēļu, nekādas noziedznieku pulcēšanās. Viss ir tīrs kā krītošs sniegs. Nekādu bītņiku, slepkavnieku, nepilngadīgu likumpārkāpēju. Tikai kārtīgas, vecas Viktorijas un Edvarda laiku dāmas, muižnieku ģimenes, ceļotāji no Bostonas un citām cienījamām ASV pilsētām. Bet, šā vai tā, visnotaļ godājams baznīcas kanoniķis ir redzēts paslepen aizejam no turienes trijos naktī…

-   Kas viņu redzēja?

-   Kāda veca dāma.

-   Kā tas viņai izdevās? Kāpēc viņa neatradās savā gultā?

-   Ar vecām dāmām tā gadās, ser.

-   Vai jūs runājat par… kā jel viņu sauca… kanoniķi Penifāteru?

-  Tieši tā, ser. Par viņa pazušanu ir ziņots, šo lietu izmeklē Kembels.

-   Cik savāda sagadīšanās viņa vārds nupat tika pieminēts sakarā ar pasta vagona aplaupīšanu Bedhemptonā.

-  Vai tiešām? Kāds iemesls, ser?

-   Vēl viena veca dāma vai vismaz pusmūžā. Kad vilciens bija apturēts ar to viltus signālu, visai daudz ļaužu pamodās un skatījās gaiteni. Šī sieviete, kas dzīvo Cedminsterā un pazīst kanoniķi Penifāteru pēc izskata, apgalvo, ka redzējusi viņu iekāpjam vilcienā. Viņa nodomājusi, ka Penifāters pirms tam izkāpis, lai paskatītos, kas noticis, un nācis atpakaļ. Mēs grasījāmies to pārbaudīt, jo bija ziņots par viņa pazušanu…

-    Padomāsim vilciens tika apturēts pussešos no rīta. Kad kanoniķis Penifāters atstāja Bertrama viesnīcu, bija drusku pāri trijiem. Tomēr iespējams tas bija. Ja viņu aizveda uz turieni, piemēram, ar sacīkšu auto…

-   Un mēs atkal atgriežamies pie Ladislava Maļinovska!

Augstākā komisāra vietnieks noraudzījās ķēpājumā uz blociņa lapas.

-   Jūs gan esat pamatīgs buldogs, Fred, viņš sacīja.

Pēc pusstundas virsinspektors Deivijs iegāja

kādā klusā un visai noplukušā kabinetā.

No galda piecēlās drukns vīrietis un pastiepa roku.

-   Virsinspektors Deivijs? Sēdieties, viņš teica. Vai vēlaties cigāru?

Virsinspektors Deivijs papurināja galvu.

-   Atvainojiet, lūdzu, viņš ierunājās savā sulīgajā laucinieka balsī, ka es atņemu jūsu dārgo laiku.

Misters Robinsons smaidīja. Viņš bija resns, bet ļoti labi ģērbies. Viņam bija dzeltenīga seja un tumšas, skumjas acis, mute plata, biezas lūpas. Viņš bieži smaidīja, tādējādi atklādams pārmēru lielus zobus. "Lai labāk varētu tevi apēst," nesakarīgi nodomāja virsinspektors Deivijs. Misters Robinsons nevainojami un bez akcenta runāja angliski, tomēr anglis viņš nebija. Papus, tāpat kā daudzi citi pirms viņa, prātoja, kādai tautībai misters Robinsons īsti pieder.

-  Tātad kā es varu jums palīdzēt?

-   Es gribētu zināt, sacīja virsinspektors Deivijs, kam pieder Bertrama viesnīca.

Mistera Robinsona sejas izteiksme nepārmainījās. Viņš neizrādīja nedz pārsteigumu, nedz nosaukuma atpazīšanu.

-   Jūs vēlaties zināt, kam pieder Bertrama viesnīca, viņš domīgi atkārtoja. Tā, šķiet,

atrodas Pondstritā, netālu no Pikadillija ielas.

-  Jūs nekļūdāties, ser.

-   Es pats esmu tur dažreiz apmeties. Mierīga vietiņa. Labi pārvaldīta.

-  Jā, sacīja Papus, ārkārtīgi labi pārvaldīta.

-   Un jūs vēlaties zināt, kam tā pieder? To taču noteikti ir viegli noskaidrot…

Viņa smaidā jautās viegla ironija.

-   Jūs gribat teikt viegli noskaidrot ar oficiālajiem līdzekļiem? Kā nu ne. Papus izvilka no kabatas mazu papīra lapiņu un nolasīja trīs, četrus vārdus un adreses.

-   Skaidrs, noteica misters Robinsons. Kāds ir ļoti pūlējies. Interesanti. Un kāpēc jūs nākat pie manis?

-  Ja kāds vispār zina, tad tas esat jūs, ser.

-    Patiesību sakot, es nezinu. Tomēr man, tiesa, ir iespējas iegūt informāciju. Sauksim to, viņš paraustīja savus ļoti platos, druknos plecus, par kontaktiem.

-  Jā, ser, neizteiksmīgi atteica Papus.

Misters Robinsons paraudzījās viņā. Tad

pacēla telefona klausuli.

-   Soņa? Savieno mani, lūdzu, ar Karlosu. Viņš kādu brīdi gaidīja un atkal ierunājās. Kārlos? Misters Robinsons ātri turpināja kādā svešvalodā. Šo valodu Papus ne tikai nesaprata bet arī nepazina. *

Papus gluži labi spēja runāt franciski ar britu akcentu. Viņš drusciņ prata itāliski un spēja tūrista ceļveža līmenī sazināties vāciski. Viņš zināja, kā skan spāņu, krievu un arābu valoda, lai gan nesaprata tās. Šī valoda nebija neviena no tām. Virsinspektors pie sevis minēja, ka tā varētu būt turku vai persiešu, vai armēņu valoda, bet Deivijs nekādi nevarēja par to pārliecināties. Misters Robinsons nolika klausuli.

-   Domāju, ka mums nebūs ilgi jāgaida, viņš sirsnīgā tonī sacīja. Ziniet, mani arī tas interesē. Ļoti interesē. Man pašam dažkārt ir gribējies uzzināt…

Papus vaicājoši pavērās viņā.

-   Par Bertrama viesnīcu, sacīja misters Robinsons. Finansiāli, saprotiet. Gribētos zināt, kā tā atmaksājas. Protams, tā nekad nav bijusi un nav mana darīšana. Un ir taču jānovērtē, viņš paraustīja plecus, tik izcila viesmīlība, mājīgums un ārkārtīgi talantīgais personāls. Jā, gribētos gan zināt. Robinsons palūkojās virsinspektorā. Vai jūs zināt, kā tas viņiem izdodas?

-   Vēl ne, atteica Papus, bet vēlos uzzināt.

-   Ir vairākas iespējas, domīgi bilda misters

Robinsons. Ziniet, tas ir kā mūzikā. Oktāva u noteikts nošu skaits, tomēr tās var savienot miljons dažādos veidos. Kāds mūziķis man reiz teica, ka nekad nevar divreiz nospēlēt vienu melodiju. Tas ir ļoti interesanti.

Uz galda atskanēja kluss dūciens, un viņš atkal pacēla klausuli.

-    Jā? Jā, jums gan tas ātri izdevās. Ļoti priecājos. Saprotu. Oho! Amsterdamā, jā… Aha… Paldies… Jā. Ar vienu vai diviem "n"? Lieliski.

Viņš ātri pierakstīja blociņā.

-    Es ceru, ka tas jums noderēs, misters Robinsons sacīja, noplēsdams lapiņu un pār galdu pasniegdams to Papum, kurš skaļi nolasīja uzrakstīto vārdu. Vilhelms Hofmans.

-   Šveices pilsonis, sacīja misters Robinsons. Lai gan, cik man zināms, nav dzimis Šveicē. Viņam ir visai liela ietekme baņķieru aprindās, un, kaut gan Hofmans stingri turas likuma ietvaros, viņam ir bijuši daudzi, teiksim, visai neskaidri darījumi. Viņš darbojas tikai kontinentā, mūsu valstī ne.

-Ā.

209

-   Bet viņam ir brālis, turpināja misters Robinsons. Roberts Hofmans. Dzīvo Londonā… Briljantu tirgotājs, ļoti cienījams veikalnieks.

K risi i 10

Sieva holandiete. Viņam ir kantori ari Amsterdamā. Jūsu ļaudis varbūt pazīst viņu. Kā jau teicu, Roberts Hofmans nodarbojas galvenokārt ar briljantiem, taču, kā jau ļoti bagātam cilvēkam, viņam pieder daudzi īpašumi, lielākoties uz kāda cita vārda. Jā, un viņa nauda ir iesaistīta ļoti daudzos darījumos. Roberts Hofmans un viņa brālis tie ir īstie Bertrama viesnīcas īpašnieki.

-   Pateicos jums, ser. Virsinspektors Deivijs piecēlās. Man nav jums jāsaka, cik ļoti pateicīgs esmu. Tas ir lieliski, viņš piebilda, atļaudamies izrādīt vēl lielāku entuziasmu, nekā pieļāva amata cieņa.

-  Tas, ka es zinu? apvaicājās misters Robinsons, pasmaidīdams savu plato smaidu. Tā taču ir viena no manām specialitātēm. Informācija. Man patīk būt lietas kursā. Tāpēc jau jūs pie manis atnācāt, vai ne?

-   Nūja, atteica virsinspektors Deivijs. Jūs augstu vērtē. Gan iekšlietu ministrijā, gan īpašajā pārvaldē, gan citur. Un viņš panaivā tonī piebilda: Man vajadzēja saņemties, lai atļautos pie jums nākt.

Misters Robinsons atkal pasmaidīja.

-   Jūs, virsinspektor Deivij, esat interesants cilvēks, viņš sacīja. Es novēlu jums sekmes it visā, ko jūs vēlaties uzsākt.

-   Paldies, ser. Es domāju, ka man jūsu palīdzība noderēs. Un, starp citu, vai šiem diviem brāļiem, jūsuprāt, ir nosliece uz vardarbību?

-   Nekādā ziņā, atteica misters Robinsons. Tas būtu pret viņu principiem. Brāļi Hofmani darījumos nekad nelieto vardarbību. Viņiem ir citas metodes, kas der daudz labāk. Viņi kļūst ar katru gadu bagātāki tā vismaz man ziņo Šveices baņķieru aprindas.

-  Šveice ir noderīga vieta, bilda virsinspektors Deivijs.

-   Jā, tiešām nezinu, ko mēs visi bez šīs zemes iesāktu! Tik liels godīgums, tik smalka darījumu izjūta! Jā, mums, biznesmeņiem, jābūt ļoti pateicīgiem Šveicei. Es pats, viņš piebilda, esmu augstās domās arī par Amsterdamu. Robinsons cieši pavērās Deivijā. Tad atkal pasmaidīja. Virsinspektors gāja prom.

Atgriezies Skotlendjarda mītnē, viņš atrada uz galda zīmīti:

"Kanoniķis Penifāters ir atradies gana sveiks, lai ari ne gluži vesels. Acīmredzot auto notriekts, Sentdžona pie Miltonas. Smadzeņu satricinājums."

22.

Kanoniķis Penifāters lūkojās virsinspektorā Deivijā un inspektorā Kembelā. Virsinspektors Deivijs un inspektors Kembels lūkojās viņā. Kanoniķis Penifāters atkal bija mājās. Viņš sēdēja bibliotēkas istabā, lielā atzveltnes krēslā, ar spilvenu aiz galvas, uzslējis kājas uz polsterēta ķeblīša. Sega uz ceļiem it kā uzsvēra, ka kanoniķis ir slims un saudzējams.

-   Baidos, viņš pieklājīgi bilda, ka es vienkārši neko nespēju atcerēties.

-   Vai neatceraties avārijas mirkli, kad jūsos ietriecās auto?

-   Man ļoti žēl tiešām neatceros.

-   Kā tad jūs zināt, ka jūs notriecis auto? skarbi noprasīja inspektors Kembels.

-  Man stāstīja tā sieviete, misis… misis… vai viņu sauca Vīlinga?

-  Un kā viņa zināja?

Kanoniķis Penifāters izskatījās samulsis.

-  Nudien jums taisnība! Viņa taču to nevarēja zināt, vai ne? Droši vien viņa vienkārši nodomāja, ka citādi nevar būt.

-   Un jūs tiešām neko neatceraties? Kā jūs nokļuvāt Sentdžonā pie Miltonas?

-       Nav ne jausmas, atbildēja kanoniķis Penifāters. Pat šis nosaukums man ir gluži svešs.

Inspektora Kembela aizkaitinājums auga augumā, bet tad virsinspektors Deivijs rāmā, nomierinošā toni ievaicājās:

-   Vienkārši pastāstiet mums to, ko spējat atcerēties, ser!

Kanoniķis Penifāters atvieglots pagriezās pret viņu. Otra inspektora sausais skepticisms lika viņam justies neērti.

-   Man bija jābrauc uz Lucernu, uz kongresu. Es ar taksometru aizbraucu uz Kensingtonas lidostu.

-   Jā. Un pēc tam?

-   Tas ir viss. Es neko vairāk neatceros. Nākamais, ko es atceros, ir drēbju skapis.

-   Kāds drēbju skapis? noprasīja inspektors Kembels.

-  Tas nebija savā vietā.

Inspektors Kembels jau grasījās taujāt tālāk par drēbju skapi un tā īsto vietu, bet iejaucās virsinspektors Deivijs.

-   Vai atceraties, kā ieradāties lidostā, ser?

-   Laikam… droši vien, atbildēja kanoniķis Penifāters, bet viņa balsi bija jaušamas dziļas šaubas.

-   Un jūs aizlidojāt kā gribējis uz Lucernu?

-  Vai tiešām? Ja tā ir noticis es itin nekā neatceros.

-    Vai atceraties, kā tovakar atgriezāties Bertrama viesnīcā?

-Nē.

-   Jūs taču atceraties Bertrama viesnīcu, vai ne?

-   Protams. Es tur biju apmeties. Ļoti komfortabla. Es biju pasūtījis istabu uz priekšu.

-   Vai atceraties, kā braucāt ar vilcienu?

-   Ar vilcienu? Nē, es neatceros vilcienu.

-   Tas tika aizturēts. Vilcienu aplaupīja. To nu gan, kanoniķi Penifāter, jūs spējat atcerēties.

-   Man laikam vajadzētu to atcerēties, vai ne? sacīja kanoniķis Penifāters. Bet, ziniet… viņš runāja, kā atvainodamies. Es neatceros. Viņš ar mulsu, laipnu smaidu lūkojās no viena policista uz otru.

-   Tātad jūsu liecība iznāk šāda jūs neatceraties neko laikā starp braukšanu taksometrā uz lidostu un pamošanos Vīlingu namiņā Sentdžonā pie Miltonas.

-   Tas nav nekas neparasts, kā mierinādams, bilda kanoniķis. Ar smadzeņu satricinājumiem tā bieži gadās.

-   Kas, jūsuprāt, bija noticis, kad jūs pamodāties?

-    Man tā sāpēja galva, ka es ne par ko nespēju domāt. Pēc tam es, protams, sāku domāt,

kūres atrodos. Misis Vīlinga man paskaidroja un atnesa lielisku zupu. Viņa mani dēvēja par "mīļumiņu" un "dārgumiņu", un "pīlēnu", viegli saviebies, atminējās kanoniķis. Tomēr viņa bija ļoti laipna, tiešām ļoti laipna.

-    Viņai vajadzēja ziņot par šo negadījumu policijai. Tad jūs būtu aizvests uz slimnīcu un saņemtu pienācīgu aprūpi, sacīja Kembels.

-    Viņa mani aprūpēja ļoti labi! sparīgi protestēja kanoniķis. Un, manuprāt, pacientam ar smadzeņu satricinājumu var palīdzēt tikai, nodrošinot viņam mieru.

-   Kanoniķi Penifāter, ja nu jūs atceraties vēl kaut ko…

Kanoniķis viņu pārtrauca.

-    Es esmu pazaudējis veselas četras savas dzīves dienas, viņš teica. Tas ir ļoti savādi, nudien ārkārtīgi savādi. Es pats ļoti gribētu zināt, kur es tolaik biju un ko darīju. Ārsts teica, ka es varbūt to visu vēl atcerēšos, bet iespējams, ka tomēr neatcerēšos un nekad neuzzināšu, kas ar mani šais dienās noticis. Viņa plakstiņi nodrebēja. Atvainojiet, bet nu es jūtu, ka sāku pagurt.

-   Jā, nupat jau pilnīgi pietiek, ierunājās misis Makkreja, kas bija kavējusies pie durvīm, gatava vajadzības gadījumā iejaukties. Viņa pienāca pie policistiem. Ārsts teica, ka viņu

nedrīkst satraukt, viņa cieti noteica.

Policisti piecēlās un devās uz durvīm. Misis Makkreja gluži kā centīgs ganu suns izvadīja viņus priekšnamā. Kanoniķis kaut ko nomurmināja, un virsinspektors Deivijs, kurš gāja laukā pa durvīm pēdējais, spēji pagriezās atpakaļ.

-   Ko jūs teicāt? viņš jautāja, bet kanoniķis aizvērtām acīm klusēja.

-   Ko viņš, jūsuprāt, teica? vaicāja Kembels, kad abi, atteikušies no mājsaimnieces negribīgi piedāvātajiem atspirdzinājumiem, bija izgājuši no mājas.

-    Man liekas, viņš teica "Jērikas mūri", domīgi noteica Papus.

-   Ko viņš ar to būtu varējis domāt?

-  Izklausās bībeliski, sacīja Papus.

-   Vai jums šķiet, neticīgi ievaicājās Kembels, ka mēs jelkad uzzināsim, kā šis vecis nokļuva no Kromvela gatves Sentdžonā pie Miltonas?

-   Neliekas, ka viņš mums varētu palīdzēt, Kembela bažām piekrita Deivijs.

-   Un tā sieviete, kas Penifāteru redzējusi vilcienā pēc aplaupīšanas? Vai viņai vispār var būt taisnība? Vai viņš varētu būt iejaukts šais laupīšanās? Tas šķiet neiespējami. Viņš nudien ir caur un cauri cienījams večuks. Nav diez ko viegli Čedminsteras katedrāles kanoniķi turēt aizdomās par vilciena aplaupīšanu, vai ne?

-   Nav gan, domīgi atteica Papus. Nav gan. Tāpat kā grūti iedomāties, ka tiesnesis Ladgrouvs varētu būt iejaukts bankas aplaupīšanā.

inspektors Kembels ziņkārīgi pavērās vecākajā kolēģi.

Dr. Stouksa nopratināšana Sentdžonā pie Miltonas bija īsa un neauglīga. Dr. Stoukss neizrādīja nekādu pretimnākšanu, viņš bija agresīvs un rupjš.

-   Es pazīstu Vīlingus jau labu laiku. Viņi ir mani kaimiņi ko tu padarīsi. Bija pievākuši uz ceļa kaut kādu veci. Nezināja, vai viņš ir līdz nāvei piedzēries, vai slims. Palūdza man, lai uzmetot viņam aci. Es Vīlingiem pateicu, ka piedzēries viņš nav, bet ir smadzeņu satricinājums…

-   Un jūs viņu ārstējāt no tā…

-    Nebūt nē. Es viņu neārstēju, neko viņam neparakstīju un negāju pie viņa vizītēs. Es neesmu ārsts kādreiz biju, bet nu vairs neesmu. Es Vīlingiem ieteicu, lai labāk piezvana policijai. Es nezinu, vai viņi to izdarīja, vai ne. Nav mana darīšana. Viņi ir maķenīt stulbi, abi divi. Vispār jau lāga cilvēki.

-   Vai jums pašam neradās doma piezvanīt policijai?

-   Nē. Es neesmu ārsts. Man gar to nav nekā-,i das daļas. Kā parasts cilvēks es viņiem ieteicu neliet tam vecim viskiju riklē un ļaut viņam mierīgi gulēt, kamēr ierodas policija.

Stoukss īgni blenza policistos, un viņiem, gribot negribot, vajadzēja samierināties ar to, kas ir.

23.

Misters Hofmans bija pamatīgs, stūrains vīrs. Izskatījās, ka viņš būtu izcirsts no koka, visdrīzāk no tīkkoka.

Viņa seja bija lik neizteiksmīga, ka radās aizdomas vai šis cilvēks vispār ir spējīgs domāt un just? Tas šķita neiespējami.

Mistera Hofmana izturēšanās bija ļoti korekta.

Viņš piecēlās, palocījās un pastiepa sveicienam roku.

-   Virsinspektors Deivijs? Nu jau daži gadi garām, kopš man bija tas prieks… Jūs varbūt nemaz neatceraties…

-   Atceros, atceros, mister Hofman. Āronbergas briljantu lieta. Jūs bijāt karaļnama liecinieks un, ja drīkstu piebilst, nevainojami precīzs liecinieks. Aizstāvība nespēja izsist jums pamatu zem kājām.

-   Ar mani tas nav viegli izdarāms, drūmi atteica misters Hofmans.

Viņš tiešām neizskatījās pēc cilvēka, kuram būtu viegli izsist pamatu zem kājām.

-    Kā es varu jums palīdzēt? Hofmans turpināja. Es ceru, ka nav nekādu nepatikšanu,

-   es negribētu radīt policijai liekas rūpes. Vienmēr esmu apbrīnojis jūsu iestādes lielisko darbu.

-   Nē, nē, nekādu nepatikšanu nav. Mēs tikai gribētu, lai jūs apstiprināt kādu sīku faktu.

-   Es ar lielāko prieku palīdzēšu jums, kā tik būs manos spēkos. Kā jau teicu, es esmu ļoti augstās domās par Londonas policiju. Jūsu darbinieki ir lieliski. Tik iejūtīgi, tik godīgi un taisnīgi!

-   Jūs liekat man mulst, sacīja Papus.

-   Esmu jūsu rīcībā. Ko īsti jūs gribējāt zināt?

-   Es tikai gribēju lūgt, lai jūs man drusku pastāstāt par Bertrama viesnīcu.

Mistera Hofmana sejā nepārmainījās ne vaibsts. Vienīgi iespējams, ka viņa izturēšanās uz kādu brīdi kļuva vēl statiskāka nekā iepriekš,

-   bet tas arī viss.

-   Par Bertrama viesnīcu? misters Hofmans pārjautāja. Viņa balsi skanēja tāda kā ziņkārība, kā neizpratne. Varētu rasties iespaids, ka viņš nekad nav dzirdējis par Bertrama viesnīcu vai arī nevar īsti atcerēties, vai viņam tā ir zināma, vai nav.

-   Jums taču ir ar to sakars, mister Hofman, vai ne?

Misters Hofmans paraustīja plecus.

-   Ir tik daudz visa kā, viņš sacīja. Viens cilvēks jau to visu nevar atcerēties. Tik ļoti daudz darīšanu es esmu ārkārtīgi aizņemts cilvēks.

-   Pie jums ved daudzi pavedieni, es to zinu.

-   Jā. Misters Hofmans pasmaidīja kokainu smaidu. Es zvejoju daudzos dīķos, tā jūs gribējāt teikt? Un jums tātad šķiet, ka man ir kāds sakars ar Bertrama viesnīcu?

-    Man nevajadzēja lietot vārdu "sakars". Patiesībā tā taču jums pieder, vai ne? atklāti pajautāja Papus.

Šoreiz misters Hofmans nudien sastinga.

-   Gribētu gan zināt, kas jums to izstāstīja, Hofmans klusi noteica.

-  Tā taču ir taisnība, vai ne? attrauca virsinspektors Deivijs. Es teiktu, ka ar šo īpašumu var lepoties. Gaužām jauka viesnīca.

-    O, jā, sacīja Hofmans. Sākumā es nevarēju īsti atcerēties. Saprotiet, viņš smaidīja, man Londonā tik daudz kas pieder. Nekustamais īpašums ir labs ieguldīšanas veids. Ja lirgū parādās kaut kas, manuprāt, labs un ir iespēja dabūt to lēti, es ņemu ciet.

-  Un Bertrama viesnīcu varēja dabūt lēti?

-   Jā, kā saimniecisks uzņēmums tas gāja uz leju, sacīja misters Hofmans.

