Kristi Agata

Čimīzas pils noslēpums.

Agata Kristi

Čimīzas pils noslēpums

romāns

.

1. nodaļa

ENTONIJS KEIDS SALĪGST

—   Džentlmen Džo!

—   Tas nevar būt! Vecais Džimmijs Makgrats!

«Castle Select Toht» tūristu grupa, kurā ietilpa septiņas garlaikotas dāmas un trīs sviedriem noplūduši vīrišķi, vēroja šo tikšanos aT neslēptu interesi. Acīmredzot viņu misters Keids ir sastapis senu draugu. Viņi visi bija sajūsmā par savu misteru Keidu — gara auguma, slaidu, ar saulē iedegušu seju —, kas ar apbrīnojamu nepiespiestību viņus aprūpēja un centās grupā uzturēt labu garastāvokli. Bet šis viņa draugs izskatījās visai neparasti. Viena auguma ar misteru Keidu, bet druknāks un mazāk respektabls. Tieši tā grāmatās apraksta tos subjektus, kuri ir visādu apšaubāmu izpriecu vietu īpašnieki. Jā, ārkārtīgi interesanti. Bet galu galā tieši tāpēc jau viņi arī devās uz ārzemēm, lai paši savām acīm redzētu to, par ko tik daudz lasīts grāmatās. Un arī Bulavajo jau apnicis līdz kaklam. Saule nežēlīgi cepina, viesnīca pašvaka, un likās, ka līdz aizbraukšanai uz Matoposu nekas vairs nenotiks. Par laimi, misters Keids ieteica viņiem nopirkt atklāt- nītes. Bagātīga izvēle.

Entonijs Keids ar savu draugu atgāja nedaudz sāņus.

—   Kāda velna pēc tev tik daudz sieviešu? — Makgrats no- rēcās. — Tu ko, taisies organizēt harēmu?

—   Tikai ne ar šo kompāniju, — Entonijs ķiķināja. — Tu viņas kārtīgi apskatīji?

—   Es jau apskatīju. Bet varbūt tev ir bojāta redze?

—   Man ar redzi viss kārtībā. Tie ir tūristi no «Castle Select Tour». Bet es esmu aģentūras vietējais gids.

—   Kāpēc tu uzņēmies tādu idiotisku darbu?

—   Bēdīga nepieciešamība pelnīt sev dienišķo maizīti. Tici, man tas nemaz neiet pie dūšas.

—   Darbs mīl muļķus, — Džimmijs pavīpsnāja.

Entonijs tam nepiegrieza nekādu vērību.

—   Nekas, gan jau trāpīsies kaut kas labāks, — viņš sapņaini noteica. — Esmu par to pārliecināts.

Džimmijs iespurdzās.

—   Ja kaut kur ievārīsies ziepes, tad varat nešaubīties — agri vai vēlu, bet bez Entonija Keida tur neiztiks, — viņš teica. — Tu tādas lietas burtiski saod, un tev ir deviņas dzīvības — kā kaķim. Kur mēs varētu ar tevi aprunāties?

—   Man šitās klukstes jāaizved pie Rodsa kapa.

—   Lieliski! Viņi šai pastaigā izmežģīs kājas un gribēs atpūsties. Atgriezušies viesnīcā, iekritīs gultā un atviegloti uzelpos. Bet mēs ar tevi pasēdēsim un apmainīsimies ar jaunāko informāciju.

—   Lai notiek. Pagaidām, Džimmij!

Entonijs atgriezās pie savām aitiņām.

Mis Teilore, pati jaunākā un enerģiskākā grupā, tūdaļ metās uzbrukumā.

—   Ak, mister Keid, vai tas ir sens jūsu draugs?

—   Jā, mis Teilore. Viens no manas nevainīgās jaunības draugiem.

—   Pēc skata viņš ir tik interesants… — Mis Teilore ie- ķiķinājās.

—   Es viņam to noteikti pateikšu.

—   Ak, mister Keid! Kāpēc jūs esat tik nejauks! Jā! Un kā viņš jūs nosauca?

—   Džentlmenis Džo?

—   Jā. Vai tad jūsu vārds ir Džo?

—   Man šķiet, ka jūs zināt — mans vārds ir Entonijs, mis Teilore.

—   Nu, lūk, jūs vienmēr tā, — mis Teilore koķeti teica.

Entonijs jau pilnībā bija apguvis savus pienākumus. Bez

visām ar ceļojumu saistītajām rūpēm viņa dienesta pienākumos ietilpa arī padzīvojušu džentlmeņu goda aizstāvība, rūpss, lai gados vecākās matronas varētu iegādāties skatu kartes, kā arī flirts ar visām, kurām mazāk par četrdesmit. Tas bija visvieglāk. jo viņa dāmas saskatīja maiguma izpausmes pat’vis- nevainīgākajās piezīmēs.

Mis Teilore atjaunoja uzbrukumu:

—   Un tomēr — kāpēc viņš jūs nosauca par Džo?

—   Vienkārši tāpēc, ka tas nav mans vārds.

—   Bet kāpēc tieši Džo?

—   Tā paša iemesla dēļ.

—          Fū! Mister Keid! — mis Teilore apvainota protestēja.

—   Jūs nedrīkstat tā atbildēt! Vēl vakarvakarā man tēvs teica, ka jums piemīt džentlmeņa manieres.

—   No viņa puses tas bija ļoti mīļi.

—   Un mēs visi piekritām, ka jūs esat īsts džentlmenis.

—   Es jums pateicos.

—   Nē, tik tiešām!

—   Labāk simt draugu nekā viens ienaidnieks, — visai mīklaini noteica Entonijs', tā ari neatšifrējot šo vārdu jēgu un ar nepacietību gaidot lenču.

—   Brīnišķīgas rindas! Jūs labi pazīstat dzeju, mister Keid?

—   Es varu jums nolasīt fragmentu no «Klajs liesmās tīts, un es viens»: «Klājs liesmās tīts, un es viens, bet pārējos jau jūras viļņi nes». Tas ir viss, ko es atceros. Bet toties varu jums to visu nospēlēt: «Klājs liesmās tīts, un es viens — pš! pš! pš! tās ir liesmas! — bet pārējos jau jūras viļņi nes.» Šinī brīdī es sāku skraidelēt šurpu turpu kā suns.

—   Ak! Pasrkatieties uz misteru Keidu! Cik komiski! — smiedamās iesaucās mis Teilore.

—   Laiks dzert tēju, — Entonijs teica. — Iesim! Netālu ir lieliska kafejnīca.

—   Ceru, ka šie izdevumi ir iekļauti ceļojuma tāmē? — savā zemajā krūšu balsī iejautājās misis Keldikota.

—   Rīta tēja, misis Keldikot, maksā atsevišķi, — ar profesionālu rutīnu balsī atbildēja Entonijs.

—   Šausmas!

—   Dzīve ir pilna pārbaudījumu, vai ne? — ar iedvesmu teica Entonijs. Misis Keldikotas acis nozibsnīja, un viņa neapmierināta noburkšķēja:

—   Tā jau es domāju. Tāpēc pie brokastu galda ielēju pudelē nedaudz tējas. Katram gadījumam. Tagad to uz spirta lampiņas var uzsildīt. Ejam, tēv!

Keldikotu pāris kā uzvarētāji pagriezās un devās uz viesnīcu.

—   Ak Dievs! — Entonijs nočukstēja. — Cik gan daudz dīvaiņu ir šajā pasaulē! — Un kopā ar pārējiem devās uz kafejnīcu.

Blakus izrādījās mis Teilore, un viņa atsāka iztaujāšanu:

—   Jūs sen nebijāt saticis savu veco draugu?

—   Septiņus gadus.

—   Jūs bijāt kopā ar viņu Āfrikā?

—   Jā, kaut ari ne šeit. Pirmo reizi Džimmiju Makgratu es ieraudzīju brīdī, kad no viņa gatavojās vārīt zupu. Jūs zināt, ka kontinenta vidienē ir kanibālu ciltis. Es paguvu laikā.

—   Un kas notika tālāk?

—   Daļu briesmoņu mēs apkāvām, citus saņēmām gūstā.

—   Ak, mister Keid! Jūsu dzīve acīmredzot ir bijusi pilna piedzīvojumu.

—   Ticiet man, tā tas nav.

Bija absolūti skaidrs, ka jaunkundze viņam nenoticēja.

Ap desmitiem vakarā Entonijs iegāja istabā, kur Džimmijs Makgrats noņēmās ar veselu bateriju pudeļu.

—           Sabrūvē man kaut ko stiprāku, Džeims, — viņš teica.

—   Gribas iedzert…

—   Jā, puis, to tev vajag. Es šitādu darbu nedarītu, pat ja mani apzeltītu.

—   Sagādā man citu, un es ilgi nekavēšos.

Makgrats savu porciju ielēja glāzē un sāka jaukt dzērienu Entonijam.

—   Klau, vecais, tu to nopietni? — viņš lēni pavaicāja.

—   Ko?

—   Nu, ka tu esi ar mieru pamest šo darbu, ja gadīsies cits?

—   Kāpēc tu pats to nedari?

—   Es jau darītu, bet prātiņa par maz. Tāpēc jau arī pūlos to uzgrūst tev.

Entoniju pārņēma drūmas priekšnojautas'.

—   Kas par lietu? Vai tikai tevi nav uzaicinājuši par pasniedzēju svētdienas skolā?

—   Tu pieļauj domu, ka kāds varētu mani uzaicināt par pasniedzēju svētdienas skolā?

—   Katrā gadījumā neviens no tiem, kas tevi pazīst.

—   Tas ir lielisks darbs. Bez jokiem.

—   Dienvidamerikā, vai? Es jau sen lūkojos uz Dienvidamerikas pusi. Vienā no šīm mazajām republikām drīzumā būs maziņa revolūcija.

—   Mūžīgi tu ar savām revolūcijām. Tev to vien vajag kā jaukties iekšā kādā putrā, — Makgarts nosmējās. •

—   Es zinu, ka manas spējas tur var noderēt, Džimmij. Un es tās ar prieku izmantotu, darbodamies jebkurā pusē. Tas tomēr ir labāk nekā katru mīļu dienu dzīvot šo kārtīgo dzīvi.

—   To, vecīt, es jau esmu dzirdējis neskaitāmas reizes. Nē, darbs nav Dienvidamerikā, bet gan Anglijā.

—   Anglijā? Varoņa atgriešanās dzimtenē pēc ilgiem gadiem. Viņi taču neliks man nokārtot visus rēķinus pēc tik daudziem gadiem? Kā tev šķiet, Džimmij?

—   Nevajadzētu. Tu gribi zināt, kas tas ir par darbu?

—   Varētu jau. Mani tikai mulsina fakts, ka tu pats to negribi uzņemties.

—    Es tev pateikšu. Es dodos uz kontinenta vidieni pēc zelta.

Entonijs iesvilpās un cieši uz viņu paskatījās.

—    Cik es tevi pazīstu, tu vienmēr dodies, pēc zelta, Džimmij. Tā ir tava vājība, tavs hobijs. Ar neparastu centību tu ķer vēju laukā.

—   Un galu galā es to noķeršu! Tu redzēsi.

—   Nu ko, katram savs. Man skandāli, tev zelts.

—    Es izstāstīšu visu šo notikumu. Tu droši vien esi daudz dzirdējis par Hercoslovakiju?

Entonijs uzmanīgi uz viņu paskatījās.

—    Hercoslovakija? — Viņa balss tembrs bija dīvaini mainījies.

—   Jā. Tu kaut ko zini par to?

—   Tikai to, ko visi zina, — pēc ilgas pauzes teica Entonijs. — Viena no Balkānu valstīm, vai ne? Lielu upju tur nav. Lielu kalnu — arī. Bet tie, kas ir, — tie ir visai gleznaini. Galvaspilsēta — Ekaresta. Iedzīvotāji — galvenokārt laupītāji. Hobijs — karaļu slepkavošana un valsts apvērsumi. Pēdējais karalis — Nikolajs IV. Nogalināts apmēram pirms septiņiem gaiem. No tā laika tur ir republika. Kopumā — visai simpātiska vietiņa. Ko tu uzreiz neteici, ka darbs saistīts ar Hercoslovakiju?

—   Jā, kaut kāda saistība ar Hercoslovakiju ir.

Entonijs paraudzījās uz viņu drīzāk ar skumjām nekā naidu.

—   Vajag kaut ko darīt, Džeirns. Varbūt tev deretu noklausīties kursu žurnālistikā vai kaut ko tamlīdzīgu. Ja tu vecajos labajos laikos Austrumos būtu šitā stāstījis, tevi pakārtu ar galvu uz leju un ar nūju sistu pa pēdām. Vai arī izdomātu vēl kaut ko šausmīgāku.

Džimmijs šai ironijai nepievērsa ne mazāko uzmanību un mierīgi turpināja:

—   Vai tu esi dzirdējis par grāfu Stilptiču?

—    Lūk, tā jau ir saruna, — Entonijs teica. — Daudzi, kas par Hercoslovakiju nav dzirdējuši pat pušplēsta vārda, kristu sajūsmā, dzirdot pieminam grāfu Stilptiču. Vecā Balkanu lapsa. Mūsdienu izcilākais politiķis. Lielākais ļaundaris, kuram izdevās izbēgt no karātavām. Viedoklis atkarīgs no tā, kādu avīzi esi nopircis. Bet vari nešaubīties, ka grāfa Stilpti- ča piemiņa būs dzīva arī tad, kad mēs ar tevi būsim pārvērtušies pīšļos. Pēdējo divdesmit gadu laikā nav bijis neviens notikums Dienvideiropā, aiz kura neredzams nav stāvējis grāfs Stilptičs. Viņš bija gan diktators, gan patriots, gan politiķis… Neviens nezina, kas tad īstenībā bija grāfs Stilptičs. Bet viens ir skaidrs — intrigu karalis. Tātad — kas ir ar grāfu Stilptiču?

—   Viņš bija Hercoslovakijas premjerministrs. Lūk, tāpēc es to pieminēju.

—   Tev nav proporciju izjūtas, Džimmij. Hercoslovakija ir nieks salīdzinājumā ar grāfa Stilptiča personu. Viņam tā ir tikai dzimšanas vieta, valstiski svarīga amata vieta. Bet es domāju, ka viņš ir miris …

—   Jā, tā tas ir. Viņš nomira Parīzē apmēram pirms diviem mēnešiem. Es tev stāstu par to, kas notika pirms vairākiem gadiem. Lūk, kā tas bija. Es biju Parīzē. Ja gribu būt precīzs, tad tieši pirms četriem gadiem. Naktī gāju pa ielu un redzēju, kā pusducis franču bandītu piekauj solīdu vecu džentlmeni. Neciešu, ka seši sit vienu. Es iejaucos un iztren- kāju huligānus. Domāju, ka tik karsti viņiem vēl nekad nebija gājis. Izkusa kā sniegs saulē!

—    Lieliski, Džeims! — Entonijs teica. — Es to būtu gribējis redzēt.

—   Nekas īpašs, — Džimmijs kautrīgi novilka, — bet večuka pateicībai nebija robežu. Viņš nešaubīgi bija nedaudz ieķēris, tomēr 2pj,ēdza man pajautāt vārdu un adresi un nākamajā dienā ieradās pateicības vizītē. Viss bija ļoti jauki, nav kur piesieties. Tikai pēc tam uzzināju, ka tas bija grāfs Stilptičs. Viņam tur piederēja māja.

—   Jā, — Entonijs piekrītoši pamāja, — pēc karaļa Nikolaja nogalināšanas Stilptičs aizbrauca uz Parīzi. Vēlāk centās viņu pierunāt atgriezties un uzņemties prezidenta pienākumus, bet viņš nepiekrita. Vārdos palika uzticīgs saviem mo- narhistiskajiem uzskatiem, kaut arī runā, ka viņš piedalījies visās Balkānu sazvērestībās. Šis- pēdējais grāfs Stilptičs bija viltīgs.

—   Nikolajs IV visai dīvaini izvēlējās sev sievu, vai ne? — Džimmijs negaidīti pajautāja.

—   Jā, — Entonijs atteica. — Tas arī nabadziņu pazudināja. Viņa bija Parīzes mūzikhola dziedātāja, nederīga pat inor- ganātiskai laulībai. Bet Nikolajs bija iemīlējies viņā līdz ausīm, savukārt viņai ārkārtīgi gribējās kļūt par karalieni. Pat grūti noticēt, bet viņiem izdevās visu nokārtot. Nosauca viņu par grāfieni Popovsku un paziņoja, ka tās dzīslās rit Roma- novu asinis. Nikolajs piespieda divus arhibīskapus salaulāt viņus Ekarestas katedrālē, un to kronēja kā karalieni Varagu. Nikolajs uzpirka savus ministrus un acīmredzot domāja, ka viss ir vislabākajā kārtībā, bet viņš aizmirsa par pārējiem pilsoņiem. Tie Hercoslovakijā ir visai aristokrātiski un noskaņoti reakcionāri. Viņi grib īstus karajus un karalienes. Sākās runas un neapmierinātība, nesaudzīga to apspiešana, un rezultātā — galma apvērsums. Karalis un karaliene nogalināti, nodibināta republika. No tā laika ir republika, bet, kā es dzirdēju, joprojām iet visai lustīgi. Vienu vai divus prezidentus nogalināja. Vienkārši tāpat, lai neaizmirst tautu. Bet atgriezīsimies pie musu sarunas. Tu stāstīji, ka grāfs Stilptičs ieradās pateicības vizītē.

—   Jā. Patiesībā tas arī viss. Es atgriezos Āfrikā un par to vairs nedomāju. Bet pirms divām nedēļām saņēmu dīvainu sūtījumu, kas bija man visur sekojis pa pēdām. Un Dievs vien zina, cik ilgu laiku. Avīzē izlasīju, ka Parīzē nesen miris grāfs Stilptičs. Bet sūtījumā bija memuāri, atmiņas vai kā jūs to saucat. Pavadvēstulē bija rakstīts: ja es tās līdz 13. oktobrim nogādāšu kādai Londonas izdevējfirmai, tad saņemšu tūkstoš mārciņas.

—   Tūkstoš mārciņas? Tu teici tūkstoš mārciņas, Džimmij?

—   Jā, vecīt. Es lūdzu Dievu, lai tas neizrādītos blefs. Kā mēdz teikt, netici karaļiem un politiķiem. Lūk, tādas tās lietas. Sūtījums tik ilgi mani ir meklējis, ka nedrīkst kavēties ne mirkli. Bet žēl. Es jau esmu iecerējis šo gājienu pēc zelta, un man negribētos to atlikt. Vairāk man tādu iespēju nebūs.

—   Tu esi nelabojams, Džimmij! Tūkstoš mārciņas kabatā ir daudz vairāk nekā mītiska zelta kalns.

—   Bet ja tā ir mistifikācija. Lai kā tas arī būtu, es jau esmu šeit, un biļete līdz Keiptaunai pasūtīta. Un laimīgā kārtā es sastopu tevi.

Entonijs aizsmēķēja cigareti.

—   Es sāku tevi saprast, Džeims. Tu dodies pēc sava zelta, bet es priekš tevis organizēju tūkstoš mārciņas. Un cik man par to tiks?

—   Ko tu teiktu par divdesmit pieciem procentiem?

—   Divi simti piecdesmit mārciņas tīrā ienākuma?

—   Tieši tā.

—   Sarunāts. Un tu vari grauzt nagus, jo es būtu piekritis arī par simt mārciņām. Teic man, Džeims Makgrat, — vai tev nav lemts nomirt gultā, studējot savu bankas rēķinu?

—   Dzīvosim — redzēsim!

—   Jā, dzīvosim… Un tā — salīgstu. Un pie velna tūristus!

Viņi svinīgi pacēla glāzes.

2.  nodaļa LĒDIJA NOKĻUVUSI NELAIMĒ

—   Tātad, — Entonijs izdzēra savu kokteili un nolika glāzi uz galda, — ar kādu kuģi tu gatavojies doties?

—   Biļete droši vien ir uz tava vārda, tāpēc labāk būs, ja es braukšu kā Makgrats. Ar pasi problēmu nebūs?

—   Maz ticams. Vispār jau mēs ar tevi neesam nemaz tik līdzīgi, bet aprakstītu mūs vienādi. Augums — sešas pēdas, mati — tumši, acis — pelēkas, deguns — parasts, zods — parasts.

—   Tu ar to parastumu uzmanīgāk! Atļaušos piebilst, ka tūrisma firma no vairākiem pretendentiem izvēlējās tieši mani, pateicoties patīkamai ārienei un labām manierēm.

—   Šorīt no rīta es redzēju tavas manieres, — Džimmijs atņirdza.

—   Ej pie velna!

Entonijs piecēlās un, domīgi saraucis pieri, sāka soļot pa istabu. Pēc dažām minūtēm viņš ierunājās.

—   Džimmij, — viņš beidzot teica. — Stilptičs nomira Parīzē. Kāda viņam jēga sūtīt memuārus no Parīzes uz Londonu caur Āfriku?

—   Nezinu. — Džimmijs papurināja galvu.

—   Kāpēc neielikt manuskriptu vienkārši aploksnē un neaizsūtīt pa pastu?

—   Tas tik tiešām būtu simtkārt prātīgāk.

—   Protams, — Entonijs turpināja, — es zinu, ka etiķete karaļiem, karalienēm un citiem aristokrātiem liedz rīkoties vienkārši. Karaļa vēstneši un viss pārējais… Viduslaikos kalpam deva gredzenu — zirni, kaut ko līdzīgu «Sezam, atveries!». «Karaliskais gredzens! Ienāciet, milord!» Parasti gadījās, ka šo gredzenu nozaga. Interesanti, kāpēc neatradās kāds gudrais, kas būtu iedomājies izgatavot gredzena dublikātus? Iztaisi duci un pārdod par simt dukātiem gabalā. Liekas, ka viduslaikos cilvēkiem trūka iniciatīvas.

Džimmijs nožāvājās.

—   Šķiet, ka tevi neinteresē mani pārspriedumi par viduslaikiem? Tad atgriezīsimies pie grāfa Stilptiča. No Francijas uz Angliju caur Āfriku — tas tomēr ir par daudz pat diplomātiskai personai. Ja viņš vienkārši gribēja tev piešķirt tūkstoš mārciņas, tad varēja to ierakstīt testamentā. Paldies Dievam, mēs abi neesam tik lepni, lai atteiktos no mantojuma. Stilptičs droši vien bija jucis.

—   Tu tiešām tā domā?

Entonijs sabozās un turpināja staigāt pa istabu.

—   Bet tu pats esi izlasījis memuārus? — viņš pavaicāja.

—   Ko izlasījis?

—   Nu, memuārus!

—   Ak kungs! Protams, nē! Vai tiešām tu uzskati, ka man šāda lasāmviela spēj sagādāt baudu?

Entonijs pasmaidīja.

—   Tas viss ir ļoti interesanti. Lai tu citreiz zinātu — memuāri parasti izraisa lielu troksni. Nekautrīga atklātība un tamlīdzīgi. Cilvēki, kas visu savu dzīvi ir bijuši ieslēgušies kā gliemeži čaulā, acīmredzot mierina sevi ar cerību, ka varēs sarūpēt citiem nepatikšanas pēc tam, kad .paši būs laimīgi nomiruši. Tas viņiem sagādā ļaunu prieku. Džimmij, kas par cilvēku bija grāfs Stilptičs? Tu taču viņu redzēji, sarnnājies ar viņu, un tu cilvēkus labi pazīsti. Vai viņš līdzinājās vecam atriebīgam velnam?

—   Grūti pateikt. — Džimmijs paraustīja plecus. — Pats saproti, pirmo reizi naktī viņš bija kārtīgi iemetis pa lampu, bet nākamajā dienā manā priekšā stāvēja augstākās sabiedrības sirmgalvis ar izmeklētām manierēm. Viņš mani apbēra ar pateicību, ka nezināju, kur acis likt.

—   Un piedzēries viņš neko interesantu neizpļāpāja?

Džiramijs brīdi domāja, pat sarauca pieri.

—   Viņš teica, ka zinot, kur atrodas «Kohinors», — Džimmijs teica ne visai pārliecinoši.

—   Jocīgi, — sacīja Entonijs, — to tāpat visi zina. Tas atrodas Tauerā, vai ne? Aiz bieza stikla un dzelzs režģiem, un apkārt papilnam dīvaini apģērbtu džentlmeņu, kuru vienīgais uzdevums ir uzmanīt, lai tu kaut ko nenosper.

—   Tiešām, — Džimmijs piekrita.

—   Vai Stilptičs neteica vēl kaut ko tamlīdzīgu? Ka viņš, piemēram, zina, kur atrodas Vollesa kolekcija?

Džimmijs noraidoši papurināja galvu.

—   Jā-ā, — Entonijs novilka. Viņš aizsmēķēja cigareti un atkal sāka soļot pa istabu. — Tu droši vien nelasi avīzes, nejēga? — pēc brīža viņš pavaicāja.

—   Reti, — Makgrats atbildēja. — Tajās nav nekā tāda, kas varētu mani interesēt.

—   Pateicies Dievam, ka es neesmu tāds tumsonis kā tu. Nesen parādījās vairāki raksti par Hercoslovakiju. Mājieni par monarhijas restaurāciju.

—   Nikolajam IV nebija dēla, — Džimmijs teica, — bet es ne mirkli nešaubos, ka Oboloviču dinastija ar viņu nebeidzas. Droši vien atradīsies kaudze pretendentu — visādi otrās, trešās un ceturtās pakāpes brālēni.

—   Tā ka atrast jaunu karali nebūs grūti?

—   Protams, — atteica Džimmijs. — Zini, mani nemaz nepārsteidz, ka viņiem republika apnikusi. Tik pilnasinīgai un izlēmīgai tautai, kas nošāvusi vairākus karaļus, šaut uz prezidentiem ir tīrā bērnu spēle. Starp citu, saruna par karaļiem man atsauca atmiņā vēl vienu lietu, par ko tajā naktī runāja grāfs Stilptičs. Viņš teica, ka zinot, kas viņam uzbrucis. Karaļa Viktora ļaudis.

—   Ko?! — Entonijs strauji pagriezās.

Makgrata seja lēnām atplauka smaidā.

—   Kas tev lēcās? — viņš pavaicāja.

—   Neesi ēzelis, Džimmij! Tu tikko pateici kaut ko ļoti svarīgu.

Entonijs piegaja pie loga un bridi raudzījas laukā.

—           Kas viņš ir, šis karalis Viktors? — Džimmijs vaicāja.

—  Vēl viens Balkānu monarhs?

—   Nē, — Entonijs domīgi atteica, — tas ir citas šķiras karalis.

—   Kas viņš ir?

Brīdi paklusējis, Entonijs teica:

—   Viņš ir zaglis. Pazīstams zaglis, dargakmeņu speciālists. Izveicīgs zellis. Karalis Viktors — tā ir iesauka, ar to viņu pazina Parīzē. Tur bija viņa bandas štābs. Viņu arestēja un ietupināja aiz restēm tikai uz septiņiem gadiem. Neko būtisku neizdevās pierādīt. Drīz tas būs brīvībā, ja vien jau nav iznācis no cietuma.

—   Tu domā, ka grāfs Stilptičs palīdzēja policijai viņu ietupināt? Un tāpēc viņa banda uzbruka večukam? Lai atriebtos?

—   Es tā neteiktu, — Entonijs sacīja. — Diezin vai. Cik man zināms, karalis Viktors nekad nav iekārojis Hercoslova- kijas troņa dārgumus. Un tomēr tas izklausās ļoti intriģējoši. Stilptiča nāve, memuāri, avīžu klaigāšana — tas viss ir dīvaini un mudina uz pārdomām. Vēl runā, ka Hercoslovakijā atrasta nafta. Džeims, es jūtu, ka zināmas aprindas par šo mazo valstiņu drīzumā izrādīs lielu interesi.

—    Kādas aprindas?

—   Sitijas finansisti.

—   Uz kuru pusi tu velc?

—   Mēģinu iztēlot vieglu lietu par grūtu, tas arī viss.

—    Tu gribi teikt, ka ar parasta manuskripta nodošanu izdevniecībai varētu rasties kaut kādi sarežģījumi?

—    Nē, — Entonijs ar nožēlu teica. — Sajā gadījumā es neredzu īpašas grūtības. Vai tev, Džeims, pateikt, uz kurieni es gatavojos doties ar savam divi simti piecdesmit mārciņām.

—   Uz Dienvidameriku?

—    Nē, mīļais, uz Hercoslovakiju! Es acīmredzot nostāšos republikāņu pusē. Pilnīgi iespējams, ka galu galā es kļūšu prezidents.

—    Bet kāpēc tu negribi pasludināt sevi par troņmantnieku un kļūt par karali?

—    Nē, Džimmij. Karalis — tas ir uz visu mūžu. Bet prezidents — uz gadiem četriem. Būtu ārkārtīgi interesanti četrus gadus vadīt tādu valsti kā Hercoslovakija.

—    Atļaušos piezīmēt, ka karaļu vidējais valdīšanas laiks tur ir vēl mazāks, — Džimmijs atteica.

—    Man acīmredzot būs milzīgs kārdinājums paturēt sev arī tavu naudas daļu. Un kāpēc gan tev tā būtu vajadzīga, ja tu atgriezīsies ar veselu kaudzi tīrradņu? Es tavu daļu ieguldīšu Hercoslovakijas naftas akcijās. Zini, Džeims, jo vairāk es domāju par tavu priekšlikumu, jo vairāk man tas patīk. Ja tu nebūtu atgādinājis par Hercoslovakiju, es to nekad neatcerētos. Vienu dienu es pavadīšu Londonā, saņemšu naudu un tūdaļ došos ceļā ar Balkānu ekspresi.

—    Tik ātri tu netiksi galā. Es tev vēl nepaguvu pateikt, ka man priekš tevis ir vēl viens darbiņš.

—    Es visu laiku jutu, ka tu kaut ko slēp. Tās arī bija tavas lamatas.

‘— Nebūt nē. Vienkārši vajag izdarīt vienu lietu, lai izpestītu no nelaimes kādu lēdiju.

—    Džeims! Atceries uz visiem laikiem — es atsakos iejaukties tavos mežonīgajos romānos!

_ — Tas nav romāns. Es šo sievieti nekad neesmu redzējis. Tūliņ visu izstāstīšu.

—   Ja man nāksies uzklausīt vēl vienu no taviem idiotiskajiem stāstiem, tad vajadzēs atkal iedzert.

Makgrats pakalpīgi sajauca vēl vienu kokteili un sāka stāstīt:

—   Tas bija Ugandā. Es izglābu dzīvību kādam zelta meklētajam …

—   Es tavā vietā, Džimmij, uzrakstītu grāmatu ar nosaukumu «Dzīvības, ko esmu izglābis». Tā jau ir otrā izglābšana šovakar.

—   Nu šoreiz es neko īpašu neizdarīju. Vienkārši izvilku to puisi no upes. Kā vairums zelta meklētāju, arī viņš neprata peldēt.

—   Pagaidi mirklīti! Vai tam ir kāda saistība ar visu pārējo?

—   Nekāda. Kaut arī, cik dīvaini, es tikai tagad atcerējos, ka šis puisis bija hercoslovaks. Bet mēs viņu saucām par Pedro Holandieti.

Entonijs vienaldzīgi pamāja.

—   Rullē tālāk, Džeims!

—   Puisis nevēlējās palikt parādā. Viņš man pieķērās kā suns. Pēc pusgada tas nomira ar drudzi. Es atrados blakām. Pēdējais, ko viņš pirms nāves izdarīja — paaicināja mani un neiedomājamā žargonā pačukstēja noslēpumu. Es domāju, ka viņš runā par zelta dzīslu. Viņš man pasniedza sainīti, ietītu ar eļļu piesūcinātā papīrā. So vīstokli viņš vienmēr nēsāja līdzi. Toreiz es tam nepievērsu uzmanību. Bet pēc nedējas to atvēru. Jāatzīstas, kļuvu ziņkārīgs. Es neticēju, ka Pedro Holandietis būtu spējīgs pazīt zelta dzīslu pat tad, ja būtu to atradis. Bet nekad jau nevar zināt, kad uzsmaidīs laime.

—   Un kā parasti, jau domājot vien par zeltu, tava sirds sāka sist daudz straujāk, — Entonijs viņu pārtrauca.

—   Nekad dzīvē es nebiju tā vīlies. Zelta dzīsla! Netīrais cūka! Zini, kas tur bija? Kaut kādas sievietes vēstules! Jā! Sievietes vēstules. Anglietes. Šis nelietis gatavojās viņu šantažēt. Un viņam netrūka nekaunības piedāvāt man nodarboties ar šo zemisko lietu.

—   Džeims, man ir patīkami redzēt tavas svētās dusmas, bet atļauj man atgādināt, ka blēdis vienmēr ir blēdis. Tu viņam izglābi dzīvību, un viņš tev novēlēja ienesīgu darbiņu, nemaz neiedomājoties par taviem augstajiem morāles principiem.

—   Kāda velna pēc man bija vajadzīgas šīs vēstules! Vispirms es nolēmu tās sadedzināt. Bet pēc tam iedomājos, ka šī nelaimīgā sieviete nekad neuzzinās par vēstuļu iznīcināšanu un vienmēr dzīvos kā uz pulvermucas, gaidīdama brīdi, kad puisis pie viņas ieradīsies.

—   Tava iztēle, Džimmij, ir daudz bagātāka, nekā es domāju, — Entonijs aizsmēķēdams secināja. — Šķiet, ka šī lieta ir nedaudz sarežģītāka par iepriekšējo. Bet varbūt aizsūtīt tās pa pastu?

—   Viņa, tāpat kā visas sievietes, nav rakstījusi ne datumu, ne adresi. Uz vienas tomēr ir kaut kas līdzīgs adresei — «Cimnīza».

Entonijs sastinga ar degošu sērkociņu rokās un, apdedzinājis pirkstus, nometa to uz grīdas.

—   Cimnīza?! — viņš pārjautāja. — Neko teikt!

—   Tu zini, kas tas ir?

—   Tas, mīļais, ir viens no visaristokrātiskākajiem namiem Anglijā. Karaļi un karalienes tur pavada nedēļas nogales, bet diplomāti kārto savas darīšanas.

—   Luk, tāpēc es priecājos, ka manā vietā uz Angliju brauksi tu. Tev tas viss ir pazīstams, — Džimmijs teica.

—   Tāds nejēga kā es, kas izlīdis no Kanādas mežiem, varētu izstrādāt daudz muļķību. Bet tu, kas esi beidzis Itonu un Ha- rovu …

—   Tikai vienu no tām, — Entonijs kautrīgi ieteicās.

—   Tādam cilvēkam tas ir tīrais nieks. Tu jautā, kāpēc es vēstules nesūtu pa pastu? Man tas liekas bīstami. Cik es saprotu, viņas vīrs ir ļoti greizsirdīgs. Un ja nu vēstules nejauši nonāk viņa rokās? Kas notiks ar nabaga lēdiju? Bet varbūt viņa ir mirusi? Tā vien liekas, ka tās ir rakstītas samērā sen. Laikam vienīgais pareizais ceļš ir nogādāt vēstules Anglijā un atdot viņai tieši rokās.

Entonijs nosvieda izsmēķi, piegāja pie drauga un uzsita uz pleca.

—   Tu esi īsts bruņinieks,- Džimmij! — viņš teica. — Ari Kanādas meži var ar tevi lepoties! Tu ar to visu būtu ticis galā vēl labāk nekā es.

—   Tātad tu nodosi vēstules?

—   Protams!

Makgrats piecēlās, piegāja pie bufetes un izņēma vēstuļu sainīti. Pēc tam nometa to uz galda.

—   Lūk, te tās ir. Tu varētu izlasīt.

—   Vai tas nepieciešams? Man lāga negribētos.

—   Spriežot pēc tā, ko tu teici par Cimnīzu, viņa tur būtu varējusi tikai viesoties. Mums vajadzētu vēstules izskatīt, varbūt izdodas saprast, kur to meklēt.

—   Tev taisnība.

Viņi uzmanīgi izlasīja vēstules, bet tā arī neko neatrada. Entonijs domīgi tās atkal sasaiņoja.

—   Nabadzīte, — viņš piezīmēja. — Acīmredzot dabūjusi krietni baiļoties.

Džimmijs piekrītoši pamāja.

—   Tu esi pārliecināts, ka tev izdosies viņu atrast? — viņš uztraukti jautāja.

—   Es neaizbraukšu no Anglijas, kamēr to neatradīšu. Tu kaut kā briesmīgi esi norūpējies par šo nepazīstamo lēdiju…

Džimmijs domīgi vilka ar pirkstu pa parakstu.

—   Jauks vārds, — viņš teica. — Virdžīnija Rivela.

3.  nodaļa

SKANDĀLS AUGSTĀKAJĀ SABIEDRĪBĀ

—   Tieši tā, dārgais draugs, tieši tā, — teica lords Kater- hems. Viņš to atkārtoja jau trešo reizi, cerēdams, ka saruna beigsies un viņš varēs aiziet. Katerhems nevarēja ciest stāvēt uz Londonas kluba (kura biedram viņam bija tas gods būt) kāpnēm un klausīties cienījamā Džordža Lomaksa spriedelēšanā.

Klements Edvards Elisters Brents, devītais marķīzs Katerhems bija neliela auguma džentlmenis, visai neuzkrītoši ģērbies, kas ne ar ko neattaisnoja vispārpieņemtos priekšstatus par marķīziem. Viņam bija nespodras zilas acis, plāns melanholisks deguns, gurdenas, kaut arī izmeklētas manieres.

Lorda Katerhema galvenā nelaime slēpās apstāklī, ka viņš bija sava pirms četriem gadiem mirušā brāļa, astotā marķīza, mantinieks. Iepriekšējais marķīzs bija samērā redzama figūra sabiedrībā, un Anglijā viņa domas tika augstu vērtētas. Kādu laiku viņš bija Valsts sekretārs ārlietās un pastāvīgi piedalījās Impērijas padomes darbā, bet viņa ārpilsētas rezidence Cimnīza bija slavena ar savu viesmīlību. Ar lorda Ka- terhema sievas, Pērtas hercoga meitas, palīdzību Cirnnīzas nepiespiestajā atmosfērā tika taisīta lielā politika. Un diezin vai Anglijā un pat visā Eiropā bija kāda ievērojama persona, kas nebūtu kaut vai pāris reižu apmeklējusi Cimnīzu.

Viss būtu bijis lieliski. Devītais marķīzs Katerhems godāja brāļa piemiņu. (Un Henrijs to bija pelnījis.) Bet lordu Kater- hemu nomāca nepieciešamība sekot brāļa pēdās. Un vēl arī tas, ka Cimnīza drīzāk bija valsts īpašums, nevis ārpilsētas māja. Nekas viņu nekaitināja vairāk kā politika vai precīzāk — politiķi. Tādēļ arī tāda nepacietība, uzklausot Džordža Loinaksa ieilgušo tirādi. Tas bija nemierīgs, ar tieksmi uz korpulenci džentlmenis ar sarkanu seju, uzmanīgu skatienu un bezgalīgu savas personas svarīguma apziņu.

—   Saprotiet, Katerhem, mēs nedrīkstam — vēl jo vairāk tagad —.vienkārši nedrīkstam pieļaut nekādu skandālu. Situācija ir ārkārtīgi delikāta.

—   Kā parasti, — ar ironiju teica lords Katerhems.

—   Dārgais draugs, es taču zinu!.

—   Tieši tā, tieši tā, — lords Katerhems atkārtoja, tādējādi atgriezdamies iepriekšējās aizsargpozīcijās.

—   Viena kļūme šajā Hercoslovakijas lietā, un viss pagalam. Ārkārtīgi svarīgi, lai naftas koncesija tiktu piedāvāta britu kompānijām. Saprotat?

—   Protams, protams…

—   Kņazs Mihails Obolovičs atbrauc šīs nedēļas beigās, un visu varētu pabeigt Cimnīzā biljarda bumbiņu klaudzoņas pavadībā.

—   Es šonedēļ biju gatavojies doties uz ārzemēm, — lords Katerhems teica.

—   Ko jūs, dārgais Katerhem! Kas tad brauc uz ārzemēm oktobra sākumā?!

—   Ārsts uzskata, ka mana veselība nav gluži spīdoša, — teica lords Katerhems, ar skumjām noraudzīdamies aizbraucošajā taksometrā. Bet izrauties brīvībā bija pilnīgi neiespējami, jo Lomaksam piemita nejauka īpašība (acmredzot dzīves nepieciešamības iemācīta) svarīgas sarunas laikā sarunbiedru pieturēt ar roku. Šoreiz viņš lordu Katerhemu bija cieši sagrābis aiz putekļmēteļa atloka.

—   Mans dārgais, es jums to saku pilnīgi atklāti. Nacionālās krīzes tuvošanās brīdī…

Lords Katerhems sāpīgi saviebās. Viņš saprata, ka labāk sarīkot dažas pieņemšanas nekā klausīties Džordžu Lomaksu, kas citē vienu no savām runām. Viņš pēc pieredzes zināja, ka Lomakss ir spējīgs runāt bez apstājas minūtes divdesmit.

—   Labi, — viņš steidzīgi noteica, — es piekrītu. Ceru, ka jūs pats par visu parūpēsieties.

—   Dārgais draugs, ne par ko nav jārūpējas. Cimnīza atrodas ideālā vietā, nemaz jau nerunājot par vēsturisko nozīmību. Es būšu savā mājā Vīverebijā, tikai septiņas jūdzes no Cimnīzas. Pašā pieņemšanā man, protams, labāk būtu nepiedalīties.

—   Protams, protams, — piekrita 'lords Katerhems, kaut arī nesaprata, kapec tā būs labāk, bet nebūt necentās to noskaidrot.

—   Es ceru, ka jums nekas nav pret Bilu Eversliju. Viņš būtu ļoti noderīgs, lai varētu sazināties ar mani.

—          Lieliski, — jau optimistiskāk noteica lords Katerbhems.

—   Bils labi spēlē biljardu, un arī Bandla ir pret viņu labvēlīgi noskaņota.

—   Biljards, protams, nav galvenais. Kā saka, tas ir tikai

iemesls.

Lordam Katerhemam atkal uzmācās melanholija.

—   Nu, lūk, šķiet arī viss. Kņazs, viņa svīta, Bils Ever- slijs, Hermanis Aizekstains …

—   Kas?

—   Hermanis Aizekstains. Ta sindikāta pārstāvis, par ko es stāstTju.

—   Britānijas sindikāts?

—   Jā. Un kas tad ir?

—   Nekas. Vienkārši pajautāju.

—   Protams, vajag uzaicināt vēl pāris viesu, lai atmosfēra būtu nepiespiestāka. Lēdija Eilina tos var izvēlēties pati — pāris jaunu cilvēku, kas nebāž degunu politikā.

—   Es domāju, ka Bandla ar to lieliski tiks galā.

—   Zināt, par ko es iedomājos? — Šķita, ka Lomaksa galvā uzplaiksni kāda doma. — Jūs atceraties, par ko es tikko runāju?

—   Jūs runājāt par tik daudzām lietām…

—   Tas ir par nepatikšanām. — Viņš pieklusināja balsi līdz čukstoņai. — Memuāri, grāfa Stilptiča memuāri.

—   Jūs veltīgi uztraucaties, — apslāpēdams žāvas, teica lords Katerhems. — Cilvēkiem patīk skandāli. Un arī es pats, velns parāvis, labprāt lasu memuārus.

—   Runa nav par to, vai tos izlasīs vai ne, lai lasa, bet šo memuāru publikācija var visu pazudināt. Hercoslovakijas tauta sapņo atjaunot monarhiju un teju, teju piedāvās troni kņazam Mihailam, kuru atbalsta mūsu valdība.

—   Un kas gatavojas piedāvāt koncesiju Aizekstainam un Co pret miljonu aizdevumu, lai varētu sēsties tronī…

—           Katerhem, Katerhem! — lūdzoši čukstēja Lomakss.

—   Uzmanīgāk, es jūs lūdzu! Vispirmām kārtām — uzmanība!

—   Un visa nelaime ir tā, — kaut arī nedaudz klusinātā balsī, bet ar labpatiku turpināja lords Katerhems, — ka Stilptiča memuāros ir kaut kas tāds, kas varētu vezumu apgāzt? Oboloviču ģimenes locekļu despotisms un izlēcieni, vai ne? Prasības parlamentam? Kāpēc tagadējā visu atzītā demokrātiskā valdība nomainīta ar absolūtu tirāniju? Asinssūcēju kapitālistu diktēta politika. Valdība apdraudēta. Vai tā?

Lomakss piekrītoši pamāja.

—   Bet varbūt vēl sliktāk. — Viņš nopūtās. — Iedomāsi- mfcs, tikai iedomāsimies, ka nāksies atbildēt uz jautājumiem par to nelaimīgo pazušanu, — jūs saprotat, par ko es runāju …

Lords Katerhems izbrīnīts paskatījās.

—   Ne visai.

—   Jums par to būtu vajadzējis dzirdēt. Tas taču notika tad, kad viņi bija Cimnīzā. Henrijs bija ārkārtīgi sarūgtināts. Tas viņam gandrīz vai maksāja karjeru.

—   Jūs mani ieintriģējāt, — lords Katerhems teica. — Kas tur pazuda?

Lomakss pieliecās pie lorda Katerhema auss, bet viņš to steidzīgi atbīdīja nostāk.

—   Dieva dēļ, nešņāciet tā!

—   Jūs dzirdējāt, ko es teicu?

—   Jā, — lords Katerhems negribīgi atteica. — Es sāku kaut ko atcerēties. Interesanti, kas to izdarīja? Tā arī neizdevās neko noskaidrot?

—   Nē. Rīkoties, protams, nācās ar vislielāko piesardzību. Pat mājiens par pazušanu nedrīkstēja nonākt atklātībā. Bet tajā laikā Stilptičs bija tur. Viņš šo to zināja. Protams, ne visu. Mēs pāris reižu esam ar viņu saskrējušies Turcijas jautājumā. Pieņemsim, ka viņam bija ļauns nodoms darīt šos faktus zināmus sabiedrībai. Iedomājieties, kāds būs skandāls?! Ar tālejošām sekām. Un jebkuram būs taisnība, kas vaicās: kā jūs to pieļāvāt?

—   Jā, protams, — ar acīmredzamu ļaunu prieku noteica lords Katerhems.

Lomakss, kas bija nedaudz pacēlis balsi, saņēma sevi rokās.

—   Man jāsaglabā miers, — viņš nočukstēja, — miers un Vēlreiz miers. Bet atbildiet man, dārgais draugs, — ja viņš nevēlējās skandālu, kāpēc tad manuskripts uz Londonu tika sūtīts pa tādu apkārtceļu?

—   Protams, savādi. Jums ir pārbaudīti dati?

—   Pilnīgi. Mums Parīzē ir ē-ē… aģenti. Manuskripts nosūtīts slepeni dažas nedēļas pirms viņa nāves.

—   Viss liecina, ka tur kaut kas ir, — ar to pašu acīmredzamo Jauno prieku teica lords Katerhems.

—   Mēs noskaidrojām, ka tas nosūtīts cilvēkam, vārdā Džimmijs jeb Džeimss Makgrats. Viņš ir kanādietis, kas patlaban atrodas Āfrikā.

—   Lieta ir ārkārtīgi delikāta, vai ne? — priecīgi teica lords Katerhems.

—   Džeimsam Makgratam jāierodas ceturtdien, tas ir, rit, ar kuģi «Granart Castle».

—   Un ko jūs gatavojaties darīt?

—   Mēs gribam ar viņu satikties, pastāstīt par iespējamām smagajām sekām, lūgt atlikt memuāru publicēšanu kaut vai uz mēnesi un jebkurā gadījumā panākt zināmu manuskripta … ē-ē … izrediģēšanu.

—   Bet, ja pieļaujam, ka viņš atteiksies vai pasūtīs jūs pie velna, vai izdarīs vēl kaut ko tamlīdzīgu? — lords Katerhems pavaicāja.

—   No tā es ari baidos, — Lomakss teica. — Lūk, tādēļ arī iedomājos, ka būtu labi viņu uzaicināt uz Cimnīzu. Ar viņu parunās, stādīs priekšā kņazam Mihailam, un tā būs vieglāk viņu pielauzt.

—          Es nepiedalos, — lords Katerhems sāka protestēt.

—   Nevēlos saistīties ar kanādiešiem, īpaši tādiem, kas dzīvojuši Āfrikā.

—   Varbūt viņš jums iepatiksies. Zināt, šie neslīpētie dimanti …

—   Nē, Lomaks! Es kategoriski atsakos! Ar to lai nodarbojas kāds cits.

—   Domāju, ka šinī gadījumā Joti noderētu sieviete. Tāda, kurai varētu šo to pastāstīt. Protams, ne pārāk daudz. Viņa varētu to taktiski un delikāti pielauzt. Tas nenozīmē, ka atbalstu sieviešu iesaistīšanos politikā, labāk tomēr iztikt bez tām. Bet ir gadījumi, kad sieviete spēj darīt brīnumus! Piemēram, Henrija sieva — cik daudz tā izdarīja viņa labā! Marsija bija lieliska, unikāla, ideāla politiskās viesistabas saimniece.

—   Jūs gribat, lai es uz šo vakaru ielūdzu Marsiju? — bez jebkāda entuziasma pavaicāja lords Katerhems.

—   Nē, nē, jūs mani neesat pareizi sapratis. Es runāju par sievietes pievilcības spēku vispār. Es domāju par jaunu, skaistu, gudru, apburošu sievieti.

—    Taču ne Bandlu? No viņas nebūs nekādas jēgas. Viņa par tādu priekšlikumu tikai pasmiesies.

—    Es nedomāju lēdiju Eilinu. Jūsu meita, Katerhem, ir jauka, pat ļoti jauka, bet viņa vēl ir tik bērnišķīga. Mums ir vajadzīga lietišķa sieviete, savaldīga, kas pazīst dzīvi. Lūk, ko! Vislabāk derēs mana māsīca Virdžlnija!

—    Misis Rivela?! — Lords Katerhems atplauka smaida. Viņš sāka domāt, ka šī pieņemšana galu galā var sagādāt prieku. — Lielisks priekšlikums, Lomaks! Viņa ir visapburošākā sieviete Londonā.

—    Bez tam viņa orientējas Hercoslovakijas jautājumos! Atcerieties, viņas vīrs tur strādāja sūtniecībā. Un, kā jau jūs teicāt, viņai piemīt liela personiskā pievilcība.

—   Brīnišķīga būtne! — lords Katerhems nomurmināja.

—   Tātad norunāts!

Misters Lomakss nedaudz atslābināja savu tvērienu, un Katerhems to zibenīgi izmantoja.

—   Visu labu, Lomaks! Jūs par visu parūpēsieties, vai ne?

Viņš veikli ieslīdēja taksometrā. Lords Katerhems nemīlēja cienījamo Džordžu Lomaksu tā, kā tikai viens īsts kristietis spēj nīst otru īstenu kristieti. Viņš necieta tā apaļo, sarkano seju, smago elpu un izvalbītās gaišzilās acis. Viņš iedomājās par gaidāmo nedēļas nogali un smagi nopūtās. «Ķēpa! Tāda ķēpa». Pēc tam viņš iedomājās par Virdžīniju Rivelu un nedaudz atplauka. — Dievišķa būtne! — tas pie sevis noteica.

—   Dievišķa!

4. nodaļa APBUROŠĀ LĒDIJA

Džordžs Lomakss devās tieši uz Vaithollu. Iegājis greznajos apartamentos, viņš saklausīja paskaļu čaukstoņu. Misters Bils Everslijs centīgi kārtoja korespondenci, bet lielais krēsls pie loga vēl glabāja cilvēka siltumu. Bils Everslijs bija simpātisks jauneklis. Pēc skata viņam varēja dot apmēram gadus divdesmit piecus, liela auguma un samērā lācīgs, ar nepareiziem, bet patīkamiem sejas vaibstiem un godīgu brūnu acu pāri.

—   Vai Ričardsons jau atsūtīja atskaiti?

—   No, ser. Aiziet pie viņa?

—   Nav vērts. Man kāds zvanīja?

—   Telefonogrammas kārto mis Oskara. Misters Aizekstains interesējās, vai jūs ar viņu nevarētu rīt pusdienot «Sa- vojā».

—    Palūdziet mis Oskaru ielūkoties kalendārā. Ja nebūšu aizņemts, lai piezvana un paziņo, ka piekritu.

—   Labi, ser.

—    Bet tagad, Everslij, atrodiet telefongrāmatā misis Ri- velas — Poinstrīta 487 — numuru savienojiet ar mani.

—   Tūda|, ser.

Bils paķēra telefongrāmatu, pārlaida acis stabiņam «R», skaļi to aizcirta un piegāja pie tālruņa. Viņš uzlika roku uz klausules un apstājās, it kā kaut ko atcerējies.

—   Ser! Pavisam aizmirsu. Viņas telefona līniju patlaban remontē. Tas ir, misis Rivelas telefonu. Es tikko mēģināju viņu sazvanīt, bet veltīgi.

Džordžs Lomakss saviebās.

—    Cik žēl, — viņš teica. — Ļoti žēl! — Un sāka bungot ar pirkstiem pa galdu.

—   Ja tas ir kaut kas svarīgs, es varu aizbraukt pie viņas. Tagad ir rīts, un viņa droši vien ir mājās.

Džordžs Lomakss domāja. Bils pacietīgi gaidīja.

—   Acīmredzot tā būs vislabāk, — Lomakss beidzot teica.

—   Labi, brauciet. Uzziniet no misis Rivelas, vai viņa pulksten četros būs mājās, un pasakiet, ka es gribētu ar viņu parunāt par kādu |oti svarīgu lietu.

—   Labi, ser.

Bils paķēra cepuri un izsteidzās ārā. Jau pēc desmit minūtēm viņš izkāpa no taksometra pie Poinstrītas 487. nama. Piezvanīja pie durvīm un piedevām vēl ska(i pieklaudzināja. Durvis atvēra kalpotājs, kuram Bils kā senam paziņam pamāja ar galvu.

—   Labrīt, Cilvers! Vai misis Rivela mājās?

—   Viņa gatavojas iet projām.

—   Tas esat jūs, Bil? — no kāpņu augšas atskanēja balss.

—   Es jūs pazinu pēc lielās trokšņošanas. Nāciet un stāstiet!

Bils paskatījās uz viņas smejošo seju. Viņa vienmēr par to

smējās. Un ne' tikai par viņu. Bils metās augšā pa kāpnēm, lēcot pa diviem pakāpieniem, un stingri paspieda pastiepto roku.

—   Sveika, Virdžīnij!

—   Sveiks, Bil!

Pievilcība — tas ir noslēpums aiz septiņiem zieģeļiem. Simt jaunu sieviešu, pat skaistākas par Virdžīniju, varētu tāda pašā intonācijā pateikt: «Sveiks, Bil!» — bet viņam no tā nebutu ne silts, ne auksts. Bet šie divi Virdžīnijas izteiktie vārdi uz Bilu atstāja satriecošu iespaidu.

Virdžīnijai Rivelai bija divdesmit septiņi gadi. Viņa bija gara un slaida. Par viņas izmeklēti proporcionālo augumu varētu sacerēt dzejas. Tai bija neliels zodiņš, smalki veidots deguns, tumši rudzpuķu zilas acis, kas vienmēr staroja zem puspievērtajiem plakstiem, un bērnišķīga mute, kuras viens kaktiņš bija nedaudz nolaists uz leju, un tas, kā zināms, ir «Venēras simbols». No viņas strāvoja tāds dzīvesprieks, kas nevienu nespēja atstāt vienaldzīgu. Nepievērst uzmanību Virdžīnijai Rivelai bija pilnīgi neiedomājami. Viņa ievilka Bilu nelielā viesistabā, kas līdzinājās ar krokusiem nosētai pļavai. Kopā jaucās zaļā, rozā un dzeltenā krāsa.

—   Mīļais Bil, — viņa teica, — vai tiešām jūs atlaida no darba Ārlietu ministrijā? Man šķita, ka bez jums tur viss uzreiz sabruktu.

Pie jums mani atsūtīja Lomakss. Jā, starp citu. Ja viņš prasīs, neaizmirstiet, ka šodien no rīta jums nedarbojās telefons.

—   Bet tas darbojās!

—   Es zinu. Bet šefam teicu, ka ne.

—   Kāpēc? Atklājiet man šo diplomātisko noslēpumu!

Bils paskatījās uz viņu ar pārmetumu.

—   Lai varētu atbraukt šurp un redzēt jūs!

—   Dārgais Bil! Cik tas ir muļķīgi no manas puses un mīļi no jūsu!

—   Cilverss teica, ka jūs gatavojaties doties prom.

—   Jā, uz Slounstrītu. Bet kas Džordžam vajadzīgs?

—   Viņš jautā, vai jūs šodien četros būsiet mājās.

—   Droši vien ne. Es gatavojos braukt uz Ranelahu. Bet kāpēc tik oficiāli? Ko viņš var man piedāvāt? Kā jūs domājat?

—   To es viņam nevaicāju.

—   Pareizi, es dodu priekšroku vīriešiem, kas ir par mani sajūsmināti.

—   Kā es?

—   Nē, jums tas ir pieradums.

—   Virdžīnij, vai tiešām nekad …

—   Nē, nē un vēlreiz nē, Bil! Nerunāsim par to līdz brokastīm. Pacentieties manī saskatīt mīļu vidēja vecuma kundzīti, kas nepārtraukti par jums rūpējas.

—   Virdžīnij! Es jūs mīlu!

—   Zinu, Bil, zinu! Man vienkārši patīk būt mīlētai. Vai tas tiešām ir tik šausmīgi un netikumīgi? Man gribētos, lai mani mīl visi vīrieši uz pasaules…

—   Jums jau gandrīz tas ir izdevies, — Bils drūmi pie- zīineja.

—   Bet es ceru, ka Džordžs nav manī iemīlējies. Es nekad tam nespētu ticēt. Viņš ir tā norūpējies par savu karjeru. Ko vēl viņš teica?

—   Tikai to, ka tas ir ļoti svarīgi.

—   Bil, es esmu ieintriģēta. Jautājumu loks, kurus Džordžs uzskata par svarīgiem, ir visai ierobežots. Acīmredzot man nāksies atteikties no brauciena uz Ranelahu. Galu galā to var izdarīt jebkurā citā dienā. Pasakiet Džordžam, ka es viņu padevīgi gaidīšu pulksten četros.

Bils paskatījās pulkstenī.

—   Domāju, ka līdz lenčam varu neatgriezties. Padomājiet par manu priekšlikumu!

—   Tikai pēc lenča.

—   Nav svarīgi. Ja jūs piekristu, viss visapkārt tik burvīgi

pārvērstos.

—   Tas būtu brīnišķīgi, — Virdžīnija teica un nolūkojās viņā ar smaidu.

—   Virdžīnij! Jūs esat burvīga! Nu sakiet — vai es jums patīku? Kaut nedaudz vairāk par ciliem?

—   Bil! Es jūs dievinu! Ja mani spiestu precēties, nu vienkārši spietu, ja kaut kāds, teiksim, izvirtis mandarīns sacītu: «Vai nu precēsi kādu, vai arī mirsi lēnā nāvē,» — es noteikti izvēlētos jūs. Goda vārds, Bil.

—   Tiešām?!

—   Jā! Bet es nevēlos precēties. Man patīk būt vieglprātīgai atraitnei.

—   Es netraucētu jums būt tādai pašai kā iepriekš. Viss būtu tā, kā jūs gribētu. Jūs mani pat nejustu.

—   Jūs neko neesat sapratis, Bil. Es piederu pie tām sievietēm, kas precas, sirds vadītas, ja vispār precas.

Bils klusi iestenējās.

—   Es acīmredzot drīz nošaušos, — viņš drūmi teica.

—   Nenošausieties, dārgais! Jūs uzaicināsiet vakariņās jauku meiteni, kā to izdarījāt aizvakar …

Misters Everslijs mirkli apmulsa.

—   Ja jūs runājat par Dorotiju Kirkspatriku, tad ticiet man — tur nav nekā nopietna.

—    Protams, nav, Bil. Es priecājos, ka jūs izklaidējaties. Tomēr nepretendējiet uz to, ka nošausieties, neguvis pretmīlu.

Beidzot misteram Everslijam atgriezās personīgā pašcieņa.

—   Jūs nesaprotat, Virdžīnij, — viņš stingri teica. — Vīrieši …

—   Ir poligāmi! Jā, es zinu! Man pašai arī radās tādas domas… Bil, ja jūs mani tiešām mīlat, tad ejam ātrāk brokastot!

5.  nodaļa PIRMĀ NAKTS LONDONĀ

Pat pašos pilnīgākajos plānos mēdz būt kļūdas. Tādu pieļāva arī Džordžs Lomakss. Un tas bija Bils Everslijs.

Bils bija jauks puisis. Viņš lieliski spēlēja golfu un kriketu, viņam bija patīkama āriene, taču tā klātbūtne Ārlietu ministrijā bija izskaidrojama nevis ar gaišu galvu, bet gan ietekmīgiem sakariem. Un tomēr viņš ideāli derēja šim darbam. Vienkārši sakot, Bils bija Džordža izsūtāmais zēns. Viņš izpildīja maznozīmīgu darbu, kas neprasīja nekādu atbildību. Viņa pienākumos ietilpa būt Džordžam vienmēr pie rokas, lai varētu parunāt ar nenozīmīgiem apmeklētājiem, kurus Džordžs nevēlējās redzēt, izpildīt dažādus sīkus uzdevumus, ar vienu vārdu sakot — būt derīgam. Džordža prombūtnē Bils izlaidās lielajā krēslā un lasīja sporta presi, tādējādi parādot godu gadsimtos izstrādātajām tradīcijām.

Džordžs aizsūtīja Bilu uz «Union Castle» uzzināt, kad pienāk kuģis «Granart Castle». Diemžēl Bilam, tāpat kā vairumam izglītotu jaunu angļu, bija patīkama, bet ne visai skaidra dikcija. Katrs logopēds saklausītu kļūdu, viņam izrunājot vārdu «Granart». To varēja saprast arī kā jebkuru citu vārdu. Kantora ierēdnis to saprata kā «Carnfrae». Kuģim ar nosaukumu «Carnfrae Castle» vajadzēja pienākt ceturtdien. Un tā viņš arī pateica. Bils viņu tencināja un aizgāja.

Balstoties uz šo informāciju, Džordžs Lomakss ari sastādīja plānu, skaidri zinādams, ka Džeimss Makgrats neparādīsies ātrāk kā ceturtdien.

Tādēļ ari trešdienas rītā, turot aiz atloka lordu Katerhemu uz kluba kāpnēm, viņš būtu ļoti pārsteigts, uzzinādams, ka «Granart Castle» ienācis Sauthemptonā jau iepriekšējā dienā.

Divos pēc pusdienas Entonijs Keids, kas ceļoja ar Džeim- sa Makgrata vārdu, nokāpa pa upju tramvaja kāpnēm Vater- lo. Viņš iekāpa taksometrā un, brīdi svārstījies, nosauca hoteli «Blitz». «Tur vajadzētu būt pietiekami ērti,» nodomāja Entonijs, lūkodamies pa mašīnas logu. Viņš nebija bijis Londonā apaļus četrpadsmit gadus.

Entonijs ieradās viesnīcā, noīrēja numuru un pēc tam devās pastaigāties pa krastmalu. Bija patīkami atkal būt Londonā. Protams, viss ir izmainījies. Lūk, tur kādreiz bija neliels restorāniņš, kur ne vienu reizi vien viņš jautrā kompānijā bija pusdienojis.

Entonijs devās atpakaļ uz viesnīcu. Bet pagriezies sadūrās ar kadu garāmgājēju. Pie tam tik stipri, ka tikko noturējās kājās.

Kad abi atjēdzās, garāmgājējs nomurmināja atvainošanās vārdus un pētoši ieskatījās Entonijam sejā. Viņš bija neliela auguma, ģērbies, kā parasti mēdz ģērbties strādnieki. Bet, pēc ārienes spriežot, tas varēja būt ārzemnieks.

Entonijs turpināja savu ceļu, domādams, ar ko gan bija iepelnījies šo pētošo skatienu. Acīmredzot ne ar ko. Uz bālo Londonas iedzīvotāju fona viņa spēcīgais iedegums, protams, izskatījās neparasts. Un tas droši vien arī piesaistīja uzmanību.

Entonijs iegaja istabā un, pakļāvies kaut kādām pēkšņām izjūtam, sāka pētīt savu attēlu spogulī. Vai iespējams, ka kāds no viņa agrākajiem paziņām pēkšņi to varētu sazīmēt? Diezin vai. Viņam bija astoņpadsmit gadi, kad viņš pameta Londonu. Simpātisks, nedaudz drukns jauneklis ar mānīgu eņģeļa ārieni. Diez vai iedegušajā vīrietī ar ironisko izteiksmi var pazīt toreizējo jauno cilvēku.

Iezvanījās telefons. Entonijs pacēla klausuli.

—   Hallo!

Viņš dzirdēja portje balsi.

—   Mister Džeims Makgrat?

—   Jā.

—   Jus vēlas redzēt kads džentlmenis.

Entonijs bija pārsteigts.

—   Mani?!

—   Ja, ser. Viņš ir ārzemnieks.

—   Kā viņu sauc?

—   Es pie jums aizsūtīšu izsūtāmo zēnu ar vizītkarti, — pēc nelielas pauzes teica portjē.

Entonijs nolika klausuli un sāka gaidīt. Pēc pāris minūtēm pie durvīm pieklauvēja un parādījās zēns ar vizītkarti uz paplātes. Entonijs paņēma to un izlasīja: «Barons Lolopretžils».

Tagad viņš saprata, kādēļ portjē bija saminstinājies. Viņš klusējot raudzījās uz vizītkarti, pēc tam palūdza atvest šo džentlmeni pie viņa.

—   Labi, ser, — puišelis atteica.

Pēc dažām minūtēm istabā ienāca barons Lolopretžils. Tas bija vīrietis ar milzīgu vēdekļveidīgu meJnu bārdu un pilnīgi pliku galvu. Viņš sasita papēžus un palocījās.

—   Mister Makgrat? — viņš vaicāja.

Entonijs papūlējās viņu atdarināt, protams, cik tas bija viņa spēkos.

—   Baron! — viņš teica, arī sasitot papēžus. Pēc tam piedāvāja apsēsties. — Sēdiet, lūdzu! Šķiet, man nav bijusi tā laime jūs redzēt agrāk?

—   Ja, ta tas ir, — piekrita barons un apsēdās. — Man loti zel, — viņš laipni piebilda.

—   Man ari, — tādā pašā tonī noteica Entonijs.

—   Nu tad pie lietas pariet, — teica barons. — Es Londona pārstāvēt monarhistisko partiju Hercoslovakija.

