Kristi Agata

Ēnu spogulis

Agata Kristi

ĒNU SPOGULIS

.

PIRMĀ NODAĻA

Mis Džeina Mārpla sēdēja pie loga. Skatienam pavērās dārzs, ar kuru viņa lik loti lepojās. Vecā dāma nepatikā saviebās. Senāk bija lepojusies. Jau ilgāku laiku darbošanās dārzā viņai bija liegta. Nekādas locīšanās, nekādas rakšanas vai stādīšanas - ja nu vienīgi reizēm apcirpt kādu zariņu dzīvžogā. Vecais Leikoks gan nāca trīs reizes nedēļā un centās pēc labākās sirdsapziņas. Taču viņa sirdsapziņa, kā izrādījās, atbilda viņa prātam, nevis tam, ko bija iedomājusies viņa darba devēja. Mis Mārpla vienmēr precīzi zināja, kas un kad bija darāms dārzā, un deva l^eikokam striktus norādījumus. Vecais dārznieks tad spilgti izrādīja savu dabas doto talantu, kas izpaudās sajūsmas pilnā piekrišanā un tai sekojošā neizdarībā.

- Pilnīgi pareizi, kundze! Šīs Austrum-magones mēs stādīsim šeit un zvaniņus tur, gar sienu, un, kā jūs sakāt, tas jāizdara jaunnedēļ un pirmām kārtām.

Leikoka aizbildinājumi vienmēr bija pamatoti un stipri vien atgādināja Kapteiņa Džordža*

•Personāžs Džeroma K. Džerorna romānā "Trīs vīri laivā".

izvairišanos iziet jūrā. Kapteiņa gadījumā vējš allaž bija nepareizais: vai nu pūta no krasta, vai uz krastu, vai nāca no nepastāvīgajiem rietumiem, vai no vēl nedrošākajiem austrumiem. Leikokam tie bija laika apstākļi. Pārāk sauss - pārāk slapjš - zeme piesūkusies ar mitrumu - gaisā jūtama salna. Vai kas cits - daudz svarīgāks - darāms vispirms (parasti tie bija kāposti vai Briseles kāposti, kurus tam patika audzēt neiedomājamā vairumā). Leikoka dārzkopības principi bija savdabīgi, un neviens, vienalga, cik zinošs, nespēja atradināt viņu no tiem.

Viņa galvenie principi bija: stipras un saldas tējas dzeršana - daudz un no lielām krūzēm, lai uzmundrinātu sevi darbam, kritušo lapu novākšana rudeni un nepieciešamība noteiktā daudzumā iestādīt dažādās dobēs savus iecienītos augus - lielākoties asteres un salvijas, “lai būtu smuki vasarā”, kā viņš teica. Viņš bija pārliecināts laputu nīdējs, taču, kad pienāca laiks apsmidzināt rozes pret kaitēkļiem, vilcinājās; uz aizrādījumu, ka puķzirnīšiem paredzēto augsni būtu vēlams uzirdināt dziļāk, Leikoks atbildēja, lai kāds paskatās uz puķzirnīšiem viņa paša dārzā - un nekādu īpašu priekšdarbu, ja nu vienīgi nedaudz apstrādāta zeme iepriekšējā rudenī!

Patiesības labad jāsaka, ka visā visumā viņš juta dziļu cieņu pret saviem darba devējiem un izdabāja visiem viņu untumiem attiecībā uz dārzkopību (gan tikai līdz brīdim, kad bija jāķeras pie grūtāka darba), taču dārzeņi, viņaprāt, bija pamatu pamats visam. Puķes - tās ir tikai sieviešu kaprīze, nodarbība dāmām, kurām nav nekā labāka, ar ko aizpildīt laiku. Pierādīdams savu cieņu pret saimnieci, viņš, kā dāvanu pasniedzot, tomēr ieaudzēja asteres, salvijas, lobēlijas un vasaras krizantēmas.

- Man bija darbiņš tur, pie jaunajām mājām. Grib, lai dārzi ap tām izskatītos smuki. Bija vairāk stādu, nekā vajadzēja, tā es paņēmu dažus līdzi. Iestādīju tās šeit, pie tām vecajām rozēm, tām vairs nav nekāda paskata.

Mis Mārpla novērsa acis no dārza un, pārdomās kavēdamās, atsāka adīt.

Lietas jāuztver tādas, kādas tās ir: Sentmerimīdas ciemats vairs nebija tāds ka agrāk. Protams, zināmā mērā dzīvē viss nemitīgi mainās. Var jau vainot karu (abus karus) vai jauno paaudzi, vai sievietēs, kas meklē sev nodarbošanos ārpus mājas, vai atombumbu, vai vispār valdību, taču īstenībā visa vaina slēpjas tajā vienkāršajā patiesībā, ka kļūsti veca. Mis Mārpla, ļoti apzinīga sieviete, izprata to gaužām labi. Dīvainā kārtā viņa jo asāk izjuta to, redzot pārmaiņas Sentme-rimīdā. Varbūt tādēļ, ka bija nodzīvojusi šeit tik ilgus gadus.

Pašā pamatā viss it kā bija pa vecam: turpat, kur agrāk, atradās “Zilais meža-kuilis” un baznīca, un mācītājmāja, un karalienes Annas Stūrītis, un karaļa Džordža laikā celtās mājas - vienā no tādām dzīvoja viņa pati. Vēl arvien turpat, gan pēdējiem spēkiem pretodamās sabrukumam, stāvēja mis Hātnelas māja. Nu jau mirušās mis Vetebijas mājā tagad dzīvoja bankas pārvaldnieka ģimene, un jaunais īpašnieks, gribēdams uzlabot mājas izskatu, bija nokrāsojis tās durvis un logu rāmjus košā, tumšzilā krāsā. Vecās ēkas lielākoties bija mainījušas īpašniekus, taču to ārējais veidols neko daudz neizmainījās, jo cilvēki, kas tās iegādājās, nemaz nevēlējās kaut ko pārveidot - vīniem patika tas, ko pārdošanas aģents dēvēja par “vecās pasaules šarmu”. Jaunie iemītnieki ierīkoja tikai vēl vienu van-nasistabu un, iztērējuši krietnu summu naudas, iebūvēja jaunu caurujsistēmu, kā arī apgādājās ar elektriskajām plītīm un trauku mazgājamām mašīnām.

Ja dzīvojamo ēku izskats neko daudz neizmainījās, teikt to pašu par ciemata galveno ielu nevarēja. Tikko kādu veikalu no viena īpašnieka pārņēma cits, ar plašu vērienu sākās tūlītēja modernizācija. Zivju veikalu ne pazīt nevarēja ar jaunajiem, milzīgajiem logiem, aiz kuriem spīdēja saldēto zivju ķermeņi. Miesnieks gan nebija atteicies no vecajām tradīcijām - laba gaļa ir laba gaļa, ja tik ir nauda, ar ko maksāt; ja nav - varat izvēlēties lētākos atgriezumus vai sīkstu gurna gabalu un - ēdiet uz veselību! Bārnss, ba-kalejas preču tirgotājs, joprojām pats vadīja veikalu, par ko mis Hātnela, mis Mārpla un pārējās pastāvīgās pircējas pateicās debesim. Tik pakalpīgs, tik ērti sēdekli, kur piesēst pie letes, un omulīga domu apmaiņa par šķiņķa šķēlēm un sieru dažādību. Diemžēl ielas galā, tur, kur kādreiz atradās mistera Toma grozu tirgotava, tagad slējās grezns un mirdzošs lielveikals - Sentmerimidas vecīgo dāmu lāsts.

- Milzīgs klāsts dažādu jau sal'asētu produktu! Par daudziem no tiem nekas nav pat dzirdēts! - mis Hātnela sašutumā šķendējās. - Tā vietā, lai bērniem rītos dotu pienācīgas brokastis ar olu un šķiņķi, - visas šis milzīgās brokastu pārslu pakas! Bez tam - jums liek ņemt grozu un pašai staigāt apkārt un meklēt pirkumu. Reizēm paiet stundas ceturksnis, lai atrastu vajadzīgo, un parasti tas izrādās iesaiņots aplamā daudzumā - vai nu par daudz, vai par maz. Un vēl jāstāv garā rindā, lai samaksātu. Šausmīgi nogurdinoši! Protams, ļaudīm no Jaunbūves...

Tālāk viņa neturpināja.

Aiz šī vārda teikums nekad netika turpināts. “Jaunbūve”, “Progress" - tā viņi to nosauca. Zimigi un ar lielo burtu.

II

Mis Mārpla sapīkusi noelsās. Atkal norisis valdziņš! Ne šobrīd - jau krietni agrāk, bet pamanīja viņa to tikai tagad, skaitot acis, jo, sākot izadīt apkakli, vajadzēja samazināt valdziņu skaitu. Viņa paņēma lieko adatu un, pieliekusies tuvāk logam, raižpilnu skatienu aplūkoja adījumu. Šķiet, no jaunajām brillēm nebija nekāda lielā labuma. Un tas, viņa nodomāja, tāpēc, ka acīmredzami pienācis laiks, kad acu ārsti - neraugoties uz eleganti iekārtotajām uzgaidāmajām telpām, modernajiem aparātiem un spilgto gaismu, ko viņi iespī-dina tev acis, uz ārkārtīgi augsto maksu, ko paņem, - vairs nespēja viņai palīdzēt. Mis Mārpla ar nostalģisku smeldzi atcerējās, cik laba redze viņai bija vēl tikai pirms dažiem (nu nedaudz vairāk) gadiem. Pateicoties apstāklim, ka dārzs un māja atradās tik izdevīgā vietā, viņa spēja pārredzēt vai visu ciematu. Gaužām maz paslīdēja garām viņas vērīgajam skatienam! Bet, ņemot palīgā tālskati - ar to mis Mārpla novēroja putnus (interese par putniem bija tik noderīga!) - varēja redzēt... Un mis Mārplas domas aizmaldījās pagātnē... Anna Protero, ģērbusies vieglā vasaras kleitiņā, dodas uz mācītājmājas dārza pusi. Pulkvedis Protero - nabaga vīrs - apnicīgs un nepatīkams cilvēks, viņš patiesi tāds bija, tomēr tikt noslepkavotam tādā veidā... Mis Mārpla pašūpoja galvu, atcerēdamās Grizeldu, mācītāja jauniņo sievu. Mīļā Grizelda... tik uzticīga draudzībai... ik Ziemassvētkos apsveikuma kartite. Un viņas burvīgais bērniņš - tagad jau spēcīgs jauns vīrietis ar labu profesiju. Šķiet, mašīnbūve? Viņam allaž patika izjaukt sastāvdaļās savus spēļu vilcienus... Aiz mācītājmājas, viņpus dārzam, pāri žogam veda daži pakāpieni un tālāk taka pāri laukam, kurā ganījās fermera Džailza govis, kur tagad... tagad bija...

Jaunbūve.

“Kāpēc gan nē?” mis Mārpla sev noprasīja. Tā tam bija jānotiek. Šīs mājas bija vajadzīgas, un uzceltas tās ir labi,

vismaz tā viņai tika stāstīts. “Plānveida celtniecība” vai kā viņi to sauca. Tikai vienu - kāpēc ielas tur tiek sauktas par close - viņa nesaprata. Obrīsānklouza un Longvudklouza, un Grandisenklouza, un tā tālāk. Patiesībā tām nebija ne mazākās līdzības ar close. Mis Mārpla gan atcerējās, kāds izskatījās īsts close. Savā laikā, maza meitene būdama, viņa bieži viesojās pie krusttēva, Čičisteras katedrāles kanoniķa, jā, un tur viņš dzīvoja.

Tāpat Čerija Beikere. Allaž viņa mis Mārplas vecmodīgi pieblīvēto viesistabu dēvēja par “atpūtas telpu”. Mis Mārpla tad lēnīgi izlaboja: ‘To sauc par viesistabu, Čerij!" Un Čerija, aiz labas gribas un pieklājības pret vecākiem cilvēkiem, centās ielāgot, lai gan bija skaidri redzams, ka “viesistaba” viņai šķiet pārlieku ērmots nosaukums un “atpūtas telpa” sprūk pār lūpām tīri neviļus. Beigu beigās viņa rada kompromisu, lietojot vārdus “dzīvojamā istaba”. Mis Mārplai patika jaunā sieviete. Čerija bija precējusies un dzīvoja Jaunbūvē. Viņa bija viena no tām jaunajām precētajām sievietēm, kuras iepirkās lielveikalā, bet pastaigāties, stumjot bērnu ratiņus, nāca pa mierīgajām Sentme-rimidas ciemata ieliņām. Viņas visas likās elegantas un labi koptas. Viņu mati vijās lielās sprogās vai sīkās cirtiņās. Viņas sarunājās, skaļi smējās un jautri sasaucās savā starpā, atgādinot čivinošu putnu baru. Lai gan viņu vīri labi nopelnīja, tomēr, patēicoties pavedinošajiem kārdinājumiem iegādāties mantas uz nomaksu, viņām allaž trūka skaidras naudas, tādēļ jaunās sievas nāca uz ciematu piepelnīties - strādāt par virējām vai palīdzēt citos mājsaimniecības darbos. Čerija bija izveicīga, prata labi gatavot, saprātīgi atbildēja uz telefona zvaniem un prasmīgi pārbaudīja tirgotāju piesūtītos rēķinus. Ja nu Čerijai kas nepatika, tā bija matraču vēdināšana, un, kas attiecās uz trauku mazgāšanu, tad ik reizes, kad mis Mārpla gāja garām trauku kambarim, viņa pagrieza galvu sāņus, lai neredzētu Čerijas metodi sakraut visus traukus vienā kaudzē izlietnē, pārberot tiem pāri mazgājamā pulvera puteni. Mis Mārpla pamazām izņēma no ikdienas lietošanas veclaicīgo Vousteras tējas servīzi un noglabāja bufetes tālākajā stūrī, lai vienīgi īpašos gadījumos tā parādītos dienasgaisma. Tās vietā mis Mārpla iegādājās modernu servīzi ar bāli pelēcīgu rakstu uz balta pamata, un nekādu bēdu, ja kaut kas no tās aizskalosies izlietne.

Agrāk viss bija savādāk... Kaut vai uzticamā Florensa - ne istabene, bet gatavais grenadieris... Tad vēl Emija, Klāra, Alise - “jaukās mazās kalponītes”, kuras nāca no Seintfeitas bāreņu patversmes, lai “mācītos” un pēc tam dotos tālāk, labāk apmaksāta darba meklējumos. Parastas, vienkāršas meitenes, kuras bieži slimoja ar adenoīdiem, un Emijai I urklāt bija izteikta garīga atpalicība. Viņas draudzējās ar citām kalponēm ciematā, pļāpāja un tenkoja, skrēja uz randiņiem ar pārdevēju no zivju tirgotavas vai ar dārznieka palīgu no Holas, vai kādu no mistera Bārnsa bakalejas daudzajiem pārdevējiem. Mis Mārpla ar sirsnību atcerējās daudzos mazos vilnas mētelīšus, kurus viņa tika noadījusi šo randiņu dabas diktētajām sekām. Meitenes lāgā neprata apieties ar telefonu un neko nezināja par aritmētiku. Taču viņas zināja, kā jāmazgā trauki, un prata pareizi saklāt gultu. Viņām trūka izglītības, bet bija prasmīgas rokas. Likās tik neparasti, ka šodien strādāt dažādus mājas darbus pieteicās meitenes ar labu iz-ļ glītību. Studentes no citām valstīm, meitenes au pair, augstskolu studentes no mācībām brīvajā laikā, jaunas precētas sievietes, kas līdzīgi Čerijai Beikerei dzīvoja neīstos close modernajā jaunceltņu rajonā.

Protams, vēl joprojām atradās arī tādi cilvēki kā mis Naita. Mis Mārplas domas pēkšņi pievērsās sievietei, kuras soļi augšstāvā tajā brīdī lika brīdinoši iešķin-dēties uz kamīna dzegas stāvošās lam- ;| pas zvārgulīšiem. Acīmredzot mis Naita, izbaudījusi pēcpusdienas atpūtu, gatavo-jās doties ierastajā pastaigā. Pēc mirkļa viņa ienāks pajautāt, ko atnest no veikala. Kā vienmēr, kad domas pievērsās mis Naitai, mis Mārpla apcerēja izveidojušos situāciju. Nav vārdam vietas, bija jau ļoti mīļi no dārgā Reimonda (viņas krustdēla) puses, un neviens nevarētu pārspēt mis Naitu laipnībā, un, protams, tas nejaukais bronhīts bija padarījis viņu vārgu, un doktors Heidoks bija strikti noteicis, ka viņa nedrīkst dzīvot viena pati mājā. Kurā tikai pa dienu kāds ierodas viņu aprūpēt, ja vien... Mis Mārpla piespieda sevi nedomāt par to, jo nebija jēgas turpināt: “ja vien aprūpētāja nebūtu tieši mis Naita”. Bet ko lai dara, šodien vecajam dāmām netiek dota iespēja izvēlēties. Un uzticīgas kalpones bija izgājušas no modes. Ja saslimšana patiesi smaga, var pieprasīt īstu medmāsu - dārgu un ar grūtībām sarunātu - vai ārstēties slimnīcā, tomēr, kad kritiskais brīdis būs garām, jūs atkal nonāktu mis Naitas aprūpē.

Taisnības labad mis Mārplai nācās atzīt, ka nebija iespējams pārmest mis Naitai un viņai līdzīgām personām neko cilu, izņemot faktu, ka viņas ir neiedomājami kaitinošas. Pārspīlēti sirsnīgas, vienmēr jūsmīgi atsaucīgas pret saviem pienākumiem, izdabājošas un mūžam jautras un uzmundrinošas attieksmē pret saviem aprūpējamiem, īsos vārdčs sakot - apgājās ar tiem kā ar garīgi atpalikušiem mazuļiem.

- Bet es, - mis Mārpla teica pati sev, - lai arī veca, tomēr neesmu garīgi slima.

Šajā brīdī, kā parasti skali elsdama, istabā iedrāzās mis Naita - liela auguma, gadus piecdesmit sešus veca sieviete, kupla miesās, dzeltenīgi iesirmiem, ārkārtīgi komplicētā frizūrā sakārtotiem matiem, ar brillēm uz garā, plānā deguna, zem kura vīdēja labsirdīga mute un gļēvs zods.

- Te nu mēs esam! - viņa starojoši iesaucās, pēc sava prāta cenzdamās uzmundrināt un atdzīvināt veca cilvēka skumjo un krēslaino mūža novakari. - Ceru, ka mūsu pēcpusdienas snauda bija jauka?

- Es adīju, - mis Mārpla nedaudz uzsvēra vietniekvārdu, - un, - viņa turpināja ar nepatiku, kaunēdamās sava nespēka, - esmu izlaidusi valdziņu.

- Ak, dārgā, ak, dārgā, - līdzjūtīgi bilda mis Naita. - Tas nekas, mēs to žigli uzņemsim, vai ne?

- Jūs uzņemsiet, - sacīja mis Mārpla. - Man diemžēl tas nav pa spēkam.

Sarūgtinājums viņas balsī izskanēja, neviena nepamanīts. Mis Naita, kā vienmēr, bija gatava izpalīdzēt.

- Lūk, - viņa pēc brīža teica, - te tas Ir. Tagad, dārgā, viss kārtībā.

Lai gan mis Mārpla vispār neiebilda, ja viņu uzrunāja ar “dārgā” (vai pat “dārgumiņ”) tirgotāja sakņu veikalā vai jauniņā laikrakstu pārdevēja, šī uzruna no mis Naitas mutes burtiski tracināja. Diemžēl vecākam dāmām pienācās paciest daudz ko. Viņa laipni pateicās par uzņemto valdziņu.

- Un tagad es čāpošu nelielā pastaigā, - mis Naita jokoja, - pavisam neilgā.

- Lūdzu, nesteidzieties ar atgriešanos,- mis Mārpla sirsnīgi vēlēja.

- Ko jūs, dārgā! Es negribu pārāk ilgi atstāt jūs vienu - ja nu jums uznāk grūtsirdība!

- Galvoju jums, ka jūtos ļoti labi. Man šķiet, es mazliet pasnaudīšu, - viņa pie-vera acis.

- Tas būtu ļoti pareizi, dārgā. Vai vēlaties, lai es ko atnesu?

Mis Mārpla atvēra acis un brīdi padomāja.

- Jūs varētu iegriezties pie Longdona un uzzināt, vai aizkari nav gatavi. Un vēl vajadzētu vienu zilas vilnas šķeteri no misis Vislejas. Tad aptiekā nopērciet kārbiņu upeņu klepus tablešu. Un apmainiet grāmatu bibliotēkā, tikai neļaujiet, lai viņi iedod tādu, kas nav manis sastādītajā sarakstā. Tā pēdējā bija vienkārši briesmīga, es nespēju to lasīt! - viņa sniedza mis Naitai “Pavasara atmodu”.

- Ak, dārgā, ak, dārgā, jums nepatika? Un es cerēju, ka patiks! Tāds smuks stāsts!

- Un. ja tas nav pārāk tālu, varbūt jūs neiebilstu aiziet līdz Helletam un apskatīties, vai viņiem nav olu putojamais - no tiem “augšup-lejup”, nevis ar rokturi griežamais.

(Viņa ļoti labi zināja, ka pie Helleta nekā tamlīdzīga nav, taču tas bija visattālākais veikals.)

- Ja tas viss jūs pārāk neapgrūtina, - mis Mārpla vēl piemetināja.

Mis Naita bija pati sirsnība:

- Nepavisam! Ar vislielāko prieku!

Mis Naitai patika iepirkties. Staigāšana pa veikaliem iedvesa viņā svaigu dzīves elpu. Tā bija iespēja atrast jaunus paziņas, izdevība patērzēt ar tiem vai patenkot ar pārdevējām un aplūkot dažādas preces dažādos veikalos. Turklāt to visu varēja darīt nesteidzoties, paildzinot patīkamo izklaidi un neizjūtot vainas apziņu, ka būtu izvairījusies no tiešā pienākuma pildīšanas.

Un tā mis Naita, posdamās projām, uzmeta vēl pēdējo skatienu trauslajai, vecajai lēdijai, kas mierīgi atpūtās krēslā pie loga.

Nogaidījusi dažas minūtes - gadījumā, ja mis Naita sadomātu atgriezties pēc iepirkumu somas vai naudasmaka, vai kabatlakatiņa (viņa bija liela aizmārša), kā ari lai atvilktu elpu pēc nelielās garīgās piepūles, ko bija izraisījusi cenšanās izdomāt daudzos nevajadzīgos uzdevumus laipnajai izpalīdzei, - mis Mārpla veicīgi piecēlās kājās, nometa uz galda adīkli un stingrā soli devās pāri istabai uz priekšnamu. Noņēmusi no pakaramā vieglu vasaras mēteli, izcēlusi no statņa spieķi un apmainījusi rītakurpes pret izturīgiem ielas apaviem, viņa pa sētas durvīm atstāja māju.

“Tas viņai prasīs vismaz pusotru stundu,” mis Mārpla apsvēra. “Tieši tā - iepērkoties burzmā kopā ar visiem šiem ļaudīm no Jaunbūves.”