-   Un tagad tas atkal ir uz kājām, nobeidza Papus. Es tur biju pirms dažām dienām iegriezies. Mani ļoti iespaidoja turienes gaisotne. Jauka, vecmodīga klientūra, mājīgas, veclaicīgas telpas, itin nekā uzbāzīga, daudz neuzkrītoša smalkuma.

-   Man pašam par to ļoti maz zināms, paskaidroja misters Hofmans. Tas ir tikai viens no naudas ieguldījumiem bet es ceru, ka tur viss kārtībā.

-   Jā, jums tur ir pirmklasīgs pārvaldnieks. Kā jel viņu sauca… Hamfrīzs? Jā, Hamfrīzs.

-    Brīnišķīgs cilvēks, piebalsoja misters Hofmans. Es visu atstāju viņa ziņā. Es tikai reizi gadā uzmetu aci bilances lapai, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā.

-  Tur apgrozās daudz titulētu ļaužu, bilda Papus. Ari bagāti amerikāņu ceļotāji. Viņš domīgi nošūpoja galvu. Brīnišķīgs savienojums.

-   Jūs teicāt, ka esot tur iegriezies. Es ceru, ka neoficiāli? pajautāja misters Hofmans.

-    Nekā nopietna. Tikai jānoskaidro viens neliels negadījums.

-   Negadījums? Bertrama viesnīcā?

-   Tā šķiet. To varētu nosaukt par "Pazudušā garīdznieka lietu".

-   Jūs jokojat, sacīja misters Hofmans. Tā varētu izteikties vienīgi Serloks Holmss.

-   Šis garīdznieks kādu vakaru atstāja viesnīcu un kopš tā laika nav redzēts.

-   Savādi, noteica misters Hofmans. Tomēr tā dzīvē gadās. Es atceros kādu lielu sensāciju pirms daudziem, daudziem gadiem. Pulkvedis… jāpadomā, kā viņu sauca… pulkvedis Fērgusons, šķiet, viens no karalienes Marijas staļļmeistariem. Viņš kādu vakaru aizgāja no sava kluba un tieši tāpat kopš tā laika nav redzēts.

-    Protams, nopūzdamies piebalsoja Papus, daudzi pazūd ar nolūku.

-   Gan jau jūs, manu dārgo virsinspektor, par to zināt vairāk nekā es, sacīja misters Hofmans. Es ceru, ka Bertrama viesnīcā jūs saņēmāt visu nepieciešamo palīdzību?

-    Labāk nemaz nevarēja būt, apliecināja Papus. Cik saprotu, mis Gorindža strādā pie jums jau krietnu laiku?

-  Iespējams. Es tiešām ļoti maz par to viesnīcu zinu. Saprotiet, es personīgi par to nemaz neinteresējos. Patiesībā, Hofmans atbruņojoši pasmaidīja, es brīnos, kā jūs vispār uzzinājāt, ka tā pieder man.

Tas nebija gluži jautājums, bet ari šoreiz viņa acis pazibēja nedrošība. Papus to pamanīja, bet nekādi neizrādīja.

-Tie Sitijas sazarojumi man atgādina milzīgu labirintu, viņš sacīja. Mani nudien mocītu galvassāpes, ja vajadzētu ar to nodarboties. Ja īpašums ir reģistrēts vienai firmai, tad tā, kā likums, pieder kādai citai firmai un tā tālāk, un tā joprojām. Bet šajā gadījumā lietas būtība ir tāda, ka viesnīca pieder jums. Vienkāršāk par vienkāršu, vai ne?

-   Jā, pieder man un maniem līdzdirektoriem, varētu teikt, ka mēs esam tas apraktais suns, visai negribīgi atzina misters Hofmans.

-   Jūsu līdzdirektoriem? Kas tie būtu? Jūs un droši vien jūsu brālis?

-    Mans brālis Vilhelms ir šai uzņēmumā saistīts ar mani. Jums jāsaprot, ka Bertrama viesnīca ir tikai viena daļa daudzu viesnīcu, kantoru, klubu un citu Londonas namīpašumu ķēdē.

-   Vai ir ari citi direktori?

-   Lords Pomfrets un Ābels īzakšteins, Hofmana balsī pēkšņi ieskanējās skarbi toņi. Vai tiešām jums to visu nepieciešams zināt? Tikai tāpēc, ka jums jāizmeklē "Pazudušā garīdznieka lieta"?

Papus papurināja galvu. Viņš centās izskatīties vainīgs. Es teiktu, ka tā nudien ir tikai ziņkārība. Bertrama viesnīcā es nonācu sava pazudušā garīdznieka dēļ, bet tad es… nu, man kļuva interesanti, es ceru, jūs saprotat. Viens pavediens noved pie cita, un viss.

-    Jā, laikam jau tā ir. Un nu, Hofmans smaidīja, vai jūsu ziņkārība ir apmierināta?

-   Ja vajadzīga informācija, vislabāk iztikt bez vidutājiem, vai ne? atklāti sacīja Papus. Viņš piecēlās kājās. Vienu gan es vēl gribētu uzzināt lai gan man šķiet jūs nevarēsiet man to pateikt.

-   Jā, virsinspektor? gurdi atsaucās Hofmans.

-    Kā Bertrama viesnīca tiek pie saviem darbiniekiem? Tie ir brīnišķīgi! Tas vīrs… kā viņu sauca… Henrijs. Tas, kurš izskatās pēc erchercoga vai arhibīskapa, grūti pateikt, pēc kura. Vārdu sakot, tas, kurš servē tēju un maliņus. Mafini ir nepārspējami! Neaizmirstams piedzīvojums.

-   Jums patīk mafini ar krietnu sviesta devu, vai ne? Mistera Hofmana skatiens bridi neatzinīgi pakavējās pie Papus apaļā auguma.

-    Laikam jau tas ir labi redzams, atzinās Papus. Labi, es jūs neaizkavēšu. Jūs droši vien esat aizņemts ar visādu akciju solīšanu un pārsolīšanu vai kaut ko tādu.

-    Hā! Jums laikam šķiet amizanti izlikties, ka jūs no šīm lietām neko nesaprotat. Nē, es neesmu aizņemts. Es neļauju darījumiem aizņemt pārāk daudz mana laika. Mana gaume ir vienkārša. Es dzīvoju vienkārši, man pietiek brīvā laika, es audzēju rozes, man ļoti daudz nozīmē mana ģimene.

-   Izklausās ideāli, bilda Papus. Kaut es tā varētu dzīvot…

Misters Hofmans pasmaidīja un lēnīgi piecēlās, lai paspiestu viņam roku.

-    Es ceru, ka jūs ļoti drīz atradīsiet savu pazudušo garīdznieku.

-   Ak, jā! Ar to viss kārtībā. Atvainojiet, ka es tik neskaidri izteicos. Kanoniķis ir atradies nožēlojams gadījums, nudien. Iekļuvis autoavārijā un dabūjis smadzeņu satricinājumu pavisam vienkārši.

Aizgājis līdz durvīm, Papus pagriezās.

-   Starp citu, viņš iejautājās, vai jūsu firmas direktore ir lēdija Sedžvika?

-   Lēdija Sedžvika? Hofmans ieturēja pauzi. Nē. Kāpēc gan lai viņa būtu?

-    Nu, ziniet, runā jau visu ko. Tikai akcionāre?

-Ē…jā.

225

-Labi, paldies, mister Hofman. Uz redzēšanos.

Kristi 10

Papus atgriezās Skotlendjardā un devās tieši pie Augstākā komisāra vietnieka.

-   Finansiāli Bertrama viesnīca ir brāļu Hofmanu rokās.

-   Ko? Šitiem blēžiem? noprasīja sers Ronalds.

-Jā.

-   Viņi to pamatīgi nomaskējuši.

-   Jā, un Robertam Hofmanam ne pārāk patika tas, ko esam uzzinājuši. Tas viņu šokēja.

-   Ko Hofmans teica?

-   Ai, mūsu saruna bija ļoti formāla un pieklājīga. Viņš mēģināja aplinkus noskaidrot, kā es esmu to uzzinājis.

-   Un es ceru, ka jūs to viņam neatklājāt.

-  Protams, ser.

-Kādu ieganstu apmeklējumam jūs minējāt?

-  Nekādu, atteica Papus.

-   Vai tas viņam nelikās drusku savādi?

>

-   Droši vien likās. Kopumā man liekas, ka es izvēlējos pareizu pieeju.

-   Ja aiz tā visa slēpjas Hofmani, tad daudz kas kļūst vieglāk izskaidrojams. O, nē viņi paši nekādās blēdībās nekad nav iesaistīti! Viņi neorganizē noziegumus viņi tos finansē!

-    Vilhelms nodarbojas ar banku lietu kārtošanu Šveicē. Viņš pēc kara organizēja tās ārvalstli valūtas afēras. Mēs to zinājām, bet nespējām pierādīt. Šie brāļi kontrolē ļoti lielu naudu, un viņi to izmanto, atbalstot dažnedažādus pasākumus dažkārt likumīgus, dažkārt nelikumīgus. Bet viņi ir piesardzīgi viņi zina visus sava darba smalkumus. Roberta darījumi ar briljantiem ir samērā vienkārši, bet tālāko ir diezgan viegli iztēloties no briljantiem uz bankām un nekustamiem īpašumiem klubiem, kantoru ēkām, restorāniem, viesnīcām, ari uz kultūras fondiem un katram it kā ir savs īpašnieks.

-   Vai jums šķiet, ka šīs organizētās laupīšanas organizē Hofmans?

-   Nē, man liekas, brāļi tās tikai finansē. Plānotājs mums jāmeklē kaut kur citur. Kaut kur strādā pirmklasīgas smadzenes.

24.

Tovakar pār Londonu pēkšņi nolaidās migla. Virsinspektors Deivijs uzslēja mēteļa apkakli un iegriezās Pondstrītā. Viņš gāja lēni kā cilvēks, kas izklaidīgi domā nevis par gājiena mērķi, bet par kaut ko citu. Katrs, kas viņu labi pazīst, uzreiz saprastu, ka viņa prāts ir ārkārtīgi nodarbināts. Viņš lavījās kā kaķis, gaidīdams īsto brīdi, kad uzklupt savam upurim.

Pondstritā tovakar valdīja miers. Automašīnu bija maz. Migla iesākumā bija kļuvusi gabalaina, tad gandrīz izgaisusi, bet nu atkal sabiezēja. Parkleinas satiksmes troksnis bija miglas apslāpēts un atgādināja tālīna nomales ceļa atbalsis. Lielākā daļa autobusu vairs nekursēja. Šad un tad parādījās vienīgi pa kādam privātam auto, kas optimistiski traucās miglā. Virsinspektors Deivijs iegriezās aklā ieliņā, aizgāja līdz galam un nāca atpakaļ. Viņš šķietami bezmērķīgi pagriezās uz vienu pusi, pēc tam atkal uz otru. Faktiski viņa kaķiskās lavīšanās pēdas veda apkārt kādai noteiktai celtnei. Bertrama viesnīcai. Viņš pakāpeniski noskaidroja, kas atrodas viesnīcai kaimiņos, katrā debess pusē. Deivijs nopētīja automobiļus, kas bija atstāti ietves malā. Viņš nopētīja arī tos auto, kas bija novietoti aklajā ieliņā. Sevišķi uzmanīgi viņš izpētīja garāžu kompleksu. Viens auto ieinteresēja tik ļoti, ka viņš apstājās. Savilka lūpas un klusi noteica:

-   Redz, kur tu atkal esi, skaistulīt. Deivijs paskatījās uz numuru un palocīja galvu.

-   Šovakar FAN 2266, ko? Virsinspektors pieliecās, viegli pārlaida pirkstus numura zīmei un atzinīgi pamāja. Labi nostrādāts, viņš nočukstēja.

Deivijs aizgāja līdz garāžu kompleksa galam, nogriezās pa labi, vēlreiz pa labi un atkal iznāca uz Pondstritas, piecdesmit jardus no Bertrama viesnīcas ieejas. Viņš piestāja, apbrīnodams vēl kāda sacīkšu auto nevainojamo pludlīniju. . Tu arī esi skaists, noteica virsinspektors Deivijs. Tavs numurs ir tāds pats kā iepriekšējo reizi, kad es tevi redzēju. Gribētos gan zināt, vai tas vienmēr ir viens un tas pats. Un ko tas varētu nozīmēt? Deivijs aprāvās. Vai tiešām? Viņš palūkojās nesaskatāmo debesu virzienā. Migla kļūst arvien biezāka, viņš pie sevis noteica.

Pie Bertrama viesnīcas durvīm stāvēja īru šveicars un, lai sasildītos, visai sparīgi vēzēja rokas. Virsinspektors Deivijs padeva labvakaru.

-   Labvakar, ser, atņēma šveicars. Riebīgs vakariņš.

-   Jā. Diezin vai kāds šovakar ies uz ielas bez sevišķas vajadzības.

Atvērās durvis un parādījās pusmūža dāma. Viņa nedroši apstājās uz pakāpiena.

-   Vai vēlaties taksometru, mem?

-   Mīļš paldies. Es iešu kājām.

-   Es jūsu vietā to nedarītu, mem. Šī migla ir ļoti nejauka. Tādā laikā pat ar taksometru braukt ir maz prieka.

-   Vai jums šķiet, ka varēsiet man atrast taksometru? bažīgi jautāja dāma.

-   Cik ātri vien iespējams. Ejiet vien iekšā, siltumā, un, kad būs dabūts, es jūs pasaukšu. Viņa balss pārmainījās, tās tonis kļuva gluži vai pamācošs. Ja vien vajadzība nav neatliekama, šovakar, mem, labāk vispār neiet ārā.

-   Ak Dievs, varbūt jums taisniba… Bet mani gaida draugi Celsijā. Es nezinu… Tikt atpakaļ uz šejieni gan laikam būs ļoti grūti, vai ne?

Maikls Gormens kļuva par noteicēju.

-   Es jūsu vietā, mem, ietu iekšā un piezvanītu saviem draugiem, viņš cieti noteica. Tik miglainā vakarā dāmām nebūt neklājas atrasties uz ielas.

-   Bet… jā… tiešām, laikam jums taisnība.

Viņa iegāja atpakaļ viesnīcā.

-   Man viņas ir jāpieskata, Miki js Gormens paskaidrodams pievērsās Papum. Ja tādas kā viņa sadomā tumsā un miglā staigāt pa Celsiju vai Vestkensingtonu, viņām izrauj somiņas viens divi.

-   Jums laikam ir pamatīga pieredze darbā ar vecākām dāmām? ieteicās Deivijs.

-   O, jā, ir gan. Ši vieta viņām ir kā radīta, lai Dievs svētī viņu vecās sirdis! Kā ar jums, ser? j Vai vēlējāties taksometru?

-    Nedomāju, ka jūs varētu dabūt, pat ja es 1 vēlētos, sacīja Papus. Neliekas, ka šādā laikā I

daudzi braukātu apkārt. Un es viņus nevainoju.

-   Nu, jums es tomēr varētu sadabūt. Tepat aiz stūra viens taksists parasti noliek savu auto. Sēž, mazdrusciņ ierauj, lai nenosaltu.

-   No taksometra man šobrīd nebūtu nekāda labuma, nopūzdamies sacīja Papus. Viņš pameta ar īkšķi uz Bertrama viesnīcas pusi. Man jāiet iekšā. Ir darbiņš, ko darīt.

-   Vai tiešām? Joprojām tā pazudušā kanoniķa lieta?

-   Ne gluži. Viņš ir atrasts.

-   Atrasts? Vīrs pārsteigts blenza viņā. Kur?

-   Blandījās apkārt ar smadzeņu satricinājumu pēc autoavārijas.

-   Ā, kaut ko tādu jau no viņa varēja sagaidīt. Laikam jau šķērsoja ceļu, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi.

-  Tā liekas gan, sacīja Papus.

Viņš pamāja un iegāja viesnīcā. Tovakar vestibilā nebija daudz ļaužu. Viņš pamanīja mis Mārplu sēžam pie kamīna, un mis Mārpla pamanīja viņu. Tomēr vecā dāma nekādi neizrādīja, ka būtu ar viņu pazīstama. Papus devās pie letes. Mis Gorindža kā vienmēr strādāja ar rēķinu grāmatām. Viņa, kā Papum likās, nedaudz samulsa, ieraugot virsinspektoru. Tā bija ļoti

mirklīga reakcija, tomēr viņš to ņēma vērā.

-   Jūs mani atceraties, mis Gorindža, viņš teica. Reiz jau biju šeit iegriezies.

-   Jā, es jūs, protams, atceros, virsinspektor. Vai vēlaties vēl kaut ko noskaidrot? Varbūt satikt misteru Hamfrīzu?

-   Nē, paldies. Domāju, tas nebūs vajadzīgs. Es tikai gribētu vēlreiz iemest aci jūsu reģistrā.

-   Lūdzu. Viņa piestūma kladi.

Viņš to atvēra un lēni caurlūkoja lappuses. Virsinspektors centās radīt mis Gorindžai iespaidu, ka meklē kādu noteiktu ierakstu. Tā nebija taisnība. Papum piemita kāda spēja, ko viņš bija piesavinājies jau agrā jaunībā un gadu gaitā attīstījis līdz pilnībai. Viņš spēja nekļūdīgi atcerēties vārdus un adreses, it kā nofotografējot veselas lapaspuses. Viņa atmiņa glabāja šādus datus divdesmit četras un reizēm pat četrdesmit astoņas stundas. Viņš pakratīja galvu, aizvēra kladi un pievērsās viesu pieņēmējai.

-   Kanoniķis Penifāters laikam nav iegriezies, vai ne? viņš it kā starp citu iejautājās.

-   Kanoniķis Penifāters?

-  Jūs taču zināt, ka viņš ir atradies?

r, "

-   Nē, nezināju. Neviens man nebija pateicis. Kur?

-        Laukos. Liekas, autoavārija. Nebija mums paziņots. Kāds žēlsirdīgais samārietis savācis viņu uz ceļa un apkopis.

-   Prieks par to dzirdēt. Nudien, es ļoti priecājos. Biju par viņu noraizējusies.

-   Tāpat kā viņa draugi, sacīja Papus. Patiesībā es gribēju paskatīties, vai viens no viņiem nav šovakar šeit sastopams. Arhidiakons… arhidiakons neatceros šobrīd viņa vārdu, bet es viņu pazītu, ja ieraudzītu.

-   Tomlinsons? palīdzīgi ieteicās mis Gorindža. Viņš iebrauks nākamnedēļ. No Seilsberijas.

-  Nē, Tomlinsons ne. Labi, tas nav tik svarīgi. -Viņš gāja prom.

Vestibilā tovakar bija kluss.

Kāds askētiska izskata pusmūža vīrs lasīja zinātnisku darbu blāvā mašīnrakstā un pa brīžam kaut ko piezīmēja uz malas ārkārtīgi sīkā, gandrīz nesalasāmā rokrakstā. Katru reizi, ķerdamies pie spalvas, viņš indīgi un apmierināti pasmīnēja.

Vēl tur bija daži pāri ar lielu laulības stāžu, viņiem nebija vajadzības sarunāties. Vēl nedaudzus cilvēkus bija vienojuši sliktie laika apstākļi, un viņi dalījās savās raizēs, kā viņi vai viņu ģimenes nokļūs tur, kur nodomājuši.

-   … es piezvanīju un lūdzos, lai Suzanna nebrauc ar auto… uz šosejas miglā ir tik bīstami…

-   Runā, ka Midlendā esot skaidrāks…

Virsinspektors Deivijs garāmejot nopētīja

viņus. Nesteidzīgi un šķietami bezmērķīgi viņš nonāca, kur bija vēlējies.

Mis Mārpla sēdēja pie kamīna un vēroja viņa tuvošanos.

-   Tātad jūs, mis Mārpla, joprojām esat šeit. Es priecājos.

-   Rīt došos prom, atbildēja mis Mārpla.

Šis fakts savā ziņā bija ierakstīts vecās dāmas stājā. Viņa sēdēja nevis atslābusi, bet saspringti izslējusies gluži kā lidostas vai dzelzceļa stacijas uzgaidāmajā zālē. Virsinspektors bija pārliecināts, ka viņas mantas jau ir sakravātas, jāpievieno tikai tualetes sīkumi un naktskrekls.

-   Mana divu nedēļu viesošanās nu ir cauri, mis Mārpla paskaidroja.

-  Es ceru, ka jūs jauki pavadījāt laiku.

Mis Mārpla uzreiz neatbildēja.

-   Savā ziņā jā…-viņa aprāvās.

-   Un kādā citā ziņā nē?

-   Būs pagrūti paskaidrot, kā es to domāju…

-  Vai jūs, starp citu, nesēžat pārāk tuvu kamīnam? Šeit ir visai karsts. Vai jūs nevēlētos pārvietoties, piemēram, tajā stūrī?

Mis Mārpla palūkojās uz norādīto stūri, palūkojās arī virsinspektorā Deivijā.

-   Domāju, ka jums pilnīga taisnība, viņa noteica.

Deivijs pasniedza viņai roku, aiznesa rokassomiņu un grāmatu un palīdzēja iekārtoties klusajā stūrī, ko bija norādījis.

-   Viss kārtībā?

-  Jā, kārtībā gan.

-   Vai zināt, kāpēc es to ierosināju?

-   Jūs nodomājāt ļoti laipni ka man pie kamīna ir par karstu. Turklāt, mis Mārpla piebilda, -šeit mūsu sarunu neviens nevar noklausīties.

-   Vai jums ir kaut kas, ko man pastāstīt, mis Mārpla?

-   Kāpēc gan jums tā liekas?

-   Izskatījās, it kā būtu, sacīja Deivijs.

-   Atvainojiet, ka es to tik klaji izrādīju, teica mis Mārpla. Es negribēju.

-   Nekas, nekas. Tātad?

-   Nezinu, vai man vajadzētu tā darīt. Es gribētu, lai jūs ticat, inspektor, ka man nudien nepatīk jaukties svešās darīšanās. Es esmu pret šādu iejaukšanos. Bieži vien tā ir labi domāta, bet nodara daudz ļauna.

-   Gadās jau visādi. Es saprotu. Tāda problēma var rasties.

-   Dažkārt gadās redzēt cilvēkus darām kaut ko nesaprātīgu vai pat bīstamu. Bet vai otram ir

tiesības iejaukties? Manuprāt, parasti nav.

-   Vai jūs runājat par kanoniķi Penifāteru?

-    Kanoniķi Penifāteru? mis Mārpla iz-J klausījās ļoti pārsteigta. O, nē. Nē, ak Kungs! Ar viņu tam nav nekāda sakara. Runa ir par meiteni.

-   Meiteni? Vai tiešām? Un jums likās, ka es varēšu palīdzēt?

-    Es nezinu, — atbildēja mis Mārpla. Es vienkārši nezinu. Bet es esmu noraizējusies, ļoti noraizējusies.

Papus neskubināja viņu. Viņš mierīgi sēdēja un izskatījās milzīgs, omulīgs un visai dumjš. Deivijs ļāva viņai izrunāties. Vecā dāma bija izrādījusi vēlēšanos pēc labākās sirdsapziņas palīdzēt viņam, un viņš bija pilnīgi gatavs atdarīt ar to pašu kā vien būs iespējams. Varbūt Deivijs nebija sevišķi ieintriģēts, bet, no otras puses, nekad jau nevarēja zināt.

-   Avīzēs mūždien lasāms, klusā, skaidrā balsī iesāka mis Mārpla, par tiesas darbiem; par jauniem ļaudīm, par bērniem vai meitenēm, kam "vajadzīga aprūpe un aizbildnība". Tā droši vien ir tikai juridiska frāze, bet dažkārt nozīmē ko pilnīgi reālu.

-    Vai jūsu pieminētajai meitenei, jūsuprāt, būtu nepieciešama īpaša aprūpe un aizbildnība?

-   Jā. Tā man liekas.

-   Apaļa bārene?

-   Nē, nē, attrauca mis Mārpla. Nekādā ziņā tā nevarētu apgalvot. Pēc visām ārējām pazīmēm spriežot, viņai ir gan viskārtīgākā aizbildnība, gan vislabākā aprūpe.

-  Izklausās interesanti, bilda Papus.

-   Viņa bija apmetusies šai viesnīcā, turpināja mis Mārpla. Šķiet, kopā ar misis Kārpenteru. Es ieskatījos reģistrā, lai uzzinātu viņas vārdu. Šo meiteni sauc Elvaira Bleika.