—   Un darāt to lieliski, ticiet man, — Entonijs nomurmināja. Pateicībā par komplimentu barons piekrītoši pamāja ar gaivu.

—          Jus ir parak laipns pret mani, — viņš sausi noteica.

—   Mister Makgrat, no jums es neslept neko. Laiks pienākt atjaunot ir monarhiju, kas krita lidz ar Vina Majestati Nikolaju IV. Lai vina piemina gaisa.

—   Āmen, — vēlreiz nomurmināja Entonijs. — Es par to esmu dzirdējis.

—   Troni ieņemt Vina Augstibai kņazam Mihailam, kuru britu valdiba atbalstit.

—   Lieliski! — Entonijs iesaucās. — Tas ir ļoti laipni no jūsu puses man visu to izstāstīt.

—   Viss jau ir kartiba, bet peksni atnakt jus un skerslus likt! — Barons cieši raudzījās Entonijā.

—   Dārgais baron! — tas protestēja.

—   Ja, ja! Es zinu, ko runāt. Pie jums ir grafa Stilptica memuāri! — Viņš nosodoši skatījās uz Entoniju.

—   Un ja tā arī būtu? Ar ko gan grāfa Stilptiča memuāri varētu traucēt kņazam Mihailam?

—   Tie izsaukt skandalu!

—    Tas piemīt visiem memuāriem, — filozofiski piezīmēja Entonijs.

—    Daudz noslēpumu vins zināt. Ja atklat tiks tik dala ceturtā, kara virpuli tiks raut Eiropa.

—    Turpiniet, turpiniet, — Entonijs teica. — Vai tiešām viss ir tik šausmīgi?!

—    Par Obolovicu slikta slava ies. Angli noskanoti demokrātiski ir.

—    Pieļauju, — teica Entonijs, — ka Obolovičs varēja pajokot par daudz cietsirdīgi un asiņaini. Bet šeit, Anglijā, ļaudis no Balkānu tautām tieši to gaida. Nezinu, kāpēc, bet tā tas ir.

—   Jus nesaprot, — barons teica. — Jus nesaprot neko. Un manas lupas ir slēgt. — Viņš nopūtās.

—   No kā jūs īsti baidāties? — Entonijs pavaicāja.

—    Kamēr memuārus neizlasit — nezinu, — barons paskaidroja. — Bet tur kaut kas ir droši vien. Lielie diplomāti nav kautrigi. Sakainvards teic: «Mazs cinitis gaz lielu vezumu.»

—    Nu ko jūs! — Entonijs teica. — Esmu pārliecināts, ka jūs visu redzat pārāk tumšās krāsās. Es pazīstu izdevējus — viņi sēž uz manuskriptiem kā vistas uz olām. Paies ne mazāk kā gads, līdz memuāri ieraudzīs dienas gaismu.

—    Jaunais cilvēks ir vai nu krāpnieks, vai vientiesis. Viss jau ir gatavs, lai memuāri svetdienas avizes paradit.

—    Nevar būt! — Entonijs sāka pamazām atkāpties no savām pozīcijām. — Bet jūs taču varat visu noliegt, — viņš teica.

Barons skumīgi pakratīja galvu.

—    Ne, ne, mulkibas jus runāt. Pie lietas pariet. Tukstos mārciņās jus saņemt, vai ne? Man ir preciza informācijā …

—   No sirds apsveicu monarhistu izlūkdienestu!

—    Piedāvāt jums piecpadsmit simtu.

Entonijs pārsteigts viņā palūkojās un līdzjūtīgi papurināja galvu.

—   Baidos, ka tas nav iespējams, — viņš ar nožēlu teica.

—   Labi. Piedāvāt jums divus tukstosus.

—    Jūs mani kārdināt, baron! Bet es jums vēlreiz saku — tas nav iespējams.

—   Tad saku — cenu nosaukt.

—    Baidos, ka jūs mani nesaprotat. Es tiešām ticu, ka jūsu nolūki ir šķīsti kā eņģeļi un memuāri var traucēt. Un tomēr. Es tos apņēmos nogādāt izdevējam, un man tas ir jāizdara.

es nevaru atļauties pārdoties pretējai pusei. Tas ir pilnīgi neiespējami.

Barons ļoti uzmanīgi klausījās. Kad Entonijs beidza, viņš piekrītoši pamāja.

—   Saprotu. Jusu angļu dzentlmena gods.

—   Nu paši mēs to saucam nedaudz citādi, — teica Entonijs, — bet, neskatoties uz to, mēs runājam par vienu un to pašu.

Barons piecēlās.

—   Ta ka angļu godu cienit es, — viņš teica, — mums citādi ir meginat. Veļu jums labu ritu.

Viņš sasita papēžus, paklanījās un stīvi izgāja no istabas. «Interesanti, ko viņš ar to domāja? … Draudi? Bet večuks Lollipops neraisa mani nekādu briesmu sajūtu. Starp citu, tas tik ir vārdiņš! «Barons Lollipops!»»

Viņš sāka soļot pa istabu, pārdomādams savu tālāko rīcību. Līdz manuskripta nodošanas izdevniecībai termiņa beigām bija palicis nedaudz vairāk par nedēļu. Šodien ir piektais oktobris. Entonijs to gatavojās atdot pašā pēdējā brīdī. Taisnību sakot, tagad viņam ļoti gribējās izlasīt memuārus. Viņš to gatavojās izdarīt vēl uz kuģa, bet sākās drudzis, un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās burtot ķeburīgo rokrakstu, jo manuskripts nebija pārrakstīts uz mašīnas. Tagad viņam jo vairāk gribējās uzzināt, kāds iemesls ir šādām kaislībām.

Bet viņam bija vēl arī otrs uzdevums.

To atcerējies, Entonijs paņēma telefongrāmatu un sameklēja uzvārdu «Rivels». To pavisam bija seši: Edvards Henrijs Rivels, ķirurgs, Harlistrīta; Džeimss Rivels un Co, sedlinieks; Lenokss Rivels, Hempsteda, mis Mērija Rivela no īlingas; misis Timotija Rivela, Poinstrīta 487; misis Rivela, Keidogen- skvērs 42. Izslēdzot sedlinieku un misis Mēriju Rivelu, palika četri. Un jāņem vēl vērā, ka nav īstas pārliecības, ka meklējamā lēdija dzīvo Londonā. Entonijs aizcirta grāmatu un papurināja galvu. «Paļausimies uz gadījumu,» viņš secināja, «gan jau viss kaut kā nokārtosies.»

Tādu cilvēku kā Entonijs Keids laime slēpjas apstāklī, ka viņi ne mirkli par to nešaubās. Apmēram pēc pusstundas, šķirstot ilustrētu žurnālu, Entonijs atrada to, ko meklēja. Tas bija raksts par maskuballi pie Pērtas hercogienes. Fotogrāfijas centrā — sieviete austrumnieku apģērbā. Kā liecināja paraksts, tā bija «misis Timotija Rivela — Kleopatra. Meitas vārds — Virdžīnija Koutrona, lorda Edžbastona meita».

Entonijs kādu brīdi pētīja fotogrāfiju. Pēc tam viņš izplēsa lapu, salocīja to un noslēpa kabatā. Iegājis numurā, atvēra čemodānu un izņēma vēstuļu sainīti. Izvilka no kabatas salocīto lapu un aizbaza to aiz sainīša auklas.

Pēkšņi viņam aiz muguras atskanēja kaut kāds troksnis, un Entonijs strauji atgriezās. Durvīs stāvēja cilvēks. Līdz šim Entonijs uzskatīja, ka tādus subjektus var redzēt tikai komiskās operas kori. Maza auguma, resnu, raupju seju, ko vēl vairāk izķēmoja ļauns smīns.

—   Pie velna! — iekliedzās Entonijs. — Kas jums atļāva ienākt?

—   Es eju, kur gribu, — nepazīstamais atteica. — Viņš runāja dobjā balsī, ar akcentu, kaut arī viņa angļu valoda bija ciešama.

«Vēl viens ārzemnieks,» Entonijs nodomāja.

—   Lasieties ārā! — viņš teica.

Nepazīstamā skatiens iezīdās vēstuļu sainītī.

—   Es aiziešu, kad dabūšu to, pēc kā atnācu.

—   Un ko tad jums vajag, ja atļauts vaicāt?

Nepazīstamais paspēra soli uz priekšu.

—   Grāfa Stilptiča memuārus! — viņš nošņācās.

—   Paklausieties, jūs nevar ņemt nopietni, — Entonijs teica. — Jūs izskataties kā zemnieks no komiskās operas. Kas jūs atsūtīja? Barons Lollipops?

—   Barons? … — nepazīstamais izdvesa veselu virkni grūti saprotamu patskaņu.

—   Tad lūk, kā jūs to izrunājat! Kaut kas vidējs starp kakla skalošanu un suņa rejām. Man pašam tas nekad tā neizdotos — mana rīkle nav tam piemerota. Es nolēmu viņu saukt par Lollipopu. Tatad viņš jūs atsūtīja?

Atbilde bija klaji noliedzoša. Lai izklausītos pārliecinošāk, apmeklētājs pat dažas reizes nospļāvās. Pēc tam viņš izņēma no kabatas papīra strēmeli un nosvieda to uz galda.

—   Skaties! — viņš teica. — Skaties un trīci, nolādētais angli!

Entonijs ieinteresēts paskatījās uz papīra strēmeli, nemaz nebūdams satraukts par teikuma otro daļu. Tur bija nemākulīgi uzzīmēta sarkana roka.

—   Kaut kas līdzīgs rokai, — viņš secināja. — Bet, ja jums tīk, esmu gatavs to uzskatīt par saulrietu Ziemeļpolā.

—   Tas ir Asiņainās rokas brālības simbols. Es esmu brālības loceklis.

—   Nekad nebūtu domājis, — teica Entonijs, skatīdamies uz viņu ar neslēptu interesi. — Vai pārējie brāļi ir tādi paši? Nevaru iedomāties, ko par viņiem teiktu evaņģēlisti. Nepazīstamais naidā iekliedzās:

—                      Suns! Sliktāks par suni! Sapuvušās monarhijas algotnis. Dod šurp memuārus un paliksi dzīvs! Un atceries brālības žēlsirdību.

—   Ļoti mīļi no jūsu puses, — teica Entonijs, — bet baidos, ka jūs visi esat pārpratuma upuri. Man ir uzticēts nodot memuārus izdevējam, nevis jūsu cienījamai kompānijai.

—   Ha! — nepazīstamais iesmejās. — Vai tiešām tu domā, ka kāds tev atļaus tur nokļūt dzīvam? Pietiek muldēt! Dod šurp manuskriptu, citādi šaušu!

Viņš izrāva no kabatas revolveri un pavicināja to Entoni- jam pie deguna.

Bet viņš nenovērtēja Entoniju Keidu. Viņš nebija' radis tikties ar cilvēkiem, kas rīkojas tikpat ātri kā domā, ja ne vēl ātrāk. Entonijs negaidīja, kamēr to cauršaus lode. Līdzko apmeklētājs bija izrāvis revolveri, Entonijs to vienā mirklī izsita no rokām. Sitiens izrādījās tik stiprs, ka nepazīstamais apgriezās par simt astoņdesmit grādiem.

Bija žēl palaist garām tādu izdevību. Entonijs ar spēcīgu kājas spērienu aiztransportēja viņu precīzi durvju virzienā. Izlidojis koridorā, tas sabruka pie pretējās sienas.

Entonijs viņam sekoja, bet varonīgajam Asiņainās rokas brālības loceklim visa bija gana. Viņš izveicīgi pielēca kājās un metās bēgt. Entonijs tam pakaļ nedzinās. «Brālība dabūja, ko gribēja!» viņš secināja. «Āriene, protams, karikatūriska, un, ja pareizi rīkojas, ar viņiem viegli tikt galā. Interesanti, kāds vējš to atpūta? Viens ir pilnīgi skaidrs: lieta nebūs nemaz tik vienkārša, kā man sākumā šķita. Esmu jau paguvis sariebt divām partijām — gan monarhistiem, gan radikāļiem. Acīmredzot drīz sekos nacionālistu un neatkarīgo liberāļu delegāciju vizītes. Katrā gadījumā šonakt manuskripts noteikti jāizlasa.»

Paskatījies pulkstenī, Entonijs konstatēja, ka ir jau gandrīz deviņi, un nolēma, ka vakariņos numurā. Viņš vairs necerēja uz negaidītām vizītēm, bet instinktīvi juta, ka jātur acis vaļā. Tāpat tam nebija ne vismazākās vēlēšanās dot iespēju kādam savas prombūtnes laikā rakņāties čemodānā. Entonijs piezvanīja, palūdza ēdienu karti, pasūtīja dažus ēdienus un pudeli bordo. Oficiants pieņēma pasūtījumu un aizgāja.

Gaidot, kamēr atnesīs pusdienas, viņš izņēma manuskriptu un nolika to blakus vēstulēm.

Pie durvīm pieklauvēja, un oficiants iestūma uzservētu galdiņu. Tanī brīdī Entonijs atradās pie kamīna. Stāvot ar muguru pret durvīm, viņš izrādījās tieši pretim spogulim un, pavirši tajā ieskatījies, ieraudzīja kaut ko interesantu. Oficiants ar acīm gandriz vai aprija manuskriptu. Redzot Ento- nija nekustīgi sastingušo muguru, viņš lēnām sāka virzīties apkārt galdam. Rokas tam trīcēja, un viņš nepārtraukti aplaizīja apkaltušās lūpas. Entonijs ielūkojās viņā ciešāk. Tas bija gara auguma vīrietis, lokans kā visi oficianti, ar gludi skūtu seju. «Drīzāk itālietis nekā francūzis,» Entonijs nodomāja.

Kritiskajā brīdī Entonijs strauji pagriezās. Oficiants sastinga un izlikās, ka ir aizņemts ar sālstrauciņu.

—    Kā jūs sauc? — Entonijs negaidīti pavaicāja.

—   Džuzepe, monsieur.

—    Itālietis?

—   Jā, monsieur.

Entonijs sāka runāt itāliski, tas diezgan raiti atbildēja. Ar vieglu galvas mājienu Entonijs viņu beidzot atlaida. Bet, ēdot Džuzepes atnestās lieliskās vakariņas, Entonijs intensīvi domāja. Vai viņš pats nekļūdās? Varbūt Džuzepes interesi par manuskriptu izraisīja parasta ziņkāre. Iespējams arī, ka tā … Bet, atcerējies itālieša drudžaino satraukumu, viņš mainīja secinājumu. Lai kā tas arī būtu, viņš bija norūpējies. «Nu pie velna viņus visus!» Entonijs nodomāja. «Nevar taču būt, ka visi dzenas pēc šī nolādētā manuskripta. Varbūt man tikai ta rādās? …»

Paēdis viņš ķērās pie memuāriem. Grāfa Stilptiča rokraksts bija ķeburains, un lasīšana negāja raiti. Entonijs sāka žāvāties. Ar katru reizi pauzes starp žāvām kļuva aizdomīgi īsākas. Pēc ceturtās nodaļas viņš nolēma atvilkt elpu. Pagaidām memuāri viņam likās šausmīgi garlaicīgi, pat bez v mazākās skandāla iespējas. Entonijs paņēma vēstules, ietina tās manuskripta iesaiņojamā papīrā un ieslēdza čemodānā. Pēc tam aizslēdza durvis un drošības labad pielika pie tām krēslu, bet uz tā — karafi ar ūdeni.

Pabeidzis iepriekšējo sagatavošanos, Entonijs izģērbās un devās gulēt. Viņš mēģināja lasīt tālāk, bet acis lipa ciet. Palicis manuskriptu zem spilvena, viņš nodzēsa gaismu un tūdaļ aizmiga. Bija pagājušas kadas četras stundas. Negaidīti Entonijs pamodās. Viņš nesaprata, kas to pamodināja — iespējams, kādas skaņas, bet iespējams, ka instinktīva briesmu sajūta, kas ir attīstīta visiem cilvekiem, kuri savulaik velnu redzējuši.

Bridi viņš gulēja pilnīgi nekustīgs, pūloties izprast savas sajūtas. Viņš saklausīja kaut kādu čaboņu un drīz vien tumsā ieraudzīja kaut ko uz grīdas pie čemodāna. Ar vienu lēcienu Entonijs pielēca kājās un ieslēdza gaismu. Cilvēks, kas bija notupies uz ceļiem pie čemodāna, metās sāņus. Tas bija Džu- zepe. Viņa labajā rokā iezibējās nazis. Viņš metās virsū En- tonijam, un tas pēkšņi saprata stāvokļa nopietnību. Viņš bija neapbruņots, bet pretinieks jau laikus parūpējies par ieroci.

Entonijs atlēca nostāk, un Džuzepes dūriens aizgāja secen. Jau pēc mirkļa abi vīrieši valstījās pa grīdu, cieši viens otru apskavuši. Entonijs koncentrēja visus savus spēkus, lai stingri turētu pretinieka labo roku un neļautu tam lietot nazi. Viņš sāka liekt roku aiz muguras. Bet tajā brīdī itālietis ar otru roku sagrāba viņu aiz rīkles. Saņēmis pēdējos spēkus, Entonijs parāva izgriezto roku.

Nazis ar troksni nokrita uz grīdas, un tanī pašā momentā itālietis izrāvās no viņa tvēriena. Entonijs atkāpās pie durvīm, tādējādi cerēdams liegt iespēju Džuzepem aizbēgt. Un izdarīja kļūdu. Pārāk vēlu viņš pamanīja, ka krēsls un karafe ir vecajā vietā.

Džuzepe bija ielīdis pa logu un tagad to izmantoja atkal. Tanī brīdī, kad Entonijs atkāpās pie durvīm, tas izlēca uz balkona, pārlīda uz blakus esošo un pazuda kaimiņu istabā. Entonijs uzreiz saprata, ka dzīties pakaļ ir pilnīgi veltīgi. Atkāpšanās ceļš bija sagatavots jau iepriekš. Entonijs varēja palikt mierīgs.

Viņš piegāja pie gultas un uztraukts pabāza roku zem spilvena. Manuskripts bija savā vietā. Kāda laime, ka tas bija šeit, nevis čemodānā. Entonijs pieliecās un ielūkojās čemodānā, lai paņemtu vēstules. Viņam aizrāvās elpa. Vēstuļu nebija!

6. nodaļa SMALKĀ ŠANTĀŽAS MĀKSLA

Tieši bez piecām minūtēm četros Virdžīnija Rivela, ziņkārības dzīta, atgriezās savā mājā Poinstrītā. Viņa atslēdza durvis, iegāja hallē un ieskrēja krūtīs nesatricināmajam Cil- versam.

—   Atvainojiet, misis, bet jūs grib redzēt kāds … ē-ē … subjekts.

Virdžlnija sākumā nepievērsa uzmanību apzīmējumam, ko lietoja Cilverss.

—   Misters Lomakss? Kur viņš ir? Viesistabā?

—   Nē, misis, tas nav Lomakss, — gandrīz ar pārmetumu teica Cilverss. — Kaut kāds subjekts. Es negribēju viņu laist iekšā, bet tas teica, ka lieta ir ļoti svarīga un, ja es pareizi sapratu, saistīta ar kapteini. Apdomājiet labi, vai jums ir vērts ar to tikties. Pagaidām es viņu ievedu kabinetā.

Virdžīnija bridi padomāja. Viņa jau vairākus gadus bija atraitne, un faktu, ka viņa reti runāja par savu viru, daži traktēja tā, ka aiz ārējās bezrūpibas čaulas slēpjas dziļa dvēseles trauma. Turpretim citi uzskatīja, ka Virdžīnija nekad nav mīlējusi Timu Rivelu, bet viņas atturību vērtēja kā neīstu.

—   Jāpiezīmē, misis, — Cilverss turpināja, — ka šis cilvēks izskatās pēc ārzemnieka.

Virdžīnija ieinteresējās vēl vairāk. Viņas vīrs bija diplomātiskajā dienestā, un viņi abi atradās Hercoslovakijā tieši pirms karaļa un karalienes nogalināšanas. Varbūt šis cilvēks ir hercoslovaks, kāds no agrākajiem kalpotājiem, kas tagad nokļuvis nelaimē?

—   Jūs pareizi darījāt, Cilvers, — viņa teica. — Kur viņš ir? Kabinetā? — Viņa izgāja cauri hallei un atvēra durvis uz nelielu telpu blakus ēdamistabai.

Apmeklētājs sēdēja krēslā pie kamīna. Viņai ienākot, tas piecēlās un cieši uz viņu paskatījās. Virdžīnijai piemita lieliska redzes atmiņa, un tā bija pilnīgi pārliecināta, ka nekad agrāk šo cilvēku nav redzējusi. Viņš bija gara auguma, patumšu sejas ādu, nešaubīgi — ārzemnieks, bet diezin vai slāvs. «Tas noteikti ir itālietis vai, ļaunākajā gadījumā, spānietis,» nodomāja Virdžlnija.

—   Jūs gribējāt mani redzēt, — viņa pavaicāja. — Es esmu misis Rivela.

Nepazīstamais brīdi klusēja un uzmanīgi pētīja viņu kā novērtēdams. Tā uzvedībā bija jaušama kāda vaļība, ko Virdžīnija momentāni sajuta.

—   Vai jūs beidzot nepateiktu sava nāciena iemeslu? — viņa nepacietīgi iejautājās.

—   Jūs esat misis Rivela? Misis Timotija Rivela?

—   Jā. Es jau jums teicu.

—   Kā tad, kā tad! Tas ir ļoti labi, misis Rivela, ka jūs neatteicāties mani pieņemt. Es jau sacīju jūsu mājas pārzinim, ka pretējā gadījumā būtu spiests griezties pie jūsu vīra.

Virdžīnija izbrīnīta paskatījās, bet kaut kas viņai lika atturēties no asas atbildes, kas jau bija uz mēles.

—   Sajā sakarā jums rastos zināmas grūtības, — viņa sausi piemetināja.

—   Diezin vai. Es esmu |oti nepiekāpīgs. Bet tuvāk pie lietas būtības. Jūs droši vien pazīstat šo te?

Viņš pavicināja kaut kādu papīra lapu. Virdžīnija paskatījās uz to bez mazākās intereses.

—   Kas, pēc jūsu domām, tas ir, madatne?

—   Šķiet, ka vēstule, — atteica Virdžīnija, arvien vairāk domādama, ka viņai ir darīšana ar garīgi slimu cilvēku.

—   Un jūs varbūt atcerēsieties, kam tā adresēta? — nepazīstamais daudznozīmīgi teica, turot vēstuli iespējami tālāk no Virdžīnijas.

—          Ja es pareizi izlasīju, — Virdžīnija laipni atteica,

—   tad tā adresēta kapteinim O’Nīlam Parīzē, Kenēla ielā 15.

Šķita, ka nepazīstamais alkatīgi pēta viņas seju, it kā cerēdams tur kaut ko saskatīt.

—   Vai jūs negribētu to izlasīt?

Virdžīnija paņēma aploksni, izņēma vēstuli un sāka lasīt, bet gandrīz tajā pašā brīdī pārtrauca un sniedza to atpakaļ.

—   Tā ir personīga vēstule un diezin vai domāta svešām acīm.

Nepazīstamais sardoniski smīnēja.

—   Apsveicu jūs, misis Rivela, jūsu rīcība ir apburoša! Jūs lieliski spēlējat savu lomu… Un tanī pašā laikā jūs diezin vai noliegsiet, ka tas ir jūsu paraksts.

—   Paraksts?

Virdžīnija atkal paņēma vēstuli un sastinga mēmā izbrīna. Akurātais paraksts vēstīja: «Virdžīnija Rivela». Apspiedusi pārsteiguma pilnu izsaucienu, viņa vēlreiz sāka to lasīt un izlasīja līdz galam. Brīdi viņa domāja. Vēstules saturs nepārprotami liecināja par to, kas sekos tālāk.

—   Un tā, madame, — nepazīstamais teica, — tas ir jūsu vārds, vai ne?

—   Jā, — Virdžīnija sacīja, — mans. — Viņa, protams, varēja piebilst, ka rokraksts tomēr ir svešs. Tā vietā viņa ar žilbinošu smaidu paskatījās uz nepazīstamo. — Nu ko, — viņa sacīja, — varbūt apsēdīsimies un parunāsimies?

Nepazīstamais šķita norūpējies. Šādu reakciju viņš nebija gaidījis. Iekšējā balss teica, ka viņa nebaidās.

—   Vispirms es gribētu zināt, kā jūs mani atradāt?

—   Tas nebija grūti. — Viņš izvilka no kabatas ilustrēta žurnāla lappusi un pasniedza to Virdžīnijai. Entonijs Keids to uzreiz būtu pazinis.

Virdžlnija atdeva izplēsto lappusi un nedaudz sabozās.

—   Jā, — viņa teica, — tas nebija grūti.

—   Jūs, misis Rivela, protams, aptverat, ka šī vēstule nav vienīgā. Ir arī citas. %

—   Ak Dievs! — Virdžīnija iesaucās. — Šķiet, ka esmu bijusi ļoti neuzmanīga. — Un atkal viņa pamanīja, ka to uztrauc viņas vieglprātīgais tonis. Tas sāka uzjautrināt. — Lai kā arī būtu, — viņa smaidot teica, — tas ir ļoti laipni, ka jūs iegriezāties, lai atdotu man šīs vēstules.

Nepazīstamais kādu brīdi apstulbis krekšķināja.

—   Es neesmu bagāts, misis Rivela, — viņš beidzot izdvesa.

—   Tādā gadījumā jums būs daudz vieglāk nokļūt debesu valstībā.

—   Es nevaru atļauties jums atdot vēstules vienkārši tāpat.

—   Seit ir noticis kaut kāds pārpratums. Sīs vēstules taču pieder tam, kas tās rakstījis.

—   Iespējams, ka tā ir, madame, bet diezin vai jūs gribēsiet izmantot likuma spēku.

—   Bet ir taču arī likums par šantāžu, — Virdžīnija brīdināja.

—   Liecieties mierā, misis Rivela! Es neesmu idiots. Es lasīju šīs vēstules — sievietes vēstules savam mīļākajam. Un tām visām cauri vijas bailes no vīra. Jūs taču negribēsiet, lai es tās atdodu viņam?

—   Jūs aizmirstat vienu lietu. Vēstules ir rakstītas pirms vairākiem gadiem. Iedomājieties, ka šajā laikā esmu kļuvusi atraitne.

Viņš saprotoši pamāja ar galvu.

—   Tādā gadījumā jūs te nesēdētu un ar mani nesarunātos.

Virdžīnija pasmaidīja.

—   Cik jūs gribat? — viņa lietišķā tonī pavaicāja.

—   Par tūkstoš mārciņām esmu gatavs atdot visas vēstules. Es prasu pavisam maz. Jūs taču redzat, ka man šī lieta nepatīk…

—   Es netaisos jums maksāt tūkstoš mārciņas! — Virdžīnija asi teica.

—   Es netirgojos, madame. Tūkstoš mārciņas — un vēstules ir jūsu.

Virdžīnija kļuva domīga.

—   Dodiet man laiku! Uzreiz atrast tādu summu nav tik vienkārši.

—   Dažas mārciņas rokasnaudas, nu, teiksim, piecdesmit, un es atnākšu vēlreiz, — nepazīstamais teica.

Virdžīnija paskatījās pulkstenī. Bija piecas minūtes pāri četriem, un viņai šķita, ka dzird skanam zvanu.

—   Norunāts, — viņa steidzīgi teica. — Atnāciet rīt, bet mazliet vēlāk. Ap sešiem.

Viņa piegāja pie galda, atvēra vienu no atvilktnēm un izņēma žuksnīti banknošu.

—   Šeit ir apmēram četrdesmit. Domāju, ka pagaidām jums pietiks.

Viņš alkatīgi satvēra naudu.

—   Bet tagad nekavējoties ejiet prom, — Virdžīnija pavēlēja.

Nepazīstamais bez jebkādiem iebildumiem izgāja no istabas. Caur atvērtajām durvīm Virdžīnija redzēja Džordžu Lo- inaksu, kuru Cilverss pavadīja uz augšējo stāvu. Kad durvis aizcirtās, Virdžīnija pasauca Džordžu.

—   Nāciet šurp, Džordž! Esiet tik laipns, Cilvers, un atnesiet mums tēju!

Viņa atvēra abus logus. Ienācis istabā, Džordžs Lomakss ieraudzīja Virdžīniju stāvam ar vējā plīvojošiem matiem un mirdzošām acīm.

—   Es tūliņ aizvēršu. Bet vajag nedaudz izvēdināt. Jūs hallē nesatikāt šantāžistu?

—   Ko?

—   Šantāžistu, Džordž. San-tā-žis-tu! Cilvēku, kas nodarbojas ar šantāžu.

—   Virdžīnij, dārgā, jūs jok-ojat!

—   Pilnīgi nopietni.

—   Ko viņš gribēja šantažēt?

—   Mani, Džordž!

—   Virdžīnij, ko jūs esat ievārījusi?

—   Sajā gadījumā absolūti nekā. Sis džentlmenis noturēja mani par kādu citu.

—   Es ceru, ka jūs piezvanījāt policijai?

—   Nē. Vai tad tas nepieciešams?

—   Nu … — Džordžs apklusa. — Droši vien ne. Iespejams, jūs rīkojāties prātīgi. Varētu izraisīties nepatīkams troksnis. Varbūt jums nāktos sniegt liecību tiesā …

—   Nu tas pat būtu interesanti, — Virdžīnija atteica. — Es gribētu būt nopratināšanā un paskatīties, vai viss ir tā, kā raksta. Nesen biju iegriezusies policijas iecirknī sakarā ar pazudušo briljanta piespraudi. Tad lūk — tur bija simpātisks inspektors, pats simpātiskākais, kādu jebkad esmu pazinusi.

Visu, kas neattiecas uz viņu, Džordžs pēc veca ieraduma palaida gar ausīm.

—   Un ko jūs izdarījāt ar šo nelieti?

—   Baidos, Džordž, ka es viņam atļāvu to darīt.

Ko — to?

—   Šantažēt mani.

Džordža seja saviebas šausmās, un Virdžīnija iekoda mēlē.

—   Cik es saprotu — jūs neizkliedējāt viņa ilūzijas?

Virdžīnija piekrītoši pamāja un paskatījās uz Džordžu.

—   Ak Dievs! Jūs esat zaudējis prātu!

—   Domāju, ka jūs manā vietā rīkotos tieši tapat.

—   Bet kāpēc? Kāpēc?

—    Ir vairāki iemesli. Viņš to visu darīja tik brīnišķīgi, nu, tas ir — šantažēja… Es vispār nemīlu pārtraukt sava aroda meistaru, bez tam padomājiet pats — mani nekad nav šantažējuši…

' — Es ceru.

—   Es gribēju pārbaudīt, kā tas ir.

—   Atsakos to saprast.

—   Es zināju, ka jūs nesapratīsiet…

—   Bet es vismaz ceru, ka jūs neiedevāt naudu?

—   Tikai pavisam nedaudz… — Virdžīnija it kā atvainodamās teica.

—   Cik?

—   Četrdesmit mārciņu.

—   Virdžīnij!

—   Džordž, dārgais! Tas nav vairāk, kā es maksāju par vakartērpu. Nopirkt jaunas izjūtas nemaz nav sliktāk par jaunu tērpu.

Džordžs Lomakss sirdīgi papurināja galvu, un tikai Cil- versa parādīšanās liedza viņam izteikt savu sašutumu. Cilverss atnesa visu nepieciešamo tējas dzeršanai, savukārt Virdžīnija, visai veikli tikusi galā ar smago tējkannu, turpina ja:

—   Džordž, bija arī visai nopietni iemesli. Mūs, sievietes, parasti mēdz uzskatīt par kaķēm, bet es šodien izglābu kādu sievieti. Sis šantāžists acīmredzot negatavojas meklēt citu Virdžīniju Rivelu. Viņš domā, ka putniņš ir sprostā. Naba- dziņš! Rakstot vēstules, šī sieviete ir ļoti baidījusies. Šantāžista kungam nebūtu nācies smagi nopūlēties. Seit, kaut viņš pats to nenojauš, nav tik neaizsargāti. Pateicoties manai nesakompromitētajai pagātnei, es varu ar viņu spēlēties. Viltība, Džordž. viltības bezdibenis!

Džordžs atkal papurināja galvu.

—   Man tas nepatīk! Nepavisam nepatīk!

—   Labi, Džordž. Jūs taču neatnācāt runāt par šantāžistu. Jā, starp citu, kāpēc tad? Pareizā atbilde — «Lai redzētu jūs!». Uzsvars liekams uz «jūs». Tam seko daudznozīmīgs rokas spiediens, protams, ja jus pirms tam neesat ēdis ar biezu sviesta kārtu apsmērētu bulciņu. Tādā gadījumā tieši tas pats, tikai ar acīm.

—          Es atnācu, lai satiktu jūs, — Džordžs nopietni teica.

—   Priecājos, ka esat viena.

—   Ak, Džordž, tas ir tik negaidīti,» viņa atteica, — Virdžīnija smiedamās teica.

—   Man ir kāds lugums, Virdžīnij, es jūs vienmēr esmu uzskatījis par ārkārtīgi pievilcīgu sievieti.

—   Džordž!

—   Kā arī gudru sievieti!

—   Tiešām? Labi gan jūs mani pazīstat!

- Virdžīnij, parit Anglijā iebrauc kāds jauns cilvēks. Un es gribu, lai jūs viņu sagaidāt.

—   Lieliski, Džordž! Bet kāpēc es? Runājiet skaidrāk!

—   Jus varētu izmēģināt savu pievilcību.

Virdžīnija pielieca galvu nedaudz sāņus.

—   Jūs taču zināt, Džordž, ka man pievilcība nav profesija. Es bieži iemīlos, un manī iemīlas… Bet aukstasinīgi lenkt neaizsargātu nepazīstamo … Džordž, es to nedarīšu! Eksistē profesionālas sirēnas, kas to izdarīs daudz labāk.

—   Virdžīnij, tas nav tas… Šis jaunais cilvēks ir kanādietis, vārdā Makgrats …

—   «Skotu izcelsmes kanādietis,» atbild viņa, demonstrēdama savas spējas dedukcijā.

—   Visticamāk, ka viņš nav sagatavojies uzņemšanai angļu augstakajā sabiedrībā. Es gribētu, lai viņš spēj novērtēt īstas angļu lēdijas manieres un pievilcību.

—   Jūs domājat mani?

—   Tieši tā.

—   Kāpēc?

—   Nesaprotu.

—   Es vaicāju — kāpēc? Jūs taču nemeklēsiet īstu angļu lēdiju katram kanādiešu klaidonim, kas sper kāju uz Anglijas zemes? Kas aiz tā visa slēpjas? Vienkāršāk sakot, kādu labumu jūs cerat gūt?

—   Es nesaprotu, Virdžīnij., kāpēc jūs tas interesē.

—   Varbūt es nespēju nevienu apburt, ja nezinu visu līdz galam.

—   Bet vai tad tā drīkst, Virdžīnij! Var sākt domāt…

—   Lai domā! Stāstiet, Džordž!

—   Virdžīnij, dārgā, šī lieta kaut kādā mērā ir saistīta ar vienu no Centrālās Eiropas valstīm. Dažu iemeslu dēļ — bet par tiem labāk nerunāsim — mums ir svarīgi, lai šis misters, kā viņu tur… ē… ē… Makgrats saprastu, ka monarhijas restaurācija Ilercoslovakijā ir miera garants visā Eiropā.

—   Par to mieru Eiropā — tās visas ir muļķības, — Virdžīnija mierīgi teica. — Bet es vienmēr esmu bijusi monarhijas aizstāve, it īpaši tik raibai sabiedrībai kā hercoslovaki. Un tā — jūs gatavojat jaunu karali Hercoslovakijai, vai ne? Kas viņš ir?

Džordžs ieturēja pauzi, bet nespēja izdomāt, kā labāk izvairīties no tiešas atbildes. Saruna ievirzījās pavisam nevēlamā gultnē, bet viņš bija cerējis izmantot Virdžīniju kā aklu ieroci, kas pakļaujas tā gribai un neuzdod liekus jautājumus. Bet iznāca citādi. Šķiet, ka Virdžīnija nolēmusi uzzināt absolūti visu, bet tieši no tā Džordžs visiem spēkiem gribēja izvairīties, jo šaubījās par sieviešu spējām glabāt noslēpumu. Viņš ir izdarījis kļūdu — Virdžīnija šai lomai neder. Viņa diemžēl ir spējīga sagādāt liekas klapatas. Saruna ar šantāžistu darīja to īpaši uzmanīgu. Viņa ir ļoti vieglprātīga un nespēj nopietni attiekties pret svarīgām lietām!

—   Kņazs Mihails Obolovičs, — viņš bija spiests pateikt, jo Virdžīnija joprojām gaidīja atbildi uz savu jautājumu.

—   Un nerunāsim vairs par šo tēmu.

—   Muļķības, Džordž! Visas avīzes ir pilnas ar rakstiem, kuros cildina Oboloviču dinastiju un par nogalināto Nikolaju IV runā tā, it kā viņš būtu vismaz svētais, nevis naivulis, kuru aptina ap pirkstu trešās šķiras aktrise.

Džordžs sarāvās. Viņš skaidri saprata, ka ir izdarījis kļūdu, cerēdams uz Virdžīnijas palīdzību. Ātri jāizslēdz viņa no spēles.

—   Jums taisnība, Virdžīnij, — viņš steidzīgi teica, pieceldamies un gatavodamies atsveicināties. — Man nevajadzēja jums to piedāvāt. Bet Hercoslovakijas krīzes laikā mēs negribētu konfrontēt ar dominijām. Un šim Makgratam ir zināma ietekme žurnālistu aprinās. Es uzskatīju, ka nebūtu slikti, ja jūs, būdama uzticīga monarhisma ideāliem un pazīstot šo zemi, satiktos ar šo cilvēku.

—   Vai tikai tāpēc?

—   Jā. Un jāpiebilst, ka jums nemaz nav obligāti viņš jāapbur.

Virdžīnija paskatījās uz viņu un iesmējās.

—   Džordž! Jūs neprotat melot!

—   Virdžīnij!

—   Jā, jā. Ja man būtu jūsu pieredze, es spētu melot tā, lai tic… Nabaga Džordž! Es taču pati visu uzzināšu! Varat nešaubīties! Mistera Makgrata noslēpums! Nebrīnīšos, ja viss noskaidrosies jau šīs nedēļas nogalē Cimnīzā.

—   Cimnīzā? Jūs gatavojaties braukt uz Cimnīzu?

Džordžs nespēja slēpt apjukumu. Viņš bija cerējis aiziet

pie lorda Katerhema un pagūt atsaukt ielūgumu.

—   No lita piezvanīja Bandla un uzaicināja mani.

Džordžs veica pēdējo mēģinājumu.

—   Baidos, ka tur būs garlaicīgi… — viņš teica. — Tas, Virdžīnij, nebūs jūsu gaumē …

—   Nabaga Džordž, kāpēc jūs pašā sākumā nepateicāt patiesību un man neuzticējāties? Vēl nav par vēlu.

Džordžs saņēma viņas roku un tūliņ pat atlaida.

—   Es runāju patiesību, — viņš vēsi noteica un pat nenosarka.

—   Jau labāk, — Virdžīnija uzmundrinoši teica — Bet neīsti labi. Drošāk, Džordž! Es būšu Cimnīzā ar visu savu burvību. Dzīve pēkšņi kļuvusi tik amizanta. Vispirms šantāžists, tad — Džordžs ar savām diplomātiskajām problēmām. Vai viņš pateiks visu patiesību skaistai sievietei, kas izlūdzas tā uzticību? Nē! Viņš neteiks neko līdz pat pēdējam cēlienam. Ardievu, Džordž! Nu kaut vienu maigu skatienu atvadām. Nu? Nē? Džordž, dārgais, beidziet bozties!

Tikko Džordžs aizgāja, skaļi aizcirzdams durvis, Virdžīnija piesteidzās pie tetefona. Viņa uzgrieza numuru un palūdza pasaukt lēdiju Eilinu Brentu.

—   Bandla? Tā esat jūs? Es rīt būšu Cimnīzā. Ko? Garlaicīgi? Nē, nē. Jūs taču zināt, ka es baidos tikai no mežonīgiem zirgiem. Uz tikšanos!

7.  nodaļa

MISTERS MAKGRATS NEPIEŅEM IELŪGUMU

Vēstules pazudušas! Neko darīt. Atlika pieņemt šo faktu zināšanai. Entonijs lieliski saprata, ka mēģināt noķert Džu- zepi viesnīcas labirintos ir pilnīgi neiespējami. Saceltos tikai lieks troksnis, un panākumu — nekādu.

Entonijs secināja, ka Džuzepe vēstuļu sainīti ir noturējis par memuāru manuskriptu. Atklājis šo kļūmi, viņš centīsies to labot. Uzskatīdams, ka Džuzepe ir Asiņainās rokas brālības aģents vai — vēl ticamāk — monarhistu partijas aģents, viņš saprata, ka ne vienus, ne otrus vēstules neinteresē. Un acīmredzot viņam, Entonijam, ir cerības tās par nelielu summu izpirkt.

To visu apdomājis, Entonijs atkal ielīda gultā un mierīgi nogulēja līdz rītam.

Entonijs pamodās ar gatavu plānu galvā. Viņš kārtīgi pabrokastoja, pāršķirstīja avīzes, kas bija pārpilnas ar informāciju par jaunatklātajām naftas atradnēm Hercoslovakijā, pēc tam aprunājās ar viesnīcas administratoru. Un viņš nebūtu viņš, Entonijs Keids, ja tam neizdotos no pārvaldnieka izvilināt visu, kas viņu interesē.

Pārvaldnieks, izmeklēti laipns francūzis, pieņēma viņu savā kabinetā.

—   Cik saprotu, jūs gribējāt mani redzēt, mister… ē-ē… Makgrat?

—   Jā. Hotelī es ierados vakar. Pusdienās mani numurā apkalpoja oficiants, vārdā Džuzepe. — Entonijs ieturēja pauzi.

—   Atļaušos piebilst, ka pie mums tik tiešām strādā oficiants'ar šādu vārdu, — administrators vienaldzīgi apstiprināja.

—   Mani kaut kas pārsteidza viņa uzvedībā, bet sākumā es tam nepievērsu uzmanību. Naktī mani pamodināja troksnis istabā. Es iededzu gaismu un ieraudzīju, ka šis pats Džuzepe rakņājās manā čemodānā.

Pārvaldnieka vienaldzība izgaisa kā dūmi.

—          Es par to neko neesmu dzirdējis! — viņš iesaucās.

—   Kāpēc jūs man agrāk neteicāt?

—   Man ar viņu bija neliela saķeršanās, jā, starp citu, viņam bija nazis. Galu galā tam izdevās aizbēgt pa logu.

—   Ko jūs darījāt tālāk, mister Makgrat?

—   Es pārbaudīju sava čemodāna saturu.

—   Kaut kas pazudis?

—   Nekas vērtīgs, — Entonijs lēni noteica.

Administrators atviegloti nopūtās.

—   Priecājos, ka viss tā beidzies! — viņš secināja. — Bet atļaujiet piebilst, ka es ne visai saprotu jūsu attieksmi pret notikušo. Jūs nemēģinājāt sacelt trauksmi? Noķert zagli?

Entonijs paraustīja plecus.

—   Kā jau es teicu, neko īpaši vērtīgu viņš nepaņēma. Es, protams, zinu, ka vajadzēja griezties policijā …

Entonijs apklusa, un pārvaldnieks bez jebkāda entuziasma balsī nomurmināja: ļ

—   Policijā … protams …

—   Esmu pārliecināts, ka šis cilvēks jau iepriekš bija sagatavojis sev atkāpšanās ceļu, un, tā kā nekas īpašs nav pazudis, kāpēc traucēt policiju?

Administrators nedaudz atplauka.

—   Es redzu, mister Makgrat, jūs saprotat, ka es nebūt neesmu ieinteresēts, lai jūs zvanītu policijai. Man šķiet, ka tas vienmēr ir briesmīgi. Ja avīžnieku ausīs nonāks tikai kaut kas par tādu lielu un komfortablu hoteli kā šis, viņi no mušas uzpūtīs ziloni.

—   Tieši tā, — Entonijs piekrita. — Es jums teicu, ka nekas vērtīgs nav pazudis, un tā ir taisnība. Zaglim vērtīgs. Bet viņš nozaga kaut ko man īpaši vērtīgu.

Jā?

—   Tas ir vēstules, jus saprotat?

Pārvaldnieka sejā parādījās pārcilvēciska līdzjūtība, kādu spēj izrādīt tikai francūzis.

—   Es saprotu, — viņš nomurmināja. — Jums taisnība, tas nav domāts policijai.

—   Sajā jautājumā mūsu domas sakrīt. Bet jums jāsaprot, ka es darīšu visu iespējamo, lai vēstules atgūtu. Tajā zemeslodes daļā, no kuras esmu ieradies, ļaudis ir pieraduši visu darīt paši. Tādēļ vienīgais, ko es lūdzu, ir sniegt man iespējami pilnīgākas ziņas par šo Džuzepi.

—   Es te nesaskatu nekādus šķēršļus, — pēc nelielām pārdomām teica pārvaldnieks. — Es jums nevaru sniegt šīs ziņas šobrīd, bet, ja jūs ienāksiet pēc pusstundas, visa informācija būs jūsu rīcībā.

—   Pateicos. Tas mani pilnīgi apmierina.

Pēc pusstundas atgriezies administratora kabinetā, Entonijs pārliecinājās, ka tas nekuļ tukšus salmus. Uz lapas bija uzrakstītas visas ziņas par Džuzepi Manelli.

—   Viņš pie mums strādā tikai trīs mēnešus. Prasmīgs un pieredzējis oficiants. Mēs bijām ar viņu apmierināti. Anglijā dzīvo apmēram piecus gadus.

Viņi uzmanīgi izskatīja lioteju un restorānu sarakstu, kur iepriekš bija strādājis itālietis. Viena detaļa Entonijam šķita īpaši interesanta. Piemēram, divās viesnīcās laikā, kad tur strādāja Džuzepe, notikušas nopietnas laupīšanas. Kaut arī ne vienā, ne otrā gadījumā pret viņu nav vērsušās nekādas aizdomas. Pats fakts tomēr interesants.

Bet pret to liecināja uztraukums, ar kādu vakar vakarā Džuzepe uzlūkoja papīru kaudzīti. Tur nebija ne nauda, ne dārglietas, kas varētu uzkurināt parasta zagļa alkatību. Nē. Entonijs bija pārliecināts, ka Džuzepe darbojas kāda cita uzdevumā. Izmantojot iegūto informāciju, var pamēģināt uzzināt kaut ko par ši Džuzepes personīgo dzīvi un beigu beigās — izsekot viņu. Entonijs savāca papīrus un piecēlās.

—   Pateicos! Domāju, ka nav nepieciešams vaicāt, vai Džuzepe ir parādījies hotelī?

Pārvaldnieks pasmaidīja.

—   Gulta neskarta, un visa iedzīve pamesta. Acīmredzot viņš aizbēdzis tūliņ pēc uzbrukuma. Domāju, ka mēs viņu vairs neredzēsim.

—   Jā … Nu ko, vēlreiz liels paldies. Es pagaidām palieku jūsu hotelī.

—   Varbūt jums izdosies kaut ko uzzināt, bet stipri par to šaubos.

—   Es vienmēr ceru uz labāko.

Entonijs vispirms izprašņāja tos hoteļa kalpotājus, ar kuriem Džuzepem bija draudzīgas attiecības, bet neko jaunu nenoskaidroja. Entonijs sacerēja sludinājumu un izsūtīja to piecām populārākajām avīzēm. Viņš jau gatavojās doties uz restorānu, kur Džuzepe bija strādājis agrāk, kad iezvanījās telefons. Entonijs pacēla klausuli.

—   Hallo! Kas zvana?

Bezkaislīga balss pajautāja:

—   Vai es runāju ar misteru Makgratu?

—   Jā! Kas jūs tāds esat?

—   Ar jums runā no izdevniecības «Baldersons un Ilodž- kinss». Vienu mirklīti. Es jūs savienošu ar misteru Balder- sonu.

«Tie ir mūsu cienījamie izdevēji,» Entonijs nodomāja. «Lūk, arī viņi sākuši uztraukties. Interesanti, kāpēc? Vēl taču ir nedēļa laika.

Entonijs izdzirdēja laipnu balsi.

Hallo! Vai tas ir misters Makgrats?

—   Jā. Es klausos.

—   Es esmu misters Baldersons no izdevniecības «Balder- sons un Hodžkinss». Kā ir ar manuskriptu, mister Makgrat?

—   Viss kārtībā, — Entonijs teica. — Bet kas noticis?

-     Seit noliek tādas lietas … Es saprotu, mister Makgrat, ka jlīs esat tikko ieradies no Dienvidāfrikas un galīgi nevarat saprast, kas te notiek. Sakarā ar šo rokrakstu, mister Makgrat, var rasties nepatikšanas, lielas nepatikšanas. Dažubrīd es pat nožēloju, ka mēs ielikām sludinājumu par tā publicēšanu.

—   Tik tiešām?

—   Ticiet man! Patlaban es visvairāk esmu norūpējies par to, kā dabūt manuskriptu un iztaisīt vairakas kopijas. Ja ar oriģinālu kaut kas notiks, nebūs nepatīkamu seku.

—   Jūs pārspīlējat! — Entonijs iesaucās.

—   Es saprotu, ka jums tas šķiet dīvaini. Bet ticiet man, jūs neaptverat situācijas nopietnību. Ir spēki, kas negrib, lai manuskripts nok|ūtu izdevniecībā. Es runāju pilnīgi vaļsirdīgi un bez pārspīlējuma — ja jūs pats mēģinātu nogādāt manuskriptu izdevniecībā, jums vienkārši neatļaus līdz turienei nokļūt. Lieku desmit pret vienu.

—   Diezin vai… — Entonijs teica. — Kad es esmu nolēmis kaut ko izdarīt, es to daru.

—  Jūs maisāties pa kājām daudziem ļoti bīstamiem cilvēkiem. Vēl pirms mēneša es pats tam neticētu. Bet tagad, mister Makgrat, mums sola naudu, daudz, visādi apstrādā, mēs paši brīžam nesaprotam, kur atrodamies. Es jums iesaku pašam nemēģināt nogādāt rokrakstu izdevniecībā. Kāds no mūsu kalpotājiem aizies pie jums un to paņems.

—   Bet ja viņam uzbruks bandīti? — Entonijs pavaicāja.

—   Mēs par visu atbildam. Jūs atdodat manuskriptu mūsu cilvēkam un saņemat pienākošos summu. Bet čeks par… ē-ē… tūkstoš mārciņām nevar tikt apmaksāts ātrāk kā nākamajā otrdienā, tas ir, ātrāk, nekā norādīts līgumā ar advokātu … ē-ē… nu, autora… jūs saprotat, par ko es runāju. Ja jūs tomēr uzstājat, tad ar mūsu cilvēku es aizsūtīšu savu čeku par tādu pašu summu.

Entonijs brīdi domāja. Viņš bija nolēmis atdot memuārus tikai termiņa pēdējā dienā, jo gribēja tos izlasīt līdz galam. Tomēr izdevēja argumenti viņu pārliecināja.

—   Labi, — viņš teica ar vieglu nopūtu. — Lai tā būtu. Sūtiet savu cilvēku. Un, ja neiebilstat, atsūtiet ari čeku. Iespējams, ka es aizbraukšu no Anglijas ātrāk nekā otrdien.

—   Norunāts, mister Makgrat. Mūsu pārstāvis ieradīsies rīt no rīta. Būs prātīgāk, ja nesūtīsim nevienu no izdevniecības kantora. Mūsu līdzstrādnieks misters Holmss dzīvo Dien- vidlondonā. Viņš pa cejam iegriezīsies pie jums. Jūs saņemsiet čeku un atdosiet manuskriptu. Uzskatu, ka pa nakti pārvaldnieka seifā vajadzētu nolikt viltotu sainīti. Ienaidnieki to uzzinās, un jūs būsiet pasargāts no uzbrukuma.

—   Lieliski! Tā arī darīšu.

Entonijs domīgi nolika klausuli. Vajadzēja sastādīt pazudušā Džuzepes meklēšanas plānu. Viņš paņēma administratora iedoto lapiņu. Zināms, ka Džuzepe strādājis restorānā, bet, pēc visa spriežot, neviens neko nezina par viņa privāto dzīvi un sakariem. — Es tevi atradīšu, puis, — Entonijs nomurmināja. — Es tevi vēl atradīšu. Tas ir tikai laika jautājums.

Otrā nakts Londonā pagāja mierīgi.

Nākamajā rītā ap pulksten deviņie,-n viņam pasniedza firmas «Baldersons un Hodžkinss» pārstāvja mistera Holmsa vizītkarti. Tūliņ durvīs parādījās arī pats misters Holmss. Neliela auguma, pievilcīgs vīrietis ar izmeklētām manierēm. Entonijs atdeva viņam manuskriptu un pretim saņēma čeku par tūkstoš mārciņām. Misters Ilolmss ielika manuskriptu brūnā somā, novēlēja Entonijam labu veselību un aizgāja. Viss norisinājās ļoti ikdienišķi.

—   Viņu taču pa ceļam var nogalināt, — Entonijs atkal nomurmināja.

Viņš ielika čeku aploksnē, uzrakstīja uz tā dažas rindas un rūpīgi aizlīmēja. Viņu tikšanās laikā Bulavajo Džimmijam turējās nauda, un tas viņam iedeva visai krietnu summu, kas vēl joprojām nebija aiztikta. — Viens darbiņš padarīts, bet otrs — nē, — Entonijs pats sev teica. — Sāku es to neveiksmīgi. Bet nekritīsim izmisumā. Laikam vajadzēs maskēties un aiziet uz Poinstrītu 487.

Viņš savāca mantas, nogāja lejā, samaksāja rēķinu un palūdza aiznest bagāžu uz taksometru. Bagātīgi atlīdzinājis visiem kalpotājiem (kaut ari vairums no viņiem tā labā nebija neko darījuši), viņš gatavojās sēsties mašīnā, kad pieskrēja izsūtāmais ar vēstuli.

—   Ser, tikko pienāca jums adresēta vēstule.

Entonijs nopūtās un izvilka vēl vienu šiliņu. Motors ierūcās, un mašīna ar drausmīgu troksni sāka braukt. Entonijs ņēmās lasīt vēstuli.

Tas bija visai intriģējošs dokuments. Entonijam to nācās izlasīt četras reizes, iekams viņš aptvēra tā jēgu. Pārtulkojot vēstules saturu normālā valodā (bet uzrakstīta tā bija tanī visai miglainajā stilā, kas raksturīgs oficiālajiem valdības dokumentie.m), tā vēstīja, ka misteram Makgratam, kas šodien, t. i., ceturtdien, ieradies no Dienvidāfrikas, tiek piedāvāts neko neuzsākt ar viņa rīcībā esošajiem grāfa Stilptiča memuāriem, iekams nav notikušas konfidenciālas pārrunas ar misteru Džordžu Lomaksu un citām ieinteresētajām pusēm. Un, spriežot pēc neskaidrajiem mājieniem, ietekmīgām. Bija vēl arī uzstājīgs lūgums rit, t. i., piektdien, būt lorda Katerhe- ma viesim Cimnīzas pilī.

—   Veca, labā Anglija! — viņš teica. — Kā vienmēr divas dienas par vēlu. Ļoti žēl. Bet nav vērts doties uz Cimnīzu ar izdomātu iemeslu. Interesanti, vai tur ir viesnīca? Misteram Entonijam Keidam prātīgāk apmesties viesnīcā.

Viņš paskatījās pa logu un pavēlēja taksometra šoferim mainīt virzienu, uz ko tas atbildēja ar klaju nicinājumu. Mašīna apstājās pie vienas no visnožēlojamākajām Londonas viesnīcām. Noīrējis istabu uz mistera Keida vārda, Entonijs iekārtojās noplukušajā hallē, izņēma no kabatas hoteļa «Blitz» veidlapu un saka steidzīgi rakstīt.

Viņš uzrakstīja, ka Anglijā ieradies jau otrdien, manuskriptu atdevis izdevniecībai «Baldersons un Hodžkinss», kā arī diemžēl nespēj pieņemt lorda Katerhema laipno ielūgumu, jo nekavējoties atstāj Angliju. Un parakstījās: «Jums uzticīgais Džeims Makgrats.»

—   Un tagad, — Entonijs teica, mārku uz aploksnes līmēdams, — pie darba! Džeimss Makgrats pazūd! Tā vietā parādās Entonijs Keids!

8.  nodaļa mironis

Ceturtdien tajā pašā laikā Virdžīnija Rivela Ranelahā spēlēja tenisu.

Ceļā uz mājām, ērti iekārtojusies grezna limuzīna sēdeklī, viņa ar vieglu smaidu uz lūpām apdomāja savu lomu nākamajai sarunai. Protams, šantāžists var arī vēlreiz neierasties, bet viņa bija pārliecināta, ka atnāks. Nu ko, šoreiz viņu gaida neliels pārsteigums.

Jau stāvot uz mājas kāpnītēm, viņa pavaicāja šoferim:

—   Aizmirsu pajautāt — ka klājas jūsu sievai, Volton?

—   Paldies. Šķiet, ka viņai ir labāk. Ārsts apsolīja šodien pcc sešiem iegriezties. Vai jums vēl būs vajadzīga mašīna?

Virdžīnija mirkli padomāja.

—   Es gatavojos nedēļas nogali pavadīt ārpus pilsētas. Vilciens atiet 6.40 no Padingtonas stacijas, bet es aizbraukšu ar taksometru. Jūs varat būt brīvs. Labāk satiecieties ar ārstu! Ja viņš iesaka jūsu sievai izbraukt ārpus pilsētas — brauciet! Par izdevumiem nerūpējieties.

Ar ātru galvas mājienu viņa pārtrauca šofera pateicības tirādi, uzkāpa pa kāpnēm, sameklēja somiņā atslēgu, atcerējās, ka nav to paņēmusi, un piezvanīja.

Durvis tūdaļ neatvērās, un, kamēr viņa gaidīja, tai tuvojās jauns cilvēks apvalkātās drēbēs ar kaut kādu lapiņu kaudzīti rokās. Vienu no tām viņš parādīja Virdžīnijai. Tur bija rakstīts: «Kāpēc es kalpoju savai zemei?» Otrā rokā viņš turēja ziedojumu kastīti.

—   Es nevaru katru dienu pirkt divas šādas lapiņas, — 'lūdzošā tonī teica Virdžīnija. — Es jau vienu šorīt nopirku. Goda vārds.

Jaunais cilvēks atmeta galvu un iesmējās. Arī Virdžīnija iesmējās. Bezrūpīgi viņu pētot, tā nodomāja, ka jaunais cilvēks nav nemaz tik nepatīkams kā citi viņam līdzīgie. Viņai patika tā iedegusī seja, kalsnais, bet spēcīgais augums. Viņai pat iegribējās palīdzēt tam atrast darbu. Bet tajā brīdī atvērās durvis, un viņa mirklī aizmirsa par bezdarbnieku likteni, jo, tai par pārsteigumu, durvis atvēra viņas kalpone — francūziete Elīza.

—   Bet kur tad Cilverss? — viņa priecīgi pavaicāja.

—   Viņš, madame, aizbrauca kopā ar pārējiem.

—   Kur aizbrauca? Ar ko kopā?

—   Uz muižu Dačetā, kā bija teikts jūsu telegrammā.

—   Manā telegrammā? — Virdžīnija apjukusi pajautāja.

—   Vai tad kundze nesūtīja telegrammu? Nē, kļūda nevar būt. To atnesa pirms stundas.

—   Es neesmu sūtījusi nekādu telegrammu. Kas tur bija rakstīts?

—   Tā droši vien vēl ir uz galda.

Elīza piegāja pie galda, paņēma telegrammu un ar uzvarētājas sejas izteiksmi atgriezās pie saimnieces.

—   Lūk, madame!

Telegramma bija adresēta Cilversam, un tajā bija rakstīts:

«Lūdzu, savāciet mantas un brauciet uz muižu! Sagatavojieties nedējas nogalē uzņemt viesus! Mēģiniet paspēt uz vilcienu 5.49!»

Tekstā nebija nekā neparasta. Tādas telegrammas nācās sūtīt, kad viņa pēkšņi izdomāja organizēt pieņemšanu savā ārpilsētas mājā. Tādos gadījumos uz turieni devās visi kalpotāji, Londonā palika tikai viena kalpone pieskatīt māju. Cilverss šajā telegrammā nesaskatīja neko dīvainu un, būdams teicams kalpotājs, godprātīgi izpildīja pavēli.

—- Bet es paliku, — Elīza paskaidroja, — zinot, ka kundze gribēs, lai sapakoju viņas mantas.

—   Tas ir muļķīgs joks! — Virdžīnija iesaucās un dusmīga nometa telegrammu. — Jūs, Elīza, lieliski zināt, ka gatavojos braukt uz Cimnīzu. Es jau no rīta jūs brīdināju.

—   Es domāju, ka kundze ir mainījusi savu lēmumu. Tā taču dažkārt mēdz būt, vai ne, madame?

Virdžīnijas smaids apstiprināja pārmetumu patiesīgumu. Viņa mokoši mēģināja rast šī joka izskaidrojumu. Bet Elīzai viss bija skaidrs.

—   Mon Dieu! — viņa iesaucās, sasizdama plaukstas. — Ja nu tie ir zagļi? Viņi atsūta viltotu telegrammu, izvilina visus no mājām un pēc tam to aplaupa.

—   Var būt, var būt… — Virdžīnija šaubu pilnā balsī atkārtoja.

—   Jā, jā, madame, varat nešaubīties. Mēs katru dienu par to lasām avīzēs! Kundzei nekavējoties jāzvana policijai! Nekavējoties! Kamēr viņi vēl nav ieradušies un pārgriezuši mums rīkli!

—   Neuztraucieties, Elīza! Viņi taču nenāks mums pārgriezt rīkli pulksten sešos vakarā.

—   Es jūs lūdzu, kundze, atļaujiet man tūdaļ aiziet pēc policista!

—   Kāpēc mums viņš vajadzīgs? Nemuļķojieties, Elīza! Ejiet augšā un sagatavojiet manas mantas braucienam uz Cimnīzu! Jauno vakartērpu un vēl arī balto un… jā, melno samta. Melns samts ir ārkārtīgi politisks, vai ne?

—   Madame lieliski izskatās satīna tērpā, — piedāvāja Elīza, kurai pakāpeniski atgriezās viņas profesionālie paradumi.

—   Nē, to es neņemšu. Esiet tik laipna un pasteidzieties, Elīza! Mums ir pavisam maz laika. Es telegrafēšu Cilversam uz Dačetu un, kad iesim projām, sarunāšu ar dežurējošo policistu, lai pieskata māju. Nesāciet, Elīza, atkal bolīt acis! Ja jau jus esat tā pārbijusies, iekams vēl nekas nav noticis, kas būs tad, kad kāds tips izlēks no tumša kakta un uzbruks jums ar nazi?

Elīza izgrūda kaut kādas nesaprotamas skaņas un devās uz augšējo stāvu, ik uz soļa skatīdamās pa labi un kreisi.

Virdžīnija sataisīja smieklīgu grimasi, pagriezās un devās uz blakus esošo nelielo kabinetu, kurā atradās telefons. Elīzas priekšlikums piezvanīt policijai bija visai prātīgs, un Virdžī- nija nolēma to nekavējoties realizēt.

Viņa atvēra kabineta durvis un piegāja pie telefona. Un pēkšņi sastinga ar klausuli rokās. Lielajā krēslā, kaut kā dīvaini sarāvies, sēdēja cilvēks. No pārsteiguma Virdžīnijai aizrāvās elpa, un viņa uzreiz neiedomājās par gaidāmo viesi. Acīmredzot, viņu gaidot, tas bija aizmidzis.

Tikko manāmi smaidīdama, viņa piegāja pie krēsla. Bet smaids uzreiz izdzisa.

Cilvēks negulēja. Viņš bija miris.

Viņa to saprata uzreiz. Saprata intuitīvi. Vēl pirms tā brīža, kad uz grīdas ieraudzīja nelielu mirdzošu pistoli, mazu caurumiņu krūtīs sirds apvidū ar melnu plankumu apkārt un kroplīgi atkārušos apakšžokli.

Viņa stāvēja nekustīgi ar nolaistām rokām. Skanošajā klusumā uz kāpnēm atskanēja Elīzas soļi.

—   Madame! Madame!

—   Jā, kas noticis?

Viņa ātri devās uz durvīm. Instinkts lika viņai — kaut arī uz laiku — noslēpt no Elīzas notikušo. Elīza droši vien kritīs histērijā, bet viņai vajadzēja visu mierīgi apdomāt.

—   Madame, vai es drīkstu uzlikt durvīm ķēdi? Sie noziedznieki var parādīties kuru katru brīdi.

—   Kā vēlaties. Visu, ko vēlaties.

Viņa dzirdēja nodžinkstam durvju ķēdi, pēc tam attālinošos Elīzas soļus un atviegloti uzelpoja.

Vispirms viņa paskatījās uz krēslā sēdošo vīrieti, tad uz telefonu. Tā skaidri zināja, kas jādara — jāzvana policijai.

Un tomēr viņa nepiezvanīja. Viņa stāvēja nekustīga, šausmu paralizēta, pretrunīgu domu pārņemta. Viltotā telegramma. Vai tai ir kaut kāds sakars ar notikušo? Un ja Elīza būtu aizbraukusi kopā ar pārējiem kalpotājiem? Ja no rīta nebūtu aizmirsusi atslēgu, tad viņai nāktos pašai atslēgt durvis un vienai visā mājā būt kopā ar nogalināto. Ar cilvēku, kuram viņa iepriekšējo reizi bija atļāvusi sevi šantažēt. Protams, viņa varēja izskaidrot savu rīcību, bet tas nezin kāpēc neradīja pārliecību. Viņa atcerējās, cik Džordžam šis skaidrojums likās absurds. Bet pārējie? Viņi domās tāpat! Šīs vēstules viņa, protams, nav rakstījusi, bet vai to būs viegli pierādīt?

Viņa saķēra ar rokām galvu. «Man vajag padomāt. Man vienkārši vajag padomāt.»

Kas ielaida šo cilvēku? Protams, ne jau Elīza. Ja viņu būtu ielaidusi Elīza, tā noteikti to pateiktu. Jo vairāk viņa domāja, jo notikums kļuva noslēpumaināks. Atlika tikai viens rr- piezvanīt policijai.

Viņa pastiepa roku pēc telefona klausules un pēkšņi atcerējās Džordžu. Vīrietis — lūk, kas viņai vajadzīgs, parasts, nosvērts, mierīgs vīrietis, kas uz notikušo varētu paskatīties bez emocijām un atrast kaut kādu izeju.