Viņa iztēlojās mis Naitu Longdona darbnīcā neveiksmīgi taujājam pēc aizkariem. Mis Mārplas aprēķins izrādījās apbrīnojami precīzs. Tieši tobrīd mis Naita sacīja:

- Protams, es biju pilnīgi pārliecināta, ka aizkari vēl nevar būt gatavi, bet, protams, kad vecā kundze ieminējās par tiem, es apsolīju, ka iegriezīšos un apjautāšos. Nabaga mīļās vecenītes, viņām atlicis tik maz, par ko interesēties! Izdabāt viņām ir mūsu pienākums. Viņa ir tik mīļa, veca kundzīte! Nedaudz savārgusi, bet ko tur var gaidīt - viņas spēki iet zudumā. Cik jauks audums! Vai ir arī citā krāsā?

Nākamās divdesmit minūtes aizritēja ļoti patīkami. Kad mis Naita beidzot aizgāja, vecākā pārdevēja novīpsnāja, sacīdama:

- Spēki iet zudumā? Tā nu es noticēšu. Vecā mis Mārpla vienmēr bijusi aša kā adata un, esmu pārliecināta, vēl joprojām ir tāda! - Un viņa pievērsās jaunai sievietei cieši apspīlētās biksēs un buru audekla vējjakā, kas vēlējās iegādāties sintētisku audumu ar krabju zīmējumu vannasistabas aizkariem.

- Emīliju Votersu, lūk, ko viņa man atgādina! - mis Mārpla apmierināti no-

teica pie sevis. Viņa allaž izjuta priecīgu gandarījumu, atrodot kādā cilvēkā līdzību ar agrāk sastaptu personu. - Tādas pašas putna smadzenes. Pag, kas notika ar to Emīliju?

“Nekas īpašs,” mis Mārpla atcerējās. Reiz viņa gandrīz saderinājās ar mācītāja palīgu, taču pēc vairākiem gadiem draudzība izčākstēja kā nebijusi. Vecā dama izmeta no galvas atmiņas par neveiksmīgo slimnieku kopēju un pievērsās apkārtnei. Viņa jau bija izsteigusies cauri dārzam, atļaudamās tikai ar acs kaktiņu ievērot, ka Leikoks apšķērējis vecās rozes, lai brīvāk augtu hibrīdās tējrozes. Taču viņa nevēlējās nedz apbēdināt sevi, nedz arī aptumšot tīksmi par veiksmīgo izraušanos no mājām, kas ļāva vienai pašai doties nelielā ekskursijā. Viņu bija pārņēmis patīkams satraukums par gaidāmo piedzīvojumu. Nogriezusies pa labi, viņa iegāja pa mācītājmājas vārtiem un pa iestaigāto taku devās cauri dārzam, līdz nonāca pie mūra žoga, kurā kādreiz bija izveidoti pakāpieni. Tagad to vietā atradās metālā kalti, abpus verami vārtiņi, aiz kuriem sākās noasfaltēts celiņš, kas veda līdz nelielam, glītam tiltiņam pār strautu. Un tur - otrā pusē, kur kādreiz pļavā ganījās govis, - atradās Jaunbūve.

OTRĀ NODAĻA

Juzdamās gandrīz vai kā Kolumbs, kas dodas atklāt jaunu zemi. mis Mārpla pārgāja pār tiltu, tad vēl mazliet tālāk pa celiņu un pēc četrām minūtēm iznāca tieši uz Obrijklouzas.

Protams, viņa bija nolūkojusies uz Jaunbūvi no Makitbeisingroudas, tas ir, bija no tālienes aplūkojusi glīto māju rindas ar televīzijas antenām uz jumtiem un zilā un ro-zīgā, un dzeltenā, un zaļā krāsā nokrāsotajām durvīm un logu rāmjiem. Bet līdz šim tas viss bija viņai atgādinājis uzzīmētu plānu. Līdz šim viņa nebija nedz tuvojusies jaunajām ēkām, nedz iegājusi to teritorijā. Bet nu viņa bija šeit. stāvēja un noraudzījās uz jauno, bravūrīgo pasauli, kas tik ātri auga un pletās plašumā, un visādā ziņā atšķīrās no tās, ko viņa pazina līdz šim. Mājas atgādināja kārtigi saliktus spēļu klucīšus. Šī pasaule neizskatījās reāla.

Arī tās iedzīvotāji, viņasprāt, neizskatījās pēc reālām būtnēm. Bikšainas jaunas sievietes, draudīga izskata jauni vīrieši un zēni, jau piecpadsmit gadu vecumā sievišķīgu plaukumu sasniegušas meitenes. Mis Mārpla nevarēja noturēties pretī domai, ka tas viss kopā izskatās drausmīgi samaitāti. Neviens nepiegrieza īpašu vērību vecajai dāmai, kad tā lēnā solī devās tālāk. Nogriezusies no Obrij-klouzas, viņa pēkšņi atradās Darlington-klouzā. Nesteidzīgā gaitā turpinādama ceļu, mis Mārpla kāri ieklausījās vārdos, ko tai izdevās uztvert no garāmgājēju sarunām: mātes, stumdamas bērnu ratiņus, skali pārsprieda jaunumus, jaunas meitenes runājās ar jauniem vīriešiem, šaubīga izskata dendiji (viņa bija pārliecināta, ka tie bija dendiji) apmainījās ar citiem nesaprotamām frāzēm. Iznākušas uz lieveņa, mātes apsauca bērnus, kuri, kā jau no laika gala bijis, nodarbojās ar kaut ko, kas tiem bija liegts. “Bērns paliek bērns - visos laikos,” viņa ar pateicību nodomāja. Pēkšņi smaids atplaiksnī-jās viņas sejā, kad atmiņā kārtējo reizi atausa virkne salīdzinājumu.

Tā sieviete - nu tieši kā Kerija Edvardsa... un tā tumšmate atgādināja Hūperu meitu - no viņas laulībām iznāca vienas nepatikšanas: atkārtojās tas pats, kas ar Mēriju Hūperi. Tie zēni... tumšmatis līdzīgs Edvardam Līkam - tas vienmēr brūķēja lielu muti, bet bez ļaunuma un patiesībā bija jauks zēns... gaišmatainais - nu, pilnīgi kā misis Bedvelas Džošs. Jauki puiši, abi. Bet tas tur, kas izskatās līdzīgs Gregorijam Binam - tam, baidos, labi neklāsies. Domājams, ka viņa māte ir tāda pati kā...

Viņa iegriezās Volsingemklouzā, un vecās dāmas garastāvoklis uzlabojās ar katru brīdi.

Jaunā pasaule tomēr bija tā pati vecā. Mājas izskatījās savādākas, ielas nosauca par “klouziem”, ģērbās ļaudis dīvaināk, svešādi skanēja viņu balsis, taču cilvēka būtība nebija mainījusies. Lai arī viņi lietoja savādāku frazeoloģiju, sarunu temati bija tie paši.

Savā izlūkgājienā, nogriezdamas ap neskaitāmiem stūriem, mis Mārpla bija pazaudējusi virzienu un piepeši atģida, ka nonākusi ārpus apdzīvotās teritorijas un atrodas uz Kerisbrūkklouzas, kuras viens gals vēl bija “celtniecības stadijā". I’ie kādas gandrīz pabeigtas mājas otrā stāva loga stāvēja jauns pāris. Viņu balsis, apspriežot mājas ērtības, bija sadzirdamas uz ielas.

- Tomēr tev jāpiekrīt, Harij, ka māja atrodas jaukā vietā.

-Tā iepriekšējā atradās tikpat jaukā.

- Šeit ir par divām istabām vairāk.

- Un par tām būs jāmaksā.

- Bet šī man patīk labāk!

- Kā tad - tev patīk!

- Ak, neesi tāds īgņa! Atceries, mamma teica...

- Tavai mammai vienmēr atradīsies, ko teikt.

- Neuzdrošinies izteikties slikti par manu māti! Ko mēs iesāktu bez viņas palīdzības? Turklāt varēja būt daudz ļaunāk - viņa varēja iesūdzēt tevi tiesā!

- Ak, beidz taču reiz, Lilij!

- No šejienes paveras jauks skats uz pakalniem. Var redzēt pat... - viņa izliecās tālu pa logu, ar visu ķermeni pagriezdamās pa kreisi, - var redzēt pat ūdenskrātuvi...

Meitene paliecās vēl tālāk, nepamanīdama, ka atbalstās pret nenostiprinātiem dēliem, kas bija pārlikti pār palodzi. Tie, neizturējuši viņas ķermeņa spiedienu, sāka slīdēt uz ārpusi, nesdami viņu līdzi. Meitene, cenzdamās atgūt līdzsvaru, skaļi iekliedzās:

- Harij!

Jauneklis nepakustējās, stāvēja pēdu vai divas aiz viņas, tad spēra soli atpakaļ...

Izmisumā ar nagiem ieķerdamās sienā, jaunā sieviete atguva līdzsvaru.

- O! - viņa izdvesa baiļpilnu nopūtu. - Tik tikko nenogāzos lejā. Kāpēc tu nesatvēri mani?

- Viss notika tik pēkšņi. Galu galā tev nekas nav noticis.

- Tas ir viss, ko tu vari pateikt? Es gandrīz nositos, vai nesaproti? Un paskaties uz manu džemperi - kāds tas izskatās!

Mis Mārpla pagājās uz priekšu, bet tad impulsīvi devās atpakaļ.

Lilija stāvēja ārpusē pie ceļa, gaidīda-j rna, kamēr jaunais cilvēks aizslēdz mājas durvis.

Mis Mārpla piegāja pie viņas un klusā balsī ātri norunāja:

- Jūsu vietā, dārgā, es neprecētos ar so jaunekli. Jums vajadzīgs cilvēks, uz kuru varat paļauties, kad nonākat briesmās. Atvainojiet, ka jums to saku, bet es ļaušu, ka kādam ir jābrīdina jūs.

Mis Mārpla pagriezās un devās projām, Lilija, acis iepletusi, noskatījās svešas sievietes aiziešanā.

- Bet...

Pienāca jaunais vīrietis.

- Ko viņa teica, Lilij?

Meitene pavēra muti, tad aprāvās.

- Zīlēja nākotni, - Lilija pēdīgi noteica un domīgi paskatījās viņā.

Mis Mārpla, paātrinājusi soli, nogriezās ap stūri un, klupdama pār akmeni, pakrita.

No tuvējās mājas izsteidzās sieviete.

- O, kundze, cik nelaimīgi! Ceru, ka nesasitāties?

Ar nedaudz pārspīlētu centību viņa apskāva mis Mārplu un palīdzēja tai piecelties.

- Nu jau esam uz kājām. Lauzts taču nekas nebūs? Nobijāties gan laikam!

Svešās balss bija skala, bet vārdi iejūtīgi. Tukla, plecīga sieviete ap gadiem

četrdesmit, brūniem, nedaudz iesirmiem matiem, zilām acīm un lielu, pilnīgu muti, kas mis Mārplas apjukušajam skatienam likās pārlieku pilna ar baltiem, mirr dzošiem zobiem.

- Būs labāk, ja ienāksiet pie manis un mazliet atpūtīsieties. Uzvārīšu tasi tējas.

Mis Mārpla pateicās un ļāvās, lai viņu ieved pa zili krāsotajām durvīm priekšnamā un tālāk nelielā istabā, kur bija izvietoti neskaitāmi ar gaišu audumu apvilkti krēsli un dīvāni.

- Lūk, tā, - sacīja viņas glābēja, palīdzēdama apsēsties atzveltnes krēslā un gādīgi novietodama aizmugurē spilvenus. - Sēdiet mierīgi, es iešu uzliet tēju.

Sieviete izgāja, un istaba pēkšņi kļuva nomierinoši klusa. Mis Mārpla dziļi atvilka elpu. Viņa nebija sasitusies, taču klupiens mulsināja. Viņas vecumā kritieni nebija vēlami. “Par laimi, mis Naita nekad neuzzinās par šo atgadījumu,” viņai vainīgi nodomāja un piesardzīgi pakustināja rokas un kājas. Lauzts nekas nebija. Kaut nu tikai nokļūtu mājās bez tālākiem starpgadījumiem. Cerams, ka pēc tases tējas...

Tikko viņa iedomājās par tēju, tā uzradās - uz paplātes un ar četriem saldiem cepumiem uz maza šķīvīša.

- Lūdzu! - Paplāte tika novietota uz neliela galdiņa viņai priekšā. - Vai ieliet? Pašreiz jums loti noderēs salda tēja.

- Bez cukura, lūdzu!

- Jums noteikti jādzer ar cukuru. Saprotiet - šoks. Kara laikā es strādāju hospitālī, ārzemēs. Cukurs brīnišķīgi nomierina. - Viņa iemeta tasē četrus cukurgraudiņus un sparīgi izmaisīja. - Tagad izdzeriet šo te un jutīsities kā no jauna piedzimusi.

Mis Mārpla paklausīja.

"Laipna sieviete,” viņa nodomāja, “atgādina man... jā, ko gan īsti viņa man atgādina?”

- Jūs esat ļoti laipna pret mani, - mis Mārpla pasmaidīja.

- Ak, nieki! Esmu tikai tāds sīks, izpalīdzīgs gariņš. Man patīk izpalīdzēt cilvēkiem. - Noskanēja dārza vārtiņi, un sieviete palūkojās pa logu. - Vīrs pārnācis. Artur, mums ciemiņš!

Sieviete izsteidzās priekštelpā un atgriezās kopā ar Arturu - kalsnu, bālu vīrieti, kurš nezin kādēļ izskatījās apmulsis. Runājot vārdi lēnām vēlās pār viņa lūpām.

- ŠI kundze pakrita tieši pretī mūsu vārtiņiem. Es, protams, ievedu viņu atpūsties.

-Jūsu sieva bija ļoti laipna, mister...

- Bedkoks, kundze.

- Mister Bedkok, esmu apgrūtinājusi misis Bedkoku...

- Ak, Heteri nav iespējams apgrūtināt! Heterei patīk palīdzēt, - viņš uzmeta mis Mārplai ziņkāru skatienu. - Vai devāties uz kādu noteiktu mērķi?

- Nē, tāpat vien pastaigājos. Es dzīvoju Sentmerimīdā nedaudz aiz mācītājmā-jas. Mans vārds ir mis Mārpla.

- Vai, patiesi! - iesaucās Hetere, - jūs  esat mis Mārpla! Esmu daudz dzirdējusi pārjums - jūs esat tā, kas nodarbojas ar slepkavībām!

- Bet Hetere! Ko tu...

- Jūs taču saprotat, ko es domāju - ne j jau slepkavojat, bet atklājat tās. Vai ne tā?

Mis Mārpla kautrigi nomurmināja, ka pāris reizes tiešām bijusi iesaistīta noziegumu izmeklēšanā.

- Stāsta, ka ari ciematā esot notikušas slepkavības. Kādu vakaru par tām runāja Bingoklubā. Viena esot notikusi Gosingtonholā. Es nekad nespētu dzīvot mājā, kurā kāds ticis noslepkavots. Tur noteikti spokojas.

- Slepkavība nenotika tajā mājā. Upuri nogalināja citā vietā, pēc tam līķi nogādāja Gosingtonholā.

- Un atstāja bibliotēkā kamīna priekšā uz paklāja, tā stāsta.

Mis Mārpla apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Vai esat dzirdējusi, ka par to grib uzņemt filmu? Droši vien tāpēc Merīna Grega nopirkusi Gosingtonholu.

- Merīna Grega?

- Jā. Viņa un viņas vīrs. Neatceros vārdu - viņš ir filmu producents vai varbūt režisors - Džeisons, šķiet, vai tamlīdzīgi. Bet Merīna Grega - viņa ir dievīga, vai ne? Pēdējā laikā gan reti filmējusies, ilgu laiku esot slimojusi. Tomēr esmu pārliecināta, ka viņa joprojām ir nepārspējama. Vai esat redzējusi viņu filmā “Camienella”? Un “Mīlestības cena”? Un “Marija, Skotijas karaliene”? Viņa nav vairs jauna, taču vēl aizvien ievērojamākā kinoaktrise. No laika gala esmu dedzīga viņas pielūdzēja. Pusaudzes gados es par viņu vien sapņoju. Bet lielākais notikums manā dzīvē bija, kad Bermudās reiz tika organizēts labdarības pasākums palīdzības sniegšanā Seint-džonsa lauku lazaretei un tur vajadzēja ierasties Merīnai Gregai. Es vai prātā sajuku aiz uztraukuma, un tad - tieši tajā dienā - es nogūlos ar augstu temperatūru un ārsts noteica, ka nekādā ziņā nedrīkstu iet uz pasākumu. Taču es netaisījos samierināties. Īstenībā nemaz tik slikti nejutos. Tā es piecēlos no gultas, nosmiņķēju seju un - uz priekšu! Tiku iepazīstināta ar viņu, un viņa sarunājās ar mani veselas trīs minūtes un iedeva man autogrāfu! Tas bija burvīgi! Nekad neaizmirsīšu to dienu!

Mis Mārpla cieši raudzījās sievietē.

- Ceru, ka pēc tam jūsu veselība nepasliktinājās? - viņa norūpējusies pajautāja.

Hetere Bedkoka iesmējās.

- Itin nemaz! Nekad nebiju jutusies labāk! Ko es gribu teikt - ja ko ļoti vēlies, nevajag baidīties riskēt. Es nekad nebaidos. - Viņa izplūda laimīgos, skanīgos smieklos.

Arturs Bedkoks ar apbrīnu sacīja:

- Heteri nekas nespēj aizkavēt. Viņa ar visu tiek galā.

- Elisona Vailda... - nomurmināja mis Mārpla, apmierināti pamājot ar galvu.

- Kā, lūdzu? - pārjautāja misters Bedkoks.

- Ak, nekas. Atcerējos kādu paziņu.

Hetere izbrīnīti skatījās viņā.

- Jūs atgādināt viņu, tas viss.

- Patiesi? Ceru, ka viņa ir jauka?

- Jauka, jā, - atmiņās kavēdamās, rimti teica mis Mārpla. - Sirsnīga, veselīga, dzīvespriecīga.

- Bet viņai bija arī kļūdas, vai ne? - smējās Hetere. - Man ir.

- Elisona vienmēr bija tik pārliecināta par sava viedokļa pareizību, ka nespēja saskatīt, kā to uztver pārējie vai kā tas iespaido otru cilvēku.

- Tas man liek atcerēties ģimeni, kuru evakuēja no brūkošās mājas un kuru tu uzņēmi, un kura aizgāja ar visām mūsu sudraba tējkarotēm, - Arturs atcerējās.

- Bet, Artur! Es taču nevarēju atstāt viņus nelaimē! Tas būtu nelaipni!

- Tās bija dzimtas mantojums, - skumji noteica viņas vīrs, - vēl no karaļa Džor-

dža laikiem. Tējkarotes piederēja manas mātes vecaimātei.

- Ak, aizmirsti tās vecās karotes, Artur, un beidz reiz gausties!

- Baidos, ka man ir pārāk laba atmiņa.

Mis Mārpla domīgi nolūkojās Arturā.

- Kā klājas jūsu paziņai šobrīd? - pieklājīgi painteresējās Hetere.

Mis Mārpla brīdi vilcinājās, tad atbildēja:

- Elisonai Vaildai? Ak... viņa nomira.

TREŠĀ NODAĻA

- Priecājos, ka beidzot esmu atgriezusies, - teica misis Bentrija, - lai gan jāsaka, ka es jauki pavadīju laiku.

Mis Mārpla saprotoši pamāja ar galvu un saņēma draudzenes pasniegto tējas tasi.

Kad pirms dažiem gadiem pulkvedis Bentrijs, misis Bentrijas virs, nomira, atraitne pārdeva Gosingtonholu un ievērojamu zemes gabalu pie tās, atstājot sev vienīgi nelielo namiņu plašā dārza aus-trumu galā - burvīgu mājiņu ar portiku, taču bez kādām labierīcībām, savā laikā

pat dārznieks bija atteicies tur apmesties. Misis Bentrija ierīkoja nepieciešamās ērtības atbilstoši mūsdienu prasībām - modernu virtuves iekārtu, ar maģistrālo vadu saistītu ūdensapgādi, ievilka elektrību, iebūvēja vannasistabu. Tas viss prasīja prāvu naudas summu, taču ne tuvu tik lielu, kāda tā būtu, ja viņa turpinātu dzīvot Gosingtonbolā. Lai saglabātu privātās dzīves noslēgtību, viņa paturēja sev arī trīs ceturtdaļas akra dārza, ko no pārējās teritorijas norobežoja kuplu koku rinda. “Lai ko viņi darītu Gosingtonholā, ne es ko redzēšu, ne mani kas traucēs,” viņa paskaidroja.

Pēdējos gadus misis Bentrija pavadīja ceļojumos, apciemodama bērnus un mazbērnus dažādās zemeslodes malās un tikai laiku pa laikam atgriezdamās pašas mājā, lai izbaudītu vientulību. Gadiem aizritot, Gosingtonholā vairākas reizes mainīja īpašniekus. Vispirms tur tika ierīkota viesnīca, bet saimnieks bankrotēja; pēc tam māju nopirka četri īpašnieki un sadalīja četros atsevišķos dzīvokļos, taču drīz vien sastrīdējās savā starpā, un galu galā īpašumu iegādājās

Veselības ministrija kādam neskaidram mērķim, kam tā acīmredzot tomēr nederēja, jo tagad Gosingtonholu kārtējo reizi pārdeva, un šo faktu tad arī abas draudzenes pašreiz apsprieda.

- Protams, esmu dzirdējusi klīstam valodas, - sacīja mis Mārpla.

- Jā, - piekrita misis Bentrija, - runāja pat, ka šeit nākšot dzīvot pats Čārlijs Caplins ar visiem saviem bērniem. Tas būtu brīnišķīgi, diemžēl tur nav ne vārda patiesības. Nē, tā noteikti būs Merina Grega.

- Cik viņa bija jauka, - nopūtās mis Mārpla. - Es atceros viņas agrīnās filmas. “Bird of Passage” ar simpātisko Džoelu Robertsu. Un filma par Skotijas karalieni Mariju... Un, lai gan tā bija bezgala sentimentāla, es ar sajūsmu skatījos “Coinin’ thru the Rye". Ak, dārgā, tas bija tik sen!

- Jā, - domīgi novilka misis Bentrija, - viņai vajadzētu būt... kā jūs domājat? Četrdesmit pieci? Piecdesmit?

Mis Mārpla domāja, ka tuvu piecdesmitiem.

Vai pēdējā laikā viņa filmējas? Es tagad reti apmeklēju kinoteātrus.

- Nelielās lomiņās - jā. Jau labu laiku viņu neredz galvenajās lomās. Esot pārcietusi smagu nervu sabrukumu. Pēc kārtējās šķiršanās.

- Viņām visām tik daudz (o viru... Tiešām, tam jābūt ārkārtīgi nogurdinoši.

- Man tas nekādi nav saprotams! - atzinās misis Bentrija. - Iemīlēties vienā, apprecēties, pierast, iekārtot laulibas dzīvi un tad - ņemt un to visu pamest, un sākt atkal no gala ar citu! Man tas šķiet gatavais ārprāts.

- Es nevaru spriest par to, - mis Mārpla, vecmeita būdama, kautrīgi ieklepojās, - nekad neesmu bijusi precējusies. Bet viņu dzīve, ziniet, izklausās nožēlojama.