Papus spēji ieinteresēts pacēla acis.

-   Viņa ir skaista. Ļoti jauna un, es teiktu, ļoti nodrošināta, un aizsargāta. Meitenes aizbildnis ir pulkvedis Laskombs, ārkārtīgi jauks cilvēks. Gluži apburošs. Pavecs, protams. Un tas naivums…

-   Aizbildņa vai meitenes?

-   Es ar to domāju aizbildni, precizēja mis Mārpla. Par meiteni es nezinu. Bet man liekas, ka viņa ir briesmās. Es nejauši sastapu viņu Betersī parkā. Meitene sēdēja tējas terasē ar kādu jaunu cilvēku.

-   Ak, tad redz, kas par lietu, noteica Papus. Droši vien nevēlams, vai ne? Bītņiks? Krāpnieks? Kauslis?

-        Ļoti izskatīgs vīrietis, atbildēja mis Mārpla. Ne pārāk jauns, pāri trīsdesmit. Es teiktujļ ka no tiem vīriešiem, kas sievietēm šķiet sevišķi pievilcīgi. Bet šim vīrietim ir ļoti ļauna seja nežēlīga, plēsonīga. ļi

-    Varbūt viņš nav tik ļauns, kā izskatās, mierinoši bilda Papus.

-   Drīzāk jau vēl ļaunāks, nekā izskatās, sacīja mis Mārpla. Es esmu par to pārliecināta. Viņš brauc ar sacīkšu auto.

Papus uzreiz saslējās.

-  Sacīkšu auto?

-   Jā. Pāris reizes esmu redzējusi to stāvam pie šīs viesnīcas.

-Jūs droši vien neatceraties numuru…

-   Ziniet atceros. FAN 2266. Man bija māsīca, kas raustīja valodu, paskaidroja mis Mārpla. Tā es atcerējos.

Papus bija aizdomājies.

-   Vai jūs zināt, kas viņš ir? noprasīja mis Mārpla.

-   Taisnību sakot, zinu, lēni noteica Papus. Pa pusei francūzis, pa pusei polis. Ļoti ievērojams sacīkšu braucējs, pirms trim gadiem bija pasaules čempions. Viņu sauc Ladislavs Maļinovskis. Jūsu domas par viņu ir gluži pareizas. Viņam ir slikta reputācija sieviešu lietās. Proti, šis Maļinovskis nav diez ko piemērots draugs

jaunai meitenei. Bet šādos gadījumos ir grūti jelko iesākt. Mis Bleika droši vien satiekas ar viņu slepeni, vai ne?

-   Gandrīz noteikti, sacīja mis Mārpla.

-   Vai jūs runājāt ar viņas aizbildni?

-   Es viņu nepazīstu, atbildēja mis Mārpla. Mūs tikai iepazīstināja kāda kopīga paziņa. Man nepatiktu doties pie viņa kā mēlnesei. Es domāju, ka varbūt jūs varētu kaut ko darīt lietas labā.

-    Varu mēģināt, teica Papus. Starp citu, jums droši vien būs patīkami uzzināt, ka jūsu draugs kanoniķis Penifāters atkal ir atradies.

-   Patiesi?! Mis Mārpla bija sajūsmā. Kur?

-   Kādā vietā, ko sauc Sentdžona pie Miltonas.

-   Ārkārtīgi savādi. Ko viņš tur darīja? Vai viņš pats to zina?

-   Acīmredzot, uzsvērti sacīja virsinspektors Deivijs, Penifāters bija iekļuvis avārijā.

-   Kādā avārijā?

-    Laikam automašīnas notriekts viņam ir smadzeņu satricinājums. Citādi, protams, būtu jāpieņem, ka viņam kāds iebelzis pa galvu.

-   Ak, tā… Saprotu. Mis Mārpla apdomājās. Un pats viņš nezina?

-   Viņš saka, virsinspektors vēlreiz uzsvēra vienu vārdu, ka neko nezinot.

-   Ļoti īpatnēji.

-    Vai ne? Pēdējais, ko kanoniķis atceras, ir brauciens taksometrā uz Kensingtonas lidostu.

Mis Marpla šūpoja galvu.

-    Smadzeņu satricinājums, zināms, var radīt tādas sekas, viņa nomurmināja. Vai viņš pateica jelko… nu noderīgu?

-    Viņš nomurmināja kaut ko par Jērikas mūriem.

-   Sakarā ar Jozu? minēja mis Mārpla. Vai varbūt ar arheoloģiju izrakumiem? Vai… cik atceros… pirms daudziem gadiem bija tāda luga. Autors, šķiet, misters Sutro.

-   Un Gomonta kinoteātros Temzas ziemeļu krastā, papildināja Papus, visu šo nedēļu rāda "Jērikas mūrus" ar Olgu Redburnu un Bērtu Levinu galvenajās lomās.

Mis Mārpla uzlūkoja virsinspektoru ar aizdomām.

-    Penifāters būtu varējis aiziet uz šo filmu kinoteātrī uz Kromvela gatves. Tad viņš būtu iznācis no turienes ap vienpadsmitiem un atgriezies šeit lai gan šajā gadījumā kādam vajadzēja viņu pamanīt tas notiktu vēl krietni pirms pusnakts…

-   Varbūt viņš iekāpa nepareizā autobusā, ierosināja mis Mārpla. Vai kas tamlīdzīgs…

-   Ja viņš nonāca šeit pēc pusnakts, prātoja Papus, viņš varēja uziet savā numurā, neviena nepamanīts. Bet kas notika pēc tam? Un kāpēc viņš pēc trim stundām atkal devās prom?

-   Ja nu vienīgi… Mis Mārpla meklēja īstos vārdus. Vienīgais, ko es spēju iztēloties, ir… ai!

Uz ielas atskanēja spēcīgs blīkšķis, un viņa salēcās.

-  Auto izpūtējs, Papus centās viņu nomierināt.

-  Atvainojiet, ka es esmu tik bailulīga. Es šovakar esmu nervoza man ir tāda sajūta, ka…

-   Notiks kaut kas slikts? Manuprāt, jums nevajadzētu uztraukties.

-   Man nekad nav patikusi migla.

-  Es gribēju jums pateikt, sacija virsinspektors Deivijs, ka jūs man esat ļoti palīdzējusi. Jūsu ievērotais tie paši sīkumiņi ir iekļāvies kopainā.

-   Tātad ar šo viesnīcu kaut kas tomēr nav kārtībā?

-   Nekad un nekas šeit nav bijis kārtībā.

Mis Mārpla nopūtās.

-   No sākuma likās tik brīnišķīgi nekādu pārmaiņu saprotiet, kā atgriezties pagātnē tajā pagātnes daļā, kas bija mīļa un jauka.

241

Viņa bridi klusēja.

Kristī 10

-   Bet dzīvē, protams, tā nenotiek. Es sapratu to, ko patiesībā jau agrāk zināju, nekad nav iespējams atgriezties bijušajā dzīve iet tikai uz priekšu. Dzīve taču ir kā vienvirziena iela, vai ne?

-   Apmēram tā ir gan, piekrita Papus.

-   Es atceros… iesāka mis Mārpla, novērsdamās no galvenās sarunas tēmas (tas viņai ļoti raksturīgi), atceros, kā reiz biju Parīzē kopā ar savu māti un vecmāmiņu. Un mēs devāmies dzert tēju Elizejas viesnīcā. Mana vecāmāte skatījās apkārt un pēkšņi sacīja: "Klāra, laikam taču es esmu vienīgā dāma ar aubi!" Un tā tiešām bija! Atgriezusies mājās, viņa sasaiņoja visas savas aubes un arī izšūtās mantijas un aizsūtīja prom…

-   Uz krāmu tirgu? vaicāja Papus.

-    O, nē. Krāmu tirgū tiem nebūtu ņēmēju. Viņa aizsūtīja tos teātra rekvizītu firmai. Viņi bija ļoti pateicīgi. Bet paga, paga… Mis Mārpla gribēja atgriezties vecajās sliedēs. Pie kā es paliku?

-  Pie šīs vietas novērtējuma.

-    Jā. Sākumā likās, ka viss kārtībā, bet tā nebija vis. Te viss bija sajaukts īsti cilvēki un cilvēki, kas nebija īsti. Tos nemaz vienmēr nevarēja atšķirt.

-   Ko jūs saucat par neīstiem cilvēkiem?

-   Te bija atvaļināti virsnieki, bet bija arī tādi, kas izskatījās pēc virsniekiem, bet nekad nebija dienējuši armijā. Un garīdznieki, kas nebija garīdznieki. Un admirāļi un jūras kapteiņi, kas nekad nav bijuši flotē. Iesākumā mani uzjautrināja, kā mana draudzene Selīna Heizija visu laiku vēlējās pamanīt sev pazīstamus cilvēkus (gluži dabiska vēlme, protams) un cik bieži viņa kļūdījās, un kā šie cilvēki neizrādījās tie, par kuriem noturēti. Bet tas notika pārāk bieži. Un tad tad es sāku prātot. Pat istabene Roza ļoti jauka būtne sāka man likties neīsta.

-   Ja vēlaties zināt, viņa kādreiz ir bijusi aktrise. Laba aktrise. Šeit viņai maksā lielāku algu, nekā viņa jelkad saņēmusi uz skatuves.

-   Bet kāpēc?

-   Viņa galvenokārt ir iekārtojuma daļa. Varbūt tur slēpjas vēl kaut kas.

-   Es priecājos, ka braukšu no šejienes prom, nodrebinādamas sacīja mis Mārpla. Kamēr nekas vēl nav noticis.

Virsinspektors Deivijs ziņkārīgi paskatījās viņā.

-   Kas, jūsuprāt, varētu notikt?

-   Kaut kas ļauns, atbildēja mis Mārpla.

-   Ļaunums ir ietilpīgs vārds…

-   Jums liekas, tas skan melodramatiski? Man tomēr ir zināma pieredze. Man visai bieži ir iznācis saskarties ar slepkavībām.

-   Slepkavībām? Virsinspektors Deivijs pašūpoja galvu. Man nav aizdomu par slepkavību. Tikai par jaukām, omulīgām ļoti gudru noziedznieku sapulcēm…

-   Tas nav gluži tas pats. Slepkavība vēlēšanās izdarīt slepkavību ir pavisam kas cits. Tā

-  kā lai to pasaka? tā izaicina Dievu.

Deivijs paskatījās mis Mārplā un pakratīja galvu.

-   Nebūs šeit slepkavību, nekādu slepkavību,

-  viņš mierīgi un iedrošinoši sacīja.

Ārpusē atskanēja spalgs troksnis, vēl skaļāks par iepriekšējo. Tam sekoja kliedziens un vēl viens troksnis.

Virsinspektors Deivijs pielēca kājās un aizsteidzās daudz ātrāk, nekā no tik drukna cilvēka varētu gaidīt. Pēc brīža viņš izbrāzās pa durvīm un atradās uz ielas.

25.

Miglā skanēja sievietes šausmu kliedzieni. Virsinspektors Deivijs aizdrāzās pa Pondstrītu kliedzienu virzienā. Viņš tikko varēja saskatīt sievietes stāvu atbalstāmies pret notekas margām. Deivijs pielēkšoja klāt. Viņai bija mugurā garš, gaiši pelēks kažoks, seju ieskāva spīdīgi, blondi mati. Pirmajā brīdī Deivijam likās, ka viņš sievieti pazīst, bet pēc tam attapa, ka pārskatījies tā bija tikai jauniņa meitene. Pie viņas kājām uz ietves atmestām rokām gulēja vīrieša ķermenis uniformā. Virsinspektors Deivijs viņu pazina. Tas bija Maikls Gormens.

Deivijam ierodoties, meitene ieķērās viņā, trīcēdama pie visām miesām un izstomīdama aprautas frāzes.

-   Kāds gribēja mani nogalināt… kāds… viņi šāva uz mani… Ja nebūtu viņa… Meitene norādīja uz nekustīgo augumu pie kājām. Viņš pagrūda mani sānis un nostājās priekšā un tad otrs šāviens… viņš nokrita. Viņš izglāba man dzīvību. Liekas, viņš ir ievainots, bīstami ievainots…

Virsinspektors Deivijs nometās uz ceļa un izvilka lukturīti. Staltais īru šveicars bija kritis kā zaldāts. Viņa mundiera kreisajā pusē parādījās tumšs traips, kas, asinīm sūcoties, kļuva arvien lielāks. Deivijs pacēla viņa plakstiņu, paraudzīja delnas locītavu. Tad piecēlās.

-   Viņam nekas vairs nekaiš, viņš sacīja.

Meitene spalgi iekliedzās.

-   Jūs sakāt, ka viņš ir miris? Nē, ai, nē! Viņš nevar būt miris.

-   Kas uz jums šāva?

-   Es nezinu… Es tepat aiz stūra izkāpu no auto un, turēdamās pie margām, nācu šurp es nācu uz Bertrama viesnīcu. Un tad pēkšņi šāviens lode aizskrēja gar manu vaigu un tad… viņš… Bertrama šveicars… viņš atskrēja pie manis un nostājās priekšā, un tad otrs šāviens… Man liekas… Man liekas, tas šāvējs slēpās kaut kur tur.

Virsinspektors Deivijs palūkojās norādītajā virzienā. Uz to pusi atradās vienīgi dažas ļoti senas, maz izmantotas noliktavas, drusku zem ielas līmeņa. Tajās varēja nokļūt pa vārtiņiem un, nokāpjot pa pakāpieniem. Šo vietu gluži labi varēja izmantot kā paslēptuvi.

-Jūs viņu redzējāt?

-   Tikai drusciņ. Viņš paskrēja garām kā ēna. Migla ir tik bieza.

Deivijs pamāja.

Meitene sāka histēriski šņukstēt.

-   Bet kas gan grib mani nogalināt? Kāpēc lai mēģinātu mani nogalināt? Šī jau otrā reize. Es nesaprotu. Kāpēc?

Aplicis meitenei vienu roku, virsinspektors Deivijs ar otru centās kaut ko sameklēt kabatā.

Miglu caururba griezīgi policijas svilpes svilpieni.

26.

Mis Gorindža Bertrama viesnīcas vestibilā strauji pacēla galvu.

Satrūkās arī daži viesi. Vecākie un kurlākie nesatrūkās.

Henrijs, kas nule grasījās nolikt uz galda glāzi veca brendija, sastinga pusceļā.

Mis Mārpla izslējās un sagrāba krēsla paročus.

-   Avārija! pārliecināti paziņoja kāds atvaļināts admirālis. Droši vien miglā saskrējušies divi auto.

Atvērās ārdurvis. Pa tām ienāca policists, kura raženais augums izskatījās vēl lielāks, nekā bija patiesībā.

Viņš balstīja meiteni gaiši pelēkā kažokā. Likās, ka viņa tikko spēj paiet. Policists, visai apjucis, vērās visapkārt.

Mis Gorindža iznāca no sava nodalījuma, gatava palīdzēt. Bet tobrīd pirmajā stāvā nobrauca lifts. Parādījās slaida sieviete, un meitene, izrāvusies no policista rokām, aizskrēja pāri vestibilam.

-   Māt! viņa iekliedzās. Māt, ak, māt… Un šņukstēdama sabruka Besas Sedžvikas rokās.

27.

Virsinspektors Deivijs atzvēlās krēslā un uzlūkoja divas pretī sēdošās sievietes. Bija pāri pusnaktij. Policijas ierēdņi bija ieradušies un atkal aizgājuši. Bija aizbraukuši ārsti, pirkstu nospiedumu ņēmēji, aizbraucis ari morga auto; nu viss bija nonācis šai mazajā kabinetā, kas Bertrama viesnīcā bija paredzēts gadījumiem, kad jākārto attiecības ar likumu. Virsinspektors Deivijs sēdēja vienā galda pusē. Besa Sedžvika un Elvaira otrā. Policijas stenogrāfists klusi sēdēja, atspiedies pret sienu, un rakstīja. Izmeklēšanas seržants Vodcls bija novietojies pie durvīm.

Papus domīgi raudzījās pretī sēdošajās sievietēs. Māte un meita. Viņš ievēroja, ka ārēji tās ir uzkrītoši līdzīgas. Viņš saprata, kāpēc pirmajā brīdī miglā noturējis Elvairu Bleiku par Besu Sedžviku. Bet nu, viņās skatoties, Deiviju daudz vairāk pārsteidza nevis kopīgais, bet atšķirīgais. Viņas nebūt nebija līdzīgas, ja neskaita ārējo formu. Radās iespaids, ka viņas ir kā vienas personības pretējie poli, pozitīvais un negatīvais. Besā Sedžvikā viss bija apliecinošs. Viņas vitalitāte, enerģija un magnētiskā pievilcība. Viņš apbrīnoja Besu Sedžviku. Viņš vienmēr bija apbrīnojis viņas drosmi un jūsmojis par šīs sievietes varoņdarbiem; viņš bija sacījis, lasīdams svētdienas laikrakstus: "Šito gan viņa nedabūs gatavu!" Un viņa allaž visu dabūja gatavu! Viņam bija licies, ka Besa nesasniegs ceļojuma mērķi, bet viņa to sasniedza. Visvairāk viņš apbrīnoja viņas nesalaužamo dzīvestību. Viņa bija pārcietusi vienu lidmašīnas katastrofu, vairākas autoavārijas, bija divreiz bīstami nosviesta no zirga, tomēr galu galā allaž atkal tika uz kājām. Dzīva un spēkā kūsājoša personība, ko ne brīdi nevarēja neņemt vērā. Kādu dienu, protams, viņa salūzis. Cik tad ilgi tā var dzīvot… Viņa skatiens pārslīdēja no mātes uz meitu. Tā bija mīkla. Viņš ļoti gribēja atminēt šo mīklu.

"Elvairā Bleikā," Deivijs domāja, "viss ir iekšup vērsts." Besa Sedžvika dzīvoja dzīvi, uzspiezdama tai savu gribu. Elvairai, viņš minēja, droši vien ir cits dzīves veids. "Viņa piekāpjas," prātoja Deivijs. Viņa klausa. Viņa padevīgi smaida un šī smaida aizsegā izslīda tev no rokām. Ar viltību, viņš pie sevis izteica novērtējumu. Tikai tā viņa var tikt cauri. Viņa nekad nav nekaunīga, nekad neuzbāžas. Tieši tāpēc droši vien cilvēki, viņu redzējuši, nekad pat nenojauš, kas viņai aiz ādas.

Papus gribēja zināt, no kurienes gan meitene iik vēlā un miglainā vakarā atgriezās Bertrama viesnīcā. To viņš tūdaļ grasījās pajautāt. Deivijs pilnīgi pieļāva iespēju, ka saņemtā atbilde nebūs patiesa. "Tādā veidā," viņš nodomāja, "nabaga bērns aizstāvas." Vai viņa nāca šurp, lai satiktu savu māti vai lai vienkārši viņu redzētu? Tas bija visai iespējams, tomēr Deivijam likās, ka iemesls būs cits. Gandrīz noteikti cits. Viņš domāja par lielo sacīkšu auto, kas stāvēja aiz stūra par auto ar numuru FAN 2266. Tā kā auto bija šeit, kaut kur tuvumā jābūt arī Ladislavam Maļinovskim.

-    Labi, ieteicās Papus, laipni un tēvišķīgi pievērsdamies Elvairai, sāksim. Kā jūs pašlaik jūtaties?

-   Ar mani viss kārtībā, atbildēja Elvaira.

-   Lieliski. Es gribētu, lai jūs atbildat uz dažiem jautājumiem, ja vien pietiek spēka; saprotiet, šādās lietās laiks parasti ir ļoti no svara. Uz jums divreiz šāva, un ir nogalināts cilvēks. Mums vajag iegūt, cik vien iespējams, skaidru pavedienu, kas aizvestu uz to cilvēku, kas viņu nogalinājis.

-    Es jums izstāstīšu visu, ko spēju, bet tas viss notika tik pēkšņi… Un tādā miglā taču neko nevar redzēt. Man nav ne jausmas, kas tas varēja būt, es pat nezinu, kā slepkava izskatās. Tas mani biedē visvairāk…

-    Jūs teicāt, ka šī ir otra reize, kad kāds mēģina jūs nogalināt. Vai tas tiešām nozīmē, ka jūsu dzīvība reiz jau bijusi šādās briesmās?

-   Vai es tā teicu? Neatceros. Elvaira nodūra acis. Man liekas, es neko tādu neteicu.

-   Bet, ziniet, tomēr teicāt, iebilda Papus.

-   Droši vien tas bija… tā bija tikai histērija.

-    Nē, sacīja Papus, jūs nebūt nebijāt histēriska. Man liekas, jūs tieši tā gribējāt teikt.

-   Varbūt es tikai kaut ko sadomājos, liedzās Elvaira, atkal nodurdama acis.

Sakustējās Besa Sedžvika.

-   Elvaira, labāk izstāsti, viņa klusi sacīja.

Elvaira uzmeta mātei ātru, mulsu skatienu.

-   Jums nav jāuztraucas, drošināja Papus. Mēs policijā gluži labi zinām, ka meitenes nestāsta savām mātēm vai aizbildņiem visu. Mēs uz to skatāmies caur pirkstiem, bet mums jāzina patiesība, jo tikai tā, saprotiet, var mums palīdzēt.

-r Vai tas notika Itālijā? jautāja Besa Sedžvika.

-  Jā, atbildēja Elvaira.

-   Vai jūs tur mācījāties skolā, vai, pareizāk sakot, privātskolā? jautāja Papus.

-   Jā. Es mācījos grāfienes Martinelli privātskolā. Bijām apmēram divdesmit audzēknes.

-   Un jums likās kāds mēģina jūs nogalināt. Kā tas notika?

-    Nu, man tika atsūtīta liela kaste ar šokolādes konfektēm un cepumiem. Klāt bija pielikta itāliski rakstīta kartīte krāšņā rokrakstā. Tāda visai parasta kartiņa, ziniet. "Tikai jums, bellissima Signorina." Kaut kas tamlīdzīgs. Un manas draudzenes un es… nu, mēs par to smējāmies un prātojām, kas to varētu būt sūtījis.

-  Tā pienāca pa pastu?

-   Nē. Nē, tā nevarēja būt sūtīta pa pastu. Tā bija manā istabā. Kāds to bija tur nolicis.

-   Saprotu. Droši vien piekukuļots kāds apkalpotājs. Cik noprotu, grāfienei jūs par to neziņojāt?

Elvairas sejā parādījās vārs smaids.

-   Nē, nē. Skaidrs, ka neziņojām. Vārdu sakot, mēs atvērām kasti, un tur bija ļoti skaistas šokolādes konfektes. Dažādas, saprotiet, un vairākas bija ar vijolīti. Tās ir tādas ar krēmu un vijolītes veidolu virsū. Manas mīļākās konfektes. Es, protams, sākumā apēdu vienu vai divas no tām. Un pēc tam, naktī, man bija drausmīgi slikti. Es nedomāju, ka tas ir konfekšu dēļ, varbūt vakariņās biju ieēdusi kaut ko nelāgu.

-   Vai kādai citai no meitenēm arī bija slikti?

-        Nē. Tikai man. Vārdu sakot, man bija ļoti slikti un tā tālāk, tomēr nākamajā dienā es atkal jutos normāli. Tad, pēc kādām pāris dienām, es atkal apēdu vienu no tām konfektēm, un notika tas pats. Es aprunājos par to ar Bridžitu. Viņa ir mana labākā draudzene. Mēs apskatījām konfektes un atklājām, ka tām ar vijolīti ir apakšā iztaisīts caurums, saturs izliets un iepildīts kaut kas cits. Mēs nodomājām, ka laikam kāds tur ir ielicis indi un tas izdarīts, zinot, ka man vislabāk garšo konfektes ar vijolīti un tās ēdīšu tikai es.

-   Nevienai citai nebija slikti?

-Nē.

-   Tātad neviena cita neēda konfektes ar vijolīti?

-   Nē, nedomāju gan. Saprotiet, tā kaste bija dāvana man, un citas meitenes taču zināja, ka man vislabāk garšo konfektes ar vijolīti, tāpēc viņas atstāja tās man.

-   Tas zellis, lai kas viņš būtu, pamatīgi riskēja, sacīja Papus. Tā jau varēja saindēties visa skola.