Bet pēc tam viņa pašūpoja galvu. Pirmais, par ko domās Džordžs, būs viņa sabiedriskais stāvoklis. Viņš k|ūs nikns, ka to mēģina ievilkt šādā notikumā. Džordžs neder.

Pēkšņi viņas sejas izteiksme noskaidrojās. Protams, Bils. Ne mirkli nedomādama, tā piezvanīja Bilam. Viņai atbildēja, ka Bils pirms pusstundas aizbraucis uz Cimnīzu.

—   Pie velna, — iesaucās Virdžīnija, nosviezdama klausuli. Vienkārši šausmīgi. Viņa ir ieslēgta viena ar šo līķi, un nav kam prasīt palīdzību.

Tajā brīdī atskanēja zvans pie durvīm. Virdžīnija pielēca kājās. Elīza bija augšstāvā un zvanu dzirdēt nevarēja. Virdžīnija iegāja hallē, noņēma ķēdi un atslēdza neskaitāmās atslēgas, ko centīgā Elīza bija rūpīgi aizslēgusi. Pēc tam, dziļi nopūtusies, viņa atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja jau redzētais bezdarbnieks.

Virdžīnija sašūpojās, it kā atbrīvodamās no stindzinošās nervu spriedzes.

—   Ienāciet, — viņa teica, — varbūt man atradīsies jums darbs.

Viņa ieveda jauno cilvēku ēdamistabā, piestūma tam krēslu, apsēdās arī pati un uzmanīgi ieskatījās viņam sejā.

—    Lūdzu, atvainojiet, — viņa iesāka, — bet jūs… es domāju …

—Eltona un Oksforda, — teica jaunais cilvēks, — jūs taču to gribējāt uzzināt, vai ne?

—   Kaut ko tamlīdzīgu, — Virdžīnija apstiprināja.

—   Nokļuvu uz ielas sakarā ar absolūtu nepiemerotību parastam darbam. Ceru, ka tas, ko jūs man piedāvāsiet, nav parasts darbs?

Viņas sejā pazibēja smaids.

—   Pat ļoti neparasts.

—   Lieliski, — viņš ar labpatiku atteica.

—   Redziet, — viņa sāka runāt, — esmu nokļuvusi visai nepatīkamā situācijā, bet vairums manu draugu ieņem augstu sabiedrisko stāvokli, tas nozīmē, ka viņiem ir ko zaudēt.

—   Bet man nav nekā, ko zaudēt. Turpiniet vien! Kas noticis?

—   Tur, blakus istabā, ir līķis. Viņu ir nogalinājuši, un es nezinu, ko iesākt, — viņa to visu izgrūda vienā elpas vilcienā. Tas, kā jaunais cilvēks reaģēja uz teikto, cēla viņu tās acīs vēl neredzētos augstumos. Varēja domāt, ka šādus paziņojumus viņš ir dzirdējis katru mīļu dienu.

—    Lieliski! — viņa balsī bija saklausāma iedvesma. — Es vienmēr esmu sapņojis paspēlēt detektīva lomu. Iesim apskatīsim mirstīgās atliekas vai jūs man visu papriekšu izstāstīsiet?

—   Domāju, ka prātīgāk būtu visu izstāstīt.

Viņa brīdi klusēja, apdomādama, kā īsāk izstāstīt, un tad sāka runāt mierīgi un nosvērti:

—   Sis cilvēks pirmoreiz manās mājās ieradās vakar. Viņš gribēja mani redzēt. Viņam bija manis parakstītas mīlestības vēstules.

—   Bet ne jūsu rakstītas, — jaunais cilvēks papildināja.

Virdžīnija izbrīnīta viņā paskatījās.

—   Kā jūs to zināt?

—   Ar dedukcijas palīdzību. Bet turpiniet!

—   Viņš pūlējās mani šantažēt, bet es — nezinu, vai jūs to sapratīsiet — to atļāvu.

Viņa paskatījās uz sarunu biedru ar cerību. Tas piekrītoši pamāja.

—   Protams, saprotu. Jums bija interesanti izmēģināt šo lomu.

—   Cik jūs esat attapīgs! Viss bija tieši tā.

—          Jā, es esmu attapīgs, — jaunais cilvēks laipni teica.

—    Bet ievērojiet — tikai nedaudzi spēs jūs saprast. Redziet, vairumam cilvēku nepiemīt ne vismazākās fantāzijas.

—   Baidos, ka jums taisnība… Es šim cilvēkam liku atnākt šodien pulksten sešos. Atgriezusies no Ranelahas, es uzzināju, ka ar viltotas telegrammas palīdzību no mājas izvilināti visi kalpotāji, izņemot istabeni. Pēc tam es iegāju kabinetā un atradu nogalināto cilvēku.

—   Kas viņu ielaida mājā?

—   Nav ne mazākās jausmas. Ja to būtu izdarījusi mana kalpone, es domāju, ka viņa pateiktu.

—   Vai viņa zina, kas noticis?

—   Es tai neko neteicu.

Jaunais cilvēks piekrītoši pamāja un piecēlās.

—   Tagad apskatīsim līķi, — viņš teica. — Bet gribu jūs brīdināt. Tādos gadījumos vienmēr ir labāk runāt patiesību. Vieni meli spiedīs jūs uz nākamajiem meliem, bet ilgstoša melošana ārkārtīgi apnīk.

—   Jūsuprāt, man vajag zvanīt policijai?

—   Iespējams. Bet vispirms mēs tomēr paskatīsimies uz šo tipu.

—   Jā, starp citu, — viņa apstājās, — jūs joprojām neesat pateicis, kā jus sauc.

—   Kā mani sauc? Entonijs Keids.

9.  nodaļa ENTONIJS TIEK VAĻĀ NO LĪĶA

Entonijs, viegli smīnēdams, kopā ar Virdžīniju izgāja no istabas. Notikumi ieguva negaidītu pavērsienu. Bet tajā brīdi, kad viņš pārliecās pār krēslā sēdošo stāvu, tas atkal kļuva nopietns.

—   Vēl nav pat atdzisis, — viņš satraukti teica. — Viņu ir nogalinājuši ne vairāk kā pirms pusstundas.

—   Tieši pirms manas atnākšanas.

—   Jā.

Viņš staveja taisns un sabozies. Pec tam uzdeva jautājumu, kura mērķi Virdžīnija uzreiz nesaprata.

—   Jūsu kalpone, protams, nav nākusi šajā istabā?

—   Nē.

—   Viņa zina, ka jūs šeit ienācāt?

—   Kāpēc jūs… Jā. Ar viņu sarunājoties, es piegāju pie durvīm.

—   Pēc tam kad atradāt līķi?

—   Jā.

—   Un jūs viņai neko neteicāt?

—   Ko tas būtu devis? Es nodomāju, ka tai sāksies histērija, jo viņa ir francūziete un viegli uzbudināma, bet es gribēju visu mierīgi pārdomāt.

Entonijs piekrītoši pamāja, bet neko neatbildēja.

—   Es redzu, jūs uzskatāt, ka es veltīgi tā darīju?

—   Diemžēl iznācis ne visai veiksmīgi, misis Rivela. Ja jūs tūdaļ pēc atgriešanās kopā ar kalponi būtu atradusi līķi, tas visu padarītu daudz vienkāršāku. Tad būtu acīmredzams, ka viņu nogalināja pirms jūsu ierašanās.

—   Bet tagad var domāt, ka tas noticis pēc…'jā, es saprotu.

Viņš vēroja, kā tā apdomā viņa teikto, un pārliecinājās, ka pirmais iespaids uz kāpnītēm nebija kļūdīgs. Viņa bija ne tikai skaista, bet arī vīrišķīga un gudra.

Virdžīnija bija tā iegrimusi pārdomās, ka neizbrīnījās, kad jaunais cilvēks viņu uzrunāja vārdā.

—   Interesanti, kāpēc Elīza nedzirdēja šāvienu, — viņa nomurmināja.

Entonijs norādīja uz atvērto logu, pa kuru lauzās iekšā mašīnu troksnis.

—   Diezgan trokšņaini. Londona nav tā vieta, kur var dzirdēt pistoles šāvienu.

Virdžīnija, viegli trīcēdama, pagriezās pret cilvēku krēslā.

—   Viņš izskatās pēc itālieša, — viņa izbrīnīta teica.

—   Viņš arī ir itālietis, — Entonijs apstiprināja. — Manuprāt, viņa pamatprofesija ir oficiants. Ar šantāžu viņš nodarbojas brīvajā laikā. Ļoti iespējams, ka viņa vāds ir Džu- zepe.

—   Ak Dievs! — Virdžīnija iesaucās. — I<as jūs esat — Serloks Holmss?

—   Visticamāk — pārģērbies policists vai vienkārši šarlatāns. Pēc tam es jums visu paskaidrošu. Tātad jūs sakāt, ka šis cilvēks jums parādīja vēstules un pieprasīja naudu? Jūs viņam kaut ko iedevāt?

—   Jā.

—   Cik?

—   Četrdesmit mārciņās.

—   Tas ir slikti, — Entonijs teica. — Bet tagad apskatīsim telegrammu.

Virdžīnija paņēma to no galda un pasniedza viņam. Tā redzēja, kā pēc izlasīšanas apmācās Entonija vaigs.

—   Kas noticis?

Viņš pagrieza lapiņu tā, lai Virdžīnija varētu izlasīt nosūtīšanas vietu.

—   Barnesa, — viņš teica. — Bet jūs tajā laikā bijāt Ra- nelahā. Kas varēja kavēt jums pašai nosūtīt telegrammu?

Virdžīniju viņa vārdi darīja uzmanīgu. Viņai radās sajūta, ka kaut kāda cilpa arvien ciešāk un ciešāk sažņaudz kaklu. Entonijs tikai lika viņai ieraudzīt to, ko pati jau sen zemapziņā sajuta.

Entonijs izvilka kabatlakatu, aptina to ap roku un pacēla pistoli.

—   Mums, noziedzniekiem, jābūt uzmanīgiem, — viņš pamācoši teica. — Pirkstu nospiedumi, zināt…

Pēkšņi viņa ieraudzīja, ka Entonijs sastingst. Tad viņš ierunājās pavisam citā tonī — asi un nesaudzīgi.

—   Misis Rivela, vai jūs kādreiz esat redzējusi šo pistoli?

- Nē, — Virdžīnija izbrīnīta atteica.

—   Jus par to esat pilnīgi pārliecināta?

—   Pilnīgi.

—   Jums ir pistole?

—   Nē.

—   Un kādreiz ir bijusi?

—   Nē, nekad.

—   Jūs esat pārliecināta?

—   Pilnīgi.

Viņš kādu brīdi uzmanīgi vēroja Virdžīniju, kas bija pārsteigta par negaidīto toni.

Beidzot viņš nopūtās un atbrīvojās no sasprindzinājuma.

—   Skumji. Bet kā jums tas patīk?

Viņš parādīja pistoli. Tā bija pavisam niecīga — gandrīz vai rotaļlieta, bet nāvējoša. Uz pistoles bija iegravēts viens vārds: «Virdžīnija».

—   Tas nevar būt! — Virdžīnija iesaucās.

Viņas pārsteigums bija tik neviltots, ka Entonijs nespēja tam neticēt.

—   Apsēdieties, — viņš mierīgi teica. — Skaidri redzams, ka visa šī lieta ir daudz sarežģītāka, nekā sākumā likās. Vispirms — kādas ir jūsu domas? Iespējami divi varianti. Bez šaubām, eksistē īstā Virdžīnija, kas rakstījusi šīs vēstules. Viņa, protams, varēja Džuzepi izsekot, nogalināt, izzagt vēstules un nozust. Tas ir pilnīgi iespējami.

—   Šķiet, ka jā, — Virdžīnija lēni noteica.

—   Otra versija ir daudz interesantāka. Tiem, kas noslepkavoja Džuzepi, bija vajadzīgs, lai aizdomas kristu uz jums. Un tas bija galvenais mērķis. Viņi varēja to nogalināt jebkurā citā vietā un tomēr papūlējās, lai tas atrastos šeit. Un, lai arī kas tie būtu, viņi par jums zināja visu: par namu Dačetā, par dzīves ritmu jūsu mājā, kā arī to, ka jūs šodien bijāt Ranelahā. Muļķīgs jautājums, misis Rivela, bet vai jums ir ienaidnieki?

—   Protams, nav. Katrā gadījumā tādi.

—   Tagad ir tikai viens jautājums, — Entonijs teica. — Ko mums darīt? Ir divas iespējas: a) piezvanīt policijai, visu izstāstīt un cerēt uz jūsu stāvokli sabiedrībā un nevainojamo pagātni; b) veiksmīgi tikt vaļā no līķa. Es personīgi dotu priekšroku otrajam variantam. Man vienmēr ir gribējies pārbaudīt, vai pietiks veiklības noslēpt noziegumu, bet nekad tāda iespēja nav bijusi, jo man riebjas asinsizliešana. Bet pirmais variants ir pats drošākais. Bez tam to var nedaudz koriģēt. Zvaniet policijai, bet noslēpiet pistoli un vēstules, ja tas, protams, vēl ir pie viņa.

Entonijs steidzīgi apskatīja nogalinātā kabatas.

—   Viņu ir lieliski aptīrījuši, — viņš paziņoja, — nekā nav. Stop, bet kas tas? Caurums oderē.Kaut kas tur bijis aizkritis, un, kad to vilka laukā, palika papīra skranda.

Viņš izvilka šo strēmeli un pacēla pret gaismu. Virdžīnija piegāja tuvāk.

—          Zēl, ka mums nav viss pārējais, — viņš nomurmināja.

—    «Cimnīza. Ceturtdien 11.45.» Šķiet, ka runa ir par kādu tikšanos.

—   Cimnīza! — Virdžīnija iesaucās. — Cik dīvaini!

—   Kāpēc dīvaini? Pārāk izmeklēta vieta šādam tipam?

—   Es šovakar gribēju braukt uz Cimnīzu. Vismaz gatavojos.

Entonijs strauji pagriezās pret viņu.

—   Ko? Atkārtojiet — ko jūs teicāt?

—   Es šovakar gribēju braukt uz Cimnīzu, — Virdžīnija atkārtoja.

Entonijs cieši viņā paskatījās.

—   Es sāku saprast. Iespējams, ka kļūdos, bet tā ir ideja! Pieņemsim, ka kāds ļoti gribēja, lai jūs nebraucat uz Cimnīzu.

—   Mans brālēns Džordžs Lomakss gribēja, — smaidot teica Virdžīnija, — bet es nespēju turēt Džordžu aizdomās par slepkavību.

Entonijs pat nepasmaidīja. Viņš bija iegrimis pārdomās.

—   Ja jūs piezvanīsiet policijai, jūs Cimnīzā nenokļūsiet ne šodien, ne rīt. Bet es gribētu, lai jūs uz turieni aizbraucat. Domāju, ka tas ļoti apbēdinās inūsu nezināmos draugus. Misis Rivela, vai jūs esat ar mieru man uzticēties?

—   Un rīkoties saskaņā ar variantu «b»?

—   Un rīkoties saskaņā ar variantu «b». Bet sākumā jāaizsūta prom jūsu istabene. Vai jūs to varat izdarīt?

—   Tas ir ļoti viegli.

Virdžīnija iegāja hallē un pasauca:

—   Elīza, Elīza!

—   Madame?

Turpinājumā Entonijs dzirdēja tikai atsevišķas replikas, tad noklaudzēja ārdurvis. Virdžīnija atgriezās istabā.

—   Viņa aizgāja. Es to aizsūtīju pēc smaržām, teikdama, ka veikals atvērts līdz astoņiem. Bet īstenībā tas jau ir slēgts.

—    Lieliski, — Entonijs teica. — Tagad mēs varam ķerties pie līķa likvidēšanas. Ir laika gaitā pārbaudīts paņēmiens, bet tam ir vajadzīga lāde. Vai jums ir lāde?

—    Protams. Nokāpiet pagrabā un izvēlieties, kādu jums vajag.

Pagraba tik tiešam bija vairakas lādes. Entonijs izvelējas piemērota lieluma.

—   Es nodarbošos ar saiņošanu, — teica Entonijs, — bet jūs dodieties augšā un sagatavojieties braucienam.

Virdžīnija piekrītoši pamāja. Viņa noģērba tenisa tērpu, apvilka brūnu ceļojuma ģērbu, mazu oranžu cepurīti un nokāpa lejā, kur viņu jau gaidīja Entonijs. Viņam blakus atradās rūpīgi apsieta lāde.

—   Es būtu gribējis jums izstāstīt savu dzīves stāstu, — viņš teica, — bet mūs gaida rūpju pilns vakars. Un tā — kas būtu jādara jums? Izsauciet taksometru, iekraujiet bagāžu, arī šo lādi. Brauciet uz Padingtonas staciju. Pasakiet, lai lādi aiznes uz kreiso bagāžas glabātavu. Es būšu uz platformas. Ejot man garām, nometiet bagāžas talonu. Es to pacelšu un izlikšos, ka atdodu jums, bet īstenībā paturēšu pie sevis. Brauciet uz Cimnīzu un pārējo atstājiet manā ziņā.

—   Nezinu, kā jums pateikties, — Virdžīnija teica. — Es jūtos ļoti vainīga — sagādāju jums, pilnīgi nepazīstamam cilvēkam, tādas klapatas, vēl vairāk — uzvēlu uz kakla mironi…

—   Liecieties mierā … — Entonijs atteica. — Man pašam ir interesanti. Ja viens no maniem draugiem, Džimmijs Makgrats, būtu šeit, viņš jums pateiktu, ka tas ir tieši manā gaumē.

Virdžīnija izbrīnīta viņā paraudzījās.

—   Kā jūs teicāt? Džimmijs Makgrats?

Entonija sejā nenotrīcēja neviens muskulītis.

—   Jā. Kas tad ir? Jūs esat par viņu dzirdējusi?

—   Un pavisam nesen. — Viņa uz mirkli apklusa, bet tad turpinaja: — Mister Keid, man vajag ar jums aprunāties. Vai jus nebūtu ar mieru atbraukt uz Cimnīzu?

—   Jūs mani redzēsiet pavisam drīz. To es apsolu. Bet tagad konspiratori aiziet. Konspirators «A» izslīd pa sētas durvīm. Savukārt konspirators «B», slavas apmirdzēts, iziet pa parādes durvīm un iekāpj taksometrā.

Viņu plāns vainagojās panākumiem. Entonijs laikā paguva nokļūt stacijā un pacelt Virdžīnijas nomesto talonu. Pēc tam viņš aizgāja, bet pēc brīža atgriezās sagrabējušā mašīnā, kuru jau no rīta tālredzīgi bija noīrējis. Viņš pasniedza talonu nesējam, tas paņēma lādi no bagāžas glabātavas un iecēla mašīnā.

Entonijs izbrauca no Londonas un devās Steinzas virzienā. Šoseja bija mašīnu pilna. Tātad ne riteņu, ne pēdu nospiedumi nevarētu krist' acīs. Entonijs izvēlējās vietu un apstājās. Vispirms viņš aizsmērēja mašīnas numuru ar dubļiem. Pēc tam, sagaidījis brīdi, kad tuvumā nav nevienas mašīnas, viņš atvēra lādi, izvilka no tās Džuzepes līķi un ļoti akurāti nolika ceļa malā tā, lai to neapspīdētu garāmbraucošā transporta ugunis.

Tad Entonijs iekapa mašīnā un aizbrauca. Visa operācija nebija ilgāka par pusotrām minūtēm. Viņš nogriezās pa labi, lai Londonā atgrieztos caur Vērnambīču. Entonijs apturēja mašīnu, izkāpa un devās dziļāk mežā. Atradis piemērotu augstu koku, viņš ar grūtībām tajā uzrāpās. Pat Entonijam tas zināmā mērā bija varoņdarbs. Nelielā koka dobumā viņš noslēpa brūnā papīrā ietītu sainīti. «Loti piemērota vieta pistoles noglabāšanai,» viņš pats sevi paslavēja. «Parasti meklē zemē un ūdenī. Bet diezin vai Anglijā atradīsies daudz cilvēku, kas spējīgi uzlīst šādā kokā!»

Iebraucis Londonā, viņš atkal iegriezās Padingtonas stacijā. Seit viņš atstāja lādi, tikai šoreiz citā bagāžas glabātavā. Entonijam jau sen acu priekšā rēgojās kūpoši bifšteki, sulīgas karbonādes un milzīgi kalni ceptu kartupeļu. Bet, paskatījies pulkstenī, viņš noskurinājās un atmeta pēdējās cerības par sātīgu ēšanu. Uzpildījis benzīnu, Entonijs atkal izbrauca no Londonas. Tikai šoreiz viņš devās uz ziemeļiem.

Bija apmēram pusdivpadsmit, kad Entonijs apturēja ‘mašīnu Cimnīzas pils parka ceļgalā. Viņš veikli pārlīda pāri žogam un devās mājas virzienā. Iet nācās tālāk, nekā viņš bija domājis, tādēļ Entonijs sāka skriet. No tumsas iznira milzīgā pils. Pulkstenis tālumā nosita trīsceturtdaļstundas.

11.        45. Laiks, kas bija norādīts zīmītē. Entonijs uzkāpa uz terases un uzmanīgi nopētīja ēku. Viss bija tumšs un kluss. «Agri gan tie politikāņi liekas gulēt,» viņš nomurmināja. Un pēkšņi atskanēja troksnis — šāviena troksnis. Entonijs bija pārliecināts, ka šāviens atskanēja mājas iekšienē. Viņš mirklīti pagaidīja, bet viss palika klusu. Vēl brīdi pastāvējis, viņš piegaja pie viena 110 augstajiem franču logiem. Tieši no tās puses bija atskanējis šāviens. Entonijs pamēģināja logu atvērt. Ciet. Viņš mēģināja atvērt blakus logu. Atkal nekā. Entonijs uzmanīgi klausījās. Bet nekas netraucēja nakts klusumu.

Beigu beigās viņš nolēma, ka viņam tikai izlicies. Bet varbūt mežā šāva kāds malumednieks. Vīlies un sapīcis viņš pagriezās un devās atpakaļ.

Pagājis nelielu gabaliņu, viņš atskatījās. Tieši tajā brīdī vienā no augšstāva logiem iedegās gaisma. Bet jau nākamajā mirklī tā nodzisa un viss atkal ieslīga tumsā.

10. nodaļa cimnĪza

Inspektors Bedsvorts savā kabinetā. Laiks — 8.30 no rīta. Inspektors Bedsvorts — gara auguma, drukns cilvēks ar •smagnēju gaitu. Profesionālas spriedzes gadījumos — tendence uz aizdusu. Blakus telpā — konstebls Džonsons — iesācējs policista darbā. Viņam vienmēr ir kaut kāds labsirdīgi izbrīnīts skatiens, tāpēc arī līdzība ar tikko izšķīlušos putnēnu.

Uz galda asi iezvanījās telefons, un inspektors ar ierasto smagnējo lēnību pacēla klausuli.

—   Jā. Mārketbeisingas policijas iecirknis. Inspektors Bedsvorts. Ko?!

Viņa balss intonācija pilnīgi izmainījās. Tāpat kā inspektors Bedsvorts ir nozīmīgāka persona nekā Džonsons, mēdz būt vēl nozīmīgākas personas par viņu pašu.

—   Es jūs klausos, milord. Atvainojiet, milord! Es ne visai skaidri dzirdēju, ko jūs teicāt?

Ilģa pauze. Sajā laikā viņš uzmanīgi klausās un vesela jūtu gamma pārslīd viņa parasti tik bezkaislīgajai sejai. Beidzot pēc īsas frāzes «Tūliņ, milord» viņš noliek klausuli.

Inspektors pagriezās pret Džonsonu un viņa acu priekšā sāka «piepūsties» no svarīguma apziņas.

—   Viņa gaišība … Cimnīzā … Slepkavība …

—   Slepkavība?! — atsaucā's pilnīgi satriektais Džonsons.

—   Ja, slepkavība, — inspektors apstiprināja ar lielu apmierinājumu.

—   Jā…ā! Bet mums taču nekad nav bijušas slepkavības. Vismaz es neesmu dzirdējis. Ja, protams, neskaita to gadījumu, kad Toms Pīrss nošāva savu draudzenīti.

—   Jā, un to arī nemaz īsti nevar saukt par slepkavību. Drīzāk skandāls dzēruma, — inspektors nevērīgi noteica.

—   Viņu taču pat nepakāra, — Džonsons piekrita. — Bet tagad tas ir nopietni, vai ne, ser?

—   Par to tu, Džonson, vari nešaubīties. Viens no viņa gaišības viesiem, ārzemju džentlmenis, atrasts beigts. Logs atvērts, un smiltīs redzamas pēdas.

—   Zēl, ka šis džentlmenis ir ārzemnieks. — Džonsona balsī bija saklausāma nožēla, kas it kā mazināja slepkavības nozīmīgumu. Viņam šķita, ka ārzemnieki ir vairāk pakļauti riskam.

—   Viņa gaišība ir ļoti uztraucies. Pasauksim doktoru Kār- traitu un tūliņ brauksim uz turieni. Es ceru, ka viņi iedomāsies neaiztikt pēdas.

Bedsvorts ir septītajās debesīs. Slepkavība! Cimnīzā! Izmeklēšanu vada inspektors Bedsvorts. Policijai ir pierādījumi. Sensacionāls arests. Viņš kļūst slavens un saņem paaugstinājumu. «Kaut tikai neiejauktos Skotlendjards!» inspektors nodomāja. Tas uzreiz sabojāja garastāvokli. Sajā gadījumā Skotlendjarda parādīšanās ir pilnīgi iespējama.

Viņi iegāja pie doktora Kārtraita. Doktors, vēl salīdzinoši jauns cilvēks, par slepkavību izrādīja dedzīgu interesi. Viņa reakcija bija līdzīga kā Džonsonam.

—   Velns parāvis, — viņš iesaucās, — mums nav bijušas slepkavības no Toma Pīrsa laikiem!

Viņi visi trīs iestūmās doktora mazajā mašīnā un devās uz Cimnīzu. Braucot garām vietējai viesnīcai «Jautrie krike- tisti», doktors pamanīja, ka tās durvīs stāv kāds cilvēks.

—   Nepazīstams, — viņš teica. — Diezgan simpātisks puisis. Interesanti, vai viņš sen atbraucis? Un kāpēc viņš nīkst «Kriketistu» durvīs? Es nekad agrāk neesmu viņu redzējis. Droši vien ieradies naktī.

—   Viņš neatbrauca ar vilcienu, — Džonsons atsaucās. Viņa brālis strādāja stacijā par nesēju, tādēļ vienmēr bija lietas kursā par visiem atbraucējiem un aizbraucējiem.

—   Kas vakar ieradās Cimnīzā?

—   Lēdija Eilina ar diviem džentlmeņiem — amerikāni un gados jaunu armijas kapteini — atbrauca pulksten 3.40. Abi kungi bija bez kalpotājiem. Viņa gaišība un ārzemju džentlmenis, tas pats, kuru nogalināja, ieradās 5.40. Ārzemniekam līdzi bija sulainis. Ar to pašu vilcienu atbrauca arī misters Everslijs. 7.25 ieradās misis Rivela un vēl viens džentlmenis. Šķiet, arī ārzemnieks, ar pliku pauri un līku degunu. Misis Rivelas istabene atbrauca 8.56. — Džonsons aizelsies apstājās.

—   Bet pie «Kriketistiem» neviens neieradās?

Džonsons noraidoši papurināja galvu.

—   Viņš tātad ir atbraucis ar mašīnu, — inspektors secināja. — Atpakaļceļā, Džonson, ieejiet viesnīcā un izvaicājiet apkalpojošo personālu. Vajag uzzināt visu par nepazīstamo. Sis džentlmenis ir ļoti iededzis. Iespējams, ka viņš arī ir ārzemnieks.

Visa inspektora stāja it kā lika saprast, cik viņš modrs, ka neviena, pat vissīkākā detaļa nepaslīd garām viņa ērgļa skatienam.

Mašīna tuvojās Cimnīzai un iebrauca pa parka vārtiem. Sīs vēsturiskās vietas aprakstu var atrast jebkurā ceļvedī. Tā ar Nr. 3 minēta arī grāmatā «Anglijas vēsturiskie nami», kas maksā 21 mārciņu. Ceturtdienās no Midenhemas ierodas ekskursijas, lai apskatītu pili. Tādēļ aprakstīt Cimnīzu ir pilnīgi lieki.

Pie ieejas viņus sagaidīja pils pārvaldnieks ar nevainojamām manierēm. Viss viņa izskats pauda tikai vienu — šajās sienās nav pieraduši pie slepkavībām. Bet pienākušas ļaunas dienas. Un sagaidīsim tās ar nevainojamu aukstasinību, centīsimies dzīvot tā, it kā nekas nebūtu noticis.

—   Viņa gaišība jūs gaida, — pils pārvaldnieks teica un ieveda viņus nelielā istabā, kas lordam Katerhemam kalpoja par patvērumu no apkārtējās greznības.

Lords Katerhems satraukts staigāja pa istabu.

—   Ak, beidzot tas esat jūs, inspektor! Es pateicos. Kā dzīvojat, Kārtrait? Ļoti nelāgs notikums. Ļoti nelāgs.

Lords Katerhems drudžaini ņēmās bužināt matus, līdz bija tā izspūris, ka karalistes pērām līdzinājās vēl mazāk nekā parasti.

—   Kur ir līķis? — Kārtraits vaicāja, cenzdamies piešķirt balsij lietišķumu.

Lords Katerhems pagriezās pret viņu, it kā priecādamies, ka viss ievirzās lietišķā gultnē.

—   Sēžu zālē, turpat, kur viņu atrada. Es pavēlēju neko neaiztikt. Man likās… ē-ē… ka šādās situācijās tā jārīkojas…

—   Pilnīgi pareizi, milord, — inspektors apstiprināja. Viņš paņēma bloknotu un zīmuli. — Kas atrada līķi? Jūs?

—   Dievs pasarg, nē, — lords atteica. — Jūs taču nedomāsiet, ka es mostos tik agri? Nē, to atrada kalpone. Varu iedomāties, kā viņa kliedza! Pats es to, protams, nedzirdēju. Pēc tam atnāca pateikt man. Es piecēlos un nokāpu lejā — viņš tiešām tur gulēja.

—   Un jus viņā pazināt vienu no saviem viesiem?

—   Tieši tā, inspektor.

—   Kā viņu sauc?

Sis vienkaršais jautājums, šķiet, lordā izsauca apjukumu. Vienu vai divas reizes viņš atvēra muti un pēc tam atkal aizvēra. Beidzot viņš nomurmulēja:

—   Jūs jautājat… jūs jautājat, kā viņu sauc?

—   Jā, milord.

—   Redziet… — Lords pārlaida skatienu istabai cerībā, ka pār viņu nolaidīsies iedvesma. — Viņu sauca … jā, es teiktu, sauca … jā, tieši tā … grāfs Staņislavs.

Lords Katerhems uzvedās tik dīvaini, ka inspektors pacēla acis no bloknota, kurā gatavojās ierakstīt vārdu, un sāka blenzt uz viņu. Bet tieši šajā brīdī (par laimi apmulsušajam pērām) viņus pārtrauca. Atvērās durvis, un istabā ienāca meitene — gara auguma, slaida, ar melnīgsnēju pievilcīgi zēnisku seju un ļoti enerģiskām kustībām. Tā bija lēdija Ei- lina, lorda vecākā meita, ko draugu lokā dēvēja par Bandlu. Viņa pamāja visiem ar galvu un tūdaļ sāka sarunāties ar tēvu.

—   Es viņu atradu, — tā paziņoja.

Pirmajā bridi inspektors uztraukumā gandrīz vai palēcās, nez kādēļ nolēmis, ka lēdija saņēmusi gūstā asiņaino slepkavu. Bet ļoti drīz apjauta, ka viņa runā pavisam par kaut ko citu.

Lords Katerhems atviegloti uzelpoja.

—   Malacis. Un ko viņš teica?

—   Viņš tūdaļ izbrauc. Mums jāsaglabā aukstasinība.

Lords nepatikā saviebās.

—   Tieši tādas muļķības no Džordža Lomaksa arī varēja sagaidīt. Viņš atbrauks, un es mazgāju rokas nevainībā. — Lords, šķiet, kļuva nedaudz mundrāks.

—   Tātad jūs sakāt, ka nogalināto sauca grāfs Staņislavs? — negaidot ievaicājās doktors.

Tēvs ar meitu apmainījās ātriem skatieniem, un lords diezgan augstprātīgi atbildēja:

—   Nūja. Es taču tikko teicu.

—   Es pajautāju tādēļ, ka man šķita — jūs par to neesat pilnīgi pārliecināts, — Kārtraits kautrīgi paskaidroja.

Lords pārmetoši uz viņu paskatījās.

—   Es jūs aizvedīšu uz sēžu zāli, — viņš teica, atkal nedaudz atdzīvodamies.

Visi sekoja lordam. Inspektors, kas noslēdza šo gājienu, visu laiku modri skatījās apkārt, it kā cerētu atrast lietiskus pierādījumus uz durvīm vai gleznas rāmja.

Lords Katerhems izvilka no kabatas atslēgu, atslēdza durvis un atvēra tās līdz galam. Visi iegāja ozolkoka paneļiem apšūtā lielā istabā ar trim logiem, kas izgāja uz terasi.

Istabā bija garš galds, dažas ozolkoka kumodes un daži skaisti, senlaicīgi krēsli. Pie sienām karājās Katerhemu un citu radinieku portreti. Pie kreisās sienas apmēram vidū starp logiem un durvīm, plati izpletis rokas, gulēja cilvēks.

Doktors Kārtraits piegāja pie līķa un notupās uz ceļiem. Inspektors saka pētīt logus. Vidējais bija tikai pievērts, nevis aiztaisīts. Ārā uz kāpnītēm bija redzamas pēdas, kas veda uz logu un pēc tam atkal atpakaļ parkā.

—   Viss skaidrs, — inspektors noteica. — Bet pēdām bija jāpaliek arī istabā. Kāpēc to nav uz parketa?

—   Es zinu, kāpēc, — iejaucās Bandla. — Kalpone šodien no rīta spodrināja parketu un tikai pašās beigās ieraudzīja līķi. Saprotiet, kad viņa šeit ienāca, bija vēl tumšs… Tā devās taisni pie loga, atvilka aizkarus, sāka spodrināt grīdu un, protams, neko neredzēja, jo līķis gulēja istabas otrā galā. Tikai pēc tam viņa to ieraudzīja.

Inspektors piekrītoši pamāja.

—   Nu ko, — iesāka lords Katerhems, kuram gribējās pēc iespējas ātrāk tikt brīvam, — es jūs pametu, inspektor. Jūs mani varat atrast, ja…ē-ē… es būšu jums vajadzīgs. Bet drīzumā no Vtverebijas atbrauks misters Džordžs Lomakss, viņš jums varēs izstāstīt daudz vairāk nekā es. Jūs pats par to pārliecināsieties.

Velns lai parauj to Lomaksu, — viņš nomurmināja

—   Iejauca mani šajā jezgā … Kas noticis, Tredvel?

Sirmais pils pārvaldnieks goddevīgi pieskārās viņa elkonim.

—   Tā kā jūs, milord, bijāt aizņemts, es uzdrīkstējos parūpēties par brokastīm. Ēdamzālē viss ir sagatavots.

—   Es pat domāt nespēju par ēšanu, — lords drūmi atteica, dodoties uz ēdamistabu. — Pat domāt nespēju …

Bandla paņēma viņu zem rokas, un abi iegāja ēdamistabā.

Uz bufetes bija nolikti kāds desmits zelta trauku, kurus karstus uzturēja īpaši patentētas ierīces.

—   Omlete, — lords Katerhems ziņoja, pacēlis viena trauka vāku, — olas ar bekonu, nieres, cepts medījums, zivis, šķiņķis, auksts fazāns. Tredvel, es nekā no tā visa negribu. Esiet tik laipni un palūdziet, lai man uzvāra olu.

—   Klausos, milord.

Tredvels aizgāja. Tikmēr lords Katerhems, kaut kādā dīvainā domīgumā iegrimis, uzkrāva sev uz šķīvja krietnu porciju nieres un šķiņķi, ielēja tasīti kafijas un apsēdās pie galda. Bandla jau ēda olas ar bekonu.

—   Man šausmīgi gribas ēst, — viņa teica ar pilnu muti.

—   Tas laikam no uztraukuma.

—   Jums, jauniem, ir labi, — viņas tēvs noburkšķēja.

—   Jūs mīlat uztraukties. Mana veselība prasa uzmanīties. Izvairīties no visādiem satricinājumiem — lūk, ko teica sers Abners Vilss. Cilvēkam, kas sēž savā kabinetā, ir viegli runāt. Kā es varu izvairīties no uztraukumiem, ja šis ēzelis Lomakss uzgrūž man tādas lietas kā šī. Turpmāk būšu stingrāks.

Skumji pakratījis galvu, lords Katerhems piecēlās un uzlika sev vēl šķiņķi.

—   Nekas, — Bandla priecīgi teica, — Džordžs drīz atbrauks. Pa telefonu viņš muldēja kaut ko nesakarīgu. Pēc pāris minūtēm viņš būs šeit un piedziedās mums pilnas ausis par prātīgumu un skandāla noregulēšanu.

Lordu Katerhemu šī perspektīva spieda smagi nopūsties.

—   Viņš jau bija piecēlies? — lords pavaicāja.

—   Viņš man stāstīja, — Bandla teica, — ka diktējis vēstules un memorandus jau no septiņiem rītā.

—   Atradis ar ko lepoties! — lords norūca. — Sie valstsvīri ir neparasti stulbi. Viņi liek saviem sekretāriem celties augšā visneiedomājamākajā laikā, lai diktētu visādas muļķības. Ja pieņemtu likumu, kas aizliedz viņiem celties ātrāk par vienpadsmitiem, cik daudz labuma tas dotu nācijai. Katrā gadījumā — viņi nepagūtu sarunāt tik daudz aplamību. Lomakss man visu laiku atkārto par manu pozīciju. It kā man būtu kaut kāda pozīcija! Kurš mūsu dienās grib būt pērs!

—   Neviens, — atsaucās Bandla. — Jebkurš labāk piekritīs atvērt plaukstošu alus pagrabiņu.

Ēdamistabā pilnīgi bez trokšņa ienāca Tredvels, nesdams uz mazas sudraba paplātes divas vārītas olas, kuras tas nolika lordam Katerhcmam.

—   Kas tas ir Tredvel? — lords vaicāja, ar riebumu skatīdamies uz paplāti.

—   Vārītas olas, milord.

—   Neciešu vārītas olas, — lords neapmierināti noburkšķēja. — Tās ir absolūti bezgaršīgas. Man pat pretīgi uz tām skatīties. Lūdzu, nesiet tās prom, Tredvel!

—   Klausos, milord. — Tredvels un vārītās olas pazuda tikpat klusu, kā parādījušās.

—   Paldies Dievam, ka šajā mājā vēlu ceļas, — lords Katerhems nopietni teica. — Kad mūsu viesi pamodīsies, mums acīmredzot nāksies viņiem visu izstāstīt.

Viņš nopūtās.

—   Kas viņu varēja nogalināt? — Bandla painteresējās.

—   Un kāpēc?

—   Par laimi, tā nav mūsu problēma, — lords atteica.

—    Lai meklē policija. Kaut gan inspektors Bedsvorts diezin vai vispār ir spējīgs kaut ko atrast. īstenībā es domāju, ka to ir izdarījis Aizekstains.

—   Tas ir …

—   Britānijas sindikāts.

—   Kāpēc tas būtu vajadzīgs misteram Aizekstainam, kurš speciāli ieradās, lai satiktos ar nogalināto?

—   Augstā politika un finanses, — lords visai miglaini paskaidroja. — Starp citu, es nebrīnīšos, ja šim kungam piemīt tieksme agri celties. Es jūtu, ka kuru katru brīdi viņš mums uzkritīs kā sniegs uz galvas. Pie viņiem Sitijā tā ir pieņemts. Tu vari būt, cik vien bagāts gribi, un vienalga paspēt uz vilcienu 9.17.

Pa atvērto logu bija dzirdama spēcīga motora rūkoņa.

—   Lomakss! — Bandla iesaucās.

Tēvs un meita izliecās pa logu un sveica mašīnā sēdošo pasažieri.

—   Mēs esam šeit, mans draugs, mēs esam šeit! — lords Katerhems sauca, steidzīgi beigdams gremot šķiņķa gabalu.

Džordžs neizrādīja vēlēšanos kāpt iekšā pa logu. Viņš devās uz parādes durvīm un ienāca istabā Tredvela pavadībā. Pēdējais tūdaļ atkal izgaisa.

—   Pabrokastojiet kopā ar mums, — lords piedāvāja, spiezdams viesa roku. — Nierītes gribat?

Džordžs ar nepacietīgu žestu tās noraidīja.

—   Kāda šausmīga nelaime, šausmīga, šausmīga!

—   Tik tiešām šausmīga. Varbūt zivi?

—   Nē, nē. Vajag visu nokārtot. Par jebkuru cenu!

Kā jau Bandla bija paredzējusi, Džordžs tūliņ sāka tarkšķēt.

—          Es jūs saprotu, — lords Katerhems līdzjūtīgi teica.

—   Pagaršojiet olas ar bekonu vai varbūt zivis?

—   Pilnīgi negaidīta nejaušība… nacionāla nelaime… koncesija ir apdraudēta…

—   Iztaisiet pauzi, — lords viņu pārtrauca, — un nedaudz ieēdiet. Jums vajag paēst, lai atjēgtos. Gribat vārītas olas? Seit tikko bija vārītas olas.

—    Es taču neēdīšu, — Džordžs teica. — Es jau pabrokastoju. Un, ja arī nebūtu brokastojis, vienalga neēstu. Mums jāapdomā, kā rīkoties tālāk. Jūs vēl nevienam neko neesat teicis?

—   Pagaidām zinām tikai mēs ar Bandlu. Un vēl vietējā policija. Un, protams, kalpotāji.

Džordžs iestenējās.

—   Saņemiet sevi rokās, dārgais draugs, — lords sirsnīgi noteica. — Es tomēr gribu, lai jūs pabrokastojat. Jūs, šķiet, nesaprotat, ka nogalināto vairs neuzcelt. Atliek tikai gatavoties bērēm. Ļoti skumji, bet tur neko nevar darīt.

Džordžs pēkšņi nomierinājās.

—   Jums taisnība, Katerhem. Tātad jūs izsaucāt vietējo policiju? Tas nav tas. Seit vajadzīgs Batls.

—   Kas?

—   Inspektors Batls no Skotlendjarda. Ārkārtīgi uzmanīgs cilvēks. Viņš sadarbojās ar mums tajā bēdīgajā notikumā ar partijas fondiem.

—   Kas tas par bēdīgo notikumu? — lords ieinteresēti jautāja.

Bet Džordžs ieraudzīja uz palodzes sēdošo Bandlu un atcerējās, ka tikko runājis par piesardzību. Viņš piecēlās.

—   Nedrīkst zaudēt laiku. Man jāaizsūta dažas telegrammas.

Džordžs izņēma no kabatas pildspalvu un sāka rakstīt neiedomājamā ātrumā. Pabeidzis pirmo ziņojumu, viņš to pasniedza Bandlai. Viņa to ar redzamu interesi izlasīja.

—   Ak Dievs, kas par vārdu! — viņa iesaucās. — Barons — kāds?

—   Barons Lolopretžils.

—   Es jau varu izlasīt, bet pasta darbiniekiem droši vien nāksies pamocīties.

Džordžs atkal apsēdās un turpināja rakstīt. Pabeidzis rakstīt un pasniedzis sava darba augļus Bandlai, viņš pievērsās mājas saimniekam.

—   Es domāju, ka labākais, ko jūs, Katerhem, varētu darīt, būtu…

—   Ko? … — lords bailīgi pajautāja.

—   … visu uzticēt man.

—   Protams, — lords atvieglots piekrita. — Es domāju tieši tāpat. Policiju un Kārtraitu jūs atradīsiet sēžu zālē. Tur ir arī… ē-ē… līķis. Dārgais Lomaks, nododu Cimnīzu pilnīgā jūsu rīcībā. Dariet, ko vēlaties.

—   Pateicos, — Džordžs teica. — Ja būs vajadzība ar jums konsultēties…

Bet lords Katerhems jau bija paguvis izslīdēt pa ēdamistabas durvīm. Bandla smīnēdama novēroja viņa bēgšanu.

—           Es tūliņ nosūtīšu jūsu telegrammas, — viņa teica.

—   Jūs mācēsiet aiziet uz sēžu zāli?

—   Jā, lēdij Eilina. Pateicos.

Džordžs steidzīgi izgāja no istabas.

11. nodaļa IERODAS INSPEKTORS BATLS

Lordu Katerhemu tā nomāca perspektīva konsultēties ar Džordžu Lomaksu, ka viņš visu rīta cēlienu pavadīja, apstaigādams savu īpašumu. Tikai bada sajūta piespieda to atgriezties. Viņš iekļuva mājā pa sāndurvīm un klusi aizlavījās uz kabinetu. Lordam šķita, ka viņa atgriešanos neviens nav pamanījis, bet tā bija kļūda. Modrais Tredvels ievēroja visu. Viņš parādījās kabineta durvīs.

—   Atvainojiet, milord …

—   Kas noticis, Tredvel?

—   Milord, misters Lomakss grib ar jums parunāt. Viņš lūdza, lai tūdaļ pēc atgriešanās jūs aizejat uz bibliotēku.

Tredvels delikāti ļāva nojaust, ka lords Katerhems var atgriezties, kad vien vēlas. Bet lords smagi nopūtās un piecēlās.

—   Agrāk vai vēlāk, bet šī tikšanās neies secen. Jūs teicāt — bibliotēkā?

—   Jā, milord.

Atkal nopūties, lords Katerhems sāka ceļojumu pa savas dzimtas mājas garajiem gaiteņiem, līdz beidzot nonāca pie bibliotēkas. Durvis bija aizslēgtas. Kad viņš paraustīja rokturi, iekšpusē kāds pagrieza atslēgu, durvis atvērās nelielā spraugā, un tajā parādījās Džordža Lomaksa piesardzības pilnā seja. Bet, ieraugot lordu, tā strauji izmainījās.

—   A, Katerhems. Ienāciet. Mēs brīnījāmies, kur jūs pazudāt.

Lords ar liktenim padevīgi noliektu galvu iegāja istabā, murminot kaut ko miglainu par lielajām rūpēm pils saimniecībā, rentnieku remontdarbiem un vēl šo to līdzīgu. Tur bija vēl divi cilvēki. Pirmais no tiem izrādījās policijas priekšnieks pulkvedis Melrouzs. Otrs — spēcīgas miesasbūves vīrietis vidējos gados, kurš piesaistīja uzmanību ar absolūti bezkaislīgu sejas izteiksmi.

—   Inspektors Batls ieradās pirms pusstundas, — Džordžs paskaidroja. — Viņš jau paguva satikties ar inspektoru Bed- svortu un doktoru Kārtraitu. Tagad viņš jums grib uzdot dažus jautājumus.

Lords Katerhems sasveicinājās ar Melrouzu un inspektoru Batlu. Visi. apsēdās.

—   Man jūs jābrīdina, — Džordžs teica, — ka šajā lietā jāievēro ārkārtīga piesardzība.

Inspektors visai nevērīgi pamāja ar galvu, tā iekarodams lorda Katerhema simpātijas.

—   Varat būt mierīgs, mister Lomaks. Bet jūs nedrīkstat neko slēpt. Ja esmu pareizi sapratis, tad nogalināto sauc grāfs Staņislavs. Vismaz ar tādu vārdu viņš tika uzņemts šajā namā. Tas ir viņa īstais vārds?

—   Nē.

—   Ka viņu īstenībā sauca?

—   Kņazs Hercoslovakijas Mihails.

Batls uz to nekā nereaģēja. Ja nu vienīgi acis iepletās nedaudz platākas.

—   Vai varu uzzināt viņa ierašanās iemeslu? Sava prieka pēc viņš viesojās Cimnīzā?

—   Bija arī cits mērķis. Bet tas, protams, stingri konfidenciāli.

—   Jā, jā, mister Lomaks.

—   Pulkvedi Melrouz?

—   Protams.

—   Tad, lūk. Kņazs Mihails šeit ieradās, lai satiktos ar Hermani Aizekstainu. Runa bija par aizņēmumu ar zināmiem nosacījumiem.

—   Kādiem?

—   Visus sīkumus es nezinu. Bez tam tie līdz galam vēl nebija noskaidroti. Bet runa bija par to, ja gadījumā kņazs Mihails ieņems troni, tad viņš apsolās piešķirt naftas koncesijas tiem uzņēmumiem, kuros ieinteresēts misters Aizekstains. Savukārt mūsu valdība, ņemot vērā kņaza simpātijās britiem, bija gatava viņu atbalstīt ceļā uz troni.

—   Labi, — inspektors Batls teica. — Man šķiet, ka sīkāk iedziļināties nav vērts. Kņazs Mihails gribēja dabūt naudu, misteram Aizekstainam bija vajadzīga nafta, bet britu valdība bija gatava svētīt šo savienību. Tikai viens jautājums: vai vēl kāds interesējās par šīm koncesijām?

—   Es zinu, ka grupa amerikāņu finansistu griezās pie Viņa Augstības.

—   Un saņēma atteikumu?

Bet Džordžs nejāva neko no sevis izspiest.

—   Kņazam Mihailam bija probritāniski uzskati, — viņš atkārtoja.

Inspektors Batls ari neuzstāja.

—   Lord Katerhem, ja es pareizi saprotu, dienaskārtība vakar bija šāda: jūs pilsētā satikaties ar kņazu Mihailu un kopā atbraucāt uz šejieni. Kņazu pavadīja viņa kambarsulainis hercoslovaks Boriss Ančukofs, bet staļļmeistars kapteinis Andraši palika pilsētā. Pēc ierašanās kņazs teicās esot ļoti noguris un devas uz viņam atvēlētajiem apartamentiem. Pusdienas viņam pasniedza tur, un ar pārējiem nama iemītniekiem viņš netikās. Pareizi?

—   Absolūti.

—   Šorīt no rīta, apmēram 7.45, kalpone atrada viņa līķi. Doktors Kārtraits konstatēja, ka nāve iestājusies šāviena rezultātā. Šauts ar pistoli. Bet atrast pistoli neizdevās, un mājās neviens šāvienu nav dzirdējis. No otras puses: krītot nogalināta pulkstenis apstājies; tātad rāda slepkavības laiku — bez ceturkšņa divpadsmit. Sakiet — cikos jūs aizgājāt gulēt?

—   Samērā agri. Nezinu, kāpēc, bet vakars nebija izdevies, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju. Man šķiet, ka mēs aizgājām gulēt ap pusdesmitiem.

—   Pateicos jums, milord. Bet tagad es palūgšu pastāstīt par visiem, kas vakar atradās mājās.

—   Piedodiet, bet es sapratu, ka slepkava iekļuvis namā no ārpuses.

—   Es ari tā domāju … ari tā domāju. Bet man vienalga jāzina, kas bija mājā. Tāda ir kārtība.

—   Nu labi. Pilī bija kņazs Mihails, viņa kambarsulainis un misters Hermanis Aizekstains. Par viņiem jūs visu zināt. Vēl arī misters Everslijs …

—   …kas kalpo manā departamentā, — Džordžs piebilda.

—   Vai viņš bija uzaicināts sakarā ar kņaza Mihaila ierašanos?

—          Nē, es tā neteiktu, — Džordžs priecīgi atbildēja.

—   Diezin vai viņš nesaprata, kas šeit notiek, bet es neuzskatu par vajadzīgu darīt tam visu zināmu.

—   Skaidrs. Esiet tik laipni un turpiniet, lord Katerhem.

—   Pagaidiet, ļaujiet atcerēties! Vēl bija misters Hirains Fišs.

—   Kas ir šis Ilirams Fišs?

—   Misters Ilirams Fišs ir amerikānis. Viņš atbrauca ar Luciusa Gota ieteikuma vēstuli. Jūs esat dzirdējis par Luciu- su Gotu?

Inspektors Batls saprotoši pasmaidīja. Kurš gan nav dzirdējis par multimiljonāru Luciusu G. Gotu?

—   Viņš interesējās par manu pirmizdevumu kolekciju. Protams, mana kolekcija nespēj pat blakus stāvēt mistera Gota kolekcijai, bet man ir dažas pērlītes. Sis misters Fišs ir entuziasts. Misters Lomakss man ieteica uzaicināt divus trīs interesantus cilvēkus, lai viss izskatītos pēc iespējas dabiskāk. Es izmantoju šo iespēju un uzaicināju misteru Fišu. Tie ir visi vīrieši. Kas attiecas uz lēdijām, šeit bija tikai misis Virdžīnija Rivela un viņas istabene vai kaut kas tamlīdzīgs … Vēl bez viņas bija mana meita un, protams, bērni, to auklītes, guvernantes un visi kalpotāji.

Lords Katerhems apstājās, lai ievilktu elpu.

—   Pateicos, — detektīvs teica, — garlaicīga procedūra, bet diemžēl neko nevar darīt.

—   Vai tad ir šaubas, ka noziedznieks iekļuvis caur logu? — Džordžs vaicāja.

Batls brīdi klusēja, pēc tam lēni noteica:

—   Uz kāpnītēm atrastas pēdas, kas ved uz logu, un pēdas, kas ved atpakaļ parkā. Vakar 11.40 pie parka apstājusies mašīna. Pulksten divpadsmitos pie viesnīcas «Jautrie kriketisti» piebrauca jauns cilvēks un noīrēja istabu. Viņš lika notīrīt zābakus — (ie bija slapji un netīri, it kā viņš būtu staigājis pa zāli.

Džordžs paliecās uz priekšu.

—   Vai nevar salīdzināt zābakus ar pēdām uz trepēm?

—   Jau salīdzināja.

—   Un?

—   Precīzi sakrīt.

—   Viss skaidrs! — Džordžs iesaucās. — Lūk, jums slepkava. Jaunais cilvēks! Jā, starp citu, kā viņu sauc?

—   Viesnīcā viņš uzdevās par Entoniju Keidu.

—   So Entoniju Keidu nekavējoties vajag izsekot un arestēt.

—   Nav nekādas vajadzības viņu izsekftt, — inspektors Batls teica.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka viņš joprojām ir tur.

—   Ko?

—   Dīvaini, vai ne?

Pulkvedis Melrouzs uzmanīgi paskatījās inspektorā.

—   Kas jums ir prātā, Batl! Klājiet vaļā!

—   Es tikai saku, ka tas ir dīvaini. Tas arī viss. Jaunajam cilvēkam vajadzēja savākt savas mantiņas un aizbraukt, bet viņš to nedarīja. Viņš palika šeit un deva mums iespēju atpazīt pēdas.

—   Un ko jūs par to domājat?

—   Atzīstos, ka nezinu, ko domāt. Ļoti nepatīkama situācija.

—   Jūs pieļaujat iespēju… — pulkvedis Melrouzs iesāka, bet viņu pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

Džordžs piecēlās un piegāja pie durvīm. Uz sliekšņa parādījās Tredvels un tūdaļ vērsās pie sava saimnieka.

—   Atvainojiet, milord, bet kāds džentlmenis vēlas jūs satikt svarīgā un neatliekamā lietā, kas, ja es pareizi sapratu, saistīta ar šīrīta traģēdiju.

—   Kā viņu sauc? — Batls negaidīti pajautāja.

—   Viņa vārds ir Entonijs Keids, ser, bet viņš brīdināja, ka nevienam tas neko neizteiks.

Tomēr jāatzīst, ka šis vārds izraisīja zināmu efektu. Visi četri sastinga dažādās izbrīna pakāpēs.

Atjēdzies lords Katerhems steidzīgi teica:

—   Tas viss man sāk patikt. Vediet viņu šurp, Tredvel. Nekavējoties.

12. nodaļa

ENTONIJS STĀSTA

—   Misters Entonijs Keids, — Tredvels paziņoja.

—   Ienāk aizdomīgs nepazīstamais no vietējās viesnīcas, — Entonijs teica, parādīdamies uz sliekšņa.

Viņš taisnā ceļā devās pie lorda Katerhema, kuru atpazina ar kaut kādu sesto prātu. Un tajā pašā laikā viņš apkopoja pirmos iespaidus par pārējiem. Rezultāts bija šāds: pirmais numurs — Skotlendjards; otrais numurs — vietējais priekšnieks, iespējams, policijas priekšnieks; trešais numurs — satrauktais džentlmenis uz apopleksijas robežas varbūt ir saistīts ar valdību.

—   Atvainojiet mani par ielaušanos, — viņš turpināja, vērsdamies pie lorda Katerhema, — bet «Jautrajā sunī» vai kā tur sauc to traktieri baumo, ka pie jums notikusi slepkavība, un es šajā sakarībā, šķiet, varu šo to pastāstīt.

Paris minūšu valdīja pilnīgs klusums. Inspektors Batls klusēja tāpēc, ka bija pieredzējis cilvēks un zināja, ka vienmēr ir labāk piespiest runāt citu nekā runāt pašam. Pulkvedis Melrouzs klusēja tāpēc, ka viņš bija pieradis izteikties tikai tad, kad vajadzēja risināt kādu jautājumu. Lords Katerhems klusēja tāpēc, ka galīgi nezināja, ko teikt. Bet vispārējā klusēšana un tas, ka Entonijs vērsās tieši pie viņa, beidzot piespieda ļordu ierunāties.

—   Ē-e… jā… jā… — viņš nervozi iesāka, — vai jūs negribētu … ē-ē … apsēsties?

—   Pateicos, — Entonijs atbildēja.

Džordžs ietekmīgi noklepojas.

—   E-ē… kad jūs teicāt, ka varat šo to pastāstīt, ko jūs ar to domājāt…

—   … ka vakarvakarā bez ceturkšņa divpadsmitos — lai man piedod lords Katerhems — es ielauzos viņa īpašumā un dzirdēju šāvienu. Vismaz varu jums pateikt precīzu nozieguma laiku.

Viņš pārlaida skatienu klātesošajiem, visilgāk nolūkodamies inspektorā Batlā, kura bezkaislīgo seju Entonijs jau bija paguvis novērtēt.

—    Bet es pieļauju, ka jums tas nav nekāds jaunums? — viņš piebilda.

—   Kāpēc jūs tā domājat, mister Keid? — Batls vaicāja.

—   Lūk, kāpēc. Šodien no rīta es uzģērbu kurpes. Pēc tam

kad palūdzu atnest savus zābakus, to nebija. Tos bija paņēmis kāds jauniņs policists. Tad es pie divi pieliku divi un steidzos šurp, lai pēc iespējas izstāstītu visu par sevi.

—   Ļoti prātīga rīcība, — Batls nenoteikti novilka.

Entonija acis nedaudz iemirdzējās.

—t Man patīk jūsu savaldība, inspektor. Inspektors, ja nemaldos?

Lords Katerhems uzskatīja par nepieciešamu iejaukties sarunā. Entonijs viņam patika aizvien vairāk.

—   Inspektors Batls 110 Skotlendjarda. Tas ir misters Melrouzs — mūsu policijas priekšnieks — un misters Lomakss.

Entonijs uzmanīgi paskatījās uz Džordžu.

—   Misters Džordžs Lomakss?

—   Jā.

—   Mister Lomaks, man šķiet, ka aizvakar man bija tas gods saņemt jusu vēstuli.

Džordžs paskatījās uz viņu.

—   Bet man šķiet, ka jūs kļūdāties, — viņš vēsi noteica. Un tanī pašā laikā viņš nožēloja, ka šeit nebija mis Oskaras. Mis Oskara rakstīja visas viņa vēstules un atcerējās to saturu un kam tās nosūtītas. Tādi diži cilvēki kā Džordžs vienkārši nav spējīgi paturēt prātā visus sīkumus.

—   Manuprāt, mister Keid, — Džordžs turpināja, — jūs gatavojāties kaut kā… ē-ē… izskaidrot savu atrašanos šeit vakar naktī?

Viss viņa tonis it kā pauda tikai vienu: lai ko jūs arī teiktu, mums tam nav jātic.

—   Jā, mister Keid, ko jūs šeit darījāt? — lords Katerhems ziņkārības pilns pavaicāja.

—    Baidos, ka stāsts būs ļoti garš, — it kā atvainodamies teica Entonijs. Viņš izņēma etviju. — Atļausiet?

Lords Katerhems piekrītoši pamāja, Entonijs aizkūpināja cigareti un sagatavojās smagam pārbaudījumam. Viņš lieliski saprata, cik bīstamā situācijā atrodas. Divdesmit četru stundu laikā viņš bija iemaisīts divos savstarpēji nesaistītos noziegumos. Likvidējis vienas slepkavības pēdas un noslēpis līķi( kas, protams, nebija Temīdas interesēs), viņš parādījās otras slepkavības vietā tieši notikuma brīdī. Cilvēkam, kas meklē asus pārdzīvojumus, būtu grēks vēlēties vēl kaut ko vairāk. «Kāda tur Latiņamerika!» Entonijs nodomāja. Bez tam viņš jau bija izlēmis, kā rīkoties. Viņš izstāstīs visu patiesību, noslēpjot tikai vienu svarīgu apstākli un nedaudz izmainot otru, mazāk svarīgu.

—   Šis notikums, — Entonijs teica, — sākās pirms trim nedē|ām Bulavajo. Misters Lomakss, protams, zina, kur tas ir. Es tur satiku savu draugu Džeimsu Makgratu … — Entonijs izrunāja šo vārdu ļoti lēnām, vienlaicīgi nenovērsdams skatu no Džordža. Tas sāka dīdīties un knapi atturējās no izsauciena. — Mūsu sarunas rezultāts ir mans brauciens uz Angliju, lai izpildītu mistera Makgrata uzdevumu, kuru viņš pats nevarēja uzņemties. Tā kā biļete bija pasūtīta uz viņa vārda, es devos ceļā kā Džeimss Makgrats. Es nezinu, vai tas ir noziegums. Droši vien man to izskaidros un, ja vajadzēs, iespundēs mani aiz restem uz nepieciešamo laiku. .

—   Ser, ja jūs neiebilstat, tad atgriezīsimies pie jūsu stāsta, — Batls atteica, bet viņa acis nedaudz iemirdzējās.

—   Ieradies Londonā, es apmetos viesnīcā «Blitz» — arī ar Džeiinsa Makgrata vārdu. Mans uzdevums bija nodot izdevniecībai kādu rokrakstu. Bet tūliņ pēc manas ierašanās mani apmeklēja kādas ārzemju valsts divu politisko partiju delegācijas. Viena no tām stingri turējās pie konstitucionālām metodēm, otra — ne. Ar abām es rīkojos vienādi. Bet ar to satraukumi nebeidzās. Naktī manā istabā ielauzās viens no hoteļa kalpotajiem un mēģināja mani apzagt.

—   Es domāju, ka jūs par to neziņojāt policijai? — inspektors pavaicāja.

—   Jums taisnība, policijā es negriezos. Lieta tā, ka viņš neko nenozaga. Bet es par to izstāstīju viesnīcas administratoram. Viņš var apliecināt manu vārdu patiesumu, kā arī paskaidrot, ka šis kalpotājs nakts vidū no viesnīcas pazuda. Nākamajā dienā man piezvanīja izdevēji, un mēs vienojāmies, ka ieradīsies viņu pārstāvis un paņems manuskriptu. Tikšanās notika nākamajā rītā. No tā brīža par rokrakstu neesmu neko dzirdējis un ceru, ka tas ir laimīgi nonācis viņu rokās. Vakar es uz Džeimsa Makgrata vārda saņēmu vēstuli no mistera Lomaksa …

Entonijs ieturēja pauzi. Viņš bija apmierināts ar sevi. Džordžs nemierīgi sarosījās.

—   Atcerējos, — viņš nomurmināja. — Tik plaša korespondence … Un bez tam vārds bija cits, es taču nevarēju zināt … Bet varu jums teikt, — viņa balss kļuva stingra, apzinoties savu morālo pārākumu, — varu teikt, ka šo… maskarādi ar vārdiem uzskatu par augstākā mērā necienīgu. Un nešaubos, ka jūs esat pārkāpis likumu, un par to draud sods.

—   Sajā vēstulē, — Entonijs turpināja it kā nekas nebūtu noticis, — misters Lomakss izteica vairākus priekšlikumus sakarā ar man uzticēto manuskriptu. Viņš ari nodeva man lorda Katerhema ielūgumu pavadīt nedējas nogali šajā pilī.

—    Prieks jūs apsveikt, dārgais draugs, — aristokrāts teica. — Labāk vēlu nekā nekad…?

Džordžs nosodoši uz viņu paskatījās.

Inspektors Batls uzmanīgi vēroja Entoniju.

—    Un ar to, ser, jūs gribat izskaidrot savu atrašanos šeit vakar naktī?

—    Protams, ne, — Entonijs atteica. — Kad mani uzaicina viesoties ārpilsētas mājā, es neierodos naktī, nelienu pāri žogam un nemēģinu atvērt logus. Es piebraucu pie parādes durvīm, nospiežu zvana pogu un noslauku kājas uz kājslauķa. Bet turpināsim.

Es atbildēju misteram Lomaksam, ka viņu interesējošais rokraksts vairs neatrodas pie manis un tādē] diemžēl esmu spiests atteikties no lorda Katerhema laipnā ielūguma. Bet pēcāk es atcerējos vēl vienu lietu, kas man bija pilnīgi izkritusi no atmiņas. — Viņš ieturēja pauzi. Bija pienācis bridis, kad vajadzēja pārvietoties pa ārkārtīgi plānu ledu. — Tajā brīdī, kad cīkstējos ar oficiantu Džuzepi, es viņam izrāvu papīra strēmeli, uz kuras bija rakstīti daži vārdi. Toreiz tie man neko neizteica, bet es šo strēmeli paglabāju, un Cimnīzas pieminēšana man atsauca to atmiņā. Es sameklēju zīmīti un to pārlasīju. Tur bija tieši tas, ko es gaidīju. Lūk, džentlmeņi, šī lapiņa, varat paši pārliecināties. Tajā rakstīts: «Cimnīza, ceturtdien, 11.45.»

Batls uzmanīgi apskatīja zīmīti.

—   Protams, — Entonijs turpināja, — vārdam «Cimnīza» var nebūt nekāda sakara ar šo māju. Bet var arī būt. Un ir pilnīgi skaidrs, ka šis Džuzepe ir zaglis un krāpnieks. Visu apdomājis, es nolēmu paņemt mašīnu, atbraukt vakarnakt šurp, pārliecināties, ka viss kārtībā, pēc tam pārnakšņot viesnīcā, bet no rīta satikt lordu Katerhemu un brīdināt, lai viņš katram gadījumam veic drošības pasākumus.