- Manuprāt, viņi nevar no tā izvairīties, - misis Bentrija prātoja, - pie viņu dzīvesveida. Viss notiek tik publiski, saprotiet. Es tikos ar viņu, ar Merinu Gregu, kad biju Kalifornijā, - viņa piebilda.

- Kāda viņa ir? - mis Mārpla ieinteresēti vaicāja.

- Apburoša, - viņas draudzene jūsmoja, - tik dabiska un vienkārša! - Un domīgi piebilda: - Tas atgādina uniformu.

- Kas?

- Vienmēr izskatīties dabiskai un vienkāršai. Tu iemācies, kā to darīt, un tad tev tā jāturpina. Ja tā padomā, kas tā ir par elli - nekad nedrīksti pārtraukt un pateikt: “Dieva dēļ, lieciet man reiz mieru!” Es uzdrošinos piekrist, ka - kaut vai pašaizsargāšanās dēļ - viņiem nākas piedalīties visādās tur dzeršanās vai citās izlaidīgās būšanās.

- Viņa ir bijusi precējusies piecas reizes, vai ne? - mis Mārpla rēķināja.

- Vismaz. Pats pirmais, ar ko viņa apprecējās, bija ne ar ko neievērojams puisis, tas neskaitās. Tad ārzemju princis vai grāfs un tad kinozvaigzne Roberts Traskets, šķiet, tā viņu sauca? Ar viņu viss sākās kā aizraujošs mīlas romāns, taču lauliba ilga tikai četrus gadus. Un tad bija Isidors Raits, dramaturgs. Tā bija mierīga un nopietna laulība, bija ari bērns. Acīmredzot viņa vienmēr ilgojusies pēc bērna - bija pat it kā adoptējusi pāris bezpajumtnieku mazuļus. Šā vai tā - pašas bērns ir kaut kas reālāks. Ļoti daudzsološs jaunas dzīves sākums. Ideļ ala māte. Bet tad atklājās, ka bērns piedzimis plānprātis vai idiots, vai kaut kas tamlīdzīgs, un pēc šī atklājuma viņai bija nervu sabrukums, viņa ilgi ārstējās, pameta filmēšanos.

Izskatās, ka jūs ļoti daudz zināt par viņu, - pabrinijās mis Mārpla.

Dabiski, ja Merīna Grega pērk Gongtonholu, esmu ieinteresēta uzzināt par viņu ko vairāk. Ar savu tagadējo vīru viņa apprecējās pirms diviem gadiem, un lunā, ka ar Merīnu viss atkal kārtībā. Viņš ir producents vai varbūt režisors - es allaž jaucu. Viņš esot iemīlējies Merīnā jau tad, kad abi vēl bijuši pavisam jauni, vien tolaik viņš vēl neko dzīvē nebija sasniedzis. Tagad viņš kļuvis diezgan slavens. Kā viņu sauca? Džeisons... Džeisons Kautkāds... Džeisons Hads... nē, Kads ir viņa uzvārds. Viņi nopirka Gosingtonholu, jo tā neatrodas tālu no... - viņa saminstinājās, - ...no Elstrijas.

Mis Mārpla noliedzoši pakratīja galvu.

Nedomāju vis, - viņa teica, - Elstrija atrodas Londonas ziemeļdaļā.

Nē, es runāju par kinostudiju. Tā ir pavisam jauna. Hellingforta - pareizi, tā to sauc, izklausās somiski. Apmēram sešas jūdzes no Mākitbeisingas. Tur gatavojas uzņemt filmu, ja nemaldos, par Austrijas Elizabeti.

- Jūs esat labi informēta par kinozvaigžņu dzivi, - pabrīnījās mis Mārpla. - Vai to visu jūs uzzinājāt, būdama Kalifornijā?

- Ne gluži visu. Patiesībā lielāko daļu es izlasīju kinožurnālos, kurus pāršķirstu, kad apmeklēju frizētavu. Daudziem aktieriem es nezinu pat vārdus. Bet. kā jau teicu, tā kā Merīna Grega ar vīru ir nopirkuši Gosingtonholu, biju ieinteresē! ta uzzināt ko vairāk. Par ko tik neraksta šajos žurnālos! Šaubos, vai maz puse no tā ir patiesība. Droši vien pat ne ceturtā daļa. Es neticu, ka Merīna Grega ir nimfomāne, es neticu, ka viņa aizraujas ar alkoholu! Droši vien, viņa nelieto arī medikamentus. Visticamāk - viņa pameta visu vienkārši tādēļ, ka gribēja kārtīgi atpūsties, un nekāda nervu sabrukuma vispār nebija. Bet patiesība ir tā, ka viņa pārvācas uz dzīvi Gosingtonholā.

- Kā dzirdēju, jaunnedēļ, - mis Mārpla zināja teikt.

Jau tik drīz? Jā, runā, ka viņa esot atļavusi divdesmit trešajā datumā organizēt Gosingtonholā sarīkojumu Seintdžonsa Medicīnas korpusa atbalstītājiem. Droši vien, mājā daudz kas ir mainījies.

- Pareizāk būtu teikt - gandrīz viss. Daudz vienkāršāk - un arī lētāk - būtu bijis, ja māja tiktu nojaukta un uzcelta no jauna.

- Vannasistabas, vai ne?

- Sešas jaunas, tā stāsta. Un ziemas ilārzs. Baseins. Un vēl tie, ko viņi dēvē, šķiet, par “ainavu logiem”. Bet no jūsu vira kabineta un bibliotēkas istabas izveidota viena liela telpa - mūzikas zāle.

- Arturs kapā apgrieztos otrādi, ja zinātu. Vai atceraties, cik ļoti viņš necieta mūziku? Nabadziņam trūka muzikālās dzirdes. Kā viņš izmainījās sejā, ja kāds draugs uzaicināja mūs uz operu! Esmu pārliecināta, ka viņš atgriezīsies Gosing-lonholā, lai spokotos. - Viņa pieklusa, lad nopietni ievaicājās: - Vai nevienam nav ienākusi prātā doma, ka mājā varētu spokoties?

Mis Mārpla pakratīja galvu.

- Gosingtonholā nav spoku, - viņa stingri noteica.

- Tas nespētu cilvēkus atturēt apgalvot pretējo, - misis Bentrija iebilda.

- Neviens nekad ko tamlīdzīgu nav teicis. - Brītiņu klusējusi, mis Mārpla tur pināja: - īstenībā cilvēki nav tik dumji Vismaz ne jau nu ciemata ļaudis.

Sarunbiedrene uzmeta viņai žiglu ska tienu.

- Jūs, Džeina, vienmēr esat to apgal vojusi, un es neteikšu, ka jums nav tais nība.

Pēkšņi smaids atplaiksnījās tās sejā.

- Merīna Grega jautāja, ļoti mīļi un delikāti, vai man nebūšot sāpīgi redzē svešiniekus dzīvojam agrāk man piedero šajā mājā. Es apgalvoju, ka tas mani ne kādi neskar, taču nezin vai viņa noticēja Bet Gosingtonhola, kā jūs, Džeina, zināt nav manas dzimtās mājas. Ja es va mans vīrs būtu tur uzauguši, tad tai būr tu cita nozīme. Māju mēs nopirkām, kac Arturs aizgāja pensijā - jauka vieta, kufl apmesties. Bez tam šeit bija iespējas pamedīt, pamakšķerēt. Atceros, kā, to pērkot, priecājāmies par skaisto apkārtni un ērto māju, ko būs viegli apsaimnieko Viegli! Nesaprotu, kā mēs spējām ko t du iedomāties! Visas šis kāpņu kāpnes un garie koridori! Un tikai četri apkalpotāji. Tikai! Kas tā bija par dzīvi, ha, ha! - Viņa aprāva smieklus un noraizējusies apvaicājās: - Kas tur bija ar to kritienu? Tā sieviete - Naita - viņa nedrīkstēja ļaut jums vienai doties pastaigā.

- Nabadzīte nav vainīga. Todien aizsūtīju viņu iepirkties un tad...

- Saprotu - veikli tikāt 110 viņas vaļā. Jums nevajadzēja tā darīt, Džeina. Jūsu gados.

- Kā jūs par to uzzinājāt?

Misis Bentrija plati pasmaidīja.

- Sentmerimīdā paturēt kaut ko slepenībā ir neiespējami. Jūs pati bieži vien esat to teikusi. Misis Mīvija pastāstīja.

- Misis Mīvija?

- Mana apkopēja. Viņa dzīvo Jaunbūvē.

- Ak, Jaunbūve... - Sekoja jau tradicionālā pauze.

- Ko jūs darījāt Jaunbūvē? - ziņkārīgi pavaicāja misis Bentrija.

- Vienkārši gribēju to apskatīt. Redzēt, kādi cilvēki tur dzīvo.

- Nu, un - kādi viņi ir?

- Tādi paši kā cituviet. Es tikai nesaprotu, vai biju vīlusies, vai gluži otrādi - tas mani nomierināja.

- Bijāt vīlusies?

- Nē. Šī atziņa mani nomierināja. Tā pamudināja mani... kā lai pasaka... at-j pazīt noteiktus cilvēku tipus, lai gadījumā, ja kaut kas notiek, varētu labāk iz-ļ prast, kāpēc un kur meklējams cēlonis. |

- Ja notiek slepkavība, gribat teikt?

Mis Mārpla izskatījās pārsteigta.

- Nesaprotu, kāpēc jūs uzskatāt, ka es nepārtraukti domāju par slepkavībām.

-Ak, Džeina, nerunājiet niekus! Kāpēc gan jums reizi par visām reizēm nebūt atklātai un neatzīt sevi par speciālisti kriminoloģijā?

-Tāpēc, ka es ne tuvu tā neesmu. - Mis Mārpla labpatikā staroja. - Viss ir daudz vienkāršāk - esmu labi iepazinusi cilvēka dabu, un tas ir pilnīgi dabiski, ja visu mūžu esi nodzīvojusi vienā mazā ciematā.

- Lai arī daudzi tam nepiekristu, - misis Bentrija prātoja, - jums dzīve šeit liekas interesanta. Jūsu māsasdēls Rei-monds gan allaž mēdz uzsvērt, ka dzīve ciematā atgādina stāvošu ūdeni.

- Ak, Reimonds, - mis Mārpla noteica un sirsnīgi piemetināja: - Viņš ir tik iejūtīgs... Jūs zināt, viņš apmaksā mis Naitas pakalpojumus.

Doma par mis Naitu pavērsa vecās dāmas prātu citā virzienā, un viņa steidzīgi piecēlās.

- Man laiks doties atpakaļceļā.

- Jūs taču nenācāt kājām visu ceļu līdz šejienei?

- Protams, nē. Es atbraucu inčā.

Mīklainais paziņojums tika uzņemts kā pašsaprotams. Pirms daudziem gadiem misters Inčs bija divu vieglo ormaņu ratu īpašnieks. Viņa kebi sagaidīja vilcienu pasažierus vietējā stacijā, tos īrēja ciemata dāmas, dodoties uz “tējas dzeršanu” vai laiku pa laikam pavadot meitas uz tādiem vieglprātīgiem pasākumiem kā dejas. Pienāca diena, kad vecais Inčs - dzīvespriecīgs, sārtsejains virs pāri septiņdesmitiem - atdeva vietu dēlam, sauktam par “jauno Inču” (kaut gan tobrīd tas bija sasniedzis jau četrdesmit piecu gadu vecumu), tomēr Inčs turpināja izbraukt ari pats - tajās reizēs, kad to pieprasīja gados vecākās lēdijas, kuras viņa dēlu uzskatīja par pārāk jaunu un bezatbildīgu.

Lai turētos lidzi laikam, jaunais Inčs atteicās no zirgu transporta un tā vietā iegādājās automašīnas. Taču viņš gandrīz neko nesaprata no motoriem, un laika gaitā uzņēmumu pārņēma kāds misters Bardvels. Vārds “Inčs” tomēr saglabājās. Drīz vien Bardvels pārdeva savas tiesības misteram Robertsam, bet telefona grāmatā joprojām kā uzņēmuma oficiālais nosaukums figurēja “Inch's Tnxi Service”, un joprojām ciemata vecākās dāmas, runājot par saviem izbraukumiem, bija pieradušas teikt “braucu inčā”, it kā viņas būtu Jona un Inčs - lielā zivs.*

II

- Zvanīja doktors Heidoks, - pārmetoši sacīja mis Naita. - Es teicu, ka esat aizgājusi pie misis Bentrijas uz tēju. Viņš ; piezvanīšot rītdien.

Viņa palīdzēja mis Mārplai atbrīvoties no virsdrēbēm.

‘Bībele. Jonas grāmata. Jona bija pravietis, kurš atteicās izpildīt Dieva uzdevumu. Par sodu Dievs sūtīja lielu zivi, kas vētras laikā jūrā Jonu aprija. Zivs vēderā  Jonam nācās pavadīt trīs dienas.

- Un tagad mēs jūtamies pagalam nogurušas, - viņa konstatēja apsūdzošā balsī.

- Jūs varbūt, - atbildēja mis Mārpla, - es tie.

- Nāciet nu un apsēdieties šeit, tā omulīgi pie kamīna, - mis Naita kā parasti nepievērsa ne mazāko uzmanību aprūpējamās vārdiem. (“Nav vērts ielāgot, ko mīļās vecenītes saka, galvenais - nestrīdēties pretī, lai ko viņas nesarunātu.”) - Ko mēs teiktu par vienu jauku tasi "Ovalti-ne”?Vai, pārmaiņas pēc, "Horlicks"?

Mis Mārpla pateicās un izpauda vēlēšanos pēc nelielas glāzes sausā heresa. Mis Naitas reakcija bija izteikti nosodoša.

- Jādomā, ko gan teiktu dakteris par šo te, - viņa purpināja, pasniedzot prasīto.

- Rit no rīta mēs viņam to pajautāsim, - draiski apsolīja vecā dāma.

Nākamajā rītā mis Naita sagaidīja doktoru Heidoku priekštelpa un satraukti sačukstējās ar to.

Pavecais kungs ienāca istabā, rokas berzēdams, jo rīts bija padevies drēgns.

- Mūsu dakteris atnācis mūs apraudzīt, - jautri pavēstīja mis Naita. - Vai drīkstu paņemt jūsu cimdus, ārsta kungs?

- Lai paliek tepat, - Heidoks bezrūpī nometa cimdus uz galda malas. - Pamatīgs aukstums šorīt.

- Varbūt vēlaties malku heresa? - piedāvāja mis Mārpla.

- Neatteikšos, lai jums nebūtu jādzer vienatnē. Jau dzirdēju, ka vakar esa baudījusi ko stiprāku.

Mis Naita, novietojusi karafi un glāzes uz mazā galdiņa līdzās mis Mārplai, izgāja no istabas.

Doktors Heidoks bija mis Mārplas sens draugs. Kaut gan jau pensijā, viņš turpi nāja apmeklēt savus vecos pacientus.

- Jūs esot kritusi, - izdzēris savu glāzi, viņš uzsāka. - Tas nu galīgi nav ieteicams jūsu gados. No sirds iesaku būt uzmanīgākai. Man teica, jūs atsakoties aicināt Sendfordu.

Doktors Sendfords bija Heidoka kolēģis.

- Par laimi, tā jūsu mis Naita tomēr aizsūtīja pēc viņa un pareizi darīja.

Nebija jau nekas nopietns, daži nobrāzumi un neliels satraukums. Doktors Sendfords domāja tāpat. Tīri labi būtu varējusi gaidīt līdz jūsu pārbraukšanai,

- Paklausieties, mana dārgā, es ne-praktizēšu mūžīgi. Un Sendfordam, atļaujiet aizrādīt, ir augstāka kvalifikācija nekā man. Viņš ir augstas klases ārsts.

- Visi jaunie ārsti ir vienādi - viņi izmēra jums asinsspiedienu un, lai kas arī Initu atgadījies, izraksta lielu daudzumu ļaunu, nepazīstamu tablešu. Gan rozā, gan dzeltenas, gan brūnas. Šodienas medicīna atgādina lielveikalu - viss iesaiņots dažnedažādās paciņās.

- Jums patiktu labāk, ja es parakstītu dēles, mikstūru pret caureju un ierīvētu jums krūtis ar kamparelļu.

- Es tās allaž ierīvēju, kad klepoju, - mis Mārpla omulīgi nosmēja, - tas ļoti palīdz.

- Mums nepatīk novecot, tur tā vaina, - Heidoks maigi teica. - Arī man tas netīk.

- Salīdzinot ar mani, jūs esat vēl gluži jauns cilvēks. Bet es nemaz nebaidos novecot, ne jau vecuma kā tāda es baidos. Nepatīkama ir pašapziņas mazināšanās.

- Manuprāt, es saprotu, ko jūs domājat.

- Nekad tu neesi viena! Grūti vienai iziet no mājas, kaut uz neilgu brīdi. Tā pati adīšana, kas allaž sagādājusi man lielu mierinājumu - es patiešām esmu prasmīga adītāja, - tagad nemitīgi pazaudēju valdziņus, bieži pat nepamanot to.

Heidoks līdzjūtīgi noraudzījās viņā.

Bet tad viņa acis iezibējās.

- It visam var atrast pretmetu.

- Ko jūs ar to domājat?

- Ja nevarat adīt, kā būtu ar atšķetināšanu, pārmaiņas pēc? Penelope tā darīja

- Man grūti iedomāties sevi viņas vietā

- Taču tā jūs varētu paust savu nostāju, vai ne?

Doktors Heidoks piecēlās.

- Man tagad jāiet. Ziniet, ko es jums parakstītu? Vienu jauku, pikantu slepkavību

- Tā nu reiz ir viena briesmīga lieta -runāt!

- Vai tad? Lai nu kā, bet jūs taču vienmēr spējat izlobīt ko tādu, caur ko viss nāk gaismā. Allaž nobrīnos par to Kā vecais, labais Holmss. Ar savā laikā populārajām metodēm, kas tomēr nebeidz intriģēt ļaužu prātus.

Tiklīdz ārsts bija aizgājis, istabā iesteidzās mis Naita.

- Redzat nu, - viņa priecīgi iesaucās, - mēs izskatāmies daudz spirgtākas. Vai dakteris ieteica kādas tonizējošas zāles?

- Viņš ieteica man pievērsties slepkavībām.

- Kādu saistošu kriminālromānu?

Nē, reālā dzīvē.

- Lai Dievs mūs pasargā! - iekliedzās mis Naita. - Neizskatās jau ari, ka šajā mierīgajā ciematā varētu notikt kaut kas tamlīdzīgs.

- Slepkavība, - sacīja mis Mārpla, - ir Iespējama jebkurā vietā. Un notiek ari.

- Varbūt jaunbūvē, - minēja mis Naita. - Daudzi no tiem dendijiem līdzīgajiem puišiem nēsā nažus.

Slepkavība notika, bet ne Jaunbūvē.

CETURTĀ NODAĻA

Nedaudz atkāpusies no spoguja, misis Bentrija palaboja cepuri (viņa tās reti nēsāja), uzvilka elegantus cimdus un izgāja no mājas, rūpīgi aizslēgdama durvis. Viņu pārņēma patīkamas priekšnojautas par gaidāmo tikšanos. Kopš sarunas ar mis Mārplu bija aizritējušas trīs nedēļas. Merīna Grega un viņas vīrs jau bija apmetušies Gosingtonholā un vairāk vai mazāk iekārtojušies uz dzīvi.

Šo pēcpusdienu Gosingtonholā notika saviesīgais Seintdžonsa Medicīnas korpusa atbalstam paredzētais pasākums. Galvenajiem šī pasākuma organizētājiem Merina Grega rīkoja pieņemšanu. Misis Bentrija nepiedalījās rīcības komitejā, bet viņa bija saņēmusi vēstuliti no Merīnas Grega ar ielūgumu atnākt uz tēju, vēl pirms ieradīsies lūgtie viesi un pārējie svētku apmeklētāji. Vēstulē aktrise pieminēja viņu tikšanos Kalifornijā un bija parakstījusi: “Ar patiesu cieņu Merīna Grega.” Tā bija rakstīta ar roku, nevis nodrukāta uz rakstāmmašīnas. Nevarēja noliegt, misis Bentrija jutās patīkami pārsteigta un glaimota. Galu galā slavena kinoaktrise ir slavena kinoaktrise, un vecākās dāmas, neska toties uz to, ka vietējā sabiedrībā tās. ie ņem redzamu vietu, tomēr apjauta savi nenozīmīgumu slavenību pasaulē. Visa tā rezultātā misis Bentrija izjuta saviļņojošu satraukumu, līdzīgu tam, kādu izjūt bērns priecīga pārsteiguma gaidās.

Ejot pa piebraucamo ceļu uz dzīvojamās mājas pusi, misis Bentrijas vērīgais skatiens atzīmēja redzēto. Pēc vairāku līdzšinējo, jāsaka - visai nolaidīgo, īpašnieku maiņas apkārtne bija rūpīgi sakopta. “Līdzekļi nav žēloti,” viņa pie sevis noteica un apmierināti pamāja ar galvu. Viņa izjuta pateicību, ka no piebraucamā ceļa nav redzams puķu dārzs. Tajās tālajās dienās, kad misis Bentrija dzīvoja Gosingtonholā, viņa bija īpaši lepojusies ar puķu dārzu un vēl jo vairāk ar ziedotajām apmalēm gar celiņiem. Un viņa lāvas nožēlas pilnām, nostalģiskām atminām par reiz pašas audzētajiem īrisiem. "Vislabākais īrisu dārzs visā valstī,” viņa lir gandarījumu atcerējās.

Piegājusi pie atjaunotajām ieejas durvīm, kas, svaigi nokrāsotas, spoži laistījās, misis Bentrija nospieda zvana pogu. Durvis nekavējoties atvēra pakalpīgs virssulainis, kas neapšaubāmi bija itālis, un taisnā ceļā aizvadīja viņu uz telpu, kurā reiz atradās pulkveža Bentrija bibliotēka un kura, kā viņa jau zināja, tagad bija apvienota ar bijušo kabinetu. Iznākums rādījās iespaidīgs. Sienas apšūtas ar paneļiem, grīda noklāta ar parketu. Telpas vienā galā stāvēja flīģelis, nedaudz atstatus no sienas - lielisks atskaņotājs; otrā ijalā bija izveidota tāda kā maza sala - uz persiešu paklāja atradās tējas galdiņš u daži krēsli. Pie galdiņa sēdēja Merin Grega, atslējies pret kamīnu, stāvēja vīrietis, kuru misis Bentrija no pirmā acu uzmetiena novērtēja kā visneglītāko vīrieti, kādu viņai nācies sastapt.

Tieši tobrīd, kad misis Bentrija bija pastiepusi roku, lai piezvanītu, Merin Grega liegā, sajūsmas pilnā balsī teica vīram:

- Šī vieta, Džink, ir kā radīta man, tieši man. Tā ir tāda, kādu vienmēr esmu vēlējusies. Atturigums. Angļu atturigums ir Anglijas lauku ainava. Es redzu sevi nodzīvojam šeit visu atlikušo mūžu. Mēs pa ņemsim angļu dzīvesveidu. Pēcpusdienā mēs dzersim pēcpusdienas tēju - Ķīnas tēju no manas iemīļotās karaļa Džordža laikmeta tējas servīzes. Un pa šo logu raudzīsimies tur, uz to angļu mauriņu un uz ziediem gar dārza celiņiem. Beidzot esm mājās, es to jūtu. Jūtu, ka šeit es varu ap mesties uz dzīvi, ka šeit beidzot atradīs ilgoto mieru un laimi. Šī vieta ir mana mājas. Jā, tieši to es izjūtu. Mājas.