-   Tas viss ir absurds, skarbi noteica lēdija Sedžvika. Pilnīgs absurds! Nekad neesmu dzirdējusi neko tik nejēdzīgu.

Virsinspektors Deivijs ar nelielu žestu lūdza viņu klusēt.

-       Vienu mirklīti, viņš teica un atkal pievērsās Elvairai. Man nupat tas sāk likties interesanti, mis Bleika. Jūs joprojām neko neteicāt grāfienei?

-   O, nē, neteicām gan. Viņa būtu sacēlusi šausmīgu jezgu.

-   Ko jūs izdarījāt ar konfektēm?

-    Mēs aizsviedām tās prom, atbildēja Elvaira. Tās bija ļoti skaistas konfektes, viņa drusku sērīgi piebilda.

-    Vai jūs nemēģinājāt noskaidrot, kas tās sūtījis?

Elvaira izskatījās apjukusi.

-   Nu, ziniet, es nodomāju, ka tas varētu būt Gvido.

-   Jā? Virsinspektors Deivijs dzīvi sarosījās. Un kas ir Gvido?

-   Gvido… Elvaira apklusa. Viņa paskatījās mātē.

-    Netēlo muļķi, sacīja Besa Sedžvika. Izstāsti virsinspektoram Deivijam par Gvido, lai kas viņš būtu! Katras tava vecuma meitenes dzīvē ir kāds Gvido. Tu viņu sastapi tur, vai ne?

-   Jā. Kad mēs bijām aizvestas uz operu. Viņš mani uzrunāja tur. Viņš bija jauks. Ļoti pievilcīgs. Es dažkārt satiku viņu pa ceļam uz stundām. Viņš mēdza man sūtīt zīmītes.

-        Un, cik es saprotu, iejaucās Besa Sedžvika, tev nācās daudz melot un visu ko sarunāt ar draudzenēm, lai varētu tikt ārā uz randiņiem ar viņu. Vai tā bija?

Elvaira šķila atvieglota par šādi nolīdzināto ceļu uz atzīšanos.

-   Jā. Mēs ar Bridžitu šad un tad gājām kopā. Dažreiz Gvido izdevās…

-   Kāds ir šī Gvido uzvārds?

-   Es nezinu, atteica Elvaira. Viņš nav man to teicis.

Virsinspektors Deivijs uzsmaidīja meitenei.

-    Jūs negribat to atklāt? Tas nekas. Ja tas tiešām būs nepieciešams, gan jau mēs to uzzināsim arī bez jūsu palīdzības. Bet kāpēc gan jūs domājat, ka šis jaunais cilvēks, kuram jūs, cik es saprotu, patikāt, kāpēc lai viņš būtu gribējis jūs nogalināt?

-   Tāpēc, ka Gvido mēdza tā draudēt. Proti, mēs šad un tad ķildojāmies. Piemēram, kad viņš atnāca kopā ar dažiem draugiem, es izlikos, ka man tic patīk labāk nekā viņš, un tad Gvido drausmīgi saniknojās. Gvido teica, lai es labāk apdomājot, ko daru. Es taču nevarēju viņam tik viegli padoties! Ja cs nebūšot viņam uzticīga, viņš mani nogalināšot! Es domāju, ka tā ir tikai melodramatiska un teatrāla māžošanās. Elvaira pēkšņi, negaidīti pasmaidīja. Un tas viss tomēr bija diezgan jauki, un nemaz nelikās, ka notiek pa īstam un nopietni.

-    Nu, sacīja virsinspektors Deivijs, man neliekas sevišķi iespējams, ka jūsu aprakstītais jauneklis tiešām būtu jums sūtījis saindētas konfektes.

-   Nu, man arī tā neliekas, teica Elvaira, bet tam jābūt viņam, jo nav neviena cita, kaš tas varētu būt. Es uztraucos. Un pēc tam, kad biju atgriezusies šeit, cs saņēmu zīmīti… Viņa aprāvās.

-   Kādu zīmīti?

-   Tā pienāca pa pastu, aploksnē, bija rakstīta ar mašīnu. Tajā bija teikts: "Piesargies! Kāds grib tevi nogalināt."

Virsinspektors Deivijs iepleta acis.

-    Vai tiešām? Ļoti savādi, jā, ļoti savādi. Un jūs uztraucāties. Vai jums bija bail?

-   Jā. Es sāku… sāku domāt, kas gan varētu gribēt mani novākt. Tāpēc es centos noskaidrot, vai es tiešām esmu ļoti bagāta.

-  Turpiniet!

-    Un pirms dažām dienām Londonā notika vēl kaut kas. Es biju metro, un uz perona stāvēja daudz cilvēku. Es jutu, ka mani mēģina nogrūst uz sliedēm.

-   Mīļais bērns! iesaucās Besa Sedžvika. Ncstast: pasakas!

Papus atkal lūdza viņu klusēt.

-   Jā, Elvaira, kā atvainodamās, atsāka. Droši vien es to visu esmu tikai sadomājusies, bet… es nezinu… saprotiet, pēc tā, kas notika šovakar, sāk likties, ka tā tomēr ir taisnība, vai ne? Viņa pēkšņi dedzīgi pievērsās Besai Sedžvikai. Māt! Varbūt tu zini. Vai kāds grib mani nogalināt? Vai tas ir iespējams? Vai man ir kāds ienaidnieks?

-   Skaidrs, ka tev nav neviena ienaidnieka, nepacietīgi iebilda Besa Sedžvika. Neesi tāda muļķe! Neviens negrib tevi nogalināt. Kam tas vajadzīgs?

-   Varbūt tam, kas šovakar uz mani šāva?

-   Tādā miglā tevi varēja noturēt par kādu citu, atteica Besa Sedžvika. Tas taču ir iespējams, kā jums šķiet? viņa jautāja, pievērsdamās Papum.

-  Jā, tas man šķiet visai iespējams, atbildēja virsinspektors Deivijs.

Besa Sedžvika ļoti cieši lūkojās meitā. Likās pat, ka viņas lūpas nokustas, kā izrunādamas vārdu "vēlāk".

257

-    Labi, Deivijs mundri noteica. Labāk mēģināsim tikt vēl pie kāda fakta. No kurienes jūs šovakar nācāt? Kāpēc jūs šai miglainajā vakarā atradāties uz Pondstrltas?

Kristi I»

-   Es šorīt ierados uz mākslas stundu Teita galerijā. Tad es gāju pusdienās pie savas draudzenes Bridžitas. Viņa dzīvo Onslovas laukumā. Mēs aizgājām uz vienu filmu, un, kad iznācām ārā, bija jau migla tā kļuva arvien biezāka, un es nodomāju, ka varbūt labāk nebraukt mājās.

-  Jūs pati braucat ar auto?

-   Jā. Es pagājšvasar noliku braukšanas eksāmenu, bet diez ko laba vadītāja neesmu un miglā negribu braukt. Tad Bridžitas māte teica, ka es varu pārnakšņot pie viņiem, un es piezvanīju māsīcai Mildredai tai, pie kuras es Kentā dzīvoju…

Papus pamāja.

-    … un teicu, ka nakšnošu Londonā. Vina

7 > i

sacīja, ka tas ir ļoti prātīgi.

-  Un kas notika pēc tam? jautāja Papus.

-   Tad pēkšņi likās, ka migla sāk izklīst. Tādas, ziniet, ir tās gabalainās miglas. Tad es pateicu, ka tomēr braukšu uz Kentu. Atvadījos no Bridžitas un devos ceļā. Bet pēc tam migla atkal sabiezēja. Tas man ļoti nepatika. Es iebraucu tik biezā miglā, ka apmaldījos un vairs nesapratu, kur atrodos. Pēc kāda brīža es attapos, ka esmu pie Haidparka stūra, un nodomāju — tādā laikā es nudien nevaru braukt uz Kentu. Vispirms es gribēju braukt atpakaļ pie Bridžitas, bet atcerējos, ka vienreiz jau esmu apmaldījusies. Un tad es sapratu, ka atrodos visai tuvu šai jaukajai viesnīcai, kurā tēvocis Dereks mani iemitināja, kad es biju atgriezusies no Itālijas, un es nodomāju: došos turp un gan jau viņi man atradis brīvu numuru. Tas bija viegli izdarāms, es atradu vietu, kur nolikt auto, un nācu pa ielu uz viesnīcas pusi.

-   Vai jūs kādu satikāt, vai dzirdējāt kādu tuvumā staigājam?

-   Jocīgi, ka jūs tā sakāt, jo man tiešām likās, ka es dzirdu aiz muguras soļus. Protams, Londonā noteikti staigā daudz ļaužu, vienīgi šādā miglā tas dara nervozu. Es apstājos un klausījos, bet nekādus soļus vairs nedzirdēju un tāpēc nodomāju, ka esmu tos tikai iedomājusies. Es jau biju diezgan tuvu viesnīcai.

-   Un pēc tam?

-   Tad pēkšņi atskanēja šāviens. Kā jau es teicu, man šķita, ka lode man noiet gar pašu ausi. Šveicars, kas stāvēja pie viesnīcas, pieskrēja klāt un aizgrūda mani sev aiz muguras, un tad…

tad… otrs šāviens… Vinš… Viņš nokrita, un es

> >

iekliedzos. Meitene drebēja. Viņu uzrunāja māte.

-   Nu, nu, nomierinies, stingri sacīja Besa zemā balsī. Nomierinies! Šādā tonī Besa

Sedžvika runāja ar saviem zirgiem, un tas bija tikpat iedarbīgs arī attiecībā uz meitu. Elvaira mulsi pavērās viņā, drusku saslējās un tiešām nomierinājās.

-  Nu, re, noteica Besa.

-    Un tad pieskrējāt jūs, Elvaira sacīja Papum. Jūs iepūtāt savā svilpē un likāt policistam, lai atved mani uz viesnīcu. Un, tiklīdz es ienācu iekšā, es ieraudzīju… ieraudzīju māti. Viņa pagriezās un uzlūkoja Besu Sedžviku.

-    Un tādējādi mēs esam nonākuši šeit, nobeidza Papus. Viņš drusku sakustējās krēslā.

-   Vai jūs pazīstat Ladislavu Majinovski? viņš iejautājās. Viņa balss tonis bija mierīgs, parasts, pēc tā neko nevarēja spriest. Viņš neskatījās uz meiteni, bet, būdams sasprindzinājis dzirdi, bija pārliecināts, ka Elvairai drusku aizrāvās elpa. Deivijs bija ar skatienu ieurbies nevis meitā, bet mātē.

-   Nē, sacīja Elvaira pēc klusuma brīža, kas bija drusku par ilgu šādai atbildei. Nepazīstu.

-   Ā, noteica Papus. Man likās, ka varētu pazīt. Es domāju, ka viņš šovakar varētu būt šajā apkaimē.

-  Jā? Kāpēc lai viņš te šovakar būtu?

-   Nu, šeit ir viņa auto, atteica Papus. Tieši tāpēc es tā iedomājos.

-   Es viņu nepazīstu, atkārtoja Elvaira.

-   Esmu kļūdījies, sacīja Papus. Bet jūs, protams, pazīstat? viņš pievērsās Besai Sedžvikai.

-   Dabiski, atbildēja Besa Sedžvika. Pazīstu viņu jau daudzus gadus. Viņš, ziniet, ir galīgi traks, Sedžvika piebilda, viegli pasmaidīdama. Brauc kā dievs vai kā velns kādu dienu viņš lauzis kaklu. Pirms pusotra gada jau bija pamatīga avārija.

-  Jā, atceros, es par to lasīju, sacīja Papus. Pagaidām viņš vēl nestartē, vai ne?

-   Nē, pagaidām vēl ne. Varbūt nekad vairs nebrauks sacīkstēs.

-   Vai es, lūdzu, tagad nevarētu iet gulēt? žēli iejautājās Elvaira. Es tiešām esmu šausmīgi nogurusi.

-   Protams, kā gan citādi, teica Papus. Vai esat man izstāstījusi visu, ko atceraties?

-Jā.

-   Es uziešu tev līdzi, sacīja Besa.

Māte un meita aizgāja kopā.

-   Maļinovski viņa, protams, pazīst, teica Papus.

-   Vai jums tiešām tā liekas? jautāja seržants Vodels. •

-    Es to zinu. Pirms pāris dienām dzēra ar viņu tēju Betersī parkā.

-   Kā jūs to uzzinājāt?

-    Stāstīja viena veca dāma, kas bija satraukusies. Domāja, ka viņš nav piemērots draugs jaunai meitenei. Nav jau ar', protams.

-    It ipaši tāpēc, ka Maļinovskis ar māti… Vodels delikāti nepabeidza teikumu. Par to vismaz ļoti daudz tenko.

-  Jā. Varbūt tā ir, varbūt nav. Droši vien ir.

-    Tādā gadījumā kuru viņam patiesībā vajag?

Papus izlikās nedzirdam.

-   Man gribas viņu savākt. Šausmīgi gribas, viņš teica. Viņa auto ir tepat aiz stūra.

-   Vai viņš, jūsuprāt, varētu būt apmeties šajā viesnīcā?

-   Nedomāju vis. Viņš šeit neiederētos. Viņam nevajadzētu šeit atrasties. Ja viņš ir ieradies, tad tikai, lai satiktu meiteni. Es teiktu, ka meitene noteikti nāca satikt viņu.

Atvērās durvis, un atkal parādījās Besa Sedžvika.

-    Es atgriezos tāpēc, viņa sacīja, ka gribēju ar jums aprunāties. Viņa palūkojās abos pārējos vīriešos. Vai es nevarētu parunāt tikai ar jums? Es esmu sniegusi visu informāciju, kāda nu tā bija, tomēr vēlētos arī pārmīt ar jums pāris vārdus privāti.

-    Kāpēc gan ne? atteica virsinspektors Deivijs. Viņš pamāja ar galvu. Jaunais policijas konstebls paņēma savu bloknotu un izgāja ārā. Vodels viņam sekoja. Jā? sacija virsinspektors Deivijs.

Lēdija Sedžvika apsēdās viņam pretī.

-   Saindētās konfektes tas gan bija muļķīgs stāsts, viņa sacīja. Bezjēdzība. Galīgas blēņas. Es neticu, ka kaut kas tāds vispār ir noticis.

-  Neticat?

-  Vai tad jūs ticat?

Papus paraustīja plecus.

-    Domājat, ka jūsu meita to visu ir sagudrojusi?

-  Jā. Bet kāpēc?

-   Nu, ja jūs nezināt, kāpēc, sacīja virsinspektors Deivijs, kā gan es to varētu zināt? Viņa ir jūsu meita. Jūs viņu droši vien pazīstat labāk nekā es.

-   Es viņu vispār nepazīstu, rūgti noteica Besa Sedžvika. Es neesmu viņu satikusi un neesmu bijusi ar viņu nekādā sakarā, kopš viņai palika divi gadi. Kopš tā laika, kad es aizbēgu no vīra.

-   O, jā. Es to visu zinu. Man tas liekas savādi. Saprotiet, lēdij Sedžvika, ja māte pieprasa, tiesa parasti bērnu atstāj mātei pat tādā gadījumā, ja šķiršanās notiek mātes vainas dēļ. Acīmredzot jūs to neprasījāt? Jūs to negribējāt.

-   Man likās, ka tā būs labāk.

-   Kāpēc?

-   Es domāju, ka tā Elvairai būs drošāk.

-  Tam bija morāls pamats?

-   Nē, morāls ne.Mūsdienās laulības pārkāpj bieži. Bērniem tas ir jāzina, viņiem jāuzaug, to zinot. Vienkārši ar mani kopā nekad nevar būt drošībā. Es nedzīvoju drošu dzīvi. Es nevaru pārmainīt savu dabu. Es esmu dzimusi, lai dzīvotu briesmās. Likums un sabiedriskās normas man nav šķērslis. Man likās, ka Elvairai būs labāk, viņa būs laimīgāka, ja tiks audzināta kārtīgā, angliskā garā. Nodrošināta, pieskatīta…

-   Bet bez mātes mīlestības?

-    Manuprāt, ja viņa mani iemīlētu, tas viņai nestu tikai ciešanas. Jā, jūs varat man neticēt, bet tieši tā es jutu.

.Es saprotu. Vai jūs joprojām domājat, ka jums bija taisnība?

-   Nē, atteica Besa. Nedomāju. Tagad es domāju, ka varbūt es maldījos no paša sākuma.

-    Vai jūsu meita pazīst Ladislavu Maļinovski?

-   Esmu pārliecināta, ka nē. Viņā taču tā teica. Jūs to dzirdējāt.

-   Dzirdēju gan, jā.

-Un?

-   Ziniet, viņa, šeit sēžot, bija nobijusies. Mēs savā profesijā iemācāmies pamanīt bailes, kad aitām gadās sastapties. Viņa bija nobijusies. Kāpēc? Lai kā būtu ar konfektēm, viņas dzīvība tika apdraudēta. Arī tas metro stāsts varētu būt patiesība…

-  Tas bija muļķīgs. Tā kā dēku romānā…

-    Iespējams. Bet arī tā dzīvē gadās, lēdij Sedžvika. Biežāk, nekā jums liekas. Vai jums ir kāds priekšstats, kas varētu gribēt jūsu meitas nāvi?

-  Neviens neviens pats!

Besa Sedžvika runāja pārliecināti.

Virsinspektors Deivijs nopūtās un nošūpoja galvu.

28.

Virsinspektors Deivijs pacietīgi gaidīja, kamēr beigsies misis Melfordas runas plūdi. Tā bija pagalam neauglīga nopratināšana. Māsīca Mildreda bija nesakarīga, dumja un dzirdēja tikai to, ko teica pati. Tāds priekšstats bija radies

Papum. Stāsti par Elvairas labajām manierēm, par viņas jauko dabu, par nepatikšanām ar zobiem, par savādajiem, telefoniski izteiktajiem aizbildinājumiem tas viss radīja Deivijam nopietnas šaubas, vai Bridžita tiešām ir piemērota draudzene Elvairai. Virsinspektors Deivijs bija kā ierauts nesakarīgu, vispārīgu frāžu straumē. Misis Melforda neko nezināja, neko nebija dzirdējusi un acīmredzot ļoti maz ko spēja secināt.

Telefonsaruna ar Elvairas aizbildni pulkvedi Laskombu bija vēl neproduktlvāka, bet vismaz daudz īsāka.

-    Atkal tīra, balta nevainība, nolicis klausuli, Deivijs sacīja seržantam. Ļaunu neredz, ļaunu nedzird, par ļaunu nerunā. Nelaime ir tā, ka visi, kam ar meiteni bijis kāds sakars, ir pārāk jauki, saprotiet. Pārāk daudz jauku cilvēku, kas nekā nezina par ļaunumu. Atšķirībā no manas vecās dāmas.

-  Tās Bertrama viesnīcas viešņas?

-   Jā, tās pašas. Mis Mārpla mūža gaitā ir uzkrājusi lielu pieredzi ļaunuma ievērošanā, ļaunuma izpratnē un paredzēšanā, un ari cīņā ar ļaunumu. Paskatīsimies, ko mums izdosies izdabūt no draudzenes Bridžitas.

Pirmās un galvenās grūtības šai nopratināšanā radīja Bridžitas mamma. Lai panāktu sarunu ar Bridžitu bez viņas mātes klātbūtnes, virsinspektoram Deivijam vajadzēja likt lietā visu savu daiļrunību un glaimošanas spēju. Un šai cīņā viņu, tas gan jāatzīst, visai prasmīgi atbalstīja pati Bridžita. Kad bija saņemtas atbildes uz vairākiem standartjautājumiem un visi bija gana izšausminājušies par Elvairas izglābšanos no nāves, Bridžita sacīja:

-   Zini, mammu, tev taču laiks doties uz to komitejas sapulci. Tu teici, ka tā ir ļoti svarīga.

-   Ak Kungs, ak Kungs, vaimanāja Bridžitas māte.

-   Tu taču zini, mammu, ka bez tevis viņi atkal visu sajauks.

-   Nūjā, kā tad, tā noteikti būs. Bet varbūt man vajadzētu…

-    Viss būs vislabākajā kārtībā, madam, sacīja virsinspektors Deivijs, cenzdamies izskatīties pēc iespējas laipnāks un tēvišķīgāks. Jums nav jāuztraucas. Ejiet vien, kur bijāt plānojusi! Viss svarīgākais jau ir izrunāts. Jūs man tiešām esat izstāstījusi visu, ko es gribēju zināt. Man vēl palikuši tikai nedaudzi rutīnas jautājumi par Itālijas paziņām, un gan jau jūsu meita mis Bridžita spēs man palīdzēt.

-   Nu, ja tu domā, ka tiksi galā, Bridžit…

-   Jā, mammu, es tikšu galā, sacīja Bridžita.

Pēdīgi, izrunājusies krustu un šķērsu, Bridžitas māte>tomēr aizgāja uz sapulci.

-   Ak Kungs, nopūtās Bridžita, kad bija aizvērusi ārdurvis un atgriezusies istabā. Nudien! Ar tām mātēm nav viegli!

-   Tā runā gan, atteica virsinspektors Deivijs. Daudzām jaunām dāmām, ar ko man bijusi darīšana, mātes ir radījušas ievērojamas grūtības.

-   Man gan likās, ka jūs to izteiksiet otrādi, sacīja Bridžita.

-   O, es tā varētu gan sacīt, teica Deivijs. Bet varu paskatīties arī no jauno dāmu redzesleņķa. Tagad jūs man varēsiet pastāstīt vairāk.

-    Es tiešām mammas klātbūtnē nevarēju īsti atklāti runāt, paskaidroja Bridžita. Bet es jūtu, protams, cik svarīgi ir tas, lai jūs par visu to zinātu pēc iespējas vairāk. Es zinu, ka Elvaira bija par kaut ko šausmīgi noraizējusies un nobijusies. Viņa tieši neatzinās, ka ir briesmās, bet redziet bija.

-   Man likās, ka tā tiešām varētu būt. Protams, jūsu mātes klātbūtnē man negribējās jūs pārāk izprašņāt.

-       O, jā, atsaucās Bridžita. Mammai tiešām to visu nevajag zināt. Viņa ir tik bailulīga, un turklāt viņa uzreiz aizietu un visiem visu izpļāpātu. Proti, Elvaira taču negribēja, lai tas kļūtu plašāk zināms…

-   Iesākumā, teica virsinspektors Deivijs, es gribētu zināt par to konfekšu kasti Itālijā. Cik es saprotu, bija tāda doma, ka viena viņai sūtīta konfekšu kaste varētu būt bijusi saindēta.

Bridžitas acis plati iepletās.

-   Saindēta? viņa pārjautāja. Ak, nē, nedomāju vis. Vismaz…

-   Vai kaut kas tāds bija?

-   Nūjā. Atsūtīja vienu konfekšu kasti, un Elvaira apēda diezgan daudzas, un viņai nakti bija visai slikti. Stipri slikti.

-   Bet viņai nebija aizdomas par indi?

-   Nē. Vismaz… Ak, jā, viņa teica gan, ka varbūt kāds mēģina kādu no mums noindēt, un mēs apskatījām konfektes, pētījām, ziniet, vai tajās nav iepildīts kas aizdomīgs.

-   Un vai bija?

-   Nē, nebija, atbildēja Bridžita. Vismaz mēs neko tādu nemanījām.

-   Bet varbūt jūsu draudzene, mis Elvaira, tomēr tā domāja?

-   Nu, varbūt… Bet vina neko tādu neteica.

>

-Tomēr jums šķiet, ka viņa no kāda baidījās?

-   Tolaik man tā nelikās, es neko tādu neievēroju. Tas sākās vēlāk, šeit.

-   Kas ir ar to vīrieti Gvido?

Bridžita ieķiķinājās.

-   Viņš bija briesmīgi ieķēries Elvairā, viņa sacīja.

-   Un jūs savai draudzenei palīdzējāt ar viņu satikties?

-   Nu, varu jau jums pastāstīt, teica Bridžita. Galu galā jūs esat no policijas. Kaut kas tāds jums nevar būt diez ko svarīgi, un es ceru, ka jūs sapratīsiet. Grāfiene Martinelli bija briesmīgi stingra tā vismaz viņai pašai likās. Un mums, protams, bija dažnedažādas viltības un blēdības. Mēs visas cita citai izlīdzējām, saprotiet.