—   Tā, — lords Katerhems piekrītoši teica.

—   Man bija maz laika, tāpēc atbraucu vēlu. Atstāju mašīnu, pārlīdu pāri žogam un izgāju cauri parkam. Es pienācu

' pie mājas — viss bija tumšs un kluss. Jau taisījos doties prom, kad izdzirdēju šāvienu. Man šķita, ka tas atskan mājas iekšienē, tāpēc uzskrēju uz terases un mēģināju atvērt logus. Bet tie bija aizvērti, un nekādi trokšņi vairs nebija dzirdami. Es vēl mirkli pagaidīju, bet viss bija kluss kā kapā. Nolēmu, ka esmu pārklausījies un mežā šāvuši malumednieki. Manuprāt, pilnīgi dabisks pieņēmums šādā situācijā.

—   Pilnīgi dabisks, — bezkaislīgi apstiprināja inspektors Batls.

—   Es parnakšņoju viesnīca un no rīta uzzināju jaunumus. Es, protams, sapratu, ka šajā situācijā izsaucu aizdomas, tādēļ arī nācu šurp, lai visu izstāstītu. Ceru, ka tagad man neuzliks rokudzelžus.

Uz dažām sekundēm iestājās klusums. Pulkvedis Melrouzs vaicājoši paskatījās uz inspektoru Batlu.

—   Šķiet, ka viss ir samērā skaidrs, — viņš noteica.

—   Jā, — Batls piekrita. — Nedomāju, ka šorīt mums būs vajadzīgi rokudzelži.

—   Vai jums ir kādi jautājumi, Batl?

—   Viens. Kas tas bija par rokrakstu?

Viņš paskatījās uz Džordžu, kas ļoti nelabprāt atbildēja:

—   Grāfa Stilptiča atmiņas. Redziet…

—   Varat neko nepaskaidrot, — Batls teica. — Man viss ir skaidrs.

Viņš pagriezās pret Entoniju.

—   Jūs zināt, ko noslepkavoja?

—   «Jautrajā sunī» runāja par kaut kādu grāfu Staņislavu.

—   Pasakiet viņam, — Batls vērsās pie Džordža Lomaksa.

Džordžs, neskatoties uz acīmredzamu nevēlēšanos, bija

spiests paskaidrot:

—   Džentlmenis, kas šeit ieradās ar grāfa Staņislava vārdu, bija Viņa Augstība Hercoslovakijas Mihails.

Entonijs pat iesvilpās.

—   Tā, lūk, ir bēdīga lieta!

Inspektors Batls izgrūda kaut ko līdzīgu urkšķienam, kam acīmredzot vajadzēja izteikt apmierinājumu, un strauji pielēca kājās.

—   Es gribu uzdot misteram Keidam pāris jautājumu, — viņš paziņoja. — Ja jūs atļausiet, mēs ieiesim sēžu zālē.

—   Protams, protams, — lords Katerhems atteica. — Jūs varat iet, kur vien vēlaties.

Entonijs un detektīvs izgāja no bibliotēkas un devās uz zāli, kur bija notikusi slepkavība. Līķis jau bija aiznests, un nekas, izņemot tumšo traipu uz grīdas, neliecināja par neseno traģēdiju. Saules stari caur trim lielajiem logiem piepildīja istabu un izcēla seno koka paneļu maigo toni. Entonijs ar labpatiku aplūkoja istabu.

—   Brīnišķīgi! — viņš komentēja. — Nav tomēr nekā jaukāka par veco labo Angliju!

—   Kad jūs izdzirdējāt šāvienu, jums likās, ka tas atskan tieši no šīs istabas? — detektīvs pajautāja, atstādams pilnīgi bez ievērības Entonija ditirambus.

—   Tūliņ paskatīšos.

Atvēris logu, viņš izlēca uz terases un pavērās apkārt.

—   Jā, šī ir tā pati istaba. Tā ir izbūvēta uz priekšu un aizņem visu stūri. Ja būtu šāvuši kādā citā vietā, šāviens būtu dzirdams pa kreisi, bet šī istaba atradās man tieši aiz muguras vai ari — visļaunākajā gadījumā — nedaudz pa labi. Tāpēc cs arī iedomājos par malumedniekiem. Ta taču izvietota pils spārna pašā galā.

Pēkšņi kā zibens spēriena ķerts pajautāja:

—   Bet kāpēc jūs pārbaudījāt? Jūs taču zinājāt, ka viņš nogalināts šeit?

—   A, — inspektors novilka, — mēs nekad nezinām tik daudz, cik gribētu. Bet viņu tik tiešām nogalināja šeit. Jūs kaut ko teicāt par aizvērtiem logiem?

—   Jā. Tie bija aiztaisīti no iekšpuses.

—   Kurus logus jūs mēģinājāt atvērt?

—   Visus trīs.

—   Jūs, ser, esat par to pārliecināts?

—   Līdz šim biju pārliecināts. KādēJ jūs tā vaicājat?

—   Jocīgi iznāk, — inspektors noteica.

—   Kas jocīgi?

—   Kad šorīt no rīta atklāja noziegumu, vidējais logs bija atvērts, pareizāk sakot — tas nebija no iekšpuses aiztaisīts.

—   Lūk, tas jau kaut kas ir! — Entonijs atkrita krēslā un pasniedzās pēc etvijas. — Lūk, tas ir pārsteigums! Tas lietai piešķir jaunu pavērsienu. Es redzu divus variantus. Vai nu to ir nogalinājis kāds no mājiniekiem un šis kāds pēc tam, kad es aizgāju, atvēra logu, lai jūs turētu aizdomās kādu, kas šeit izrādījies pavisam nejauši kā es, vai ari, vienkārši runājot, es meloju. Baidos, ka jūs sliecaties uz otrā varianta pusi, bet goda vārds jūs kļūdāties.

—   Neviens neatstās šo namu, kamēr es netikšu ar visu skaidrībā, — inspektors stingri teica.

—   Cik ilgi jūs ticējāt, ka slepkava ir kāds no malas? — Entonijs uzmanīgi paskatījās uz Batlu.

—   Jau no paša sākuma es jutu, ka tā tas nav. Jūsu pēdas kaut kā pārāk dūrās acīs. Kad jūsu zābaku izmērs pilnībā sakrita ar pēdām, es galīgi sāku šaubīties.

—    Apsveicu Skotlendjardu! — Entonijs atteica. Un tajā brīdi, kad inspektors it kā apstiprināja, ka viņš ir ārpus jebkurām aizdomām, Entonijs sajuta vēl lielāku nepieciešamību būt uzmanīgam. Inspektors Batls bija viltīgs, un to nedrīkstēja aizmirst.

—   Tas notika šeit? — Entonijs norādīja uz tumšo traipu uz grīdas.

—   Jā.

—    Šauts no pistoles?

—   Pēc visa spriežot, jā. Bet precīzi mēs uzzināsim, kad izņems lodi.

—   Jūs atradāt ieroci?

—   Nē, neatradām.

—   Un nekādu pierādījumu?

—    Kaut kas ir. Lūk, šis… — Ar iluzionista cienīgu žestu inspektors Batls izvilka pusi no burtnīcas lapas. Un atkal viņš uzmanīgi vēroja Entoniju.

Bet Entonijs pat nepūlējās slēpt, ka šī lapa viņam ir pazīstama.

—   A… Atkal Asiņainās rokas brālība… Varēja taču lapeles nodrukāt tipogrāfijā, ja jau bija nolemts tās izmētāt pa labi un kreisi. Bet tā jāķēpājas ar katru atsevišķi. Kur to atrada?

—   Uz grīdas zem līķa. Jūs to, ser, esat redzējis jau agrāk?

Entonijs sīki aprakstīja savu īso tikšanos ar šo sabiedrisko organizāciju.

—   Tātad viņi to noslaktēja?

—   Domājat, ka tas ir iespējams?

—   Ja ticētu viņu propagandai, tad tas ir pilnīgi iespējams. Bet zināt — es esmu ievērojis, ka tie, kas visvairāk runā par asinīm, paši nekad nav redzējuši tās plūstam. Baidos, ka «brāļiem» priekš tādām lietām rokas ir par īsām. Un bez tam viņiem visiem ir pārāk dekoratīva āriene. Nespēju iedomāties, ka kāds no tiem varētu būt ārpilsētas mājas viesis! Un tomēr — ko var zināt?

—   Tieši tā, mister Keid. Ko var zināt?

Entonijs negaidot kļuva jautrs.

—   Luk, ko es jums gribu teikt. Atvērtais logs, pēdas uz kāpnēm, aizdomīgs nepazīstamais ciemata viesnīcā — tas viss tā. Bet vienā gan jūs varat būt pārliecināts, dārgo inspektor, lai kas es arī būtu, man nav nekāda sakara ar Asiņainās rokas brālību.

Inspektors Batls viegli pasmaidīja. Pēc tam viņš izspēlēja savu pēdējo kārti.

—   Ja jūs neiebilstat, apskatīsim līķi?

—   Nav nekas pretim, — Entonijs atbildēja.

Batls izņēma no kabatas atslēgu un veda Entoniju pa koridoru, līdz apstājās pie kādām durvīm un atslēdza tās. Tā bija viena no mazajām viesistabām. Līķis gulēja uz galda, apsegts ar palagu.

Inspektors pagaidīja, kamēr Entonijs pienāk pie galda, un tad ar strauju vēzienu norāva palagu. Entonijs izbrīnā gandrīz iekliedzās, un Batlam iemirdzējās acis.

—   Jūs viņu pazīstat, mister Keid. — Batla balsī skanēja grūti apslāpējama uzvaras nots.

—   Jā, es viņu esmu redzējis jau agrāk, — Entonijs atbildēja, — bet nevis kā kņazu Mihailu Oboloviču. Viņš bija ieradies pie manis kā izdevniecības «Baldersons un Hodžkinss» pārstāvis un stādījās priekšā kā misters Ilolinss.

13.   nodaļa amerikĀŅu VIESIS

Inspektors Batls atkal apsedza līķi ar palagu. Viņš izskatījās nedaudz vīlies — kā cilvēks, kura kroņa numurs ir izgāzies. Entonijs stāvēja, sabāzis rokas kabatās un iegrimis pārdomās.

—   Tad, lūk, ko domāja vecais Lollipops, kad sacīja «mums meginat citādi», — viņš nomurmināja.

—   Jūs kaut ko teicāt, mister Keid?

—   Neko, inspektor. Piedodiet, es nedaudz aizdomājos. Redziet, mani vai — pareizāk — manu draugu Džimmiju Mak- gratu apkrāpa par tūkstoš mārciņām.

—   Tūkstoš mārciņas? Tā ir ļoti pieklājīga summa, — Batls teica.

—   Nu, tūkstoš mārciņas nav nemaz tik daudz, — Entonijs noteica, — bet jums taisnība, tā ir pieklājīga summa. Ir par ko niknoties. Ar to rokrakstu mani apmuļķoja kā mazu puiku! Velnišķīgi nepatīkami, inspektor, velnišķīgi!

Detektīvs klusēja.

—   Nu, nu, — Entonijs teica, — līdzjūtība ir veltīga, jo vēl jau viss nav zaudēts. Vajag tikai atrast dārgā večuka Stilptiča memuārus līdz nākamajai trešdienai, un viss būs kārtībā.

—   Ja jūs neiebilstat, mister Keid, atgriezīsimies sēžu zālē. Tur ir vēl kāda lieta, ko es gribētu jums parādīt.

Sēžu zālē detektīvs tūdaļ piegāja pie vidējā loga.

—    Lūk, ko es iedomājos, mister Keid. So logu ir ļoti grūti atvērt, ļoti grūti. Jūs varējāt kļūdīties, domādams, ka tas ir no iekšpuses aiztaisīts. Tas varēja būt vienkārši pievērts. Esmu pārliecināts, pilnīgi pārliecināts, ka jūs kļūdījāties.

Entonijs uzmanīgi uz viņu paskatījās.

—    Bet pieņemsim — esmu pilnīgi pārliecināts —, ka nekļūdījos?

—   Jūs negribat pieļaut, ka esat kļūdījies?

—   Nu aiz cieņas pret jums — pieņemsim.

Batls apmierināts iesmējās.

—   Jūs esat apķērīgs, mister Keid. Un jums nebūs nekas pretim to vajadzīgā brīdī atkārtot?

—   Absolūti nekas! Es… — Viņš apklusa, jo Batls to satvēra aiz rokas. Inspektors paliecās uz priekšu un uzmanīgi ieklausījās. Padevis Entonijam zīmi klusēt, viņš uz pirkstgaliem aizgāja līdz durvīm un strauji tās atvēra.

Uz sliekšņa stāvēja gara auguma cilvēks ar melniem, rūpīgi celiņā pāršķirtiem matiem, gaiši zilām, gandrīz kā zīdainim, acīm un platu, bezrūpīgu seju.

—   Es atvainojos, džentlmeņi, — viņš teica, — stiepdams vārdus aizokeāna manierē. — Vai drīkst apskatīt nozieguma vietu? Es saprotu, ka jūs abi esat džentlmeņi no Skotlendjarda?

—   Man nav tas gods, — atbildēja Entonijs, — bet šis džentlmenis tik tiešām ir inspektors Batls no Skotlendjarda.

—   Tā ir tiesa? — amerikāņu džentlmenis pārjautāja ar neslēptu interesi. — Prieks iepazīties. Mani sauc Hirams P. Fišs, un esmu no Ņujorkas.

—    Ko jūs gribējāt apskatīt, mister Fiš? — detektīvs pavaicāja.

Amerikānis šķērsoja istabu un apstājās, ieinteresēts raudzīdamies uz tumšo traipu.

—   Mani, mister Batl, interesē noziegumi. Tas ir viens no maniem vaļaspriekiem. Es vienam no mūsu nedēļas izdevumiem uzrakstīju monogrāfiju «Deģenerācija un noziedzība».

Runājot viņa skatiens slīdēja pa istabu, un likās, ka tam nepaiet garām neievērota neviena detaļa. Tikai pāris sekunžu skatiens «aizķērās» pie loga.

Līķi jau aiznesa, — inspektors Batls teica, tādējādi apstiprinādams tāpat acīmredzamo faktu.

—   Nu protams, — misters Fišs atteica, pētīdams sienas.

—    Brīnišķīgas gleznas. Holbeins, divi, ja nekļūdos, van Dei- ki, Velaskess. Es interesējos par glezniecību un pirmizdevu- iniem. Tieši pirmizdevumu dēļ es pieņēmu lorda Katerhema laipno ielūgumu un atbraucu uz šejieni. — Viņš nopūtās.

—   Tagad jau nekas neiznāks. Cik saprotu, tad viesiem vajag pēc iespējas ātrāk aizvākties?

—   Baidos, ser, ka tas nav iespējams, — detektīvs teica.

—    Kamēr izmeklēšana nebūs pabeigta, nevienam netiks dota atļauja no šejienes aizbraukt.

—   Lūk, kā? Bet kad tā beigsies?

—   Varbūt rīt, bet varbūt tikai pirmdien. Mums vēl ir jāizdara sekcija.

—   Skaidrs, — misters Fišs atbildēja. — Liekas, ka mēs ne pārāk jautri pavadīsim laiku.

Batls piegāja pie durvīm.

—   Mums labāk būtu iet prom no šejienes. Lai istaba stāv aizslēgta. — Viņš pagaidīja, kamēr visi iznāk no istabas, un aizslēdza durvis.

—   Jūs acīmredzot meklējat pirkstu nospiedumus? — misters Fišs pajautāja.

—   Iespējams, — inspektors lakoniski atteica.

—   Tādā naktī kā pērnā atnācējam noteikti vajadzēja atstāt pēdas uz parketa.

—   Iekšpusē nav, bet ārā — cik tik uziet.

—   Manas, — Entonijs jautri piebilda.

Mistera Fiša skaidrās acis pievērsās viņam.

—   Jaunais cilvēk, jūs mani izbrīnāt!

Viņi pagriežas ap stūri un nokļuva lielā zālē ar plašu galeriju, kas arī bija apšūta ar ozolkoka paneļiem. Zāles otrā galā parādījās vēl divi stāvi.

—   Ahā, — misters Fišs iesaucās, — mūsu burvīgais saimnieks.

Sis epitets tik ļoti nepiestāvēja lordam Katerhemam, ka Entonijs aizgriezies ar pūlēm novaldīja smieklus.

—   Un kopā ar viņu, — amerikānis turpināja, — lēdija, kuras vārdu es vakar neiegaumēju. Bet viņa ir brīnišķīga, viņa ir brīnišķīga.

Lorda Katerhema pavadone bija Virdžīnija Rivela.

Entonijs visu laiku uztraucās par šo tikšanos. Viņš nezināja, kā izturēties. To vajadzēja izlemt Virdžīnijai. Kaut arī viņš bija absolūti pārliecināts, ka viņa izlems pareizi, tomēr Entonijs nespēja iedomāties, kā tas notiks. Bet viņa šaubas driz vien izgaisa.

—   A, mister Keid? — teica Virdžīnija, sniegdama viņam abas rokas. — Es redzu, ka jūs tomēr varējāt atbraukt?

-      Dārgā misis Rivela, es nemaz nezināju, ka jūs esat pazīstama ar misteru Keidu, — lords Katerhems teica.

—  Viņš ir mans sens draugs, — atteica Virdžīnija, viltīgi skatīdamās uz Entoniju. — Vakar es viņu negaidīti satiku Londonā un teicu, ka gatavojos braukt uz šejieni.

Entonijs nodemonstrēja, ka ir labs partneris.

—   Es paskaidroju misis Rivelai, ka esmu spiests noraidīt jūsu laipno ielūgumu, — viņš vērsās pie lorda Katerhema,

—   jo būtībā tas bija adresēts citam. Es negribēju to izmantot un uzspiest jums pilnīgi nepazīstama cilvēka sabiedrību.

—   Pietiks, pietiks, mans draugs, — lords sacīja, — tagad tā visa jau ir pagātne. Es aizsūtīšu uz «Jautrajiem kriketis- tiem» pēc jūsu bagāžas.

—   Jūs esat Joti laipns, lord, bet…

—   Muļķības! Jums, protams, ir jāpārceļas uz Cimnīzu. Tā ir briesmīga vieta — šie «Kriketisti», es domāju, lai tur dzīvotu.

—   Protams, jums ir jāpārceļas, mister Keid, — Virdžīnija atbalstīja.

Entonijs juta, ka, pateicoties Virdžīnijai, attieksme pret viņu ir krasi mainījusies. Viņu vairs neuzskatīja par aizdomīgu nepazīstamo. Virdžīnijas sabiedriskais stāvoklis bija tik stabils, ka pietika ar viņas rekomendāciju, lai cilvēku labprāt uzņemtu. Entonijs iekšēji pasmīnēja, atcerēdamies Vērnambī- čā noslēpto pistoli.

—   Es aizsūtīšu pēc jūsu bagāžas, — lords Katerhems vērsās pie Entonija. — Liekas, ka tagad nāksies atteikties ne medībām. Zēl. B(k neko nepadarīsi. Tikai nezinu, ko lai iesāk ar šo Aizekstainu.

Pērs smagi nopūtās.

—   Un tā nolemts, — Virdžīnija teica. — Sāciet iejusties, mister Keid, bet iesākumā pavadiet mani līdz ezeram. Tur ir ārkārtīgi skaisti, un bez tam gribas aizbēgt prom no visiem šiem notikumiem. Nabaga lords Katerhems, slepkavība personīgajā mājā! Bet pie tā vainīgs Džordžs. Viņš to visu ievārīja.

—   Ak, — lords Katerhems atkal nopūtās. — Citreiz es viņu neklausīšu.

Viņš pieņēma stipra cilvēka pozu, kas Jāvies mirkļa vājībai.

—   Vēl nevienam nav izdevies atteikt Džordžam, — Virdžlnija teica. — Viņš tā māk piespiest pie sienas, ka neizdodas izlocīties. Es domāju, ka man vajadzētu izgudrot noāķējamus atlokus.

—   Es ceru, ka jums tas izdosies, — mājas saimnieks piebilda. — Es priecājos, Keid, ka jūs atbraucāt. Man vajadzīgs atbalsts.

—   Es augsti vērtēju jūsu lapnību, lord Katerhem, — Entonijs teica. — īpaši tāpēc, ka saprotu, cik gs liekos aizdomīga persona. Bet, no otras puses, mana atrašanās šeit ir ārkārtīgi izdevīga Batlam.

—   Kādā ziņā, ser? — inspektors painteresējās.

—   Būs vieglāk mani izsekot, — Entonijs mierīgi noteica. Un, paskatījies inspektoram acīs, viņš redzēja, ka sitiens sasniedzis mērķi.

14.  nodaļa

VISI RUNĀ PAR POLITIKU UN FINANSĒM

Inspektora bezkaislīgā sejas izteiksme palika nemainīga, ja vien neskaita īsos zibšņus viņa acīs. Ja arī tas brīnījās, ka Virdžīnija ir pazīstama ar Entoniju, tad to nekā neizrādīja. Viņš stāvēja blakus lordam Katerhemam un noskatījās aizejošajam pārim nopakaļ. Arī misters Fišs uz viņiem noskatījās.

—   Lielisks puisis, — lords Katerhems teica.

—   Misis Rivelai bija patīkami satikt vecu draugu, — amerikānis nomurmināja. — Kā jums liekas — viņi ir sen pazīstami?

—   Šķiet, ka jā, — lords Katerhems atteica. — Bet agrāk viņa nekad to nepieminēja. Jā, starp citu. Mister Batl, par jums interesējās Lomakss. Viņš ir zilajā viesistabā.

—   Pateicos, lord. Es tūdaļ dodos pie viņa.

Batls bez īpašām grūtībām atrada zilo viesistabu, jo viņš jau pilnībā bija apguvis mājas ģeogrāfiju.

—   A, tas esat jūs, Batl, — Lomakss teica.

Domās iegrimis, viņš staigāja šurpu turpu pa tepiķi. Istabā bija vēl viens cilvēks, kas sēdēja krēslā pie kamīna. Tas bija gara auguma vīrietis ar pilnīgu miesas būvi, ģērbies tradicionālajā angļu medību uzvalkā, kas viņam mugurā izskatījās visai dīvaini. Vīrietim bija taukaina, dzeltena seja, stingas un melnas kā kobrai acis, smagnējs, kvadrātveida zods.

—   Ienāciet, Batl, — nervozi teica Lomakss, — un aizslēdziet durvis! Tas ir misters Hermanis Aizekstains.

Batls goddevīgi paklanījās. Viņš daudz zināja par misteru Hermani Aizekstainu, un, kaut arī visu laiku runāja tikai Džofdžs, nepārtraukti skraidelēdams, inspektors skaidri saprata, kas šajā istabā ir īstais spēks.

—   Tagad mēs varam runāt daudz brīvāk, — Lomakss teica, — lorda Katerhema un pulkveža Melrouza klātbūtnē es biju spiests uzmanīties, lai nepateiktu neko lieku. Jūs saprotat, Batl? Šīs sarunas nedrīkst tiražēt.

—   Jā, protams, — Batls noteica, — bet diemžēl parasti tās tiek tiražētas.

Viņš ievēroja, kā pa resno, dzelteno seju pārslīd smaida ēna. Tā pazuda tikpat negaidīti, kā parādījusies.

—   Tagad pasakiet skaidri un gaiši — ko jūs īstenībā domājat par šo jauno cilvēku Entoniju Keidu? — Džordžs turpināja. — Jūs joprojām uzskatāt, ka viņš ir ārpus aizdomām?

Batls paraustīja plecus.

—   Stāsta viņš pilnīgi sakarīgi. Šo to varēs pārbaudīt. No tā būs atkarīga musu attieksme pret viņa stāstu par vakar- nakti. Es sazināšos ar Dienvidāfriku un pacentīšos uzzināt kaut ko par viņa pagātni.

—   Bet, ja viss apstiprināsies, tad viņš būs ārpus aizdomām?

Batls pacēla plato, kvadrātveidīgo roku.

—   Ne tik šerpi, ser. Tā es neteicu.

—    Ko jūs, inspektor, domājat par noziegumu? — Aizekstains pajautāja.

Tie bija viņa pirmie vārdi visas šīs sarunas laikā. Viņam bija zema, sulīga balss, kurai piemita spēja iedvest uzticību. Tā daudzkārt bija viņam palīdzējusi lietišķos darījumos.

—   Vēl ir pāragri izdarīt secinājumus, mister Aizekstain. Es pat vēl nezinu atbildi uz pirmo jautājumu.

—   Kas tas par jautājumu?

—   Vienmēr viens un tas pats. Motīvi. Kam bija izdevīga kņaza Mihaila nāve? Vispirms jāatbild uz šo jautājumu.

—   Hercoslovakijas revolucionārajai partijai, — Džordžs iesāka.

Inspektors viņu strupi pārtrauca.

—   Bet ne Asiņainās rokas brālībai, ja jūs to domājat.

—   Bet lapiņa ar asiņaino roku?

—   Viltīgs gājiens, lai uzvestu mūs uz nepareizām pēdām.

Džordžs jutās aizskarts.

—   Nesaprotu, kāpēc jūs esat tik pārliecināts?

—   Apžēlojieties, Lomaks, mēs par brālību zinām absolūti visu. Mēs tai sekojam no tā brīža, kad kņazs Mihails apmetās uz dzīvi Londonā. Tas ir mūsu pienākums. Viņiem nekad neatļautu pietuvoties kņazam tuvāk par jūdzi.

—           Es piekritu inspektoram Batlam, — Aizekstains teica.

—   Jāmeklē citā vietā.

Redziet, ser, — sajutis atbalstu, Batls turpināja, — mēs šo to zinām par notikušo. Un, ja arī nezinām, kas ar šīs nāves palīdzību vinnēs, tad mēs katrā gadījumā zinām, kurš zaudēs.

—   Ko jūs ar to domājat? — Aizekstains pajautāja.

Viņš, acu nenovērsdams, raudzījās detektīvā. Batlam šķita, ka viņā hipnotizējoši blenž kobra.

—   Jūs, mister Lomaks, nemaz jau nerunājot par Herco- slovakijas rojalistu partiju. Tagad jums būs grūti — atvainojiet par izteicienu — izstrēbt visu šo putru.

—   Klausieties, Batl, — viņu pārtrauca dziļi šokētais Džordžs.

—   Nē, nē, turpiniet, Batl, — Aizekstains teica. — Jūs pareizi novērtējāt situāciju. Jūs esat gudrs cilvēks, Batl.

—   Jums bija karalis. Tagad jūs zaudējāt savu karali — lūk, tā. Steidzīgi nāksies meklēt jaunu, bet tas nebūt nav viegli. Es negatavojos jaukties visās jūsu plāna detaļās, man tas jāzina tikai vispārējos vilcienos, bet man taču ir taisnība, vai ne?

Aizekstains piekrītoši pamāja.

—   Jā, jums ir taisnība.

—   Lūk, mēs arī nonākam pie otra jautājuma. Kas ir nākamais pretendents uz Hercoslovakijas troni?

Aizekstains paskatījās uz Lomaksu. Tas ar redzamu nepatiku šaubīdamies atbildēja:

—   Tas… es domāju… visticamāk… kņazs Nikolajs.

—   Tā, — Batls teica. — Bet kas viņš ir, šis Nikolajs?

—   Kņaza Mihaila vecākais brālēns.

—    Es gribētu zināt visu par kņazu Nikolaju un pirmkārt, kur viņš patlaban atrodas.

—    Par viņu gandrīz nekas nav zināms, — Lomakss atteica. — Jaunībā tas aizrāvās ar visādām idejām, bija sasējies gan ar sociālistiem, gan ar republikāņiem un vispār nepiedienīgi uzvedās. Viņu izdzina no Oksfordas — droši vien par kaut kādu briesmīgu izlēcienu. Pirms diviem gadiem baumoja, ka viņš Konge ir miris, bet tās bija tikai baumas. Pats viņš uzradās pirms diviem mēnešiem, kad sākās runas par restaurāciju.

—   Tik tiešām? — Batls vaicāja. — Un kur?

—   Amerikā.

—   Amerikā. — Batls pagriezās pret Aizekstainu. — Nafta?

Finansists pamāja.

—   Viņš paziņoja: ja Hercoslovakija gribēs izvēlēt karali, tad viņam dos priekšroku, nevis Mihailam, tāpēc ka tieši viņa uzskati ir progresīvāki. Tas atsaucās uz savu iepriekšējo demokrātisko pārliecību un simpātijām republikāņu idejām. Par atbalstu viņš solīja naftas koncesijas grupai amerikāņu finansistu.

Inspektora Batla parastā bezkaislība bija kā ar roku atņemta. Viņš pat iesvilpās.

—   Lūk, kā, — viņš nomurmināja. — Un tanī pašā laikā rojālistu partija atbalsta kņazu Mihailu un jūs esat pārliecināti par saviem panākumiem. Bet tad notiek šī slepkavība.

—   Bet jūs taču nedomājat… — Džordžs iesāka.

—   Tas ir liela mēroga darījums, — Batls teica. — Tā apgalvo misters Aizekstains. Un es domāju — ja viņš saka «liela mēroga darījums», tad tas tiešām arī ir «liela mēroga darījums».

—   Ne vienmēr ir iespējams izvēlēties līdzekļus, — Aizekstains teica. — Pagaidām uzvara pieder Volstrītai. Bet viņi vēl nav tikuši galā ar mani. Inspektor, ja gribat pakalpot valstij, atrodiet, kas nogalinaja kņazu Mihailu.

—   Viens apstāklis man liekas īpaši aizdomīgs, — Džordžs iestarpināja. — Kāpēc vakar neatbrauca kņaza miesassargs kapteinis Andraši?

—   Es par to jau painteresējos, — Batls teica. — Viss ir ļoti vienkārši. Viņš palika kņaza uzdevumā, lai vienotos ar kādu lēdiju par nākamo nedēļas nogali. Barons šādas lietas ne visai atbalsta, uzskatīdams, ka šajā situācijā tas ir neprāts. Lūk, viņa gaišībai arī nācās rīkoties slepus. Viņš bija, ja tā var teikt, stipri vien palaidnīgs jauneklis.

—   Liekas, ka tā … — bēdīgi apstiprināja Džordžs. — Liekas, ka tā.

—   Ir vēl kāds apstāklis, kas mums jāņem vērā, — ar zināmām šaubām balsī teica Batls. — Ir pamats domāt, ka Anglijā atrodas karalis Viktors.

—   Karalis Viktors? — Džordžs sabozās, pūlēdamies kaut ko atcerēties.

—   Pazīstamais franču noziedznieks, ser. Mēs saņēmām brīdinājumu no Parīzes, no Sirtē.

—   Jā, jā, es atcerējos, — Džordžs teica. — Dārglietu zādzības, vai ne? Bet viņš …

Džordžs pusvārdā apklusa. Aizekstains, kas visu laiku bija vienaldzīgi raudzījies kamīna liesmās, pārāk vēlu pacēla acis, lai ieraudzītu Batla brīdinošo skatienu, adresētu sarunu biedram. Bet, būdams jūtīgs pret atmosfēras svārstībām, viņš sajuta gaisā kaut kādu spriedzi.

—   Es jums vairs neesmu vajadzīgs, Lomaks? — viņš pajautāja.

—   Nē, pateicos, dārgais draugs.

—   Es neizjaukšu jūsu plānus, inspektor, ja atgriezīšos Londonā?

—   Baidos, ka izjauksiet, ser, — oficiālā tonī teica Batls.

—   Redziet, ja jūs aizbrauksiet, arī citi gribēs braukt. Bet to nedrīkst pie]aut.

—   Labi. — Dižais finansists izgāja no istabas un aizvēra durvis.

—   Brīnišķīgs cilvēks šis Aizekstains, — Džordžs nomur- mulēja.

—   Ļoti spēcīgs raksturs, — Batls piekrita.

Džordžs atkal sāka staigāt pa istabu.

—   Jūs mani Joti sarūgtinājāt, Batl, — viņš teica. — Karalis Viktors! Bet cs domāju, ka viņš ir cietumā?

—   Iznāca pirms dažiem mēnešiem. Franču policija gatavojās viņu izsekot, bet tam izdevās aizlaisties lapās. Un atkal aizlaidīsies. Pats nekaunīgākais nelietis, kāds jebkad bijis pasaulē. Kaut kādu iemeslu dēļ tie uzskata, ka viņš ir Anglijā, un tāpēc mūs brīdināja.

—   Bet ko lai viņš darītu Anglijā?

—   Jums vajadzētu nojaust, ser, — Batls zīmīgi noteica.

—   Ko jūs ar to domājat? Jūs domājat?… Jūs acīmredzot zināt… ak, es redzu, jūs zināt. Es toreiz vēl nestrādāju departamentā, bet dzirdēju par šo notikumu no iepriekšējā lorda Katerhema. Ne ar ko nesalīdzināma katastrofa.

—   «Kohinors», — domīgi novilka Batls.

—   Klusāk, Batl! — Džordžs aizdomīgi paraudzījās apkārt.

—   Es jūs lūdzu — nevajag minēt vārdus. Labāk nevajag. Ja jūs gribat par to runāt, sauciet par «K».

Inspektors atkal izskatījās sašļucis.

—   Jūs domājat, ka karalis Viktors ir saistīts ar šo noziegumu?

—   Es to vienkārši pieļauju, tas ari viss. Ja jūs papūlēsieties atcerēties, bija tikai četras vietas, kur… ē-ē… kronētā persona varēja glabāt dārgakmeni. Cimnīza ir viena no tām. Karali Viktoru Parīzē arestēja trīs dienas pēc… es teikšu, pazušanas. Vienmēr uzskatīja, ka agri vai vēlu viņš mūs atvedīs pie dārgakmeņa.

—   Bet Cimnīzu toreiz izkratīja krustu šķērsu.

—   Jā, — Batls teica, — bet parasti meklējumi neko nedod, ja nezini, kur tieši meklēt. Iedomājieties, ka karalis Viktors atgriezās pec akmeņa, nejauši sadūrās ar kņazu Mihailu un to nogalināja.

—   Pilnīgi iespējams, — Džordžs atteica. — Viens no iespējamākajiem slepkavības cēloņiem.

—   Es tik pārliecināti to neteiktu. Tas ir iespējams, bet ne vairāk.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka karalis Viktors nekad nenogalina, — Batls nopietni teica.

—   Jā, bet tāds cilvēks … bīstams noziedznieks …

Inspektors neapmierināti papurināja galvu.

—   Mister Lomaks, mēdz būt dažāda tipa noziedznieki, un tie rīkojas atbilstoši saviem principiem. Tā ka būtu visai dīvaini . .. Un tomēr…

—   Jā?

—   Es gribētu nopratināt kņaza sulaini. Ja jūs, ser, neiebilstat, uzaicināsim viņu uz šejieni.

Džordžs piekrītoši pamāja. Inspektors nospieda zvana pogu. Ienāca Tredvels. Saņēmis instrukcijas, tas aizgāja un pēc brīža parādījās kopā ar gara auguma skaistu cilvēku, platiem vaigukauliem, zilām acīm un seju, kas savā bezkaislībā varēja sacensties ar Batla seju.

—   Boriss Ančukofs?

—   Jā.

—   Jūs bijāt kņaza Mihaila kambarsulainis?

—   Es biju Viņa Augstības kambarsulainis. — Viņš runāja labā angļu valodā, kaut arī ar manāmu akcentu.

—   Jūs zināt, ka pagājušā naktī nogalināja jūsu saimnieku?

Atbilde Batlam bija skaļš rēciens, ievainota zvēra rēciens.

Džordžs nokaunējies pagriezās pret logu.

—   Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu saimnieku?

—   Viņa augstība devās gulēt pusdesmitos vakarā. Es, kā vienmēr, gulēju priekštelpā. Viņš acīmredzot izgāja pa otrām durvīm, kas veda tieši uz gaiteni. Es nedzirdēju, kā viņš izgāja. Varbūt man iedeva miegazāles. Es biju slikts kalps! Es gulēju, kad mans saimnieks vēl negulēja. Es esmu nekam nederīgs kalps!

Džordžs aizkustināts uz viņu paskatījās.

—   Jūs mīlējāt savu saimnieku? — Batls pavaicāja, uzmanīgi vērodams kņaza sulaini.

Borisa seja saviebās sāpīgā grimasē. Pēc tam viņš ierunājās aizlauztā balsī.

—    Es jums, angļu policist, saku, ka būtu gatavs mirt viņa ■dēļ. Tagad, kad viņš ir miris, bet es vēl dzīvs, es neaizvēršu acis, mana sirds nebūs mierīga, kamēr neatriebšu viņu. Kā suns ar ožu es izsekošu slepkavu un kad to atradīšu … — Viņa acīs iedegās uguns. Pēkšņi tas izrāva milzīgu dunci un pakratīja. — Nē, es viņu uzreiz nenogalināšu, nē! Vispirms es nogriezīšu tam degunu un ausis, izduršu acis un tikai tad ietriekšu nazi viņa melnajā sirdī!

Viņš novāca nazi tikpat strauji kā izvilcis un pagriezies izgāja no istabas. Džordžs, kura jau tā uz āru izspiestās acis tagad šķita izlēcām no orbītas, piecēlās un aizvēra durvis.

—    Tipisks hercoslovaks, — viņš nomurmināja. — Absolūti mežonīga tauta. Laupītāju nācija.

Inspektors lēnām piecēlās.

—   Vai nu šis cilvēks ir patiess, — viņš noteica, — vai ari tas ir dižākais aktieris, kādu jebkad esmu redzējis. Un, ja pirmā versija ir pareiza, tad lai Dievs ir žēlīgs slepkavam, kad šis uzticamais suns ieradīsies atriebt savu saimnieku!

15.   nodaļa NEPAZĪSTAMAIS FRANCŪZIS

Virdžīnija un Entonijs gāja pa taciņu, kas veda uz ezeru. Dažas minūtes viņi klusēja. Visbeidzot Virdžīnija ar īsu smiekliņu izjauca ieilgušo klusumu.

—    Kādas šausmas! — viņa iesaucās. — Es tik daudz ko gribu jums izstāstīt un tik daudz ko pavaicāt, ka nezinu, ar ko sākt. — Viņa pieklusināja balsi. — Ko jūs izdarījāt ar līķi? Cik briesmīgi tas skan, vai nav tiesa? Es pat iedomāties nevarēju, ka būšu iejaukta noziegumā.

—    Labprāt ticu, ka jums tās ir absolūti nepazīstamas izjūtas, — Entonijs piekrita.

—   Bet jums?

—   Atzīšos, ka nekad agrāk neesmu mēģinājis atbrīvoties no līķa.

—   Ko jūs ar to izdarījāt?

Entonijs īsumā izstāstīja iepriekšējās nakts notikumus. Virdžīnija uzmanīgi klausījās.

—   Jūs rīkojāties ļoti prātīgi, — viņa teica, kad Entonijs bija beidzis savu stāstu. — Kad atgriezīšos Padingtonas stacijā, tad savākšu lādi. Vienīgās grūtības var rasties, ja jums nāksies izklāstīt, kur jūs bijāt vakar vakarā.

—   Diez vai to vajadzēs. Ne naktī, ne arī no rīta līķi vēl nebija atraduši. Pretējā gadījumā kaut kas būtu lasāms rīta avīzēs. Un, lai ko arī rakstītu detektīvromānos, ārsti nebūt nav tādi burvji, lai precīzi pateiktu nāves iestāšanās brīdi. Slepkavības laiks būs visai nenoteikts. Patlaban man daudz vairāk ir nepieciešams alibi par pagājušo nakti.

—   Es zinu. Lords Katerhems man to teica. Bet, liekas, ka cilvēks no Skotlendjarda jūs netur aizdomās?

Entonijs kavējās atbildēt.

—   Man viņš nešķiet pārāk asredzīgs, — Virdžīnija turpināja.

—   Nezinu, nezinu, — Entonijs lēni novilka. — Man ir radies iespaids, ka inspektoru Batlu nevar apvest ap stūri. Viņš tikai izliekas, ka man tic. Pašlaik viņš ir norūpējies, ka nevar atrast pietiekamus slepkavības motīvus, kāpēc es to būtu darījis.

—   Pietiekamus? — Virdžīnija iesaucās. — Bet kādi jums varētu būt motīvi nogalināt kaut kādu tur ārzemju kņazu?

Entonijs uzmeta viņai asu skatu.

—   Jūs taču esat bijusi Ilercoslovakijā? — viņš pavaicāja.

—   Jā. Es tur pavadīju divus gadus sūtniecībā. Kopā ar vīru.

—   Tas bija tieši pirms karaļa un karalienes nogalināšanas. Jūs tur tikāties ar kņazu Mihailu Oboloviču?

—   Ar kņazu Mihailu? Protams. Nabadziņš! Viņš man piedāvā ja morganātiskas laulības.

—   Tik tiešām? Un ko viņš būtu darījis ar jūsu vīru?

—   To pašu, ko Dāvids ar Oriju.

—   Kā jūs attiecāties pret šo laipno piedāvājumu?

—   Par nelaimi, nācās būt diplomātei, — Virdžīnija atteica. — Tikai tādēļ nabaga kņazs nedabūja pa ģīmi. Vienkārši aizvācās ar tukšām rokām. Kāpēc jūs interesējaties par kņazu Mihailu?

—   Tāpēc, ka man šķiet — es kaut ko nojaušu. Jūs taču neredzējāt nogalināto?

—   Nē… Kā raksta grāmatās, pēc ierašanās viņš tūliņ devās uz saviem apartamentiem.

—   Jūs varētu uz viņu paskatīties?

—   Nu, ja izmantotu savus sakarus augstākajās sfērās — te es domāju lordu Katerhemu —, šķiet, ka to varētu izkārtot. Bet kāpēc? Vai tā ir pavēle?

—          Ak Dievs, protams, nē, — Entonijs saviebies atbildēja.

—   Lieta tā, ka aiz grāfa Staņislava vārda slēpjas kņazs Her- coslovakijas Mihails.

Virdžīnija iepleta acis.

—   Skaidrs. — Pavisam negaidīti viņa atplauka apburošā smaidā. — Es ceru, ka jūs nedomājat, ka Mihails steidzīgi devās uz savu istabu, lai izvairītos no sastapšanās ar mani?

—    Kaut kas tamlīdzīgs, — Entonijs atzinās. — Redziet, ja man ir taisnība, ka kads gribēja aizkavēt jūsu ierašanos Cimnīzā, tad iemesls tam ir jūsu zināšanas par Hercoslovakiju. Jūs saprotat, ka jūs šeit esat vienīgais cilvēks, kas pazīst kņazu Mihailu vaigā?

—   Jūs domājat, ka nogalinātais ir viltvārdis? — Virdžīnija asi noprasīja.

—   Es pieļauju šādu iespēju. Ja jūs piespiedīsiet lordu Katerhemu parādīt līķi, šis tas noskaidrosies.

—   Viņu nošāva pulksten 11.45, — Virdžīnija domīgi noteica. — Tieši tajā laikā, kas bija rakstīts zīmītē. Viss šis notikums ir ļoti mīklains!

—   Jā, starp citu. Kurš ir jūsu logs? Vai otrais no stūra, virs sēžu zāles?

—    Nē, mana istaba atrodas otrā pusē, Elizabetes laika spārnā. Kāpēc jūs tā jautājat?

—    Pēc tam kad es biju it kā dzirdējis šāvienu un gāju prom, tajā logā iedegās gaisma.

—    Dīvaini! Es nezinu, kas dzīvo tajā istabā, bet to var pajautāt Bandlai. Iespējams, ka arī tur dzirdēja šāvienu.

—   Ja tas tā ir, viņi par to neziņoja. Batls teica, ka neviens šāvienu nav dzirdējis. Sis logs ir vienīgā atslēga pagājušās nakts notikumam. Tas droši vien neko nedos, bet es tomēr pacentīšos uzcināt kaut ko tuvāk.

—   Tas viss ir ļoti interesanti, — Virdžīnija domīgi noteica.

Viņi bija aizgājuši līdz piestātnei un apstājās.

—   Bet tagad, — Entonijs teica, — atliek vienīgi paņemt laivu un pavizināties pa ezeru Skotlendjarda visu redzošo acu, amerikāņu ciemiņu un ziņkārīgo kalpoņu pārraudzībā.

—   Es no lorda Katerhema šo to esmu par jums dzirdējusi, — Virdžīnija teica, — bet tas ir absolūti nepietiekami. Un vispirms noskaidrosim, kas jūs īstenībā esat — Entonijs Keids vai Džeimss Makgrats?

Šorīt jau otro reizi Entonijs stāstīja par savu dzīvi pēdējās sešās nedēļās. Vienīgā atšķirība bija tā, ka atskaitē Vir- džīnijai neko nevajadzēja koriģēt. Viņš pabeidza ar to, ka joka pēc nosauca sevi par misteru Holmsu.

—   Jā, starp citu, misis Rivela, es vēl neesmu jums paguvis pateikties, ka jūs, riskēdama ar savas dvēseles nemirstību, atzināt mani par savu senu draugu.

—           Protams, jūs esat sens draugs, — Virdžīnija iesaucās.

—   Jūs taču nedomājat, ka es esmu spējīga iepīt jūs visā tajā ķezā ar līķi, bet nākamās tikšanās reizē izlikties jūs nepazīstam? Nekādā gadījumā! — Viņa brīdi klusēja. — Zināt, kas mani visvairāk satriec? — viņa turpināja. — Man liekas, ka mēs vēl nezinām daudzus noslēpumus, saistītus ar šiem memuāriem.

—    Domāju, ka jums taisnība, — Entonijs piekrita. — Ir vēl viens jautājums, uz kuru gribētu dzirdēt jūsu atbildi, — viņš teica.

—   Kāds?

—   Kāpēc jus tik ļoti izbrīnījāties, kad es vakar nosaucu Džimmija Makgrata vārdu? Jūs to kādreiz esat dzirdējusi?

—   Ja, dargais Serlok Holms. Džordžs — mans brālēns Džordžs Lomakss — vakar ieradās pie manis un sarunāja veselu kaudzi muļķību. Viņam bija ideja, lai es atbraucu uz šejieni, iepatīkos šim Makgratam un izzvejoju no viņa memuārus. Makgrats un Dalila! Protams, viņš neizteicās tik tieši. Spriedelēja par angļu lēdiju un tamlīdzīgi. Bet tāpat bija absolūti skaidrs, kas aiz visa tā slēpjas. Zemiskums ir tieši viņa gaumē. Bet, kad gribēju zināt pārāk daudz, viņš manu uzmanību mēģināja novērst ar meliem, kurus pat divgadīgs bērns būtu atšifrējis.

—   Tomēr šķiet, ka viņa plāns realizējas, — Entonijs noteica. — Es taču esmu Džeimss Makgrats, un jūs man tik tiešām patīkat. Bet nabaga vecais Džordžs, memuārus viņam neredzēt kā savas ausis.

—   Tagad jautājums jums. Kad es teicu, ka neesmu tās vēstules rakstījusi, jūs atbildējāt, ka to zināt. Bet jūs neko tamlīdzīgu nevarējāt zināt.

—   Varēju gan, — Entonijs smaidīdams sacīja. — Es esmu labs psihologs.

—   Jūs domājat, ka mani augstie morāles principi…

Entonijs enerģiski papurināja galvu.

—   Man nekas nav zināms par jūsu morāles principiem. Jums drīkst būt mīļākais, un varat viņam rakstīt vēstules. Bet jūs nekad nepieļausiet, ka jūs šantažē. Virdžīnija Rivela tajās vēstulēs izskatās ļoti izbiedēta. Jūs būtu cīnījusies.

—   Interesanti, kas ir tā Virdžīnija Rivela un kur viņa ir. Man ir tada sajūta, rt kā man kaut kur būtu dubultnieks.

Entonijs aizsmēķēja cigareti.

—   Jūs zināt, ka viena no vēstulēm bija uzrakstīta Cimnīzā? — viņš beidzot pavaicāja.

—   Ko?! — Virdžīnija bija pārsteigta. — Kad?

—   Tur nav datuma. Interesanti, vai ne?

—   Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka neviena cita Virdžīnija Rivela nekad nav bijusi Cimnīzā. Pretējā gadījumā Bandla vai lords Katerhems būtu minējuši šo vārdu sakritību.

—   Jā, tas ir visai dīvaini. Zināt, misis Rivela, es sāku stipri šaubīties par šīs otrās Virdžīnijas Rivelas eksistenci.

—   Šķiet, ka viņa ir tikai fikcija, — Virdžīnija piekrita.

—   Vēl vairak. Es sāku domāt, ka, rakstot šīs vēstules, ap- zināti izmantots jūsu vārds.

—   Bet kāpēc? — Virdžīnija iesaucās. — Kāpēc tas bija jādara?

—   Lūk, tas ir jautājums. Velnišķīgi daudz neskaidrību.

—   Kā jūs domājāt, kas nogalināja Mihailu? — Virdžīnija negaidot pajautāja. — Asiņainās rokas brāliba?

—   Viņi uz to ir spējīgi, — Entonijs neapmierināti noteica. — Bezjēdzīga slepkavība ir pilnīgi viņu stilā.

—   Labāk ķersimies pie lietas, — Virdžīnija teica. — Redziet, kur pastaigājas lords Katerhems ar Bandlu. Vispirms vajag noskaidrot, vai nogalinātais ir Mihails vai nav.

Entonijs sāka airēt uz krastu, un jau pēc brīža viņi pievienojās lordam Katerhemam un tā meitai.

—   Mēs kavējam lenču, — teica viņa gaišība pavisam sašļukušā balsī.

—   Bandla, tas ir mans draugs. Esi laipna pret viņu, — Virdžīnija sacīja.

Bandla dažas minūtes uzmanīgi pētīja Entoniju, bet pēc tam pievērsās Virdžīnijai, it kā viņa šeit nemaz nebūtu.

—   Kur tu izraki tādu skaistuli?

—   Vari viņu ņemt sev, — Virdžīnija augstsirdīgi piedāvāja. — Bet man atstāj lordu Katerhemu. — Viņa uzsmaidīja pagodinātajam pērām un paņēma to zem rokas. Visi devās mājas virzienā.

—   Jūs ari sarunājaties? — Bandla vaicāja. — Jeb vai esat stiprs un klusētājs?

—   Sarunājos? — Entonijs pārvaicāja. — Es šļupstu. Es murminu. Es burbuļoju kā strautiņš. Bet dažreiz es pat uzdodu jautājumus.

—   Piemēram?

—   Kas dzīvo no stūra otrajā istabā? — Viņš norādīja uz logu.

—   Brīnišķīgs jautājums! — Bandla paziņoja. — Jūs mani ieintriģējāt. Ļaujiet atcerēties. Tā ir guvernantes no Francijas mademoiselle Brīnās, istaba. Viņa audzina manas jaunākās māsas Dulčiju un Dēziju — kā tajā dziesmiņā, atceraties? Domāju, ka nākamo viņi nosauktu par Dorotiju Mēju. Bet mana māte bija nogurusi dzemdēt tikai meitenes un nomira.

—   Mademoiselle Brīna, — Entonijs lēnām atkārtoja.

—   Cik ilgi viņa dzīvo pie jums?

—   Divus mēnešus. Viņa atbrauca pie mums, kad bijām Skotijā.

—   A! — Entonijs teica. — Es saožu kaut kādas nepatikšanas.

—   Bet es gribētu saost ēdiena smaržu, — Bandla atzinās.

—   Jūs, mister Keid, gadījumā nezināt, vai cilvēks no Skotlendjarda man jāielūdz brokastis vai ne? Jūs esat daudz piedzīvojis un kaut ko sajēdzat tādās lietās. Mūsu mājā nekad agrāk nav notikusi slepkavība. Tas uzmundrina, vai nav tiesa? Man ļoti žēl, ka jūs no rīta nopratināja. Es gribētu satikt slepkavu un pārliecināties, vai tiešām viņš ir tik apburošs, kā par to raksta svētdienas avīzes. Ak Dievs! Kas tad tas?

«Kas tad tas» attiecās uz viņiem tuvojošos taksometru. Tā pasažieri bija gara auguma plikgalvains vīrietis ar melnu bārdu un otrs — augumā mazāks un jaunāks, ar melnām ūsām. Pirmo Entonijs pazina, un viņš izbrīnīts iesaucās:

—   Ja nemaldos, tas ir mans vecais draugs barons Lollipops, — viņš teica.

—   Kāds barons?

—   Es viņu saucu par Lollipopu. Tā ir ērtāk. Viņa īstais vārds priekš manis ir pārāk sarežģīts.

—   Šodien no rīta sabojājās telefons, — Bandla noteica.

—   Un tā — tas ir barons. Pēcpusdienā viņš droši vien piesie- sies man, bet es jau tā visu rītu noņēmos ar Aizekstainu.

Lai Džordžs pats dara savu netīro darbu, un pie velna visu politiku. Piedodiet, mister Keid, ka es jūs pametu, bet man jābūt kopā ar savu nabaga veco tēvu.

Bandla aizsteidzās uz māju.

Entonijs pāris minūšu pastāvēja, noskatījās viņai nopakaļ un aizsmēķēja. Pēkšņi viņš blakus izdzirda aizdomīgas skaņas. Viņš stāvēja līdzās laivu mājiņai, bet trokšņi atskanēja aiz tās stūra. Domās Entonijs iztēlojās šādu ainu: cilvēks izmisīgi pūlas apslāpēt šķaudienu. «Interesanti, pat ļoti interesanti, kas tur ir?» Entonijs pie sevis noteica. «Ir vērts paskatīties.» Šīs domas pārņemts, viņš nodzēsa cigareti, nosvieda to un vienā lēcienā bija aiz stūra.

Viņš uzgrūdās vīrietim, kas stāvēja uz ceļiem un pūlējās piecelties kājās. Tas bija gara auguma, ar melnu bārdiņu un ūsām, ģērbies gaišā metelī. Pēc skata tam varēja dot starp trīsdesmit un četrdesmit gadiem, un viņa āriene Entonijam likās visai respektabla.

—   Ko jūs šeit darāt? — Entonijs pajautāja. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka šis cilvēks nav viens no lorda Kater- liema viesiem.

—   Lūdzu piedošanu, — nepazīstamais teica ar manāmu akcentu un vainīgi pasmaidīja. — Es gribēju nokļūt traktierī «Jautrie krikctisti», bet apmaldījos. Varbūt monsieur būs tik laipns un man parādīs pareizo ceļu.

—   Protams, — Entonijs atteica. — Bet jūs taču neiesiet pa ūdeni?

—   M-jā, — nepazīstamais apjucis nomurmināja.

—   Es saku, — Entonijs atkārtoja, zīmīgi uz viņu skatīdamies, — ka jūs nevarat pārvietoties pa ūdens virsu. Vēl ir ceļš cauri parkam, bet tas ir privātīpašums. Cauri staigāt aizliegts.

—   Man ļoti žēl, — nepazīstamais sacīja. — Es galīgi nezinu ceļu. Es domāju, ka šeit varēšu to kādam pajautāt.

Entonijs atturējās no jebkādiem izteikumiem, bet stāvēšana uz ceļiem aiz laivu mājiņas ir nedaudz dīvains veids pareiza ceļa noskaidrošanai. Viņš labsirdīgi paņēma nepazīstamo pie rokas.

—   Apejiet apkārt ezeram pa labo pusi un tad ejiet tikai taisni vien. Kad jūs iziesiet uz ceļa, pagriezieties pa kreisi. Tad jūs nokļūsiet tieši ciemā. Jūs teicāt, ka esat apmeties «Kriketistos»?

—   Jā, monsieur. Šorīt. Es jums ļoti pateicos.

—   Nekas, nekas, — Entonijs atbildēja. — Es ceru, ka jūs nesaķersiet iesnas. Jūs velti stāvējāt uz ceļiem tik slapjā vietā. Man šķiet, ka es dzirdēju, kā jūs šķaudāt.

—   Jā, es nošķaudījos, bet tikai vienu vai divas reizes, — nepazīstamais atzinās.

•— Lūk, redzat, — Entonijs turpināja. — Bet jūs vēl pūlējāties novaldīties. Kāds slavens ārsts man teica, ka tas esot ļoti bīstami. īsti tikai neatceros — kāpēc. Vai tāpēc, ka jums tur kaut kas sastājas, vai arī saspiežas artērijas, vai vēl kaut kas tamlīdzīgs. Bet katrā gadījumā nekad tā nedariet. Visu labu.

—   Visu labu. Un vēlreiz paldies, monsieur, ka jūs man parādījāt pareizo ceļu.

«Jau otrs aizdomīgs ārzemnieks, kas apmeties viesnīcā,» Entonijs pie sevis nobubināja. «Un atkal es nezinu, kas viņš varētu būt. Izskatās pēc parasta franču ceļotāja vai tirgotāja. Diezin vai viņš pieder pie Asiņainās rokas brālības. Varbūt tas pārstāv kādu trešo nelaimīgās Hercoslovakijas partiju. Guvernantes francūzietes logs — otrais no stūra. Pilnīgi kā no zemes izaug nepazīstams francūzis un mēģina noklausīties sarunu, kas nav domāta viņa ausīm. Esmu gatavs saderēt uz savu cepuri, ka te kaut kas nav kārtība.»

Tā domādams, Entonijs devās uz mājām. Uz terases viņš satika lordu Katerhemu, kas izskatījās visai sašļucis, un abus jaunatbraukušos viesus. Ieraudzījis Entoniju, lords kļuva nedaudz možāks.

—   Ā-a, tas esat jūs, — viņš teica. — Atļausiet jūs iepazīstināt ar baronu .. .ē … ē … — viņš nespēja izrunāt sarežģīto vārdu, — un kapteini Andraši. Bet šis ir misters Keids.

Barons aizdomīgi paskatījās uz Entoniju.

—   Misters Keids? — viņš apjucis pārprasīja. — Es domāt, ka jus sauc citādi.

—   Baron, vai drīkstu jūs palūgt uz pāris vārdiem, — Entonijs teica. — Es jums visu paskaidrošu.

Barons palocījās, un viņi abi atgāja sāņus.

—   Man jālūdz jums piedošana, — Entonijs iesāka. — Es ierados Anglijā ar svešu vārdu. Jums es stādījos priekšā kā Džeimss Makgrats. Bet jums jāpiekrit, ka apmāns bija visai nenozīmīgs. Jūs, bez šaubām, esat lasījis Šekspīru. Atcerieties,, viņš ir teicis: galvenais, lai ir pašas rozes, kā tās nosaukt — nav svarīgi! Sis gadījums ir tieši tāds pats. Jūs gribējāt satikt cilvēku, kuram ir memuāri. Es arī esmu šis cilvēks. Bet, kā jūs labi zināt, man to vairs nav. Veikls triks. Ļoti veikls. Kas to izdomāja — jūs vai jūsu princis?

—    Ta bija Vina Augstibas ideja. Un nevienam citam vins to neļaut darit.

—    Tas viņam izdevās vareni, — Entonijs teica. — Man ne mirkli nenāca prātā, ka viņš nav anglis.

—   Vins audzinat ka angļu džentlmenis. Ta hercoslovaku tradicija, — barons paskaidroja.

—   Ticiet man, neviens profesionālis nenozagtu labāk, — Entonijs sacīja. — Vai drikstu uzzināt, kas noticis ar memuāriem?

—   Ka džentlmenim atbildēt.

—   Jūs esat ļoti laipns, dārgais baron. Mani nekad dzīvē tik bieži nav dēvējuši par džentlmeni kā pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā.

—   Es saku jums, ko domāt — tie ir sadedzinat.

—   Jūs domājat? Tātad neesat par to pārliecināts?

—   Vina Augstiba tos glabat pie sevis. Izlasit tos gribēt un tad sadedzinat.

—    Es saprotu, — Entonijs teica. — Tā nav literatūra, kurai pietiek ar pusstundu.

—   Mana krituša pavelnieka papiros tos neatrast. Tatad sadedzinat ir tie.

—- Hin… — Entonijs noburkšķēja, — dīvaini. — Viņš bridi klusēja, bet pēc tam turpināja: — Es jums, baron, to vaicāju tāpēc, ka jūs droši vien esat dzirdējis par manu saistību ar noziegumu. Bet es negribu, ka mani tur aizdomās.

—    Bez saubam, — barons apstiprināja, — to gods jusu prasīt.

—    Pilnīgi pareizi. Jūs labi orientējaties šajā situācijā. Pretēji man. Mani neturēs aizdomās tikai tad, ja atradīšu īsto slepkavu. Un tāpēc man ir vajadzīgi visi fakti. Man ir svarīgs viss, kas attiecas uz memuāriem. Es uzskatu, ka tieši tādēļ arī izdarīts noziegums. Jūs piekrītat?

Barons brīdi šaubījās.

—   Jus memuārus pats lasit? — viņš uzmanīgi pavaicāja.

—           Šķiet, ka es jau atbildēju, — smaidot teica Entonijs.

—   Tagad, lūk, ko, baron. Gribu jūs godīgi brīdināt, ka es joprojām esmu nolēmis nodot memuārus izdevējam nākamajā trešdienā, tas ir, 15. oktobri.

Barons izbrīnīts blenza viņā.

—   Bet jums tacu nav to!

—   Es teicu, ka atdošu tos trešdien. Šodien ir piektdiena. Lai sadabūtu memuārus, manā rīcībā ir piecas dienas.

—   Bet ja sadedzinat tie?

—   Domāju, ka tā nav. Man ir pamats tā uzskatīt. — Sarunājoties viņi pagriezās gar terases stūri. Tiem tuvojās masīvs stāvs. Entonijs, kas vēl nebija redzējis misteru Hermani Aizekstainu, nopētīja viņu ar neslēptu interesi.

—   Ak, baron! — Aizekstains iesaucās, vicinādams lielu melnu cigāru. — Bēdīgs notikums, ļoti bēdīgs notikums.

—   Mans dargais draugs, mister Aizekstain, tik tiesām ta, — barons iebrēcās. — Visi augstmani musi ir boja ejai tuvu.

Entonijs taktiski pameta abus džentlmeņus vienus ļauties drūmiem pārspriedumiem un atgriezās uz terases. Negaidot viņš apstājās. Virs īvju dzīvžoga pacēlās tieva dūmu strūkliņa. «Acīmredzot tur ir dubultdzīvžogs,» Entonijs nodomāja. «Es jau biju kaut ko tādu dzirdējis.»

Viņš paskatījās visapkārt. Lords Katerhems un kapteinis Andraši stāvēja terases otrā galā ar mugurām pret viņu. Entonijs pieliecās un sāka lavīties uz dzīvžoga pusi.

Viņa aizdomas apstiprinājās. Skatoties uz dzīvžogu no malas, nevienam nevarētu ienākt prātā, ka aiz tā ir vēl viens. Abiem pa vidu bija šaura eja.

Entonijs atrada grūti pamanāmus vārtiņus un ielūkojās ejā. Netālu atpūtas krēslā zvilnēja cilvēks. Viņam rokā bija nodzēsts cigārs, un likās, ka tas guļ. «Hm,» Entonijs novilka. «Acīmredzot misters Hirams Fišs mīl atpūsties ēnā.»

16.  nodaļa TĒJAS DZERŠANA KLASES TELPĀ

Uz terases Entonijs atgriezās pilnā pārliecībā, ka konfidenciālām sarunām vispiemērotākā vieta ir ezera vidus.

Atskanēja gongs, un durvīs parādījās Tredvela iespaidīgais stāvs.

—   Lenčs galdā, — viņš paziņoja.

—   Brīnišķīgi, — lords Katerhems teica.

Šajā brīdī no mājas izskrēja divas meitenītes. Tās bija jautras un draiskas būtnes. Lielākajai bija divpadsmit, mazākajai — desmit gadu. Dulčija un Dēzija, kā bija teikusi Bandla, bija pārģērbušās par Vanaga Aci un Drošo Roku. Viņas abas lēkāja kaut ko līdzīgu indiāņu kara dejai, nepārtraukti spalgi kliegdamas, līdz parādījās Bandla un pārtrauca šo nodarbošanos.

—   Kur ir mademoiselle? — viņa pajautāja.

—   Viņai ir migrēna, briesmīga migrēna, šausmīga migrēna, — Drošā Roka nokliedza.

—   Urā-ā! — Vanaga Acs pievienojās kliegšanai.

Lords Katerhems visai veiksmīgi pildīja mājas saimnieka pienākumus, jo bija jau paguvis aprūpēt vairumu viesu. Viņš paņēma Entoniju zem rokas un teica:

—   Aiziesim uz manu kabinetu. Man tur ir šis tas interesants.— Lords Katerhems ātriem soļiem šķērsoja halli (šajā brīdī viņš vairāk līdzinājās zaglim nekā pils īpašniekam) un ieveda Entoniju kabinetā. Viņš atslēdza sienas skapi un izņēma vairākas pudeles.

—   Sarunas ar ārzemniekiem man vienmēr izsauc slāpes, — viņš paskaidroja. — Es nesaprotu, kāpēc tas tā ir.

Pie durvīm pieklauvēja. Durvju spraugā parādījās Virdžīnija un pieprasīja:

—   Sajauciet, lūdzu, ari man kokteili.

—   Noteikti. Nāciet, nāciet, — lords Katerhems laipni aicināja.

Kādu brīdi viņi koncentrēja uzmanību dzērieniem.

—   Tas man ir absolūti nepieciešami, — lords Katerhems beidzot noteica, nopūzdamies un nolikdams glāzi uz galda.

—    Kā jau es tikko teicu, sarunas ar ārzemniekiem mani nogurdina. Laikam tāpēc, ka viņi ir neiedomājami pieklājīgi. Nu ko, iesim nedaudz iestiprināties.

Un viņš devās uz ēdamistabu. Virdžīnija ar Entoniju sekoja.

—   Šodien es izdarīju derīgu darbu, — Virdžīnija pačukstēja. — Es panācu, lai lords man parāda līķi.

—   Lieliski, — Entonijs nepacietīgi teica. Tūliņ viens no viņa pieņēmumiem noskaidrosies.

—   Jūs kļūdījāties. Tas ir kņazs Mihails.

—   Tiešām? — Entonijs bija dziļi satriekts. — Mademoiselle ir migrēna, — viņš skaļi un ar neapmierinātību piebilda.

—   Un kādi secinājumi no tā būtu jāizdara?

—   Iespējams, ka nekādi, bet es gribētu viņu redzēt. Es uzzināju, ka mademoiselle dzīvo otrajā istabā no stūra. Nu tajā, kurā es redzēju iedegamies gaismu…

—   Tas ir interesanti.

—   Var būt, ka tas neko nenozīmē. Un tomēr es vēl šodien gribētu satikt mademoiselle.