Džeisons Rads (Džinks, kā viņu sauc laulātā draudzene) uzsmaidīja sievai. Ta bija piekāpīgs, iecietīgs smaids, daļēji rezervēts smaids, jo, taisnību sakot, šādus vārdus viņš bija dzirdējis ari agrāk. Iedejams, ka šoreiz tā notiks. Iespējams, ka Gosingtonhola tiešām ir tā pareizā Vieta, kur Merīna Grega spēs iejusties. taču viņš labi atcerējās iepriekšējās dzīvesvietas, par kurām viņa tāpat bija jūsmojusi. Iesākumā viņa allaž bija pārliecināta, ka beidzot atradusi tieši to, ko vēlejusies. Džeisona dobjā balss izskanēja maigi un nomierinoši:

- Lieliski, mīļā, patiešām lieliski. Esmu priecīgs, ka tev šeit patik.

- Patīk? Es dievinu šo māju! Vai tad tu nē?

Protams, - apgalvoja Džeisons Rads.

“Pārāk slikta jau nav,” viņš klusībā atzīmēja. “Kārtīga, pamatīgi celta, diezgan neglīta Viktorijas laika māja. Jāatzīst, ka tā rada uzticamības un drošības sajūtu.” Tagad, kad briesmīgākās no mājas fantastiskajām neērtībām bija novērstas, tā varēja kļūt gluži pieņemami komfortabla, lai taja varētu dzīvot. “Nav slikta vieta, kur laiku pa laikam atgriezties. Ja paveiksies,” viņš rēķināja, “Merīna varētu izturēt divus, varbūt divarpus gadus, kamēr tā sāk viņai apnikt. Atkarībā no apstākļiem.”

Merīna, viegli nopūzdamās, sacīja:

- Tas ir tik brīnišķīgi - atkal justies labi. Būt stiprai, spējīgai ar visu tikt galā.

Un viņš atbalsoja:

- Protams, mana mīļā, protams.

' Tajā brīdī atvērās durvis un itālis virssulainis pieteica viešņu.

Merina bija pati laipnība. Viņa panāca pretim un, rokas izstiepusi, sacīja, cik burvīgi ir atkal redzēt misis Bentriju! Un kāda sagadīšanās, ka viņām bija jāsatiekas toreiz Sanfrancisko, ka divus gadus vēlāk viņa un Džinks nopirkuši tieši šo māju, kas reiz piederējusi misis Bentrijai. Un viņa cer, viņa patiesi cer, ka misis Bentrija neņems ļaunā tās daudzās pārvērtības, ko viņi veikuši mājā, un viņa cer, ka kundze neuzskatīs viņus par uzmācīgiem iebrucējiem, kas nekaunīgi ielauzušies.

- Jūsu lēmums apmesties šeit uz dzīvi ir viens no visaizraujošākajiem notikumiem, ko mūsu ciemats pieredzējis ilgākā laikā, - misis Bentrija sirsnīgi apliecināja un paskatījās kamīna virzienā.

- Vai esat pazīstami ar manu vīru?

Džeisons - misis Bentrija.

Misis Bentrija uzlūkoja Džeisonu ar lielu interesi. Pirmais iespaids par šo cilvēku kā par ļoti neglītu mazinājās. “Vīrietim ir tik neparastas acis,” vina brīnījas, “tik dziļi iegrimušas,” viņa nekad nevienam tādas nebija redzējusi. “Kā mierīgi, dziļdziļi dīķi,” viņa atrada salīdzinājumu un sajutās kā romantisku romānu rakstniece. Pati seja izteikti skarba, gandrīz smieklīgi neproporcionāla. Deguns Izvirzījies uz augšu, nedaudz sarkanas krāsas to viegli pārvērstu par klauna degunu. Bez tam viņam bija arī klauna liela, skumīgā mute. Vai šobrīd vīrietis bija sliktā omā, vai arī viņš parasti tā izskatītas, to viņa nezināja. Džeisons ierunājās, un viņa balss izrādījās negaidīti patīkama. Zema un nomierinoša.

- Vīru, - viņš teica, - allaž atceras pēdējo. Bet atļaujiet pievienoties sacītajam un apliecināt, ka esam ļoti priecīgi redzēt jūs šeit. Ceru, jūs nedomājat, ka varētu būt savādāk.

- Izmetiet no galvas aplamo domu, ka esmu bijusi spiesta aiziet no šejienes! Šī nekad nav bijusi mana “mīļā, vecā māja”. Nespēju vien nopriecāties, ka esmu to pārdevusi. Es nejaudāju uzturēt māju kārtībā. Man patika dārzs, bet māja arvien vairāk un vairāk kļuva par apgrūtinājumu. Kopš esmu to pārdevusi, es lieliski pavadu laiku, ceļodama pa ārzemēm un apciemodama savas precētās meitas un mazbērnus, un draugus visāa pasaules malās.

- Meitas... - teica Merīna Grega. - Jums ir meitas un dēli?

- Divi dēli un divas meitas. Un visāl zemeslodes pusēs - viens dēls Kenijā un otrs Dienvidāfrikā, viena meita netālu no Teksasas, bet otra, paldies Dievam, tepat Londonā.

- Četri, - domīgi sacīja Merina Grega, - četri bērni... un cik mazbērnu?

- Uz šo brīdi deviņi, - atbildēja misis Bentrija un sajūsmināti turpināja. - Būt vecmāmiņai ir tik aizraujoši! Nav jāuztraucas par tādām lietām kā vecāku atbildība par bērna pareizu audzināšanu. Varu lutināt viņus visneiedomājamākajos veidos...

Džeisons Rads strupi pārtrauca:

- Baidos, ka saule spid tieši jums acīs.

- Viņš piegāja pie loga un noregulēja žalūzijas. - Pastāstiet mums kaut ko tuvāk par šo brīnišķīgo ciematu, - viņš atgriezies ierosināja.

Un, pasniegdams tējas tasi, piedāvāja:

- Vai vēlaties siltu plāceni vai sviestmaizi, vai varbūt šo cepumu? Mūsu saimniece ir itāliete un prot gatavot lieliskas smalkmaizītes un cepumus. Kā redzat, mēs radināmies pie tradicionālās anglu pēcpusdienas tējas.

- Ļoti garda, - atzinīgi bilda misis Bentrija, malkodama aromātisko dzērienu.

Merīna Grega smaidīja un izskatījās glaimota. Viņas pirkstu pēkšņās nervozas kustības, ko pirms brīža bija pamanījis Džeisona vērīgais skatiens, norima. Misis Bentrija turpināja ar apbrīnas pilnu skatu lūkoties mājasmātē. Popularitāti Merīna Grega sasniedza, pirms parādījās šodien tik vitāli nozīmīgie statistiskie ir rādītāji; viņai netika piemērots tituls Seksīgākā” vai “Krūtis”, vai ‘Torss”. Metina bija gara, slaida un lunkana; viņas galvas veidojums un sejas vaibsti atgādinaja Garbo. Filmās viņas personības vilinājums izpaudās daudz būtiskāk neki vienīgi seksuālā pievilcība. Negaidīts galvas pavērsiens, skaisto acu dziļais skatiens, daiļo lūpu vieglas trīsas - tas visi kopumā pārsteidza skatītāju nesagatavotu, pašam neapzinoties, pakļāva to aktrises elpu aizraujošajam valdzinājumam Tur nebija nekā no ierindas aktrišu parastās, profesionāli aprēķinātās vaibstu spēles. Šo dabiskumu viņa joprojām bija saglabājusi, gan daļēji apzināti. Līdzīgi daudzām kino un teātra aktrisēm, ar laiku arī Merīna bija apguvusi prasmi vajadzīgā brīdī “atslēgties” no apkārt notiekošā; viņa varēja ierauties sevī, ārēji paliekot vēsa un atturīga, tā sagādājot vilšanos kādam sava talanta pielūdzējam. Uni tad - piepešs galvas pagrieziens, raksturīga rokas kustība un burvība atgriezās.  Viena no Mennas Gregas slavenākajan lomām bija Marija, Skotijas karaliene, un, vērojot aktrisi šobrīd, misis Bentrija nezkādēļ atminējās viņas tēlojumu tajā filmā. Neviļus viņa uzmeta skatu aktrises vīram Džeisons cieši raudzījās sievā. Uz mirkli vīrietis bija zaudējis piesardzību, un viņa seja skaidri pauda apslēptas jūtas. “Augstais Dievs," misis Bentrija nodomāja, “šis cilveks pielūdz savu sievu!” Viņa nesaprata kāpēc šī atziņa tik ļoti pārsteidza. Droši vien tāpēc, ka par kinozvaigznēm, viņu laulibām un milas sakariem tik daudz tika rakstīts presē, ka atklāt viņu starpā patiešām istu mīlestību - un vēl skatīt pašas acim - likās neiespējami. Pēkšņa impulsa vadīta, viņa sacīja:

- Ceru, ka jums māja ir iepatikusies nn kādu laiku šeit padzīvosiet. Vai esat nodomājuši apmesties uz ilgāku laiku?

Merīna pārsteigta pievērsās viņai un plati iepleta acis.

- Es palikšu šeit uz visiem laikiem. O, tas nenozīmē, ka uz kādu brīdi neaizbraukšu. Protams, aizbraukšu. Ir iespēja nākamgad uzņemt filmu Āfrikas ziemeļos, vel gan noteikti nav izlemts. Jā, manas mājas būs šeit. Es atgriezīšos. Es vienmēr šeit atgriezīšos, - viņa nopūtās. - Tas jau ir tas brīnišķīgākais. Atrast mājas. Beidzot.

- Saprotu, - teica misis Bentrija, tajā pašā laikā nodomājot: “Vienalga, ne uz bridi nenoticēšu, ka tā būs. Šaubos, vai esat tie cilvēki, kas spējīgi nogruntēties uz pastāvīgu dzīvi vienā vietā.” Viņa zagšus uzmeta ātru skatienu Džeisonam Drūmā sejas izteiksme bija pagaisusi. Tagad viņš smaidīja - negaiditi jauku un sirsnīgu, bet skumju smaidu. “Arī viņš to saprot,” misis Bentrija atskārta.

Atvērās durvis, un istabā ienāca jauna sieviete.

- Zvana Batleti. Viņi vēlas runāt ar jums, Džeison, - sieviete ziņoja.

. - Sakiet, lai piezvana vēlāk!

-Tas esot steidzami.

Džeisons nopūtās un, piecēlies kājās, teica misis Bentrijai:

- Atļaujiet iepazīstināt - Ella Zilinskija, mana sekretāre.

- Vai vēlaties tēju, Ella? - piedāvāja Merina, kad sekretāre bija atbildējusi misis Bentrijai ar smaidu un frāzi: “Patīkami iepazīties.”

- Apēdīšu sviestmaizi, - piekrita jaunā sieviete, - bet pret Ķīnas tēju nekādu lielo patiku neizjūtu.

Ellai Zilinskijai varēja būt ap gadiem trīsdesmit pieciem. Viņa valkāja labi piegrieztu kostīmu, blūzi ar volāniem, no viņas dvesa pašpārliecinātība. Viņai bija īsi apgriezti, melni mati un plata piere.

- Es dzirdēju, ka agrāk šajā mājā dzīvojāt jūs, - viņa vērsās pie misis Bentrijas.

- Pirms daudziem gadiem. - paskaidroja uzrunātā. - Pēc vīra nāves es šo īpašumu pārdevu, un kopš tā laika māja vairākkārt mainījusi īpašniekus.

- Misis Bentrija apgalvo, ka no tiesas nenosoda visas tās izmaiņas, ko esam te veikuši, - sacīja Merīna.

- Es justos briesmīgi vīlusies, ja jūs to nebūtu izdarījuši, - viešņa centās viņu pārliecināt. - Nācu šurp, vai degdama aiz ziņkāres. Ciematā klīst visintriģējošākās valodas.

- Nekad nebūtu iedomājusies, cik šajā zemē ir sarežģīti atrast santehniķus! - lietišķi kozdama sviestmaizē, sūdzējās mis Zilinskija. - Tas gan nebija mans tiešais pienākums.

- Jūsu pienākumos ietilpst viss, un jūs to labi zināt, - atgādināja Merīna, - gan mājas personāls, gan santehniķi, gan strīdi ar celtniekiem.

- Liekas, ka šeit ne dzirdējuši nav par ainavu logiem. - Ella skatījās uz logu pusi. - Jāatzīstas, ka skats, kas pa tiem paveras, ir jauks.

- Burvīgi vecmodīga, angliska lauku ainava, - piekrita Merīna. - Šai mājai ir gaisotne.

- Ainava nebūtu tik laucinieciska, ja nebūtu šo lielo koku, - iebilda sekretāre. - Dzīvojamais rajons tur lejā plešas plašumā, acīm redzot.

- To uzsāka celt, kad es jau te vairs nedzīvoju, - paskaidroja misis Bentrija.

- Jūs gribat teikt, ka tad šeit bija tikai ciemats?

Misis Bentrija apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Iepirkšanās droši vien sagādāja mūžīgas grūtības?

- Itin nemaz, ciemata veikalos varēja nopirkt visu, ko vajadzēja.

- Es vēl saprotu, ja ir puķu dārzs, - saicīja Ella Zilinskija, - bet jūs, ciematnieki šķiet, audzējat arī visādus dārzeņus. Vai tad daudz ērtāk nav nopirkt tos lielveikalā?

- Izskatās, ka uz to pusi jau velk, - bēdīgi teica misis Bentrija, - taču tiem vairs nebūs tās garšas.

- Ella, nesabojājiet patīkamo gaisotni! - iesaucās Merina.

Durvis pavērās, un istabā ieskatījās Džeisons.

- Dārgumiņ, - viņš vērsās pie Merīnas, - negribētos jūs traucēt, bet vai drikstu tevi lūgt? Viņi uzstāj, ka vēlas dzirdēt tavu personisko viedokli.

Merīna viegli nopūtās, piecēlās un garlaikoti gāja uz durvīm.

- Vienmēr kaut kas, - viņa murmināta, - es ļoti atvainojos, misis Bentrija. Esmu pārliecināta, ka tas aizņems ne vairāk par pāris minūtēm.

- Gaisotne, - ierunājās Ella Zilinskija, kad Merīna bija izgājusi un aizvērusi durvis. - Vai jūs ticat, ka šajā mājā ir kāda īpaša gaisotne?

- Nezinu teikt, nekad neesmu par to domājusi, - atteica misis Bentrija. - Man ta vienmēr ir bijusi vienkārši māja. Diezgan neērta, no vienas puses, taču ļoti jauka un omuliga citādākā ziņā.

- Tā varētu domāt. - Ella uzmeta viņai ātru un ciešu skatienu. - Runājot par gaisotni - kad šeit notika slepkavība?

- Šeit nekad neviena slepkavība nav notikusi! - atcirta misis Bentrija.

- Nestāstiet nu! Esmu šo to dzirdējusi Par tādām lietām vienmēr daudz runā misis Bentrija. Uz paklāja tieši šeit, vai ne tā? - Viņa pamāja uz kamīna pusi.

- Jā, ši ir tā vieta.

- Tātad slepkavība bija.

Misis Bentrija pakratīja galvu.

- Noziegums nenotika šeit. Noslepkavotās meitenes līķi atveda un nolika šajā istabā. Mums ar to nebija nekāda sakara, mēs meiteni pat nepazinām.

Mis Zilinskijas ziņkāre nebija apmierināma:

- Bet pārliecināt cilvēkus, likt viņie noticēt tam droši vien bija grūti?

- Jums taisnība.

- Kad jūs atklājāt notikušo?

- No rīta, kad istabene nāca ar rita tēju, - misis Bentrija paskaidroja. - Zināt tajos laikos bija istabenes.

- Zinu. Raibās katūna kleitās, kas tām ejot, čaukstēja.

- Par čaukstošām katūna kleitām neesmu pārliecināta, visticamāk, ka tolaik istabenes valkāja darba uzsvārčus. Šā vai tā, bet viņa iedrāzās pie mums guļamistabā un paziņoja, ka bibliotēkā ir līķis

- es atbildēju: “Kādas muļķības!” Pamodināju vīru, un mēs devāmies lejā uz bibliotēkas istabu.

- Un te tas gulēja, - Ella Zilinskija apmierināti konstatēja. - Jā, gadās ari tā. - Vina paskatījās uz durvīm, pēc tam uz minis Bentriju. - Ja varētu lūgt, nestāstiet par to mis Gregai - tādas lietas nāks viņai tikai par sliktu.

- Protams, es neminēšu ne vārda, - piekrita misis Bentrija. - īstenībā es nekad nerunāju par to. Tas notika tik sen. Bet Vai tad viņa, es domāju - mis Grega, vai viņa neko nav dzirdējusi par šo gadījumu?

- Viņa maz saskaras ar reālo dzīvi, - Ell.i skaidroja. - Saprotiet, kinodīvas dzīvo savā pasaulē, norobežojoties no visa pārēja. Visbiežāk kāds cits uzņemas rūpes par viņu ikdienu. Ikdienišķas lietas nomāc. Tās sarūgtina viņu. Saprotiet, pēdējos pāris gadus viņa nopietni slimoja un tikai pirms kāda gada atsāka aktīvu dzīvesveidu.

Izskatās, ka māja viņai patīk, - ieteicas misis Bentrija, - viņa jūtoties šeit laimīga.

- Domāju, tas varētu ilgt gadu vai divus

- Ne ilgāk?

- Šaubos. Merīna ir no tiem cilvekiem, kuriem nemitīgi liekas, ka nu beidzot viņi ir atraduši tieši to, ko no sirds vēlējušies. Taču dzīvē reti piepildās iecerētais, vai tā nav?

- Reti gan, - misis Bentrija bija spiesta piekrist.

- Viņam tas nozīmētu ļoti daudz, ja Merīna šeit justos laimīga. - Sekretāri notiesāja vēl divas sviestmaizes, gandrīz vai jāsaka - aprija, kā cilvēks, kas, baidīdamies nokavēt pēdējo vilcienu, steigšus sastūķē sevī ēdienu. - Viņš, saprotiet,  ģēnijs. Vai esat redzējusi filmas, kurām viņš ir režisors?

Misis Bentrija jutās nedaudz apmulsusi. Viņa bija no tām skatītājām, kas gāja uz kino galvenokārt filmas satura dēļ. Garie titri ar tēlotāju, režisoru, operatoru, producentu un pārējā autorkolektīva vārdiem paslīdēja secen, viņas acu neuztverti. Bieži viņa neievēroja pat galveno lomu tēlotāju uzvārdus. Tomēr pievērst Ellas Zilinskijas uzmanību šim savam trūkumam viņa nevēlējās.

- Tā uzreiz nevaru pateikt, - viņa aplikumā nomurmināja.

- Protams, Džeisonam ir daudz dots, lai Varētu justies apmierināts ar dzīvi, - Ella turpināja, - bez visa pārējā viņam ir Merīna, bet piesaistīt sev Merīnu nav viegli, jāgādā, lai viņa justos laimīga, saprotiet, un tas it nemaz nav viegli, es domāju - gādāt, lai cilvēki būtu laimīgi. Ja viņi... ne... ne... nav... - viņa saminstinājās.

- Ja viņi nav atsaucīgi, - misis Bentrija pateica priekšā. - Daži cilvēki, - viņa  domīgi piebilda, - izjūt apmierinājumu, esot nelaimīgi.

- O, nē, Merina nav tāda, - sekretāre pakratīja galvu. - Drīzāk te vainojama viņas garastāvokļa nestabilitāte. Zināt, vienu brīdi ārkārtīgi laimīga, ārkārtīgi apmierināta ar visu un ar to, cik pati jūtas laimīga, bet pietiek kādam sīkumam atgadīties ne tā, kā iecerēts, un viņa krīt pretējā galējībā.

- Manuprāt, vainīgs temperaments, - nenoteikti bilda misis Bentrija.

- Jums taisnība. Temperaments. Vairāk vai mazāk katram piemīt temperaments, taču Merīnai Gregai tā ir pārpārēm, vai nu mēs to nezinām! Ko tik e nevarētu pastāstit! - Viņa piebeidza pēdējo sviestmaizi. - Paldies Dievam, es esmu tikai sekretāre!

PIEKTĀ NODAĻA

Gosingtonliolas plašā dārza atvēlēšana Seintdžonsa Medicīnas korpusa atbalstītāju pasākumam bija izraisījusi ne dzirdēti lielu vietējās sabiedrības atsaucību. Ieejas maksa bija viens šiliņš, un ienākumi augtin auga. Laiks bija saulains, diena - skaidra, taču galvenais pievilkšanas spēks neapšaubāmi bija apkārtējo iedzīvotāju milzigā ziņkāre, vēlme pārliecināties savām acīm, ko gan tie “kino ļaudis” ir izdarījuši ar Gosingtonholu. Kādus tik pārsteigumus viņi cerēja te ieraudzīt! Vislielāko apmierinājumu sagādāja peldbaseins. Ļaužu vairākumam Holivudas zvaigžņu ikdiena asociējās ar sauļošanos pie eksotiska baseina un ekstravagantā sabiedrībā. Ka peldbaseina lietderīgai izmantošanai piemērotāks būtu Holivudas, nevis Sentmerimīdas klimats, par to neviens neprātoja. Galu galā - Anglijā vienmēr var atrast vienu nedēļu, kad laiks pieturas ļoti karsts, un noteikti ir viena reize, kad svētdienas avīzēs parādās raksti “Kā saglabāt vēsumu", “Kā pagatavot aukstas vakariņas” un “Kā atvēsināt dzērienus”. Baseins izrādījās tieši tāds, kādam, pēc ļaužu domām, vajadzēja būt īstam baseinam - liels, pildīts ar dzidri zilu udeni. Pie tā bija savdabīgas pārģērbšanas kabīnes, un visapkārt - skaists, gaumīgi apcirpts dzīvžogs. Pūļa reakcija bija lieši tāda, kādu varēja sagaidīt, vienlīdz pārliecinoši atskanēja gan jūsmīgi, gan kritiski izsaucieni.

- O-o, vai nav burvīgs!

- Es nežēlotu pat pāris šiliņu par vienu plunkšķi tajā!

- Nu, taisni kā baseins tajā kūrortā, kur es reiz atpūtos!

- Izvirtiga greznība - tā es uzskatu. Tādas lietas vajadzētu aizliegt!

- Paskaties uz šo fantastisko marmoru - droši vien tas maksā milzu naudu!

- Nesaprotu, kāpēc šie cilvēki iedomājas, ka var uzrasties šeit un šķiest naudu, kā iegribas!

- Iespējams, ka kādreiz to rādīs televīzijā. Tie tik būs joki!

Pat visvecākais Sentmerimidas iedzīvotājs misters Sempsons (viņš dižojās, ka sasniedzis jau deviņdesmit sešu gadu vecumu, kaut gan tuvinieki apgalvoja, ka gadu skaits ir tikai astoņdesmit seši), no reimatisma sāpošo kāju dēļ balstīdamies uz spieķa, steberēja ļaužu drūzmā, cieši apņēmies pats savām acīm skatīt lielos brīnumus. Viņš izteica savu autoritatīvo spriedumu: - Ak, šeit valdīs netikums, par to es nešaubos! Kaili vīrieši un pliki sievišķi nodosies dzeršanai un smēķēšanai - hašišs un marihuāna, kā raksta avīzēs. Šeit tas viss būs, ticiet man! Ak jā, - slēptā labsajūtā atkārtoja misters Sempsons, - šeit valdīs netikums!