-  Un droši vien, ja vajadzēja, melojāt?

-    Nu, baidos, ka tiešām melojām, teica Bridžita. Bet ko lai dara, ja visiem ir tādas aizdomas?

-   Tātad jūs satikāties ar Gvido un tā tālāk. Vai Gvido mēdza draudēt Elvairai?

-Oi, nejau nopietni, manuprāt.

-   Tad varbūt bija vēl kāds cits, ar kuru viņa satikās?

-Nu… tas… ē… es nezinu.

-   Lūdzu, izstāstiet man, mis Bridžita! Saprotiet, tas varētu būt ļoti svarīgi.

-   Jā, jā, es saprotu. Nu, bija vēl viens. Es nezinu, kas viņš bija, bet par to Elvaira nudien daudz domāja. Viņa to uztvēra nāvīgi nopietni. Proti, tas nudien bija ļoti svarīgi.

-   Vai mis Bleika ar viņu satikās?

-   Tā man šķiet. Proti, viņa sacīja, ka iet uz satikšanos ar Gvido, bet tas ne vienmēr bija Gvido. Tas bija šis otrais vīrietis.

-   Vai jums ir kāda doma, kas tas varētu būt?

-   Nē. Bridžita izklausījās mazliet svārstīga.

-    Vai tas nevarētu būt sacīkšu braucējs Ladislavs Maļinovskis?

Bridžita sastinga.

-  Tātad jūs to zināt?

-   Vai es nemaldos?

-   Jā, domāju, ka nemaldāties. Elvaira bija no avīzes izplēsusi viņa fotogrāfiju. Viņa to glabāja

aiz zeķes.

>

-  Vai tas nebija vienkārši sapņu tēls?

-   Tā, protams, varētu teikt, bet man liekas, ne tikai tā.

-   Vai jūs nezināt viņa satikās ar Maļinovski ari šeit?

-   Es nezinu. Saprotiet, es nudien nezinu, ko viņa darīja pēc atgriešanās no Itālijas.

-   Viņa ieradās Londonā pie zobārsta, Deivijs pateica priekšā. Tā vismaz viņa teica.

Patiesībā Elvaira ieradās pie jums. Viņa piezvanīja misis Melfordai un sastāstīja kaut ko par veco guvernanti.

Bridžita ieķiķinājās.

-   Tā bija, vai ne? smaidīdams sacīja virsinspektors. Kur viņa patiesībā devās?

Bridžita brīdi vilcinājās un tomēr atzinās:

-  Viņa aizbrauca uz Triju.

-  Ak tad uz Īriju? Kāpēc?

-   Viņa man neteica. Tikai to, ka ļoti vēlas tur kaut ko uzzināt.

-   Vai jūs zināt, uz kuru Īrijas vietu viņa devās?

-   Nē, bet viņa pieminēja kādu nosaukumu. Sākās ar Beli… šķiet, Bcligoulena.

-   Skaidrs. Vai jūs esat pārliecināta, ka viņa brauca tieši uz Īriju?

-   Es pavadīju viņu uz Kensingtonas lidostu. Elvaira brauca ar "AerLingus"lidmašīnu.

-   Kad viņa atgriezās?

-  Nākamajā dienā.

-   Vai atlidoja?

-Jā.

-   Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka viņa atgriezās ar lidmašīnu?

-   Nu droši vien! ,

)

-   Vai viņa ņema biļeti turp un atpakaļ?

-   Nč. Neņēma vis. To es atceros.

-    Tad taču viņa varētu būt atgriezusies ari citādi, vai ne?

-   Nūjā, laikam gan.

-   Viņa būtu varējusi atgriezties, piemēram, ar ātrvilcienu "Irish Mail"…

-   Viņa neko par to neteica.

-   Bet viņa taču neteica arī to, ka ir atlidojusi, vai ne?

-   Nē, neteica, piekrita Bridžita. Bet kāpēc gan lai viņa atgrieztos ar kuģi un vilcienu, ja var braukt ar lidmašīnu?

-    Nu, ja viņa noskaidroja to, ko vēlējās noskaidrot, un viņai nebija, kur pārnakšņot, viņa varbūt nodomāja, ka vienkāršāk atgriezties ar .šo nakts ātrvilcienu.

-   Jā, tā gan varētu būt!

Deivijs pasmīnēja.

-    Bet vai gan varētu būt, viņš sacīja, ka jauna dāma mūsdienās domā par ceļošanu citādi, nekā ar lidmašīnu?

-   Laikam gan nevarētu, piekrita Bridžita.

-    Šā vai tā Elvaira atgriezās Anglijā. Kas notika pēc tam? Viņa atnāca pie jums vai piezvanīja?

-   Piezvanīja.

273

-Cikos?

Kristi 10

-   Ē… kaut kad no rīta… Jā, manuprāt, tas varēja būt ap vienpadsmitiem vai divpadsmitiem.

-  Un ko viņa teica?

-   Nu, viņa tikai apvaicājās, vai viss ir kārtībā

-   Un vai bija?

-   Nē, nebija, tāpēc ka, redziet, piezvanīja misis Melforda un klausuli pacēla mamma, un sākās sarežģījumi, un es vairs nezināju, ko lai saku. Tāpēc Elvaira teica, ka nebrauks uz Onslovas laukumu, piezvanīs savai māsīcai Mildreda un mēģinās kaut ko sagudrot.

-   Un vai tas ir viss, ko jūs atceraties?

-   Tas ir viss, atteica Bridžita, nodomādama par misteru Bolāru un rokassprādzi. To gan virsinspektors Deivijs no viņas nemūžam neizdabūs!

Papus gluži labi saprata, ka meitene kaut ko noklusē. Viņš varēja tikai cerēt, ka tas nav nekas izmeklēšanai būtisks. Viņš atkārtoja agrāko jautājumu:

-   Vai jums šķiet, ka jūsu draudzene tiešām bija no kāda vai kaut kā nobijusies?

-   Jā, šķiet gan.

-   Vai mis Bleika to teica jums, vai ari jūs to aizrādījāt viņai?

-       Nu, es viņai uzreiz noprasīju. Sākumā Elvaira liedzās, bet tad atzina, ka tiešām ir nobijusies. Un es zinu, ka tā bija, dedzīgi turpināja Bridžita. Viņa bija pārliecināta, ka ir briesmās. Bet es nezinu, kas tās par briesmām un no kurienes.

-    Cik saprotu, jūsu pārliecība šai jautājumā attiecas tieši uz to rītu, kad viņa atgriezās no Īrijas, vai ne?

-   Jā. Jā, tieši tad es par to jau biju pilnīgi pārliecināta.

-   Tātad tas ir rīts, kad viņa varbūt atgriezās ar ātrvilcienu "Irish Mail"…

-   Man neliekas, ka viņa atgriezās ar vilcienu. Kāpēc jūs nevaicājat Elvairai pašai?

-   Gan jau ar laiku paprasīšu. Bet es negribu pievērst šim apstāklim sevišķu uzmanību. Vismaz šobrīd. Tas varētu darīt viņas stāvokli vēl bīstamāku. '

Bridžita iepleta savas apaļās acis.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Jūs varbūt neatceraties, mis Bridžita, bet tieši tajā naktī vai, precīzāk, agri no rīta "Irish Mail" tika aplaupits.

-    Vai jūs gribat teikt, ka Elvaira bija tur un neko man neteica?

-   Piekrītu tas izklausās neticami, atteica Papus. Man tikai ienāca prātā, ka viņa varētu būt kādu vai kaut ko redzējusi vai, teiksim, iejaukta kādā starpgadījumā, kas saistīts ar šo vilcienu. Elvaira, piemēram, varēja satikt kādu pazinu, un tas radītu viņai briesmas.

> 7 »

-    Ā… noelsās Bridžita. Viņa padomāja. Tātad kāds viņas paziņa varbūt ir iejaukts šai laupīšanā…

Virsinspektors Deivijs piecēlās.

-   Liekas, tas būs viss, viņš sacīja. Vai jūs tiešām neko vairs nevarat man pastāstīt? Nezināt nevienu vietu, kur viņa todien devās? Un iepriekšējā dienā?

Bridžitas acu priekšā atkal iznira misters Bolārs un viņa veikals Bondstrītā.

-   Nē, viņa teica.

-    Man liekas, jūs kaut ko tomēr neesat pateikusi, sacīja virsinspektors Deivijs.

Bridžitai tomēr atradās salmiņš, pie kā pieķerties.

-    Vai, pavisam aizmirsu! viņa teica. Jā, viņa taču gāja pie advokātiem. Pie saviem aizbildņiem Elvaira gribēja kaut ko noskaidrot.

-   Ā, viņa gāja uz advokātu kantori, kura pārziņā ir aizbildnība par viņu. Vārdus jūs droši vien neatceraties…

-    Viens bija īgertons Forbss, īgertons un vēl kāds, teica Bridžita. Daudz vārdu, bet šie divi, šķiet, bija tieši tādi.

-    Skaidrs. Un ko viņa gribēja noskaidrot?

-   Viņa gribēja zināt, cik daudz naudas viņai pieder, atbildēja Bridžita.

Inspektors Deivijs sarauca pieri.

-    Vai tiešām? viņš sacīja. Interesanti. Kāpēc gan viņa pati to nezināja?

-   Tāpēc, ka viņai tas nekad nebija teikts! izsaucās Bridžita. Visiem likās, ka Elvairai nāks par ļaunu, ja viņa zinās, cik bagāta ir.

-    Un viņai šausmīgi gribējās to zināt, vai ne?

-   Jā, atbildēja Bridžita. Manuprāt, viņa tam piešķīra lielu nozīmi.

-    Labi, paldies, noteica virsinspektors Deivijs. Jūsu palīdzība bija ļoti noderīga.

29.

Ričards īgertons paskatījās sev priekšā noliktajā vizītkartē un tad virsinspektoram sejā.

-   Savāds gadījums, viņš sacīja.

-   Jā, ser, atteica virsinspektors Deivijs, ļoti savāds gadījums.

-    Pie Bertrama viesnīcas, miglā… novilka īgertons. Jā, vakar vakarā bija bieza migla. Jums droši vien migla bieži sagādā šādus pārsteigumus, vai ne? Ķer un grābj rokassomiņas un tamlīdzīgi, vai ne?

-   Tā gluži nebija, atbildēja Papus. Mis Bleikai neviens neko nemēģināja atņemt.

-   No kurienes šāva?

-    Migla mums neļauj precīzi spriest. Viņa pati īsti nezina. Bet mums liekas tas ir visticamākais pieņēmums ka tas virs ir kaut kur netālu viņu gaidījis.

-   Un, kā jūs teicāt, šāva divreiz?

-   Jā. Pirmoreiz garām. Šveicars atskrēja no savas vietas pie viesnīcas durvīm un parāva viņu sev aiz muguras, tieši pirms Otrā šāviena.

-  Tātad trāpīja viņam, jā? -Jā.

-   Visai drosmīgs zellis.

-Jā. Šveicars bija drosmīgs, sacīja virsinspektors.

-  Atsauces par viņa dienestu armijā ir ļoti labas. īrs.

-   Kā viņu sauc?

-  Gormens. Maikls Gormens.

-   Maikls Gormens… īgertons sarauca pieri.

-   Nē, viņš noteica. Vienu brīdi man likās, ka šis vārds man kaut ko izsaka.

-   Tas, protams, ir diezgan parasts vārds. Šā vai tā, viņš izglāba meitenei dzīvību.

-   Un kāds īsti ir jūsu nāciena iemesls, virsinspektor?

-   Cerība uz nelielu informāciju. Mums, ziniet, vienmēr vajadzīgs pēc iespējas labāk iepazīt slepkavības upuri.

-    Dabiski, dabiski. Bet es esmu saticis Elvairu tikai divas reizes, ja neskaita bērpību.

-   Jūs viņu satikāt apmēram pirms nedēļas, kad viņa bija ieradusies, vai ne?

-    Jā, tieši tā. Ko konkrēti jūs vēlaties zināt? Ja runa ir par viņas personīgajām īpašībām vai viņas draudzenēm, vai draugiem, vai mīlas likstām, vai kaut ko tamlīdzīgu, tad jums drīzāk jāiet pie kādas no tām sievietēm. Pie misis Kārpenteras, kura, ja nemaldos, atveda viņu no Itālijas, vai pie misis Melfordas, pie kuras viņa Saseksā dzīvo.

-   Es jau satiku misis Melfordu.

-Ā.

-    Nekāda labuma. Galīgi nekāda labuma, ser. Un meitenes personīgās īpašības mani neko daudz neinteresē galu galā es pats esmu viņu saticis un uzklausījis, kas viņai man sakāms pareizāk sakot, to, ko viņa gribēja man sacīt…

Ātra īgertona uzacu kustība liecināja, ka viņš ir dzirdējis uzsvaru uz vārda "gribēja".

-    Man ir stāstīts, ka mis Bleika bijusi noraizējusies, satraukta, par kaut ko baidījusies, bijusi pārliecināta, ka viņas dzīvība ir briesmās. Vai jums viņas apmeklējums atstāja šādu iespaidu?

-   N-nē… lēni novilka īgertons. Nē, es tik stiprus apzīmējumus nelietotu, tomēr daži viņas izteikumi likās ļoti savādi.

-   Piemēram?

-   Nu, viņa gribēja zināt, kas būs mantinieks, ja viņa pēkšņi nomirst.

-   Redz, kā, noteica virsinspektors Deivijs. Tātad šāda iespēja, ka viņa varētu pēkšņi nomirt, viņai bija prātā, vai ne? Interesanti.

.Kaut kas Elvairas prātu nodarbināja, bet es nezinu, kas tas bija. Viņa gribēja zināt arī to, cik naudas viņai pieder pareizāk sakot, piederēs, kad viņai apritēs divdesmit viens. Tas gan jau ir saprotamāk.

-   Nauda, cik cs nojaušu, ir liela…

-   Ārkārtīgi liela, virsinspektor.

-   Kā jums šķiet kāpēc viņa to gribēja zināt?

-   Par naudu?

Jā, un,par varbūtējo mantinieku.

-    Es nezinu, -atbildēja īgertons. Nav ne jausmas. Viņa pieminēja ari precēšanās iespēju…

-    Vai jums radās iespaids, ka šai lietā ir iejaukts vīrietis?

-   Man nav nekādu pierādījumu, bet… jā, tieši tā es nodomāju. Es biju pārliecināts, ka tam ir sakars ar kādu draugu. Tā taču parasti ir! Tiesa, Laskombs proti, pulkvedis Laskombs, viņas aizbildnis šķiet, neko nezina par tādiem draugiem. Bet vecais, labais Dcreks Laskombs jau nemaz nav no tiem, kas varētu zināt. Viņš bija gluži apbēdināts, kad es pieminēju šādu iespēju un teicu, ka draugs varētu būt no nevēlamiem.

-   Viņš ir nevēlams, piebilda virsinspektors Deivijs.

-  Ā, tātad jūs zināt, kas viņš ir?

-   Man ir visai ticams minējums: Ladislavs Maļinovskis.

-   Sacīkšu braucējs? Jāā… Izskatīgais velns. Sievietes līp pie viņa kā mušas pie medus. Gribētos zināt, kur viņš sastapis Elvairu. Man diez ko nešķiet, ka abu ceļi varētu krustoties, ja nu vienīgi… jā, viņš, ja nemaldos, pirms pāris mēnešiem bija Romā. Varbūt abi iepazinušies tur.

-   Ļoti iespējams. Vai varbūt viņu satikšanās ir kādā sakarā ar Elvairas māti?

-   Ko? Ar Besu? Man tas šķiet pilnīgi neiespējami.

Deivijs ieklepojās.

-    Runā, ka lēdija Sedžvika un Maļinovskis esot tuvi draugi, ser.

-   Jā, jā, es zinu šis tenkas. Varbūt tiesa, varbūt ne. Viņi ir tuvi draugi tādā nozīmē, ka dzīves līkloči viņus nemitīgi saved kopā. Besai, protams, ir bijis ari dažs labs romāns, tomēr, ņemiet to vērā, viņa nav nimfomāne. Cilvēkiem dažkārt gribas šādai sievietei to piedēvēt, bet ar Besu tā nav. Turklāt, cik es zinu, Besa tikpat kā nav pazīstama ar savu meitu.

-   Tieši to pašu man teica lēdija Sedžvika. Un jūs tam piekrītat?

īgertons apstiprinoši pamāja.

-   Kas vēl ir mis Bleikas radinieki?

-    Patiesībā tuvu radu nav. Abi viņas mātes brāļi krita karā, un viņa bija vienīgais vecā Konistona bērns. Kaut arī meitene dēvē misis Melfordu par māsīcu Mildredu, šī dāma patiesībā ir pulkveža Laskomba māsīca. Laskombs ir darījis meitenes labā visu, kas ir bijis viņa spēkos, atbilstoši saviem vecmodīgajiem uzskatiem bet vīrieši jau vispār no tā maz saprot…

-   Jūs sakāt, ka mis Bleika pieminējusi precēšanos? Es ceru, nav tādas iespējas, ka viņa varētu jau būt apprecējusies…

-        Elvairai vēl tālu līdz pilngadībai būtu vajadzīga viņas aizbildņu un pilnvaroto piekrišana.

-  Formāli jā. Bet meitenes dažkārt nemaz to nesagaida.

-   Es zinu. Diemžēl tā gadās. Pēc tam jākārto milzums formalitāšu, lai viņas nonāktu tiesas aizbildniecībā, un tā tālāk. Tas rada ievērojamas grūtības.

-   Un, šā vai tā, kad viņas ir apprecējušās, tad viņas ir apprecējušās, noteica Papus. Ja mis Bleika būtu precējusies, tad, cik es saprotu, mantinieks būtu viņas vīrs?

-   Es pilnīgi izslēdzu šādu precību iespēju. Viņa ir tikusi ļoti kārtīgi pieskatīta un… īgertons aprāvās, jo bija pamanījis virsinspektora Deivija ironisko smaidu.

Lai cik kārtīgi Elvaira būtu pieskatīta, viņa nenoliedzami bija atradusi iespēju iepazīties ar ārkārtīgi nevēlamo Ladislavu Maļinovski.

-   Tiesa, viņš piebilda bažīgā tonī, viņas māte arī aizbēga…

-  Jā, viņas māte aizbēga tas bija viņas dabā, bet mis Bleika ir gluži cita tipa cilvēks. Viņa tikpat apņēmīgi īstenos savu gribu, bet darīs to ar citiem līdzekļiem.

-  Jūs taču no tiesas nedomājat…

-    Es neko nedomāju pagaidam, atteica virsinspektors Deivijs.

30.

Ladislavs Maļinovskis uzlūkoja vispirms vienu policistu, tad otru, atmeta galvu un iesmējās.

-   Nu gan ir joki! Maļinovskis teica. Jūs izskatāties svinīgi kā ūpji. Tas taču ir smieklīgi, ka jūs te ierodaties un gribat mani pratināt. Jums nav, ko man piesiet itin nekā.

-    Mister Maļinovski, mēs domājam, ka jūs varētu palīdzēt izmeklēšanai. Virsinspektora Deivija runātie vārdi ripoja gludi oficiālā tonī. Jums pieder automašīna, mersedess-otto, reģistrācijas numurs FAN 2266.

-   Vai ir kāds iemesls, kāpēc man nevarētu piederēt šāds auto?

-   Itin nekāda iemesla, ser. Ir vienīgi neliela neskaidrība attiecībā uz numura pareizību. Jūsu auto ir redzēts uz šosejas, septītās maģistrāles, un tajā reizē tā numurs bija cits.

-   Muļķības. Tad tas būs bijis cits auto.

-    Šis modelis nav nemaz tik ļoti izplatīts. Mēs esam pārbaudījuši visus, kas ir.

-        Jūs droši vien ticat visam, ko jums sastāsta ceļu policija! Tas ir smieklīgi! Kur tas autiņš bija redzēts?

-   Tā vieta, kur policija jūs apturēja un pieprasīja uzrādīt tiesības, atrodas Visai netālu no Bedhemptonas. Tas notika ātrvilciena "Irish Mail" aplaupīšanas naktī.

-   Jūs nudien mani uzjautrināt, sacīja Ladislavs Maļinovskis.

-   Vai jums ir revolveris?

-   Protams, man ir gan revolveris, gan automātiskā pistole. Un man ir arī ieroča nēsāšanas atļauja.

-Tieši tā. Vai abi ieroči vēl ir pie jums?

-   Dabiski.

-   Es jau esmu jūs brīdinājis, mister Maļinovski.

-    Slavenais policijas brīdinājums! Viss, ko jūs teiksiet, tiks pierakstīts un izmantots pret jums tiesā.

-   Sevišķi precīzs gan šis citāts nav, miermīlīgi noteica Papus. Izmantots gan, bet ne pret. Vai nevēlaties mainīt savu liecību?

-   Nē, nevēlos.

-   Un jūs esat pārliecināts, ka nav nepieciešama jūsu advokāta klātbūtne?

-   Man nepatīk advokāti.

-   Jā, daudziem nepatīk. Kur pašlaik atrodas šie ieroči?

-    Man šķiet, jūs ļoti labi zināt, kur tie ir, virsinspektor. Mazā pistole ir mana auto paneļa nodalījumā, mersedefcā-otto, kura numurs, kā jau minēts, ir FAN 2266. Revolveris ir manā dzīvoklī, atvilktnē.

-   Par dzīvokli un atvilktni jums pilnīga taisnība, sacīja Papus, bet pistoles jūsu mašīnā nav.

-   Ir gan. Nodalījuma kreisajā pusē.

Papus papurināja galvu.

-   Kādreiz varbūt bija, bet vairs ne. Kur tā ir, mister Maļinovski?

Viņš pasniedza pāri galdam mazu automātisko pistoli. Ladislavs Maļinovskis paņēma to, izrādīdams lielu pārsteigumu.

-   Jāā… Redz, kur tā ir! Tātad tas bijāt jūs, kas to paņēma no auto?

-   Nē, atteica Papus, mēs to nepaņēmām no jūsu auto. Tās nebija jūsu mašīnā. Mēs to atradām kaut kur citur.

-   Kur jūs to atradāt?

-    Mēs to atradām Pondstrītā, atbildēja Papus. Un jums, bez šaubām, ir zināms, ka ši iela atrodas netālu no Parkleinas. Pistoli tur varēja nomest cilvēks, kas gāja vai varbūt skrēja pa šo ielu.

Ladislavs Maļinovskis paraustīja plecus.

-   Tam nav nekāda sakara ar mani es to tur nenometu. Pirms pāris dienām tā vēl bija manā automašīnā. Cilvēks taču visu laiku neskatās, vai visas mantas ir uz vietas. Vienkārši pieņem, ka tās tur ir.

-   Vai jūs, mister Maļinovski, zināt, ka no šīs pistoles divdesmit sestā novembra vakarā tika šauts uz Maiklu Gormenu?

-    Maiklu Gormenu? Es nepazīstu nekādu Maiklu Gormenu.

-  Tas ir Bertrama viesnīcas šveicars.

-   Ā, tas, kuru nošāva. Es par to lasīju. Un jūs sakāt, ka viņu nošāva ar manu pistoli? Muļķības!

-    Tās nav muļķības. To noteikuši ballistikas eksperti. Jūs pietiekami daudz zināt par šaujamieročiem, lai saprastu, ka uz viņu spriedumu var paļauties.

-   Jūs gribat mani iesēdināt. Vai nu nezināms, kā policija strādā!

-   Man liekas, jūs, mister Maļinovski, gluži labi zināt, kā strādā šīs valsts policija.

-    Vai jūs gribat teikt, ka es nošāvu Maiklu Gormenu?

-   Pagaidām es tikai lūdzu jūsu liecību. Nav izvirzītas nekādas apsūdzības.

-   Bet tā jūs domājat ka es nošāvu šo cilvēku smieklīgā karnevāla mundierī. Kāpēc gan?

Es nebiju viņam parādā naudu, man nav pret viņu nekāda naida.

-   Tika šauts uz kādu jaunu dāmu. Gormens pieskrēja viņu aizsargāt, un otrā lode trāpīja viņam krūtīs.

-   Kas tā par dāmu?

-   Jauna dāma, kuru jūs, manuprāt, pazīstat. Mis Elvaira Bleika.