Lenčs izrādījās smags pārbaudījums. Pat Bandlas laipnība un jautrība nespēja saturēt kopā raibo sabiedrību. Barons un Andraši izturējās ļoti korekti. Lords Katerhems izskatījās nospiests un sadrūmis. Bils Everslijs visu laiku skatījās uz Virdžīniju. Džordžs, ne mirkli neaizmirsdams savu nopietno stāvokli, apsprieda kaut ko ar baronu un misteru Aizekstainu. Abas meitenītes nepacietīgi dīdījās uz krēsliem. Misters Hi- rams Fišs lēni gremoja un brīdi pa brīdim izmeta pa strupai frāzei. Inspektors Batls bija nemanot pazudis, un neviens nezināja, kur viņš ir.

—   Paldies Dievam, liekas, ka viss… — Bandla pačukstēja Entonijam, kad viņi piecēlās no galda. — Džordžs ar saviem ārzemniekiem gatavojas atgriezties Vīverebijā, lai tur apspriestu valsts noslēpumus.

—   Tas varētu uzlabot atmosfēru, — Entonijs noteica.

—   Es nekad nedomāju, ka amerikānis var būt tāds kā šis, — Bandla turpināja. — Viņi ar tēvu vienatnē mīļi aprunājās. Ak, mister Fiš! — Viņiem tuvojās aprunājamais objekts.

—   Es taisni domāju, ko darīt, lai jūs šeit jauki pavadītu laiku.

Amerikānis palocījās.

—   Jūs esat ļoti laipna, lēdij Eilina.

—   Misters Fišs jau patīkami pavadīja rīta cēlienu, — Entonijs teica.

Misters Fišs viņam uzmeta ātru skatienu.

—   Vai tiešām jūs atradāt manu slēptuvi, ser? Būt pēc iespējas tālāk no pūļa — tas ir klusa cilvēka vienīgais sapnis.

Bandla aizgāja, un Entonijs palika divatā ar amerikāni. Tas nedaudz klusinātā balsī teica:

—   Man liekas, ka viss šis notikums ir ļoti noslēpumains.

—   Vispār, jā, — Entonijs piekrita.

—   Tas plikgalvainais cilvēks pieder pie ģimenes?

—   Kaut kas tamlīdzīgs.

—    Šķiet, ka visas šīs Centrāleiropas tautas ir savā starpā sakāvušās, — misters Fišs paziņoja. — Par mirušo džentlmeni runā, ka viņš bijis karaliskā augstība. Vai tas tiesa?

—   Viņš šeit bija apmeties ar grāfa Staņislava vārdu, — Entonijs izvairīgi atteica.

Misters Fišs uz to rxekā nereaģēja. Viņš negaidīti iesaucās:

—   Idiots!

Un pēc tam vairākas minūtes dziļdomīgi klusēja.

—    Šis policists, — viņš beidzot teica, — Batls, vai kā viņu tur sauc, labi prot savu lietu?

—   Skotlendjards par to ir pārliecināts, — Entonijs strupi noteica.

—   Man viņš liekas ļoti aprobežots cilvēks, — misters Fišs paziņoja. — Piespiest mūs visus palikt šeit — šī ideja, protams, ir spoža, bet tikai kāpēc? — To teikdams, viņš šķībi paskatījās uz Entoniju.

—   Jūs zināt, ka izmeklēšana prasa, lai visi būtu šeit līdz rītam.

—   Brīnišķīgi. Vai vairāk viņam neko nevajag? Un kā viņš drīkst turēt aizdomās kādu no lorda Katerhema viesiem?

—   Mans dārgais mister Fiš!

—    Man ir ļoti grūti šajā svešajā zemē. Tagad es saprotu, kā tas ir. Logs nebija aiztaisīts, vai ne?

—   Jā, — Entonijs teica.

Misters Fišs nopūtās. Pāris minūšu klusējis, viņš žēlabainā tonī sacīja:

—    Jaunais cilvēk, vai jūs zināt, kā izsūknē ūdeni no šahtas?

—   Kā?

—   Ar sukņu palīdzību. Bet tas ir ārkārtīgi smags darbs. Es redzu mūsu laipno saimnieku. Es dodos pie viņa.

Misters Fišs attālinājās, bet tanī pašā brīdī pie Entonija pienāca Bandla.

—   Fišs ir ]oti jocīgs, vai ne? — viņa pajautāja.

—   Jā, droši vien.

—   Virdžīnijai kaut kas lēcies, — Bandla ātri nobēra.

—   Nezinu, neievēroju.

—   Tik tiešām? Es, protams, nezinu, kas noticis, bet īsto iemeslu viņa, manuprāt, slēpj. Manu zēn! Vai tikai tā nav jūs pametusi pavisam? Viņa mani lūdza būt laipnai pret jums, un es esmu gatava būt laipna, pat ja tas ies pāri maniem spēkiem.

—   Pāri spēkiem nevajag, — Entonijs teica. — Bet es gribētu, lai jūs būtu laipna ar mani arī laivā, protams, ja vien tas iespējams.

—   Nav slikta ideja, — Bandla sapņaini noteica.

Un viņi abi devās uz ezeru.

—   Pirms pārejam pie interesantākas tēmas, es gribētu jums uzdot vienu jautājumu, — teica Entonijs, lēnām atirdamies no krasta.

—   Kā guļamistaba jūs šoreiz interesē? — Bandla pajautāja.

—    Šoreiz — neviena. Bet es gribētu uzzināt, kā pie jums nokļuva guvernante francūziete.

—   Jūs esat burvīgs, — Bandla noteica. — Es to atradu ar aģentūras starpniecību, maksāju simt mārciņas gadā, viņas kristītais vārds ir Zenevjēva. Kas jūs vēl interesē?

—   Viņai bija rekomendācijas?

—   Jā, lieliskas. Viņa desmit gadus dzīvojusi pie grāfienes de Bretēlas de Bretēlu pilī Dinārā, Francijā.

—   Jūs viņu pašu kādreiz esat redzējusi? Vai arī tikai vēstuli?

—   Tikai vēstuli.

—   Hm-m, — Entonijs nomurmināja.

—   Jūs mani intriģējat, — Bandla atzinās. — Un spēcīgi. Tā ir mīlestība vai noziegums?

—   Iespējams, ka tikai mans idiotisms. Nerunāsim vairs par to.

—   «Nerunāsim vairs par to», viņš vienaldzīgi teica, saņēmis vajadzīgo informāciju, — Bandla ironizēja. — Mister Keid, ko jūs turat aizdomās? Es turētu aizdomās Virdžīniju, bet viņa tam absolūti nflv piemērota. Bet varbūt Bils?

—   Bet ko var teikt par jums?

—   Aristokrāte, kas slepeni pieder Asiņainās rokas brālībai. Tā būtu varena sensācija.

Entonijs iesmējās. Bandla viņam patika, tomēr viņš nedaudz baidījās no viņas pelēko acu caururbjošā skatiena.

—   Jūs varat lepoties ar visu, kas šeit ir, — viņš negaidot teica, ar roku norādīdams uz grezno namu.

Bandla uzmanīgi viņā paskatījās un nodūra galvu.

—   Jā, tas ir iespaidīgi, varbūt pat pārāk. Bet mēs ne visai mīlam šo vietu — šeit ir līdz nāvei garlaicīgi. Visu vasaru mēs pavadījām ārpilsētā — Koupā un Divilā, pēc tam aizbraucām uz Skotiju. Apmēram piecus mēnešus gadā Cimnīza ir visputekļainākā vieta uz pasaules. Bet, kad putekļi tiek izpurināti, šurp gāžas tūristu bari, kas mutes atplētuši klausās Tredvelā: «… Pa labi jūs redzat ceturtā marķīza Katerhema portretu, ko gleznojis sers Džošua Reinoldss», — un tā tālāk. Bet Eda vai Berta — bez šaubām, sabiedrības dvēseles — bukņī savu skuķi un saka: «Ak, Gledis! Viņi šeit sakāruši reprodukcijas pa diviem pensiem gabalā, ejam labāk prom.» Un viņas žāvādamās, kājas šjūkādamas, paiet garām vairumam gleznu, līdz aizvācas pie visiem jodiem.

—   Un tas viss atkārtojas bezgalīgi.

—   Jūs taču dzirdējāt Džordžu, — Bandla teica, — viņš vienmēr tamlīdzīgi izsakās.

Fntonijs piecēlās pussēdus un uzmanīgi raudzījās uz krastu.

—   Tas jau ir trešais aizdomīgais ārzemnieks, kuru es redzu pie laivu mājiņas. Vai arī tas ir kāds no viesiem?

Bandla paskatījās.

—   Tas ir Bils, — viņa teica.

—   Šķiet, ka viņš kādu meklē.

—   Varbut mani, — Bandla ieteicās bez jebkāda entuziasma balsī.

—   Labi, es airēšu pretējā virzienā, — Entonijs piedāvāja.

—   Nebūtu slikti, bet tas no jums prasīs milzīgu piepūli.

—   Pēc tadas piebildes es airēšu ar dubultu enerģiju!

—   Lepnums man ne|auj bēgt, — Bandla teica. — Nu ko, airējiet tā ēzeļa virzienā. Kādam taču viņš jāaprūpē. Virdžīnija acīmredzot aizlaidusies lapās. Protams, garlaicības mākta es varētu apprecēties ar Džordžu, — viņa piebilda ar sapņainu ironiju balsī, — bet tad man nāktos spēlēt labi pazīstama politiska salona saimnieci.

Entonijs paklausīgi sāka airēt uz krastu.

—   Un ko lai es daru? — viņš bēdīgi noprasīja. — Atsakos būt trešais liekais. Ā, es krastā redzu bērnus.

—   Esiet ar viņiem uzmanīgs, citādi tā piesiesies . ..

—   Es mīlu bērnus, — Entonijs paziņoja. — Es varētu viņiem iemācīt vienu aizraujošu spēli.

—   Pēc tam tikai nežēlojieties, ka jūs nebrīdināja.

Atstājis Bandlu un Bilu divatā, Entonijs devās uz to pusi, no kuras skanēja griezīgas klaigas. Viņu sagaidīja ar apsveikuma spiedzieniem.

—   Jūs spēlēsiet indiāņus? — Vanaga Acs bargi noprasīja.

—   Ja gribat, labprāt, — Entonijs atteica. — Tagad es iekliegšos tā, it kā jūs man būtu noņēmuši skalpu. Klausieties! — Un viņš sāka aurot.

—   Nav slikti, — Drošā Roka negribīgi novilka. — Vēlreiz!

Entonijs sāka tā aurot, ka asinis dzīslās stinga. Un jau nākamajā mirkli spēle ritēja pilnā sparā.

Apmēram pēc stundas Entonijs noslaucīja sviedrus. Tagad viņš sāka saprast mademoiselle migrēnas cēloņus. Un viņš kļuva laimīgs, izdzirdis, ka lēdija jau izveseļojusies. Bērni viņu uzskatīja par savējo, tādēļ Entonijs piedāvāja iet iedzert tēju klases istabā.

—   Un tur jūs mums izstāstīsiet par to cilvēku, kuru redzējāt pakārtu, — Vanaga Acs teica.

—   Jūs teicāt, ka jums ir virve, vai ne? — Drošā Roka pajautāja.

—          Tā ir manā čemodānā, — Entonijs nopietni atteica.

—   Vēlāk es jums katrai iedošu pa gabalam.

Drošā Roka nekavējoties izgrūda indiāņu prieka saucienu.

—   Nu labi, ejam, — Vanaga Acs lietišķi teica. — Jūs taču gribējāt tēju. Varbūt esat jau aizmirsis?

Entonijam bija skaidrs, ka nekas nespēs viņu atbrīvot no dotā solījuma un nāksies kaut kur sameklēt striķa gabalu.

Vanaga Acs un Drošā Roka kareivīgā izskatā devās uz mājām. Entonijs bridi pastāvēja, noraudzīdamies viņām nopakaļ, un pēkšņi pamanīja cilvēku, kas steidzīgiem soļiem gāja cauri parkam. Tas bija tas pats nepazīstamais ar melno bārdu, kuru viņš bija saticis no rīta. Kamēr viņš svārstījās, vai ir vērts dzīties tam pakaļ, aiz kokiem parādījās misters Hirams Fišs un pienāca pie Entonija.

—   Jūs labi pavadījāt laiku, mister Fiš? — Entonijs pavaicāja.

—   Jā, pateicos.

Bet šis apgalvojums bija pilnīgā pretrunā ar mistera Fiša ārējo izskatu. Viņam bija sasārtusi seja, un viņš smagi elsa kā pēc gara skrējiena. Viņš izvilka no kabatas pulksteni un paskatījās.

—   Šķiet, ka pēc jūsu britu tradīcijām pienācis laiks pēcpusdienas tējai, — viņš noteica.

Ar klikšķi aizsitis pulksteņa vāciņu, misters Fišs naski devās mājas virziena.

Entonijs, iegrimis domās, palika stāvam, līdz viņam blakus kā no zemes izauga inspektors Batls. Ne vismazākais troksnītis nebija liecinājis par viņa tuvošanos, un tā vien šķita, ka viņš pēkšņi materializējies no zila gaisa.

—   No kurienes jūs uzradāties? — Entonijs aizkaitināti noprasīja.

Batls ar apvainotu sejas izteiksmi norādīja uz aizmugurē augošajiem kokiem.

—   Liekas, ka šodien vispopulārākā nodarbe ir slēpšanās aiz kokiem.

—   Jūs kļūdāties, mister Keid.

—   Iespējams. Zināt, ar ko es nodarbojos, Batl? Es pūlējos saskaitīt viens plus divi, plus pieci, plus trīs, lai kopsummā dabūtu četri. Bet nekas neiznāca, Batl, tāpēc ka tas nav iespējams.

—   Jā, tas nav viegli, — detektīvs piekrita.

—   Tieši jūs, Batl, man bijāt vajadzīgs. Es gribētu aizbraukt. Jūs. atļausiet?

—   Viss atkarīgs no tā, kurp jūs gribat braukt, — viņš atteica nesatricināmā mierā.

—   Jums es to varu pateikt. Savus dokumentus es atstāju uz galda. Es gribu aizbraukt uz Dināru — grāfienes de Bretē- 3as pili. Labi?

—   Kad jūs domājat braukt?

—   Rīt no rīta, un atgrieztos es svētdienas vakarā.

—   Saprotu, — Batls daudznozīmīgi noteica.

—   Ko tieši?

—   Es neiebilstu, ka jūs uz turieni braucat, tikai jums noteikti jāatgriežas.

—   Tādi cilvēki kā jūs, Batl, ir viens no tūkstoša. Vai nu jums ir fantastiski absurds priekšstats par mani, vai arī jūs vienkārši visu saprotat.

Inspektors Batls pasmaidīja, bet neatbildēja.

—    Labi, labi, — Entonijs teica. — Es zinu, ka jūs parūpēsieties par drošības pasākumiem. Likums sekos man pa pēdām. Es piekrītu. Bet man jūs jābrīdina — es pats centīšos visu uzzināt.

—   Mister Keid, es jums to neiesaku.

—   Visa šī ļembasta cēlonis ir apslēpts memuāros. Bet vai tikai tur? Varbūt jums ir zināms kaut kas vairāk?

Batls atkal pasmaidīja.

—   Varat domāt arī tā. Jūs atstājat labu iespaidu, mister Keid. Un es gribētu, lai jūs man palīdzētu. Amatierim un profesionālim jādarbojas kopā. Vienam ir intuīcija, otram — pieredze.

—   Jums taisnība, — Entonijs sacīja, — es pat domās nepieļauju, ka pats spētu atklāt šo slepkavību.

—    Bet jums, mister Keid, droši vien ir kaut kādi minējumi?

—   Vairāk, nekā vajag. Bet vēl vairāk ir jautājumu.

—   Piemēram?

—   Kas ieņems nogalinātā Mihaila vietu?

Inspektora Batla sejā parādījās ironisks smīns.

—    Dīvaini, ka jūs par to iedomājāties. Mihaila vietu ieņems viņa brālēns — kņazs Nikolajs Obolovičs.

—   Kur viņš ir palaban? — Entonijs pavaicāja, aizsmēķēdams cigareti. — Tikai nesakiet, ka jūs to nezināt. Es vienalga neticēšu.

—   Mums ir pamats domāt, ka viņš pašlaik atrodas Amerikas Savienotajās Valstīs. Vismaz nesen viņš tur bija. Vispār viņu interesē tikai nauda.

Entonijs izbrīnīts iesvilpās.

—   Jocīgi, — viņš teica. — Mihails — Anglijā, Nikolajs — Amerikā. Abu valstu finansu dūži norūpējušies, lai dabūtu naftas koncesijas. Monarhistu partija par savu kandidātu izvirzīja Mihailu, tagad viņiem nāksies medīt kādu citu. Tā ir liela neveiksme Aizekstainam ar kompāniju un arī Džordžam Lomaksam. Bet tas Joti labi der Volstrītai. Es pareizi spriežu?

—   Jūs neesat tālu no patiesības, — inspektors Batls piekrita.

—   Hm-m, — Entonijs novilka. — Varu saderēt, ka tagad es zinu, kāpēc jums vajadzēja slēpties krūmos.

Detektīvs pasmaidīja, bet neko neatbildēja.

—   Visa šī starptautiskā politika ir ārkārtīgi aizraujoša, — Entonijs teica, — bet tagad man diemžēl jūs jāpamet. Man ir norunāta tikšanās klases istabā… — Un viņš ātriem soļiem devās uz mājas pusi.

Tredvels ar svarīgu sejas izteiksmi viņam parādīja, kā nokļūt klasē. Entonijs pieklauvēja un iegāja. Tur viņu sagaidīja skaļu smieklu šalts. Vanaga Acs un Drošā Roka viņu satvēra un aizvilka pie mademoiselle. Jau pirmajā brīdī Entoniju pārņēma šaubas: mademoiselle Brīna izrādījās neliela auguma sieviete vidējos gados, dzeltenīgu sejas krāsu, pabālējušiem matiem un tikko manāmām Ūsiņām! Viņa nepavisam nelīdzinājās piedzīvojumu meklētājai. «Šķiet,» Entonijs teica pats sev, «es esmu izdarījis milzīgu muļķību. Un tomēr man ar viņu jāaprunājas.»

Viņš bija ārkārtīgi laipns ar guvernanti. Savukārt viņa bija acīmredzami glaimota, ka tāds jauns un pievilcīgs vīrietis ielauzies tās valstībā.

Tanī pašā vakarā, beidzot palicis vienatnē, Entonijs nodevās pārdomām. «Esmu kļūdījies,» viņš murmināja, «jau otro reizi esmu kļūdījies. Bet skumt vēl pāragri.»

Viņš ilgi staigāja pa istabu.

—   Velns parāvis, kas tad tas? — viņš iesaucās.

Durvis lēnām atvērās. Nākamajā mirklī istabā ieslīdēja nepazīstams cilvēks un godbijīgi sastinga. Tas bija liela auguma skaists vīrietis ar platiem slāviskiem vaigukauliem un sapņainām acīm.

—   Kas jūs tāds esat? — Entonijs vaicāja, uzmanīgi viņu nopētīdams.

—   Es esmu Boriss Ančukofs.

—   Kņaza Mihaila sulainis?

' — Jā. Es pie viņa dienēju. Viņš nomira. Un tagad es būšu jūsu kalps.

—           Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, — Entonijs teica.

—   Bet man nav vajadzīgs sulainis.

—   Tagad jūs esat mans saimnieks. Es uzticīgi jums kalpošu. ļ

—   Jā … bet… man nav vajadzīgs sulainis. Bez tam es to nevaru atļauties.

Boriss Ančukofs paskatījās uz viņu ar nicinājumu.

—   Es nelūdzu naudu. Es kalpoju savam saimniekam. Tagad es kalpošu jums. Kamēr būšu dzīvs!

Pienācis pie Entonija, viņš noslīga uz viena ceļa, saņēma tā roku un uzlika sev uz pieres. Pēc tam strauji piecēlās un izgāja tikpat negaidīti kā parādījies.

Entonijs neviltotā izbrīnā noraudzījās viņam nopakaļ. «Jocīgs puisis,» viņš pie sevis noteica. «Uzticīgs kā suns. Siem puišiem piemīt īpatnēji instinkti.» Un viņš atkal sāka staigāt pa istabu. «Nu ko, vēl jau nekas nav zaudēts,» viņš murmināja.

17.  nodaļa pusnakts PIEDZĪVOJUMS

Izmeklēšana turpinājās nākamajā rītā un apmierināja pat Džordžu Lomaksu, kas interesējās par to visos sīkumos. Inspektors Batls kopā ar izmeklētāju, ko bija atsūtījis vietējais policijas priekšnieks, nedaudz izkliedēja visu klātesošo skumjo noskaņojumu.

Entonijs aizbrauca. Tas ļoti iepriecināja Bilu Eversliju. Džordžs Lomakss krita visiem uz nerviem, jo viņu bija pārņēmušas bailes, ka tā prombūtnes laikā var tikt traucēts departamenta. darbs. Mis Oskara un Bils centās viņam izpatikt. Visu kaut cik derīgo un nozīmīgo veica mis Oskara. Bila loma aprobežojās ar to, ka viņš nepārtraukti skraidīja šurp un turp ar dažādiem ziņojumiem, atšifrēja telegrammas un veselu stundu uzklausīja Džordža žēlabas.

Sestdienas vakarā, dodoties gulēt, viņš bija galīgi izmocīts. Visu dienu tam nebija ne vismazāko iespēju parunāties ar Virdžīniju, bet to viņš vēlējās par visu vairāk uz pasaules. Tagad viņš cieši gulēja un miegā guva mierinājumu — sapnī tas redzēja Virdžīniju.

Viņa bija nokļuvusi degošā mežā, bet viņš to varonīgi glāba. Viņš to uz rokām iznesa no uguns. Viņa bija bezsamaņā. Viņš to noguldīja zālē. Pēc tam devās meklēt kaut ko ēdamu. Viņam nez kāpēc likās, ka pašlaik vissvarīgākais ir atrast sviestmaizes. Viņš satika Džordžu, kurš turēja rokās šos Bilam visnepieciešamākos dārgumus. Bet tā vietā, lai atdotu tās Bilam, viņš sāka diktēt telegrammas. Pēc tam viņš atjē- dzās pie baznīcas durvīm. Kuru katru brīdi vajadzēja parādīties Virdžīnijai, lai ar viņu salaulātos. Kādas šausmas! Viņš bija pidžamā! Vajadzēja pa galvu pa kaklu drāzties uz mājām, lai uzģērbtu šim svinīgajam brīdim piemērotu uzvalku. Viņš ielēca mašīnā, bet motors nekādi negribēja darboties. Izrādījās, ka bākā nav benzīna. Bils jau bija tuvu izmisumam. Bet šajā brīdī piebrauca autobuss, un no tā izkāpa Virdžīnija ar plikpauraino baronu zem rokas. Viņa izskatījās satriecoši. Mugurā tai bija izmeklēts pelēks tērps. Viņa pienāca pie Bila un maigi papurināja to aiz pleca. «Bil,» viņa teica, «mans mīļais Bil.» Viņa saspieda plecu ciešāk. «Bil,» tā atkārtoja, «mostieties taču!»

Pārsteigtais Bils atvēra acis. Viņš bija savā guļamistabā Cimnīzā. Bet viņa sapņa varone stāvēja tam blakus. Virdžīnija pārliecās pār viņu un atkārtoja:

—   Mostieties, Bil. Mostieties taču beidzot!

—   Sveika, — Bils teica, piecēlies sēdus. — Kas noticis?

Virdžīnija atviegloti nopūtās.

—   Paldies Dievam! Es jau sāku domāt, ka jūs vairs nekad nemodisieties. Es jūs purināju un purināju. Jūs tik tiešām esat pamodies?

—   Liekas, jā, — Bils ne visai pārliecinoši atteica.

—          Jūs esat briesmīgs guļava, — Virdžīnija turpināja.

—   Man pat sāka sāpēt rokas no trakās purināšanas.

—   Ludzu, nerunājiet tā, — Bils ar pašcieņu balsī noteica. — Un vispār, Virdžīnij, es uzskatu, ka jūs neuzvedaties tā, kā pienāktos jaunai atraitnei.

—   Bil, neesiet idiots. Notiek visai dīvainas lietas.

—   Piemēram, kādas?

Dažādas. Piemēram, sēžu zālē. Man likās, ka kaut kur noklaudzēja durvis, un es nokāpu lejā paskatīties. Es aizgāju pa gaiteni līdz zālei un paskatījos pa atslēgas caurumu. Es nevarēju redzēt pārāk daudz, bet tas, ko ieraudzīju, mani pārsteidza. Un pēkšņi es sajutu, ka te kāds ir. Es pagriezos nn sev blakus ieraudzīju skaistu liela auguma, spēcīgu vīrieti. Bet es zinu, ka jūs esat visskaistākais un visspēcīgākais, tāpēc atnācu jūs modināt. Bet tas izrādījās visai grūti.

—   Labi, — Bils teica, — ko jūs gribat, lai es daru? Lai es cejos augšā un nodarbojos ar šiem zagļiem?

Virdžlnija sarauca pieri.

—   Es neesmu pārliecināta, ka tie ir zagļi. Tas viss ir ļoti dīvaini, Bil. Netērēsim laiku tukšām sarunām. Celieties!

Bils paklausīgi izlīda no gultas.

—   Pagaidiet, kamēr es atradīšu kurpes. Lai cik es būtu stiprs, neiešu taču basām kājām cīnīties ar noziedzniekiem.

—          Man ļoti patīk jūsu pidžama, — Virdžīnija teica,

—   spilgta, bet nav vulgāra.

—   Ja jau esam sākuši apspriest manu pidžamu, tad parunāsim arī par jūsu, — Bils piedāvāja. — Kas jums tas ir — tāds zaļš un simpātisks? … Es nezinu, kā to nosaukt.

—   Naktstērps, — Virdžīnija atteica. — Es priecājos, ka jums ir tik nevainīgs dzīvesveids un jūs nezināt tādus vārdus.

—   Tas nebūt tā nav! — Bils apvainoti iebilda.

—   Fakti jūs nodod. Jūs esat burvīgs, Bil, un es jūs mīlu. Es pat teikšu, ka rit ap desmitiem būs pilnīgi piemērots laiks kautru jūtu izpausmei — es jūs noskūpstīšu.

—   Es atkal domāju, ka vispiemērotākais laiks tādām lietām ir tad, kad par tām runā, — Bils piemetināja.

—   Tagad mums ir cita nodarbošanās, — Virdžīnija atteica. — Ja jūs neesat iecerējis vilkt gāzmasku vai kaut ko tamlīdzīgu, mēs varētu iet.

—   Esmu gatavs, — Bils sacīja.

Viņš uzģērba sarkanu zīda rītasvārku un paņēma krāsns kruķi.

—   Citu ieroču nav, — viņš paziņoja.

Viņi izgāja gaitenī un nokāpa lejup pa platajām kāpnēm. Virdžīnija sabozās.

—   Bil, jūs speciāli uzģērbāt šīs tupeles, lai visi dzird?

—   Ko tagad darīt?

—   Nāksies novilkt, — Virdžīnija strikti paziņoja. Bils iestenējās.

—   Jūs varat tās nest rokās. Es gribētu paskatīties, kas notiek sēžu zālē. Bil, tas viss ir ārkārtīgi noslēpumaini. Kāpēc zagļi sadomājuši pievākt senlaicīgas bruņas?

—   Es domāju, ka viņi nespēs visu aizstiept.

Virdžīnija neizpratnē paraustīja plecus.

—   Kāda jēga zagt bruņinieku bruņas? Cimnīzā taču ir vesela kaudze dažādu vērtību, kuras nozagt ir daudz vieglāk.

—   Cik viņu tur ir? — Bils pajautāja, ciešāk satverdams krāsns kruķi.

—   Es nevarēju visus saskatīt. Jūs taču zināt, kādi šeit ir atslēgu caurumi. Bez tam tur ir ārkārtīgi vājš apgaismojums.

—   Jādomā, ka viņi drīz iznāks no turienes, — Bils ar cerībām teica.

Viņš apsēdās uz pakāpieniem un noāva kurpes. Pēc tam, iežmiedzis tās padusē, devās uz zāli. Virdžīnija viņam sekoja. Viņi piegāja pie masīvajām ozolkoka durvīm. Valdīja klusums. Pēkšņi caur atslēgas caurumu pazibēja gaisma, un Virdžīnija satvēra Bilu aiz rokas.

Bils notupās uz ceļiem un paskatījās pa atslēgas caurumu. Darbības vieta nebija viņa redzes lokā. Bils nedaudz pavēra durvis, bet arī tad neko daudz vairāk saskatīt neizdevās.

Nepazīstamie stavēja pie Holbeina gleznas un noņēmās ar bruņutērpu. Bilam šķita, ka viņi ir divi, bet īsti pārliecināts viņš nebija. Blakus tiem bija ieslēgts kabatas lukturītis, bet gaisma krita pretējā virzienā. Pēkšņi viens no stāviem šķērsoja apgaismoto vietu, bet tik ātri, ka Bils nepaspēja to saskatīt. Pēc mirkļa stāvs atgriezās un atskanēja nesaprotams troksnis. Tas atkārtojās. Troksnis līdzinājās vieglai klaudzināšanai pa koka virsmu. Bils strauji iztaisnojās.

—   Kas notika? — Virdžīnija nočukstēja.

—   Nekas. Vienkārši neērti. Es domāju, ka pietiek viņus novērot. Mēs taču nezinām, ko tie iecerējuši. Es ieiešu un mēģināšu tikt ar viņiem galā.

Viņš uzģērba kurpes un vēl ciešāk sažņaudza krāsns kruķi.

—   Klausieties, Virdžīnij. Mēs pēc iespējas klusāk atvērsim durvis. Jūs zināt, kur ir slēdzis?

—   Jā, tūliņ aiz durvīm.

—   Diez vai viņi ir vairāk kā divi. Varbūt tur ir tikai viens cilvēks. Es uzmanīgi ieiešu, un, līdzko teikšu «Uz priekšu!», jus ieslēdzat gaismu. Jūs visu sapratāt?

—   Jā.

—   Un nekāda gadījumā nekliedziet un ne no kā nebaidieties. Ar jums nekas nenotiks, to es nepieļaušu.

—   Jūs esat mans varonis, Bil, — klusinātā balsī teica Virdžīnija.

Bils aizdomu pilns paskatījās uz viņu un satvēra durvju rokturi. Viņš instinktīvi juta, ka pārbaudījumu izturēs.

Viņš nospieda durvju rokturi. Durvis klusi atvērās. Bils un Virdžīnija bez trokšņa ieslīdēja istabā.

Istabas tālākajā galā uz grīdas gulēja lukturītis. Tam blakus bija redzams siluets. Cilvēks stāvēja uz krēsla, ar muguru pret Bilu, un klaudzināja pa paneļu apšuvumu.

Zem Bila kājām iečīkstējās parkets, cilvēks strauji atgriezās, nolēca no krēsla, paķēra lukturīti un pagrieza gaismu pret ienācējiem. Viņi uz mirkli apžilba, bet Bils nezaudēja galvu. — Uz priekšu! — viņš pavēlēja Virdžīnij ai un metās virsū nepazīstamajam. Virdžīnija pagrieza slēdzi, bet lustras gaisma nezin kāpēc bija ļoti blāva un tik tikko apgaismoja zāli.

Virdžīnija izdzirdēja, kā Bils sāk lādēties. Jau nākamajā mirklī bija saklausāmas kautiņa skaņas. Abi «cīkstoņi» aizķēra lukturīti, un tas nodzisa. Pustumsā risinājās izmisīga cīņa, un Virdžīnija sāka domāt, kā palīdzēt Bilam. Vai istabā bija vēl kāds, izņemot cilvēku, kas klaudzināja pa paneļiem? Varbūt tai tikai izlikās, ka kāds mēģina aizlavīties viņai garām? Virdžīnija juta, ka to stindzina bailes. Viņa absolūti nezināja, ko iesākt. Viņa nolēma neatkāpties no durvīm, lai neviens nevarētu iziet no istabas. Bet nākamajā brīdī viņa aizmirsa Bila pavēli un skaļi sāka saukt palīgā.

Viņa dzirdēja, kā augšstāvā atveras durvis, un negaidot iedegās gaisma uz trepēm. Ja vien Bilam izdotos noturēt pretinieku līdz brīdim, kad ieradīsies papildspēki! Bet tajā pašā mirklī cīniņš iegāja finiša taisnē. Acīmredzot pretinieki aizķēra bruņas, un tās ar drausmīgu troksni nogāzās uz grīdas. Virdžīnija sazīmēja stāvu, kas metās uz logu, un saklausīja Bila lādēšanos. Viņš mēģināja atbrīvoties no metāla bruņu sastāvdaļām, zem kurām bija aprakts.

Virdžīnija pameta savu posteni un traucās pie loga, bet nokavēja. Nepazīstamais netaisījās viņu gaidīt, bet izlēca pa logu uz terases un pazuda aiz mājas stūra. Virdžīnija viņam sekoja. Viņa bija jauna un fiziski labi attīstīta. Tā pagriezās aiz stūra un gandrīz tajā pašā brīdī uzgrūdās kādam, kas bija iznācis uz terases pa sāndurvīm. Tas izrādījās misters Hirams P. Fišs.

—   O! Tā ir lēdija! — viņš iesaucās. — Lūdzu mani atvainot, misis Rivela. Es gribēju jums palīdzēt, bet šķiet, ka šis rīkļurāvējs ir paguvis aizmukt.

—   Viņš tikko bija šeit, — strauji elsodama, teica Virdžīnija. — Vai tiešām jūs viņu nenoķērāt?

Bet viņai bija skaidrs, ka ir nokavējusi. Nepazīstamais bija jau parkā, un ķert viņu tur tumšā bezmēness_ naktī ir bezjēdzīgi. Viņa atgriezās sēžu zālē. Misters Fišs ņēmās monotoni spriedelēt par zagļu paradumiem, jo pats uzskatīja, ka tos lieliski pārzina.

Zālē jau atradās lords Katerhems ar Bandlu un daži pārbaidīti kalpotāji.

—   Kas noticis? — Bandla painteresējās. — Zagļi? Un ko jūs, Virdžīnij, darāt? Veicat pusnakts pastaigu ar misteru Fišu?

Virdžīnija izstāstīja visu pārdzīvoto.

—   Kādas šausmīgas kaislības te plosās! — Bandla komentēja. — Kaut kāds slepkavu un zagļu uzbrukums šajā nedēļas nogalē! Bet kāpēc iedegta tikai lustras viena puse?

Drīz vien šis noslēpums atklājās. Puse lampiņu bija izskrūvētas un noliktas pie sienas. Pakāpies uz saliekamajām trepēm, Tredvels tās ieskrūvēja, un istaba uzreiz pielija ar spožu gaismu.

—   Ja es nemaldos, — lords Katerhems teica, skumji raudzīdamies visapkārt, — tad nesen šajā istabā ir risinājušies vētraini notikumi.

Sī piezīme bija īsti vietā. Viss, ko vien varēja, bija izgrūstīts vai apgāzts. Uz grīdas mētājās salauzti krēsli, porcelāna lauskas un bruņutērpu sastāvdaļas.

—   Cik viņu bija? — Bandla pavaicāja. — Izskatas, ka te sarīkots pamatīgs grautiņš.

—   Manuprāt, tikai viens cilvēks, — Virdžīnija atbildēja. To sakot, viņu maca zināmas šaubas. Protams, tikai viens cilvēks — vīrietis — izlēca pa logu. Bet, kamēr viņa tam sekoja, otrs (ja tāds vispār bija) varēja iziet pa durvīm. Iespējams, ka tad viņai tikai likās, ka istaba ir vēl kads. Negaidot logā parādījās Bils. Viņš smagi elsoja.

—   Nolādēts, — viņš nikni teica. — Tam puisim izdevās aizbēgt. Es visu pārmeklēju, bet viņa nekur nav.

—   Nenokariet degunu, Bil, — Virdžīnija teica. — Nākamreiz jums veiksies labāk.

Labi, — lords Katerhems teica, — ko, pēc jūsu domām, vajadzētu darīt? Doties gulēt? Es šadā laikā neesmu radis būt nomodā. Tredvel, ko jūs teiksiet?

—   Es jums pilnīgi piekrītu.

Atviegloti nopūties, lords Katerhems devās uz savu istabu.

Aizekstains ir vienkārši laimes luteklis, ka var tik cieši gulēt, — viņš atvadoties noteica. Paskatījies uz misteru Fišu, viņš piebilda: Es redzu, ka jums pietika laika apģērbties.

—   Es vienkārši kaut ko uzmetu, — amerikānis atbildēja.

—   Ļoti saprātīgi, — lords Katerhems teica, — bet baidos, ka jūs esat pārāk viegli ģērbies. Ncsaaukstējieties!

Viņš nožāvājās un diezgan riebīgā noskaņojumā aizgāja. Tam sekoja arī pārējie.

18.  nodaļa

OTRAIS PUSNAKTS PIEDZĪVOJUMS

Pirmais, ko nākamajā dienā Entonijs satika, izkāpdams no vilciena, bija inspektors Batls. Entonijs pasmaidīja.

—   Es atgriezos, kā norunāts, — viņš teica. — Jūs acīmredzot šeit ieradāties, lai to apliecinātu?

Batls papurināja galvu.

—   Par jums es neuztraucos, mister Keid. Es braucu uz Londonu.

—   Jūs esat ļoti lētticīgs, Batl.

—   Jūs tā domājat?

—   Nē, protams. Man šķiet, ka īstenībā jūs esat ļoti tālredzīgs cilvēks. Tātad jūs braucat uz Londonu?

—   Ja, mister Keid.

—   Es nesaprotu, kāpēc …

Detektīvs neko neatbildēja.

—   Jūs esat ārkārtīgi pļāpīgs. — Entonijs atkal pasmaidīja. — Tāpēc jūs man patīkat.

Batlam iemirdzējās acis.

—   Bet kā jūsu panākumi, mister Keid? Kā izbraucāt?

—   Pilnīgi pa tukšo. Un jau otro reizi kļūdos.

—   Ja drīkst vaicāt, kāda bija jūsu ideja?

—   Es turēju aizdomās guvernanti francūzieti. Pirmkārt, man viņa likās visnepatīkamākais cilvēks no visiem šeit klātesošajiem. Un, otrkārt, traģēdijas naktī es ieraudzīju gaismu viņas istabā.

—   Tas nav pārāk daudz.

—   Jums taisnība. Un vēl ņēmu vērā to, ka viņa šeit ir pavisam nesen. Bez tam es satiku kādu aizdomīgu francūzi, kas šeit spiegoja. Es domāju, ka jums par viņu viss ir zināms.

—   Jūs domājat cilvēku, kas sevi dēvē par misteru Celisu? Apmeties «Jautrajos kriketistos». Izskatās pēc tūrista.

—   Un ko par viņu domā Skotlendjards?

—   LJzvedas viņš samērā aizdomīgi, — Batls vienaldzīgi atteica.

—   Es teiktu — ārkārtīgi aizdomīgi. Un tā saskaitīsim divi plus divi. Francūziete guvernante — mājā, nepazīstamais francūzis — ārpus tās. Es nodomāju, ka viņi darbojas uz vienu roku, un devos izvaicāt lēdiju, pie kuras mademoiselle Brīna nodzīvojusi pēdējos desmit gadus. Es biju gatavs uzklausīt, ka šī dāma nekad neko nav dzirdējusi par mademoiselle Brīnu, bet izrādās — kļūdījos. Mademoiselle ir īsta guvernante.

Batls pamāja.

—   Man jāatzīstas, — Entonijs teica, — jau tad, kad ee ar viņu sarunājos, man radās doma, ka eju pa nepareizām pēdām. Jo viņa izskatās tieši tā, kā jāizskatās guvernantei.

Batls atkal piekrītoši- pamāja.

—   Jā, mister Keid, jums vajadzēja paļauties uz šim izjūtām. Zināt, dažas sievietes pārmērīgi lieto kosmētiku. Es kādreiz redzēju simpātisku meiteni, kas pārkrāsoja matus, uztriepa uz sejas dzelt-cnus plankumus, nedaudz nosmērēja plakstus ar sarkanu krāsu un — pats efektīgākais — šausmīgi nevīžīgi apģērbās. Rezultātā deviņi no desmit cilvēkiem, kas viņu bija redzējuši agrāk, to nepazina. Vīrieši parasti nejūt aicinājumu tā izmainīt savu ārieni. Protams, jūs varat pārveidot uzacu formu vai ielikt mākslīgos zobus un līdz a<r to mainīt sejas izteiksmi. Bet vienmēr paliek ausis, mister Keid, viss cilvēkam raksturīgākais koncentrēts ausīs.

—   Neskatieties uz mani tik bargi, Batl, — Entonijs palūdza. — Tas man krīt uz nerviem.

—    Es jau nemaz nerunāju par mākslīgām bārdām un grimu, — inspektors turpināja. — Bet tā mēdz būt tikai grāmatās. Eksistē ļoti nedaudz cilvēku, kurus nevar identificēt. Es personīgi zinu tikai vienu personu, kas ir pāriemiesošanās ģēnijs. Tas ir karalis Viktors. Jūs, mister Keid, esat kādreiz dzirdējis par karali Viktoru?

Detektīvs tik negaidīti un asi uzdeva jautājumu, ka Entonijs brīdi kavējās ar atbildi.

—    Karalis Viktors? — viņš domīgi atkārtoja. — Man •šķiet, ka esmu dzirdējis šo vārdu.

—   Viens no slavenākajiem dārglietu zagļiem. Tēvs — īrs, māte — francūziete. Pārvalda piecas valodas. Pirms pieciem mēnešiem iznāca no cietuma.

—   Un kur viņš ir patlaban?

—   Mēs, mister Keid, paši to gribētu zināt.

—   Sižets sarežģās, — Entonijs noteica. — Vai ir kāda iespēja, ka viņš parādīsies šeit? Kaut arī es domāju, ka to interesē tikai dārgakmeņi, nevis politiķu memuāri.

—   ēs par to neesmu pārliecināts, — inspektors Batls iebilda. — Cik mums zināms, viņš var būt jau šeit.

—   Viņš ir pārģērbies par sulaini? Ģeniāli! Jūs viņu atpazīsiet pēc ausīm, un jūs apmirdzēs mūžīga slava.

—    Man patīk jūsu joki, mister Keid! Jā, starp citu, ko j-ūs domājat par notikumu Steinzā?

—   Steinzā? — Entonijs pārprasīja. — Kas tur noticis?

—    Par to ziņoja sestdienas avīzes. Es domāju, ka jūs tās esat redzējis. Šosejas malā atrasts nošauts vīrietis. Ārzemnieks. Droši vien arī šodienas avīzes tam velta savu uzmanību.

—          Jā, kaut ko esmu dzirdējis, — Entonijs nevērīgi teica.

—   Acīmredzot tā nebija pašnāvība?

—   Nē. Tur neatrada ieroci. So cilvēku tā arī neidentificēja.

— Tas viss izklausās ļoti interesanti, — smaidot teica Entonijs. — Bet diezin vai tas saistīts ar kņaza Mihaila nāvi.

Viņš mierīgi un pārliecināti paskatījās uz inspektoru. Vai viņam tikai likās, vai arī inspektors Batls tiešām uzmanīgi viņu vēroja?

—    Liekas, ka patlaban ir sākusies šādu līdzīgu notikumu epidēmija, — Batls teica. — Nu labi, es riskēšu apgalvot, ka starp abām slepkavībām nav nekā kopīga.

Viņš pagriezās, paaicināja nesēju un devās uz tikko pienākušo Londonas vilcienu … Entonijs atviegloti uzelpoja. Viņš vēl nedaudz pastaigāja pa parku, iegrimis sev nepierastā do- mīgumā. Entonijs speciāli tuvojās mājai no tās pašas puses kā liktenīgajā naktī. Piegājis tuvāk, viņš ar acīm uzmeklēja logu, kurā bija redzējis iedegamies gaismu. Bet vai viņš bija absolūti pārliecināts, ka gaisma iemirdzējās tieši tajā logā — otrā no stūra?

Vienlaikus viņš izdarīja vēl vienu atklājumu. Celtnes sienas veidoja asu leņķi, un logs atradās no Entonija tālākajā sienā. Varētu likties, ka tas ir vistuvākais, bet, nedaudz izmainot skatpunktu, jūs atklājat, ka tas tomēr ir otrais un atrodas tieš>i virs sēžu zāles. Paejot nedaudz jardu pa labi, var skaidri saskatīt mājas galu. Pirmais logs nav saredzams, bet abi logi virs sēžu zāles kļūst par pirmo un otro no stūra. Kur viņš stāvēja, kad redzēja iedegamies gaismu?

Entonijs izlēma, ka tas ir visai grūts jautājums. Daži jardi rada būtiskas atšķirības. Bet viens bija skaidrs — viņš varēja kļūdīties, uzskatīdams, ka gaisma iedegās otrajā logā no stūra. Tikpat labi tas varēja būt arī trešais logs.

Tagad jānoskaidro, kas mitinās trešajā istabā. Entonijs to gribēja uzzināt pēc iespējas ātrāk. Liktenis bija viņam labvēlīgs. Hallo viņš satika Tredvelu, kas patlaban lika uz paplātes smagu sudraba tējkannu. Vairāk neviena nebija.

—   Sveicināti, Tredvel, — Entonijs viņu uzrunāja. — Man jums jāpajautā viena lieta. Kas dzīvo rietumu spārnā trešajā istabā no stūra? Tieši virs sēžu zāles.

Tredvels mirkli domāja.

—   Tā, ser, ir amerikāņu džentlmeņa mistera Fiša istaba.

—   Tik tiešām? Pateicos.'

—   Ņemiet par labu.

Tredvels jau gatavojās aiziet, bet vēlēšanās pirmajam pavēstīt jaunumus guva virsroku.

—   Jūs, ser, droši vien jau esat dzirdējis, kas notika pagā- jušaja naktī?

—   Ne pušplēsta vārda, — Entonijs atteica. — Bet kas notika?

—   Zādzības mēģinājums, ser.

—   Ko jūs sakāt? Un kas ir pazudis?

—   Nekas, ser. Viņiem acīmredzot bija ievajadzējušās senās bruņas no sēžu zāles. Bet, kad viņus atklāja, tie visu pameta un aizbēga. Par nelaimi, viņus neizdevās noķert.

—   Tas ir ļoti dīvaini, — Entonijs sacīja. — Atkal sēžu zāle. Kā viņi tur iekļuva?

—   Droši vien ielīda pa logu, ser.

Apmierinājis Entonija ziņkārību, Tredvels ķērās pie paplātes, bet pēc tam atkal pievērsās Entonijam.

—   Piedodiet, ser, — viņš godbijīgi teica, — ka es pirmais ar jums nesasveicinājos. Bet es nedzirdēju, kā jūs ienācāt, un nezināju, ka jūs stāvat man aiz muguras.

Durvīs viņš saskrējās ar misteru Aizekstainu, kas tam draudzīgi paspieda roku un sacīja:

—   Neuztraucieties par to, mans draugs. Ticiet man, jūs pat nepieskārāties man.

Tredvels beidzot aizgāja, bet Aizekstains atkrita krēslā.

—   Sveicināti, Keid. Jūs atgriezāties? Jums acīmredzot jau izstāstīja par pagājušās nakts notikumiem?

—   Jā, — Entonijs atbildēja. — Nedēļas nogale iznākusi visai dīvaina, kā jums šķiet?

—   Man ir tāda sajūta, ka to izdarījis kāds no vietējiem,— Aizekstains paziņoja. — Viss ticis darīts ļoti nemākulīgi un amatieriski.

—   Vai šeit ir kāds, kas kolekcionē bruņas? — Entonijs pavaicāja. — Siem zagļiem ir visai dīvaina gaume.

—   Ļoti dīvaina, — misters Aizekstains piekrita. Viņš ieturēja nelielu pauzi un pēc tam lēni noteica: — Kopumā ņemot, situācija ir nepatīkama.

Viņa balsī bija kaut kas draudīgs.

—   Es jūs ne visai saprotu, — Entonijs teica.

—   Kāpēc mūs vēl joprojām šeit aiztur? Izmeklēšana taču beidzas jau vakar. Kņaza mirstīgās atliekas tiks nogādātas Londonā, un paziņos, ka viņš miris ar infarktu. Bet mums joprojām nejauj no šejienes aizbraukt. Pat misters Lomakss nezina vairak par mani. Viņš ieteica griezties pie inspektora Batla.

—   Inspektors Batls tur kaut ko rezerve, — Entonijs sacīja. — Un šķiet, ka viņa plānā ir, lai visi paliktu šeit.

—   Bet piedodiet, mister Keid, jūs taču bijāt aizbraucis?

—   Ar sapītām kājām. Nav ne mazāko šaubu, ka man visu laiku sekoja. Ja es būtu gribējis, man nebūtu pat visniecīgākās iespējas aizmest pistoli vai izdarīt kaut ko tamlīdzīgu.

—   Pistoli, — Aizekstains atkārtoja. — Tā vēl joprojām nav atrasta?

—   Vēl ne.

—   Iespējams, ka to iemeta ezerā.

—   Ļoti iespējams.

—   Kur ir inspektors Batls? Dienā es viņu neredzēju.

—   Viņš aizbrauca uz Londonu. Es viņu satiku stacijā.

—   Aizbrauca uz Londonu? Jūs nejokojat? Viņš neteica, kad atgriezīsies?

—   Es sapratu, ka agri no rīta.

Ienaca Virdžīnija kopā ar lordu Katerhemu un misteru Fišu. Viņa laipni uzsmaidīja Entonijam.

—   Jūs, mister Keid, esat atgriezies? Jūs jau dzirdējāt par mūsu pagājušās nakts piedzīvojumiem?

—   Tā bija ļoti smaga un saspringta nakts, mister Keid, — Ilirams Fišs sacīja. — Jums teica, ka es noturēju misis Rivelu par vienu no laupītājiem?

—   Par laupītāju? Vai tas tiesa? — Entonijs pārprasīja.

—   Jā, diemžēl, — misters Fišs bēdīgi noteica.

—   Virdžīnij, dārgā, — lords Katerhems vērsās pie viņas, — es nezinu, kur ir Bandla. Es jūs lūdzu, uzņemieties saimnieces lomu.

Virdžīnija apsēdās blakus Entonijam.

—          Pēc tējas atnaciet uz piestātni, — viņa klusi sacīja.

—   Man un Bilam ir daudz kas jums jāpastāsta. — Un viņa piebiedrojas kopējai sarunai.

Pēc tējas dzeršanas viņi satikās pie piestātnes. Virdžīnija un Bils nevarēja vien nociesties paziņot jaunumus. Viņi piekrita Entonijam, ka konfidenciālas sarunas vislabāk risināt laivā ezera vidū. Kad viņi bija atīrušies no krasta pienācīgā attālumā, Entonijam tika sīki aprakstīti visi iepriekšējās nakts piedzīvojumi. Bils izskatījās nedaudz aizvainots. Viņš nevēlējās, ka Virdžīnija izklāsta visus sīkumus šim puisim no kolonijām.

—   Protams, tas ir ļoti dīvaini, — teica Entonijs, kad Virdžīnija bija beigusi stāstījumu. — Kā jūs domājat, kas tas varēja būt? — viņš tai pajautāja.

—   Man likās, ka tie kaut kam līdzinās, — viņa ātri atteica. — Pieņēmums, ka tie varētu būt zagļi, ir absurds.

—   Lai kas viņi arī būtu, skaidrs ir viens, ka tie mēģināja uzvilkt bruņinieku bruņas un tajās noslēpties, — Bils paziņoja. — Bet kāpēc vajadzēja izklaudzināt paneli? Izskatās tā, ka zālē viņi nokļuvuši pa slepenām kāpnēm vai kaut kā tamlīdzīgi.

—   Cimnīzā ir pazemes ejas, — Virdžīnija teica. — Un droši vien arī slepenas kāpnes. Lords Katerhems varētu par to pastāstīt. Bet visvairāk es gribētu zināt, kam tie divi līdzinājās.

—   Es domāju, ka šī lieta nav saistīta ar memuāriem, — Entonijs sacīja. — Tā ir liela paka. Viņiem acīmredzot vajadzēja kaut ko pavisam mazu.

—   Man šķiet, ka Džordžs varētu zināt, ko tie meklēja, — Virdžīnija atteica. — Bet diezin vai viņš to mums izpaudīs.

—   Jūs teicāt, ka tur bija tikai viens cilvēks, — Entonijs turpināja. — Bet varbūt tur bija vēl kāds, ja jau jūs dzirdējāt, ka tas dodas uz durvīm, kad jūs metāties pie loga.

—   Čaboņa bija ļoti klusa, — Virdžīnija sacīja. — Un es neesmu pārliecināta, ka man neizlikās.

—   Pilnīgi iespējams. Bet, ja jums nav tikai izlicies, tas nozīmē, ka mājā iekļuvis arī otrs cilvēks. Interesanti…

—   Kas tieši? — Virdžīnija viņu pārtrauca.

—   Mistera Hirama Fiša gaišredzība. Viņš pārāk ātri apģērbās, izdzirdis palīgā saucienus.

—          Jā, tas tik tiešām ir aizdomīgi, — Virdžīnija piekrita.

—   Bet Aizekstains, kas tādā troksnī gulēja? Tas arī ir aizdomīgi. Protams, ja viņš gulēja.

—   Sis Boriss, — Bils teica, — arī izskatās pēc visīstākā nelieša. Es domāju Mihaila sulaini.

—   Cimnīza ir pilna ar aizdomīgām personām, — Virdžīnija piemetināja. — Domāju, ka nekļūdīšos, ja teikšu, ka visi pārējie iedveš daudz mazāk uzticības nekā mēs. Es nebūtu gribējusi, ka inspektors Batls aizbrauc uz Londonu. Tas no viņa puses ir kļūmīgs solis. Jā, starp citu, mister Keid, es pāris reižu redzēju kaut kādu francūzi, kas te okšķerēja.

—   Viss ir ārkārtīgi mīklaini, — Entonijs secināja. — Es izbraukājos pilnīgi par velti un jūtos kā galīgs muļķis. Svarīgi ir noskaidrot vienu jautājumu, vai šie, pieņemsim — laupītāji, varēja iedomāties, ka viņus atklās?

—   Visticamāk, ka ne, — Virdžīnija atbildēja. — Es pat esmu par to pārliecināta.

—          Es domāju, ka viņi ieradīsies atkal, — Entonijs teica.

—    Tie zina vai drīz arī uzzinās, ka Batls ir Londonā. Un droši vien riskēs un šonakt nāks atkal.

—   Jūs tiešām tā domājat?

—   Tas ir iespējams. Mēs trijatā varētu noorganizēt nelielu sindikātu. Mēs ar Eversliju noslēpsimies sēžu zālē.

—   Bet es? — Virdžīnija nepacietīgi vaicāja. — Neceriet izvairīties no manas līdzdalības.

—   Klausieties, Virdžīnij, — Bils viņu pārtrauca. — Tas ir vīriešu darbs.

—   Neesiet idiots, Bil! Es būšu kopā ar jums. Citādi jūs savārīsiet ziepes. Sindikāts sāk darbu šonakt.

Pēc kopīgā lēmuma pieņemšanas viņi apsprieda detalizētu plānu.

Vēlu vakarā, kad visi jau bija devušies pie miera, sindikāta locekļi ielavījās sēžu zālē. Viņi bija apbruņojušies ar spēcīgām kabatas baterijām, bet Entonijam kabatā bija revolveris.

Entonijs vēlreiz apgalvoja, ka nepazīstamie naktī no jauna mēģinās iekļūt sēžu zālē. Entonijs uzskatīja, ka Virdžīnija nekļūdās, stāstīdama, ka pagājušajā naktī viņai tumsā kāds pagājis garām. Tāpēc viņš aizstājās aiz lielā ozolkoka skapja netālu no durvīm, lai vienlaicīgi varētu redzēt gan durvis, gan logu. Virdžīnija paslēpās aiz dzelzs bruņinieka, bet Bils iekārtojās pie loga.

Laiks vilkās bezgalīgi lēni. Pulkstenis nosita viens, pēc tam — pusdiyi, divi, pustrīs.

Entonijs juta, ka viņu sāk mākt nogurums.

Pakāpeniski viņš nāca pie secinājuma, ka atkal ir kļūdījies. Bet nepazīstamie taču nevar vēlreiz nemēģināt.

Negaidot viņš sastinga. Nervi bija saspringti līdz galam. Viņš izdzirda uz terases klusus soļus. Viss apklusa. Bet pēc mirkļa iečīkstējās logs un viena tā puse lēni atvērās. Uz palodzes uzrāpās cilvēks. Viņš bridi stāvēja un uzmanīgi ieklausījās. Tad iededza lukturīti un pārlaida gaismu pāri istabai. Acīmredzot neko aizdomīgu viņš nesaskatīja. Viņi visi trīs aizturēja elpu. Cilvēks nokāpa no palodzes un piegāja pie tā paša paneļa, kur iepriekšējā naktī.

Širu momentā Bils saprata, ka izgāzīs operāciju. Viņam šausmīgi gribējās šķaudīt. Un nekāds spēks uz pasaules nevarēja viņu no tā atturēt.

Viņš cieši saknieba lūpas un nez kāpēc sāka vērties griestos. Pēc tam aizspieda degunu. Bet tas viss bija velti. Viņš nošķaudījās. Ne pārāk stipri, bet pietiekami, lai to dzirdētu visā telpā.

Cilvēks metās uz logu, bet tajā paša mirklī Entonijs ieslēdza savu kabatas bateriju un drāzās viņam pakaļ.

Jau nākamajā brīdī tie abi vārtījās pa grīdu.

—   Gaismu! — Entonijs iesaucās.

Virdžīnija strauji pagrieza slēdzi. Istaba pielija ar gaismu. Entonijs jāšus sēdēja uz sava pretinieka. Bils bija sagrābis nepazīstamo aiz rokam.

—   Tagad varam paskatīties uz mūsu ciemiņu, — Entonijs noteica.

Viņš pagrieza savu upuri uz muguras. Tas bija tas pats cilvēks ar melno bardu, kas dzīvoja «Jautrajos kriketistos».

—   Tīri nostrādāts, — kada balss atzinīgi teica.

Viņi paskatījās. Durvju ailē stāvēja inspektors Batls.

—    Es domāju, ka jūs esat Londonā, — Entonijs vēsi sa- cija.

Batla acis iemirdzejas.

—   Tiešām? — viņš jautāja. — Es nolēmu, ka nebūtu slikti, ja visi domātu, ka esmu aizbraucis.

—   Jā, patiesi, — Entonijs piekrita, vērodams sagūstīto vīrieti.

—          Atļausiet man piecelties, džentlmeņi, — viņš pavaicāja.

—  Jūs esat trīs, bet es — viens …

Entonijs palīdzēja viņam piecelties. Nepazīstamais sakārtoja apkaklīti un paskatījās uz Batlu.

—    Piedodiet, ja es pareizi sapratu, jūs esat no Skotlendjarda? — viņš teica.

—   Pilnīgi pareizi, — Batls atbildēja.

—   Tad es jums parādīšu savus dokumentus. — Viņš kautrīgi pasmaidīja. — Kaut gan prātīgāk būtu bijis to izdarīt agrāk.

Viņš izvilka no kabatas dažus papīrus un pasniedza tos detektīvam. Pēc tam pagrieza mēteļa atloka otru pusi un parādīja tur piesprausto nozīmi.

Batls pārsteigumā iekliedzās. Viņš apskatīja dokumentus un atdeva tos īpašniekam.

—   Man ir paliesi žēl, monsieur, ka ar jums tā apgājās, — viņš teica. — Bet jūs pats esat daļēji vainīgs.

Batls pasmaidīja, redzot pārējo izbrīnītās sejas.

—   Tas ir mans kolēģis. Mēs viņu dienu 110 dienas gaidījām ierodamies no Parīzes, — viņš paskaidroja. — Monsieur Le- muāns no Sirtē.

19. nodaļa noslĒpumainais notikums

Visi blenza uz franču detektīvu, kas smaidīdams viņos nolūkojās.

—   Tas tiešām tā ir, — viņš apjucis teica.

Sekoja garāka pauze, kuras laikā klātesošie centās apjēgt šo jaunumu.

Virdžīnija vērsās pie Batla.

—   Zināt, par ko es domāju, inspektor Batl?

—   Par ko tad, misis Rivela?

—   Es domāju, ka pienācis laiks mūs apgaismot.

—   Jus apgaismot? Es nesaprotu, misis Rivela?

—   Inspektor Batl, jūs lieliski saprotat. Es pieļauju iespēju, ka misters Lomakss jums ieteica izvairīties no tiešas atbildes, stāstot par kaut kādiem tur valsts noslēpumiem. Bet labāk būtu, ja jūs mums visu izstāstītu, nevis pūstu miglu acīs. Monsieur Lemuān, jūs man piekrītat?

—   Madame, es ar jums esmu pilnīgi vienis pratis.

—   Protams, tumsā virzīties uz priekšu ir grūti, — Batls teica. — To pašu es teicu arī misteram Lomaksam. Misters Everslijs ir viņa sekretārs, tātad no viņa nav nekāda iemesla kaut ko slēpt. Kas attiecas uz misteru Keidu, tad viņš gribot negribot ir iejaukts visā šaja lietā, un es domāju, ka viņam par to ir jāzina. Bet… — Batls sastostijās.

—   Es saprotu, — Virdžīnija sacīja. — Sievietes ir ārkārtīgi pļāpīgas un neprot glabāt noslēpumus! Es tādus spriedumus jau esmu dzirdējusi. Tieši tādas ir Džordža domas.

Lemuāns pētoši vēroja Virdžīniju. Pec tam viņš vērsās pie Batla.

—   Ja es pareizi saprotu, madame uzvārds ir Rivela?

—   Pilnīgi pareizi, — Virdžīnija teica.

—   Jūsu vīrs, šķiet, bija diplomātiskajā dienestā. Jā? Un jūs bijāt ar viņu Hercoslovakijā neilgi pirms karaļa un karalienes nogalināšanas?

—   Jā. Tieši tā.

Lemuāns atkal vērsās pie inspektora.

—   Es domāju, ka madame ir tiesības zināt visu par šo lietu. Netieši tas skar arī viņu. Bez tam … — Viņam iemirdzējās acis. — Saprātu, madame, diplomātiskajās aprindās augstu vērtē.

—   Es priecājos, ka jūs esat tik augstās domās par mani, — Virdžīnija smaidīdama teica. — Un būšu priecīga tās attaisnot.

—    Kā jūs skatāties, ja mēs kaut ko iedzertu? — Entonijs pavaicaja. — Vai arī mūs gatavojas apgaismot tieši šeit un tūliņ?

—          Ja jūs neiebilstat, ser, tad šeit, — Batls atbildēja.

—   Mani ir dzimusi ideja neiziet no šīs istabas līdz rītam.

—   Tad es kaut ko atnesīšu uz šejieni, — Entonijs sacīja.

Bils devās kopā ar Entoniju, un drīz viņi atgriezās, nesdami paplāti, piekrautu ar glāzēm un dzīves tonusa uzturēšanai domātu šķidrumu. Pēc tam visa sabiedrība apsēdās ap lielo ozolkoka galdu.

—   Es ceru, ka man nav jāatgādina, — Batls iesāka, — ka visam jāpaliek noslēpumā. Informācijas noplūde nav pieļaujama. Bez tam man ir priekšnojautas, ka tas tuvākajā laikā vienalga notiks. Pateicoties kādam, kas līdzīgi misteram Lo- maksam visu slēpj daudz sliktāk, nekā pats domā. Un tā: šī lieta iesākās pirms vairāk nekā septiņiem gadiem. Sajā laikā daudzās zemēs, īpaši Austrumeiropā, notika valstiskas pārmaiņas. To visu vadīja grāfs Stilptičs. Viņš visus raustīja kā marionetes, un visi pakļāvās. Toreiz viņu atbalstīja Anglija. Viņa darbība aptvēra gandrīz visas Balkānu valstis. Es neiedziļināšos visos sīkumos, bet vienreiz kaut kas pazuda, turklāt pazuda tik mistiskā veidā, ka radās tikai divi pieņēmumi: zagļa dzīslās ritējušas karaliskas asinis, un tajā pašā laikā tas bija augstas klases profesionāļa darbs. Tagad monsieur Lemuāns jums izstāstīs, kas to varēja izdarīt.

Francūzis paklanījās un turpināja:

—    Pilnīgi iespējams, ka jūs Anglijā nekad neesat dzirdējuši par slaveno karali Viktoru. Viņa īsto vārdu neviens nezina. Viņš ir ārkārtīgi vīrišķīgs cilvēks, pārvalda piecas valodas, un neviens nespēj līdzināties tā pārmiesošanās spējām. Viņa tēvs bija anglis vai īrs. Tas, starp citu, nav svarīgi. Pats viņš darbojās galvenokārt Parīzē. Pirms astoņiem gadiem viņš izdarīja veselu sēriju zādzību. Toreiz viņš dzīvoja ar kapteiņa O’Nīla vārdu.

Virdžīnija aiz pārsteiguma iekliedzās. Monsieur Lemuāns viņai uzmeta caururbjošu skatu.

—   Man šķiet, ka es saprotu, kas jūs tā satrauca, madame. Pēc mirkļa tas kļūs skaidrs visiem. Toreiz mums Sirtē bija aizdomas, ka kapteinis O’Nīls nav neviens cits kā karalis Viktors, bet pierādīt mēs to nevarējām. Tanī pašā laikā Parīzes teātrī «Folie Bergēre» uzstājās jauna aktrise Andžela Moreja. Mums bija aizdomas, ka viņa ir saistīta ar karali Viktoru, bet atkal nebija pierādījumu.

Toreiz Parīzē gatavojās Ilercoslovakijas jaunā karaļa Nikolaja IV vizītei. Sirtē saņēma uzdevumu — gādāt par Viņa Augstības drošību. Viens no uzdevumiem bija sekot revolucionāras organizācijas Asiņainās rokas brālība darbībai. Tagad ir skaidri zināms, ka brālība stājās sakaros ar Andželu More- ju un piedāvāja viņai milzīgu naudas summu, lai tā palīdzētu realizēt viņu plānus. Viņai vajadzēja panākt, lai jaunais karalis tajā iemīlas, un izdevīgā brīdī to iemānīt brālības norādītajā vietā. Andžela Moreja paņēma naudu un apsolīja nospēlēt viņai uzticēto lomu.

Bet jaunā lēdija bija gudrāka un ambiciozāka, nekā viņi domāja. Viņa visai drīz apbūra karali, tas neprātīgi iemīlējās un apbēra to ar dārglietām. Tieši tad viņai arī dzima ideja no karaļa mīļākās kļūt par karalieni.