Protams, galīgais vērtējums par svētku norisi būs atkarīgs no sarīkojuma beigu cēliena panākumiem. Par papildus šiliņu apmeklētājiem tika dota izdevība apskatīt mājas iekšpusi - jauno mūzikas zāli, viesistabu, līdz pilnīgai nepazīšanai pārvērsto ēdamistabu, kas bija apdarināta ar melnozolu un safjānu, un citas dīvainības.

- Savām acīm neticu, ka tā ir tā pati Gosingtonhola! Vai jūs spējat tam visam noticēt? - brīnījās mistera Semptona vedekla.

Misis Bentrija ieradās krietnu brīdi pēc sarīkojuma sākuma un apmierināti novērtēja pasākumu kā fenomenāli izdevušos - gan ienākumu, gan apmeklētības ziņā.

Plašā telts, kurā tika piedāvāta tēja, bija ļaužu pārpilna. Misis Bentrija cerēja, ka sviestmaižu pietiks visiem, dāmas, kas bija uzņēmušās veikt saimnieču pienākumus, izskatījās diezgan lietpratīgas. pēc tam viņa taisnā ceļā devās pie puķu apmales un nopētīja to ar greizsirdīgu aci. “Nauda nav žēlota,” viņa atzinīgi nosprieda, tā bija tieši tāda, kādai tai pienācās būt - ziedi bija dārgi, pareizi izvēlēti un pareizi iestādīti. Uzreiz varēja manīt, ka tas nebija vietējo dārznieku darbs; bez šaubām, pasūtījums ticis kādai populārai puķkopības firmai, un, pateicoties carte blanche* un labvēlīgiem laika apstākļiem, paveiktā darba rezultāts bija uzslavas cienīgs.

•Carte blanche (franču vai.) - absolūta rīcības brīvība.

Visapkārt valdošais laužu noskaņojums atgādināja, gan vāji, dārza svētkus Bekingemas pili. Ļaudis nepārtraukti kustējās šurpu turpu un snaikstīja kaklus, cenšoties pagūt ieraudzīt pēc iespējas vairāk. Laiku pa laikam dažus izredzētos uzaicināja sekot dziļāk mājā, uz kādu ne katram lemtu pieņemšanu. Drīz vien pie viņas pienāca jauns, graciozs vīrietis ar gariem matiem.

- Misis Bentrija? Vai jūs esat misis Bentrija?

-Jā, esmu misis Bentrija.

- Heilijs Prestons. - Virietis sarokojās ar viņu. - Esmu mistera Rada palīgs. Vai drīkstu pavadīt jūs uz otro stāvu? Misters un misis Radi ielūdz dažus tuvākos draugus pakavēties pie viņiem.

Juzdamās pagodināta, misis Bentrija sekoja jaunajam vīrietim. Viņi iegāja mājā pa durvīm, kas senāk tika dēvētas par dārza durvīm. Uzeja kāpnēs bija norobežota ar sarkanu trosi. Heilijs Prestons atāķēja tās vienu galu un palaida viešņu uz kāpnēm. Viņai pa priekšu augšup virzījās padomnieks ar misis Olkoku, kas, būdama miesās pilnīga, smagi elpoja.

- Brīnumlietas viņi ir paveikuši, vai ne, misis Bentrija? - elsa misis Olkoka. - Gribētos iemest acis jaunajās vannasistabās, bet diez vai radīsies iespēja, - balsī skanēja cerība.

Kāpņu augšgalā rūpīgi izvēlēto sabiedrības eliti sagaidīja Merīna Grega un Džeisons Rads. Telpa, kas reiz bija kalpojusi kā viesu guļamistaba, tagad, savienota ar kāpņu laukumu, veidoja tādu kā plašu atpūtas stūri. Virssulainis Džuzepe iznēsāja dzērienus, Livrejā tērpts tukls vīrs pieteica viesus.

- Padomnieka kungs un misis Olkoka! - viņš nodimdināja.

Merīna Grega izskatījās tieši tāda, kādu viņu bija aprakstījusi misis Bentrija, tiekoties ar mis Mārplu - apburoši vienkāršā un dabiska. Vēlāk misis Olkoka rastīs: “...un zināt, nekādas augstprātības, neskatoties uz to, ka viņa ir tik slavena!”

Cik bezgala jauki, ka misis Olkoka atnākusi un “Padomnieka kungs!” un viņa no sirds cer, ka tie patīkami pavadīs šo pēcpusdienu, un “Džeison, lūdzu, parūpējies par misis Olkoku!" un abi viesi tika novirzīti tālāk, pie Džeisona un dzērieniem.

- O, misis Bentrija! Cik jauki, ka esat atnākusi!

- Nespēju pretoties kārdinājumam visu apskatīt, - sirsnīgi apgalvoja misis Bentrija un bez lieka norādījuma devās vajadzīgajā virzienā.

Heilijs Prestons laipni apkalpoja viņu pasniedzot martini, un, uzmetis ašu skatienu sarakstam, ko turēja rokā, aizsteidzās - bez šaubām, lai uzmeklētu nākamās “pieņemšanai izredzētās personas”. “Viss noorganizēts nevainojami misis Bentrija novērtēja un, turēda martini glāzi rokā, pagriezās, lai paraudzītos uz viesiem, kas turpināja ierasties Vikārs - kalsns, askētisks vīrietis - izskatījās nedaudz apmulsis un bikls. Ar nopietnu seju viņš uzrunāja Merīnu Gregu.

- Ļoti laipni no jūsu puses, ka uzaicinājāt mani. Baidos, ka es... saprotiet man pašam nav televizora, bet, protams es... es... es... protams, mani jaunieši notur mani līmenī.

Neviens nesaprata, ko viņš ar to domā. Mis Zilinskija, kas arī piedalījās viesu aprupešanā, mīļi smaidot, sniedza viņam glāzi ar limonādi. Nākamie ieradās misis un misters Bedkoki. Hetere Bedkoka pietvīkusi un triumfējoša, panācās soli priekšā vīram.

Misters un misis Bedkoki! - nodimdināja pieteicējs.

Bedkoka kundze, - saņēmis savu limonades glāzi, vikārs pagriezās pret aktrisi ir asociācijas nenogurdināmā sekretāre. Viena no mūsu visuzcītīgākajām aktīvistēm. Taisnību sakot, es nespēju pat iedomāties, ko mēs bez viņas iesāktu.

Nešaubos, ka jūs brinišķīgi tiekat ar visu galā, - Merīna laipni sacīja Heterei.

Vai jūs atceraties mani? - izliekusies kā arka, jautāja Hetere. - Kaut gan - kā jūs to spētu, ņemot vērā tos laužu simtus, ar kuriem jums nākas tikties. Tas bija pirms vairākiem gadiem Bermudās, pasaules otrā malā. Es tad strādāju vienā no mūsu lazaretēm. Ak, tas bija tik sen!

Patiešām, - pieklājīgi bilda Merīna liega, apburoša un starojoši smaidīdama.

Man viss vēl spilgtā atmiņā, - turpināja misis Bedkoka. - Biju tik saviļņota, saprotiet, pagalam uztraukusies. Toreiz tāds skuķis vien biju. Iedomājieties - redzēt dzīvu Merinu Gregu! Ak! Es vienmēr esmu bijusi dedzīga jūsu pielūdzēja.

- Ļoti laipni, tik tiešām, ļoti laipni no jūsu puses, - Merina atkārtoja melodisku balsi, acīm pārslīdot pāri Heteres plecam pretim nākamajiem viesiem.

- Es negribu jūs aizkavēt, - Hetere neatkāpās, - taču man jāpastāsta...

“Nabaga Merīna,” līdzjūtīgi nodomāji misis Bentrija, “droši vien viņai daudzkārt nācies atrasties līdzīgā situācijā. Kāda milzīga pacietība!”

Hetere apņēmīgi turpināja runāt.

Aiz misis Bentrijas pleca smagi nopūtās misis Olkoka:

- Kā viņi pārmainījuši māju! Neticētu, ja pati neredzētu. Ko tas viss ir izmaksājis...

- ...es... jo nemaz nejutos tik slima, ka... un es izlēmu, man noteikti jā...

- Vodka... - misis Olkoka aizdomīgi nopētīja savu glāzi. - Misters Rads jautāja, vai es nevēlētos nogaršot. Izklausās ļoti krieviSki. Nedomāju, ka man tas īpaši garšo...

- ...un tad es sev teicu - neatkāpšos neparko! Pamatīgi nosmiņķējos...

- Šķiet, būs nepieklājīgi, ja es to kaut kur nolikšu, - misis Olkoka izklausījās gluži izmisusi.

Misis Bentrija līdzjūtīgi iedrošināja:

- Nepavisam. Vodku ieteicams “iemest” tieši rīklē. - Misis Olkoka iepleta platas acis. - Taču tam nepieciešams treniņš. Nolieciet to uz galda un paņemiet martini no paplātes, ko virsulainis iznēsā starp viesiem.

Viņa pagriezās īstajā brīdī, lai dzirdētu Heteres Bedkokas jūsmīgās runas triumfālo nobeigumu:

- Visu mūžu atcerēšos, cik jūs bijāt apburoša tai dienā! Tikties ar jums - tas bija tā vērts!

Merīnas uzvedība piepeši pārsteidzoši Izmainījās. Viņas skatiens, kas nupat vēl ka apmaldījies bija šaudījies pāri Heteres plecam, pēkšņi sastinga. Viņas skats ieurbās kādā punktā uz sienas, liekas, kaut kur ap kāpņu vidusposmu, un sejā parādījās tik šausmīgi izmocīta izteiksme, ka misis Bentrija neviļus atkāpās. Vai šī sieviete grasijās paģībt? Ko gan-viņa bija ieraudzījusi, ka blenza ar tik stingu skatienu? Taču pirms viņa paguva spert kaut soli uz priekšu, Merīna jau bija pilnīgi atguvusies. Viņas sktiens, vēl blāvs un nekoncentrēts, atkal pievērsās Heterei, bet sejas vaibstos iegūla agrākā brīnumjaukā laipnība.

- Kāds jauks stāsts! Bet tagad - va nevēlaties kādu dzērienu? Džeison! Varbūt kokteili?

- pateicos, man tikai limonādi vai apelsīnu sulu.

- Jums jānobauda kas stiprāks, - ierosināja Merīna, - mums taču šodien svētki.

- Uzdrošinos ieteikt amerikāņu daikiri, - piedāvāja Džeisons, pienesdams viņām divas glāzes, - tas ir Merīnas iecienītais dzēriens. - Viņš sniedza glāzi sievai.

- Man gan nevajadzētu, - sacīja Merīna, - es trīs jau izdzēru. - Glāzi viņa tomēr paņēma.

Ari Hetere neatteicās no Džeisona piedāvātā kokteiļa. Merīna pievērsās nākamajiem viesiem.

- Iesim apskatīt vannasistabas, - misis Bentrija uzaicināja misis Olkoku.

- O, jūs domājat, ka drīkstam? Vai tas nebūs netaktiski?

- Noteikti nē, - attrauca misis Bentrija un uzrunāja Džeisonu: - Mēs gribētu apskatīt jūsu jaunās, burvīgās vannasistabas, mister Rad. Vai drīkstam apmierināt savu sievišķīgo ziņkāri?

Bet, protams! - iesaucās Džeisons, plati uzsmaidīdams. - Ejiet vien, meitenes, izklaidējieties! Ja vēlaties, izmēģiniet jaunās vannas!

Abas dāmas devās prom pa garo gaiteni.

- Tas bija ļoti laipni no jūsu puses, misis Bentrija. Jāatzīstas, es pati nekādi nebūtu uzdrošinājusies pajautāt.

- Jāuzdrīkstas, ja gribi ko panākt! - attrauca misis Bentrija.

Viņas gāja pa gaiteni, pavērdamas te vienas, te otras durvis. Drīz misis Olkoka un divas pārējās dāmas, kas bija viņām pievienojušās, aprauti izdvestos “Ak!” un  o!" nomainīja pret garākām sajūsmas frazēm.

Man patīk šis rozā, - iesaucās misis Olkoka. - O, kā man patīk šī rozā vannasistaba!

Man labāk patīk tā ar delfīniem uz flizēm! - jūsmoja viena no sievietēm.

Misis Bentrija izrādīja telpas ar īstas namamātes lepnumu. Uz brīdi vecā dāma tiešām bija piemirsusi, ka māja vairs nepieder viņai.

- Un dušas! - godbijīgi apbrīnoja misis Olkoka. - Nav tā, ka man patiešām patiktu dušas. Nespēju saprast, kā tas ie spējams - saglabāt matus sausus?

- Būtu interesanti ieskatīties guļamistabās, - sapņaini teica viena no sievietēm, - tomēr tā laikam būtu pārāk liela ziņkāre, Kā jūs domājat?

- Ak, nedomāju, ka drīkstam to darīt, - iebilda misis Olkoka, tomēr abas ar cerību skatījās uz misis Bentriju.

- Nē, nē, manuprāt, mums nevajadzētu... - tā piekrita, bet tad iežēlojās: - Tomēr nez vai kāds uzzinās, ja mēs mazdrusciņ paskatīsimies. - Un viņas nospieda rokturi.

Taču kāds bija parūpējies - guļamistabas durvis izrādījās aizslēgtas. Dāmas jutās vīlušās.

- Ne jau viss ir rādāms svešām acīm, - lēnprātīgi konstatēja misis Bentrija.

Dāmas devās atpakaļceļā. Paskatījusies ārā pa kādu logu, misis Bentrija lejā pamanīja misis Mīviju (no Jaunbūves), kura izskatījās satriecoši smalki savā muslīna kleitā ar volāniem. Viņai līdzās slavēja mis Mārplas Čerija (ātrumā viņa neatcerējās tās uzvārdu). Jaunās sievietes šķita lieliski izklaidējamies, abas sarunājās un aizrautīgi smējās.

Piepeši misis Bentrija sajuta, cik šī māja ir veca, nolietojusies un samākslota. Par spīti spilgtajam, svaigajam krāsojumam, par spīti pārbūvēm - īstenībā tā bija tikai veca Viktorijas laikmeta savrupmāja. “Es gudri darīju, ka izvācos no tās," viņa prātoja. “Ar mājam notiek tāpat kā ar visu citu. Arī tām reiz pienāk vecums. Šai mājai tas ir pienācis. Jā, tai izdarīta plastiskā operācija, bet nedomāju, ka tā spējusi izmainīt realitāti.”

Pēkšņi viņas saklausīja pastiprinātu balsu dūkoņu. Abas svešās dāmas plati Iepleta acis.

- Vai kaut kas būtu noticis? - iesaucās viena. - Izklausās, ka kaut kas atgadījies.

Sievietes pasteidzināja soli. Pretī ātri nāca Ella Zilinskija un aizsteidzās dāmām garām. Viņa paraustīja kādas guļamistabas durvis un saniknoti izgrūda: - sasodīts, protams, viņi noslēguši visu guļam istabu durvis!

- Vai kas atgadījies? - jautāja misis Bentrija.

- Kādai dāmai kļuva slikti, - īsi attrauca sekretāre.

- Ai, cik žēl! Vai varu kā palīdzēt?

- Jūs nezināt, vai starp apmeklētājiem nav kāds ārsts?

- Nemanīju nevienu no vietējiem ārstiem, bet esmu pārliecināta, ka kāds mediķis šeit noteikti atradīsies.

- Džeisons zvana pa telefonu, taču sieviete izskatās pavisam slikti.

- Kas viņa ir? - noprasīja misis Bentrija-

- Šķiet, viņu sauc Bedkoka.

- Hetere Bedkoka? Bet tikko viņa izskatījās gluži vesela!

Ella Zilinskija nepacietīgi paskaidroja:

- Viņai uznāca lēkme vai kaut kas tamlīdzīgs. Jūs nezināt, vai viņa nav sūdzējusies par sirdssāpēm vai ko citu?

- Es viņu gandrīz nepazīstu, - sacīja misis Bentrija. - Viņa nav no ciemata iedzīvotājām, viņa dzīvo Jaunbūvē.

- Jaunbūvē? Ak, jūs domājat jauno dzivojamo rajonu. Es pat nezinu, kur meklēt viņas vīru un kā viņš izskatās.

- Pusmūža gados, gaišmatis, kautrīgs, - raksturoja misis Bentrija. - Viņš ieradās kopā ar sievu, tā ka kaut kur šeit būtu viņam jābūt.

Sekretāre iesteidzās vannasistabā. - Pat nezinu, kas te varētu noderēt, - viņa teica. - Varbūt ožamais spirts, kā jūs domājat?

- Vai viņa ir paģībusi?

- Šķiet, tas ir kas nopietnāks par ģīboni. Apskatīšos, vai nevaru ko palīdzēt, - minis Bentrija pagriezās un steigšus devās atpakaļ uz kāpņu augšgalu. Nogriežoties ap gaiteņa stūri, viņa saskrējās ar Džeisonu Radu.

- Vai nemanījāt Ellu? - viņš uzsauca - Ellu Zilinskiju?

- Viņa iegāja vienā no vannasistabām saMeklēt kādas zāles, ožamo spirtu vai ko tamlīdzīgu.

Nav nekādas vajadzības.

Kaut kas viņa balsī darīja misis Bentriju uzmanīgu.

- Vai ir tik slikti? Pavisam slikti?

- Tā varētu teikt, - sacīja Džeisons. - Nabaga sieviete ir mirusi.

- Mirusi! - misis Bentrija satriekta iesaucās un atkārtoja nedaudz iepriekš teikto: - Bet tikko viņa izskatījās gluži vesela!!

- Jā, zinu. Zinu, - sacīja Džeisons Viņš stāvēja, drūmi sabozies. - Tāda nelaime.

SESTĀ NODAĻA

- Lūdzu, - teica mis Naita, novietodama paplāti ar brokastīm uz naktsgaldiņa blakus gultai. - Nu, kā mēs šorīt jūmies? Redzu, esam paspējušas atvilkt aizkarus, - viņa piebilda nosodošā balsī,

- Es agri mostos, - atteica mis Mārpla. - Jūs arī modīsieties agri, kad būsit manā vecumā, - viņa piebilda.

- Zvanīja misis Bentrija, - ziņoja mis Naita. - Apmēram pirms pusstundas. Viņa gribēja runāt ar jums, taču es teicu lai piezvana vēlāk, pēc tam, kad būsiet ieturējusi brokastis. Es netaisījos traucēt jūs, pirms neesat paguvusi ne izdzert tasi tējas, ne kaut ko ieēst.

- Es vēlētos, - stingri sacīja mis Marpla lai tad, kad zvana mani draugi, jūs to tūliņ paziņotu man.

protāms, protams. Piedodiet, - taisnojās , mis Naita, - bet man tas likās necienīgi pret jums -- zvanīt tik agri un traucēt jūs. Kad esat padzērusi tēju un apēdusi vārītu olu ar grauzdiņu un sviestu, tad...

Pirms pusstundas... - rēķināja mis Mārpla, - tas varētu būt... jādomā... astoņos.

Daudz par agru, - atkārtoja mis Naita.

Diez vai misis Bentrija zvanītu tik agri bez nopietna iemesla, - prātoja mis Mārpla. - Parasti viņa nezvana tādā agrumā.

Ak, dārgā, neapgrūtiniet savu prātu mierināja mis Naita, - gan jau drīz viņa piezvanīsūt vēlaties, lai es piezvanīšu viņai?

Nē, pateicos. Paēdīšu brokastis, kamēr siltas.

Šķiet, ka neesmu neko piemirsusi?

Piemirsts nebija nekas. Tēja uzlieta, kā pienākas, ar verdošu ūdeni, ola vārīta precīzi trīs un trīsceturtdaļminūtes, grauzdiņš vienmērīgi apbrūnināts, picii sviesta, mazā trauciņā medus. Daudzējādā ziņā mis Naita bija īsts atradums. Vecā dāma ar baudu izgaršoja brokastis Drīz apakšstāvā iedūcās putekļsūcējs Bija ieradusies Čerija.

Putekļsūcēja dūkoņas pavadījumā skanīga, melodiska balss dziedāja kādu pēdējā laikā populāru dziesmiņu. Mis Naita, ienākusi pēc paplātes, kratīja galvu:

- Es gan nepieļautu, ka tā jaunā sieviete staigā, piedziedādama pilnu māju Tas nav - es teiktu tā - goddevīgi.

Mis Mārpla pasmaidīja.

- Čerijai nekad neienāktu prātā doma ka viņai būtu jābūt goddevīgai. Kālab gan viņai tas būtu vajadzīgs?

Mis Naita novīpsnāja, sacīdama:

- Agrāk tā vis neuzvedās.

- Dabiski, laiki mainās. Ar to jāsamierinās, - noteica mis Mārpla un piemetnāja: - Varbūt piezvaniet tagad misis Bentrijai un uzziniet, ko viņa vēlas.

Mis Naita aizsteidzās. Pēc neilga brīži pie durvīm pieklauvēja un istabā ienāci Čerija. Dzīvespriecīga, nedaudz satraukta ļoti glīta būtne tumši zilā kleitā | nviligu plastikāta priekšautu, uz kura  sazīmēti matroži ar karodziņiem.

Jūsu mati izskatās skaisti, - ievēroja mis Marpla.

Vakar ieliku ilgviļņus, - palielījās ii>iii;i sieviete. - Tādi pastīvi vēl, bet rādās ka būs labi. Uznācu pajautāt, vai jaunumus jau dzirdējāt?

Kādus jaunumus?

- Par to, kas vakar notika Gosingtonhilā. To, ka tur tika rīkots liels pasākums mis par labu Seintdžonsa Medicīnas km ļn īsam, to taču jūs zināt?

Mis Mārpla piekrītoši palocīja galvu.

- Jā. Un kas tad tur notika?

- Gandrīz pašā svētku vidū nomira sieviete. Misis Bedkoka. Viņi dzīvo tūlīt aiz manas mājas, ap stūri. Nedomāju, ka jūs viņu pazināt.

Misis Bedkoka? - mis Mārpla satraukti pārjautāja. - Bet es zinu gan! Manuprāt... jā tā viņu sauca... to sievieti... Viņa iznāca nu mājas un palīdzēja man piecelties todien, kad es pakritu. Ļoti laipna sieviete.

O, Hetere Bedkoka bija ļoti izpalīdzīga vienmēr. Daži saka - pārlaipna un uzskata, ka tas jau ir traucējoši. Bet ko nu vairs - beigta un pagalam. Cik vienkārši!

- Nomirusi! Kā tas notika?

- To es nezinu! Misis Bedkoku ieaicināja mājā, manuprāt, tāpēc, ka viņa bija organizācijas sekretāre... viņu, mēru un vēl daudzus citus. Runā, ka viņai palicis slikti tūlīt pēc tam, kad viņa kaut ko izdzērusi. Pēc piecām minūtēm viņa nomirusi, pirms kāds sapratis, kas īsti notiek,

- Kāds drausmīgs notikums! Vai viņai bija slima sirds?