-   Jūs sakāt, kāds ar manu pistoli mēģināja nošaut Elvairu?

Izklausījās, ka Maļinovskis netic.

-   Iespējams, ka jums ir radušās nesaskaņas.

-   Jūs gribat teikt, ka es sastrīdējos ar Elvairu un nošāvu viņu? Kāds ārprāts! Kāpēc lai cs šautu nost meiteni, ar kuru es grasos precēties?

-    Vai arī tā ir jūsu liecības daļa? Vai jūs tiešām grasāties precēties ar mis Elvairu Bleiku?

Ladislavs kādu brīdi svārstījās, tad paraustīja plecus un sacīja:

-    Viņa vēl ir ļoti jauna. Tas ir apspriežams jautājums.

-   Varbūt mis Bleika apsolīja jums savu roku un tad pārdomāja. Viņai bija no kāda bail. Vai nojums, mister Maļinovski?

-   Kāpēc lai es gribētu viņas nāvi? Vai nu es viņu mīlu un gribu precēt, vai arī, ja cs negribu viņu precēt, es vienkārši neprecos vienkāršāk

par vienkāršu. Kāpēc gan viņu nogalināt?

-   Nav nemaz tik daudz pietiekami tuvu personu, kas varētu gribēt viņas nāvi. Deivijs ieturēja pauzi un tad it kā starp citu sacīja: Vēl, protams, ir viņas māte.

-   Ko?! Maļinovskis pielēca kājās. Besa? Lai Besa nogalinātu savu meitu? Jūs esat traks! Kāpēc lai Besa nogalinātu Elvairu?

-   Varbūt tāpēc, ka viņa kā tuvākā radiniece varētu saņemt milzīgu mantojumu.

-    Besa? Jūs domājat, ka Besa varētu nogalināt naudas dēļ? Viņai pašai ir daudz naudas no vira amerikāņa. Katrā ziņā pietiekami.

-   Pietiekami nav tas pats, kas ļoti, ļoti daudz, atteica Papus. Cilvēki mēdz nogalināt lielas bagātības dēļ, ir gadījumi, kad mātes nogalina savus bērnus un bērni nogalina savas mātes.

-   Jūs esat traks, es jums saku!

-    Jūs teicāt, ka grasāties precēties ar mis Bleiku. Varbūt jūs jau esat ar viņu apprecējies? Ja tā, tad bagātības mantinieks būtu jūs.

-    Kādas vēl vājprātigas muļķības man būs jādzird?! Nē, es neesmu precējies ar Elvairu. Viņa ir glīta meitene. Man viņa patīk, un viņa ir mani iemīlējusies. Jā, es to atzīstu. Mēs iepazināmies Itālijā. Mums bija labi bet tas ir viss. Nekā vairāk, saprotiet?

-    Vai tiešām? Pirms brīža jūs, mister Maļinovski, gluži noteikti apgalvojāt, ka viņa ir tā meitene, ko jūs grasāties apprecēt.

-   Ak, jūs par to…

-   Jā, par to. Vai tā ir taisnība?

-   Es tā teicu tāpēc… tāpēc, ka tā izklausījās picņemamāk. Jūs šai zemē esat tik… tik klīrīgi..

-   Šis izskaidrojums mani neapmierina.

-    Jūs vispār neko nesaprotat. Mēs ar viņas māti… viņa ir mana mīļākā… es negribēju to pieminēt un… un tāpēc es sacīju, ka mēs ar meitu esam saderinājušies. Tas izklausās ļoti angliski un kārtīgi.

-   Tas man izklausās vēl samākslotāk. Jūs esat visai pamatīgās naudas grūtībās, vai ne, mister Maļinovski?

-   Manu dārgo virsinspektor, es vienmēr esmu naudas grūtībās. Tas ir ļoti bēdīgi.

-   Un tomēr pirms dažiem mēnešiem, cik man zināms, jūs ļoti brīvi šķicdātics ar naudu.

-    Aha, man toreiz ļoti paveicās. Es esmu spēlmanis. Es to atzīstu.

-    Tam gan man ļoti viegli noticēt. Un kur jums gadījās šī "veiksme"?

-  To es neteikšu, nemaz neceriet!

-   Es nemaz neceru.

-   Vai tas bija viss, ko gribējāt man vaicāt?

-    Pagaidām jā. Jūs esat atzinis pistoli par savu, un tas mums ļoti noderēs.

-    Es nesaprotu… kā… nespēju aptvert… Viņš aprāvās un izstiepa roku. Lūdzu, atdodiet to man!

-    Baidos, ka mums tā kādu laiciņu būs jāpatur, es jums par to izrakstīšu kvīti.

Deivijs to izdarīja un pasniedza lapiņu Maļinovskim.

Tas, galvu nokāris, izvilkās pa durvīm.

-  Temperamentīgs puika, noteica Papus.

-   Kāpēc jūs nenopratinājāt viņu arī par viltoto auto numuru un Bedhemptonu?

-    Pabaidīt es viņu gribēju, bet ne pārāk. Lai viņam pagaidām ir tikai viena ķeza, par ko uztraukties. Un viņš bija uztraucies.

-   Un vēl, ser Vecais gribēja satikt jūs, tiklīdz būsiet beidzis.

Virsinspektors Deivijs pamāja un devās uz sera Ronalda kabinetu.

-   Ā, Papus. Vai iet uz priekšu?

-    Jā, gluži labi tīklā jau pulka zivju. Lielākoties gan sīkas. Bet lencam arī lielās. Drīz būs rokā…

-   Lieliski, Frcd, sacīja Augstākā komisāra vietnieks.

31.

Mis Mārpla Pedingtonas stacijā izkāpa no vilciena un ieraudzīja drukno virsinspektoru Deiviju stāvam uz perona un gaidām viņu.

-  Jūs esat ļoti atsaucīga, mis Mārpla, sacīja Papus, paņēma viņu zem elkoņa un izvadīja uz ielas, kur jau gaidīja auto. Šoferis atvēra durvis, mis Mārpla iekāpa, virsinspektors Deivijs viņai sekoja un auto aizbrauca.

-  Kurp jūs mani vedat, virsinspektor?

-  Uz Bertrama viesnīcu.

-  Ak Kungs, atkal Bertrama viesnīca! Kāpēc?

-  Oficiālā atbilde ir šāda: tāpēc, ka, pēc policijas, domām jūs varētu palīdzēt izmeklēšanai.

-  Kaut kur dzirdēta frāze, skan visai draudīgi. Tai taču ļoti bieži seko arests, vai ne?

-   Es negrasos jūs arestēt, mis Mārpla. Papus smaidīja. Jums ir alibi.

Mis Mārpla labu brīdi pārdomāja to. Tad viņa teica:

-Jā.

Pa ceļam uz Bertrama viesnīcu viņi klusēja. Viņiem ienākot, mis Gorindža pacēla acis no sava galda, bet virsinspektors Deivijs veda mis Mārplu taisni uz liftu.

-  Otrais stāvs.

Lifts pacēlās, apstājās, un Papus izveda veco dāmu gaitenī.

Kad viņš atvēra astoņpadsmitā numura durvis, mis Mārpla sacīja:

-   Šis ir tas pats numurs, kurā es biju apmetusies.

-   Tieši tā, noteica Papus.

Mis Mārpla apsēdās atzveltnes krēslā.

-   Ļoti mājīga istaba, viņa piezīmēja, viegli nopūzdamās un lūkodamās apkārt.

-   Jā, šeit tiešām saprot, kas ir mājīgums, piekrita Papus.

-   Jūs izskatāties noguris, virsinspektor, negaidīti ieteicās mis Mārpla.

-   Man vajadzēja drusku izkustēties. Patiesību sakot, es tikko pārbraucu no Īrijas.

-   Jā? No Beligoulenas?

-   … Piķis un zēvele! Kā jūs varat zināt par Beligoulenu?… Atvainojiet, lūdzu! Ļoti lūdzu piedošanu.

Mis Mārpla piedodoši smaidīja.

-  Vai Maikls Gormens jums izstāstīja, ka viņš cēlies no turienes? Vai tā bija?

-   Nē, ne gluži, atbildēja mis Mārpla.

-   Tad kā, atvainojiet par jautājumu, jūs to zināt?

-       Ak Kungs, nopūtās mis Mārpla, man nudien ļoti neērti. Es to tikai… man gadījās dzirdēt.

-   Ā, saprotu.

-   Es speciāli nenoklausījos. Tas notika vienā no kopīgajām istabām tā vismaz skaitās kopīga. Pavisam atklāti runājot, man patīk klausīties, ko cilvēki runā. Tā taču gadās. It īpaši, ja cilvēks ir vecs un reti tiek laukā no mājas. Saprotiet, ja tev blakus cilvēki runā, tu klausies.

-   Nu, tas šķiet gluži dabiski, bilda Papus.

-   Zināmā mērā nudien, teica mis Mārpla. Ja cilvēki neklusina savas balsis, var uzskatīt, ka viņi ir gatavi uz noklausīšanos. Bet gadās, protams, dažādi. Var rasties situācija, kad, atrazdamās kopīgā istabā, tu saproti, ka citi cilvēki sarunādamies neiedomājas, ka telpā atrodas vēl kāds. Un tad jāizlemj, ko šai sakarā iesākt. Piecelties un ieklepoties vai tikai klusi sēdēt un cerēt, ka viņi nemaz neuzzinās par nejaušo noklausīšanos. Abi veidi ir neveikli.

Virsinspektors Deivijs pameta skatu pulkstenī.

-   Klausieties, viņš teica. Es gribēšu visu par to dzirdēt, bet kuru katru brīdi šeit ieradīsies kanoniķis Penifāters. Man jānoiet viņam pretī. Vai jūs neiebilstat?

Mis Mārplai nebija iebildumu. Virsinspektors Deivijs atstāja istabu.

32.

Tika atdaritas abpusveramās durvis, un kanoniķis Penifāters ienāca Bertrama viesnīcā. Viņš viegli sarauca pieri šodien Bertrama viesnīcā kaut kas šķita citādāks nekā parasti. Varbūt kaut kas nokrāsots vai pārveidots? Viņš papurināja galvu. Tas nebija tas, bet kaut kas tomēr bija. Viņam neienāca prātā, ka atšķirība slēpās šveicarā agrākā sešas pēdas garā, zilacainā un tumšmatainā kareivja vietā stāvēja piecas pēdas septiņas collas garš vīrs ar nolaideniem pleciem, vasarraibumiem un gaišu matu šķipsnu, izlīdušu no šveicara cepures apakšas. Kanoniķis tikai juta, ka kaut kas ir mainījies. Kā allaž aizdomājies, viņš aizklimta līdz letei. Mis Gorindža viņu pasveicināja.

-    Kanoniķis Penifāters! Kāds prieks jūs redzēt! Vai ieradāties pēc savas bagāžas? Tā ir jums sagatavota. Ja vien jūs būtu mums paziņojis, mēs to būtu nosūtījuši uz jebkuru adresi.

-   Paldies, atbildēja kanoniķis Penifāters, liels, liels paldies. Jūs esat ļoti laipna, mis Gorindža. Bet man šodien tik un tā bija jābrauc uz Londonu, un es nodomāju, ka varu atnākt pats.

-   Mēs bijām ļoti noraizējušies pārjums, teica mis Gorindža. Kā akā iekritāt. Neviens nevarēja jūs atrast. Es dzirdēju, ka jūs esot iekļuvis autoavārijā?

-   Jā, atteica kanonikis Penifāters. Jā. Cii-

*

vēki mūsdienās brauc tik ātri. Tas ir ļoti bīstami. Es gan neko no tā neatceros. Tas darīja ļaunu manai galvai. Doktors teica, ka smadzeņu satricinājums. Un, ziniet, kad gadu nasta pieaug, cilvēka atmiņa… viņš skumīgi pašūpoja galvu. Un kā klājas jums, mis Gorindža?

-   Ļoti labi, paldies, atbildēja mis Gorindža.

Tobrīd kanonikis Penifāters atskārta, ka ari

mis Gorindža ir pārvērtusies. Viņš iesānis skatījās viņā un pūlējās noteikt, kāda ir šī atšķirība. Frizūra? Tā pati, kas parasti. Varbūt vēl mazlietiņ sprogaināka. Melna kleita, liels medaljons, kamejas broša. Viss kā parasti. Bet atšķirība bija. Varbūt viņa kļuvusi drusku slaidāka? Vai varbūt… jā, nudien viņa izskatījās noraizējusies! Kanonikis Penifāters nemaz tik bieži neievēroja, vai otrs cilvēks izskatās noraizējies, vai nē, viņš nebija no tiem, kas pievērš uzmanību emociju izpausmēm citu sejās, bet šodien pārmaiņa uzreiz piesaistīja uzmanību. Iespējams, tāpēc, ka mis

Gorindža tik daudzus gadus bija vērsusies pie viesiem ar vienu un to pašu sejas izteiksmi.

-    Es ceru, ka jūs neesat slimojusi? viņš bažīgi apvaicājās. Jūs izskatāties nedaudz novājējusi.

-   Nu, mums ir bijis daudz nepatikšanu, kanoniķi Penifāter.

-   Jā, ko lai dara. Ļoti žēl par to dzirdēt. Es ceru, ka tas nav sakarā ar manu pazušanu?

-   Nē, nē, teica mis Gorindža. Mēs, protams, bijām par to noraizējušies, bet tiklīdz uzzinājām, ka ar jums viss kārtībā… viņa aprāvās un pēc brīža turpināja. Nē. Runa ir par… nu, varbūt jums nav gadījies lasīt par to avīzēs. Aizgāja bojā Gormens, mūsu šveicars.

-   Ak, jā, atsaucās kanoniķis Penifāters. Tagad es atceros. Redzēju gan, avīzē bija rakstīts, ka te, pie jums, notikusi slepkavība.

Tik klaji noskanot šim vārdam, mis Gorindža nodrebēja. Trīsu vilnis bija redzams pat uz viņas melnās kleitas.

-   Šausmīgi, viņa sacīja. Šausmīgi. Bertrama viesnīcā nekad nekas tāds nenotiek. Saprotiet mēs neesam tāda viesnīca, kur vispār varētu notikt slepkavība.

-   Tiesa, tiesa, neesat gan, aši bilda kanoniķis Penifāters. Es esmu pārliecināts, ka neesat. Man ari nekad nebija ienācis prātā, ka šeit varētu notikt kaut kas tāds.

-   Protams, tas nenotika pašā viesnīcā, sacīja mis Gorindža, drusku atplaukusi par šo negaidīto atklāsmi. Tas notika ārā, uz ielas.

-   Tātad patiesībā tam nav ar jums nekāda sakara, piebalsoja kanonikis Penifāters.

To viņam acīmredzot nevajadzēja sacīt.

-   Sakars tomēr bija. Policija šeit nopratināja cilvēkus, jo nošautais bija mūsu šveicars.

-   Tātad tas ir jaunā šveicara dēļ! Man uzreiz likās, ka šeit kaut kas ir mainījies.

-   Jā, es nedomāju, ka tas ir ideāls variants. Proti, viņš nav tajā stilā, pie kura mēs esam pieraduši. Bet mums, saprotiet, ātri vajadzēja kādu salīgt.

-   Tagad es visu par to atceros, teica kanonikis Penifāters, savākdams savā galvā visai miglainu nedēļu vecu avīžu ziņu kopumu. Bet man likās, ka nošautā bija kāda meitene.

-   Jūs domājat lēdijas Sedžvikas meitu? Jūs droši vien redzējāt viņu šeit kopā ar viņas aizbildni, pulkvedi Laskombu. Acīmredzot miglā tika uzbrukts viņai. Droši vien gribēja izraut somiņu. Vārdu sakot, uz viņu izšāva, un tad Gormens, kurš, kā zināms, bija atvaļināts karavīrs un ļoti apķērīgs cilvēks, pieskrēja klāt, nostājās

viņai priekšā un pats tika nošauts. Nabaga vīrs…

-   Ļoti skumji, ļoti skumji, kratīdams galvu, sacīja kanoniķis.

-   Tas stipri apgrūtina mūsu darbu, sūrojās mis Gorindža. Policija visu laiku staigā iekšā un ārā. Es jau saprotu, ka šādā reizē nekas cits nav gaidāms, bet mums tas nepatīk, lai gan, tas man jāatzīst, virsinspektors Deivijs un seržants Vodels izskatās ļoti cienījami. Neuzkrītoši tērpušies, tomēr ar gaumi, nevis tā kā filmās zābakos un gumijotos lietusmēteļos. Tādi paši cilvēki kā mēs.

-   Ē… jā, norūca kanoniķis Penifāters.

-    Vai jums nācās likties slimnīcā? apjautājās mis Gorindža.

-  Nē, atbildēja kanoniķis, mani atrada ļoti lādzīgi cilvēki, nudien īsti žēlsirdīgie samārieši, kāds dārznieks un viņa sieva, kas mani aprūpēja, kamēr atgūstu veselību. Esmu viņiem ļoti, ļoti pateicīgs. Ir tik jauki uzzināt, ka uz pasaules vēl pastāv cilvēcība un labsirdība. Vai jums tā nešķiet?

»

Mis Gorindža atteica, ka viņai arī tas šķiet ļoti jauki.

-   Pēc visa, kas ir lasīts par noziedzības pieaugumu, viņa piebilda, par visiem tiem briesmīgajiem jaunekļiem un viņu draudzenēm, kas aplaupa bankas un vilcienus un apdraud cilvēkus… Viņa pacēla galvu. Lūk, kur virsinspektors Deivijs nāk lejā pa kāpnēm. Man liekas, viņš vēlas ar jums runāt.

-    Nesaprotu, kāpēc lai viņš to vēlētos. Kanoniķis bija neizpratnē. Viņš jau, ziniet, bija pie manis atbraucis, viņš sacīja, uz Čedminsteru. Viņš bija ļoti vīlies, kad es viņam neko noderīgu nespēju pastāstīt.

-   Vai tiešām nevarējāt?

-   Es nevarēju atcerēties. Kanoniķis sērīgi pakratīja galvu. Tas negadījums notika netālu no vietas, ko sauc par Bedhcmptonu, un es tiešām nesaprotu, ko es tur būtu darījis. Virsinspektors visu laiku taujāja, kāpēc es tur atrados, un es nespēju viņam to izskaidrot. Ļoti savādi, vai ne? Viņš, liekas, domāja, ka es esmu braucis ar auto no dzelzceļa stacijas apkaimes uz mācītajmāju.

-   Tas izklausās visai saprotami, ieteicās mis Gorindža.

-   Tas ne druskas neizklausās saprotami, iebilda kanoniķis Penifāters. Kāpēc gan lai es braukātu ar auto pa novadu, ko nemaz nepazīstu?

Pienāca klāt virsinspektors Deivijs.

-Tad redz, kur jūs esat, kanoniķi, viņš sacīja. Cerams, ka pašsajūta atkal laba?

-   Jā, jūtos tīri ciešami, atbildēja kanonikis Penifāters, lai gan galvassāpes joprojām moka biežāk nekā parasti. Un man ir pieteikts daudz nedarboties. Tomēr es vēl arvien neatceros to, ko man vajadzētu atcerēties, un ārsts teica, ka es varbūt nekad to neatcerēšos.

-   Nu, nu, bilda virsinspektors Deivijs, cerību nekad nevajag atmest. Viņš aizveda kanoniķi projām no letes. Es gribētu, lai jūs piedalāties vienā eksperimentā, viņš sacīja. Jūs taču neatteiksieties man palīdzēt, vai ne?

33.

Kad virsinspektors Deivijs atvēra astoņpadsmitā numura durvis, mis Mārpla joprojām sēdēja atzveltnes krēslā pie loga.

-  Šodien uz ielas daudz ļaužu, viņa sacīja. Vairāk nekā parasti.

-   Nu, pa šo ielu cilvēki iet uz Berklija laukumu un Šeperdas tirgu.

-   Es nedomāju tikai garāmgājējus. Notiek darbošanās ceļa remonts, atbraucis telefona centrāles auto, vairākas privātas automašīnas…

-   Un ko, ja drīkstu vaicāt, jūs no tā secināt?

-   Es neteicu, ka man būtu kādi secinājumi.

Papus uzmeta viņai vērīgu skatienu.

-   Es gribu, lai jūs man palīdzētu, viņš sacīja.

-   Protams, tāpēc jau es šeit atrodos. Kāds ir mans uzdevums?

-   Es gribētu, lai jūs darāt tieši to pašu, ko deviņpadsmitā novembra nakti. Jūs bijāt aizmigusi pamodāties varbūt jūs pamodināja kāds neparasts troksnis. Jūs ieslēdzāt gaismu, palūkojāties pulkstenī, izkāpāt no gultas, atvērāt durvis un palūkojāties laukā. Vai jūs varētu to atkārtot?

-  Dabiski, atteica mis Mārpla. Viņa piecēlās un aizgāja pie gultas.

-   Vienu mirklīti.

Virsinspektors aizgāja pie sienas, kas bija kopīga ar blakusistabu, un pieklauvēja.

-   Jums tas jādara stiprāk, ieteica mis Mārpla. Šī ir ļoti spēcīga būve.

Virsinspektors pieklauvēja ar divkāršu spēku.

-  Es liku kanoniķim Penifāteram izskaitīt līdz desmit, viņš sacīja, lūkodamies pulkstenī. Nu, uz priekšu!

Mis Mārpla pieskārās naktslampiņai, palūkojās iedomātā pulkstenī, piecēlās, aizgāja pie durvīm, atvēra tās un palūkojās laukā. Pa labi no viņas, tikko atstājis savu istabu, atradās kanonikis Penifāters. Viņš gāja uz kāpņu pusi. Nonācis kāpņu laukumiņā, kanonikis pagriezās un sāka kāpi lejup. Mis Mārplai viegli aizrāvās elpa. Viņa pagriezās atpakaļ.

-  Jā? bilda virsinspektors Deivijs.

-   Vīrietis, ko es tonakt redzēju, nevarēja būt kanoniķis Penifāters, sacīja mis Mārpla. Ja vien šis te biji i kanoniķis.

-   Man šķiet, jūs teicāt…

-   Es zinu. Tas izskatījās pēc kanoniķa Penifātera. Viņa mati un drēbes, un pārējais. Bet viņam bija citādāka gaita. Man liekas… es domāju, ka tas noteikti bija jaunāks cilvēks. Man žēl, ļoti, ļoti žēl, ka esmu jūs maldinājusi, bet cilvēks, ko cs tonakt redzēju, nebija kanoniķis Penifāters. Es esmu par to pārliecināta.

-   Vai jūs tiešām šoreiz esat pilnīgi pārliecināta, mis Mārpla?

-   Jā, atbildēja mis Mārpla. Atvainojiet, ka esmu jūs maldinājusi!

-   Jūs bijāt ļoti tuvu patiesībai. Kanoniķis Penifāters tonakt tiešām atgriezās viesnīcā. Atnākam viņu neviens neredzēja, bet tas nav nekas sevišķs, jo tas notika pēc pusnakts. Penifāters uzkāpa pa kāpnēm, atvēra sava numura durvis tepat blakus un gāja iekšā. Mēs nezinām, ko viņš ieraudzīja un kas notika pēc tam, jo viņš vai nu nespēj, vai negrib mums to pateikt. Ja vien mums kaut kā izdotos sapurināt viņa atmiņu…

-   Protams, ir jau tas vācu vārds… domīgi noteica mis Mārpla.

-   Kāds vācu vārds?

-   Paga… ak Kungs, izkritis no prāta, bet…

Pie durvīm pieklauvēja.

-   Vai drīkst? jautāja kanoniķis Penifāters. Viņš ienāca istabā. Vai bija apmierinoši?

-   Pilnīgi apmierinoši, sacīja Papus. Es jau tikko mis Mārplai teicu. Vai jūs esat pazīstami?

-   Jā, kā tad… teica kanoniķis Penifāters, tiesa, nebūdams par to īsti pārliecināts.

-    Es tikko teicu mis Mārplai, ka mums ir izdevies noskaidrot jūsu nāciena maršrutu. Tonakt jūs atgriezāties viesnīcā pēc divpadsmitiem. Jūs uznācāt augšā, atvērāt sava numura durvis, gājāt iekšā un… viņš ieturēja pauzi.

-   Ai! izsaucās mis Mārpla. Tagad es atceros! Tas vācu vārds ir Doppclgiinger!