Kā zināms, šo ideju viņa realizēja spīdoši. Hercoslovakija to stādīja priekšā kā grāfieni Popovsku, kuras dzīslās rit Ro- manovu nama asinis. Drīz viņa kļuva Hercoslovakijas karaliene Varaga. Nav nemaz tik slikti mazai Parīzes aktrīzrtei! Man ir gadījies dzirdēt, ka savus karalienes pienākumus viņa pildījusi lieliski. Bet triumfs nebija ilgs. Asiņainās rokas brālība šausmīgi pārskaitās par nodevību un divas reizes sarīkoja atentātu. Visbeidzot, viņi noorganizēja valstī revolūciju, kuras laikā karalis un karaliene tika nogalināti. Viņu izkropļotie un grūti atpazīstamie līķi bija nolikti vispārējai apskatei, un pat mirusi karaliene ārzemniece izsauca vēl nedzirdētu niknumu tautā.

Acīmredzot ar pilnu pārliecību var teikt, ka ari pēc kronēšanas viņa joprojām bija saistīta ar savu līdzzinātāju — karali Viktoru. Iespējams, ka viņš izstrādāja visu šo drosmīgo plānu. Ir zināms, ka, jau būdama IIercoslovakijā, viņa ar slepena koda palīdzību sazinājās ar to. Piesardzības labad vēstules bija rakstītas angļu valodā un parakstītas tās tika ar kādas angļu lēdijas vārdu, kuras vīrs taja laika darbojās sūtniecībā. Ja tas gadījuma tiktu pārķertās un lēdija visu noliegtu, viņai droši vien neticētu, jo tās bija adresētas viņas mīļa- kajam. Vēstulēs bija izmantots jūsu vārds, misis Rivela.

—    Es visu sapratu, — Virdžīnija teica. Viņas sejas izteiksme bija pilnīgi mainījusies. — Tad, lūk, no kurienes radušās vēstules!

—   Kāda nelietība! — Bils pārskaities iekliedzās.

—   Vēstules bija adresētas kapteinim O’Nīlam uz viņa Parīzes dzīvokli. Vēstuļu patiesais mērķis atklājas tikai vēlāk, kad kļuva zināms visai dīvains fakts. Pēc karaļa un karalienes nāves ievērojama daļa troņa dārglietu bija pazudušas, un tās atrada Parīzē. Noskaidrojās, ka deviņos gadījumos no desmit īstie dārgakmeņi bija aizstāti ar viltotiem. Bet jūs taču zināt, ka starp Hercoslovakijas troņa dārglietām bija ari ārkārtīgi slaveni akmeņi. Tātad, jau būdama karaliene, Andžela Moreja nepameta novārta savu iepriekšējo nodarbi.

Un tā esam nonākuši pie galvenā. Nikolajs IV un karaliene Varaga ieradās Anglijā un viesojās Cimnīzā pie iepriekšējā marķīza Katerhema, kas vēlāk kļuva par ārlietu ministru. Hercoslovakija, protams, ir visai maza valsts, bet ar to pilnīgi nerēķināties nedrīkst. Tādēļ nebūtu slikti gut ietekmi arī par karalieni Varagu. Bet viņa vienlaicīgi bija karaliene un pieredzējusi zagle. Nav šaubu, ka īsto dārgakmeņu nomaiņa pret viltotiem varēja notikt tikai tāda profesionāļa virsvadībā kā karalis Viktors. Nav šaubu, ka visu šo riskanto plānu arī viņš izdomāja.

—    Pie monsieur Lernuāna teiktā, — Batls turpināja, — vēi var piebilst, ka pēc Hercoslovakijas karalienes aizbraukšanas dārgakmeņi palika šeit. Viņas Augstība tos kaut kur noslēpa. Kur? Iespējams, ka mēs nekad to neuzzināsim. Bet es nebrīnīšos, — inspektora seja savilkās smīnā, — ja izradīsies, ka tās noslēptas šajā istabā.

Entonijs pielēca kājās.

Ko? Pēc tik daudziem gadiem? — viņš neticīgi pārjautāja. — Tas ir neiespējami.

—   Monsieur, jūs nezināt visus apstākļus, — Lemuāns iebilda. — Pēc divām nedēļām Hercoslovakijā notika revolūcija. Karali un karalieni nogalināja. Tajā pašā laikā Parīzē arestēja kapteini O’Nilu un viņam piesprieda visai maznozīmīgu cietumsodu. Mēs cerējām viņa dzīvokli atrast šifrētas vēstules, bet izrādījās, ka tās nesen nodotas kādam hercoslovakam. Sis cilvēks atgriezās Hercoslovakijā tieši pirms revolūcijas, bet pēc tam pazuda bez pēdām.

Var būt, ka viņš aizbrauca uz ārzemēm, — Entonijs domīgi noteica. — Iespējams, uz Āfriku. Un no viņa es dabūju vēstuļu sainīti. Viņam tas bija līdzvērtīgs zeltam. Viņu sauca Pedro Holandietis.

Entonijs ieraudzīja Batla izteiksmīgo skatienu un pasmaidīja.

—   Drīz es jums kaut ko izstāstīšu, — viņš teica.

—   Jūs nepaskaidrojāt tikai vienu, Batl, — Virdžīnija sacīja, — jūs mums nepateicāt, kāda ir vēstuļu saistība ar memuāriem. Bet šai saistībai taču jabūt.

—   Madame ļoti steidzas, — Lemuāns konstatēja. — Saistība tiešām ir. Grāfs Stilptičs bija Cimnīzā vienlaikus ar karalieni.

Un viņš varēja uzzināt kaut ko par dārgakmeņiem?

—   Pilnīgi iespējams.

—   Esmu pārliecināts, — Batls teica, — ka viņš šo atgadījumu ir pieminējis memuāros. Un tas pielēja eļļu ugunij.

Entonijs aizsmēķēja cigareti.

—   Jus esat pārliecināts, ka memuāros var atrast atslēgu dargakineņu atrašanās vietai? — viņš pavaicāja.

—   Pilnīgi nē, — Batls noteikti sacīja. — Stilptičs nekad nebija tuvs ar karalieni un visādi centās traucēt tās laulības ar karali. Diezin vai viņa uzticētu tam savus noslēpumus.

Es pat ne mirkli to nepieļauju, — Entonijs teica. — Bet nedrīkst aizmirst, ka viņš bija ārkārtīgi viltīgs. Un viņa varēja arī nezināt, ka Stilptičs ir atklājis, kur tā slēpj dārgakmeņus. Ka jums šķiet, ko viņš tādā gadījumā darītu?

—   Grūti pateikt, — pēc maza pārdomu brīža Batls atteica.

—   Es jums piekrītu, — teica monsieur Lemuāns — Tā būtu ārkārtīgi kutelīga situācija. Anonīmi atdot dārglietas — tas ir visai sarežģīts uzdevums. Ja viņš būtu zinājis to atrašanās vietu, tas viņam piešķirtu milzīgu varu pār karalieni, bet viņš tā mīlēja varu. Stilptičam būtu izdevīgs šis slepenais ierocis, kuru pie gadījuma varētu laist darbā. Tas nebija vienīgais

noslēpums, ko viņš zināja. Viņš kolekcionēja noslēpumus tāpat kā citi — porcelānu. Runā, ka pirms savas nāves Stilptičs ir lielījies ar tādu noslēpumu zināšanu, kas varētu izraisīt ne vienu vien skandālu. Bet katrā gadījumā viņš daudzkārt ir solījis savos memuāros izpaust vairākus noslēpumus. Tātad…— francūzis viegli pasmaidīja, — daudzi vēlētos aizkavēt memuāru parādīšanos dienas gaismā. Mūsu slepenpolicija cerēja pati tos iegūt, bet grāfs spēra vairākus piesardzības soļus.

—   Grūti pateikt, vai grāfs tiešām zināja dārgakmeņu atrašanās vietu, — Batls norūca.

—   Atvainojiet, — Entonijs teica, — bet jūs tikko pateicāt tieši viņa vārdus.

—   Ko?! — abi detektīvi uz viņu paskatījās.

—   Kad misters Makgrats man iedeva memuārus un palūdza tos nogādāt Anglijā, viņš man izstāstīja par savu tikšanos ar grāfu Stilptiču. Tas bija noticis Parīzē. Misters Makgrats, riskējot ar savu dzīvību, izglāba grāfu no bruņotiem bandītiem. Toreiz viņš izteicis divas visai interesantas frāzes. Pirmkārt, grāfs bija teicis, ka viņš zina, kur atrodas «Kohi- nors», bet mans draugs tam diemžēl nebija pievērsis uzmanību. Un, otrkārt, uzbrucējos viņš bija sazīmējis karaļa Viktora ļaudis. Es domāju, ka ir jēga šos abus faktus apvienot.

—   Mīļais Dievs! — inspektors Batls iesaucās. — Es jau teicu, ka tie ir viņi. Droši vien viņi nogalināja arī kņazu Mihailu.

—   Bet karalis Viktors vēl nekad nevienam nav atņēmis dzīvību, — Lemuāns sacīja.

—   Meklējot dargakmeņus, viņš varēja arī mainīt savus ieradumus.

—   Kur viņš ir tagad? — Entonijs asi noprasīja. — Jūs teicāt, ka pirms dažiem mēnešiem viņu atbrīvoja. Jūs varat atrast viņa pēdas?

Monsieur Lemuāna sejā parādījās vainīgs smaids.

—   Mēs pūlējāmies, monsieur. Bet šis cilvēks ir īsts velns. Viņš visu laiku izslīd no mūsu rokām. Mēs domājām, ka viņš ir Anglijā. Bet nē. Viņš ir devies… kā jūs domājat — uz kurieni?

—   Uz kurieni? — Entonijs jautāja. Viņš uzmanīgi vēroja francūzi, bet pirksti nervozi spēlējās ar sērkociņu kastīti.

—   Uz Ameriku. Uz Savienotajām Valstīm.

—   Kur?! — Entonija izsaucienā bija neslēpts izbrīns.

—   Tieši uz turieni, kur es teicu. Un zināt, kā viņš sevi dēvē? Kādu lomu viņš tagad spēlē? Kņaza Hercoslovakijas Nikolaja lomu.

Kastīte izkrita no Entonija rokām. Batls bija ne mazāk

pārsteigts.

—   Tas nevar būt, — inspektors iesaucās.

—   Kāpēc ne, mans draugs? No rīta jūs uzzināsiet visus jaunumus. Tas droši vien ir pats satriecošākais apmāns, par kādu es jebkad esmu dzirdējis. Kā jūs jau zināt, klīda baumas, ka kņazs Nikolajs pirms gada Kongo ir miris. Mūsu paziņa karalis Viktors izmanto to, ka pierādīt šo nāvi ir samērā grūti. Viņš liek Nikolajam augšāmcelties un tagad spēlē viņa lomu, iekasējot milzīgu kaudzi dolāru no tiem, kas cer uz naftas koncesijām. Bet pilnīgi nejauši viņu atmaskoja, un viņam steidzīgi nācās pamest Ameriku. Tagad viņš, iespējams, ir jau Anglijā. Tāpēc arī es esmu šeit. Agri vai vēlu viņš parādīsies Cimnīzā. Ja vien nav jau šeit.

—   Jūs domājat, ka? …

—   Es domāju, ka viņš bija šeit kņaza Mihaila nāves naktī un arī vakarnakt.

—   Jūs gribat teikt, ka viņš šeit ieradās divas reizes? — Batls vaicāja.

—   Es gribu teikt, ka viņš šeit ir parādījies divas reizes.

—   Es raizējos par to, kur palicis monsieur Lemuāns, — Batls teica. — Es saņēmu ziņu, ka viņš ir ceļā no Parīzes, lai šeit strādātu kopā ar mani. Un nekādi nevarēju saprast, kur viņš kavējas.

—   Man jums jāatvainojas, — Lemuāns teica. — Es ierados nākamajā rītā pēc slepkavības. Bet uzskatīju par labāku izpētīt, tā teikt, neoficiālās ziņas, lai mani neuzskatītu par jūsu kolēģi. Es cerēju, ka tas palīdzēs izmeklēšanai. Protams, es saprotu, ka tas var mest uz mani aizdomu ēnu, bet uzskatīju, ka tas var palīdzēt realizet manu plānu. Es apsargāju jūsu mieru, pats paliekot mala. Un ticiet man — šajās divās dienās esmu uzzinājis daudz ko interesantu.

—   Bet tāda gadījumā jus varbūt zināt, kas īstenībā notika pagājušajā nakti? — Batls pavaicāja.

—   Labi, izstāstīšu jums visu pēc kārtas Es šeit ielavījos, lai pavērotu. Un pilnīgi pārliecinājos, ka kopš tā brīža, kad šeit nogalināja kņazu, istaba glabā kaut kādu noslēpumu. Es stāvēju uz terases. Drīz man kļuva skaidrs, ka istabā kāds ir. Vairākkārt redzēju iededzamies kabatas bateriju. Es pamēģināju attaisīt vidējo logu, un tas padevās. Vai nu šis cilvēks bija jau agrāk ielīdis pa logu, vai arī to iepriekš attaisījis, gatavodams iespējamo atkāpšanās ceļu. Nezinu. Es ļoti klusi ieslīdēju istabā. Soli pa solim sāku virzīties uz to vietu, kur, nebaidoties būt atklātam, varētu redzēt, kas notiek. Pašu šo cilvēku nevarēju labi saskatīt. Viņš stāvēja ar muguru pret mani, lukturīša gaisma krita sāņus. Es redzēju tikai siluetu. Bet viņa darbošanās mani pārsteidza — viņš rūpīgi pētīja katru bruņinieka tērpa detaļu. Kad viņš pārliecinājās, ka meklētais tur nav, tas sāka izklaudzināt paneļus blakus gleznai. Ko viņš darītu pēc tam — nezinu. Tanī brīdī ielauzāties jūs. — Lemuāns paskatījās uz Bilu.

—    Diemžēl mūsu iejaukšanās izrādījās visai neveiksmīga, — Virdžīnija teica.

—    Jā, madame, jūs viņu aizbaidījāt. Bet, tā ka man nebija ne vismazākās vēlēšanās tikt atklātam, tad es, atbrīvojies no mistera Everslija, caur logu pa galvu pa kaklu metos parkā. Kādu laiku man sekoja. Tas droši vien bijāt jūs, mister Everslij. Bet man izdevās aizbēgt.

—   Sākumā es arī jūs ķēru, — Virdžīnija atzinās.

—    Bet nepazīstamais palika istabā Un uzmanīgi izslīdēja pa durvīm. Tur nav nekā dīvaina, ka viņam izdevās izbēgt ķērājiem. Tas nebija grūti, — monsieur Lemuāns secināja.

—    Jūs tiešām domājat, ka šis Arsēns Lipēns ir kāds no lorda Katerhema kalpotājiem vai viesiem? — Batls pajautāja.

—    Kāpēc gan ne? — Lemuāns atteica. — Un iespējams, ka tas ir Boriss Ančukofs — kņaza Mihaila uzticamais kalps.

—   Ļoti aizdomīgs subjekts, — Bils piekrita.

—    Izveicības ziņā viņš līdzinās jums, — Entonijs smaidīdams teica.

Atbildes vietā francūzis pasmaidīja.

—    Šķiet, ka jūs viņu pieņēmāt sev par kambarsulaini? Vai nav tiesa, mister Keid? — inspektors Batls painteresējās.

—    Batl, es jūsu priekšā noņemu cepuri. No jums neko nenoslēpsi. Bet, ja runājam par detaļām, tad viņš pats izvēlējās mani.

—    Kāpēc?

—    Nespēju iedomāties, — Entonijs atbildēja. — Varbūt tāpēc, ka es viņam iepatikos. Bet varbūt viņš domā, ka es nogalināju viņa saimnieku. Tagad tas grib iegūt manu uzticību, lai izdevīgā brīdī atriebtos.

Entonijs piecēlās, piegāja pie loga un atvilka aizkarus.

—   Jau aust gaisma, — viņš teica un nožāvājās. — Diezin vai patlaban notiks kaut kas interesants.

Arī Lemuāns piecēlās.

—   Tagad man jūs jāpamet, — viņš teica. — Iespējams, ka mēs šodien vēl tiksimies. — Graciozi paklanījies Virdžīnijai, viņš caur logu izlīda uz terases.

—   Bet tagad — gulēt, — Virdžīnija sacīja. — Un jūs, Bil, esiet paklausīgs un dodieties uz gultu! Brokastīs bez jums iztiks.

Entonijs stāvēja pie loga un vēroja aizejošo misteru Lemu- ānu.

—   Jūs acīmredzot man nepiekritīsiet, — Batls vērsās pie viņa, — bet es riskēšu, teikdams, ka viņš ir viens no gudrākajiem franču detektīviem.

—   Kāpēc nepiekritīšu? — Entonijs domīgi noteica. — Es uzskatu, ka tam ir zināms pamats.

—   Jums bija taisnība, kad teicāt, ka šī nakts mums nesīs kaut ko neparastu. Jā, starp citu, jūs atceraties, ko es jums stāstīju par cilvēku, kuru atrada nošautu Steinzas rajonā?

—   Jā. Kas tad ir?

—   Nekas. Tikai viņa personība beidzot ir noskaidrota. Viņu sauc Džuzepe Manelli. Viņš strādāja par oficiantu Londonas hotelī «Blitz». Interesanti, vai ne?

20.  nodaļa BATLS UN ENTONIJS APSPRIEŽAS

Entonijs neko neatbildēja. Viņš joprojām skatījās pa logu. Inspektors brīdi vēroja viņa nekustīgo muguru.

—    Ar labu nakti, ser, — viņš beidzot teica un devās uz durvīm.

Entonijs negaidot pagriezās.

—   Batl, pagaidiet mazliet.

Inspektors paklausīgi apstājās. Entonijs piegāja pie viņa, izvilka cigareti un aizsmēķēja.

—    Šķiet, ka jūs esat ļoti ieinteresēts par šo notikumu Steinzā? — viņš teica un izpūta dūmu gredzenu.

—    Nu, ne pārāk, ser. Sis notikums ir nedaudz neparasts. Tas arī viss.

—    Kā jūs domājat — šis cilvēks bija nošauts turpat, kur to atrada, vai arī viņu nogalināja citur un pēc tam līķi aizveda uz Steinzu?

—   Es domāju, ka viņu nošāva citur, bet līķi mašīnā aizveda uz turieni.

—   Man arī tā šķiet, — Entonijs teica.

Kaut kas viņa tonī Ballu darīja uzmanīgu.

—   Jūs kaut ko par to zināt? Jūs zināt, kas aizveda līķi?

—   Jā, — Entonijs sacīja.

Batla nesatricināmība viņu nedaudz aizskāra.

—   Jus tik mierīgi uzņemat šo atbildi? — viņš teica.

—   Nekad nevajag izrādīt emocijas. Man to vienreiz iemācīja, un no tā laika es to stingri ievēroju.

—   Es nekad neesmu manījis, ka jūs par kaut ko uztrauktos, — Entonijs atziņas. — Nu labi, jūs interesē, kas notika ar mani?

—   Protams, mister Keid.

Entonijs piebīdīja divus krēslus un, kad Batls apsēdās blakus, izstāstīja visus notikumus, kas bija risinājušies līdz pagājušajai ceturtdienai. Batls saspringti klausījās.

—   Jūs esat iejaukts visai nepatīkamā notikumā, — viņš secināja.

—   Bet tas vēl nenozīmē, ka mani vajag aptekāt, — Entonijs teica.

—   Mēs vienmēr cenšamies būt lietas kursā.

—   Pat tad, ja neviens to nelūdz?

—   Neapvainojieties, — inspektors Batls teica. — Ko jūs gatavojaties darīt?

—   Zināt, Batl, — Entonijs sacīja, — es esmu ļoti augstās domās par jūsu spējām. Jūs vienmēr parādāties brīdī, kad pēc jums ir pat vismazākā vajadzība. Piemēram, šonakt. Jūs no manis kaut ko noslēpāt. Tas ir pilnīgi jusu stilā. Jūs vilcinājāties, lai savāktu iespējami vairāk faktu. Tagad es gatavojos kaut ko darīt, lai savestu kartībā to, ko pats esmu saputrojis. Līdz šim vakaram es biju spiests klusēt misis Rivelas dēļ. Tagad, kad ir kļuvis skaidrs, ka viņai nav nekāda sakara ar šīm vēstulēm, jautājums par tās līdzdalību kļūst pilnīgi absurds. Iespējams, ka es savā laikā esmu devis viņai sliktu padomu, bet viņas vēlme samaksāt par vēstulēm bija vienkārši kaprīze.

—   Toreiz jūs varbūt nespējāt tam noticēt, — Batls teica.

—   Jūs domājat, ka tas bija viegli? — Entonijs jautāja.

—   Saprotiet, mister Keid, lielāko daļu darba laika man nākas pavadīt tā saucamajā augstākajā sabiedrībā. Ļaudis parasti uztraucas, ko par viņiem var nodomāt kaimiņi. Bet klaidoņi un aristokrāti tam nepievērš nekādu uzmanību un rīkojas, kā ienāk prātā. Es nerunāju tikai par bagātniekiem un tiem, kas taisa lielo politiku. Es runāju par tiem, kuri personīgo viedokli vērtē augstāk par apkārtējo domām. Man vienmēr ir licies, ka augstākās sabiedrības cilvēki mēdz būt ne tikai bezbailīgi, patiesi, bet brīžam arī neiedomājami muļķi.

—   Sī, Batl, ir visai interesanta lekcija. Es ceru, ka jūs kādreiz aprakstīsiet savus vērojumus. Un iegūsiet lasītāju labvēlību.

Detektīvs par šo ideju pasmaidīja, bet neko neteica.

—   Labāk atbildiet man uz šādu jautājumu, — Entonijs turpināja-—Vai jums šķita, ka man ir kaut kāds sakars ar notikumu Steinzā? Redzat, es sāku uzdot jautājumus pilnīgi jūsu stilā.

—   Šķiet, ka jā. Man bija tādas aizdomas. Bet nekas konkrēts. Man patīk jūsu personīgais stils, ja tā drīkst teikt, mister Keid. Jus nekad nezaudējat uzmanību.

—   Es cenšos, — Entonijs teica. — Kad es kontaktējos ar jums, mani nekad nepamet sajūta, ka jūs mani gribat iedzīt slazdā. Es gribētu no tā izvairīties, bet brīžam sasprindzinājums kļūst pārāk liels.

Batls drūmi pasmaidīja.

—   Un tāpēc jūs no manis vienmēr it kā izvairāties? Līkumojat, bēgat taisni, pagriežaties, mīņājaties uz vietas un tā talak. Bet agri vai vēlu nervi uzdod un jūs noķer.

—   Jūs esat lielisks puisis, Batl, bet es gaidu, kad beidzot jūs mani noķersiet.

—   Pagūšu, ser,, visam savs laiks.

■ — Bet pagaidām es palieku jūsu palīgs amatieris, — Entonijs sacīja.

—   Ko jus ar to domājat? — Batls nesaprata.

—   Vatsons un Serloks Holmss — jūs neiebilstat pret šādu salīdzinājumu?

—   Detektīvstāsti parasti ir ļoti muļķīgi, — Batls vienaldzīgi teica. — Bet tie izklaidē cilvēkus, — pēc mirkļa pārdomām viņš sacīja. — Un dažreiz izradās derīgi arī mums.

—   Kādā veidā? — Entonijs ziņkārīgi pavaicāja.

—   Policija tajos vienmēr tiek aprakstīta kā galīga muļķe. Un tāds uzskats mums palīdz tajos gadījumos, kad noziegumu izdara amatieri. Kā, piemēram, šoreiz.

Entonijs klusēdams vērās inspektorā. Batls, kā vienmēr, izskatījās absolūti mierīgs. Viņa sejā nenotrīcēja ne muskulī- tis.

—          Vai neiet gulēt? — viņš pieceldamies pavaicāja.

—    Kaut gan man vajadzētu vēl parunāt ar viņa gaišību. Un to vislabāk izdarīt, kamēr viņš ir viens. Visi, kas vēlas aizbraukt no Čimnīzas, var to darīt. Bet es būtu ārkārtīgi pateicīgs viņa gaišībai, ja tā ielūgtu viesus vēl pakavēties. Ja vēlaties, gan jūs, gan misis Rivela saņemsiet ielūgumu.

—   Jūs jau atradāt pistoli? — Entonijs uzdeva negaidītu jautājumu.

—   To, no kuras tika nošauts kņazs Mihails? Nē. Tā var būt noslēpta vai nu mājā, vai dārzā. Es, mister Keid, sapratu jūsu mājienu un aizsūtīšu puišeļus pārbaudīt putnu ligzdas. Ja izdotos atrast pistoli, tas jau būtu solis uz priekšu. Labi būtu atrast arī vēstuļu sainīti. Jūs minējāt, ka viena no tām nosūtīta no Cimnīzas. Un iespējams, ka tajā ir šifrēts norādījums, kur meklēt dārglietas.

—   Ko jūs domājat par Džuzepes nogalināšanu? — Entonijs jautāja.

—   Viņš bija parasts zaglis un piederēja pie karaļa Viktora vai Asiņainās rokas brālības ļaudīm, un viņu izmantoja kāds no tiem. Es nebrīnīšos, ja karalis Viktors un brālība strādāja uz vienu roku. Šai organizācijai ir daudz naudas un spēka, bet tai nav smadzeņu centra. Džuzepem bija uzdots nozagt memuārus, jo viņi taču nevarēja zināt, ka jums ir arī vēstules. Tā ir sagadīšanās.

—   Jūs spriežat ārkārtīgi loģiski, — Entonijs bija spiests atzīt.

—   Džuzepe nozaga vēstules aiz pārskatīšanās. Bet pēc tam nolēma šantažēt misis Rivelu. Skaidrs, ka viņš nesaprata šo vēstuļu isto jēgu. Brālība, uzzinājusi par viņa darbošanos, nolēma, ka tas spēlē dubultspēli, un notiesāja viņu uz nāvi. Ar nodevējiem tie izrēķinās nežēlīgi un dara to visai efektīgi. Es neesmu pārliecināts, ka uz tās pistoles ir iegravēts vārds «Virdžīnija», bet iespējams, ka tā. Kaut gan tas brālībai būtu pārāk dekoratīvi. Nozieguma vietā viņi vienmēr atstāj asiņainas rokas zīmējumu. To dara, lai iebaidītu potenciālos nodevējus. Man šķiet, ka patlaban viņu darbībā ir jūtama karaļa Viktora klātbūtne. Bet es nezinu, kādi varētu būt motīvi viņu kopdarbībai. Pagaidām tas izskatās vienīgi pēc mēģinājuma saistīt misis Rivelu ar noziegumu.

—   Man ir ideja, — Entonijs teica, — bet to nebūs viegli realizēt.

Viņš izstāstīja Batlam, ka Virdžīnija atpazina kņaza Mihaila līķi.

—   Nav ne mazāko šaubu, tas ir kņazs Mihails, — Batls apstiprināja. — Jā, starp citu, šis godājamais barons par jums ļoti labi atsaucās. Viņš par jums runāja ar lielu cieņu.

—   Ļoti laipni no viņa puses, — Entonijs teica. — īpaši tāpēc, ka es to brīdināju, ka centīšos nogādāt memuārus izdevniecībai līdz nākamajai trešdienai.

—   Jums nāksies pacensties, — Batls noteica.

—   Jūs tā domājat? Iespējams. Bet, kas attiecas uz vēstulēm, tad man šķiet, ka tās patlaban atrodas pie karaļa Viktora un brālības.

Batls piekrītoši pamāja.

—   Toreiz Pointstrītā tās no Džuzepes paņēma. Plāns sāka realizēties. Tagad, kad vēstules ir atšifrētas, viņi zina, ko un kur meklēt.

Batls un Entonijs bija jau gandrīz pie durvīm, kad Entonijs strauji pagriežas.

—   Šeit? — viņš pavaicāja.

—   Protams, šeit. Bet pagaidām viņi neko nav atraduši. Un acīmredzot vēlreiz riskēs.

—   Es domāju, ka jums jau ir rīcības plāns, — Entonijs sacīja.

Batls klusēja. Viņš mīklaini paskatījās uz Entoniju un piemiedza ar aci.

—   Jums būs vajadzīga mana palīdzība? — Entonijs jau- taja.

—   Jā, un ne tikai jūsu.

—   Kā vēl?

—   Misis Rivelas. Jūs varbūt neievērojāt, mister Keid, bet viņa jebkuru var aptīt ap pirkstu.

—   Man ir tāds pats iespaids. — Entonijs noteica un paskatījās pulkstenī. — Esmu gatavs sekot jūsu piemēram un doties gulēt. Pelde ezerā un sātīgas brokastis mūs pagaidīs.

Viņš uzskrēja pa kāpnēm un iegāja savā istabā. Viņš ātri izģērbās, paņēma peldmēteli un devās uz vannasistabu, kad pēkšņi… Entonijs sastinga. Neticēdams savām acīm, viņš vairākas minūtes nostāvēja pie tualetes galdiņa. Kļūdas nebija! Uz galdiņa gulēja tas pats vēstuļu sainītis. Entonijs pārbaudīja tā saturu. Neviena vēstule nebija pazudusi.

Viņš atslīga krēslā, cieši sažņaudzis rokas vēstules. «Manas smadzenes to neizturēs!» viņš čukstēja. «Es nesaprotu pat ceturto daļu no tā, kas notiek šajā mājā. Kā vēstules varēja atkal nokļūt pie manis? Kas tie par velnišķīgiem jokiem! Kas tās nolika uz galda? Un kāpēc?»

Viņš tā arī nespēja atrast apmierinošu atbildi ne uz vienu no šiem jautājumiem.

21.  nodaļa MISTERA AIZEKSTAINA ČEMODĀNS

Pulksten desmitos no rīta lords Katerhems ar meitu brokastoja. Bandla bija ļoti domīga.

—   Tēv, — viņa beidzot izmocīja.

Lords Katerhems, iegrimis «The Times» lasīšanā, neko neatbildēja.

—   Tēv, — Bandla atkārtoja jau skaļak.

Lords Katerhems partrauca lasīt rakstu par gaidāmo reto grāmatu izsoli un ar neko neredzošu skatienu pievērsās meitai.

—   Tu kaut ko teici? — viņš pavaicāja.

—   Jā. Kāpēc mūsu viesis nebrokasto?

Viņa pameta ar galvu uz vienu no tukšajiem krēsliem.

—   Par ko tu runā? — lords Katerhems nesaprata.

—   Šķiet, ka viņu sauc Aizekstains.

—   Jā.

—   Es redzēju, ka tu pirms brokastīm sarunājies ar detektīvu.

Lords Katerhems nopūtās.

—   Viņš man piesejās ar dažādiem jautājumiem. Bet stunda pirms brokastīm, manuprāt, ir svēta. Tajā laikā nevajag bāzties virsū ar visādām darīšanām. Es braukšu uz ārzemēm. Mani nervi ir pārslogoti.

—   Ko viņš teica? — Bandla viņu pārtrauca.

—    Ka katrs, kas vēlas, var aizbraukt…

—   Tas nebūtu slikti, — Bandla iestarpināja. — Tu taču arī to gribi?

—   Jā. Bet tanī pašā laikā viņš ludz, lai es uzaicinu visus vēl nedaudz paciemoties.

—   Es nesaprotu, — Bandla, saraukusi pieri, noteica.

—   Viss ir ārkārtīgi piņķerīgi un pretrunīgi, — lords Kater- hems paskaidroja. — Un pirms brokastīm viņš tā arī neko jēdzīgu nepateica.

—   Un ko tu viņam atbildēji?

—   Protams, piekritu. Ar tādiem cilvēkiem nav iespējams strīdeties. īpaši pirms brokastīm, — lords Katerhems norūca.

—   Un tu jau kādu esi uzaicinājis?

—   Keidu. Viņš šodien piecēlās ļoti agri. Es nezinu, vai viņš gribēs palikt, bet man tas būtu pa pratam. Man viņš patīk.

—   Tāpat kā Virdžīnija, — Bandla sacīja, vilkdama ar pirkstu apļus uz galdauta.

—   Ko tu teici?

—   Arī man patīk. Bet tas vēl neko nenozīmē.

—   Vēl es ludzu uzkaveties Aizekstainu, — lords Katerhems paziņoja. — Bet viņam, par laimi, nepieciešams atgriezties pilsētā. Ja, starp citu, nedrīkst aizmirst pateikt, lai 10.40 piebrauc mašīnu.

—   Ļoti labi.

—   Vēl vajadzētu tikt vaļā no Fiša, — lords Katerhems turpināja sazvērnieciskā tonī.

—   Es domāju, ka tev sagādā prieku pļāpāt ar viņu par vecam, garlaicīgām gramatām.

—   Jā, bet galu galā nogurdina, kad tu runa viens pats. Fišs ir ļoti interesants cilvēks, bet liels klusētājs.

—   Tas tomēr ir labāk nekā visu laiku tikai klausīties, — Bandla teica, — piemēram, Džordžu Lomaksu.

Izdzirdis šo vārdu, lords Katerhems notrīcēja.

—   Džordžs ir neatvairāms, kad uzraušas uz sava jājamzirdziņa, — Bandla turpināja. — Es vienmer viņam iekšēji aplaudēju. Kaut arī brīžam viņš ir neciešams.

—   Tev taisnība, — lords Katerhems sacīja.

—   Tu arī Virdžīniju palūgsi vēl paciemoties? — Bandla jautāja.

—   Batls runāja par visiem.

—   Viņš ir ļoti pašpārliecināts! Tu jau piedāvāji viņai kļūt par manu pamāti?

—   Nedomāju, ka tur kaut kas varētu iznākt, — lords Katerhems skumji noteica. — Vakar, tiesa, viņa mani uzrunāja «dargais». Bet tadas sievietes kā viņa koķetē, runā visādus maigus vārdus, taču absolūti nedomā par to dziļāku jēgu.

—   Jā, — Bandla piekrita. — Būtu daudz cerīgāk, ja viņa tev sviestu ar tupeli, varbūt sakostu vai izdarītu vēl kaut ko tamlīdzīgu.

—   Jūs, mūsdienu jaunatne, visai dīvaini attiecaties pret mīlestību, — lords Katerhems žēli novilka.

Bandla paskatījās uz viņu ar vāji slēptu līdzjūtību. Pēc tam viņa strauji piecēlās un noskūpstīja to.

—   Mans dārgais vecais tētucītis, — viņa teica un izlēca pa atvērto logu.

Lords Katerhems jau gatavojās doties uz durvīm, kad istabā klusi ienāca misters Ilirams Fišs.

—   Labrīt, lord Katerhem.

—   Labrīt, — lords atteica. — Labrīt. Šodien brīnišķīgs laiks.

—   Jā, tiešām lielisks, — misters Fišs sacīja, liedams sev kafiju. Viņš ar milzu apetīti notiesāja vairākus tostus.

—   Es dzirdēju, ka aizliegums atgriezties Londonā ir atcelts, — viņš teica, beigdams gremot. — Un mēs tiešām esam brīvi?

—   Jā, ja, — lords Katerhems apstiprināja. — Bet es būtu loti priecīgs, es teiktu, ka tas būtu brīnišķīgi, ja jūs vēl nedaudz šeit uzkavētos.

—   Kāpēc?

—   Nedēļas nogale bija visai smaga. Es nespēju jums izrādīt vajadzīgo uzmanību. Un man būs skumji, ka jūs tik ātri mūs pametīsiet.

—   Jūs esat ļoti laipns, lord Katerhem. Šādos apstākļos mūsu saskarsme ir nedaudz apgrūtināta. Neviens to nenoliegs. Bet man ārkārtīgi patīk dzīve Anglijā, īpaši šādā neparastā situācijā. Tieši tā mums Amerikā trūkst. Un es ar prieku pieņemu jūsu uzaicinājumu.

—    Brīnišķīgi, — lords Katerhems sacīja. — Es ļoti priecājos, mans draugs.

Lords Katerhems, ar grūtībām saglabājis laipno smaidu, nomurminaja kaut ko par nepieciešamību tikties ar pārvaldnieku un pameta misteru Fišu.

Ejot cauri hallei, viņš ieraudzīja Virdžīniju, kas patlaban kāpa lejup pa trepēm.

—   Kāpēc jūs neēdāt brokastis? — lords Katerhems mīlīgi noprasīja.

—   Pateicos. Es tikko piecēlos. Nogulēju visu rītu, — viņa žāvādamās teica.

—   Jūs slikti pavadījāt nakti? Kas noticis?

—   Ne pārāk slikti. Varbūt pat ļoti labi. Ak, dārgais lord Katerhem! — Viņa paņēma to zem rokas. — Pagājušā nakts man sagādāja milzīgu gandarījumu. Un es būtu ļoti pateicīga, ja jūs man atļautu vēl šeit uzkavēties.

—   Jūs varat dzīvot Cimnīzā, cik vien ilgi tīk. Batls atcēla aizliegumu aizbraukt, bet es jūs lūdzu vēl paviesoties. Bandla arī priecāsies.

—   Loti laipni no jusu puses. Protams, es palieku.

Lords Katerhems atviegloti nopūtās.

—          Jūs par kaut ko skumstat? — Virdžīnija pajautāja.

—   Jūs kāds apbēdināja?

—   Jūs uzminējāt, — lords Katerhems skumji noteica.

Virdžīnija norūpējusies uz viņu paskatījās.

—   Jūs nekad neizjūtat vēlmi sviest man ar tupeli? — viņš vaicāja. — Nē? Es redzu — neizjūtat. Bet varbūt tomēr?…

Lords Katerhems bēdīgs izgāja no istabas, bet Virdžīnija pa sāndurvīm devās dārzā. Viņa mirkli pastāvēja, dziļi ieelpodama vēso oktobra gaisu, kas to uzmundrināja.

Pēc tam viņa nolēma uzmeklēt Batlu, bet viņš jau nāca pretim. Viņš nebija mainījis savu ieradumu — bez brīdinājuma uzrasties no nekurienes.

—   Labrīt, misis Rivela! Es ceru, ka ar jums viss kārtībā?

Virdžīnija papurināja galvu.

—   Nakts bija satraucoša. Tas nedaudz izpirka negulēšanu. Diena tagad liekas garlaicīga.

—   Var pasēdēt šī ciedra enā, — Batls teica, rādīdams uz vareno koku. — Es jums atnesīšu krēslu?

—   Tas ir labākais, ko jūs varat darīt manā labā, — Virdžīnija nopietni sacīja.

—   Es gribētu ar jums parunāties.

Batls atnesa pītu krēslu un nolika to zālājā. Virdžīnija viņam sekoja ar spilvenu padusē.

—   Terase ir visai bīstama vieta, — detektīvs teica. — Seit parunāties ir daudz ērtāk.

—   Jūs mani intriģējat, inspektor.

—   Neuztraucieties, nekas īpašs nav noticis. — Viņš izvilka kabatas pulksteni. — Pusvienpadsmit? Man uz brītiņu jāaiziet uz Vīverebiju ziņot Džordžam Lomaksam par izmeklēšanas gaitu. Bet man vēl ir nedaudz laika. Es tikai gribētu no jums dzirdēt mazliet par Entoniju Keidu.

—   Par misteru Keidu? — Virdžīnija izbrīnā pārprasīja.

—   Tieši tā. Kad jūs viņu pirmo reizi satikāt, cik ilgi pazīstat un tā tālāk.

Batla maniere bija vienkārša un patīkama. Viņš pat neskatījās uz Virdžīniju. Tas viņu mulsināja.

—   Tas man ir ievērojami grūtāk, nekā jūs domājat, — viņa beidzot teica. — Viņš man kādreiz izdarīja svarīgu pakalpojumu.

—   Pirms jūs vēl kaut ko pateiksiet, — Batls viņu pārtrauca, — es gribētu, lūk, ko piebilst. Naktī, kad jūs un misters Everslijs aizgājāt gulēt, misters Keids man visu izstāstīja par vēstulēm un to cilvēku, kuru nogalināja jūsu mājā.

—   Izstāstīja?! — Virdžīnijai aizrāvās elpa.

—   Ja. Un diezgan sīki. Tas izgaismo vairākas līdz šim nesaprotamas lietas. Bet viņš nepateica tikai vienu — cik ilgi viņš jus pazīst. Man šajā sakarībā ir radušies daži pieņēmumi. Jūs varat tos apstiprināt vai apgāzt. Es domāju, ka jūs viņu pirmo reizi ieraudzījāt tanī dienā, kad viņš ieradās Pointstrītā. Tā taču ir, vai ne? Esmu par to pārliecināts.

Virdžīnija klusēja. Sākotnēji viņa pat izbijās no šī mierīgā cilvēka ar neko neizsakošo sejas izteiksmi. Viņa saprata, ka Entonijam ir bijis iemesls būt atklātam ar inspektoru Batlu.

—   Viņš jums kādreiz ir stāstījis par savu dzīvi? — inspektors turpināja. — Kur viņš bija pirms Dienvidāfrikas? Kanādā? Sudānā? Vai viņš ir stāstījis par savu bērnību?

Virdžīnija noliedzoši papurināja galvu.

Varu deret, ka viņš jums ir stāstījis dažādus notikumus no savas dzīves. Ta taču ir bijusi pilna piedzīvojumu un riska. Un tas sievietēm patīk.

—   Ja tas jūs tā interesē, kāpēc jūs nevarētu griezties pie viņa drauga mistera Makgrata? — Virdžīnija jautāja.

-      Es mēģināju. Bet patlaban viņš nav Anglijā. Nav šaubu, ka misters Keids bija Bulavajo tajā laikā, par kuru viņš stastīja. Bet ko viņš darīja pirms ierašanās Dienvidāfrikā? «Castle» viņš nostrādāja tikai vienu mēnesi. — Batls atkal paskatījās pulkstenī. — Nu, lūk. Man jāiet. Mašīna gaida.

Virdžīnija noskatījās, kā Batls attālinās. Viņa juta, ka ir pilnīgi bez spēka, un pat nedomāja pamest jauko vietu zem ciedra. Viņa cerēja, ka Entonijs to atradīs. Bet tā vietā parādījās Bils Everslijs.

—   Paldies Dievam, beidzot. Virdžīnij, vai es galu galā spēšu ar jums kādreiz parunāt! — viņš teica.

—   Bil, dārgais, esiet laipns pret mani, citādi es sākšu raudāt.

—   Jūs kāds apvainoja?

—   Nē. Man ir tāda sajūta, ka manu dvēseli griež uz āru kā cimdu.

—   Batls?

—   Jā. Briesmīgs cilvēks.

—   Aizmirstiet Batlu! Es jums gribu teikt, Virdžīnij, ka briesmīgi jūs mīlu.

—   Tikai nerunājiet par to no rīta. Es neesmu pietiekami sagatavojusies, Bil. Citreiz. Es jums vienmēr esmu teikusi, ka neviens nebildina pirms pusdienām.

—   Ak Dievs! — Bils iesaucās. — Bet es taču ne vienu reizi vien esmu jūs bildinājis arī pēc pusdienām.

Virdžīnija nodrebēja.

—   Bil, esiet mirkli prātīgs! Es gribu jums paprasīt padomu.

—   Jūs rīkotos daudz prātīgāk, ja pieņemtu manu piedāvājumu. Es būtu laimīgs.

—    Klausieties, Bil! Metiet pie malas šo ideju. Visi vīrieši bildina aiz garlaicības vai arī tad, kad viņiem nav ko teikt. Atcerieties manu vecumu un to, ka esmu atraitne. Atrodiet sev jaunu nevainīgu meiteni.

—   Mana dārgā Vidžīnij… Nolādēts! Mūs atkal meklē tas francūzis! — Kā vienmēr akurāts un laipns viņiem tuvojās monsieur Lemuāns.

—   Labrīt, madamel Ceru, ka jūs neesat nogurusi?

—   Nē.

—   Lieliski. Labrīt, mister Everslij. Kā jūs uzņemtu priekšlikumu nedaudz pastaigāties? — francūzis painteresējās.

—   Ko jūs teiksiet, Bil? — Virdžīnija pieceldamās vaicāja.

—   Nav nekas pretim, — bez īpaša entuziasma atsaucās jaunais cilvēks. Viņš piecēlās kājās, un viņi visi devās ceļā. Virdžīnija gāja vidū. Viņa juta, ka detektīvs ir satraukts, bet nezināja iemeslu.

Monsieur Lemuāns izstāstīja dažus notikumus, saistītus ar slaveno karali Viktoru. Kad viņš stāstīja, kā karalim Viktoram izdevās pārspēt viltībā policiju, tā balsī bija saklausāms rūgtums. Kaut arī Lcmuāna stāstījums aizrāva Virdžīniju, viņu nepameta sajūta, ka Lemuāns ir norūpējies pavisam par kaut ko citu. Vēl vairāk! Viņa saprata, ka Lemuāns viņus ved pa parku nevis tāpat, bet ar noteiktu mērķi.

Negaidot viņš pārtrauca kārtējā notikuma izklāstu un sāka raudzīties apkārt. Viņi apstājās tieši tajā vietā, kur ceļš, asi pagriezies, ietiecās biezā krūmājā. Lemuāns uzmanīgi vēroja mašīnu, kas viņiem tuvojās no mājas puses.

Virdžīnija arī paskatījās tajā virzienā.

—   Tā ir bagāžas mašīna, — viņa paskaidroja. — Šoferim jāaizved mistera Aizekstaina un viņa sulaiņa bagāža uz staciju.

—   Tiešām? — Lemuāns pārvaicāja. Viņš paskatījās pulkstenī un devās tālāk. — Tūkstoškārt piedodiet! Esmu aizkavējies ilgāk, nekā biju domājis. Tik patīkamā sabiedrībā laiks pārstāj eksistēt. Tagad man jāatgriežas viesnīcā.

Viņš izgāja uz ceļa un pacēla roku. Mašīna nobremzēja, un Lemuāns apsēdās aizmugurējā sēdeklī. Viņš paklanījās Virdžīnijai un deva šoferim pavēli braukt. Norūpējušies par negaidīto aizbraukšanu, Virdžīnija un Bils kādu bridi stāvēja, vērodami aizbraucošo auto. Mašīnai teju, teju vajadzēja pagriezties un pazust no skatītāju redzes loka, kad no tās izvēlās čemodāns. Ne šoferis, ne Lemuāns to neievēroja.

—   Ejam, — Virdžīnija vērsās pie Bila. — Es domāju, ka tur var būt šis tas interesants.

Viņi metās pie čemodāna. Sinī brīdī no stūra parādījās aizelsies Lemuāns.

—   Nācās izkāpt, — viņš paskaidroja. — Man likās, ka kaut kas izkrita.

—   Sis? — Bils jautāja, norādīdams uz čemodānu. Tas bija neliels cūkādas čemodāniņš, ko greznoja iniciāļi «H. A.».

—          Cik žēl, ka tas izkrita! — Lemuāns skumji noteica.

—   Vai nebūtu labāk to novākt no ceļa?

Nesagaidījis atbildi, viņš pacēla nešļavu un nozuda ar to aiz kokiem. Virdžīnija un Bils viņam sekoja. Lemuāns bija pārliecies par čemodānu, viņa rokā kaut kas nozibēja, un viņš atsvieda vaļā vaku. Sākot runāt, viņa tonis bija ass un griezīgs.

—   Pēc mirkļa šeit būs mašīna, — viņš teica. — To vēl nevar redzēt?

Virdžīnija paskatījās uz ceļu.

—   Ne, — viņa atsaucas.

—   Lieliski, — Lemuāns sacīja.

Viņš ātri izmeta mantas zālē. Pudele ar apzeltītu korķi, zīda pidžama, vairāki pāri zeķu. Negaidot viņš iztaisnojās. Tas centās izčamdīt netīrās veļas saini. Lemuāna pirksti sataustīja kaut ko cietu. Bils klusi iekliedzās, kad viņš no turienes izvilka smagu revolveri.

—   Es dzirdu signālu, — Virdžīnija teica.

Lemuāns metās sviest mantas atpakaļ čemodānā. Revolveri viņš ietina zīda mutautā un iegrūda kabatā. Pēc tam aizslēdza čemodānu un strauji pagriezās pret Bilu.

—   Paņemiet to, — monsieur Lemuāns izrīkoja. — Madame ies kopā ar jums. Apturiet mašīnu un paskaidrojiet, ka čemodāns bija izkritis uz ceļa un jūs to atradāt. Par mani — ne vārda.

Bils izskrēja uz ceļa tieši tajā brīdī, kad no stūra iznira mistera Aizekstaina melnais limuzīns. Šoferis nobremzēja, un Bils iebāza čemodānu mašīnā.

—   Tas bija izkritis uz ceļa, — viņš paskaidroja misteram Aizekstainam. Bils ievēroja finansista seja izbīli. Auto nosig- nalizēja un aizbrauca.

Viņi atgriezās pie Lemuāna. Viņš stāvēja, turēdams rokā revolveri. Detektīvs izskatījās ļoti apmierināts.

—   Šķiet, ka šis tas sāk noskaidroties, — viņš teica.

22.  nodaļa SARKANAIS SIGNĀLS

Inspektors Batls un Džordžs Lomakss satikās Vīverebijas bibliotēkā. Lomakss drūmu sejas izteiksmi sēdēja aiz papīriem apkrauta rakstāmgalda.

Inspektors iesāka ar īsu atskaiti par pēdējā laika notikumiem. Pēc tam sarunas iniciatīvu pārņēma Džordžs. Batls aprobežojās ar īsām, visbiežāk vienzilbīgām atbildēm.

Uz galda gulēja vēstuļu sainītis, ko Entonijs bija atradis uz tualetes galdiņa.

—   Tas viss ir pilnīgi nesaprotami, — Džordžs aizkaitināts teica un paņēma vēstules. — Tātad jūs sakāt, ka tās ir šifrētas?

—   Pilnīgi pareizi, mister Lomaks.

—   Un kur viņš tās atrada? Uz tualetes galdiņa?

Batls vārds vārdā atkārtoja Entonija Keida stāstu par to, kā viņa rokās nokļuvušas pazudušās vēstules.

—   Un viņš nekavējoties tās atnesa jums? Pareizi darīja. Bet kas tās varēja tur nolikt? Ko jūs par to domājat?

Batls paraustīja plecus.

—   Bet jums vajadzētu zināt, — Džordžs ar pārmetumu balsī teica. — Man tas viss liekas aizdomīgi, ļoti aizdomīgi. Ko mēs vispār zinām par šo Keidu? Viņš parādījās ļoti mīklainā veidā visai dīvainos apstāk|os. Un mēs galīgi neko par viņu nezinām. Personīgi man viņa izturēšanās liekas aizdomīga. Es ceru, ka jūs pacentāties kaut ko uzzināt par viņu?

Inspektors Batls iecietīgi pasmaidīja.

—   Mēs uzreiz telegrafējām uz Dienvidāfriku un saņēmām atbildi, kas pilnībā apstiprina viņa stāstīto. Viņš kopā ar misteru Makgratu tik tiešām atradās Bulavajo tanī laikā, par ko stāstīja. Bet līdz viņu tikšanās strādāja tūrisma aģentūrā «Castle».

—   Tieši to es arī gaidīju, — Džordžs teica. — Viņš ir pašpārliecināts, un tas dažās profesijās ļauj plūkt laurus. Bet ko darīt ar šīm vēstulēm? Nekavējoties ir jāsper kaut kādi soļi.

Dižā cilvēka vārdos bija jaušama pašapziņa. Inspektors jau grasījās atvērt muti, lai kaut ko teiktu, bet Džordžs viņu apsteidza.

—   Jāpasteidzas. Vēstules nekavējoties jāatšifrē. Japadomā, kas to varētu izdarīt. Jā, ir kāds cilvēks. Šķiet, ka tas saistīts ar Britu muzeju. Lielākais šifru speciālists. Jā, starp citu, kur ir mis Oskara? Viņa noteikti zina tā uzvārdu. Kaut kas līdzīgs Vin … Vin …

—   Profesors Vinvorts, — Batls pateica priekšā.

—   Pilnīgi pareizi. Steidzīgi jāsūta viņam telegramma.

—   Mister Lomaks, es to izdarīju jau pirms stundas. Viņš atbrauks ar vilcienu pulksten 12.50.

—   Brīnišķīgi. Paldies Dievam, vismaz par to var neraizēties. Man šodien noteikti jabut pilsēta. Ceru, ka jūs varēsiet turpināt izmeklēšanu bez manis?

—   Domāju, ka jā, ser.

—   Dariet visu, kas jūsu speķos, Batl. Es patlaban esmu ārkārtīgi pārslogots ar darbiem.

—   Saprotu, ser.

—   Starp citu, kāpēc misters Everslijs neieradās kopā ar jums?

—   Viņš vēl gulēja, ser. Kā jau es jums teicu, ser, mēs visu nakti negulējam.

—   Ak jā … ja … Man arī ļoti bieži nākas negulēt. Darbu, ko nespēj veikt pat 36 stundās, nākas izdarīt 24. Un tā mūžīgi! Līdzko atgriezīsieties, atsūtiet pie manis misteru Eversliju.

—   Es viņam nodošu jūsu lūgumu, ser.

—   Pateicos, Batl. Es pilnīgi saprotu, ka jums nācās viņam uzticēties, bet vai tiešām bija nepieciešamība to visu darīt zināmu manai māsīcai misis Rivelai?

—   Tas bija tāpēc, mister Lomaks, ka vēstules parakstītas ar viņas vardu.

—           Neiedomājama nekaunība, — Džordžs nomurmināja.

—   Es atceros nelaiķi Hercoslovakijas karali. Visai simpātisks cilvēks, bet ar ļoti vāju raksturu, diemžēl vāju raksturu. Viņš bija akls ierocis šīs avantūristes rokās. Sakiet, Batl, — vai jums ir kādas aizdomas, kā šīs vēstules atkal varēja nokļūt pie mistera Keida?

—   Es uzskatu, — Batls teica, — ja cilvēks nevar sasniegt savu vienā veidā, viņš mēģina cita ceļā.

—   Es ne visai saprotu,' ko jūs ar to domājat, — Džordžs sacīja.

—   Sis krāpnieks, karalis Viktors, tagad lieliski zina, ka sēžu zāle tiek novērota. Tāpēc viņš atdod vēstules, ļauj tās atšifrēt un atrast slēptuvi. Bet tanī brīdī iejaucamies mēs ar Lemuānu.

—   Vai jums jau ir rīcības plāns?

—   Nu, par plānu es to īsti nesauktu. Bet ideja ir. Un tas kādreiz ir ārkārtīgi svarīgi.

To pateicis, Batls aizgāja, jo viņš negrasījās savu plānu izklāstīt Džordžam. Atgriežoties mājās, viņš pa ceļam ieraudzīja Entoniju un apturēja mašīnu.

—   Gribat mani aizvest? — Entonijs pajautāja. — Lieliska ideja!

—   Kur jūs bijāt, mister Keid?

—   Stacijā. Apskatīju vilcienu sarakstu.

Batls izbrīnā sarauca uzacis.

—   Gatavojaties atkal mūs pamest?

—   Ne tagad. — Entonijs pasmaidīja. — Starp citu, kas tā sabendēja nervus Aizekstainam? Tieši tanī brīdī, kad izgāju no mājām, atbrauca Aizekstains. Viņam bija tāds izskats, it kā būtu pārcietis lielu satricinājumu.

—   Ko jūs sakāt! Nav ne mazākās jausmas. Bet, lai satriektu Aizekstainu, ir jānotiek kaut kam ļoti neparastam.

—   Es arī tā domāju, — Entonijs piekrita. — Sie finansu pasaules dūži prot savaldīties.

Batls negaidot paliecās uz priekšu un papurināja šoferi aiz pleca.

—   Apstājieties un gaidiet mani!

Entonijam par izbrīnu, viņš izlēca no mašīnas. Bet pēc maza brītiņa Entonijs ieraudzīja, ka detektīvam pretim nāk monsieur Lemuāns. Viņš saprata, ka tas kaut kādā veidā ir pratis piesaistīt Batla uzmanību.

Pēc īsas un kaismīgas sarunas ar Lemuānu inspektors atgriezās pie mašīnas, ierausās tajā un pavēlēja šoferim braukt tālāk. Tagad viņam bija pavisam cita sejas izteiksme.

—   Atrasts revolveris, — viņš paziņoja.

—   Ko? — Entonijs pārsteigts viņā pavērās. — Un kur?

—   Aizekstaina čemodānā.

—   Nevar būt.

—   Viss var būt, — Batls teica, — un man to vajadzēja zināt. — Viņš sēdēja nekustīgi, bungodams ar pirkstiem pa ceļgaliem.

—   Un kas to atrada?

Batls strauji pagriezās pret Entoniju.

—   Lemuāns. Spējīgs puisis. Sirtē viņu ne velti ciena.

—   Bet vai jums nešķiet, ka tas nedaudz runā pretim jūsu domām?

—   Nebūt ne, — Batls lēni noteica. — Es tam nepiekrītu. Tiesa, sākumā šis atradums mani ļoti pārsteidza, bet tas apstiprina vienu no manām idejām.

—   Un kādu?

Inspektors izvairījās no atbildes.

—    Piedodiet, vai jūs nevarētu sameklēt misteru Eversliju? Man viņam jāziņo, ka tam nekavējoties jādodas uz Vīverebiju pie mistera Lomaksa.

Sinī brīdī mašīna piebrauca pie mājas.

—   Iespējams, ka viņš vēl guļ, — Entonijs sacīja.

—   Jūs kļūdāties, — inspektors noteica. — Ja jūs paskatīsieties uz parku, tad ieraudzīsiet viņu misis Rivelas sabiedrībā.

—    Ir nu gan jums redze, Batl! — Entonijs iesaucās un devās izpildīt viņam uzticēto pienākumu.

Viņš nodeva Bilam Lomaksa rīkojumu. Kā jau to varēja sagaidīt, Bils šausmīgi sašuta. «Nolādēts!» Bils pie sevis nomurmināja. «Kāpēc Lomakss man nekad neliek mieru? Un kāds velns triec šurp tos izdzimteņus no kolonijām? Viņam, lūk, jabrauc šurp un jāluncinās ap pašām skaistākajām meitenēm. Apnicis viss līdz nāvei.»

—   Vai jus dzirdējāt par revolveri? — kad Bils bija aizgājis, Virdžlnija satraukti vaicāja.

—   Batls man teica. Negaidīts pagrieziens. Aizekstains vakar bija tik šausmīgā stāvoklī, ka gatavojās aizbraukt. Es toreiz domāju, ka tie ir vienkārši nervi. Viņš bija vienīgais cilvēks, kuru es neturēju aizdomās. Kā jums šķiet, vai viņam varēja būt kādi iemesli, lai izrēķinātos ar kņazu Mihailu?

—   Atklāti sakot, tas it kā neatbilst situācijai, — Virdžīnija domīgi noteica.

—   Visā šajā notikumā vispār nekas nekam neatbilst, — Entonijs neapmierināti noburkšķēja. — Sākumā es sevi iedomājos par detektīvu amatieri, bet vienīgais, ko man izdevās uzzināt, tas ir — par francūzieti guvernanti. Un arī tas prasīja milzīgas pūles. Paldies Dievam, ka ne tik milzīgus izdevumus.

—   Un tāpēc jūs braucāt uz Franciju? — Virdžīnija vaicāja.

—   Jā, es aizbraucu uz Dināru, kur satikos ar grāfieni de Bretēlu. Ārkārtīgi apmierināts ar savu gaišredzību es cerēju uzzināt, ka ne par kādu mademoiselle Brīnu viņa nav pat dzirdējusi. Tā vietā man liek saprast, ka pēdējo gadu laikā visa māja turējusies vienīgi un tikai uz šīs būtnes pleciem. Un, ja vien grāfiene pati nav noziedzniece, tad mana teorija izkūp ka dūmi vējā.

Virdžīnija papurināja galvu.

—   Madame de Bretēla ir ārpus jebkurām aizdomām. Es viņu ]oti labi pazīstu un, šķiet, pilī esmu satikusi arī mademoiselle. Es diezgan labi atceros viņas seju. Protams, ne pārāk skaidri, bet tā, kā parasti atceras guvernantes, kompanjones un cilvēkus, ar kuriem kopā esi braucis vilcienā. Tas ir šausmīgi, bet es tos nekad īsti neievēroju. Bet jūs?

—   Tikai tajos gadījumos, ja tie ir neaprakstāmi skaisti, — Entonijs piekrita.

—   Nu tādā gadījumā… — Viņa aprāvās. — Kas noticis?

Entonijs pētīja stāvu, kas negaidot iznira no kokiem, un sastinga uz vietas. Tas bija hercoslovaks Boriss.

—   Atvainojiet, — Entonijs teica. — Man uz mirklīti jāaiziet pie sava suņa.

Viņš piegāja pie Borisa.

—   Kas noticis? Ko tev vajag?

—   Saimniek, — Boriss paklanīdamies sacīja.

—   Labi, labi. Bet nevajag man staigāt pa pēdām. Tas izskatās (fīvaini.

Boriss, ne vārda neteikdams, parādīja netīru papīra strēmelīti — acīmredzot no kaut kādas vēstules — un pasniedza to Entonijam.

—   Kas tas ir? — Entonijs jautāja. Uz papīra nebija nekā cita kā tikai steidzīgā rokrakstā uzskribelēta adrese.

—   To viņš nometa, — Boriss teica. — Es atnesu saimniekam.

—   Kas to nometa?

—   Ārzemju džentlmenis.

—   Bet kāpēc tu atnesi?

Boriss pārmetoši paskatījās.

—   Nu labi, labi. Bet tagad ej. Es esmu aizņemts.

Boriss atdeva godu, pagriezās uz papēža un aizgāja.

Iebāzis strēmeli kabata, Entonijs atgriezās pie Virdžīnijas.

—   Ko viņam vajadzēja? — viņa painteresējās. — Un kāpēc jūs viņu saucat par suni?

—   Tāpēc, ka viņš uzvedas kā suns, — Entonijs atbildēja.

—    Es domāju, ka savā iepriekšējā dzīvē viņš noteikti ir bijis medību suns. Viņš man atnesa daļu no vēstules, kuru it kā pazaudējis ārzemju džentlmenis. Šķiet, ka viņš domā Lemuānu.

—   Iespējams, — Virdžīnija piekrita.

—   Viņš visu laiku tinas ap mani, — Entonijs turpināja.

—    Pilnīgi kā suns. Gandrīz neko nerunā, bet tikai skatas ar savām apaļajām acīm. Neizprotams tips.

—   Bet varbūt viņš domāja Aizekstainu, — Virdžīnija ieteicās. — Dievs vien zina kāpēc, bet Aizekstains ļoti līdzinās ārzemniekam.

—   Aizekstains? — Entonijs izbrīnīts atkārtoja. — Bet kāds viņam sakars ar šo notikumu?

—   Sakiet — vai jūs ne reizi neesat nožēlojis, ka iepinā- ties visā šajā ķezā? — Virdžīnija negaidīti pajautāja.

—   Es? Dievs pasarg! Man briesmīgi patīk. Zināt, es visu mūžu esmu sapņojis iesaistīties šādā notikumu virpulī. Tiesa, šoreiz man ir ticis vairāk, nekā cerēju.

—   Bet man liekas, ka jūs esat izpiņķerējies no nepatikšanām, — Virdžīnija teica, pārsteigta par Entonija nopietno toni.

—   Ne līdz galam.

Brīdi viņi pastaigājās klusēdami.

—   Ir cilvēki, — Entonijs beidzot teica, — kas nespēj koordinēt savu reakciju uz signāliem. Parasti vilciens samazina ātrumu, kad tā priekšā iedegas sarkanā gaisma. Man laikam kopš dzimšanas ir liegta spēja atšķirt signālus. Kad es ieraugu sarkano gaismu, es nevaru nemesties uz priekšu. Bet tas, kā jūs saprotat, nozīmē tikšanos ar briesmām, pie tam — neizbēgamu. Sarkanais signāls ir bīstams jebkura veida transportam. — Viņa tonis joprojām bija ļoti nopietns.

—   Es domāju, — Virdžīnija teica, — ka jums dzīvē ne vienu vien reizi ir nācies riskēt.

—   Es tik tiešām esmu izmēģinājis visu veidu risku, izņe- met vienu — laulības.

—   Nu tas jau ir cinisms.

—   Jūs mani nepareizi sapratāt. Laulības, kā es saprotu, ir pats neparastākais piedzīvojums.

—   Man patīk tas, ko jūs tagad sakāt, — teica Virdžīnija nosarkdama.

—   Ir tikai viens sievietes tips, ar kuru es gribētu apprecēties. Tā ir sieviete, kas stāv bezgala tālu no tā dzīvesveida, kādu piekopju es. Un ko mēs tādā gadījuma darītu? Vai nu viņai nāktos mainīt savu dzīvesveidu, vai man.

—   Bet ja viņa jus mīlētu …

—   Tas, ko jūs runājat, misis Rivela, ir sentimentāli, un jūs pati to saprotat. Mīlestība nav narkotikas, ko lieto, lai aizmirstu apkārtni. Protams, to var uztvert arī šādi, bet tas ir ļoti bēdīgi, jo mīlestība var būt arī kaut kas daudz vairāk. Pieņemsim, ka karalis apprecējis savu nabaga kalponi. Kā jums šķiet, kā viņi attiektos pret ģimenes dzīvi pēc gada vai diviem? Vai viņa ar nožēlu neatcerētos savu nabadzīgo tērpu, basās kājas un bezrūpīgo dzīvi? Varu saderēt, ka viss būtu tieši tā. Bet viņš? Vai viņš nesāktu šaubīties, ka viņas dēļ atteicies no troņa? Un tas viņam neatnestu neko labu. Nabags no viņa droši vien tāpat neiznāktu. Un tādā gadījumā neviena sieviete viņu neciestu, jo sievietes nicina vīriešus neveiksminiekus.

—   Vai tikai jūs pats, mister Keid, neesat iemīlējies nabaga kalponītē? — Virdžīnija maigi pajautāja.

—   Pilnīgi otrādi. Bet no tā jau nekas nemainās.

—   Un jūs uzskatāt, ka ir bezizejas situācija?

—   Kaut kādu izeju vienmēr var atrast, — Entonijs drūmi noteica. — Mana teorija ir šāda: vēlamo vienmēr var sasniegt, ja par to attiecīgi samaksā. Bet vai jūs zināt, kāda cena ir deviņos no desmit gadījumiem? Kompromiss. Velnišķīgi nepatīkama lieta — kompromiss. Taču, kad tuvojies solīdam vecumam, tas piezogas pilnīgi nemanāmi un kļūst par tavas dzīves sastāvdaļu. Ar mani ir tāpat. Bet, lai iegūtu sievieti, kas man patīk, es pat… es pat būtu ar mieru iekārtoties darbā.

Virdžlnija iesmējās.

—   Mani jau no bērnības gatavoja noteiktai profesijai, — Entonijs turpināja.

—   Un jūs tajā nedarbojaties?

—   Nē.

—   Kapec?

—   Tā man bija principa lieta.