- Bijusi vesels kā rutks, tā runā. Protams, nekad jau nevar zināt, vai ne? Tas ir, var taču būt tā, ka sirds ir slima, bet neviens par to nezina. Lai nu kā - tas ir viss, kas man zināms. Mājās viņi to nesūtīja.

Mis Mārpla nesaprata.

- Kā to saprast - nesūtīja mājās?

- Līķi. - Čerijas balss nezaudēja možumu. - Dakteris teicis, ka nepieciešama sekcija. Pēcnāves autopsija - tā, laikam, saka. Viņš teicis, ka neesot viņu ārstējis un neko nezinot par nāves cēloni. Man tas liekas savādi.

- Kas - savādi?

- Nu... savādi... - Čerija apsvēra atbildi. - It kā tur kaut kas slēptos.

- Viņas vīrs bija briesmīgi satriekts?

- Bija balts kā palags. Jāsaka, nekad neesmu redzējusi tik šausmīgi satriektu cilvēku.

- Mis Mārpla, radusi pievērst uzmanību pat vissīkākajām niansēm, saausījās. Līdzīgi ziņkārīgam putnam, viņa piešķieba galvu uz sāniem.

- Viņš bija ļoti pieķēries sievai?

- Viņš darīja visu, ko viņa lika, un lāva viņai pilnu vaļu, - Čerija zināja teikt, - taču tas ne vienmēr nozīmē pieķeršanos, vai ne tā? Tas var nozīmēt arī, ka trūkst drosmes parādīt savu nostāju.

- Jums viņa nepatika?

- Patiesībā es viņu tik tikko pazīstu. es gribēju teikt - pazinu, - Čerija izlaboja - Nav tā, ka man viņa nepatiktu... nepatika, nē. Viņa vienkārši nebija manā izpratnē - par daudz apnicīga.

- Jūs gribat teikt - pārāk uzbāzīgi ziņkārīga? - mis Mārpla tincināja.

Nē, to es negribēju teikt. To nē. Vispār viņa bija ļoti laipna, vienmēr tik izpalīdzīga. Un vienmēr pārliecināta, kā ir labāk. Ko domā cilvēks pats - tam nebija nekādas nozīmes. Man bija tante, līdzīga viņai. Tantei ļoti garšoja ķimeņmaizītes. Viņa cepa tās un nesa citiem un nekad nepapūlējās pirmām kārtām apjautāties, vai viņiem tās garšo, vai ne. Bet viņiem tas viss bija līdz kaklam ķimeņmaizītes nevienam negaršoja, Lūk, Hetere Bedkoka bija līdzīga manai tantei.

- Jā... - mis Mārpla aizdomājās, - jā var būt, ka viņa tāda bija. Es arī esmu pazinusi līdzīgus cilvēkus. Tādiem cilvēkiem, - viņa piebilda, - dzīve var kļūt bīstama, lai gan viņi paši to pat nenojauš.

Čerija iepleta acis.

- Jūs tik dīvaini pateicāt. Es īsti nesaprotu, ko jūs ar to domājāt?

Istabā iesteidzās mis Naita un pavēstīja:

- Misis Bentrija esot izgājusi, nepasakot, uz kurieni.

- Varu iedomāties, uz kurieni, - sacīja mis Mārpla, - viņa nāk šurp. - Un piemetināja: - Tagad es celšos.

II

Mis Mārpla bija tikko kā ērti iekārtojusies iemīļotajā krēslā pie loga, kad, nedaudz aizelsusies, ieradās misis Bentrija.

- Džeina, man ir tik daudz, ko jums stāstīt!

- Vai par vakardienas svētkiem? - ieteicās mis Naita. - Jūs arī tur bijāt, vai ne? Es iegriezos tikai uz isu brīdi agrā pēcpusdienā. Tējas paviljons stāvgrūdām pilns. Neiedomājami daudz cilvēku bija sanākuši. Diemžēl man nepaveicās, mis Gregu tā arī neredzēju...

Viņa notrausa putekli no galda virsmas un, jautrā balsī noteikusi: - Jūs abas droši vien gribēsiet patērzēt divatā, - izgāja no istabas.

- Rādās, ka viņa vēl neko nezina, - sacīja misis Bentrija un cieši uzlūkoja savu draudzeni. - Džeina, manuprāt, jūs zināt.

- Par vakardienas nāves gadījumu?

- Jūs allaž visu uzzināt, - nobrīnījās viešņa. - Nesaprotu, kā jums tas izdodas.

- Ļoti vienkārši, mana dārgā, - pieticīgi atbildēja mis Mārpla, - kā jau parasti kads ko uzzina. Man jaunumus paziņoja Čerija, meitene, kas ik dienu ierodas palīdzēt saimniecībā. Droši varu apgalvo ka mis Naita arī drīz uzzinās - viņai pastāstīs miesnieks.

- Ko jūs par to domājat? - painteresjās misis Bentrija.

- Ko es domāju par ko?

- Neizliecieties, Džeina, jūs ļoti labi saprotat, par ko es runāju. Šī sieviete -kā viņu tur sauca...

- Hetere Bedkoka, - palīdzēja mis Mārpla.

- Viņa atnāk dzīvespriecīga, labā garastāvoklī - es biju klāt, kad viņa ieradās, - un apmēram stundas ceturksni vēlāk apsēž krēslā, pasaka, ka nejūtas labi, ievelk elpu un nomirst . Ko jūs par to teiksiet?

- Nevajadzētu izdarīt pārsteidzīgus spriedumus. Protams, jāsāk ar - ko teica ārsts?

- Būšot jāizdara sekcija. Tas norāda uz kādām aizdomām, vai ne tā?

- Ne vienmēr. Jebkurā pēkšņas nāves gadījumā viņiem tā jāizdara, lai noteiktu nāves īsto cēloni.

- Te ir kas vairāk, - misis Bentrija pakratīja galvu.

- Kāpēc jūs tā domājat?

Atgriezies mājās, doktors Sendfords zvanīja policijai.

- Kas jums to teica? - mis Mārpla ieinteresēti jautāja.

- Vecais Brigs, - atbildēja misis Bentrija- Protams, ne jau tieši man. Jūs zināt vakaros pēc darba viņš iet pastrādāt doktora Sendforda dārzā. Darbodamies pavisam tuvu kabineta logam, viņš dzirdējis, kā doktors zvana uz policijas iecirkni Mačbenemā. Brigs pastāstīja savai meitai, tā - pastniecei, bet pastniece savukārt man.

Mis Mārpla plati pasmaidīja.

- Redzu, - viņa apmierināti teica, - ka Hentmerimīdā nekas nemainās.

- Baumu telegrāfs darbojas, kā vienmēr, nevainojami, - piekrita misis Bentrija. - Nu, bet tagad, Džeina, sakiet atklati - ko jūs par to domājat?

- Pirmkārt - viņas vīrs. Vai viņš arī tur bija?

- Jā. Jūs taču nedomājat, ka tā bija pašnāvība?

- Nē, pašnāvība tā nebija noteikti, - mis Marpla pārliecināti atteica. - Viņa nebija tāda tipa sieviete.

- Jūs esat tikusies ar viņu?

- Jā, nejauši. Todien, kad, staigājot pa Jaunbūvi, pakritu, tas atgadījās pie viņas mājas. Viņa bija pati laipnība. Ļoti laipna sieviete.

- Vai redzējāt arī viņas vīru? Vai viņš izskatās pēc tāda, kas varētu noindēt sievu? Jūs saprotat, ko es ar to domāju. - pamanījusi, ka mis Mārpla, kā protestēdama. sakustas, viņa steidzīgi turpināja: - Vai viņi jums atgādināja majoru Smitu vai Bertiju Džonsu, vai kādu citu, kuru esat pazinusi pirms daudziem gadiem un kas noindējuši savas sievas vai mēģinājuši to izdarīt?

- Nē, - piekrita mis Mārpla, - misters Bedkoks man neatgādina nevienu no tiem, - un piemetināja: - Bet viņa gan.

- Kas? Misis Bedkoka?

- Jā, viņa atgādina man kādu Elisonu Vaildu.

- Un kāda šī Elisona Vailda bija?

- Viņa vispār nesaprata neko no tā, kas notiek visapkārt pasaulē, - atmiņās kavēdāmās, paskaidroja mis Mārpla. - Viņa neizprata cilvēkus. Viņa nekad neiedziļinājās cilvēku dabā. Un tāpēc, saprotiet, viņa nespēja pasargāt sevi no tā, kas notika.

- Nedomāju, ka jūsu teiktajā saprotu kaut vārdu.

Paskaidrot to tiešos vārdos ir ļoti grūti, - kā atvainodamās, atzina mis Mārpla. - Manuprāt, tāda nostāja izveidojas, ja esi dziļi egocentrisks, un šeit es nedomāju cilvēka egoismu kā tādu. Vari būt laipns un nesavtīgs, un par citiem norūpējies, jā. Taču Elisonai Vaildai līdzīgie cilvēki nekad nav īsti atbildīgi par savu rīcību. Un tāpēc neapjauš sekas.

- Vai jūs neizteiktos nedaudz saprotamāk? - misis Bentrija pavaicāja.

Labi, mēģināšu izskaidrot, minot piemēru. Tas nebūs īstenībā notikušā atstāsts, bet manu pārdomu rezultātā izveidojies priekšstats par tāda tipa cilvēku.

- Lūdzu, turpiniet, - sacīja misis Bentrija.

- Iedomājieties, ka esat iegājusi veikalā un labi zināt, ka veikala īpašnieces dēls ir blēdīgs, ar noziedzīgām tieksmēm apveltīts pusaudzis. Viņš ir turpat blakus un, protams, klausās, kā jūs stāstāt viņa mātei par naudu, kas jums ir mājās,. vai sudrabu, vai dārglietām. Tas ir kaut kas tāds, par ko jūs esat priecīgi uzbudināta, par ko jūs ļoti vēlaties runāt. Varbūt jūs minat kādu noteiktu vakaru, kad nebūsiet mājās, varbūt pasakāt pat, ka mājas durvis nekad neaizslēdzat. Jūs nenojaušat, cik daudz esat izpaudusi, jo jums prātā tikai viens - runāt par jūs interesējošo tematu. Un tad - tieši tajā vakarā, kurš tika pieminēts sarunā, - kāda iemesla dēļ jūs atgriežaties mājās agrāk, nekā bija domāts, un tur nu viņš stāv, šis nelietīgais zeņķis, pieķerts, kā saka, nozieguma vietā. Viņš pagriežas un gāž jums.

- Mūsdienās kas līdzīgs var atgadīties jebkuram no mums, - iebilda misis Bentrija.

- Jebkuram nē, - mis Mārpla turpināja izteikt savas domas. - Cilvēku vairākumam piemīt pašaizsardzības instinkts! Viņi saprot, kurā brīdī par ko runāt nav ieteicams vai kad to nedrīkst darīt, spriežot pēc tā, ar ko sarunājas vai kas ieklausās sarunā. Taču Elisona Vailda, ka jau teicu, nekad nedomāja ne par vienu citu kā tikai par sevi. Viņa bija no tiem cilvēkiem, kas runā vienīgi par sevi - ko darījuši, ko redzējuši, ko jutuši un ko dzirdējuši. Viņi nekad neieminas par citiem - ko tie teikuši vai darījuši. Viņiem dzīve ir kā vienvirziena ceļš - nozīmīga ir vienīgi viņu pašu kustība pa to. Citi cilvēki viņiem liekas kā... ne vairāk kā tapetes uz istabas sienām. - Viņa brīdi klusēja, tad noteica: - Manuprāt, misis Bredkoka bija tāds cilvēks.

- Jūs domājat, ka viņa varētu būt izdarījusi kaut ko, nemaz neapzinoties, ko īsti dara?

- Un nenojaušot, cik tas bīstami, - mis Mārpla piekrītoši palocīja galvu. - Tas ir vienīgais iespējamais iemesls, ko es varu iedomāties, kāpēc viņu nogalināja. Protams, - vina piezīmēja, - ja mūsu pieņēmums, ka tā ir slepkavība, izrādīsies īstenība,  - Vai jums neliekas, ka viņa būtu varējusi kādu šantažēt?

- O, nē! - mis Mārpla pārliecināti iesaucās. - Viņa bija labsirdīgas dabas godprātīga sieviete. Viņa nu nekādi nepētu izdarīt kaut ko tādu. - Bet tad viņa, pēkšņas iedomas pārņemta, sacīja: - Vispār viss šķiet pārāk mīklaini. Nevarētu tā būt, ka...

- Jā? - misis Bentrija mudināja.

- Man iešāvās prātā... - mis Mārpla vilcinājās, - ja nu nogalināja ne to personu, kuru bija domāts nogalināt?

Atvērās durvis, un, kā vēja nests, istabā iedrāzās doktors Heidoks. Aiz viņa pa rādījās mis Naita un, kaut ko noteikusi pazuda.

- Ahā, redzu, redzu - kamols jau šķetinās, - sacīja Heidoks, uzlūkodams abas lēdijas. - Ieskrēju apjautāties, kā jums ar veselību, - viņš vērsās pie mis Mārplas, - bet šķiet, ka jautāt nav vajadzīgs. Redzu, ka esat ķērusies pie manis parakstītajām zālēm.

- Parakstītajām zālēm?

Doktors Heidoks norādīja ar pirkstu uz adīkli, kas gulēja uz galda viņai blakus.

- Šķetināšana, - viņš iesmējās. - Vai varbūt es kļūdos?

Mis Mārpla piesardzīgā, jauki vecmodīgā stilā piemiedza aci.

- Jūs, dakter, kā vienmēr, jokojat!

- Nepūtiet man miglu acīs, mana dārgā lēdija! Es pazīstu jūs ilgus gadus. Pēkšņa nāve Gosingtonholā, un Sentmerimīdā jau visi mēles trin. Tā ir, vai ne?

Tiek konstatēts, ka notikusi slepkavība, pirms zināms izmeklēšanas rezultāts.

- Kad rezultāts būs zināms? - pavaicāja mis Mārpla.

- Parit, - atbildēja doktors Heidoks, - taču līdz tam laikam jūs, kundzes, būsiet paspējušas izanalizēt notikušo, pasludināt savu lēmumu, kā ari atrisināt vēl daudzus citus jautājumus, esmu par to pārliecināts. Bet tagad, - viņš turpināja, - ilgāk neuzkavēšos. Nav vērts lieki tērēt laiku pacientam, kuram mana palīdzība nav vajadzīga. Jūsu vaigos parādījies sārtums, acīs - spožums, esat atguvusi dzīvesprieku nu interesi par to, kas notiek apkārtnē. Es dodos tālāk, - un viņš izgāja no istabas,  - Kad radīsies vajadzība, es labāk griezīšos pie viņa, nekā pie Sendforda, - izlēmīgi paziņoja misis Bentrija.

- Gluži manas domas, - piekrita mis Marpla. - Viņš ir arī labs draugs. - Tad viņa domīgi piebilda: - Manuprāt, viņš ieradās, lai dotu man mājienu, ka varu sākt darboties.

- Tādā gadījumā - tā bija slepkavība, - secināja misis Bentrija. Viņas saskatījās. - Katrā ziņā doktors tā domā.

Mis Naita ienesa kafiju. Abas dāmas jutās iztraucētas un, aiz nepacietības vai degdamas, pirmoreiz aizmirsa pat pateikties. Tiklīdz palīdze izgāja, mis Mārpla bez liekas kavēšanās uzsāka:

- Tātad, Dollij. jūs bijāt tur...

- Es redzēju, var teikt, visu, kas tur notika, - ar kautru lepnumu pavēstīja misis Bentrija.

- Tas taču ir lieliski! - nopriecājās mis Mārpla un apmulsa. - Ak, jūs saprotat, ko es domāju, to teikdama. Tātad jūs varat visos sīkumos izstāstīt, kas notika kopš tā brīža, kad ieradās misis Bedkoka.

- Mani ieveda mājā, - iesāka misis Bentrija, - izraudzītās statusā, ja tā var teikt.

- Kas jūs ieveda?

- O, kāds izveicīgs jauns cilvēks, šķiet - Merīnas Gregas sekretārs vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņš ieveda mani mājā, pēc tam uzgāja augšup pa kāpnēm. Kāpņu augšgalā tika rīkota tāda kā komitejas locekļu sapulcēšanās.

- Kāpņu augšgalā? - izbrīnīti pārjautāja mis Mārpla.

~ O, viņi tur visu pārveidojuši. Ģērbtuvi apvienojuši ar guļamistabu, izveidojot kāpņu augšgalā tādu kā alkovu vai, pareizāk sakot, plašu, vaļēju telpu. Izskatās ārkārtīgi iespaidīgi.

- Skaidrs. Turpiniet...

- Viesus saņēma Merīna Grega. Kā vienmēr apburoša un smaidoša, viņa izskatījās brīnumjauka pelēcīgi zaļā, brīvi kritošā kleitā. Viņas vīrs, protams, un vēl ta Zilinskija, aktrises sekretāre - par Viņu es jums jau stāstīju. Tad vēl kādi astoņi desmit cilvēki, no kuriem daži bija pazīstami, daži nē. Manuprāt, viņi - tie, kurus es nepazinu - bija no kinostudijas. Vēl vikārs un ārsta Sendforda kundze, pats doktors ieradās vēlāk. Pulkvedis, misis Kliteringa, šerifs... Liekas, arī kāds no preses, un jauna sieviete ar lielu lotoaparātu.

Mis Mārpla uzmanīgi klausījās, laiku pa laikam pamādama ar galvu.

-Turpiniet...

- Hetere Bedkoka ar vīru ieradās drīz pēc manis. Jā, Merīna Grega pārmija pāris laipnu vārdu ar mani, tad vēl ar kādu, ak, jā - ar vikāru, un tad nāca misis Bedkoka un viņas vīrs. Jūs zināt, viņa! Korpusa sekretāre. Kāds teica kaut ko par to, cik viņa ir uzcītīga, cik labi tiek galā  saviem pienākumiem. Merīna Grega pateica dažas laipnas frāzes. Tad misis Bedkoka - man jāsaka, Džeina, ka biju pārsteigta par šīs sievietes takta trūkumu, - ut sāka muļķīgu, apnicīgi garu stāstu par  kā pirms daudziem gadiem viņa tikusies ar Merinu Gregu kādā pasaules nostūrī Šausmīgi netaktiski, uzstājīgi precizēdams kad, kurā gadā tas notika un līdzīgus sīkumus. Ir taču saprotams, ka nevienam - Jo vairāk, ja esi aktrise, - nepatīk, ja atgādina par gadiem. Bet misis Bedkoka, izskatījās, par to pat neiedomājās.

- Jā, - mis Mārpla piebalsoja, - viņi nebija sieviete, kam tas varētu ienākt prātā. Nu, un tālāk?

-Tālāk nekas, izņemot faktu, ka Merīna Grega viņai neatbildēja ar ierasto laipnību.

- Jūs gribat teikt - aktrise izskatījāt aizkaitināta?

- Nē, nē, gluži tā es neteiktu. Patiesību sakot, es nepavisam neesmu pārliecināta, ka viņa dzirdēja kaut vārdu. Saprotiet, viņa stivi skatījās pāri misis Bedkokas plecam, un, kad tā beidzot pārstāja gvelzt savas muļķības - par to, kā, pametusi slimības gultu, izlavījusies no mājas, lai dotos uz tikšanos ar aktrisi un dabūtu tās autogrāfu, - tad iestājās dīvains klusums. Un es ieraudzīju viņas seju.

- Kā seju? Misis Bedkokas?

- Nē, Merīnas Gregas. Izskatījās, il kā viņa nebūtu dzirdējusi ne vārda no tā, ko tā sieviete runāja. Ar stingu skatienu viņa vērās pāri tās plecam uz pretējo sienu. Blenza ar ... nespēju aprakstīt, kā...

- Tomēr pamēģiniet, Dollij, - mudināja mis Mārpla, - jo var izrādīties, ka tas ir ļoti svarīgi.

Viņai bija tāds... dīvains, sastindzis katiens... - misis Bentrija ar pūlēm meklēja vārdus, - tāds... it kā būtu ieraudzijusi, ka... Ak, mana dārgā, cik grūti to aprakstīt! Vai atceraties “Šēlotas daiļavu"? “Lūst plaisās ēnu spogulis; “Likten's l>l<'l)ilclās!"jauš baismās Šēlotas daiļava"? tieši tā, jā, tieši tā izskatījās Merīna Greja! Ļaudis šodien ironizē par Tenisona ideju. taču mani Šēlotas daiļavas tēls valdzināja jaunībā un saviļņo joprojām.

- Sastindzis skatiens... - domīgi atkārtoja mis Mārpla, - un skatījās pāri mis Bedkokas plecam. Kas tur bija, uz tā sienas?

- Ak, tur bija kāda glezna, cik atceros, - teica misis Bentrija, - itāļu autora - manuprāt, Bellini - gleznas “Madonna” kopija, bet neesmu pārliecināta. Tā kurā Jaunava Marija tur smejošu bērnu paceltās rokās.

Mis Mārpla nesapratnē sarauca pieri.

- Nesaskatu jēgu, kāpēc glezna būti varējusi izraisīt viņas sejā tādu izteiksmi

- Jo vairāk tāpēc, ka viņa redz to katru dienu, - piekrita misis Bentrija.

- Apmeklētāji turpināja virzīties auj šup pa kāpnēm. Vai ne tā?

- O, jā, ieradās arvien jauni viesi.

- Vai neatceraties, kas tie bija?

- Jūs domājat, ka viņa varbūt skatījās uz kādu, kurš stāvēja uz kāpnēm?

- Tas taču ir iespējams, vai ne?

- Ja, protams... pag, es padomašu, Tur bija mērs, ietērpies visā godībā - ar ķēdi un parējām sava amata regālijām, viņa sieva un kāds vīrietis ar gariem matiem un jocīgu bārdu - tagad tādas modē tad vēl pavisam jauns cilvēks un tad tā meitene ar fotoaparātu - viņa bija nostājusies kāpnēs tā, lai varētu nobildēt gan tos. kas nāca augšā, gan tos, kas sarokojās ar Merinu, un... ļaujiet padomāt... vēl tur bija divas personas, ko es nepazinu, manuprāt, tie bija no kinostudijas, un  Graisi no Lejasfermas. Iespējams, ka bija vēl kāds, vairāk es neatceros.

- Šķiet, te mēs neko neatradīsim, - nosprieda mis Mārpla. - Un kas notika tālāk?

- Vai nu Džeisons Rads piebikstīja viņai, vai kā citādi, bet pēkšņi viņa atguvās un, laipni uzsmaidījusi misis Bedkokai, izrunāja dažas pieklājības frāzes, nu, ko tad parasti saka, un bija atkal mīļa un dabiska, un apburoša.

- Un tad, kas notika pēc tam?

- Tad Džeisons Rads pasniedza abām dzērienus.

- Kas tie bija par dzērieniem?

- Daikiri, šķiet, tā sauc kokteili. Viņš vel pieminēja, ka tas ir Merīnas iemīļotais dzēriens. Vienu glāzi viņš sniedza Merīnai, otru misis Bedkokai.

- Interesanti, - atzīmēja mis Mārpla, - ļoti Interesanti, patiešām. Kas notika pēc tam?