-   Jā! iesaucās arī kanoniķis Penifāters. Protams, protams! Kā gan es varēju aizmirst? viņš sacīja. Jums pilnīga taisnība. Pēc tās filmas "Jērikas mūri" es pārnācu šeit, uzgāju augšā, atvēru savas durvis un ieraudzīju šausmas, es skaidri redzēju pats sevi sēžam krēslā un raugāmies man pretī. Kā jau jūs teicāt, cienītā kundze, cioppelgiingcr, dubultnieks. Cik

neparasti! Un tad… jāpadomā… Viņš lūkojās griestos un sasprindzināja atmiņu.

305

Un tad, viņu pārtrauca Papus, šie cilvēki bija ļoti pārsteigti, jo domāja, ka jūs jau esat Lucernā. Un kāds jums iesita pa galvu.

34.

Kanonikis Penifāters bija iesēdināts taksometrā un aizbraucis uz Britu muzeju. Virsinspektors ērti iekārtoja mis Mārplu vestibila stūrī. Vai viņa nevarētu pagaidīt kādas minūtes desmit? Mis Mārplai nebija iebildumu. Viņa ar prieku izmantoja iespēju mierīgi pasēdēt, palūkoties apkārt un padomāt.

Bertrama viesnīca. Tik daudz atmiņu… Pagātne sajaucās ar tagadni. Viņai ienāca prātā kāds franču teiciens: Plus ga change, plus c'est la mēmp ehose. Viņa pārmainīja vārdus vietām. Plus c'est la rnčnic ehose, plus ģa change. Taisnība gan tā, gan šitā, viņa nodomāja. [11]

Viņai bija skumji par Bertrama viesnīcu un pašai par sevi. Vecā dāma prātoja, ko gan vēl virsinspektoram Deivijam varētu no viņas ievajadzēties. Viņa juta Deivija darbaprieku un

aizrautību. Papus pūliņi beidzot sāka nesi augļus. Šī bija virsinspektora Deivija lielā diena.

Bertrama dzīve ritēja kā parasts. Nē, mis Mārpla iebilda pati sev, nav vis kā parasti. Atšķirība bija, lai gan viņa nevarētu definēt, kā īsti tā izpaužas. Varbūt jaušama sasaistītība?

Atkal atvērās durvis, un no jauna parādījās lielais, laucinieciskais vīrs. Viņš šķērsoja vestibilu un apsēdās līdzās mis Mārplai.

-   Vai gatava? viņš mundri apvaicājās.

-   Kur tad nu jūs mani atkal vedīsiet?

-   Mēs apciemosim lēdiju Sedžviku.

-   Vai viņa šeit apmetusies?

-  Jā. Kopā ar savu meitu.

Mis Mārpla piecēlās kājās. Viņa pameta skatu visapkārt un nomurmināja:

-  Nabaga Bertrams.

-   Ko jūs ar to gribējāt teikt?

-   Man šķiet, ka jūf> gluži labi to zināt.

-   Nu… paraugoties no jūsu redzesleņķa, varbūt tiešām zinu.

-    Vienmēr ir skumji, kad iet bojā mākslas darbs.

-   Vai jūs šo vietu saucat par mākslas darbu?

-   Katrā ziņā. Jūs taču ari.

-   Es saprotu jūsu domu, atzina Papus.

-        Ja tev dārza malā ieaug ceriņkrūms, tad jārok laukā, ja negribi, lai tas izplešas un visu noēno.

-  No dārzniecības es neko nesaprotu, bet tikpat labi varētu metaforiski teikt, ka te ir iemeties brants.

Viņi uzbrauca augšā ar liftu un aizgāja pa gaiteni uz stūra numuru, kurā mitinājās lēdija Sedžvika un viņas meita.

Virsinspektors Deivijs pieklauvēja pie durvīm, atskanēja sauciens "Lūdzu!" un viņš.gāja iekšā, mis Mārpla aiz viņa.

Besa Sedžvika sēdēja pie loga krēslā ar augstu atzveltni. Viņai uz ceļiem gulēja neatvērta grāmata.

-  Ak, tas atkal esat jūs, virsinspektor. Viņas acis pievērsās mis Mārplai un pārsteigumā nedaudz iepletās.

-  Tā ir mis Mārpla, paskaidroja virsinspektors Deivijs. Iepazīstieties, mis Mārpla lēdija Sedžvika.

-   Mēs jau esam satikušās, teica Besa Sedžvika. Jūs pirms dažām dienām bijāt kopā ar Selīnu Heiziju, vai ne? Sēdieties, viņa piebilda un atkal pievērsās virsinspektoram Deivijam:

-  Vai uzzināts kas jauns par to vīrieti, kas šāva uz Elvairu?

-  Par jaunumiem to diez vai varētu saukt.

-   Šaubos, vai jūs vispār ko uzzināsiet. Tādā miglā visādiem neģēļiem ir pļaujas laiks. Staigā apkārt un uzglūn sievietēm, kam nav pavadoņa.

-    Pilnīgi piekrītu, teica Papus. Kā jūtas jūsu meita?

-   Ak, ar Elvairu viss atkal kārtībā.

-   Vai viņa ir šeit, pie jums?

-     Jā. Es piezvanīju viņas aizbildnim, pulkvedim Laskombam. Viņš bija iepriecināts, ka es vēlos uzņemties gādību. Besa negaidīti iesmējās. Lāga večuks. Viņš vienmēr bija mani aicinājis uz šo mātes un meitas atkalapvienošanos!

-   Varbūt viņa vēlme nemaz nav aplama, bilda Papus.

-    Ko nu, ir jau, ir. Tikai šobrīd jā man liekas, nav labākas izejas. Viņa pagrieza galvu, paskatījās pa logu un jau citā tonī sacīja: Es dzirdēju, ka jūs esot arestējuši manu draugu Ladislavu Maļinovski. Uz kāda pamata?

-   Viņš nav arestēts, precizēja virsinspektors Deivijs. Viņš tika aizturēts, lai palīdzētu izmeklēšanai.

-    Es aizsūtīju savu advokātu, lai parūpējas par viņu.

-   Ļoti prātīgi, atzinīgi sacīja Papus. Katram, kam ir sarežģījumi ar policiju, prātīgāk vērsties pie advokāta. Citādi ir ļoti viegli pateikt kaut ko sev kaitējošu.

-   Pat ja cilvēks ir pilnīgi nevainīgs?

-   Sādā gadījumā advokāts ir vēl vairāk nepieciešams, atteica Papus.

-   Jūs taču esat ciniķis! Un par ko, ja drīkstu vaicāt, jūs viņu pratināt? Vai varbūt es nedrīkstu vaicāt?

-   Visūpirms mēs gribam precīzi noskaidrot, ko viņš darījis un kur atradies vakarā, kad gāja bojā Maikls Gormens.

Besa Sedžvika spēji izslējās krēslā.

-   Vai jums ienācis prātā kaut kas tik ačgārns, ka Ladislavs varētu būt šāvis uz Elvairu? Viņi pat nepazina viens otru.

-   Viņš būtu varējis to darīt. Viņa auto stāvēja tieši aiz stūra.

-   Blēņas, skarbi noteica lēdija Sedžvika.

-   Kā jūs, lēdij Sedžvika, tovakar iespaidoja šie šāvieni?

Viņa izskatījās pārsteigta.

-  Skaidrs, ka es biju satraukta par to, ka mana meita tikko izglābusies no nāves. Ko gan vēl jūs gribējāt dzirdēt?

-   Es to nemaz nedomāju. Es gribēju zināt, kā jūs iespaidoja Maikla Gormena nāve.

-   Man viņa ļoti žēl. Viņš bija drosmīgs cilvēks.

-   Un viss?

-   Ko gan vēl es varētu pateikt?

-  Jūs viņu pazināt, vai ne?

-   Protams. Viņš šeit strādāja.

Tomēr jūs taču Gormenu pazināt ari drusku vairāk, vai ne?

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Bet, lēdija Sedžvika, viņš taču bija jūsu vīrs!

Kādu brīdi viņa neatbildēja, lai gan nekādi neizrādīja nedz satraukumu, nedz pārsteigumu.

-  Jūs laikam visai daudz zināt, virsinspektor, vai ne? Viņa nopūtās un atzvēlās krēslā. Es nebiju satikusi viņu… jāpadomā… ļoti daudzus gadus. Divdesmit, pat vairāk nekā divdesmit. Un tad kādu dienu es skatos pa logu un pēkšņi atpazīstu Mikiju.

-   Un vai viņš pazina jūs?

-   Jā, taisni vai brīnums,,ka mēs viens otru pazinām, sacīja Besa Sedžvika. Mēs bijām nodzīvojuši kopā tikai apmēram nedēļu. Tad

. mana ģimene mūs noķēra, atpirkās no Mikija un ar negodu aizveda mani atpakaļ uz māju.

Viņa nopūtās.

-  Es biju ļoti jauna, kad aizbēgu ar Mikiju. Es tik maz zināju… Biju vienkārši dumjš skuķis, kam galva pilna ar romantiskām iedomām. Mikijs man likās kā varonis, galvenokārt tāpēc, k;i bija lielisks jātnieks. Viņš nepazina bailes. Un viņš bija izskatīgs un jautrs kā jau īsts īrs! Laikam jau es biju tā galvenā aizbēdzēja! Šaubos, vai Mikijam pašam kas tāds būtu ienācis prātā. Bet es biju mežonīga un stūrgalvīga, un traki iemīlējusies! Lēdija Sedžvika pakratīja galvu. Tas neturpinājās ilgi… Pietika ar pirmajām divdesmit četrām stundām, lai man zustu ilūzijas. Viņš dzēra, bija rupjš un uzmācīgs. Kad uzradās mana ģimene un atņēma mani viņam, es biju pateicīga. Es negribēju viņu vairs redzēt.

-   Vai jūsu ģimene zināja, ka jūs esat ar viņu apprecējusies?

-Nē.

-  Vai jūs to viņiem nepateicāt?

-   Es domāju, ka neesmu precējusies.

-   Kā tad tas iespējams?

-   Mēs salaulājāmies Beligoulenā, bet, kad atbrauca manējie, Mikijs man teica, ka tā laulību ceremonija bijusi blēdīšanās. To sarīkojis viņš ar saviem draugiem. Tolaik man likās gluži dabiski, ka viņš varētu tā rīkoties. Es nezinu, vai viņš vienkārši gribēja to naudu, ko viņam piedāvāja, vai arī bija nobijies, ka pārkāpis likumu, mani nepilngadīgu apprecēdams. Šā vai tā, es ne mirkli nešaubījos par viņa vārdu patiesumu toreiz ne.

-   Un vēlāk?

Viņa, šķiet, aizdomājās.

-    Es sāku šaubīties… jā, tas bija daudzus gadus vēlāk, kad biju nedaudz labāk iepazinusi dzīvi un vairāk uzzinājusi par likumiem, un man pēkšņi ienāca prātā, ka varbūt es galu galā tiešām apprecējos ar Maiklu Gormenu!

-   Tātad patiesībā, apprecoties ar lordu Konistonu, jūs pieļāvāt bigāmiju.

-    Un arī tad, kad precējos ar Džoniju Sedžviku, un arī tad, kad precējos ar Ridžveju Bekeru tas bija mans amerikāņu vīrs. Viņa paskatījās virsinspektorā Deivijā un iesmējās šķietami neviltotā uzjautrinājumā.

-   Tik daudz bigāmijas, viņa sacīja. Tas nudien liekas ļoti jocīgi.

-   Vai jūs jelkad domājāt par šķiršanos?

Viņa paraustīja plecus.

-   Tas viss bija kā muļķīgs sapnis. Kāpēc lai es to uzvandītu? Džonijam es to, protams, pateicu. Izrunājot Džonija vārdu, viņas balss pieklusa un kļuva samtaināka.

-   Un ko teica misters Sedžviks?

-  Viņam bija vienalga. Džonijs, tāpat kā es, nekad nav sevišķi raizējies par likuma burta ievērošanu.

-   Bigāmija ir krimināli sodāma, lēdij Sedžvika.

Lēdija Sedžvika paskatījās viņā un iesmējās.

-   Kas gan sāks uztraukties par to, kas noticis Īrijā pirms tik daudziem gadiem? Tas jau sen ir pagājis un beidzies. Mikijs dabūja savu naudu un pazuda. Ai, vai tad jūs nesaprotat? Tas taču bija tikai neliels, muļķīgs incidents. Incidents,, ko es gribēju aizmirst. Es to noliku pie malas, pie citām lietām ļoti daudzām lietām, kam dzīvē nav nekādas nozīmes.

-   Un pēc tam, pavisam mierīgā tonī sacīja Papus, kādā novembra dienā atkal parādījās Maikls Gormens un sāka jūs šantažēt.

-    Muļķības! Kas teica, ka Mikijs mani šantažējis?

Papus skatiens lēnām pārgāja pie vecās dāmas, kas, ļoti stalti izslējusies, sēdēja krēslā.

-   Jūs… Besa Sedžvika vēroja mis Mārplu. Ko gan jūs par to varat zināt?

Viņas balsī vairāk jautās ziņkāre, nevis dusmas.

-   Atpūtas krēsliem šai viesnīcā ir ļoti augstas atzveltnes, sacīja mis Mārpla. Tie ir ļoti ērti. Kādu rītu es sēdēju kabinetā pie kamīna. Vienkārši atpūtos pirms došanās iepirkties. Jūs ienācāt uzrakstīt vēstuli. Jūs droši vien neiedomājāties, ka telpā ir vēl kāds. Un tā es dzirdēju jūsu sarunu ar to vīrieti, Gormenu.

-  Jūs klausījāties?

-   Dabiski, atteica mis Mārpla. Kāpēc gan ne? Tā ir visiem viesiem domāta telpa. Kad jūs atvērāt logu un uzsaucāt tam vīrietim ārpusē, man vēl nebija ne jausmas, ka tā būs privāta saruna.

Besa kādu bridi raudzījās mis Mārplā, tad lēni nolieca galvu.

-  Nevaru iebilst, viņa sacīja. Tas ir saprotams. Bet jūs tik un tā pārpratāt to, ko dzirdējāt. Mikijs nešantažēja mani. Varbūt Mikijs par to domāja, bet es laikus liku viņam manīt, ka tas ir veltīgi! Lēdija Sedžvika pasmaidīja savu plato smaidu, kas darīja viņas seju ļoti pievilcīgu. Es viņu aizbaidīju.

-   Jā, piekrita mis Mārpla. Domāju, to tiešām tā varētu saukt. Jūs piedraudējāt viņu nošaut. Lūdzu, neuzskatiet manu sacīto par nekaunību, bet aizbaidīšana jums nudien izdevās lieliski.

Besa Sedžvika likās drusku uzjautrināta.

-   Tomēr es nebiju vienīgā, kas dzirdēja šo sarunu, turpināja mis Mārpla.

-   Mīļo stundiņ! Vai tad klausījās visa viesnīca?

-   Aizņemts bija ari otrs atzveltnes krēsls.

-   Kas tur sēdēja?

Mis Mārpla saknieba lūpas. Viņa palūkojās virsinspektorā Deivijā, tas bija gandrīz vai lūdzošs skatiens.

"Ja tas ir jādara, tad dariet jūs," sacīja skatiens. "Es nevaru…"

-   Otrā krēslā sēdēja jūsu meita, teica virsinspektors Deivijs.

-   Nē! kliedziens bija spalgs. Nē! Tikai ne Elvaira!… Jā… Skaidrs, saprotu… Viņa droši vien domāja…

-   Viņa domāja par dzirdēto pietiekami daudz un nopietni, lai aizbrauktu uz Īriju un noskaidrotu patiesību. Tas nebija grūti.

-   Ai, nē… Besa Sedžvika klusi atkārtoja. Pēc tam: Nabaga bērns! Pat tagad viņa itin neko man nav vaicājusi. Paturējusi visu sevī. Ieslodzījusi visu sevī. Ja vien Elvaira būtu par to ierunājusies, es visu būtu izskaidrojusi parādījusi, ka tam nav nekādas nozīmes.

-    Iespējams, meita nebūtu jums piekritusi, ieteicās virsinspektors Deivijs. Tas izklausīsies jocīgi, ziniet, viņš turpināja, kā kavēdamies atmiņās, gandrīz vai kā tenkodams. Viņš izskatījās pēc veca zemnieka, kas spriež par saviem lopiem un laukiem, bet ilgos darba, izmēģinājumu un neveiksmju gados es. esmu iemācījies, lūk, ko neuzticēties vienkāršiem izskaidrojumiem. Vienkārši izskaidrojumi ir pārāk pavedinoši, lai būtu patiesi. Ari šīs slepkavības izskaidrojums ir vienkāršs. Meitene apgalvo, ka uz viņu ir šauts un nav trāpits. Šveicars pieskrējis viņu glābt un kritis ar otru lodi krūtīs. Tā pat varētu būt taisnība. Tā meitene to varētu just un izskaidrot. Tomēr aiz šīs šķietamības lietas apstākli var parādīties gluži citā gaismā.

Jūs, lēdij Sedžvika, nupat visai dedzīgi apgalvojāt, ka Ladislavam Maļinovskim nevar būt nekāda iemesla, lai paceltu roku pret jūsu meitu. Nu, šoreiz es jums piekritīšu. Liekas, tiešām nebija. Viņš ir no tiem jaunekļiem, kas, saķildojies ar sievieti, varētu izvilkt nazi un iegrūst viņai krūtīs, bet diez vai vēlāk slapstītos pa tumsu un aukstasinīgi gaidītu, lai viņu nošautu. Bet varbūt Maļinovskis gribēja nošaut kādu citu. Kliedzieni un divi šāvieni skaists fons, bet notikušais ir skaidrs: miris ir Maikls Gormens. Pieņemsim, ka tieši tam arī vajadzēja notikt. Maļinovskis to rūpīgi izplāno. Viņš izvēlas miglainu vakaru, noslēpjas un gaida, kamēr atnāk jūsu meita. Viņš zina, ka Elvaira nāks, jo pats to ir tā izkārtojis. Viņš izšauj. Viņa nolūks nav trāpīt meitenei. Viņš ir gana piesardzīgs, lai lode nelidotu ne tuvu, tomēr viņai liekas, ka tēmēts uz viņu. Elvaira kliedz. Viesnīcas šveicars, izdzirdējis šāvienu un kliedzienu, drāžas pa ielu turp, un tad Maļinovskis nošauj to cilvēku, ko gribēja nošaut. Maiklu Gormenu.

-    Es neticu nevienam vārdam! Kāda velna pēc lai Ladislavs Maļinovskis gribētu nošaut Mikiju Gormenu?

-   Varbūt kādas nelielas šantāžas pēc, atteica Papus.

-    Vai jūs gribat teikt, ka Mikijs šantažēja Ladislavu? Par ko?

-   Iespējams, atbildēja Papus, par to, kas norisinās Bertrama viesnīcā. Varbūt Maikls Gormens bija par to visai daudz uzzinājis.

-   Par to, kas norisinās Bertrama viesnīcā? Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Mehānisms darbojās lieliski, sacīja Papus. Labs plānojums, brīnišķīgs izpildījums. Bet nekas nav mūžīgs. Kādu dienu mis Mārpla man vaicāja, kas ar šo vietu nav kārtībā. Nu, tagad es atbildēšu uz šo jautājumu. Bertrama viesnīca patiesībā ir štābs, no kura tiek vadīts pēdējos gados vislielākais un veiksmīgākais noziedznieku sindikāts.

*

35.

Kādu bridi valdīja klusums. Tad ierunājās mis Mārpla.

-   Tas izklausās ļoti interesanti, viņa sacīja saviesīgā tonī.

Besa Sedžvika pagriezās pret veco dāmu.

-  Jūs neizskatāties pārsteigta, mis Mārpla.

-   Es nemaz neesmu pārsteigta. Bija tik daudz dīvainu sīkumu, kas nekādi nelikās izskaidrojami. Viss bija pārāk labi, lai būtu patiesība, ja jūs saprotat, kā es to domāju. Tas bija brīnišķīgs priekšnesums, kā teiktu teātri. Bet tas bija tikai priekšnesums, nevis īstenība.

Un šie dīvainie sīkumi… Un cilvēki ierauga draugus un paziņas, bet izrādās, ka maldījušies.

-   Tā dzīvē gadās, iemeta starpā virsinspektors Deivijs, bet šeit tas notika pārāk bieži. Vai ne, mis Mārpla?

-   Jā, viņa piekrita. Tādiem cilvēkiem kā Selīna Heizija tiešām mēdz tā gadīties. Bet šeit tas notika arī ar daudziem citiem. To nevarēja neievērot.

-   Un mis Mārpla ievēro daudz ko, virsinspektors Deivijs sacīja Besai Sedžvikai, kā runādams par izdresētu suni.

Besa Sedžvika strauji pagriezās pret Deiviju.

-    Ko jūs gribējāt teikt, apgalvodams, ka šeit ir noziedznieku sindikāta štābs? Es gan teiktu, ka Bertrama viesnīca ir viscienījamākā viesnīca pasaulē.

-    Dabiski, sacīja Papus. Tādai tai vajadzēja būt. Tika ieguldīts daudz naudas, laika un prāta, lai padarītu viesnīcu par to, kas tā ir. īstais un viltotais tajā ir ļoti gudri savienots. Henrijs kā nepārspējams virssulaiņa lomās tēlotājs jums bija īsts atradums. Tas zellis Hamfrīzs arī iedveš uzticību. Mūsu valstī par viņu nav sliktu ziņu, bet ārzemēs viņš ir bijis iejaukts dažos visai īpatnējos darījumos ar viesnīcām. Un tie šeit nav vienīgie raksturlomu tēlotāji. Es ceru, ka jūs neiebilstat es atzīšos es nevaru neizjust lielu apbrīnu par visu šo sistēmu. Anglija tās dēļ ir šķīrusies no ļoti lielas naudas. Tā ir darījusi kriminālmeklēšanai un vietējām policijas pārvaldēm daudz galvassāpju. Ikreiz, kad mums likās nupat pavediens būs rokā un mēs noskaidrojām kādu atsevišķu gadījumu, izrādījās, ka tam nav nekāda sakara ar jelko citu. Bet mēs turpinājām ar to strādāt, atradām kripatiņu te un kripatiņu tur. Piemēram, garāžu, kur glabājās kaudze auto numuru zīmju, kuras vienā mirklī varēja pielikt vajadzīgajām automašīnām. Vēl mēbeļu pārvadāšanas firma, gaļas veikala kravas auto, pārtikas veikala auto. pat pāris viltotu pasta auto. Sacīkšu braucējs ar sacīkšu auto, kas neticami īsā laikā veic mežonīgi lielus attālumus, un, no otras puses, vecs garīdznieks, kas grabinās apkārt savā mūžsenajā morisā oksfordā. Lauku mājiņa ar lāga dārznieku, kas sniedz pirmo palīdzību un sagādā īsti derīgu ārstu. Nav vajadzības izklāstīt visus sīkumus. Šis tikls šķiet bezgalīgs. Tā ir tīklam tikai viena puse. Otra puse ir Bertrama viesnīcas ārzemju viesi. Lielākoties no Amerikas vai no domīnijām. Bagāti, aizdomās neturami ļaudis ierodas šeit ar pamatīgu un smalku bagāžu un aizbrauc no šejienes ar pamatīgu un smalku bagāžu, kas izskatās tāpat, bet nav tā pati. No Francijas ierodas bagāti tūristi, un muita viņus lieki netramda, tāpēc ka muitai nepieklājas tramdīt tūristus, kas tērēs pie mums lielu naudu. Tūristi gandrīz vienmēr ir citi. Nevajag pārāk bieži iet ar krūzi pēc ūdens. Neko no tā nebūs viegli pierādīt, bet beigās viss ļoti labi savienosies. Mēs esam tikai sākumā. Ņemsim, piemēram, Kebotus…

-   Kas ir ar Kebotiem? strupi noprasīja Besa.