—   Saprotu.

—   Virdžīnij, jūs esat neparasta sieviete! — Entonijs teica, pagriezies pret viņu.

—   Kādā ziņā?

—   Jūs esat spējīga neuzdot jautājumus.

—   Tāpēc ka neprasīju, kāda profesija jūs gaidīja?

—   Pilnīgi pareizi.

Atkal iestājās klusums. Viņi gāja garām rozārijam, no kura vēdīja spēcīgs ziedu aromāts.

—   Es domāju, ka jūs visu saprotat, — Entonijs pārtrauca klusēšanu. — Jūs taču lieliski jūtat, ja kādam pret jums ir simpātijas. Es ne mirkli neiedomājos, ka varētu nebūt jums vienaldzīgs. Bet kā man gribētos iekarot jūsu simpātijas!

—   Un jūs uzskatāt, ka varētu to izdarīt? — Virdžīnija klusi pavaicāja.

—   Varbūt nevarētu. Bet, velns parāvis, tā dēļ es varētu daudz izdarīt.

—   Sakiet — jūs nenožēlojat, ka iepazināties ar mani? — viņa negaidot vaicāja.

—   Protams, nē. Man tas bija kārtējais sarkanais signāls. Tanī dienā, kad es Pointstritā jūs pirmoreiz ieraudzīju, es zināju, ka mani sagaida kaut kas tāds, kas atnesīs daudz prieka, bet arī daudz ciešanu. Es to mirklī sapratu. Jūsos ir kaut kāda maģija. Esmu sastapis arī citas sievietes, kam tā piemīt, bet nevienai — tik spēcīgi. Jūs droši vien apprecēsieties ar solīdu un daudzsološu cilvēku, bet es atgriezīšos vecajās sliedēs. Taču zvēru — pirms pazudīšu, es jūs vienu reizi noskūpstīšu.

—           Katrā gadījumā ne patlaban, — Virdžīnija sacīja.

—   Inspektors Batls mūs novēro pa bibliotēkas logu.

—   Jūs esat īsta ragana, Virdžīnij, — viņš teica. — Kaut arī visai apburoša ragana.

Viņš pamāja detektīvam ar roku.

—   Jūs kādu noķērāt, Batl?

—   Pagaidām nē, Keid.

—   Skan cerīgi.

Batls ar tik lielam cilvēkam neparastu izveicību izlēca pa logu un noķēra viņus uz terases.

—   Atbraucis profesors Vinvorts, — viņš čukstus paskaidroja. — Un pašlaik atšifrē vēstules. Gribat paskatīties, kā viņš strādā?

Viņš to pateica tāda cilvēka tonī, kas izstādē demonstrē retu eksponātu. Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš tos pieveda pie loga un piedāvāja ielūkoties iekšā. Pie galda, uz kura bija izklātas vēstules, sēdēja norūpējies neliela auguma sarkanmatains cilvēks vidējos gados un kaut ko rakstīja uz lielas papīra lapas. Viņš izdvesa murkšķēšanai līdzīgas skaņas un brīdi pa brīdim paberzēja degunu, kas šī iemesla dēļ bija ieguvis viņa matu krāsu. Beidzot profesors atrāvās 110 darba un pacēla galvu.

—   Tas esat jūs, Batl? Kāpēc šādu nieku dēļ jums vajadzēja mani stiept uz šejieni? Sīs vēstules spēj atšifrēt pat zīdainis. Divgadīgs bērns to varētu izdarīt, pat stāvot uz galvas. Un to jūs saucat par šifru? Atminējums taču pilnīgi duras acīs.

—    Es priecājos, ka jūs tā uzskatāt, profesor, — Batls teica. — Bet mēs neesam tik pieredzējuši kā jūs.

—   Seit nav vajadzīga nekāda pieredze, — profesors atcirta. — Pats parastākais rutīnas darbs. Jūs gribat atšifrēt visas vēstules? Sī nodarbe prasīs daudz laika un koncentrēšanos, bet ne gara spējas. Es atšifrēju vēstuli, par kuru jūs teicāt, ka tā ir vissvarīgākā. To, kura rakstīta Cimnīzā. Pārējās es varētu paņemt līdzi uz Londonu un iedot atšifrēt saviem asistentiem. Es nevaru atļauties nosist tik daudz laika. Lai atbrauktu uz šejieni, man nācās atrauties no visai aizraujoša uzdevuma, un es gribētu pēc iespējas ātrāk pie tā atgriezties. — To sakot, viņam iezibējās acis.

—   Nu ko, profesor, — Batls piekrita. — Man žēl, ka mūsu problēma jums likās tik vienkārša. Es visu pateikšu misteram Lomaksam. Mums steidzīgi vajadzēja atšifrēt tieši šo vēstuli. Domāju, ka lords Katerhems gaida jūs paliekam uz otrajām brokastīm.

—   Nekādas otrās brokastis! — profesors iebilda. — Tas ir kaitīgi veselībai. Viens banāns un pāris cepumu. Tas ir viss, kas veselam cilvēkam vajadzīgs dienas vidū.

Viņš paķēra uz krēsla atzveltnes nosviesto mēteli. Batls devās uz durvīm, un pēc pāris minūtēm Virdžīnija un Entonijs izdzirda aizbraucošas automašīnas troksni.

Batls drīz vien atgriezās, nesdams profesora iedoto papīra lapu.

—   Viņš vienmēr tā, — Batls teica. — Vienmēr kaut kur briesmīgi steidzas. Bet ir sava aroda meistars. Lūk, Viņas Augstības vēstules būtība. Gribat paskatīties?

Virdžīnija paņēma vēstuli, un Entonijs, viņai par plecu lūkodamies, to izlasīja. Viņš atcerējās, ka tas bija garš kaisles pilns vēstījums. Profesora Vinvorta ģēnijs to bija pārvērtis lietišķā ziņojumā: «Operācija noritēja veiksmīgi, bet «S» mūs nodevis. Paņēmis akmeni no slēptuves. Viņa istabā tā nav. Es pārmeklēju. Atradu zīmīti, kas saistīta ar šo lietu: «Rič- monda. Septiņi taisni. Astoņi pa kreisi. Trīs pa labi.»»

—   «S»? — Entonijs atkārtoja. — Protams, Stilptičs. Viltīgais vecais lapsa. Viņš noslēpis akmeni citur.

—   Ričmonda, — Virdžīnija domīgi teica. — Vai tiešām briljants noslēpts kaut kur Ričtnondā?

—   Tā ir kronētu personu iecienīta vieta, — Entonijs piekrita.

Batls papurināja galvu.

—   Es domāju, ka tas ir mājiens uz kādu vietu šaja mājā.

—   Es zinu! — Virdžīnija negaidot iesaucās.

Abi sarunu biedri jautājoši viņā paveras.

—   Atcerieties Holbeina gleznu sēžu zālē. Tieši zem tās izklaudzināja sienu. Tas ir grāfa Ričmonda portrets.

—   Lieliski, — Batls teica. — No tā arī jāatsperas — no gleznas. — Viņš runāja sev neparasti satraukti. — Noziedznieki nezina vairāk par mums. Divi bruņinieki stav tieši zem gleznas. Viņu pirmā doma bija, ka briljants noslēpts viena no tiem. Skaitļi tādā gadījumā nozīmē collas. Ka zināms, cerības neattaisnojās. Un tad viņiem iešāvās prātā doma par slepenu eju. Vai jūs, misis Rivela, nezināt, vai mājā ir kaut kas tamlīdzīgs?

Virdžīnija papurināja galvu.

—   Majā ir slepena istaba un vismaz viena slepena eja. To es zinu. Man kādreiz Bandla to parādīja, bet es slikti atceros. Lūk, arī Bandla — viņa noteikti zina.

Pa terasi viņiem tuvojās Bandla.

—          Pēc brokastīm es braucu uz pilsētu, — viņa sacīja.

—   Vai nevajag kādu aizvest? Jūs negribat braukt, mister Keid?

—   Nē, pateicos, — Entonijs teica. — Es esmu pilnīgi laimīgs šeit pat. Un bez tam — esmu aizņemts.

—   Jūs baidāties no manis, — Bandla sacīja. — Vai nu baidāties braukt manā mašīnā, vai arī baidāties no mana liktenīgā valdzinājuma.

—   Protams, pēdējais, — Entonijs atcirta.

—   Bandla, dārgā, — Virdžīnija teica. — Vai no sēžu zāles ir slepena eja?

—   Jā, bet tā jau sen pamesta. Sai ejai vajadzētu savienot Cimnīzu ar Vīverebiju. Kādreiz tā arī bija. Bet tagad tā vietām aizgruvusi. No šī gala pa to var pārvietoties tikai kādus simts jardus. Slepenā eja uz augšu — uz balto galeriju ir daudz interesantākā. Arī slepenā istaba ir visai interesanta.

—   Mūs tās interesē no cita aspekta, — Virdžīnija paskaidroja. — Kā no sēžu zāles var nokļūt slepenajā ejā?

—   Tur ir atbīdāma siena. Ja gribat, es pēc brokastīm parādīšu.

—   Pateicos, — Batls teica. — Satiksimies, nu, teiksim, — pustrijos.

Bandla izbrīnīta sarauca uzacis.

—   Pūlaties noķert noziedznieku? — viņa pavaicāja.

Sajā brīdī uz terases parādījās Tredvels.

—   Milēdij, brokastis galdā, — viņš paziņoja.

23.  nodaļa SATIKŠANĀS ROZĀRIJA

Pulksten 2.30 sēžu zālē sapulcējās neliela kompānija: Bandla, Virdžīnija, inspektors Batls, monsieur Lemuāns un Entonijs Keids.

—   Gaidīt, kamēr atbrīvosies misters Lomakss, nav vērts. Mēs nedrīkstam kavēties.

—   Ja jūs domājāt, ka kņaza Mihaila slepkava nokļuvis mājā caur slepeno eju, tad jūs rūgti maldāties, — Bandla teica. — Tas nav iespējams, jo ejas otrs gals ir aizgruvis.

—   Par to nav runa, madame, — Lemuāns sacīja. — So eju mēs gribam apskatīt citu iemeslu pēc.

—          A, tātad jūs kaut ko meklējat? — Bandla vaicāja.

—   Vai tikai ne to pašu vēsturisko nieciņu?

Lemuāns kļuva ļoti norūpējies.

—   Paskaidro viņam, Bandla! — Virdžīnija teica.

—   Nu tas pats slavenais monarhu briljants, ko nozaga tajos drūmajos laikos, kad es vēl nebiju sasniegusi vecumu, kad cilvēks atbild par savu rīcību.

—   Ka jūs to zināt, lēdij Eilina? — Batls jautāja.

—   Es par to zinu jau veselu mūžību. To man divpadsmit gadu vecumā izstāstīja viens no sulaiņiem.

—   Viens no sulaiņiem, — Batls atkārtoja. — Ak Dievs, cik žēl, ka to nedzird misters Lomakss.

—   Vai tas ir viens no Džordža rūpīgi sargātajiem noslēpumiem? — Bandla jautāja. — Satriecoši! Bet es nekad nedomāju, ka tā ir tiesa. Džordžs ir īsts ēzelis. Viņam gan vajadzēja saprast, ka kalpotāji zina absolūti visu.

Viņa piegāja pie Holbeina portreta, nospieda kaut kur rāmī noslēpto atsperi, un daļa sienas čikstēdama atvirzījās, atklādama ieeju.

—          Dāmas un kungi, laipni lūdzu! — Bandla svinīgi teica.

—    Sanāciet, sanāciet, mani dārgie! Sezonas nagla! Un tikai par 6 pensiem!

Gan Lemuānam, gan Batlam bija līdzi kabatas baterijas. Viņi pirmie iegaja melnajā caurumā, pārējie sekoja.

—   Gaiss ir tīrs un svaigs, — Batls sacīja. — Acīmredzot eja kaut kur savienojas ar virszemi.

Viņš soļoja gājiena priekšgalā. Grīdu veidoja rupji tēstas, nelīdzenas akmens plātnes, sienas bija no ķieģeļiem. Kā jau Bandla brīdināja, eja bija lietojama tikai kādas simt pēdas. Pēc tam to aizsprostoja milzīgi akmens bluķi. Batls pārliecinājās, ka šo šķērsli nav iespējams pārvarēt, un neatskatīdamies paziņoja:

—   Bet tagad lūdzu visus atgriezties. Es tikai gribēju, tā teikt, izlūkot apkārtni.

Pec pāris minūtēm viņi jau stavēja pie slepenās ejas sākuma.

—   Sāksim no šejienes, — Batls sacīja. — Septiņi taisni, astoņi pa kreisi, trīs pa labi. Sākumā iedomāsimies, ka runa ir par soļiem.

Viņš rūpīgi noskaitīja septiņus soļus un pieliecies sāka pētīt gridu.

—   Šķiet, ka esmu uzminējis. Seit kādreiz izdarīta atzīme ar kritu. Nu bet tagad astoņi pa kreisi. Sajā gadījumā nevar būt runa par soļiem, jo eja ir tik šaura, ka ļaudis var pārvietoties tikai zosu gājienā.

—   Bet varbūt domāti ķieģeļi? — Entonijs ieteicās.

—   Pilnīgi pareizi, mister Keid. Astoņi ķieģeļi no augšas vai astoņi ķieģeļi no lejas kreisajā pusē. Pamēģināsim sākumā astoņus no lejas. Tā ir vieglāk. — Viņš noskaitīja astoņus ķieģeļus. — Bet tagad trīs ķieģeļi pa labi. Viens, divi, trīs. Kas tas?

—   Es tūliņ nomiršu no ziņkāres, — Bandla teica. — Sakiet taču beidzot, kas tur ir!

Inspektors Batls ar nazi apstrādāja ķieģeli. Viņa pieredzējusī acs tūdaļ pamanīja, ka tas atšķiras no pārējiem. Pēc pāris minūšu piepūles viņš izņēma ķieģeli. Aiz tā izrādījās neliels padziļinājums. Batls iebāza roku. Pārējie, elpu aizturējuši, gaidīja.

Izgrūdis pārsteiguma un nožēlas pilnu izsaucienu, Batls izvilka roku. Apkārtstāvošie neizpratnē raudzījās uz priekšmetiem, ko viņš turēja rokās. Brīdi visiem šķita, ka redze tos maldina.

Dažas maziņas perlamutra pogas, neliels no rupjiem diegiem gatavots mežģīņu gabaliņš un papīra lapa, uz kuras rindā bija uzrakstīts lielais burts «J».

—    Nolādēts, lai es saprastu, ko tas viss nozīmē, — Batls asi teica.

—   Velns parāvis! — francūzis nomurmināja. — Sī spēlīte kļūst komiska.

—   Un tomēr! Ko tas viss nozīmē? — Virdžīnija iesaucās.

—   Ko tas nozīmē? — Entonijs atkārtoja. — Tikai vienu. Nelaiķim grāfam Stilptičam acīmredzot piemita humora izjūta. Un mūsu priekšā — šī humora paraugs. Atzīšos — man tas nemaz neliekas smieklīgi.

—   Vai jūs, ser, nepaskaidrotu, ko ar to domājat? — Batls jautāja.

—   Protams. Sis bija viens no grāfa jociņiem. Viņš droši vien nojauta, ka zīmīte ir izlasīta, un izdarīja tā, ka šurp atnākušie krāpnieki iegūst savās rokās neiedomājami izsmalcinātu šarādi. Kaut kas līdzīgs spēlei, kuras dalībnieki piesprauž pie apģērba dažādas mazas lietiņas, bet pārējiem jāatmin, kādu literāru varoni jūs attēlojat.

—   Tātad tanī visā ir kāda apslēpta jēga?

—   Nešaubīgi. Ja grāfs gribētu tikai pasmieties, viņš būtu atstājis lapiņu ar uzrakstu «Pārdots» vai arī kartiņu, uz kuras uzzīmēts ēzelis, vai vēl kaut ko tikpat apvainojošu.

—   Auduma gabaliņš, lielais burts «J» un pogas, — Batls murmināja.

—   Kaut kas nedzirdēts! — Lemuāns sirdīgi noteica.

—   Šifrs Nr. 2, — Entonijs teica. — Interesanti, vai ar to profesors Vinvorts tiks galā?

—   Kad šo eju lietoja pēdējo reizi? — francūzis jautāja Bandlai.

Viņa brīdi domāja.

—   Manuprāt, šeit neviens nav ienācis jau gadus divus. Amerikāņiem un pārējiem tūristiem rāda tikai slepeno istabu.

—   Interesanti, — francūzis noburkšķēja.

—   Ko jūs ar to domājat?

Lemuāns pieliecās un pacēla kaut ko no grīdas.

—   Lūk, šo, — viņš teica. — Sis sērkociņš te nebūt neguļ divus gadus. Es riskētu apgalvot, ka tas te nemētājas pat divas dienas.

Batls ar interesi pētīja sērkociņu. Tas bija izgatavots no roza koka ar dzeltenu galviņu.

—   Lēdijas un džentlmeņi, vai kāds no jums to gadījumā nav nometis? — viņš jautaja.

Atbilde uz šo jautājumu bija noliedzoša.

—   Nu ko, — inspektors Batls teica, — tādā gadījumā mēs esam redzējuši šeit visu, kas ievērības cienīgs. Tagad var ari doties prom.

Priekšlikums tika pieņemts vienbalsīgi. Panelis atradās savā vietā. Bet Bandla viņiem nodemonstrēja, kā to var atvērt no iekšpuses. Viņa noņēma aizbīdni, durvis klusi atvērās, un Bandla, pārkāpusi pāri slieksnim, atkal atradās sēžu zālē.

—   Velns parāvis! — lords Katerhems iesaucās, palēkdamies krēslā, kurā tikko bija snauduļojis.

—   Nabaga papucīti, — Bandla sacīja, — es tevi nobaidīju?

—   Nesaprotu, — lords Katerhems norūca, — kadeļ pec ēšanas neviens nesēž uz vietas. Cik žēl, ka šis paradums tagad ir iznīcināts. Cimnīza, manuprāt, ir pietiekami plaša, bet pat šeit nevar atrast kaktu, kur mierīgi atpūsties. Ak Dievs, cik jūsu tur ir? Tas man atgādina bērnībā redzētās pantomīmas. Tajās no skatuves lūkas ļaunie gari lēca ārā veseliem bariem.

—   Ļaunais gars Nr. 7, — teica Virdžīnija pieiedama pie viņa un noglaudīdama galvu. — Nedusmojieties. Mēs tikai apskatījām slepeno eju.

—    Liekas, ka visi šodien interesējušies par slepenām ejām, — lords Katerhems noburkšķēja. — Visu rītu to nācās izrādīt misteram Fišarn.

—   Un kad tas bija? — Batls ātri noprasīja.

—   Pirms pašSm brokastīm. Kāds viņam laikam bija stāstījis, ka šeit ir slepena eja. Sākumā mēs maldījāmies te, bet pēc tam pārcēlāmies uz balto gareriju un beidzām apskati ar slepeno istabu. Bet tad jau viņa entuziasms bija krietni vien noplacis. Spriežot pēc viņa izskata, tam viss bija līdz nāvei apnicis. Bet es piespiedu viņu apskatīt absolūti visu. — To atceroties, lords Katerhems apmierināti ieķiķinājas.

Entonijs pieskārās Lemuāna rokai.

—    Iziesim ārā, — viņš klusi sacīja. — Man ar jums jāaprunājas.

Viņi izgāja pa stikla durvīm. Kad viņi bija atgājuši no mājas pienācīgā attālumā, Entonijs izvilka no kabatas papīra strēmeli, ko viņam iedeva Boriss.

—   Sakiet, — viņš teica, — vai jūs to nepazaudējat?

Lemuāns paņēma lapeli un ar interesi to apskatīja.

—    Nē, — viņš sacīja. — Pirmo reizi redzu. Bet kāpēc jūs tā vaicājat?

—   Jūs esat pilnīgi pārliecināts par to, ko teicāt?

—   Pilnīgi, monsieur.

—   Tas viss ir ļoti dīvaini.

Entonijs atkartoja Lemuānam Borisa stāstīto. Viņš uzmanīgi klausījās.

—    Nē. Tā nav mana lapiņa. Jūs sakāt, ka viņš to atradis starp šiem kQkiem?

—   Jā. Es ta sapratu, kaut gan precīzi viņš to neteica.

—    Ļoti iespējams, ka tā izkrita no monsieur Aizekstaina čemodāna. Pajautājiet Borisam vēlreiz. — Viņš atdeva lapiņu Entonijam. Mirkli klusējis, tas pavaicāja: — Ko jūs zināt par šo cilvēku?

Entonijs paraustīja plecus.

—   Cik es zinu, tad viņš bija kņaza Mihaila uzticības persona.

—    iespējams, ka tā. Bet vajag precīzi noskaidrot. Pajautājiet kādam, kas varētu to apstiprināt, piemēram, baronam Lolopretžilam. Varbūt šis cilvēks kņaza dienestā iestājās tikai nesen? Kas attiecas uz mani, tad es ticu, ka viņš nemelo. Bet ko var zināt. Karalis Viktors ir spējīgs iemiesoties ari uzticamā kalpā…

—   Vai tiešām jūs domājat…

Lemuāns neatļāva viņam pabeigt.

—   Es būšu ar jums pilnīgi atklāts. Karalis Viktors man ir kļuvis par uzmācīgu ideju. Viņš man rēgojas visur. Arī patlaban es uzdodu sev jautajumu: bet ja nu cilvēks, ar ko es sarunājos, šis monsieur Keids, ir karalis Viktors?

—   Ak Dievs, — Entonijs teica, — jūs tiešām uz to esat nojūdzies.

—   Kas man daļas par briljantu? Kāda man daļa par kņaza Mihaila slepkavu? Es to visu atstāju sava Skotlendjarda kolēģa ziņā. Tas ir viņa pienākums. Es Anglijā esmu tikai ar vienu mērķi — sagūstīt karali Viktoru. Un noķert viņu pie rokas. Pārējais mani neinteresē.

—   Un jūs domājat, ka tas jums izdosies? — Entonijs jautāja, aizsmēķēdams cigareti.

—   Kā lai es to zinu, — Lemuāns bez entuziasma balsī noteica.

Viņi atgriezās uz terases. Inspektors Batls sastingušā pozā stāvēja pie stikla durvīm.

—   Paskatieties uz nabaga Batlu, — Entonijs ieteicās.

—   Pieiesim un uzmundrināsim viņu. — Pēc mirkļa viņš piebilda: — Kaut kādā ziņā jūs rnan šķietat visai tumša persona, monsieur Lemuān.

—   Kādā ziņā, mister Keid?

—   Jusu vietā es papūlētos pierakstīt adresi, kuru parādīju. Iespējams, ka tai nav nekādas nozīmes. Iespējams. Bet no otras puses — tā var izrādīties ļoti svarīga.

Lemuāns uzmanīgi paraudzījās viņā. Pēc tam ar vieglu smaidu uz lūpām pavilka augšup svārku piedurkni. Uz baltās iestīvinātās aproces bija uzrakstīts: «Herstrnera. Lenglij- rouda. Duvra.»

—   Lūdzu piedodiet, — Entonijs teica. — Es aizeju.

Viņš piebiedrojās inspektoram Batlam.

—   Jums, Batl, ir visai domīgs izskats, — viņš sacīja.

—   Man ir par ko domāt, mister Keid.

—   Pats par sevi saprotams.

—   Fakti lāgā negrib veidot loģisku ķēdi. Galīgi negrib.

—   Tur nav nekā patīkama, — Entonijs līdzjūtīgi noteica.

—   Nebēdājiet, Batl. Visļaunākajā gadījumā jūs varat arestēt mani. Atcerieties, ka jūs vienmēr varēsiet atsaukties uz pēdu nospiedumiem, kas mani pilnībā atmasko.

Inspektors pat nepasmaidīja par šo joku.

—   Sakiet, — vai jums ir ienaidnieki? — viņš pavaicāja.

—   Man šķiet, ka es ne visai patiku trešajam sulainim, — Entonijs bezrūpīgi atteica. — Viņš dara visu, lai mani neievērotu, kad piedāvā viesiem izsmalcinātus ēdienus. Bet kāpēc jūs tā jautājat?

—   Es saņēmu anonīmas vēstules, — inspektors Batls sacīja. — Pareizāk sakot, anonīmu vēstuli.

—   Kas attiecas uz mani?

Ne vārda neteicis, Batls izņēma no kabatas lēta papīra lapu un pasniedza to Entonijam. Tur ar gramatiskām kļūdām bija uzšņāpts: «Pieskatiet misteru Keidu. Viņš nav tas, par ko tas uzdodas.»

—   Entonijs iesmējās un atdeva lapiņu.

—   Un tas ir viss? Nu ko, Batl, jums ir iemesls kļūt možākam. Tagad ir pilnīgs pamats domāt, ka es esmu karalis, kas slēpjas.

Un viņš, bezrūpīgi svilpodams, devās uz mājām. Bet, līdzko viņš iegāja savā guļamistabā, sejas izteiksme momentāni izmainījās. Tā kļuva sapringta. Viņš apsēdās uz gultas malas un ar drūmu skatienu vērās grīdā.

—          Situācija kļūst nopietna, — Entonijs pie sevis noteica.

—    Kaut kas ir jādara. Velnišķīgi nepatīkama situācija.

Viņš bridi sēdēja nekustīgi, tad piegāja pie loga. Vispirms- viņa skatiens bezmērķīgi klīda, bet tad tas pēkšņi kaut ko ieraudzīja, un skats kļuva gaišāks.

—   Nu protams! - viņš teica. — Rozārijs! Pilnīgi pareizi! Rozarijs!

Viņš noskrēja lejā, pa sāndurvīm izgāja dārzā un pa apkārtceļu piegāja pie rozārija, kuram visās pusēs bija vārtiņi. Viņš tuvojās saules pulkstenim, kas atradās uz neliela paaugstinājuma pašā rozārija centrā.

Piegājis pie saules pulksteņa, viņš sastinga un izbrīnīts paraudzījās uz otru apmeklētāju, kas, šķiet, bija ne mazāk norūpējies par šo tikšanos.

—   Es pat nezināju, mister Fiš, ka jūs arī interesējaties par rozēm, — Entonijs mierīgi teica.

—   Jūs uzminējāt, ser, — Fišs atbildēja. — Es tiešām ļoti interesējos par rozēm.

Viņi saspringti pētīja viens otru kā ienaidnieki, kas novērtē pretinieka spēkus.

—   Arī mani interesē rozes, — Entonijs teica.

—   Tik tiešām?

—   Jā, ja. Es tās vienkārši dievinu! — Entonijs izsaucās.

Mistera Fiša sejā parādījās tikko jaušams smaids. Arī Entonijs pasmaidīja. Saspringtība it kā mazinājās.

—   Jūs tikai paskatieties uz šo skaistuli! — teica misters Fišs, rādīdams uz īpaši cēlu ziedu. — Mister Keid, jums patik sarkanas rozes?

Sinī brīdī augšstāva logā paradījās Bandla.

—   Mister Fiš, vai jūs nevajag aizvest uz pilsētu? Es braucu.

—   Pateicos, lēdij Eilina, bet man ir |oti labi arī šeit.

—   Bet jus, mister Keid, neesat pārdomājis?

Entonijs iesmējās un papurināja galvu. Bandla pazuda.

—   Es dodu priekšroku iespējai pagulēt, — teica Entonijs nožāvādamies. — Nav nekā labāka kā pēc brokastīm nosnausties.

Viņš izņēma cigareti.

—   Vai jums gadījumā nebutu sērkociņi?

Misters Fišs pasniedza kārbiņu. Entonijs paņēma sērkociņu, pateicās un atdeva kastīti Fišam.

Rozes vienmēr ir brīnišķīgas, — Entonijs teica. — Bet šodien es neesmu noskaņots nodarboties ar daiļdārzniecību.

Un viņš uzsmaidīja atbruņojošu smaidu. Pie mājas bija dzirdama šaušalīga automašīnas motora rūkoņa.

Viņiem garām aizripoja mašīna. Entonijs atkal nožāvājās un devās uz mājām. Līdzko viņš iegāja iekšā, tā kustības pilnīgi mainījās. Viņš pāris lēcienos šķērsoja vestibilu, metās āra pa aizmugurējam durvīm un sāka skriet pa parku. Viņš zināja, ka Bandlai vispirms nāksies veikt lielu likumu cauri ciemam, un tad atkal viņa būs pie parka vārtiem. Viņš skrēja no visa spēka. Tuvojoties parka žogam, viņš izdzirda motora troksni. Sakoncentrējis pēdējos spēkus, viņš izskrēja uz ceļa.

—   Ei! — Entonijs iesaucās.

Bandla no pārsteiguma gandrīz palaida vaļā stūri. Automašīna sagriezās šķērsām, bet Bandlai izdevās nobremzēt. Entonijs pieskrēja pie mašīnas, atvēra durvis un apsēdās blakus Bandlai.

—           Es braucu ar jums kopā uz Londonu, — viņš teica.

—   Jau no paša sakuma es biju izlēmis braukt.

—   Kaut kādi brīnumi… — Bandla sacīja. — Kas jums tur rokā?

—   Tikai sērkociņš, — Entonijs atteica.

Viņš to uzmanīgi apskatīja. Sērkociņš bija rozā ar dzeltenu galviņu. Viņš izmeta neaizdedzināto cigareti, bet sērkociņu rūpīgi noglabāja kabatā.

24. nodaļa MĀJA DUVRĀ

—   Es ceru, ka jūs neiebildīsiet, ja braukšu ātrāk? — Bandla pēc brīža jautāja. — Es izbraucu vēlāk nekā biju cerējusi.

Entonijam jau tāpat likās, ka viņi nesas ar vājprātīgu ātrumu. Tagad viņš pārliecinājās, ka tas nav bijis nekas, salīdzinot ar to, ko Bandla spēj izspiest no automobiļa.

—   Daži, — Bandla teica, samazinot ātrumu, jo viņi virzījās cauri ciemam, — baidās braukt kopā ar mani. Piemēram, nabaga papucītis. Neviens uz pasaules nespēj piespiest viņu sēsties šajā vecajā graustā, ja es esmu pie stūres.

Entonijs sirds dziļumos uzskatīja, ka šāda lorda Katerhema attieksme ir pilnīgi pamatota. Braukšana kopā ar Bandlu nav piemērota nodarbe padzīvojušiem, nervoziem džentlmeņiem.

—   Bet jūs turaties vareni, — Bandla turpināja un izdarīja tik strauju pagriezienu, ka divi riteņi atravās no zemes.

—   Esmu iemācījies savaldīties, — Entonijs paskaidroja.

—   Bez tam es pats ari ļoti steidzos.

—   Varbūt pielikt ātrumu? — Bandla laipni pajautāja.

—   Nē, nē, labāk nevajag, — Entonijs steidzīgi atteica.

—   Es ārkārtīgi gribētu uzzināt šīs negaidītās aizbraukšanas iemeslu, — Bandla teica un sāka taurēt tik skaļi, ka vietējie iedzīvotāji uz kādu laiku noteikti kļuva kurli. — Vai man nav tiesību to jautāt? Sakiet — vai jūs gadījumā nevairāties no justīcijas?

—   Par lo man pagaidām nav īstas pārliecības. Bet drīz es to uzzināšu.

—   Sis cilvēks no Skotlendjarda nemaz nav tik dumjš, kā man sākumā likās, — Bandla domīgi teica.

—   Batls ir lielisks puisis, — Entonijs piekrita.

—   Jums vajadzēja kļūt diplomātam, — Bandla sacīja.

—   Jūs lieliski pārvaldāt runas mākslu un tanī pašā laikā nesniedzat nekādu informāciju.

—   Bet man šķita, ka esmu kļuvis pļāpīgs.

—   Kā tad! Bet varbūt jūs esat nolēmis bēgt kopā ar mademoiselle Brīnu?

—   Pie tā gan nejūtos vainīgs, — Entonijs atteica.

Kādu brīdi viņi klusēja. Šajā laikā Bandla apdzina vēl trīs mašīnas. Negaidot viņa pavaicāja:

—   Jūs sen pazīstat Virdžīniju?

—   Uz šo jautājumu nav tik viegli atbildēt, — Entonijs sacīja, — lai nesagrēkotu pret īstenību. Mēs satikāmies reti, bet man šķiet, ka es viņu pazīstu jau daudzus gadus.

Bandla piekrītoši pamāja.

—   Virdžīnijai ir ass prāts, — Bandla noteica, — Viņa bieži vien pļāpā niekus, bet tas vēl neko nenozīmē. Es uzskatu, ka, dzīvodama Hercoslovakijā, viņa ļoti daudz palīdzēja savam vīram. Ja Tims Rivels nebūtu nomiris, viņš būtu taisījis spožu karjeru un daudz pateicības būtu parādā tieši Virdžīnijai. Viņa bija ideāla dzīvesbiedre, kas darīja visu, lai viņam palīdzētu. Un es zinu — kāpēc.

—   Droši vien tāpēc, ka viņu mīlēja. — Entonijs sēdēja nekustīgi un lūkojās taisni sev priekšā.

—   Gluži otrādi. Tāpēc, ka nemīlēja. Kā jūs nesaprotat. Viņa nekad to nebija mīlējusi un darīja visu, lai attaisnotos viņa priekša. Tas ir Virdžīnijas stilā. Jūs varat būt absolūti drošs, ka es nekļūdos. Virdžīnija nekad nav mīlējusi Timu Rivelu.

—   Kāpēc jūs esat tik pārliecināta? — Entonijs pavaicāja, pagriezdamies pret Bandlu.

Bandlas mazās rokas droši turēja stūri. Viņa sēdēja taisni, uz priekšu izstieptu zodu.

—   Es šo to zinu. Kad Virdžīnija precējās, es vēl biju bērns, bet varu pilnīgi skaidri iztēloties, kā tas notika. Tims Rivels Virdžīnijas dēļ bija kā bez prāta. Jus taču zināt — viņš bija īrs. Bez tam viņš bija ārkārtīgi pievilcīgs un spēja apvārdot jebkuru. Virdžīnijai toreiz bija tikai astoņpadsmit gadu. Lai kur viņa arī ietu, visur viņa satika Timu. Viņš zvērēja, ka nošausies vai sāks dzert, ja Virdžīnija nebūs ar mieru precēties. Meitenes parasti uz to uzķeras. Vismaz agrāk tā bija. Virdžīnija bija sajūsmā, ka spēj izraisīt tādas jūtas. Viņa apprecējās ar Timu un vienmēr bija tam ideāla sieva. Bet viņa nekad nebūtu tik ideāla, ja īsti to mīlētu. Neviens nezina, uz ko viņa ir spējīga. Bet vienu es varu teikt droši — viņai patīk būt neatkarīgai. Un, ja kāds pūlēsies viņu pārliecināt šķirties no neatkarības, tad tas būs grūti.

—   Es gribētu zināt, kāpēc jūs man visu to stāstāt? — Entonijs teiea, cenzdamies būt bezkaislīgs.

—   Bet vai tad nav interesanti uzzināt kaut ko par paziņām? Vismaz dažiem no tiem?

—   Tas, ko es uzzināju no jums, tik tiešām ir interesanti,— Entonijs piekrita.

—   No Virdžīnijas pašas jūs nekad neko neuzzināju. Bet man jūs varat ticēt, es pietiekami labi viņu pazīstu. Viņa ir īsts dārgums. Pat sievietes pret viņu jūt simpātijas, jo tā absolūti nav spējīga uz mēlnesību. Protams, viņa grozās augstākajā sabiedrībā, bet kāpēc gan ne? — Bandla negaidot pārtrauca stāstījumu.

—   Ja, protams, — Entonijs apstiprināja. Viņš joprojām nespēja aptvert, kāpēc Bandla to visu stāstīja. Bet viņš par to bija priecīgs.

—   Nu, lūk, esam atkūlušies līdz tramvajiem. — Bandla nopūtās. — Tagad nāksies braukt uzmanīgāk.

—   Tas būs īsti vietā, — Entonijs piekrita.

Viņa domas par uzmanīgu braukšanu nekādi nesakrita ar Bandlas uzskatiem. Pametuši aizmugurē neapmierinātiem kājāmgājējiem pilnās Londonas priekšpilsētas, viņi beidzot izbrauca uz Oksfordstrītas.

—   Nav slikts ātrums, vai ne? — Bandla teica, paskatījusies pulkstenī. — Kur jūs izsēdināt?

—   Man vienalga. Bet kur jūs pati brauksiet?

—   Naitbridžas virzienā.

—   Labi, tad es izkāpšu pie Haidparka.

—   Visu to labāko, — Bandla teica, piebraukdama norādītajā vietā. — Ko jūs domājat par atpakaļbraucienu?

—   Pateicos, es pats aizkulšos.

—   Nu, lūk, es tomēr esmu jūs nobaidījusi, — Bandla no- tefca.

—   Es, protams, nerekomendētu vecākām, nervozām dāmām braukt kopā ar jums, bet man tas bija Joti patīkami. Pēdējo reizi tik bīstamā situācijā es biju, kad man sekoja ziloņu bars.

—          Tas nav sevišķi laipni no jūsu puses, — Bandla sacīja.

—   Mēs taču visa brauciena laikā pat nevienu neaizķērām.

—   Man ļoti žēl, ja mana klātbūtne jums lika izturēties tik atturīgi, — Entonijs atbildēja.

—   Vīrieši tik tiešām neizceļas ar drosmi, — Bandla noteica.

—   Sitiens zem jostas vietas, — Entonijs iebilda. — Es pazemots attālinos.

Bandla atvadīdamās pamāja ar galvu, un mašīna grabēdama aizdrāzās. Entonijs apturēja taksometru.

—   Uz Viktorijas staciju, — viņš teica.

Samaksājis par braucienu, viņš devās noskaidrot, kad ir nākamais vilciens uz Duvru. Diemžēl tas tikko bija aizgājis. Samierinājies ar domu, ka nāksies gaidīt gandrīz veselu stundu, Entonijs sāka staigāt šurpu turpu. Vaigs bija rūpju mākts. Pāris reižu viņš nepacietīgi papurināja galvu. Brauciens uz Duvru noritēja bez starpgadījumiem. Ieradies Duvrā, Entonijs jau stacijā apvaicājās, kā vistaisnāk nokļūt Lenglijroudā.

Lenglijrouda izrādījās gara iela, kas veda uz priekšpilsētu. Saskaņā ar iegūtajām ziņām Herstmera atradās ielas viņā galā. Tāpēc Entonijs pacietīgi soļoja uz priekšu. Starp uzacīm atkal bija iegūlusies tikko redzama rūpju rieviņa, bet kopumā viss liecināja par priecīgu satraukumu, kas bija tuvojošos briesmu priekšvēstnesis.

Beidzot viņš sasniedza Herstmeru. Māja atradās pamestā un aizaugušā dārzā. Entonijs secināja, ka te neviens nedzīvo jau vairākus gadus. Dzelzs vārtiņi čīkstēdami šūpojās sarūsējušās eņģēs, bet pfe staba piestiprinātajā plāksnē īpašnieka uzvārds bija knapi salasāms. «Jā, tuksnesīga vietiņa,» Entonijs pie sevis nomurmināja, «labāku neatrast.»

Viņš brīdi pastāvēja pie vārtiem un vēroja tukšo ielu. Pēc tam ātri ieslīdēja pa vārtiņiem un pa taciņu devās uz māju. Nedaudz pagājis uz priekšu, viņš apstājās un ieklausījās. Līdz mājai vēl bija prāvs gabals. Visapkārt valdīja klusums. Pēkšņi ar klusu čaboņu nokrita pāris lapu, bet šajā kapa klusumā ari tas izklausījās diezgan draudīgi. Entonijs negribot notrīcēja. «Nervi,» viņš nodomāja un pasmaidīja. «Bet agrāk es taču pat nezināju par to esamību.»

Viņš devās uz priekšu. Tajā vietā, kur taciņa līgani pagriezās, Entonijs ielīda krūmos un tālāk gāja to aizsegā, lai viņu nevarētu ieraudzīt no nama logiem. Negaidot viņš sastinga un sāka vērties cauri lapotnei. Tālumā rēja suns. Bet Entonija uzmanību piesaistīja kāds troksnis, kas atskanēja tepat blakām. Asā dzirde viņu nekad nebija pievīlusi. No mājas stūra parādījās neliela auguma drukns cilvēks. Pēc visa spriežot — ārzemnieks. Viņš neapstājoties ātriem soļiem nogāja gar mājas priekšu un pazuda aiz otra stūra.

Entonijs saprotoši pamāja. «Sargs,» viņš pie sevis nomurmināja. «Viss labi noorganizēts.»

Līdzko cilvēks pazuda skatienam, Entonijs devās tālāk. Viņš virzījās pilnīgi bez trokšņa.

Mājas siena bija pa labi no viņa. Drīz vien viņš nokļuva tajā vietā, kur uz grantētā celiņa no loga krita gaismas strēle. Varēja dzirdēt, kā vairāki cilvēki sarunājas. «Idioti!» Entonijs noburkšķēja. «Derētu viņus kārtīgi nobaidīt.»

Saliecies līkumā, lai viņu neierauga., tas piezagās pie loga, uzmanīgi paslējās līdz palodzei un ielūkojās istabā.

Pie galda sēdēja vairāki cilvēki. Četri no tiem bija liela auguma, spēcīgi veidoti, kuru āriene ļāva spriest par viņu slāvisko izcelsmi. Abi pārejie ar savu vārgulību un satrauktajām kustibām līdzinājās žurkām. Runāja franču valodā. Bet četrinieks šajā valodā izteicās ar manāmām grūtībām.

—   Jūs teicāt — šefs, — viens no viņiem norēcās. — Kad viņš beidzot būs šeit?

Viens no vārguļiem paraustīja plecus.

—   Viņš var parādīties jebkurā brīdī.

—   Viņam jau sen būtu laiks to darīt, — pirmais turpināja. — Es šito jūsu šefu vēl ne reizi neesmu acīs redzējis. Un padomājiet, cik daudz varenu darbu mēs būtu paveikuši, kamēr sēžam šeit un nezin ko gaidām!

—   Stulbenis! — otrs nicinoši noteica. — Nokļūtu policijas ķetnās - tas arī viss, uz ko spējīga jūsu kompānija. Stulbu gorillu bars.

—   Ak tā! — iebrēcās viens no četrinieka. — Jūs apvainojat manus biedrus? Gribat, lai atrod jūsu līķi ar Asiņainās rokas brālības zīmi kaklā?

Viņš pielēca kājās un nikni raudzījās uz francūzi, bet viens no viņa kompānijas parāva to atpakaļ.

—   Nestrīdēsimies, — tas sacīja. — Mums kopā jāstrādā. Cik es zinu, tad šis karalis Viktors nevar ciest, ja nepakļaujas viņa pavēlēm.

Tumsā atskanēja sarga soļi, un Entonijs noslēpās aiz krūma.

—   Kas tur ir? — viens no istabā sēdošajiem vaicāja.

—   Tas ir Karlo.

—   Bet kā ar gūstekni?

—   Viss kārtībā. Viņam jau ir labāk. Viņš diezgan ātri at- jēdzās, kaut gan pa galvu iesita riktīgi.

Entonijs atgāja no loga. «Tā tik ir kompānija,» viņš nomurmināja. «Apspriežas pie atvērta loga. Stulbenis Karlo stampā kā zilonis un neko neredz kā sikspārnis. Un vēl pie visa — hercoslovaki un franči teju, teju saplēsīsies savā starpā. Jā, karaļa Viktora štābs ir neapskaužamā stāvoklī! Viņu pārmācīšana man sagādās patiesu prieku.»

Viņš vēl mirkli neizlēmīgi stāvēja un smaidīja, kad pēkšņi kaut kur augšā izdzirda klusus vaidus. Entonijs pavērās augšup. Vaidi atkārtojās.

Entonijs apskatījās apkārt. Līdz Karlo kārtējai apgaitai bija palikušas dažas minūtes. Viņš ātri uzlīda blakus augošajā kokā. Otrā stāva logs bija aiztaisīts, bet ar kalta palīdzību viņš ātri vien attaisīja aizbīdni.

Dažas sekundes viņš ieklausījās un tad no palodzes ielēca istabā. Istabas attālākajā kaktā atradās gulta, un tajā gulēja cilvēks. Tumsā viņu tik tikko varēja saskatīt. Entonijs piegāja pie gultas un iededza kabatas bateriju. Gulošais acīmredzot bija ārzemnieks ar bālu, izmocītu seju un nosaitētu galvu. Rokas un kājas bija sasietas. Cilvēks izbrīnīts vērās Entonijā. Entonijs pieliecās, bet tajā brīdī viņš izdzirda aiz muguras troksni un strauji pagriezās. Roka automātiski ieslīdēja žaketes kabatā.

Bet ass uzkliedziens piespieda apstāties.

—   Rokas augšā, mans draugs! Necerēji mani te satikt? Bet es atbraucu ar to pašu vilcienu, ko tu.

Durvīs stāvēja misters Hirams Fišs. Viņš smaidīja, bet rokā turēja smagu automātisko pistoli.

25. nodaļa ČimnĪza. otrdienas vakars

Otrdien pēc vakariņām lords Katerhems, Virdžīnija un Bandla sēdēja bibliotēkā. Bija pagājušas gandrīz trīsdesmit stundas pēc Entonija mīklainās pazušanas. Bandla jau vismaz septīto reizi atstāstīja Entonija pēdējo frāzi.

—   «Atpakaļ es atkulšos pats», — Virdžīnija domīgi atkārtoja. — Acīmredzot viņš gatavojās drīz atgriezties. Arī visas mantas ir šeit.

—   Viņš tev neteica, uz kurieni dosies?

—           Nē, — Virdžīnija atteica, vērdamās vienā punktā,

—   viņš man neko neteica.

Pēc tam visi atkal klusēja. Pirmais ierunājās lords Katerhems.

—   Šķiet, ka uzturēt viesnīcu ir daudz vieglāk nekā ārpilsētas māju.

—   Kā tā?

—   Es domāju uzrakstu, kas ir katra viesnīcas istabā: «Par aizbraukšanu jāziņe administrācijai līdz pulksten divpadsmitiem dienā.»

Virdžīnija pasmaidīja.

—   Jaatzīstas, ka diemžēl esmu vecmodīgs. Tagad jau laikam ir normāli negaidīti ierasties un tikpat negaidīti iztvaikot. Dzīvo kā viesnīcā, baudi pilnīgu rīcības brīvību, un beigas neviens nepiestāda rēķinu.

—   Tu esi vienkārši nīgrs, — Bandla teica. — Tev esam mēs ar Virdžīniju. Ko tev vēl vajag?

—   Protams, vairāk neko, — lords Katerhems apliecināja.

—   Bet runa jau nav par to. Tā ir principa lieta. No visas šīs skraidelēšanas rodas nepārtraukta trauksmes sajūta. Es piekrītu, ka pēdējās pāris dienas bija gandrīz ideālas. Es baudīju pilnīgu mieru, īstu svētlaimi. Nekādas laupīšanas un citi briesmīgi noziegumi, nekādu policijas inspektoru vai amerikāņu. Vienīgais, ko vēl varētu vēlēties, — pārliecību, ka tā būs vienmēr. Bet tā es visu laiku sev saku: «Kāds no viņiem noteikti atkal uzkritīs ka sniegs uz galvas,» — un tas bojā garastāvokli.

—   Bet neviens taču nav parādījies, — Bandla iestarpināja.

—   Visi mūs ir pametuši. Vienkārši aizmirsuši. Kaut kā jocīgi pazuda Fišs … Viņš neko neteica?

—   Me pušplēsta vārdiņa. Pēdējo reizi es viņu redzēju vakar dienā. Viņš pastaigājās pa rozāriju un pīpēja vienu no saviem šausmīgajiem cigāriem. Bet pēc tam izkūpēja kā dūmi gaisā.

—   Viņu droši vien nozaga, — Bandla ar cerībām teica.

—   Man šķiet, ka pēc pāris dienām mums nāksies izsaukt Skotlendjarda policistus, lai pameklē ezerā viņa līķi, — lords drūmi noteica. — Tā man arī vajag. Man manā vecumā vajadzēja mierīgi braukt uz ārzemēm ārstēties, nevis atļaut ievilkt sevi Džordža Lomaksa riskantajā pasākumā. Es… — Viņu pārtrauca Tredvela parādīšanās.

—   Kas tad vēl? — lords Katerhems nīgri noprasīja.

—   Ir atnācis šis inspektors francūzis, ser. Viņš būtu laimīgs, ja jūs tam veltītu dažas minūtes.

—   Ko es jums teicu? — lords Katerhems sacīja. — Es jau zināju, ka ilgi tā neturpināsies. Ticiet man, viņi droši vien dīķī ar zelta zivtiņām ir atraduši Fiša līķi.

Tredvels godbijīgi centās atgādināt lūguma būtību.

—   Vai drīkstu teikt, ser, ka jūs viņu pieņemsiet?

—   Jā, jā, vediet viņu šurp.

Tredvels izgāja. Pēc pāris minūtēm viņš atgriezās un ar acīmredzamu neapmierinātību paziņoja:

—   Monsieur Lemuāns.

—   Sveicināti, Lemuān, — lords Katerhems teica. — Jūs kaut ko iedzersiet?

—           Pateicos, nē. — Viņš ceremoniāli paklanījās dāmām.

—   Lieta beidzot izkustējusies. Es domāju, ka man jūs jāiepazīstina ar to, ko esmu uzzinājis pēdējo divdesmit četru stundu laikā.

—   Tā jau es domāju, ka kaut kur notiek svarīgas lietas, — lords Katerhems piebilda.

—   Ser, vakar vakarā viens no jūsu viesiem mīklaini pazuda. Man uzreiz radās aizdomas, jo šis cilvēks ieradies no civilizācijas neskartām vietām. Pirms diviem mēnešiem viņš bija Dienvidāfrikā, bet kur pirms tam?

Virdžīnija smagi nopūtās. Francūža skatiens mirkli pakavējās pie Virdžīnijas. Pēc tam viņš turpināja:

—   Tātad — kur viņš bija agrāk? To neviens nezina. Bet viņš ir tieši tāds cilvēks, kādu es meklēju — jautrs, pārdrošs, izaicinošs, ar vienu vārdu sakot — spējīgs uz visu. Es sūtu telegrammu pēc telegrammas, bet par viņa pagātni nekādu ziņu nav. Tiesa, pirms desmil gadiem viņš bijis Kanada. Bet pēc tam? Dievs vien zina. Manas aizdomas pieņemas spēkā. Un pēkšņi kādā jaukā dienā tieši tajā vietā, kur viņš tikko gājis, es paceļu papīra lapiņu un izlasu kaut kādas mājas adresi Duvrā. Nedaudz vēlāk es it kā nejauši to nometu un redzu, ka hercoslovaks Boriss papīrīti paceļ un aiznes savam saimniekam. Es visu laiku biju pārliecināts, ka Boriss ir Asiņainās rokas brālības biedrs. Un mums ir zināms, ka tie patlaban darbojas uz vienu roku ar karali Viktoru. Tā, lūk. Var būt, ka Boriss misterā Entonijā Keidā sazīmējis savu šefu? Varbūt tāpēc arī viņš sāka tam kalpot? Pretējā gadījumā tas ir nesaprotami — ne no šā, ne no tā sākt kalpot kaut kādam svešiniekam? Viss izskatās ārkārtīgi aizdomīgi. Bet mani gandrīz atbruņoja fakts, ka Entonijs Keids pats man atnesa atpakaļ lapiņu un vēl painteresējās, vai es to neesmu pazaudējis. Kā jau teicu, manas aizdomas gandrīz izkliedējās. Gandrīz, bet ne pilnīgi. Viņa rīcību var tulkot divējādi — vai nu viņš ir absolūti bez vainas, vai arī ārkārtīgi gudrs. Es tūliņ ķēros pie apstāk]u noskaidrošanas, bet tikai šodien saņēmu paziņojumu, ka visi Duvras mājas iemītnieki steidzīgi aizvākušies. Bet vēl līdz vakardienai tur dzīvoja vairāki ārzemnieki. Nešaubīgi, ka tur bija karaļa Viktora štābs! Tagad nāk pats svarīgākais. Vakar misters Keids no šejienes pazūd, jo saprot, ka ar lapiņas pazaudēšanu viņa spēlīte ir galā. Viņš dodas uz Duvru, un mājas iemītnieki izgaist. Es nezinu, kāds būs nākamais solis. Bet viens ir pilnīgi skaidrs — misters Keids šeit vairs neatgriezīsies. Labi pazīstot karali Viktoru, es esmu pārliecināts, ka viņš vēlreiz mēģinās iegūt dārgakmeni. Un tad viņš arī iekritīs.

Virdžīnija piecēlās kājās. Piegājusi pie kamīna, viņa sāka runāt ledainā tonī.

—   Mister Lemuān, manuprāt, jūs aizmirstat vienu lietu. Entonijs Keids nav vienīgais viesis, kas vakar tik aizdomīgi pazuda.

—   Jūs gribat teikt, madame…

—   Viss, ko jūs izstāstījāt, attiecināms uz vēl vienu cilvēku. Ko jus domājāt par misteru Fišu?

—   Par misteru Fišu?

—   Jā, par viņu. Tas taču bijāt jūs, kas pirmajā vakarā paziņoja, ka karalis Viktors ir ieradies no Amerikas. Un misters Fišs ir atbraucis no turienes. Protams, viņš atveda kāda slavena cilvēka ieteikuma vēstuli, bet karalim Viktoram arī nebūtu grūti tādu dabūt. Skaidri redzams, ka Fišs nav tas, par ko uzdodas. Lords Katerhems jau ir pamanījis, ka brīžos, kad runa ir par pirmizdevuiniem, ar kuriem iepazīties viņš ieradies, misters Fišs tikai klausās, bet pats nekad neko nerunā. Un vēl ir vairāki aizdomīgi fakti. Slepkavības naktī viņa istabā iedegās gaisma. Bet piedzīvojumi sēžu zālē? Kad es viņu satiku uz terases, viņš bija rūpīgi apģērbies: Un viņš arī varēja pazaudēt lapiņu. Jūs pats taču neredzējāt, ka to pazaudēja misters Keids? Iespējams, ka misters Keids ir devies uz Duvru. Bet ja viņš brauca uz turieni kaut ko uzzināt un viņu nolaupīja? Es gribu teikt, ka mistera Fiša rīcība ir daudz aizdomīgāka nekā mistera Keida.

Francūža balss ietrīcējās.

—   Jūsu aizdomas, madame, ir pilnīgi pamatotas. Es nestrīdos — misters Fišs nav tas, par ko uzdodas.

—   Tad kas par lietu?

—   Tam visam nav nozīmes, tā kā, redzat, madame, misters Fišs ir Amerikas policijas inspektors.

—   Tiešām? — lords Katerhems iesaucās.

—   Jā, lord Katerhem. Viņš šeit ieradies, lai izsekotu karali Viktoru. Mēs ar inspektoru Batlu to zinām jau labu laiku.

Virdžīnija neko neatbildēja un lēnām atslīga krēslā. Tikai daži vardi, un viņas rūpīgi būvētā versija ir sabrukusi.

—   Man jums jāsaka, — Lemuāns turpināja, — mēs visi zinājām, ka agri vai vēlu karalis Viktors parādīsies Cimnīzā. šī ir vienīgā vieta, kur mēs cerējām viņu notvert.

Virdžīnija pacēla galvu, un viņas acīs parādījās dīvains mirdzums. Pēkšņi viņa iesmējās.

—   Jus viņu vēl neesat noķēruši, — viņa piebilda.

Lemuāns izbrīnīts viņā paskatījās.

—   Pagaidām vēl ne, madame, bet es to noteikti izdarīšu.

—   Bet visi zina, ka viņš ir slavens ar savu prasmi visus aptīt ap pirkstu. Vai ta nav?

Francūža seja no dusmām satumsa.

—   Šoreiz būs citādi, — viņš izgrūda.

—   Viņš ir tik patīkams cilvēks, — lords Katerhems sacīja. Jūs to zināt vislabāk, Virdžīnij. Jūs taču teicāt, ka viņš ir sens jūsu paziņa?

—   Tieši tāpēc es uzskatu, ka monsieur Lemuāns kļūdās, — viņa mierīgi atteica un cieši ieskatījās detektīvam acīs. Bet tas viņu nesamulsinaja.

—   Laiks rādīs, madame.

—   Jūs uzskatāt, ka viņš nošāva kņazu Mihailu? — pēc brīža viņa pajautāja.

—   Bet kas gan cits?

Virdžīnija papurināja galvu.

—   Nē! Nē! Par vienu esmu pilnīgi pārliecināta — Entonijs Keids nenoslepkavoja kņazu Mihailu.

Lemuāns uzmanīgi uz viņu paskatījās.

—          Varbūt jums ir taisnība, madame, — viņš noteica,

—   bet tas ir tikai pieņēmums. Hercoslovaks Boriss varēja pārkāpt savas pilnvaras un pats izšaut. Kas lai zina, varbūt kņazs Mihails viņu kādreiz apvainoja, un tas gribēja atriebties.

—   Viņam ir ļauna cilvēka izskats, — lords Katerhems piekrita. — Kalpones droši vien trīc aiz bailēm, kad satiek viņu gaitenī.

—          Man laiks iet, — Lemuāns pielika punktu sarunai.

—   Es, ser, uzskatīju, ka jums ir tiesības to visu zināt.

—   Jūs esat ļoti laipns, — lords Katerhems atteica. — Jūs tiešām negribat kaut ke iedzert? Tādā gadījumā — uz redzēšanos.

—   Es neciešu šo cilvēku, šīs viņa brilles un riebīgo melno bārdeli, — Bandla paziņoja, līdzko aiz Lemuana bija aizvērušās durvis. — Kā es gribētu, lai Entonijs viņu pārmāca! Es būtu sajūsmā, redzot, ka viņš lec no biksēm laukā. Ko tu par to domā, Virdžīnij?

—   Nekā nesaprotu, — viņa noteica. — Esmu nogurusi. Iešu gulēt.

—   Nav slikta doma, — lords Katerhems piekrita. — Jau pusdivpadsmit.

Kad Virdžīnija gāja cauri hallei, viņa negaidot ieraudzīja, ka kāds mēģina iespraukties pa sāndurvīm. Sis kāds viņai likās pazīstams.

—   Inspektor Batl! — viņa pasauca.

Policists negribīgi pagriezās pret viņu.

—   Es jūs klausos, misis Rivela.

—   Bija atnācis monsieur Lemuāns. Viņš saka… Sakiet — vai tiešām tā ir taisnība, ka misters Fišs ir policijas inspektors?

Bads pamāja.

—   Jā.

—   Un jus to visu laiku zinājāt?

Batls atkal pamāja. Virdžīnija pagriezās un devās uz trepēm.

—   Skaidrs. Pateicos jums.

Līdz pat pēdējam brīdim viņa tam neticēja. Bet tagad? Apsēžoties istabā pie spoguļa, viņa atkal sev uzdeva šo jautājumu. Katra Entonija izteiktā frāze tagad ieguva pavisam citu jēgu. Vai tiešām tas ir tas pats «darbs», par kuru viņš runāja? Darbs, no kura viņš atteicās. Kaut kāds troksnis iztraucēja viņas pārdomas. Satrūkusies viņa pacēla galvu. Viņas mazais zelta pulkstenītis rādīja otro stundu. Gandrīz divas stundas viņa bija nosēdējusi, domās iegrimusi. Atkal atskanēja tas pats troksnis. Kaut kas atsitās pret loga rāmi. Virdžīnija piegāja pie loga un to atvēra. Lejā uz celiņa stāvēja kāds gara auguma cilvēks, kas tieši šajā brīdī bija pieliecies, lai paceltu vēl vienu akmentiņu. Virdžīnijas sirds sāka sist straujāk, bet tūdaļ arī viņa pazina hercoslovaku Borisu.

—   Ko jums vajag? — Virdžīnija klusi pavaicāja. Viņai absolūti nelikās dīvaini, ka Boriss tik vēlā nakts stundā met akmentiņus viņas logā. — Kas noticis? — viņa nepacietīgi jautāja.

—   Mani sūtīja saimnieks, — Boriss čukstēja, bet viņa balss skanēja ļoti skaidri. — Viņš mani atsūtīja pēc jums, — viņš pilnīgi vienaldzīgi un sausi paziņoja.

—   Pēc manis?

—   Jā, man jūs jānogādā pie viņa. Lūk, zīmīte. Ķeriet!

Virdžīnija atkāpās no loga, un zīmīte ar tur ielikto akmentiņu nokrita viņai tieši pie kājām. Viņa atlocīja papīrīti un izlasīja: «Mana dārgā! Esmu iekūlies ķezā, bet noteikti izķepurošos. Uzticieties man un atbrauciet. Es jūs lūdzu.» Pāris minūtes Virdžīnija stāvēja nekustīgi, vēlreiz un vēlreiz pārlasīdama zīmītes saturu. Pēc tam pacēla galvu, pārlaida skatu greznajai guļamistabai, it kā redzētu to pirmo reizi, tad atkal izliecās pa logu.

—   Kas man jādara? — viņa pavaicāja.

—   Policisti atrodas mājas otrā pusē pie sēžu zāles. Kāpiet lejā un ejiet caur sāndurvīm. Es būšu tur. Uz ceļa mūs gaida mašīna.

Virdžīnija pamāja. Viņa atri pārģērbās, uzlika cepuri, uzrakstīja Bandlai zīmīti un piesprauda to pie kniepadatu spilventiņa. Pēc tam klusi nokāpa lejā, atvēra sāndurvis, mirkli pastāvēja, tad izlēmīgi sapurināja galvu, kā bija darījuši visi viņas senči krusta karagājiena laikā pirms kaujas, un izgāja laukā.

26.  nodaļa TRĪSPADSMITAIS OKTOBRIS

Trešdien, trīspadsmitajā oktobrī, deviņos trīsdesmit no rīta Entonijs Keids iegāja viesnīcā «Harridge» un pavaicāja, vai var satikt baronu Lolopretžilu. Pēc ilgas un iespaidīgas gaidīšanas Entoniju beidzot aizveda uz barona numuru. Barons slavēja ceremoniāli sastindzis. Istabā bija arī mazais kapteinis Andraši, kura nevainojamās manieres tomēr vāji slēpa naidīgumu. Sekoja savstarpēja klanīšanās, papēžu sasišana un vēl citas etiķetes sastāvdaļas, kuru ievērošana Entonijam bija jau labi pazīstama.

—   Uzdrīkstos cerēt, baron, — viņš jautri iesāka, noliekot cepuri, — ka jūs piedosiet manu agro vizīti, jo esmu ieradies, lai izteiktu lietišķu piedāvājumu.

—   Hm! Tik tiesām? — barons pajautāja.

Kapteinis Andraši, tā arī nespēdams pārvarēt savu sākotnējo neticību Entonijam, saausījās.

—    Komercijas pamatā ir plaši pazīstamais pieprasījuma un piedāvājuma princips, — Entonijs piebilda. — Tas nozīmē — ja jums kaut ko vajag, bet otram tieši tas ir, atliek tikai vienoties par cenu.

Barons uzmanīgi viņā paskatījās, bet neko neteica.

—   Hercoslovakijas aristokrātam un angļu džentlmenim nenāktos grūti vienoties, — Entonijs turpināja, nedaudz piesarkdams, jo anglim šādi izteikumi sagādā neērtības sajutu. Toties tie ārkārtīgi pozitīvi ietekmēja barona garastāvokli. Entonijam jau bija iespēja par to pārliecināties. Un tik tiešām — vārdu maģija atkal iedarbojās.

—   Ta ir, ta ir, — barons piekrītoši noteica un pamāja ar galvu. — Pilnigi piekrist jums.

Kapteinis Andraši arī piekrītoši klanīja galvu. Šķiet, ka viņš nedaudz nomierinājās.

—    Lieliski, — Entonijs sacīja, — beigšu riņķot kā kaķis ap krējuma podu.

—   Ko jus tadu runāt? — barons viņu pārtrauca. — Kads kakis ap krējuma podu? Es to nesaprot.

—   Tas vienkārši ir tēlains izteiciens, baron. Vienkāršāk runājot, jums vajadzīga prece, bet mums tā ir! Kuģis pilnīgā kārtībā, bet tam nav stūrmaņa. Ar kuģi es domāju Hercoslovakijas Monarhistisko partiju. Sajā brīdī jūsu politiskajai programmai trūkst pati nozīmīgākā sastāvdaļa — jums nav pretendenta uz troni! Bet tagad iedomāsimies, tikai iedomāsimies, ka es jums varētu to sagādāt!

Barons viņu cieši uzlūkoja.

—   Jus nesaprast es nemaz, — viņš paziņoja.

—   Ser, — kapteinis Andraši sirdīgi sāka plūkāt savas ūsas, — jūs mūs apvainojat!

—   Nebūt ne, — Entonijs turpināja. — Es vienkārši pūlos jums palīdzēt. Atcerieties, es teicu par piedāvājumu un pieprasījumu. Viss ir absolūti godīgi — jūs dabūsiet īstu kņazu ar visiem pierādījumiem. Ja mēs vienosimies par noteikumiem, tad paši pārliecināsieties, ka viss ir pilnīgā kārtībā. Es jums piedāvāju oriģinālpreci no rezervēm.

—   Pilnigi es nesaprast! — barons atkal atkārtoja.

—   Tas nav svarīgi, — Entonijs laipni turpināja. — Es vienkārši gribu, lai jūs pierastu pie šīs idejas. Tātad. Es kaut ko esmu izdomājis un saprotu vienu — jums vajadzīgs kņazs. Uz speciāliem noteikumiem es uzņemtos jums viņu sagādāt.

Tagad jau abi sarunu biedri blenza viņā plaši ieplestām acīm. Bet Entonijs jau tvēra pēc cepures un spieķa, lai dotos prom.

—   Lūdzu jūs visu pārdomāt. Un vēl, baron. Jums šovakar noteikti jāatbrauc uz Cimnīzu. Protams, kopā ar kapteini Andraši. Tur acīmredzot notiks daudz kas interesants. Vai nesarunāt tikšanos? Teiksim, pulksten 9.00 sēžu zālē. Pateicos jums, džentlmeņi, un ceru, ka jūs tur būsiet. Vai varu būt par to pārliecināts?

Barons paspēra soli uz priekšu un cieši ielūkojās Entonijā.

Entonijs izturēja šo skatienu īstā angļu mierā.

—   Baron. — Entonija balss bija dīvaini izmainījusies — Es domāju, ka šī vakara beigās jūs būsiet pirmais, kas atzīs, ka tanī visā ir daudz vairāk nopietnības nekā joka.

Paklanījies abiem, viņš izgāja no istabas. Pēc tam viņš devās uz kādu namu Sitijā, kur gribēja satikt misteru Aizekstainu. Pēc īsas gaidīšanas viņu pieņēma kāds izsmalcināti ģērbies ierēdnis ar labām manierēm.