- Nezinu, jo es aizvedu dažas dāmas apskatīt vannasistabas. Par notikušo uzzināju, kad mums garām paskrēja sekretāre un pavēstīja, ka vienai no viešņām kļuvis slikti.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Iepriekšējās izmeklēšanas slēdziens izrādījās gaužām lakonisks un neapmie rinošs. Vienīgās noziegumu apstiprinošās liecības bija: no vīra puses - līķa identifikācija, no mediķu - autopsijas slēdziens. Heteres Bedkokas nāves cēlonis bijis četri grami hidro-etil-deksil-barbo-kvind-loriteits, vismaz tā tas izklausijās. Palika nenoskaidrots: kādā veidā šis medikaments bija nonācis misis Bedkokā.

Izmeklēšana bija ilgusi divas nedēļas.

Pēc slēdziena nolasīšanas detektivinspektors Frenks Kornišs piegāja pie Artura Bedkoka.

- Vai drīkst u ar jums aprunāties, mister Bedkok?

- Bet, protams, protams.

Lai gan Arturs Bedkoks allaž atstāja visnotaļ apmulsuša cilvēka iespaidu, tobrīd tas izpaudās vēl uzkrītošāk.

-Es nespēju aptvert, - viņš murmināja, - es vienkārši nespēju to aptvert.

Esmu ar mašīnu. Mēs varētu aizbraukt pie jums uz mājām un aprunāties, - piedāvāja Kornišs. - Saruna noritētu netraucēti un nebūtu tik oficiāla.

- Pateicos, ser. Jā, jā, tiešām, tā būtu labāk.

Mašīna apstājās Arlingtonklouzā pie Ikma ar trešo numuru. Iegājuši pa glīti nokrāsotajiem, zilajiem vārtiņiem, viņi devās uz māju - misters Bedkoks rādīja ceļu, inspektors sekoja. Arturs Bedkoks izvilka atslēgu no kabatas, taču, pirms paguva ielikt to slēdzenē, durvis atvērās, tajās stāvēja sieviete. Apmulsusi viņa spēra soli atpakaļ. Arturs Bedkoks izskatījas pārsteigts.

Mērija, - viņš nomurmināja.

Tikko kā uzvārīju tēju, Artur. Iedomājos, kad atgriezīsies, tev tā noderēs.

Ļoti laipni, patiešām, - pateicās Bedkoks. - Ē... - viņš sastomījās, - inspektors Kornišs - misis Beina, kaimiņiene.

- Sveicināti, - inspektors pamāja ar galvu.

- Sadabūšu vēl vienu tasīti, - noteca misis Beina un pazuda mājas iekšienē. Joprojām tāds kā samulsis, Arturs Betkoks vedināja inspektoru pa labi, saulainajā viesistabā.

- Ļoti laipna sieviete, - viņš, kā paskaidrodams, teica. - Ļoti laipna.

- Sena paziņa?

- O, nē. Iepazināmies, kopš esam kaimiņi.

- Jūs dzīvojat šeit gadus divus vai varbūt trīs?

- Gandrīz trīs, bet misis Beina kopš pusgada. Pēc vīra nāves viņa atnāca dzīvot pie dēla, kurš šeit strādā un dzīvo.

No virtuves ar paplāti rokās atgriezāt misis Beina - pēc izskata gadus četrdesmit veca, tumšmataina, temperamentīga sieviete. Viņa atgādināja čigānieti, varbūt melno matu un dedzīgo acu dēļ, bet bija vēl kaut kas - viņas sejā jautās savāds, tikko manāms satraukums, skatiens bija moži piesardzīga, Viņa nolika paplāti uz galda, inspektors Kornišs laipni pateicās un piebilda vēl pāris nenozīmīgus vārdus. Bet profesionāļa instinkts lika saausīties. Sievietes modro acu skatiens, ar kādu tā apveltīja vinu iepazīstoties, un tikko jaušamā satrūkšanās nepalika inspektoram nepamanīti. Viņš bija labi iepazinis to nervozitāti, kas vēsta par dabisku satraukumu, un neuzticību, ko cilvēks nevilšus izjūt, pēkšņi sastopoties ar likuma pārstāvi, taču šoreiz tā nebija. Šoreiz, viņš to sajuta, tā nebija parastā reakcija Inspektorā modās pārliecība, ka misis Beinas attieksme pret notiekošo ir visai savdabīga, ka kādreiz viņai jau bijusi darīšana ar policiju un tas liek tai būt piesardzīgai. Inspektors izlēma, ka vajadzēs uzzināt kaut ko vairāk par misis Beinu. Novietojusi paplāti uz galda un atteikusies piedalīties tējas dzeršanā, aizbildinoties, ka jābūt mājās, misis beina aizgāja.

- Šķiet, patīkama sieviete, - sacīja inspektors Kornišs.

- Jā, tā ir. Ļoti laipna. Laba kaimiņiene, ļoti simpātiska sieviete, - Arturs Bedkoks apliecināja.

- Viņa bija jūsu sievas draudzene?

- Nē. Tā es neteiktu, nē. Labas kaimiņu attiecības, nekas vairāk.

- Saprotu. Mister Bedkok, mēs vēlētos, lai jūs sniegtu iespējami plašāku formāciju par visu, kam vien varētu bi kāds sakars ar notikušo. Jums autopsijas slēdziens bija īsts šoks, vai ne?

- O, jā, inspektor, tas bija īsts šoks. Protams, es sapratu, ka jums radušās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā, arī es pats tā domāju, jo Heterei bija  laba veselība. Patiesībā viņa nekad nav slimojusi. Es teicu sev: "Kaul kas nav kārtībā,” bet tas šķita tik neticami, jūs saprotat, ko es domāju, inspektor Patiešām, absolūti neticami. Šis medikaments... Bietilheks... - viņš sastomījās.

- Tam ir arī vieglāk izrunājams nosaukums, to pārdod kā Calmo. Vai jums  ir nācies sastapties ar to?

Arturs Bedkoks apjucis pakratīja galvu.

- Amerikā šo medikamentu lieto vairāk nekā šeit, - paskaidroja inspektors, - cik zinu, tur tas ir brīvi nopērkams.

- Pret ko ir šīs zāles?

Kā es saprotu, tās palīdz saglabāt mierīgu un labu garastāvokli, - Kornišs paskaidroja. - Tās paraksta cilvēkiem, kuri cieš no ilgstošas emocionālas spriedzes, no depresijas, melanholijas, nervozitātes, bezmiega un daudz kā cita. Pareizi pabikstīta un attiecīgi lietota, šo zāļu deva nav bīstama veselībai, bet pārdozēšana nav ieteicama. Izrādās, ka jūsu sieva iedzērusi seškārtīgu devu.

Bedkoks iepleta acis:

- Hetere nekad mūžā nelietoja neko tamlīdzīgu! - viņš iesaucās. - Esmu par to pilnīgi pārliecināts! Viņa nebija no tām sievietēm, kas lieto zāles bez kādas jēgas, un nekad viņa nejutās nomākta vai noraizējusies. Viņa bija vispriecīgākais cilvēks, kādu vien var iedomāties!

Inspektors palocīja galvu.

- Saprotu. Un nekad neviens ārsts nebija parakstījis viņai kaut līdzīgas zāles?

- Nē, noteikti nē. Par to es esmu pilnīgi pārliecināts.

Kas bija viņas ārsts?

Viņa bija doktora Sendforda sarakstā. bet nedomāju, ka kaut reizi tika apmeklējusi to.

Inspektors domīgi secināja:

- Tātad viņa nebija no tām sievietēm kas jūt nepieciešamību pēc tāda veida zālēm, vai kas būtu tās lietojusi.

- Jā, inspektor, par to esmu pilnīgi drošs. Viņa būs iedzērusi tās kādas kļūdas dēļ.

- Grūti iedomāties, kas tā varētu būt par kļūdu. Ko viņa ēda vai dzēra  pēcpusdienā?

- Tūlīt. Pamēģināšu atcerēties... Brokastīs...

- Nav vajadzības atcerēties tik tālu. Tik lielā devā iedzertas, zāles iedarbojas ātri. Tēja. Sāciet ar tēju.

- Tātad mēs iegājām teltī, kas bija uzcelta dārzā. Tur bija ļaužu drūzma, beigu beigās mums paveicās dabūt pa smalkmaizītei un tasei tējas. Cik ātri vien spējām, padzērām tēju un steidzāmies ārā, jo teltī bija neciešams karstums.

- Vai tas bija viss - tikai tēja un smalkmaizīte?

- Tieši tā, ser.

- Pēc tam jūs iegājāt mājā. Vai tā?

- Jā. Pie mums pienāca jaunā sieviete un teica, ka mis Grega būtu ļoti priecīga ja manai sievai labpatiktos apmeklēt viņu mājā. Protams, Heterei labpatikās, dienu dienām ilgi viņa par Merinu Gregu Vien runāja. Visi runāja. Nu, jā, jūs taču zināt, inspektor, kāda interese bija pārņēmusi mūsu sabiedrību.

- Jā, zinu, - atzina Kornišs. - Mana sieva ari bija sajūsmā. Ak Dievs, neviens apkārtnes iedzīvotājs nežēloja šiliņu, lai vēlāk iekļūtu Gosingtonholā un redzētu visus tos jauniekārtojumus, un paskatītos uz pašu Merinu Gregu!

- Jaunā sieviete ieveda mūs mājā, - turpinaja stāstīt Arturs Bedkoks, - un aug-mi|) pa kāpnēm. Viss notikās tur, augšā. Kāpņu laukumā. Bet, kā es saprotu, tur izskatijās savādāk nekā agrāk. Tas nebija kāpņu laukums, bet drīzāk plaša telpa ar krēsliem un galdiem, un dzērieniem uz tiem. Tur bija cilvēki desmit vai divpadsmit, ja es pareizi atceros.

Inspektors Kornišs piekrītoši pamāja ar galvu.

- IJn tur jūs sagaidīja - kas?

Pati Merīna Grega. Arī viņas vīrs, piemirsu vārdu...

Džeisons Rads, - palīdzēja Kornišs.

- Ak, jā, pirmajā acumirklī es viņu pat pamanīju. Nu, tas tā. Katrā ziņā Grega ārkārtīgi laipni sasveicinājās ar Heteri un, likās, bija priecīga redzēt viņu, Hetere sarunājās ar aktrisi, atgādināja kā reiz, pirms daudziem gadiem, bija tikusies ar to Rietumindijā, un viss likās vislabākajā kārtībā.

- Vislabākajā kārtībā... - atbalsoja inspektors. - Un tad?

- Tad mis Grega pajautāja, ko mēs vēlētos iedzert. Mis Gregas vīrs, misters Rads, piedāvāja Heterei kaut kādu kokteili - dikeri vai tamlīdzīgi.

- Daikiri.

- Jā, pareizi. Viņš pienesa divas glāzes - vienu Heterei, otru mis Gregai

- Un jūs? Ko jūs dzērāt?

- Es dzēru šeriju.

- Skaidrs. Jūs trijatā stāvējāt tur un kopā iedzērāt.

- Nu, ne gluži tā. Saprotiet, aiz mums nāca augšā vēl citi. Mērs, aiz viņa vēl daži - kāds amerikāņu džentlmenis un kāda amerikāniete, vismaz man likās, ka viņa bija no Amerikas - tā ka es un misis Bedkoka pagājām mazliet nostāk.

-  Vai tad jūsu sieva izdzēra kokteili?

- Nē, ne tad, tad vēl ne.

- Kurā brīdī viņa to izdzēra?

Saraucis pieri, Arturs Bedkoks pūlējās atcerēties.

Liekas, viņa nolika glāzi uz viena no galdiņiem. Hetere bija pamanijusi dažas paziņas. Šķiet, tur bija ari viens no ntdžonsa korpusa, kurš bija ieradies io Mačbenemas vai no citurienes. Šā vai tā, viņa ar to sarunājās.

- Bet kad viņa izdzēra to kokteili? Arturs Bedkoks atkal sarauca pieri.

- Nedaudz vēlāk, - viņš atcerējās. - Bija saradies vēl vairāk ļaužu, drūzmā kāds piegrūdās Heteres elkonim, un dzēriens izšļakstījās no glāzes.

Ko? - inspektors Kornišs asi paskatijās Bedkokā. - Jūs sakāt - dzēriens, kas atradās viņai pasniegtajā glāzē, izlija?

- Jā, to es atceros... Viņa pacēla savu glāzi un, šķiet, iedzērusi malku, saviebās Saprotiet, Heterei negaršoja kokteiļi, tomnēr atteikties, pat nepagaršojusi, viņa negribēja. Katrā ziņā viņa tur stāvēja, tad kāds piegrūdās un dzēriens izšļakstījās Tas uzlija uz viņas kleitas un apslacija ari mis Gregas tērpu. Mis Grega izturējās ārkārtīgi laipni. Viņa apgalvoja, atgadījums nav vērā ņemams, ka traipi uz kleitas nepaliks, un iedeva savu kabatas lakatiņu, lai Hetere varētu nosusināt kleitu. Tad Merina Grega sniedza Heterei savu glāzi, ko bija turējusi rokā, un teica “Ņemiet šo, es tai netiku pieskārusies!”

- Viņa atdeva jūsu kundzei savu glāzi? - pārjautāja inspektors. - Vai esat pārliecināts par to?

Arturs Bedkoks bridi paklusēja, taD noteiktā balsī apstiprināja:

- Jā, esmu pilnīgi pārliecināts.

- Un jūsu sieva - viņa dzēra no šīs glāzes?

- Sākumā Hetere atteicās, ser. Viņa teica: “O, nē, es nevaru to pieņemt!” BET mis Grega jautri iesmējās un teica: “Bet protams, ka varat! Es jau tā esmu iedzērusi vairāk, nekā vajadzēja!"

- Tātad jūsu sieva paņēma piedāvāto glāzi un - ko viņa darīja tālāk?

- Mazliet aizgriezusi galvu, viņa to izdzēra, diezgan aši, kā es atceros. Pē tam mēs pagājāmies nedaudz tālāk pa gaiteni, aplūkodami gleznas un aizkarus, tie - bija no apbrīnojami skaista auduma, Nekad agrāk netikām redzējuši ko tamlīdzīgu Tad es satiku savu paziņu, padomnieku Olkoku, un, tikko mēs sākām apspriest dienas jaunumus, kad, pametis acis apkārt, es ieraudzīju Heteri atlaidušos krēslā un izskatāmies kaut kā neparasti, dīvaini. Es piesteidzos pie viņas un jautāju: “Vai kas noticis?” Viņa atbildēja, ka jūtoties nelabi.

- Tieši ko viņa sajuta?

- Nezinu, ser. To es vairs nepaguvu pajautāt. Viņas balss izskanēja ļoti klusi un neskaidri, galva nosvērās uz sāniem. Tad viņa pēkšņi ievilka elpu - dziļi, bet tīkai līdz pusei, un galva noslīga lejup. Viņa bija mirusi... Mirusi, ser.

ASTOTĀ NODAĻA

Sentmerimīdā, jūs sakāt? - vecākais inspektors Kredoks strauji pacēla galvu.

Komisāra palīgu samulsināja viņa balss tonis.

Jā, - viņš atkārtoja, - Sentmerimīdā. Kāpēc tas jūs tā pārsteidz? Vai...

- Nē, nē, nekas, - Dermots Kredoks izvairīgi noteica.

- Tas ir pavisam neliels ciemats, kā noprotu, - turpināja komisāra palīgs, - kaut gan tagad tur uzsākta plaša celtniecība Apbūvēts tiks praktiski viss rajons no Sentmerimīdas līdz Mačbenemai, cik zinu. Hellingfortas kinostudija, - viņš piebilda, - atrodas Sentmerimīdai otrā pusē, Mākitbeisingas virzienā. - Viņa balsī joprojām jautās izbrīns, un Dermots Kredoks saprata, ka nepieciešams paskaidrot savu pirmītējo pārsteigumu.

- Es pazīstu kādu, kas tur dzivo, - viņi sacīja, - kādu vecāku dāmu. Tagad viņai jābūt jau ļoti cienījamā vecumā. Varbūt ka viņa jau mirusi, es nezinu. Bet ja nē.«

Komisāra palīgs likās sapratis sava padotā domu gājienu, vismaz viņš tā domāja.

- Jā, - viņš piekrita, - tas dod zināmai priekšrocības iekļūt “iekšā” - vietējā baumas dažkārt ir gaužām noderīgas. Visā visumā šī lieta izskatās diegan neparasta.

- Vai grāfiste nolēmusi mūs iesaistīt izmeklēšanā?

Jā. Esmu saņēmis policijas prefekta rīkojumu. Rādās, ka viņi šo gadījumu nu uzskata par nenozīmīgu vietēja mēroga notikumu. Gosingtonhola, vislielākais īpašums apvidū, nesen tika pārdots ļdcrīnai Gregai - kinozvaigznei - un viņas vīram. Viņi uzņem filmu savā jaunajā kinostudijā Hellingfortā, un galvenajā lomā ir mis Grega. Gosingtonholā tika organizēts labdarības pasākums par labu Hrintdžonas Medicīnas korpusam. Mirusi sieviete - viņas vārds ir misis Hetere ļlrdkoka - bijusi asociācijas sekretāre un daudz darījusi, lai šis pasākums notiktu, izskatās, ka viņa bijusi ļoti apzinīga un kompetenta persona un tikusi labi ieredzēta vietējā sabiedrībā,  Viena no tām nenogurdināmajām aktīvistēm, - Kredoks atzīmēja.

- Ļoti iespējams. Līdz šim savā praksē es arī neesmu sastapies ar šāda tipa sieviešu pašnāvībām. Nesaprotu, kāpēc, bet tā tas ir, un runājot par attiecīgo gadījumu, viss izskatās diezgan mīklaini. Pasākumā piedalījās daudz ļaužu, laiks, šķiet, bijis jauks, un Viss noritējis, kā iecerēts. Merīna Grega ar vīru sarīkojuši vēl tādu kā nelielu privātu pieņemšanu kādā telpā mājas iekšienē. Tur piedalījušies ap trīsdesmit četrdesmit lūgtu viesu - vietējā mēroga slavenības, cilvēki kas saistīti ar šī labdarības pasākuma organizēšanu, daži Merinas Gregas draugi, un cilvēki no kinostudijas. Viss noritējis ļoti mierīgi, jaukā noskaņojumā. Bet - lai cik neticami un neiespējami tas liktos - tur tiek noindēta Hetere Bedkoka.

- Savādi, ka noziegumam izraudzīt tāda situācija, - domīgi noteica Dermo^1 Kredoks.

- Tāds ir arī policijas prefekta viedoklis. Ja bija nolemts noindēt Heteri Bedkoku, kāpēc izvēlējās tieši šo pēcpusdienu nu un tieši šādus apstākļus? Pastāv taču simtiem vienkāršāku veidu, kā un kur to izdarīt. Ir pārāk riskanti iejaukt kokteilī nāvējošu indes devu, kad apkārt grozās divdesmit līdz trīsdesmit cilvēku. Kāds taču var pamanīt.

- Vai inde noteikti bija dzērienā?

- Jā, tas ir noskaidrots precīzi. Viens no tiem medikamentiem ar neizprotamajiem nosaukumiem, par kuriem ārsti sajūsminās. Amerikā šīs zāles ir parastas un tiek plaši parakstītas.

Skaidrs, Amerikā.

O, arī pie mums. Taču ne tik izplatītas,  kā otrā pusē Atlantijai. Mazās devās, zālēm ir labvēlīgs efekts.

- Vai tās var dabūt tikai pret recepti, vai var nopirkt brīvi?

- Nē, receptei ir jābūt.

• Jā, mīklaina lieta. Vai Hetere Bedkoka Kaut kādā veidā bija saistīta ar kinostudiju?

- Nekādi.

• Vai kāds no viņas ģimenes arī tur bijis? Varbūt Vīrs?

• Vīrs, - lēni novilka Dermots.

- «Jā, tas ir pirmais, kas vienmēr ienāk prātā, - piekrita vecākais virsnieks, - taču vietējais inspektors Kornišs nedomā, ka vīrs varētu izrādīties vainīgais, lai gan šinī gasdījumā viņš atzīmē, ka Bedkoks izturējies ļoti neveikli un nervozi, taču turpat viņš piebilst, ka visnotaļ cienījami cilvēki arī uzvedas līdzīgi, kad tos nopratina policija. Valda uzskats, ka Bedkoki bijuši laimīgs laulāts pāris.

Citiem vārdiem - vietejās policijas Viedoklis ir, ka notikušais noziegums pārsniedz viņu pilnvaras. Lieta šķiet ir teresanta, es to ņemu. Došos uz turieni bez liekas kavēšanās.

- Jā, būs labāk, ja nokļūsiet tur iespējami ātrāk, Dermot. Kuru ņemsit palīgos?

Dermots kādu brīdi pārdomāja.

- Tidleru, - viņš izšķīrās. - Spējīgs detektīvs, un - kas šobrīd liekas vēl svarīgāk - viņš ir arī filmējies, tas var izrādīties noderīgi.

Komisāra palīgs piekrītoši palocīja galvu.

- Labu veiksmi! - viņš novēlēja.

II

- Ak! - aiz pārsteiguma un prieka piesarkusi, iesaucās mis Mārpla. - Tas nu ir pārsteigums! Kā jums klājas, manu mīļo zēn? Tagad gan neērti saukt jūs par zēnu. Kas esat - vecākais inspektors vai Commander - tā laikam sauc to jaunievesto pakāpi?

Dermots paskaidroja savu pašreiz ieņemamo amatu.

Manuprāt, nav vajadzības jautāt, kāpēc esat ieradies šaipusē, - sacīja mis Mārpla. - Mūsu vietējā slepkavība nonākusi Skotlendjarda uzmanības lokā.

- Viņi nodeva šo lietu mums, - teica Dermots, - un tā, tiklīdz atbraucu, taisnā ceļa devos uz štābu.

- Jūs gribat teikt... - mis Mārpla mazliet samulsa.

- .Jā, tieši tā, krustmāmiņ, - maigi sacīja Dermots, - es domāju jūs.

Baidos, - vecās dāmas balsī jautās mulsa nožēla, - ka neko nespēšu palīdzēt. Vairs nav kā agrāk - tagad reti kur izeju.

- Tomēr pietiek jums spert soli ārpus mājas, lai pakristu un lai jums piecelties palīdzētu tieši tā sieviete, kuru pēc desmit dienām nogalina, - paironizēja Dermots.

Mis Mārpla izdvesa kaut ko līdzīgu nu nu”.

Nesaprotu, no kurienes jums tādas ziņas, - viņa nomurmināja.

.Jums nu gan vajadzētu saprast. Pati esat man teikusi, ka ciematā jebkurš zina jebko, - viņš nosmējās un turpināja ķircināt veco dāmu: - Atzīstieties (neoficiāli - starp mums runājot), vai jums liekas, ka sievieti nolēma nogalināt tam, kad jūs viņu bijāt ievērojusi?

- Protams, ka nē! Protams, ka nē! -saucās mis Mārpla. - Kas tā par runām

- Vai nepamanījāt viņas vīra acīs skatienu, kas jums atgādinātu par Hariju Simpsonu vai Deividu Džonsu, vai kādu citu, kuru esat agrāk pazinusi un kurš būtu nogalinājis savu sievu, nogrūžot no augstas kraujas?