-   Jūs viņus atceraties? Ļoti jauki amerikāņi. Nudien ļoti jauki. Viņi bija apmetušies šeit

pagājšgad un šogad apmetās šeit atkal. Trešo reizi viņi vairs neparādīsies. Neviens vairāk nekā divreiz neatkārto to pašu viltību. Jā, mēs arestējām Kebotus, tiklīdz viņi ieradās Kalē. Ar to drēbju čemodānu gan viņi bija veikli nostrādājuši. Tajā bija glīti iepakots vairāk nekā trīssimt tūkstoši mārciņu. Bedhemptonas vilciena aplaupīšanas peļņa. Protams, tas ir tikai piliens okeānā.

Bertrama viesnīca, ja atļaujat atgādināt, ir šī milzu tīkla centrs! Tajā iesaistīta puse viesnīcas darbinieku. Tāpat kā daži viesi. Daži viesi ir tie, . par kuriem uzdodas, bet daži nav. īstie Keboti, piemēram, pašlaik atrodas Jukatanā. Un vēl atpazīšanas triki! Kaut vai ar tiesnesi Ladgrouvu. Līdzīgu seju, milzīgu degunu un kārpu visai viegli atdarināt. Kanonikis Penifāters. Lādzīgs lauku garīdznieks, liels sirmu matu ērkulis un pamatīgas izklaidības noteikta izturēšanās, un maniere skatīties pāri brillēm to visu labam raksturlomu izpildītājam ir viegli notēlot.

-   Bet kāda tam visam jēga? jautāja Besa.

321

-   Un to man jautājat jūs? Vai tas nav acīmredzams? Tiesnesis Ladgrouvs tiek pamanīts aplaupītas bankas tuvumā. Kāds viņu pazīst, piemin viņa vārdu. Mēs to pārbaudām. Izrādās kļūda. Tajā laikā viņš ir atradies kaut kur citur.

Kristi 10

Un kādu laiku mēs nesapratām, ka šis kļūdas ir speciāli organizētas. Nevienu neinteresē tas cilvēks, kas ir tikai līdzīgs tiesnesim. Un patiesībā nemaz tik ļoti līdzīgs viņš nav. Noņem grimu un pārstāj spēlēt šo lomu. Tas viss mulsina izmeklētājus. Nozieguma vietā ir redzēts gan Augstākās tiesas tiesnesis, gan arhidiakons, gan admirālis, gan ģenerālmajors.

Pēc Bedhemptonas vilciena aplaupīšanas tika nomainīti četri auto, pirms ķēriens nokļuva Londonā. Piedalījās Maļinovska vadītais sacīkšu auto, kravinieks ar tukšiem metāla konteineriem, senlaicīgs daimlers ar admirāli pie stūres un vecs garīdznieks ar sirmu matu ērkuli morisā oksfordā. Spīdoša, lieliski izplānota operācija.

Un tad kādu dienu bandai gadās neveiksme. Vecais baznīcas putrasgalva, kanoniķis Penifāters, dienu par vēlu aizbrauc uz savu lidmašīnu, lidostā tiek noraidīts, aizklimst uz Kromvela gatvi, aiziet uz kino, atgriežas pēc pusnakts, nāk uz savu numuru, kura atslēga viņam ir kabatā, atver durvis un'fet iekšā, lai tiktu šokēts kā nekad savā mūžā jo pretī ierauga pats sevi sēžam krēslā! Un arī banda gatava uz visu ko negaidīja ienākam īsto kanoniķi Penifāteru, kuram tobrīd vajadzēja atrasties Lucernā! Viņa dubultnieks nupat gatavojās doties ceļā, lai spēlētu savu lomu Becjhemptonā, bet pēkšņi ienāca prototips! Viņi nezināja, ko iesākt, bet viens no pulka rīkojās gluži automātiski. Man ir aizdomas, ka tas bija Hamfrizs. Viņš iesita vecajam vīram pa galvu, un tas zaudēja samaņu. Man šķiet, kāds par to bija dusmīgs. Ļoti dusmīgs. Šā vai tā, viņi skatījās, kādā stāvoklī ir cietušais, nosprieda, ka Penifāters ir tikai uz laiku izslēgts un droši vien vēlāk atjēgsies, tāpēc turpināja darboties saskaņā ar savu plānu. Viltus kanonikis Penifāters atstāja numuru, izgāja no viesnīcas un aizbrauca uz darbības vietu, kur viņam bija sava loma laupījuma stafetē. Es nezinu, ko viņi izdarīja ar īsto kanoniķi Penifāteru. Man ir tikai minējumi. Droši vien arī viņš tika pārvietots tai pašā naktī, vienīgi vēlāk. Viņu ar auto aizveda uz tā dārznieka māju, kas atradās ne pārāk tālu no vilciena aplaupīšanas vietas un kur viņu varēja apmeklēt ārsts. Tad, ja parādītos ziņojumi, ka Penifāters redzēts šajā apkaimē, viss sakristu. Tas operācijā noteikti bija vārīgs punkts, līdz tam brīdim, kad kanonikis atguva samaņu. Izrādījās, ka trīs nesamaņas dienās viņš ir visu aizmirsis.

-   Vai pretējā gadījumā Penifāters tiktu nogalināts? -jautāja mis Mārpla.

-       Nē, atbildēja Papus. Es domāju, ka viņš netiktu nogalināts. Ir kāds, kas tp nepieļautu. Viscaur šai lietā, manuprāt, piedalās kāds, kuram ir lieli iebildumi pret slepkavībām.

-   Tas izklausās fantastiski, sacīja Besa Sedžvika. Pavisam fantastiski! Un es neticu, ka jums ir pierādījumi, lai sasaistītu Ladislavu Maļinovski ar šo savārstījumu.

-    Man ir daudz pierādījumu pret Ladislavu Maļinovski, teica Papus. Viņš, ziniet, nav piesardzīgs. Viņš vazājas vietās, kur viņam nevajadzētu rādīties. Pirmajā reizē viņš ieradās, lai uzņemtu sakarus ar jūsu meitu. Maļinovskim bija sarunāts kods.

-   Muļķības. Elvaira pati jums pateica, ka nav ar Maļinovski pazīstama.

-   Teikt jau teica, bet tā nebija taisnība. Viņa ir iemīlējusies Maļinovski. Viņa grib, lai tas zellis precas ar viņu.

-   Es tam neticu!

-   Jums par to nebija lemts zināt, norādīja virsinspektors Deivijs. Ladislavs Maļinovskis nav no tiem, kas atklātu visus noslēpumus, un savu meitu jūs nepazīstat nemaz. To gan jūs pati atzīstat. Jūs bijāt nikna, kad atklājāt, ka Maļinovskis ir ieradies Bertrama viesnīcā, vai ne?

-   Kāpēc gan lai es būtu nikna?

-       Tāpēc, ka jūs esat šīs izrādes režisore, atteica Papus. Jūs un Henrijs. Finansiālo pusi organizēja brāļi Hofmani. Viņi kārtoja attiecības ar Eiropas bankām, maksājumus un tamlīdzīgi, bet sindikāta galva, smadzenes, kas plānoja un Vadīja izrādi, tās, lēdij Sedžvika, bija jūsu smadzenes.

Besa paskatījās viņā un iesmējās.

-   Nekad neesmu dzirdējusi neko tik smieklīgu! viņa teica.

-   Nu, nē, tas nemaz nav smieklīgi. Jums ir gudra galva, liela apņēmība un drosme. Jūs gandrīz visu jau bijāt izmēģinājusi; jūs izlēmāt pievērsties noziedzībai. Tajā slēpjas daudz piedzīvojumu, daudz riska. Es teiktu, ka ne jau nauda jūs piesaistīja, bet gan darbībā gūstamais prieks. Bet jūs neatbalstījāt slepkavības vai nevajadzīgu vardarbību. Nebija nekādu nāves gadījumu, nekādu rupju uzbrukumu, tikai, ja nepieciešams, jauki, klusi, zinātniski piesitieni galvvidū. Ziniet, jūs esat ļoti interesanta sieviete. Viens no nedaudzajiem īsti interesantajiem, dižajiem noziedzniekiem.

Labu brīdi visi klusēja. Tad Besa Sedžvika piecēlās kājās.

-  Man liekas, jūs esat traks. Viņa pastiepās pēc telefona.

-       Vēlaties piezvanīt savam advokātam? Ļoti prātīgi to izdarīt, iekams neesat pateikusi pārāk daudz.

Sedžvika ar asu žestu nosvieda klausuli atpakaļ. *

-   Taisnību sakot, es neieredzu advokātus… Labi. Lai būtu tā, kā jūs sakāt. Jā, es vadu šo izrādi. Jūs nemaldāties es gūstu no tā prieku. Man patika ikkatrs šī darba brīdis. Bija tīrā bauda pievākt naudu bankās, vilcienos, pasta kantoros un arī tā dēvētajos paaugstinātas drošības furgonos! Bija prieks plānot un izlemt neatkārtojama izklaide, un es esmu par to gandarīta. Pārāk bieži neiet ar krūzi pēc ūdens? Jūs tikko tā teicāt, vai ne? Laikam jau taisnība. Es varu zaudēt naudu, bet ne izbaudīto prieku! Un jūs maldāties Ladislavs Maļinovskis nenošāva Maiklu Gormenu! Viņš ne. Es gan. Viņa spalgi un satraukti iesmējās.

-   Nav svarīgi, ko Maikls darīja, ar ko viņš piedraudēja… Es viņam teicu, ka nošaušu mis Mārpla dzirdēja, ko es teicu un es viņu nošāvu. Es izdarīju ļoti daudz no tā, ko jūs gribat piesiet Ladislavam. Kad Elvaira pagāja garām, es vienreiz izšāvu gaisā, un, kad viņa kliedza un pa ielu skrēja šurp Mikijs, es nogaidīju, lai viņš nonāk man uz grauda, un gatavs! Man, protams, ir visu viesnīcas ieeju atslēgas. Es vienkārši ieslīdēju

pa kalpotāju durvīm un uzgāju savā istabā. Man nebija ienācis prātā, ka jūs noteiksiet pistoles piederību Ladislavam, nerunājot nemaz par

vina turēšanu aizdomās. Es to, Malinovskim

> 7 »

nezinot, nočiepu viņa automašīnā. Bet es negribēju, to es galvoju, negribēju, lai uz viņu kristu aizdomas.

Viņa strauji pagriezās pret mis Mārplu.

-   Atcerieties, jūs liecināsiet par to, ko es saku. Es nogalināju Gormenu.

-   Bet varbūt jūs tā sakāt tikai tāpēc, ka mīlat Maļinovski, piezīmēja Deivijs.

-    Nemīlu. Atbilde bija īsa kā šāviens. Viņš man ir labs draugs, un viss. Jā, mēs esam bijuši mīlnieki tāpat vien,prieka pēc, bet es viņu nemīlu. Savā mūžā es esmu mīlējusi tikai • vienu cilvēku Džonu Sedžviku. Izrunājot šo vārdu, viņas balss kļuva maigāka.

-    Bet Ladislavs ir mans draugs. Es negribu, lai viņu vajā par to, ko viņš nav darījis. Maiklu Gormenu nogalināju es. Es esmu to pateikusi, un inis Mārpla ir dzirdējusi… Un nu, dārgais virsinspektor Deivij… Viņas balss atkal kļuva spalga. Viņa iesmējās. Ja variet noķeriet!

Ar plašu vēzienu viņa ietrieca logā smago telefona aparātu, un, pirms Papus paguva piecelties kājās, viņa jau bija aiz loga un strauji

virzījās prom pa šauro dzegu. Deivijs neticami ātri (ņemot vērā viņa svaru) pieskrēja pie otra loga un, uzsēdies uz palodzes, izliecās ārā. Tai pašā brīdī viņš jau pūta svilpē, ko bija izņēmis no kabatas.

Mis Mārplai bija grūtāk tikt uz kājām, bet pēc brīža arī viņa pievienojās Deivijam. Viņi lūkojās gar Bertrama viesnīcas fasādi.

-   Viņa nokritīs! izsaucās mis Mārpla. Viņa kāpj pa notekcauruli… Bet kāpēc uz augšu?

-   Lai tiktu uz jumta. Tā ir viņas vienīgā iespēja, un viņa to zina. Ak Dievs, paskatieties uz viņu! Rāpjas kā kaķis. Viņa izskatās kā muša uz sienas. Neiedomājams risks!

-   Viņa nokritīs… pievērusi acis, murmināja mis Mārpla. Viņai neizdosies…

Vērotā sieviete pazuda skatam. Papus atvilkās atpakaļ istabā.

-   Vai jūs neiesiet un… ievaicājās mis Mārpla.

Deivijs papurināja galvu.

-   Ar tādu kompleksiju nevienu nevar noķert. Mani vīri stāv sardze un ir gatavi šādam notikumu pavērsienam. Viņi zina, kas jādara. Pēc dažam minūtēm mēs zināsim… Es nebrīnītos, ja viņa tiktu galā ar visiem! Tādas sievietes, ziniet, gadās ārkārtīgi reti. viņš nopūtās. Sedžvika ir no mežonīgajām. Katrā paaudzē mums gadās dažas viņas līdzinieces. Viņas nav iespējams pieradināt, nav iespējams iekļaut sabiedrībā un piespiest dzīvot saskaņā ar likumiem un noteikto kārtību. Viņas staigā savus ceļus. Ja viņas ir svētās, viņas iet un ārstē spitālīgos vai iet mocekļu takas džungļos, vai kaut ko tamlīdzīgu. Ja viņas ir ļaunprātīgas, tad viņu noziegumi ir neiedomājami šausmīgi. Bet dažkārt šīs sievietes ir vienkārši mežonīgas! Piedzimstot citā laikā, viss droši vien būtu kārtībā ja katrs pats sev būtu valdnieks un tikai cīnītos par savu kailo dzīvību. Risks uz katra soļa, briesmas visapkārt, un viņas pašas citiem šķiet bīstamas. Tāda pasaule būtu šādām sievietēm kā radīta, tādā viņas justos kā mājās. Mūsu pasaule viņām neder.

-   Vai jūs zinājāt, ko viņa grasās darīt?

-   Ne gluži. Tas ir viens no viņas talantiem. Spēja pārsteigt. Viņa droši vien jau bija šādu bēgšanu izplānojusi. Viņa zināja, kas draud. Tā nu viņa te sēdēja, skatījās uz mums, risināja sarunas pavedienu un domāja. Saspringti domāja un plānoja. Es nebrīnītos… oi! viņš aprāvās, jo ārā atskanēja izpūtēja šāviens, nokaucās riteņi un ierēcās liela sacīkšu auto dzinējs. Papus izliecās laukā.

-   Viņai ir izdevies, viņa ir tikusi savā auto.

Nokaucās bremzes, mašīnai uz diviem

riteņiem iegriežoties no stūra, milzīgs rēciens, un baltais, skaistais nezvērs aizbrāzās v pa ielu.

-   Viņa kādu nogalinās… noteica Papus. Viņa daudzus nogalinās, ja vien neizrēķināsies pati ar sevi…

-  To gan nevar zināt, bilda mis Mārpla.

-   Šī sieviete, protams, ir laba braucēja. Sasodīti laba braucēja. Uff, nupat gandrīz saskrējās!

Viņi dzirdēja, kā attālinās sacīkšu auto lēkšana un nu arī ieslēgtā signāltaure. Viņi dzirdēja kliedzienus, spiedzienus, bremžu kaucienus, šāvienus, sirēnas un pēdīgi ļoti spalgu riepas sprādzienu, un…

-   Viņa ir avarējusi, noteica Papus.

Viņš mierīgi stāvēja un pacietīgi gaidīja. Pacietība viņam bija raksturīga. Mis Mārpla klusēdama stāvēja viņam blakus. Un tad pa ielu gluži kā pa stafeti atceļoja ziņa. Vīrs uz pretējās ietves palūkojās augšup virsinspektorā Deivijā un ātrā žestu valodā kaut ko viņam pavēstīja.

-   Viņa ir galā, drūmi noteica Papus. Beigta! Ietriekusies parka nožogojumā ar ātrumu deviņdesmit jūdzes stundā. Citu bojā gājušo nav, tikai daži apdauzījušies. Nepārspējama braucēja.

4

Viņa ir mirusi. Jā. Viņš pagriezās pret telpu un nomākts sacīja: Nu, viņa vismaz iepriekš liecināja. Jūs to dzirdējāt.

-   Jā, noteica mis Mārpla. Es dzirdēju. Pauze. Tā, protams, nebija patiesība, klusi piebilda mis Mārpla.

Papus palūkojās viņā.

-   Ak tad nenoticējāt gan?

-Un jūs?

-    Es ari ne, viņš atbildēja. Tā nebija patiesība. Izdomāts bija labi, lietā iekļāvās lieliski, bet patiesība tā nebija. Viņa nenošāva Maiklu Gormenu. Starp citu, vai jūs zināt, kurš to izdarija?

-   Zinu, protams, atteica mis Mārpla. Meitene.

-   Aha! Kad jums radās šāda pārliecība?

-   Man no paša sākuma tā likās, sacīja mis Mārpla.

-   Man arī, teica Papus. Tovakar viņa bija pagalam nobijusies. Un viņas meli bija gaužām neveikli. Bet iesākumā es nevarēju saprast iemeslu.

-   Mani arī tas mulsināja, piebalsoja mis Mārpla. Viņa bija uzzinājusi par savas mātes divlaulību, bet vai meitene tādēļ slepkavotu? Mūsdienās ne! Droši vien te iejaukta nauda, vai ne?

-    Jā, iemesls bija nauda, teica virsin^pck tors Deivijs. Tēvs atstāja viņai kolosālu bagātību. Kad viņa uzzināja, ka viņas māte precējusies ar Maiklu Gormenu, viņa iedomājās, ka laulība ar Konistonu nav likumīga. No tā viņa secināja, ka nedabūs naudu, jo nebija lorda likumīgā meita. Viņa, kā saprotat, maldījās. Mums reiz bija līdzīga lieta. Viss atkarīgs no testamenta nosacījumiem. Konistons savu bagātību nepārprotami atstāja meitai, nosaukdams viņu vārdā. Viņa dabūtu mantojumu jebkurā gadījumā, bet pali to nezināja. Un viņa nekādi negribēja šķirties no naudas.

-   Kāpēc šī apņēmība bija tik izmisīga?

-   Tāpēc, ka vajadzēja nopirkt Ladislavu Maļinovski, kā skaldīt noskaldīja virsinspektors Deivijs. Naudas dēļ šis zellis viņu apprecētu. Bez naudas ne. Šī meitene nav muļķe. Viņa to zināja. Bet viņa gribēja Maļinovski par katru cenu. Viņa bija neprātīgi iemīlējusies.

-   Zinu, sacīja mis Mārpla un paskaidroja: Todien Betersī parkā es redzēju viņas seju…

-   Viņa zināja, ka, bagāta būdama, viņa Maļinovski dabūs, bet bez naudas zaudēs, sacīja Papus. Un tāpēc viņa izplānoja aukstasinīgu slepkavību. Viņa nekur, protams, neslēpās.

Neviens nekur neslēpās. Viņa vienkārši apstājas pie margām, izšāva un iekliedzās, un, kad Maikls Gormens atskrēja no viesnīcas palīgā, viņa to nošāva no pavisam tuva atstatuma. Un turpināja kliegt. Viņa darbojās vēsā mierā. Viņai ne prātā nenāca, ka aizdomas varētu krist uz Ladislavu. Viņa nočiepa puiša pistoli, tāpēc ka tā bija viņas vienīgā iespēja ātri tikt pie ieroča; viņa ne mirkli neiedomājās, ka Maļinovski varētu vainot slepkavībā vai ka viņš tovakar varētu atrasties tai pašā rajonā. Viņa iedomājās, ka par slepkavu uzskatīs kādu blandoņu, kas centies miglā tikt pie viegla laupījuma. Jā, viņai bija vēss prāts. Bet tovakar viņa tomēr izbijās pēc tam! Arī mātei bija bail par viņu…

-   Un tagad ko jūs darīsiet?

-   Es zinu, ka viņa to izdarīja, sacīja Papus, bet man nav pierādījumu. Varbūt viņai paveiksies kā jau daždien iesācējiem… Mūsdienās, šķiet, pat likumi, tēlaini izsakoties, ļauj sunim vienreiz iekost. Pieredzējis advokāts bez grūtībām iztaisīs no šīs lietas asarainu izrādi tik jauniņa meitene, neveiksmīga audzināšana un viņa taču, ziniet, ir skaista.

-   Jā, sacīja mis Mārpla, Lucifera bērni bieži vien ir skaisti. Un, kā mēs zinām, tie ir dzīvestīgi kā nezāles.

-   Bet es jau teicu iespējams, ka tiesas nemaz nebūs. Nav nekādu pierādījumu. Padomājiet pati jūs aicinās sniegt liecību. Par to, ko teica viņas māte. Par atzīšanos nozieguma izdarīšanā.

-   Saprotu, sacīja mis Mārpla. Viņa man to uzspieda, vai ne? Viņa izvēlējās nāvi par savas meitas brīvības cenu. Viņa uzspieda man savu liecību kā pēdējo vēlēšanos…

Atvērās blakus guļamistabas durvis. Ienāca Elvaira Bleika. Viņai bija mugurā gaiši zila, brīvi krītoša kleita. Gaišie mati ieskāva seju. Viņa izskatījās pēc eņģeļa senā itāliešu svētbildē. Elvaira pēc kārtas uzlūkoja Deiviju un mis Mārplu.

-   Es dzirdēju auto troksni un būkšķi, un cilvēku kliedzienus, viņa sacīja. Vai notikusi avārija?

-   Man ļoti žēl, ka tā ir noticis, mis Bleika, sausi sacīja virsinspektors Deivijs. Ir mirusi jūsu māte.

Elvairaiaizrāvās elpa.

-   Nē… viņa klusi izdvesa. Balsī jautās vārs, nedrošs protests.

-   Pirms bēgšanas, teica virsinspektors Deivijs, jā, tā bija bēgšana Viņa atzinās, k>i nogalinājusi Maiklu Gormenu.

-  Jūs gribat teikt… viņa teica, ka tā bijusi viņa…

-   Jā, sacīja Papus. Tieši tā viņa teica. Vai jums ir, ko piebilst?

Elvaira ilgi nolūkojās Deivijā. Vāri pagrozīja galvu.

-   Nē, viņa sacīja, man nav, ko piebilst.

Tad viņa pagriezās un izgāja no istabas.

-   Nu? ierunājās mis Mārpla. Jūs viņu vienkārši laidīsiet prom?

Iestājās klusums. Papus trieca dūri uz galda.

-   Nē! viņš ierēcās. Ak Dievs nē! Nelaidīšu !

Mis Mārpla nolieca galvu un noteica:

-Lai Dievs žēlo viņas dvēseli…

Agata Kristi BERTRAMA VIESNĪCA Romāns

Apgāds "Artava", LV-1011. Rīgā, K. Barona ielā 12. Tcl./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfi jā Rīga. Balasta dambī 3.

""Valdošās arhitektūras, mākslas un amatniecības tendences karaļu Džordžu I IV valdīšanas laikā (1714. 1830.).

[1] lane (angļu vai.) šķērsiela, ieliņa; street iela. Parkleina nozīmīga Londonas iela, Haidparka austrumu robeža. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

[2] seit runa par Edvardu VII. Lielbritānijas karali, karalienes Viktorijas dēlu, kas valdīja no 1901. līdz 1910. gadam.

[3] mafins muffin maza, viegla, plakana, apaļa maizīte, ko parasti ēd karstu ar sviestu.

[4] i'ilsēta un piejūras kūrorts Dienvidanglijā.

[5] liclākā ikgadējā suņu izstāde Londonā, iedibinājis Čārlzs Krafts 1886. gadā.

Kristi 10

[6] Vārdu spelc. Pasaules jeb zemes mala Liind's End (angļu vai.) apzīmē arī zemesragu un ciematu, Lielbritānijas galējo dienvidrietumu punktu.

[7] british Europcan Airwuys Lielbritānijas F.iropas aviolīnijas.

[8] british Ovcrscas Airways Corporation Britu aizjūras aviolīniju korporācija.

[9] gariņš v. Šekspīra lugā "Vētra".

[10] hiltona viesnīca debesskrāpis parkleinā.

[11] jo vairāk pārmaiņu, jo vairāk atkārtošanās. Un: jo vairāk atkārtošanās, jo vairāk pārmaiņu. (Franču vai.)

Kristi 10

Content

Kristi Agata Bertrama viesnīca

DARBOJOŠĀS PERSONAS

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.