—   Jūs gribējāt satikt misteru Aizekstainu? — jaunais cilvēks painteresējās. — Diemžēl viņš visu rītu bija ļoti aizņemts. Direktoru padomes sēde un tā tālāk. Varbūt es varētu viņu aizstāt?

—   Man viņš jāsatiek personīgi, — Entonijs atteica un vienaldzīgi piemetināja: — Es tikko atbraucu no Cimnīzas.

Jaunais cilvēks, izdzirdis pils nosaukumu, nedaudz apjuka.

—   Vai tiešām? — viņa balsī ieskanējās šaubas. — Tādā gadījumā es iešu vēlreiz noskaidrot.

—   Pasakiet viņam, ka lieta ir ļoti steidzīga, — Entonijs uzstāja.

:— Vēstule no lorda Katerhema? — jaunais cilvēks pavaicāja.

—   Kaut kas līdzīgs., — Entonijs piekrita, — bet man noteikti jāsatiek misters Aizekstains.

Pēc dažām minūtēm Entoniju ieveda dižā finansista greznajā kabinetā, kas visvairāk pārsteidza ar savu plašumu un ādas klubkrēslu dziļumu. Misters Aizekstains piecēlās un panācās uz priekšu.

—   Jums jāpiedod mana visai dīvainā vizīte, — Entonijs iesāka. — Es zinu, ka jūs esat aizņemts cilvēks, un negribētu velti jūs kavēt. Gribu jums uzdot tikai vienu lietišķu jautājumu.

—   Cigāru? — viņš negaidot teica un sniedza atvērtu kārbu.

—   Pateicos, — Entonijs sacīja. — Neiebilstu. — Viņš paņēma cigāru. — Runa ir par Hercoslovakiju, — viņš turpināja, ņemdams sērkociņu un vērodams, kā viņa sarunu biedra uzmanīgais skatiens uz mirkli kļuva svārstīgs. — Kņaza Mihaila noslepkavošana acīmredzot sajauca jums visas kārtis.

Misters Aizekstains sarauca uzacis, jautājoši novilka «Hm?» un sāka skatīties griestos.

—   Nafta. — Entonijs dziļdomīgi pētīja spoži nopulēto galda virsmu. — Nafta — tas ir lieliski. — Viņš juta, kā pie šiem vārdiem finansists nedaudz saraujas.

—   Mister Keid, tuvāk pie lietas!

—   Protams, mister Aizekstain. Man šķiet — ja visas šis naftas koncesijas saņems cita kompānija, jūs par to diezin vai priecāsieties?

—   Ko jūs piedāvājat? — Aizekstains cieši viņā skatījās.

—   Kaut kādu troņa pretendentu, kas visā jūt līdzi britiem.

—   Un kur jūs to dabūsiet?

—   Nu tā ir mana darīšana.

Aizekstains pasmaidīja. Tad viņa skatiens kļuva ass un caururbjošs.

—   Bet šis pretendents ir oriģinālprece? Es neciešu krāpšanu.

—   Pats īstākais.

—   Simtprocentīgs?

—   Simtprocentīgs.

—   Ticu jums uz vārda.

—   Es redzu, ka jūs nenākas īpaši pierunāt. — Entonijs ar interesi paskatījās uz Aizekstainu.

Hermanis Aizekstains atkal pasmaidīja.

—   Es nebūtu tas, kas es esmu, ja nespētu atšķirt patiesību no meliem, — viņš atteica. — Kādi ir jūsu noteikumi?

—   Tāds pats kredīts uz tiem pašiem noteikumiem, kādu piedāvāja kņazam Mihailam.

—   Bet sev?

—   Pagaidām neko. Bet man vajag, lai jūs šovakar ierastos Cimnīzā.

—   Nē, — Aizekstains iebilda. — To es nevaru.

—   Kāpēc?

—   Esmu ielūgts ļoti svarīgās vakariņās.

—   Un tomēr. Baidos, ka jums nāksies no tām atteikties sevis paša labā.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

Entonijs bridi viņu uzmanīgi pētīja un pēc tam lēni noteica:

—   Ir atrasts revolveris, ar kuru nogalināja kņazu Mihailu. Un to atrada jūsu čemodānā.

—          Ko?! — Aizekstains pielēca kājās. Viņš bija satraukts.

—   Ko jūs runājat? Ko tas nozīmē?

—   Tūliņ jums visu izstāstīšu.

Entonijs pārstāstīja visu notikumu, kas bija saistīts ar revolvera atrašanu. Aizekstaina seja kļuva pelēka no šausmām.

—   Bet tie ir meli! — viņš iesaucās, kad Entonijs bija beidzis. — Es nekad to neesmu tur licis. Es vispār neko nezinu. Tā ir kaut kāda sazvērestība!

—   Jus neuztraucieties, — Entonijs viņu mierināja. — Ja jus runājat patiesību, tad viegli spēsiet to pierādīt.

—   Pierādīt? Kā?

—   Es jūsu vietā šovakar brauktu uz Cimnīzu, — Entonijs uzstāja.

Aizekstains neuzticīgi viņā paskatījās.

—   Jūs man to iesakāt?

Entonijs pieliecās un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Satriektais finansists salēcās.

—   Jūs tiešām gribat teikt? …

—   Atbrauciet un pats pārliecinieties, — Entonijs nobeidza.

27.  nodaļa VISI KOPĀ CIMNĪZĀ

Sēžu zāles pulkstenis nosita deviņi.

—   Nu, lūk, — lords Katerhems nopūtās. — Viņi visi ir klāt kā mīlīši. — Viņš skumji palūkojās apkārt. — Leijerkastnieks ar savu pērtiķi, — tas nomurmināja, skatīdamies uz baronu.

—   Man šķiet, ka tu esi netaisns pret baronu, — iebilda Bandla, kurai nācās to visu uzklausīt. — Viņš man teica, ka tu esot viesmīlības paraugs visu angļu aristokrātu vidū.

—   Viņš visu laiku runā kaut ko tamlīdzīgu, — lords Katerhems piebilda. — Tāpēc sarunas ar viņu tā nogurdina. Bet es tev saku, ka neesmu vairs agrākais viesmīlīgais anglis. Pie pirmās izdevības izīrēšu Cimnīzu kaut kādam uzņēmīgam amerikānim un pats pārvākšos dzīvot uz viesnīcu. Tur, ja kāds tev sāk apnikt, vari paprasīt rēķinu un aizbraukt.

—   Sapurinies! — Bandla teica. — Šķiet, ka no mistera Fiša mēs esam šķīrušies uz visiem laikiem.

—   Mani viņš vienmēr uzjautrināja, — sacīja lords Katerhems, kas bija sliktā garastāvokli un nekam nepiekrita.

—   Tavs dārgais jaunais cilvēks ievilka mani šajā ķezā. Kāpēc viņam jārīko sanāksmes manā mājā? Varēja taču noīrēt Lar- čīzu vai Elmherstu, vai vēl kaut ko tamlīdzīgu un tur organizēt savas tikšanās.

—   Nav tā atmosfēra, — Bandla atbildēja.

—   Ceru, ka viņš negrib mūs iegāzt, — lords Katerhems uztraucās. — Es neticu šim francūzelim Lemuānam. Franču policija mīl visādus jociņus. Cilvēkam apliek ap roku gumijas žņaugu, stāsta par izdarīto noziegumu, no tā viņam sakāpj temperatūra, ko tūdaļ reģistrē kaut kāds termometrs. Teikšu par sevi — ja kāds man iekliegs ausī: «Tu nogalināji, kņazu Mihailu?» — temperatūra man uzlēks vismaz līdz četrdesmit grādiem, ja ne vairāk. Un mani, protams, tūdaļ iespundēs aiz restēm.

Atvērās durvis, un Tredvels paziņoja:

—   Misters Džordžs Lomakss un misters Everslijs.

—   Lūk, arī Lomakss ar savu uzticamo kranci, — Bandla nomurmināja.

Bils tiešā ceļā devās pie viņas, kamēr Džordžs savā izkāpināti sirsnīgajā, uz publikas reakciju aprēķinātajā manierē apsveicinājās ar lordu Katerhemu.

—   Mans dārgais Katerhem, — viņš iesāka, spiežot lorda roku, — es saņēmu jūsu vēstuli un tūlīt braucu šurp.

—   Ļeti laipni no jūsu puses, dārgais draugs, priecājos jūs redzēt. — Lorda Katerhema sirdsapziņa lika izrādīt īpašu prieku tajos brīžos, kad neko tamlīdzīgu viņš neizjuta. Arī vēstuli viņš nebija rakstījis, bet tas nav svarīgi.

Tajā pašā laikā Bils apbēra ar jautājumiem Bandlu.

—   Paklausieties, kas noticis? Es pēkšņi uzzinu, ka nakts vidū pazudusi Virdžīnija. Vai viņu gadījumā nav nozaguši?

—   Nu nē, — Bandla iebilda. — Tas nav tik romantiski. Viņa taču atstāja zīmīti.

—   Bet varbūt viņa aizbēgusi ar kādu puisi? Ar to pašu, kā viņu sauc… nu, kas atbraucis no kolonijām? Man viņš nekad nav paticis. Bez tam visi visapkārt baumo, ka viņš ir krāpnieks. Lai gan es īsti labi nesaprotu, kā tas var būt.

—   Bet kāpēc ne?

—     Karalis Viktors tomēr ir francūzis, bet Keids — īsts anglis.

—   Vai tad jūs nedzirdējāt, ka karalis Viktors pārvalda vairākas valodas un viņa tēvs ir īrs.

—   Satriecoši! Tad kāpēc viņš pazuda kokos?

—   Nav ne mazākās jēgas. Kā jūs zināt, viņš pazuda aizvakar. Bet šorīt mēs saņēmām telegrammu, kurā viņš ziņo, ka ieradīsies šodien 9.00, un lūdz uzaicināt Džordžu. Lūk, viņi arī ieradušies pēc mistera Keida lūguma.

—   Tas tik ir skats! — Bils paraudzījās visapkārt. Francūzis policists — pie loga, anglis policists — pie kamīna. — Jūtams ārzemnieku īpatsvars, bet Savienotās Valstis, šķiet, nav pārstāvētas.

Bandla papurināja galvu.

—   Misters Fišs vienkārši iztvaikoja. Virdžīnijas arī nav. Bet pārējie ir sapulcējušies. Man, Bil, ir tāda sajūta, ka tuvojas brīdis, kad kāds paziņos: «Sulainis Džeimss!» — un viss noskaidrosies. Mēs gaidām tikai mistera Keida ierašanos.

—   Viņa parādīšanās ir vairāk nekā apšaubāma, — Bils iebilda.

—   Tad kādēļ vajadzēja sasaukt, kā tēvs saka, šo sapulci?

—   Nešaubieties, ka aiz tā visa kaut kas slēpjas. Keidam vajag, lai mēs visi būtu šeit, kamēr viņš atrodas pavisam citā vietā. Es ceru, ka jūs saprotat, ko es gribu teikt?

—   Tātad jūs uzskatāt, ka viņš neatbrauks?

—   Esiet mierīga. Vai tiešām jūs domājat, ka viņš bāzīs galvu cilpā? Paskatieties — zāle ir pilna ar policistiem un dažādām svarīgām personām.

—   Jūs slikti pazīstat karali Viktoru, ja uzskatāt, ka tas varētu viņam traucēt. Pēc visa spriežot, viņam šādi cīniņi patīk, un viņš vienmēr ir uzvarētājs.

Misters Everslijs pašūpoja galvu.

—   Viņam nāksies krietni vien pasvīst, jo trumpji šoreiz nav viņa roRās. Viņš nekad …

Durvis atvērās, un Tredvels paziņoja:

—   Misters Keids!

Entonijs devās tieši pie mājas saimnieka.

—   Lord Katerhem, — viņš iesāka, — es jums sagādāju daudz neērtību un ļoti to pārdzīvoju. Bet man ir tāda sajūta, ka šovakar mēs atrisināsim kādu mīklu.

Lords Katerhems atplauka. Sirds dziļumos viņš vienmēr juta simpātijas pret Keidu.

—   Kādas tur neērtības! — viņš labsirdīgi teica.

—   Jūs esat ļoti laipns, — Entonijs turpināja. — Redzu, ka visi jau sanākuši, un es varu sākt veikt labos darbus.

—   Es nesaprotu, — iejaucās Džordžs Lomakss, — es absolūti neko nesaprotu. Tā ir pilnīga protokola neievērošana. Misters Keids nav oficiāla persona, mēs nekā nezinām par viņa ^ sabiedrisko stāvokli, bet situācija ir ļoti sarežģīta un delikāta. Esmu pārliecināts… — Inspektors Batls nemanāmi bija pietuvojies svarīgajai personai un pārtrauca viņa vārdu plūdus, iečukstot tam kaut ko ausī. Džordža sejā parādījās rūpes u-n neizpratne. — Ja jūs uzstājat, — viņš negribīgi noteica,

—   mēs esam gatavi uzklausīt visu, ko misters Keids grib pastāstīt.

Entonijs izlikās, ka nedzird Džordža iecietīgo toni.

—   Man galvā iešāvās kāda doma, — viņš jautri iesāka.

—   Droši vien jūs visi zināt, ka šajās dienās mūsu rokās nonāca šifrēta vēstule, kurā bija minēti daudzi skaitļi un vārds Ričmonda. — Viņš uz brīdi apklusa. — Mēs centāmies to atšifrēt, un tas mums neizdevās. Manās rokās nejauši nokļuva nelaiķa grāfa Stilptiča memuāri, kuros tiek pieminētas kādas pusdienas, kas nosauktas par «Ziedu pusdienām». Tajās katram klātesošajam pie tērpa vajadzēja būt kādas puķes atveidojumam. Slēptuvē mēs atradām pracīzu rozes kopiju — šo ziedu grāfs bija izvēlējies toreizējām pusdienām. Ja jūs atceraties, v.ēl slēptuvē bija rindā izkārtotas pogas, lapiņa ar burta «J» virkni un mežģīnes. Bet kas, džentlmeņi, šajā mājā ir sakārtots rindās? Protams, grāmatas! Atcerieties vēl, ka lorda Katerhema bibliotēkā ir grāmata «Grāfa Ričmonda dzīve», un jums nebūs grūti saprast, kur noslēpts dārgums. Es sāku ar šo grāmatu un izmantoju skaitļus plauktu un grāmatu apzīmēšanai. Jūs uzreiz sapratīsiet, ka meklējamais priekšmets ir noslēpts kādā grāmatas imitācijā vai slēptuvē aiz citām grāmatām. — Entonijs kautrīgi paskatījās apkārt, gaidīdams aplausus.

—   Ak Dievs, cik vienkārši! — lords Katerhems iesaucās.

—   Jā, samērā… — Džordžs nolaidās no saviem augstumiem. — Bet to visu vēl vajag pārbaudīt…

Entonijs iesmējās.

—   Bet kas tad tic uz vārda, vai ne? Labi, tūliņ es jums pierādīšu. — Viņš pielēca kājās. — Es eju uz bibliotēku …

Viņam nejāva pabeigt. Monsieur Lemuāns devās pie viņa.

—   Vienu mirklīti, mister Keid. Jūs atļausiet, lord Katerhem? — Viņš piegāja pie rakstāmgalda, ātri uzšņāpa pāris vārdu, ielika zīmīti aploksnē, aizlīmēja to un piezvanīja. Kad ienāca Tredvels, Lemuāns pasniedza viņam aploksni un teica:

—   Esiet tik laipns un nogādājiet to adresātam.

—   Tiks izdarīts, ser, — Tredvels atteica un devās prom.

Entonijs, brīdi pamīņājies, atkal apsēdās.

—    Ko tas viss nozīmē, Lemuān? — viņš klusi pajautāja. Visi kļuva uzmanīgi.

—   Ja paslēptais dārgums ir tur, kur sakāt, tad tur tas atrodas jau gadus septiņus un vēl piecpadsmit minūtes neko nemainīs.

—   Lūdzu turpiniet! Jūs taču vēl kaut ko gribat teikt?

—   Pilnīgi pareizT Šajā gadījumā nebūtu prātīgi izlaist kādu no istabas. It īpaši, ja šī cilvēka izcelsme izraisa šaubas, — Lemuāns teica.

Entonijs izbrīnīts viņā paskatījās un aizsmēķēja cigareti.

—   Jūs uzskatāt, ka klaidoņa dzīve nav cieņas vērta, — viņš izdvesa.

—   Mister Keid, pirms diviem mēnešiem jūs bijāt Dienvid- āfrikā, tas apstiprinājās. Bet kur jūs bijāt pirms tam?

Entonijs ērtāk atlaidās krēslā un bezrūpīgi kūpināja cigareti.

—   Es biju Kanādā. Ziemeļrietumu mežos.

—   Bet varbūt jūs šajā laikā sēdējāt cietumā? Kaut kur Francijā?

Inspektors Batls gandrīz mehāniski devās uz durvīm, tā aizšķērsojot iespējamo atkāpšanās ceļu. Bet izskatījās, ka Entonijs negatavojas spert kādus neapdomīgus soļus. Viņš vienīgi uzmanīgi palūkojās francūzī un sāka smieties.

—   Nabaga Lemuāns! Tas jau jums ir kļuvis par māniju. Jums visur rēgojas karalis Viktors. Iznāk, ka šis godājamais d'žentlmenis esmu es?

—   Jūs to noliegsiet?

Entonijs nopūta no piedurknes pelnus.

—   Es nekad nepūlos noliegt to, kas mani uzjautrina, — viņš nevērīgi izmeta. — Bet jūsu apsūdzība ir vienkārši muļķīga!

—   Hm! Jūs tā domājat? — Francūzis paliecās uz priekšu. Viņa seja bija norūpējusies un nervozi raustījās. — Bet ko jūs teiksiet, monsieur, ja es paziņošu, ka šoreiz esmu nolēmis notvert karali Viktoru par jebkuru cenu?

—   Visnotaļ slavējami, — sekoja Entonija atbilde. — Bet šķiet, Lemuān, ka jūs arī agrāk to gatavojāties izdarīt, taču viņš vienmēr izvairījās. Jūs nebaidāties, ka šoreiz būs tāpat? Pēc visa spriežot, šis cilvēks ir glums kā zutis. — Viņu saruna pārvērtās īstā vārdu divkaujā. Visu acu priekšā notika saķeršanās starp francūzi, kura izlēmību nevarēja apšaubīt, un mierīgi smēķējošu cilvēku, kura katrs vārds iedvesa pārliecību, ka tas nepazīst rūpes un uztraukumus.

—          Ja es būtu jūsu vietā, Lemuān, — Entonijs turpināja,

—   es būtu ļoti, ļoti uzmanīgs un apdomātu katru savu soli un rīcību.

—   Šoreiz es trāpīšu mērķī, — Lemuāns drūmi teica.

—   Jums labāk redzams, — Entonijs sacīja. — Bet kā ar pierādījumiem?

Lemuāns pasmaidīja, un kaut kas šajā smaidā Entoniju ieinteresēja. Viņš iztaisnojās un nodzēsa cigareti.

—   Jūs redzējāt, ka es tikko uzrakstīju zīmīti? — francūzis pajautāja. — Vakar es no Francijas saņēmu karaļa Viktora jeb tā saucamā kapteiņa O’Nīla pirkstu nospiedumus un fizisko aprakstu. Es palūdzu, lai tos atnes šurp. Pēc dažām minūtēm mēz uzzināsim — vai jūs neesat karalis Viktors.

Entonijs neapmulsa un turpināja skatīties viņam tieši acīs. Pēc tam viņa sejai pārslīdēja smaids.

—   Jūs, Lemuān, tik tiešām esat diezgan apķērīgs. Es par to neiedomājos. Atnesīs jūsu dokumentus, un jūs piespiedīsiet mani mērkt pirkstus tintē vai kādā tikpat nepatīkamā šķidrumā, izmērīsiet manas ausis, meklēsiet īpašas pazīmes. Un ja tās sakritīs .. .

—   Lūk, lūk, — Lemuāns viņu pārtrauca, — ja tās sakritīs, ko tad?

Entonijs pieliecās pie viņa.

—   Un ja tās tiešām sakritīs, ko tad? — Entonijs mierīgi noprasīja.

—   Un jūs vēl jautājat, ko tad? — Lemuāns bija satriekts.

—   Tad taču būs pierādīts, ka jūs arī esat karalis Viktors. — Bet varēja just, ka viņš sāk šaubīties.

—   Tas jums, bez šaubām, sagādās milzīgu apmierinājumu, — Entonijs sacīja. — Bet es īsti nesaprotu, kā tas varētu man kaitēt. Es neko negribu teikt, bet pieļausim, tikai pieļausim, ka es esmu karalis Viktors. Tādā gadījumā es taču varētu nožēlot savus grēkus.

—   Nožēlot?

—   Tieši tā. Iedomājieties, Lemuān, ka jūs esat karalis Viktors. Pafantazējiet mazliet! Jūs tikko ir izlaiduši no cietuma, gadi aiziet, avantūru pilnā dzīve zaudējusi savu pievilcību. Bez tam jūs esat saticis skaistu meiteni, domājat par preoī- bām, gribat apmesties laukos, audzēt kabačus un būt godājams cilvēks. Iedomājieties! Vai tiešām karalis Viktors nevarētu kaut ko tādu vēlēties?

—   Diezin vai kaut kas tāds varētu notikt ar mani, — Lemuāns sarkastiski atteica.

—   Var būt, ka jums tādas izjūtas liekas dīvainas, — Entonijs piekrita, — bet jūs taču tomēr neesat karalis Viktors un nevarat zināt viņa izjūtas.

—   Viss, ko jūs te apgalvojat, ir blēņas! — Francūzis no sašutuma gandrīz aizrijās.

—   Nebūt nē. Tas viss nav tik vienkārši. Paklausieties, Lemuān! Pat, ja es esmu karalis Viktors, kas jums konkrēti ir pret mani? Atcerieties, par manu pagātni jūs tā arī n'&spē- jāt iegūt īstus pierādījumus. Savu laiku es esmu nosēdējis, un tur nekā nevar darīt. Nešaubos, ka jūs varētu mani arestēt, pamatojoties uz kaut kādu savu kodeksu pantu, kas pie mums atbilst pantam «klaiņošana ar noziedzīgiem nolūkiem». Bet ar to taču jūs neapmierināsieties, vai ne?

—   Bet jūs aizmirstat par Ameriku! — Lemuāns sacīja.

—   Lieta par viltvārdi, kas ar kņaza Nikolaja Oboloviča vārdu izspiež naudu.

—   Tas neder, Lemuān, — Entonijs atbildēja. — Tanī laikā manas kājas tur nebija, un to es viegli varu pierādīt. Un, ja Amerikā tieši karalis Viktors uzdevās par kņazu, tad es tas nekādi nevarēju būt. Bet jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka kņazs bija viltvārdis, nevis īsts?

Negaidot sarunā iejaucās misters Batls.

—   Mister Keid, es varu apliecināt, ka kņazs tik tiešām bija viltvārdis.

—   Ar jums, Batl, es nespēju strīdēties, — Entonijs teica.

—   Jums nez kāpēc vienmēr izrādās taisnība. Jūs tāpat esat pārliecināts, ka īstais kņazs Nikolajs gāja bojā Kongo?

—   To es nevaru apzvērēt, ser, bet tā visi domā, — Batls ieinteresēti vēroja Entoniju.

—    Redzams, ka jūs esat ļoti uzmanīgs. Jūsu devīze ir — «neliegt cilvēkam iespēju», un es to izmantošu — nenoliegšu monsieur Lemuāna apsūdzību. Bet baidos, ka viņu sagaida vilšanās. Lieta tā, ka es vienmēr esmu uzskatījis, ka nevajag sevi atklāt līdz galam. Paredzot, ka šeit varētu gadīties kādi sarežģījumi, es paķeru līdzi kādu pierādījumu. Tas vai, precīzāk sakot, viņš atrodas augšā.

—   Augšā? — lords Katerhems ieintriģēts atkārtoja.

—    Jā. Viņš, nabadziņš, pēdējās dienās ir daudz pārdzīvojis. Kāds viņam uzdauzījis pamatīgu punu, un man nācās parūpēties.

Negaidot iejaucās misters Aizekstains.

—   Mēs spējam uzminēt, kas viņš ir?

—   Pamēģiniet, ja gribat, — Entonijs atteica, — bet…

Lemuāns pārskaities viņu pārtrauca:

—    Jūs mūs vienkārši muļķojat! Jūs atkal esat nolēmis pārspēt mani viltībā. Varbūt jūs nebijāt Amerikā — jūs esat pārāk gudrs, lai apstiprinātu acīmredzamus melus, bet ir vēl kaut kas. Ir slepkavība! Jā, kņaza Mihaila slepkavība. Viņš acīmredzot jūs iztraucēja tajā naktī, kad meklējāt dārgakmeni.

—   Lemuān! Vai jūs zināt kaut vienu gadījumu, kad karalis Viktors kādu ir noslepkavojis? — Entonijs asi noprasīja.

—   Jūs zināt labāk par mani, ka viņš nekad nav izlējis asinis.

—    Bet tad pasakiet — kurš cits nogalināja kņazu? — Lemuāns iekliedzās.

Vārdi viņam sastinga uz lūpām, jo šajā brīdī uz terases atskanēja griezīgs svilpiens. Entonijs pielēca kājās. Viņš bija pilnībā zaudējis savu ārējo vienaldzību.

—    Jūs jautājat, kas nogalināja kņazu Mihailu? — viņš iesaucās. — Es jums neteikšu, bet parādīšu. Sis svilpiens bija signāls, kuru es gaidīju. Patlaban kņaza slepkava atrodas bibliotēkā! — Viņš izlēca pa logu un pa terasi aizskrēja līdz bibliotēkai. Visi pārējie viņam sekoja. Entonijs pagrūda logu, un tas atvērās. Viņš ļoti uzmanīgi atbīdīja smagos samta aizkarus, lai visi varētu ieskatīties telpā. Pie grāmatu skapja stāvēja cilvēks, kas tā bija iegrimis darbā — viņš ņēma ārā grāmatas un atkal lika tās vietā —, ka nepievērsa uzmanību nekādiem blakus trokšņiem. Tajā brīdī, kad visi sastinguši mēģināja lukturīša gaismā sazīmēt šo cilvēku, kaut kas milzīgs un rēcošs paskrēja viņiem garām. Lukturītis nokrita, un tumsā varēja dzirdēt tikai cīņas troksni. Lords Katerhems taustīdamies aizgāja līdz slēdzim un iededza gaismu. Viņi ieraudzīja divus cilvēkus, kas bija savijušies vienā murskulī. Atrisinājums nāca Joti ātri. Atskanēja pistoles šāviens, un viens no viņiem saļima uz grīdas. Viņa pretinieks pagriezās, un visi ieraudzīja tā seju. Tas bija Boriss, kura acīs dega naids.

—   Viņa nogalināja manu kungu, — viņš norēcās. — Un tagad mēģināja nošaut arī mani. Es būtu viņai atņēmis pistoli un pats viņu nogalinājis, bet cīņas karstumā pistole gāja vaļā pati. Tā vēlējās Svētais Mihails. Ļaundare ir mirusi.

—   Tā ir sieviete!? — Džordžs Lomakss iebrēcās. Viņi pievirzījās tuvāk. Vēl joprojām cieši sažņaugusi pistoli, ar nāvīgu naidu sejā uz grīdas gulēja mademoiselle Brīna.

28. nodaļa karalis viktors

—    Es jau no paša sākuma viņu turēju aizdomās, — Entonijs iesāka, — jo slepkavības naktī viņas istabā iedegās gaisma. Bet vēlāk es sāku šaubīties. Es interesējos par viņu Bretaņā un uzzināju, ka viņa tik tiešām ir tā, par ko uzdodas. Es biju idiots. Pie grāfienes de Bretēlas bija kalpojusi kāda mademoiselle Brīna, un viņa to augstu vērtēja. Tāpēc man pat prātā neienāca doma, ka īsto mademoiselle Brīnu pa ceļam varēja nolaupīt un viņas vietā muižā ierasties viltvārde. Tā vietā es sāku turēt aizdomās misteru Fišu. Tikai pēc tam, kad viņš mani izsekoja un mēs izskaidrojāmies, man sāka ataust gaisma. Kad es uzzināju, ka viņš ir policists, kas izseko karali Viktoru, manas aizdomas atkal vērsās pret mademoiselle Brīnu. Visvairāk mani satrauca tas, ka misis Rivela viņu pazina. Bet es arī atcerējos, ka tas notika tikai pēc tam, kad biju izstāstījis par mademoiselle Brīnās kalpošanu de Bretēlas muižā. Tad arī misis Rivela teica, ka tāpēc viņai šī sieviete likusies pazīstama. Inspektors Batls jums pastāstīs par īstu sazvēre-stību, kas bija iecerēta, lai aizkavētu misis Rivelas ierašanos Cimnīzā. V1ņi nevairījās pat slepkavības. Un, kaut arī to veica Asiņainās rokas brālība, it kā atriebjot nodevību, skaidrs bija viens: iecere piederēja kādam daudz gudrākam cilvēkam. Tāpat jau no paša sākuma es uzskatīju, ka šī lieta kaut kādā veidā saistīta ar Hercoslovakiju un kņazs Mihails ir viltvārdis. Bet es kļūdījos. Kad, visbeidzot, apjēdzu, ka mademoiselle ir viltvārde, un šo faktu saliku kopā ar faktu, ka viņas seja ir pazīstama misis Rivelai, viss nostājās savās vietās. Bija absolūti skaidrs, ka mademoiselle Brīnu nedrīkst atpazīt, bet misis Rivela ir vienīgais cilvēks, kas to spēj.

—   Kas viņa tada ir? — lords Katerhems vaicāja. — Acīmredzot misis Rivela ar viņu iepazinusies Hercoslovakijā.

—   Es domāju, ka šajā jautājumā mums var palīdzēt barons, — Entonijs atteica.

—   Es? — barons izbrīnīts jautāja.

—   Ieskatieties labi! — Entonijs viņam ieteica. — Lai jūs nemulsina grims, jo viņa kādreiz bija aktrise.

Barons cieši ieskatījās un pēkšņi nodrebēja.

—   Dievs augsts, — viņš izdvesa, — tas but nevar!

—   Kas nevar but? — Džordžs pārjautāja. — Kas ir šī lēdija? Jūs viņu pazīstat, baron?

—          Ne, ne, tas but nevar, — barons turpināja murmināt,

—   to toreiz nošaut. Abus nošaut. Uz pils kapnem. Viņas liki atrast.

—   Izkropļotu līdz nepazīšanai? — Entonijs viņam atgādi- naja. — Viņai izdevās apvest visus ap stūri. Es domāju, ka viņa aizbēga uz Ameriku un nodzīvoja tur vairākus gadus nāves bailēs no Asiņainās rokas brālības. Jo tieši viņi taču iztaisīja revolūciju, un, tēlaini izsakoties, tiem bija zobs uz viņu. Pēc tam brīvībā iznāca karalis Viktors, un viņi nolēma dabūt rokā visiem zināmo dārgumu. Tajā naktī, kad tā pilnīgi nejauši sadūrās ar kņazu Mihailu un tas viņu pazina, viņa meklēja briljantu. Viņa ne visai baidījās satikt mājā kņazu Mihailu, jo augstdzimušie parasti neievēro guvernantes. Bez tam tā vienmēr varēja aiziet, aizbildinoties ar migrēnu kā toreiz, kad viesojās barons. Bet viņa ar kņazu Mihailu saskrējās aci pret aci, kad vismazāk to bija cerējusi. Viņu gaidīja atmaskošana un negods, un viņa to nošāva. Tieši viņa ielika revolveri Aizekstaina čemodānā, vēlēdamās jaukt pēdas, un viņa arī atdeva vēstules.

Lemuāns paspēra soli uz priekšu.

—   Jūs sakāt, ka tajā naktī viņa nokāpa meklēt briljantu.

Bet varbūt viņa gāja uz tikšanos ar savu līdzzinātāju — karali Viktoru, kuram vajadzēja ierasties?

Entonijs nopūtās.

—   Mans dārgais Lemuān, kāds jūs gan esat tiepša! Jūs joprojām mēģināt uztiept savu, lai gan es teicu, ka man rezervē ir neapgāžami pierādījumi.

Sajā brīdī viņus pārtrauca Džordžs, kas nekad neizcēlās ar attapību.

—   Es vienalga neko nesaprotu. Kas bija šī dāma? Pasakiet, baron, ja jūs viņu pazināt!

Bet barons jau bija atjēdzies no šoka un atkal stāvēja taisns kā svece.

—   Jus kludities, mister Lomaks. Es nekad agrak so damu nesatikt. Nepazit es vinu.

—   Bet… — Džordžs apjucis blenza viņā. Barons aizveda viņu nostāk un sāka kaut ko čukstēt tam ausī. Entonijs ar prieku vēroja, kā Džordža seja pamazām kjuva sarkana, acis sāka spiesties ārā no orbītām, likās, ka viņu tūliņ ķers trieka. Līdz viņam atlidoja tikai atsevišķu vārdu fragmenti Džordža sēcošajā izpildījumā.

—   Protams … Protams … noteikti… nē, nav nekāda nepieciešamība… sarežģīt situāciju… ārkārtīgi uzmanīgi.

—   Labi! — Lemuāns uzsita ar kulaku pa galdu. — Uz mani tas vispār neattiecas. Es domāju kņaza Mihaila slepkavību. Man vajadzīgs karalis Viktors!

Entonijs papurināja galvu.

—   Man jūsu ir žēl, Lemuān. Jūs tiešām esat ļoti spējīgs cilvēks. Un tomēr šis joks jums neizdosies. Metu galdā savu trumpi. — Viņš piezvanīja. Tūliņ parādījās Tredvels.

—   Tredvel, šodien kopā ar mani ieradās kāds džentlmenis.

—   Jā, ser, ārzemnieks.

—   Lieku galdā dūzi — misters Ikss. Kas viņš tāds ir? Pamēģiniet uzminēt!

—   Skaidrs kā diena, — Hermanis Aizekstains paziņoja.

Pec jūsu noslēpumainajiem mājieniem spriežot, jums kaut

kādā veidā ir izdevies atrast kņazu Hercoslovakijas Nikolaju.

—   Jūs tāpat domājat, baron?

—   Ja. Ja tik nemeginat smeret viltvārdi vel vienu. Bet es tam neticet. Pret mani jus cels.

—   Pateicos jums, baron. Es atcerēšos jūsu vārdus. Tātad visi piekrīt, ka tas ir kņazs? — Viņa skats pārslīdēja gaidošajām sejām. Vienīgi Lemuāns nekā nereaģēja uz viņa jautājumiem un turpināja drūmi pētīt galda virsmu.

Entonijs sadzirdēja gaitenī soļus.

—   Un tomēr jūs visi maldāties, — viņš teica ar dīvainu izsmieklu balsī. Pēc tam viņš ātri piegāja pie durvīm un atvēra tās. Uz sliekšņa stāvēja briļļains cilvēks ar akurātu, melnu bārdiņu, kura švītīgo ārieni nedaudz bojāja apsaitētā galva.

—    Atjaujiet jūs iepazīstināt ar īsto monsieur Lemuānu no Sirtē.

Kāds metās uz logu, izlēca pa to, bija dzirdams kautiņa troksnis, tad atskanēja nesatricināmā Iiirama Fiša balss.

—   Nē, puis, nekas neiznāks. Es visu rītu šeit nīkstu tikai ar vienu mērķi — neļaut tev aizlaisties lapās. Paskaties uzmanīgāk — tev deguna priekšā ir manas pistoles stobrs. Es atbraucu, lai tevi notvertu. Un tu arī iekriti. Bet jāatzīst, tu puis, neesi muļķis.

29. nodaļa tĀlĀkie paskaidrojumi

—   Man šķiet, mister Keid, ka jums vajadzētu mums visu paskaidrot, — misters Aizekstains pēc kāda laika palūdza-,

—   Nekā daudz tur nav ko skaidrot, — Entonijs visai pieticīgi noteica. — Es devos uz Duvru, Fišs man sekoja, būdams pilnīgi pārliecināts, ka es esmu karalis Viktors. Duvrā mēs atradām noslēpumainu svešinieku un atbrīvojām viņu. Līdzko uzklausījām tā stāstu, mums kļuva skaidra lietas patiesā būtība. Viņš atkal izlietoja savu veco paņēmienu. īstais cilvēks tika nolaupīts, bet viņa vietā stājās krāpnieks — šoreiz pats karalis Viktors. Batls, manuprāt, uzreiz nojauta, ka kaut kas nav kārtībā ar viņa franču kolēģi, tāpēc nosūtīja uz Parīzi lūgumu par pirkstu nospiedumiem un citām pazīmēm.

—   A! — barons iesaucās. — Tie pasi pirkstu nospiest un fiziski parametri, par ko runāt tas nelietis.

—   Tas bija ļoti asprātīgi, — Entonijs turpināja. — Tik asprātīgi, ka nolēmu viņam palīdzēt spēlēt šo teātri. Bez tam tas neiedomājami sajauca galvu viltus Lemuānam. Līdzko es it kā atklāju vēstules saturu un dārgakmeņa atrašanās vietu, viņš pasteidzās šīs ziņas nodot savai līdzzinātājai. Vienlaikus viņš mūs visus aizturēja šajā istabā. Vēstule bija domāta mademoiselle Brīnai. Viltus Lemuāns pavēlēja Tredvelam nogādāt zīmīti klases istabā, un viņš to ari izdarīja. Viltus Lemuāns apsūdzēja mani, ka es esmu karalis Viktors. Tas izsauca vispārēju apjukumu. Viņš cerēja, ka līdz tam laikam, kad viss noskaidrosies un mēs dosimies uz bibliotēku meklēt akmeni, tas tur vairs nebūs.

Džordžs ieklepojās.

—   Man jums jāsaka, mister Keid, — Džordžs uzpūtīgi paziņoja, — es uzskatu, ka jūsu rīcība pelna nosodījumu. Vismazākās nejaušības gadījumā vienu no mūsu valsts lielākajiem nacionālajiem dārgumiem varēja pazaudēt uz mūžīgiem laikiem. Jūs esat rīkojies ārkārtīgi neapdomīgi un pārgalvīgi.

—          Man šķiet, ka jūs, mister Lomaks, — Fišs iestarpināja,

—   tā arī neesat sapratis, ka slavenais briljants nekad bibliotēkā nav atradies.

—   Nekad?

—   Esiet par to pārliecināts.

—   Sim grāfa Stilptiča simbolam bija tikai viens pareizais variants — roze. Un pirmdien, kad es to beidzot sapratu, nekavējoties devos uz rozāriju. Misteram Fišam galvā bija iešāvusies tieši tā pati doma: ja, stāvot ar muguru pret saules pulksteni, sper septiņus soļus uz priekšu, pēc tam astoņus pa kreisi un trīs pa labi, nonākam pie rožu krūma «Ričmonds». Meklējot briljantu, māju apgrieza ar kājām gaisā, bet parakņāties dārzā nevienam neienāca prātā. Es piedāvāju rīt no rīta veikt nelielu arheoloģisku ekspedīciju.

—   Bet ko tad nozīmē jūsu stāsts par grāmatām bibliotēkā? …

—   Vienkārši slazds, kurā es gribēju noķert šo mademoiselle Brīnu. Misters Fišs dežurēja uz terases un īstajā brīdī iesvilpās, lai mani brīdinātu. Varu vienīgi piebilst, ka tajā mājā Duvrā mēs noteicām kaut ko līdzīgu kara stāvoklim, lai brālības locekļi nevarētu sazināties ar viltus Lemuānu. Viņš deva tiem pavēli noslēpties un saņēma atbildi, ka tā izpildīta. Tāpēc viņš, neko nenojaušot, ķērās pie sava plāna izpildes un manis atmaskošanas.

—   Tā, tā, — lords Katerhems piekrita, — liekas, ka viss laimīgi noskaidrojies.

—   Viss, izņemot vienu, — misters Aizekstains teica.

—   Kas tad vēl?

Dižais finansists uzmanīgi pētīja Entoniju.

—   Kāpēc jūs atvilkāt mani uz šejieni? Jums vajadzēja te atrālā efekta ieinteresētu novērotāju? Lai uzsvērtu notikumu dramatisko attīstību?

Entonijs noraidoši papurināja galvu.

—   Nē, mister Aizekstain. Jūs esat lietišķs cilvēks, kuram laiks ir nauda. Kādēļ jūs pirmo reizi ieradāties šeit?

—   Lai vienotos par kāda aizņēmuma noteikumiem.

—   Ar ko?

—   Ar kņazu Hercoslovakijas Mihailu.

—    Pilnīgi pareizi. Bet kņazs Mihails ir miris. Vai esat gatavs piedāvāt šo kredītu ar tādiem pašiem noteikumiem viņa brālēnam Nikolajam?

—   Jus varat viņu stādīt priekšā? Es domāju, ka viņš ir gājis bojā Kongo.

—   Jā, jums taisnība. Par to nevar būt ne mazāko šaubu, jo es viņu nogalināju. Nē, nē, neuztraucieties. Es neesmu slepkava. Kad es teicu, ka viņu nogalināju, tas nozīmē, ka es izplatīju baumas par viņa nāvi. Man šķiet, ka es jums apsolīju stādīt viņu priekšā, mister Aizekstain. Vai mana kandidatūra jūs apmierinās?

—   Jūsu?

—   Jā. Mans īstais vārds ir — Nikolajs Sergijs Aleksandrs Ferdinands Obolovičs. Pārāk garš vārds tai dzīvei, ko biju izlēmis dzīvot, vai nav tiesa? Tāpēc, aizbraucot no Kongo, es pieņēmu nepretenciozo Entonija Keida vārdu.

Mazais kapteinis Andraši pielēca kā dzelts.

—    Tas ir vienkārši neticami, neticami! — Viņš gandrīz aizrijās no sašutuma. — Izvēlieties izteicienus, ser! Domājiet, ko runājat!

—   Es varu jums sniegt pierādījumus, — Entonijs viņu mierināja. — Un nešaubos, ka varēšu pārliecināt šeit klātesošo baronu.

Barons ar cēlu žestu viņu apturēja.

—   Es ticēt pieradijumiem varu. Bet nevajag. Jau jusu vārds pietikt. Jus savai mātei anglietei loti lidzigs. Es sacit: «Sis jaunais cilvēks — augstas kartas.»

—   Jūs, baron, vienmēr esat ticējis manam vārdam, — Entonijs teica, — un es nekad to neaizmirsīšu. — Pēc tam viņš paskatījās uz inspektoru Batlu, kura seja joprojām saglabāja bezkaislību. — Jūs taču saprotat, — Entonijs pasmaidīja,

—   ka mans stāvoklis bija visai grūts. No visiem šeit klātesošajiem tieši man bija iemesls novākt no ceļa kņazu Mihailu Oboloviču, jo es biju nākamais pretendents uz troni. Visu šo laiku man vislielākās bailes raisīja Batls, jo — es to jutu — viņš aizdomās turēja mani, bet viņš nevarēja noskaidrot slepkavības motīvu.

—   Man, ser, pat prātā neienāca, ka jūs būtu varējis nošaut kņazu, — Batls teica. — Tādās lietās mums jau ir izstrādājusies intuīcija. Bet es sapratu, ka jūs no kaut kā baidāties, un tas mani mulsināja. Ja es būtu agrāk uzzinājis, kas jūs esat, es būtu noticējis pierādījumiem un jūs arestējis.

—   Es priecājos, ka man izdevās no jums kaut ko noslēpt, jo visu pārējo jūs no manis izvilkāt. Jūs, Batl, esat īsts profesionālis. Tagad es vienmēr cienīšu Skotlendjardu.

—   Satriecoši! Prāts to nespēj aptvert, — Džordžs murmināja. — Visneiedomājamākais notikums, kādu jebkad esmu dzirdējis. Nekādi nespēju noticēt. Jūs, baron, esat pilnīgi pārliecināts, ka …

—   Mans dārgais Lomaks! — Entonija balss saspringa.

—   Es negatavojos lūgt Britu Ārlietu ministriju atbalstīt manas tiesības uz troni, pirms nebūšu tai sagādājis visus nepieciešamos pierādījumus. Es tagad piedāvāju visiem doties pie miera, bet mēs ar baronu un misteru Aizekstainu apspriedīsim iespējamā kredīta noteikumus.

Barons pieceļas, sasita papēžus un svinīgi paziņoja:

—   Kad es jus redzot par Hercoslovakijas karali, tas bus lepnakais notikums mana dzive, ser!

—   Jā, starp citu, baron, — Entonijs nevērīgi piebilda.

—   Es aizmirsu jūs brīdināt par vēl dažiem saviem pienākumiem. Es esmu precējies.

Barons apjucis atkāpās.

—   Es ta ari zināt, ka viss kartiba nav, — viņš iebrēcās.

—   Ak Dievs! Āfrika melnu sievieti apprecet.

—   Nomierinieties, es jūs lūdzu. Tas viss nav tik briesmīgi. — Entonijs iesmējās. — Viņa, paldies Dievam, ir baltā.

—   Lieliski. Tad ta ir pieklājiga morganatiska lauliba.

Nu, nē. Ja es esmu karalis, tad viņa noteikti būs mana

karaliene. Un nekratiet galvu. Viņa ir kā radīta šai lomai. Viņas tēvs — Anglijas pērs, kura raduraksti sniedzas līdz Vilhelmam Iekarotājam. Bez tam tagad karaļu ģimenēs nācis modē precēties ar aristokrātu dzimtu atvasēm. Jā, starp eitu, viņa nedaudz pazīst Hercoslovakiju.

—   Mans Dievs! — Džordš Lomakss iekliedzās. Viņš bija tā satriekts, ka pēkšņi zaudēja parasto atturību un uzpūtību.

—   Vai tā tik nav … Virdžīnija Rivela?

—   Jā, — Entonijs teica, — tā ir viņa.

—   Mans dārgais, — lords Katerhems priecājās, — piedodiet, es gribēju teikt, ser. No visas sirds jūs apsveicu! Viņa ir brīnišķīga būtne!!!

—   Pateicos, lord Katerhem, — Entonijs atbildēja. — Nekādi vārdi nespēj aprakstīt viņas cēlumu.

Bet Aizekstains turpināja viņu ziņkārīgi pētīt.

—   Piedodiet, Jūsu Augstība, bet kad tika noslēgta laulība?

Entonijs pasmaidīja.

—   Atklāti sakot, — viņš teica, — mēs apprecējāmies tikai šorīt.

30. nodaļa entonijs atkal salĪgst darba

—   Piedodiet, džentlmeņi, pēc mirkļa es jums sekošu. — Entonijs pagaidīja, kamēr visi izgāja, un pagriezās pret inspektoru Batlu. — Jūs gribējāt man kaut ko vaicāt?

—   Jā, ser. Kaut arī nesaprotu, kā jūs to uzminējāt. Bet jūs vienmēr atstājāt apķērīga cilvēka iespaidu. Kā es saprotu, tad mirusī dāma ir karaliene Varaga?

—   Jums, Batl, kā vienmēr, ir taisnība. Ceru, ka šo lietu izdosies noklusēt. Man šķiet, jūs saprotat manu attieksmi pret kutelīgām ģimenes lietām.

—   Pilnībā uzticieties misteram Lomaksam, ser. Neviens nekad neko neuzzinās. Tas ir… es gribēju teikt… daudzi par to zinās, bet tālāk par to nerunās.

—   Jūs man to gribējāt teikt?

—   Nē, ser. Tas tikai tā starp citu. Man tomēr gribētos zināt, kas jūs piespieda atteikties no īstā vārda. Ja vien jūs to neuzskatāt par nekaunību.

—   Protams, Batl, es jums visu izstāstīšu. Es sevi iznīcināju pilnīgi saprotamu iemeslu dēļ. Mana māte bija angliete, es mācījos Anglijā, un vispār Anglija man ir daudz tuvāka nekā Hercoslovakija. Man negribējās blandīties apkārt pa pasauli ar komiskās operas personāža vārdu. Jaunībā es biju īsts demokrāts! Ticēju ideāliem un cilvēku vienlīdzībai un ne sevišķi uzticējos karaļiem un kņaziem.

—   Kas notika pēc tam? — Batls painteresējās.

—   Es ilgi blandījos pa pasauli un sapratu, ka vienlīdzība ir reta parādība. Saprotiet — es turpinu ticēt demokrātijai, bet tā jāiedibina ar dzelzs roku, burtiski jāiedzen cilvēkiem pauri. Cilvēki nevēlas but brāļi, vismaz pašlaik. Galīgi par to es pārliecinājos pagajušajā nedēļā, ieradies Londonā. Metro pasažieri nevēlējās kaut mazliet saspiesties, lai ari pārējie varētu iekāpt. Diemžēl pagaidām vēl nevar pārvērst cilvēkus eņģeļos, apelējot pie viņu labākajām jūtām. Bet ar saprātīgu piespiešanu viņiem var likt cienīt citam citu. Atkārtoju: es vēl joprojām ticu cilvēku brālībai, bet gaidīt to nāksies ilgi — dažus desmitus tūkstošus gadu. Nevajag izrādīt nepacietību. Evolūcija prasa laiku.

—   Jūsu uzskati ir ārkārtīgi interesanti. — Batla acis iemirdzējās. — Un atļaujiet piebilst, ser, ka ar jums valsts iegūst cienījamu karali.

—   Pateicos, Batl. — Entonijs nopūtās.

—   Manuprat, ser, jūs neesat par to īpašā sajūsmā?

—   Kā lai saka. Es nešaubos, ka tas būs visai interesanti, bet man taču nāksies nepārtraukti strādāt. Taču līdz šim es esmu centies izvairīties no regulāra darba.

—   Bet es domāju, ser, ka jūs to uzskatāt par savu pienākumu?

—   Cik muļķīga doma! Visā, kā parasti, vainīga sieviete. Bet šīs sievietes deļ esmu gatavs uz visu! Kļūt par karali — tas taču ir sīkums!

—   Es jūs lieliski saprotu, ser.

—   Es visu izdarīju tā, lai ne barons, ne Aizekstains nevarētu spirināties. Vienam vajadzīgs karalis, otram — nafta, un viņi dabūs, ko grib. Bet es… Mans Dievs, Batl, vai jūs kādreiz esat bijis iemīlējies?

—   Ser, es esmu ļoti pieķēries misis Batlai.

—   Ļoti pieķēries misis… es domāju pavisam ko citu!

—   Piedodiet, ser, aiz loga gaida jūsu sulainis.

—   Boriss? Jā, tas ir viņš. Brīnišķīgs cilvēks! Kāda laime, ka cīniņā pistole gāja vaļā un nošāva šo sievieti. Citādi Boriss viņai būtu apgriezis rīkli un mums nāktos viņu pakārt. Viņa uzticība Oboloviču dinastijai ir fenomenāla! Kaut kas cits ir dīvaini — tikko nogalināja Mihailu, viņš pārnāca pie manis, bet viņš taču nevarēja zināt, kas es esmu.

—   Viņam ir oža kā sunim, — Batls paskaidroja.

—    Šī viņa oža man nesen maksāja daudzus nepatīkamus mirkļus. Es baidījos, ka jūs visu sapratīsiet. Iešu paskatīšos, ko viņam vajag.

Entonijs izgaja. Palicis viens, inspektors Batls bridi ska- hljās nopakaļ un pēc tam, likās, vērsdamies pie sienas, paziņoja.

—   Viņš derēs!

Ieraudzījis Entoniju, Boriss ar vārdiem «Kungs» devās pa terasi uz priekšu, rādīdams ceļu.

Entonijs viņam sekoja, nesaprazdams, kas viņu sagaida. Drīz vien Boriss apstājās un norādīja viņam uz akmens solu, uz kura sēdēja divi cilvēki. «Viņš tik tiešām līdzinās sunim, nevis kaut kādam, bet pēdu dzinējam,» Entonijs pie sevis nodomāja. Viņš devās sola virzienā, bet Boriss izgaisa krūmājā. No sola piecēlās … Virdžīnija! Un pēkšņi pazīstama balss teica:

—   Hallo, Džo! Tev ir satriecoša meitenīte!

—   Ak kungs! Vai tiešām Džimmijs Makgrats, — Entonijs brīnījās. — Kādi vēji tevi atpūtuši?

—   Mana ekspedīcija uz kontinenta vidieni izjuka, bet pēc tam uz galvas uzkrita tie ārzemnieki ar saviem stiķiem. Redzi, viņi gribēja nopirkt no manis to rokrakstu, un visa rezultātā es vienu nakti gandrīz dabūju dunci mugurā. Tas man lika domāt, ka es laikam esmu tev izdarījis lāča pakalpojumu un tev varbūt ir vajadzīga mana palīdzība. Tāpēc ar pirmo kuģi devos uz Angliju.

—   Viņš ir malacis! — Virdžīnija iesaucās, ciešāk saspiezdama Džimmija roku. — Kāpēc tu man nekad neteici, ka viņš ir tik jauks. Jūs, Džimmij, esat burvīgs!

—   Pēc visa spriežot, jūs esat pamatīgi iedraudzējušies, — Entonijs piebilda.

—   Nešaubies! — Džimmijs sacīja. — Kamēr es okšķerēju, kur tu esi iekritis, es saskrējos ar šo dāmiņu, kas nemaz nelīdzinās augstākās sabiedrības daiļavām, kuras man vienmēr uzdzen garlaicību.

—   Viņš man arī izstāstīja par vēstulēm, — Virdžīnija paskaidroja. — Un man ir nedaudz kauns, ka man to dēļ nebija nopietnas nepatikšanas. Džimmijs kā īsts bruņinieks nāktu man palīgā, un viņam būtu iespēja veikt varoņdarbu.

—   Ja es toreiz būtu zinājis, kāda jūs esat, — Džimmijs galanti paklanījās, — nekādā gadījumā neatdotu vēstules, bet atvestu pats. Bet ko lai dara? Vai tiešām visi pasaulīgie prieki jau izsmelti un man nekas nav palicis pāri?

—   Velns parāvis! — Entonijs iesaucās. — Protams, ir!

Pagaidi mirklīti. — Viņš ieskrēja mājā un pēc brīža atgriezās ar nelielu sainīti, ko iedeva Džimmijam.

—   Ej uz garāžu un paņem mašīnu. Pēc tam brauc uz Londonu un nogādā to misteram Baldersonam. Viņš tev iedos tūkstoš mārciņas.

—   Tie ir tie paši memuāri? Bet es domāju, ka tos sadedzināja …

—    Par ko tu mani uzskati? — Entonijs neapmierināti norūca. — Tu taču nedomā, ka es varētu tik muļķīgi iekrist. Es nekavējoties piezvanīju uz redakciju, noskaidroju, ka viņi man nav zvanījuši, un sāku rīkoties. Es iztaisīju vēl vienu sainīti, bet īsto ieslēdzu administratora seifā. Viņiem es atdevu viltoto. Memuāri visu laiku bija pie manis, es tos ne mirkli neizlaidu no rokām.

—   Tu, vecīt, esi gudrs, — Džimmijs nopriecājās.

—   Entonij, — Virdžīnija iesaucās, — es ceru, ka tu aizliegsi tos publicēt.

—   Neko nevar darīt. Es nedrīkstu iezāģēt Džimmijam. Bet neuztraucies. Man bija laiks tos izlasīt. Tagad es saprotu, kāpēc slavenības pašas neraksta memuārus, bet algo kādu citu. Kā autors Stilptičs ir vienkārši garlaicības kalngals. Viņš visu laiku spriedelē par valsts varas gudrību, bet nekur neatradīsi nevienu pikantēriju, nevienu divdomīgu anekdoti. Viņš ne bridi nevar iztikt bez noslēpumainības. Nevienā memuāru lappusē nav ne pušplēsta vārdiņā, kas spētu aizskart pat vis- piekasīgāko lasītāju. Šodien es piezvanīju Baldersonam un apsolīju līdz pusnaktij nogādāt manuskriptu izdevniecībā. Bet, ja jau Džimmijs ir ieradies, lai pats kārto savus tumšos darījumus.

—   Manis šeit vairs nav, — Džimmijs teica. — Doma par šo tūkstoti mani ārkārtīgi iedvesmo, īpaši tagad, kad esmu pilnīgi uz sēkļa.

—   Pagaidi mirklīti, — Entonijs viņu pārtrauca. — Virdžīnij, man tev jāatzīstas. Visi to jau zina, izņemot tevi.

—   Man nav nekādas daļas, cik sieviešu tu esi mīlējis.

—   Kādas sievietes? — Entonijs svētulīgi nopūtās. — Pajautā Džimmijam, ar kādām sievietēm viņš mani pēdējo reizi redzēja.

—   Tās bija vienkārši briesmones! — Dže'imss svinīgi apstiprināja.

—   Paldies, Džimmij, — Entonijs sacīja, — tu esi īsts draugs. Bet viss ir daudz sliktāk. Virdžīnij, es tevi apmānīju un nepateicu savu īsto vārdu.

—   Vai tas ir šausmīgs? — viņa painteresējās. — Ceru, ka nav ārkārtīgi idiotisks, kā, piemēram, Poblss? Tas tik būtu vareni — saukties misis Poblsa!

—   Tu par mani vienmēr esi domājusi tikai vissliktāko.

—   Tev taisnība. Es tiešām vienu mirkli domāju, ka tu esi karalis Viktors, bet laikā atjēdzos.

—   Jā, starp citu, Džimmij, man priekš tevis ir darbs — zelta meklēšana Hercoslovakijas kalnu aizās.

—   Ko? Vai tur patiesi ir zelts? — Džimmijs sapurinājās.

—   Droši vien, — Entonijs teica. — Tā ir brīnišķīga valsts.

—   Tātad tu klausi manam padomam un brauc uz turieni?

—   Jā. Tu pat iedomāties nevari, ka tavs padoms bija īsti vtetā. Bet man laiks atzīties, Virdžīnij! Mani neviens šūpulī nav apmainījis, nekas tik romantisks nav noticis, es vienkārši esmu kņazs Hercoslovakijas Nikolajs Obolovičs.

—   Ko tu runā, Entonij? — Virdžīnija iesaucās. — Kolosāli! Un es esmu tava sieva! Ko mēs tagad darīsim?

—   Dosimies uz Hercoslovakiju un nedaudz paspēlēsim karali un karalieni. Džimmijs Makgrats reiz teica, ka karaļu valdīšanas laiks tur ir vidēji četri gadi, ne vairāk. Tu nebaidies?

—   Tu mani apvaino. Nevar būt nekā labāka. Es esmu sajūsmā!

—   Vai viņa nav apburoša?… — Džimmijs nomurmināja. Viņš nemanāmi it kā izkusa naktī, un jau pēc brīža bija dzirdams aizbraucošas automašīnas troksnis.

—   Vienmēr jāļauj cilvēkam pašam izķepuroties no ķezas,— Entonijs apmierināts noteica. — Jā, starp citu, es nezināju, kā l'ai tiek no viņa vaļā. Kopš esam apprecējušies, mēs ne mirkli neesam bijuši divatā.

—   Palīksmosim no sirds, — Virdžīnija teica. — Pacentīsimies iemācīt bandītus nebūt bandītiem, slepkavas — slepkavām, un kopumā tas varētu veselīgi ietekmēt tavas tautas tikumību.

—   Man patīkami dzirdēt, ka tev ir tik augsti ideāli, — Entonijs piebilda. — Tas nozīmē, ka neesmu velti pūlējies.

—   Muļķības! — Virdžīnija mierīgi noteica. — Tev patiks būt karalim, tas tev ir asinīs. Tevi jau no bērnības gatavoja šim amatam, un tam ir vajadzīgs iedzimts talants, ne mazāks, kā būt, teiksim, santehniķim.

—   Es par to neesmu domājis, — Entonijs sacīja. — Velns parāvis, pietiks tērēt laiku, apspriežot kaut kādus tur santehniķus. Saproti, man šajā laikā vajadzēja apspriesties ar Aizek- stainu un baronu. Viņi alkst parunāt par naftu. Pie velna naftu! Viņi var pagaidīt manu karalisko augstību. Atceries, Virdžīnij! Tu teici, ka man nāksies krietni papūlēties, lai iegūtu tavu labvēlību.

—   Es atceros, — viņa klusi teica, — bet tajā laikā pa logu skatījās inspektors Batls.

—   Bet patlaban viņa nav, — Entonijs sacīja. Viņš apskāva Virdžīniju un pārklāja viņas seju ar skūpstiem.

—    Es tevi tā mīlu, Virdžīnij! — viņš čukstēja. — Es tevi dievinu! Bet vai tu mani mīli?

Viņš skatījās uz Virdžīniju, pilnīgi pārliecināts par atbildi. Piespiedusi galvu viņa plecam, Virdžīnija klusā un trīcošā balsī nočukstēja: «Nemaz drusciņ!»

—   Mana mazā burve. — Entonijs atkal pārklāja viņas seju skūpstiem. — Tagad es pilnīgi noteikti zinu — es tevi mīlēšu visu mūžu!

31. noda|a papildu paskaidrojumi

Darbibas vieta — Cimnīza, ceturtdiena, 11.00 no rīta.

Policists Džonsons, izmeties vienā kreklā, rok zemi. Gaisā jaušama kaut kāda kapu atmosfēra. Draugi un radi apstājušies apkārt kapam, ko rok Džonsons.

Džordžam Lomaksam ir tāda cilvēka izskats, kura vārds ir minēts pirmais aizgājēja testamentā.

Inspektors Batls, joprojām bezkaislīgu seju, šķiet, ir apmierināts ar bēru ceremonijas norisi. Tā dara viņam godu, jo viņš uzstājas apbedīšanas biroja īpašnieka lomā.

Lordam Katerhemam ir svinīgs izskats kā jebkuram anglim, kas piedalās reliģiskā ceremonijā. Tikai misters Fišs īsti neiederas šajā kompānijā, jo viņš acīmredzami nav pietiekami nopietni noskaņots.

Džonsons atkal noliecas un pēkšņi iztaisnojas. Visi ir satraukti.

Misters Fišs saka:

—   Pietiek, dēls. Tālāk mēs paši tiksim galā.

Un uzreiz kļūst skaidra viņa loma šajā ceremonijā. Viņš ir ģimenes ārsts ķirurgs. Džonsons aiziet. Misters Fišs ar pienākošos svinīgumu pārliecas pār kapu. Ķirurgs gatavojas ķerties pie darba. Viņš izceļ no kapa nelielu drēbē ietītu sainīti un ceremoniāli pasniedz to inspektoram Batlam, kurš savukārt to nodod Džordžam Lotnaksam. Tagad visas formalitātes ir ievērotas. Džordžs Lomakss attin sainīti, atplēš ar eļļu piesū- 'cināto audumu un sāk to taustīt. Uz mirkli viņa delnā kaut kas pazib, bet viņš to ātri noslēpj atpakaļ vatē. Noklepojies Džordžs kā pieredzējis orators sāk runu:

—   Sī ir ievērojama diena …

Lords Katerhems steidzīgi pazūd. Uz terases viņš satiek savu meitu.

—   Bandla, vai tava mašīna ir kārtībā?

—   Jā. Kas ir?

—   Nekavējoties aizved mani uz pilsētu. Jau šodien pat es braucu uz ārzemēm.

—   Bet, pa pūcīt…

—   Nestrīdies ar mani! Džordžs Lomakss man šorīt paziņoja, ka viņam ar mani jāaprunājas par ārkārtīgi svarīgu lietu un piebilda, ka drīzumā Londonā ieradīsies Timbuktu karalis. Bandla, es to vairs neizturēšu! Ja valstij tik ļoti ir vajadzīga mana pils, lai valdība to nopērk. Citādi es to pārdošu, lai taisa viesnīcu.

—   Un kur tad mūsu Džordžs? — Bandla vaicāja.

Lords Katerhems palūkojās pulkstenī.

—   Vismaz piecpadsmit minūtes viņš tagad pļāpās par Britu impērijas slavu.

Vēl viena ainiņa. Misters Everslijs, kurš nav uzaicināts piedalīties bēru ceremonijā, runā pa telefonu.

—    Paklau, es runāju nopietni… Nu, nedusmojies. Tātad iesim vakariņās?… Nē. Es strādāju kā bitīte. Tu nepazīsti Lomaksu … Nevajag;, Dollij… Tu taču zini, kā es pret tevi izturos… Tikai tu man vienmēr esi patikusi… Labi… Es vispirms atnākšu uz izrādi!… Kā sauc to ludziņu? «Jau mazā atpogāties sāk» …

Dzirdamas neiedomājamas skaņas. Misters Everslijs mēģina uzsvilpot piedziedājumu.

Džordža runa tuvojas nobeigumam.

—   …miers un Britu impērijas uzplaukums!!!

—   Nedēļa bija uz goda! — misters Fišs secina, it kā paziņodams par to visai pasaulei.

Content

Kristi Agata Čimīzas pils noslēpums.

1. nodaļa ENTONIJS KEIDS SALĪGST

2.  nodaļa LĒDIJA NOKĻUVUSI NELAIMĒ

3.  nodaļa SKANDĀLS AUGSTĀKAJĀ SABIEDRĪBĀ

4. nodaļa APBUROŠĀ LĒDIJA

5.  nodaļa PIRMĀ NAKTS LONDONĀ

6. nodaļa SMALKĀ ŠANTĀŽAS MĀKSLA

7.  nodaļa MISTERS MAKGRATS NEPIEŅEM IELŪGUMU

8.  nodaļa mironis

9.  nodaļa ENTONIJS TIEK VAĻĀ NO LĪĶA

10. nodaļa cimnĪza

11. nodaļa IERODAS INSPEKTORS BATLS

12. nodaļa ENTONIJS STĀSTA

13.   nodaļa amerikĀŅu VIESIS

14.  nodaļa VISI RUNĀ PAR POLITIKU UN FINANSĒM

15.   nodaļa NEPAZĪSTAMAIS FRANCŪZIS

16.  nodaļa TĒJAS DZERŠANA KLASES TELPĀ

17.  nodaļa pusnakts PIEDZĪVOJUMS

18.  nodaļa OTRAIS PUSNAKTS PIEDZĪVOJUMS

19. nodaļa noslĒpumainais notikums

20.  nodaļa BATLS UN ENTONIJS APSPRIEŽAS

21.  nodaļa MISTERA AIZEKSTAINA ČEMODĀNS

22.  nodaļa SARKANAIS SIGNĀLS

23.  nodaļa SATIKŠANĀS ROZĀRIJA

24. nodaļa MĀJA DUVRĀ

25. nodaļa ČimnĪza. otrdienas vakars

26.  nodaļa TRĪSPADSMITAIS OKTOBRIS

27.  nodaļa VISI KOPĀ CIMNĪZĀ

28. nodaļa karalis viktors

29. nodaļa tĀlĀkie paskaidrojumi

30. nodaļa entonijs atkal salĪgst darba