- Nē, neko tādu nemanīju! - noteikti atbildēja mis Mārpla. - Esmu pārliecināta, ka misters Bedkoks nekad nespētu izdarīt neģēlību. Vismaz, - viņa piesardzīgi palaboja, - gandrīz pārliecināta,

- Tomēr cilvēka iekšējā pasaule nav dibināma, - drūmi nomurmināja Kredoks

- Tur nu jums taisnība, - piekrita mis Marpla un piebilda: - Es uzdrīkstos paredzēt, ka pēc pirmajām tīri dabiskajām bēdām viņš ne pārāk ilgi sēros pēc aizgājušās

- Kāpēc? Vai viņa to tiranizēja?

- O, nē, ne tas, - lēnīgi prātoja mis Mārpla, - es nedomāju, ka viņa bija...redziet, viņa nebija no smalkjūtīgajām Sirsnīga - jā, bet viņai trūka takta izjūtas Droši vien viņa mīlēja vīru un rūpējās par to, kad viņš slimoja, gatavoja viņa mīļākos ēdienus, varēja būt laba sieva un centīga mājsaimniece, taču es nedomāju ka viņa varētu kādreiz... nu, ka viņāi būtu kaut reizi ienācis prātā painteresēties, ko viņš domā vai jūt. Tas padara vīrieša dzīvi diezgan vientulīgu.

-ā... — novilka Dermots, - bet vai nākotnē viņa dzīve būs mazāk vientulīga?

Domāju, ka viņš ātri vien atkal apprecēsies, - pareģoja vecā dāma, - un liekas, ka tas var notikt pat ļoti drīz. Iespējams, ka viņš izraudzīsies diemžēl Heterei līdzīgu sievieti. Ar to es domāju - spēcīgāku personību, nekā ir pats.

• Vai jūs mērķējat uz kādu konkrētu personu?

- nē, to es nezinu, - atbildēja mis Mārpla un ar nožēlu piebilda: - Es tik maz zinu...

Nu, labi, bet ko jūs domājat? - neatlaidās Dermots. - Domāšanā jūs nekad neesat bijusi kūtra.

es domāju, - negaiditi apņēmīgi sacīja mis Mārpla, - ka jums vajadzētu аprunāties ar misis Bentriju.

- Misis Bentriju? Kas viņa ir? No kino ļaudīm?

- Nē, viņa dzīvo īstlodžā - tas ir namiņš, kas atrodas Gosingtonas par austrumu galā. Tajā pēcpusdienā viņa bija tur, notikuma vietā. Gosingtonhila reiz piederēja viņai. Viņai un viņas vīram pulkvedim Bentrijam.

- Viņa tur bija? Vai viņa ko manījusi

- Man liekas, ka būs labāk, ja viņa pastāstīs pati. Varbūt jums liksies, ka tam nav nekāda sakara ar slepkavību, bet domāju, tam varētu būt... vienkārši, varētu būt... ierosinoši. Sakiet, ka es sūtu jūs pie viņas... ak, jā, varbūt atgādiniet viņai par “Šēlotas daiļavu".

Pieliecis galvu uz sāniem, Dermots Kredoks nopētīja veco dāmu.

- “Šēlotas daiļava”, - viņš lēni atkārtoja. - Vai tā ir parole?

- Varētu jau šos vārdus ari neminēt, tai tā viņa labāk sapratis, ko tieši es domāju.

Dermots piecēlās.

- Es vēl iegriezīšos pie jums, - viņš apsolīja.

- Tas būtu jauki, - mis Mārpla nopriecājās. - Ja atliks laiks, atnāciet uz tēju-tin vien, - viņa lēnprātīgi piebilda, - jūs joprojām cienāt šo tradīciju. Zinu, ka itin daudzi jauni cilvēki labprātāk iet sabiedribā, lai iedzertu ko stiprāku un tamlīdzīgi. Pēcpusdienas tēju viņi uzskata par visnotaļ vecmodīgu padarīšanu.

Tik jauns es nemaz vairs neesmu, - norūca Kredoks. - Jā, es kādu dienu atnākšu, un mēs jauki padzersim tēju. malkosim to un tērzēsim, un pārcilāsim ■Irinata tenkas. Jā, starp citu - vai jūs pazīstat kādu no aktieriem vai studijas darbiniekiem?

- Nevienu, - atbildēja mis Mārpla un tad metināja: - Zinu vienīgi to, ko saklausu

- Nu, saklausāt jūs parasti ļoti daudz, it zinīgi novērtēja Kredoks. - Uz redzēšanos! Bija jauki jūs atkal redzēt!

III

o, labdien! - Misis Bentrija izskatījās nedaudz pārsteigta, kad Dermots KredoKs bija nosaucis savu vārdu un paskaidrojis, kas viņš ir. - Cik satraucoši ar jums iepazīties! Vai tad nav tā, ka jūs vienmēr pavada seržants?

- Jā, esmu atbraucis kopā ar seržantu, - paskaidroja Kredoks, - taču šobrīd viņš ir aizņemts ciematā.

- O, veic izmeklēšanu? - ieinteresēti apvaicājās misis Bentrija.

- Kaut ko tamlīdzīgu, - sadrūmis apstiprināja Dermots.

- Un Džeina Mārpla atsūtīja jūs pie manis, - misis Bentrija turpināja sarunu, vedinādama viņu no dārza mājā, nelielā viesistabā. - Aprušināju puķes, -viņa paskaidroja. - Šī ir viena no tām dienām, kad tās uzvedas, kā pašām tīk, vai nu izstiepjas uz to pusi, kur nav ļauts vai spītīgi liecas uz leju. Esmu bezgala priecīga, ka varu tās pamest, un vēl tik satraucoša iemesla dēļ. Tātad tā patiešām bija slepkavība?

-Tādas ir jūsu domas?

- Kā lai saka... Tas varēja būt negadījums, protams, - misis Bentrija domīgi teica. - Nekas noteikts jau nav zināms, tas ir, oficiāli nav paziņots. Jo diemžēl nav taču nekāda pierādījuma tam, kādi veidā inde tika iedota un kas to izdarīja protams, šeit visi ir pārliecināti, ka tā ir slepkavība.

Un ko runā, kas to būtu varējis izdarīt?

Tas ir visdīvainākais, ka par to neviens neizsakās. Atklāti sakot, es nevaru iedomāties nevienu, kas to varētu būt izcīnījis.

- Jūs domājat, ka iedot viņai indi diez vai nebija iespējams?

- Nē, to es neteicu. Manuprāt, izdarīt to bija sarežģīti, bet ne neiespējami. Nē, gribu teikt, ka nevaru iedomāties, kuram bija vajadzība to izdarīt. Pēc jūsu domām, nav neviena, kas būtu gribējis nonāvēt Heteri Bedkoku?

- Jā, atklāti runājot, nespēju iztēloties cilvēku, kas būtu vēlējies nogalināt Heteri bedkoku. Esmu tikusies ar misis Bedkoku vairākas reizes, veicot dažādus sabiedriskos pienākumus. Vietējā Gaidu vienība un Seintdžonsa Medicīnas konsīlijs, un citi. Uzskatīju viņu par diezgan mierīgu personu. Ārkārtīgi sajūsmināta par visu, vienmēr neizsīkstošas enerģijas pārpilna, bet viss kaut kā nedabiski kaut kā pārspīlēti. Taču tādēļ neviens neies cilvēku nogalināt! Viņa bija... nu, kā lai pasaka... Vecos laikos, redzot tāda tipa sievieti tuvojamies mājas durvim,  steidzāties piekodināt kalponei - jāatzīmē, ka tajos laikos bija tāds visnotaļ  derīgs apkalpojošais personāls, - lai saka, ka saimnieki “nav mājās” vai “apmeklētājus nepieņem”, ja atnācēja kļuva pārlieku uzstājīga.

- Jūs gribat teikt, ka nevienam vien varēja rasties vēlēšanās izvairīties no sis Bedkokas klātbūtnes, taču ne jau tik ļoti, lai pacenstos atbrīvoties no viņas laiku laikiem?

- Jūs to ļoti jauki noformulējāt, - atzinīgi pamāja ar galvu misis Bentrija.

- Viņa nebija bagāta, tā ka no viņi nāves neviens neko neiegūst, ja runājam par naudu, - prātoja Dermots, - un ne viens viņu neienīda tik ļoti, lai velētu viņai nāvi. Vai varētu būt, ka viņa kādu šantažēja?

- Kaut kas tāds viņai pat prātā nebūti ienācis, par to nu es esmu pilnīgi pārliecināta, - noteikti sacīja misis Bentrija. - Hetere bija ļoti godprātīga, augstu vērtēji godīgumu.

- Viņas vīrs? Vai viņam nevarēja būt sakari ar kādu citu sievieti?

Diez vai, - misis Bentrija apšaubīja Redzējusi viņu gan esmu tik vien kā tai pēcpusdienā, taču man viņš likās itin pagļēvs. Izskatīgs, bet vājas gribas cilvēks.

- Nav nekā, kam pieķerties, - domīgi noteica Dermots Kredoks. - Gribot negribot jāsāk domāt, ka viņa varbūt kaut ko zināja.

- Zināja?

Kādu noslēpumu, kaut ko tādu, kas kādam varēja kaitēt.

Misis Bentrija papurināja galvu.

Par to es šaubos, stipri šaubos. mis Bedkoka atstāja tāda cilvēka iespaidu kas, kaut ko uzzinājis, nespētu noturēties. neizbazūnējot t o visai pasaulei.

Tad ari tas atkrīt, - teica Dermots. - Ja Mll iusiet, esam nonākuši pie tā, tieši kā-Mc es ierados piejums. Mis Mārpla, pret kuru es izjūtu dziļu cieņu un apbrīnu, Iclea, lai es jums atgādinu par “Šēlotas

Ak, tas! - misis Bentrija samulsa.

Jā, tas, lai ko tas arī nozīmētu.

- Šodien maz cilvēku lasa Tenisonu... - misis Bentrija vilcinājās.

- Kaut kas jau ataust atmiņā. Vigi

paskatijas ārā pa logu uz Kemelotu*, pareizi?

- Tieši tā. Tieši tā ari notika, - mi Bentrija māja ar galvu.

- Piedodiet, kas notika? Ar ko notika

- Tieši tā viņa izskatījās.

- Kas?

- Merīna Grega.

- Ak Merīna Grega... Kad tad viņa izskatījās?

- Vai mis Mārpla nepastāstīja?

- Mis Mārpla man neko nestāstīja, ņa atsūtīja mani pie jums.

- Un nepareizi darīja, - misis Bentr nosodoši pašūpoja galvu, - jo viņa pi izteikties labāk. Es izsakos tik neskaid to allaž atgādināja mans vīrs, ka viņš nef

•Kemelota (Camelot) - leģendārā karaļa Artura galmu pilsēta. Viktorijas laika angļu dzejnieka Alfrēda Teniafl nn (1809 - 92) poēmā "Šēlotas daiļava” stāstīts pilļ jaunavu, kas. aizmirsusi, ka nedrīkst pamest stellefl ka pasauli tai ļauts vērot tikai caur atspulgu spoguli, pieskrien pie loga. lai paraudzītos uz Apaļā Galda bni-ņinieku Lanselotu. kurš dodas uz netālo Kemelotu. I’nf nepaklāvību nolemtajam liktenim Šēlotas daiļava sfl ņems sodu - piepildīsies ļaunais pareģojums, viņai htii jāmirst.

dļH'jot saprast, ko īsti es gribu teikt. Lai nu ka, var būt, ka par Merinu Gregu es ■It visu iztēlojos, tomēr, ieraugot kādu tā Ir katāmies, nav iespējams neatcerēties poēmu.

■ - Lūdzu, pastāstiet ko vairāk!

■- Labi. Tas notika viesībās. Es saku •viesības”, jo kā lai citādāk to nosauc? hl|.> tāda kā viesu sagaidīšana un sveik-Mina kāpņu augšgalā, kur viņi izbūvējuši ļumt ko līdzīgu plašam alkovam. Viesus Hiuēma mis Grega ar vīru. Aicināti tika

■ Īli /.gan daudzi. Mani viņi, domājams, ie-Imlza tādēļ, ka kādreiz tā māja piederēja lii.ni, bet Heteri Bedkoku ar vīru tādēļ, i i viņa bija veikusi visus priekšdarbus, l>ii tas pasākums notiktu. Sagadījās, ka ■ļļlics devāmies augšā pa kāpnēm gandrīz Vienlaikus, nu, un tā es stāvēju tur aug-m un tad ieraudzīju.

■ - Skaidrs. Tad ko jūs ieraudzījāt?

I - Redziet, misis Bedkoka gari un plaši kiiut ko pļāpāja - dažkārt cilvēki, tiekoties ar slavenībām, tā mēdz darīt. Sapro-llel. apmēram tā: cik tas ir brīnišķīgi un liti«Is saviļņojums, un ka viņi cer, ka arī lin pmāk tiksies ar aktrisi. Pēc tam uzsāka garu stāstu par to, kā reiz, sen atj: kaļ, esot jau tikusies ar Merlnu Gre un cik ļoti bijusi sajūsmināta. Es vēl domāju pie sevis, cik gan apnicīgi jājūt slavenībām, lai uz to visu atbildētu, pienākas, ar laipnību. Bet tad pēkšņi pamanīju, ka Merīna Grega klusē. Vt tikai stīvi skatījās.

- Uz misis Bedkoku?

- Nē... nē, drīzāk izskatījās, ka misis Bedkoku viņa ir pilnīgi aizmirsi si. Manuprāt, viņa pat nedzirdēja, \ Hetere tai stāstīja, tikai skatījās ar -es to apzīmēju - Šēlotas daiļavas sk^ tienu... tā, it kā būtu ieraudzījusi šausminošu, kaut ko biedējošu, kc nespēj noticēt un kas sagādā tai bezg līgas mokas.

- "Lāsts piepildās!” jauš baismās Šēl tas daiļava, - citēja Dermots.

- Izskatījās tieši tā. Tāpēc es to nosaļ cu par Šēlotas daiļavas skatienu.

- Bet uz ko viņa skatījās?

- Es vēlētos, kaut to zinātu, - atziņā misis Bentrija.

- Jūs teicāt, viņa stāvēja kāpņu augS galā?

H Un skatījās pāri misis Bedkokas gal-Hjil. nē, šķiet, precīzāk būlu teikt - pāri Vlniis plecam.

«- Skatiens bija vērsts tieši uz kāpņu

[jfltlusposmu?

■ - Varbūt nedaudz iesāņus.

■- Uz kāpnēm atradās cilvēki?

■*- O, jā, pieci vai seši. ļ- Viņa skatījās uz kādu noteiktu cilvēku?

■- To es nevaru pateikt, tieši uz kuru B|ii viņiem, - skaidroja misis Bentrija. - Sa-Hfotiet, es neskatījos turp visu laiku. | l'nļa brīdi es, uzgriezusi muguru kāp-ļtK'in, skatījos uz viņu. Man likās, ka MiTina raugās uz kādu no gleznām pie "Irņas.

ļ ■ Bet šīs gleznas tačii viņa redzējusi ■fl^kaitāmas reizes, viņa taču tajā mājā

• l/.ivo!

1 - Jā, jā, protams, ka tā - viņa noteikti ! lins skatījusies uz kādu no viesiem. Inte-ļlrsanti tikai, uz kuru?

Pamēģināsim noskaidrot, - vedināja I Di rmots Kredoks. - Vai varat atcerēties, kas tieši tajā brīdī nāca augšā pa kāp-llftltl?

- Mēģināšu. Noteikti - mērs ar kundi Tad kāds sarkanmatains žurnālists, īia daudz vēlāk liku iepazīstināta ar viņi taču vārdu es neatceros. Nemūžam ifl spēju pareizi saklausīt uzvārdus, Gl breits - varētu būt. Vēl tur nāca liela guma melns vīrs. Es nedomāju nēģe® vienkārši - spēcīgs vīrietis ar ārkārll tumšu sejas krāsu. Un viņam līdz kāda aktrise, maza, izbalināta kaķenīl I Vēl tur bija ģenerālis Bānsteps no Mal I benemas. Nabadziņš aiz vecuma jau pr ļ tu izkūkojis. Šaubos, vai viņš varētu ļ rādīties kādam liktenīgs. O! un vēl Graļ I no Lejaslermas.

- Vai tie ir visi, kurus jūs varat atceri I lies?

- Var jau būt, ka bija vēl kāds. Sf protiet, es nebiju... gribu teikt - es nl pievērsu īpašu uzmanību. Noteikti aļ ceros, ka tieši ap to laiku ieradās mēļ un ģenerālis Bānsteps, arī abi amerļ kāņi. Jā, kāpnēs stāvēja arī fotogrāfi» viens, šķiet, vietējais un tā meitene no Londonas - bohēmiska izskata meičā ar gariem matiem un milzīgu fotoapaf| rātu.

Pēc jūsu domām, Merina Grega pār-mlnijās sejā, ieraugot kādu no šiem cilvēkiem?

I’aticsība tobrid es nedomāju neko, -vai fclidii>i sacīja misis Bentrija, - es tikai līnlmnījos, kas gan tas varētu būt, kas li< i viņai izskatīties tā, un tūlīt par to ■1/miršu. Taču vēlāk daudz kas ataust iliniņa. Tomēr, - misis Bentrija paškritiku piemetināja, - var būt, ka to visu pfaimi iztēlojusies. Galu galā varbūt viņai |n K'.ņi iesmeldzās zobs vai iedūrās ■insibas adata, vai piepeši sagrāba grai-p* Tādā reizē, kad cenšaties neko neizlaid. turpināt izturēties kā parasti, taču m |.i jūs nodod.

i Jermots Kredoks sirsnīgi nosmējās: Patīkami sarunāties ar reāli domājošu i ilvēku, - viņš teica. - Iespējams, ka !■ mesls tiešām bija - kā jūs sacījāt - kaut ||ir> tamlīdzīgs. Taču tikpat iespējams, ka ItiHl . šķietami nenozīmīgs fakts var izrādu irs ārkārtīgi svarīgs.

Atvadījies no misis Bentrijas, Dermots llrvas uz Mačbenemu uzrādīt savas piln-Viikis, lai sāktu oficiālu lietas izmeklēšanu

DEVĪTĀ NODALA

- Tatad vietēja izmeklēšana nebjļi veiksmīga, - secināja Kredoks, piedāvādams Frenkam Kornišam cigareti no atvērtās etvijas.

- Pilnīgi neveiksmīga, - piekrita Kornišs, - neviena ienaidnieka, nekādu ķildu, ar vīru vislabākās attiecības.

- Vai nav iejaukta kāda cita sieviete vai vīrietis?

Detektīvinspektors noliedzoši pakratīja galvu.

- Nekā tamlīdzīga. Ne mazākās norādes uz kādu skandālu. Viņa nebija tām, kas piesaista vīrieša uzmanību ar sievišķīgo pievilcību. Viņa bija pārpāri aizņemta ar pienākumu pildīšanu visādās biedrībās un komitejās. Šai sakarā protams, iespējama sīka, vietēja mēroga konkurence, taču nekā nopietna.

- Varbūt sāncense no tiem laikiem kad viņi precējās? Varbūt viņam ir romāns ar kādu kolēģi?

- Bedkoks strādā “Biddle & RusseM kompānijā, kas nodarbojas ar nekusta* mā īpašuma novērtēšanu un pārdošanu

Viņa kolēģes ir Florija Vesta, adenoidu ■oinocīta būtne, un mis Grandle, vismaz jllrrdesmit gadus veca un tik izteiksmīga p siena guba. Neviena no viņām nespēki atvilt sievai vīru. Tomēr, neskatoties ■ir. to, es nebūtu pārsteigts, ja drīzumā Viņš tiešām apprecētos atkal.

Kredoks jautājoši paskatījās viņā.

I - Kaimiņiene, - paskaidroja Komišs, - at-lnllne. Kad pēc autopsijas rezultāta nolaišanas es aizbraucu Bedkokam līdzi uz linļām, viņa bija tur, sagaidīja ar tikko «vārītu tēju un vispār likās rūpējamies |im viņu. Viņš savukārt izskatījās pār-ilcigts, bet pateicīgs. Ja jūs man pajau-talu, ko es domāju, es teiktu, ka viņa ir llolēmusi to apprecēt, bet nabaga zēnam ntšam par to vēl nav ne jausmas.

■ - Kāda viņa ir, šī kaimiņiene?

■ - Izskatīga sieviete, ne pārāk jauna, (iri interesanta, mazliet līdzīga čigānietei, lAila uzkrītoša, melnām acīm...

■ - Kā viņu sauc?

ļ Beina. Misis Mērija Beina. Mērija tirina, atraitne.

: Kas bija viņas virs, ar ko nodarbo-|.m?

vēkam, vārdā Heilijs Prestons, bija tafl tiski atvadījies un aizgājis. Kopš tā brim Derrnots Kredoks, piekrītoši mādams Я galvu, pacietīgi klausījās. Viņš secināja! ka Heilijs Prestons ir Džeisona Rada рея sonigais palīgs vai kaut kas līdzīgs safl biedrisko attiecību kārtotājam, vJ privātsekretārs, vai, visticamāk, visu tri* ju apvienojums. Heilijs Prestons runājaļļ

- Nezinu. Pēc tā nāves viņa pārnS dzivot pie sava dēla, kurš tepat netā strādā. Liekas klusa, cienījama sieviel tomēr man ir tāda sajūta, it kā es I būtu ar viņu ticies. - Kornišs uzmfl acis rokaspulkstenim. - Bez desmit dl padsmit. Es pieteicu jūsu vizīti Gosin tonholā pulksten divpadsmitos. Lai] doties uz turieni.

II

Derinota Kredoka vērigais skatie kas šķietami bezmērķīgi maldījās tel] patiesībā uztvēra visus sīkumus. Insp<

tors Kornišs, pavadījis viņu līdz Gosi:

tonholai un nodevis talak jaunam clB

Ilmāja gari, diezgan vienmuļā balsī, bez |k|i hplēšanās virknēdams vārdus, brīnu-llinina kārtā izvairīdamies atkārtot vie-un tos pašus teicienus. Izskatīgais ■timeklis bija ļoti noraizējies un, veikli pili.mtojot bagātīgo leksiku, centīgi ■hniilroja savu viedokli, ka viss ir visla-Mk.ijā kārtībā, stipri atgādinādams opti-■thlisko “viszini” Panglosu.* Sekretārs, Hlel. nešaubījās, ka katrs, kas viņā Km īsās, ir pilnīgi vienās domās ar viņu. !tylii'. vairākkārt, veikli mainot vārdus, ■«nvitroja, cik šis notikums ir šausmīgi iii ļi.ilikarns, cik ļoti tas satraucis viņus Mmiis. ka Merīna jūtas absolūti satriekta, k,i misters Rads ir daudz vairāk sarūgti-n.il . kā to iespējams aprakstīt, ka nolipušais pārspējis itin visu, ko vien var iedomāties - "jūs piekrītat, vai ne?” Iespē-Jmus taču, ka vainīga sava veida alerģija lilrl kaut ko, pret kādu noteiktu vielu? Vlus to saka tāpat vien - alerģija taču ir (Ik neizdibināma lieta. Vecākais inspek-Ims Kredoks var rēķināties ar visu iespē-|mno sadarbību kā no Mellingfortas ki-linsludijas darbinieku, tā arī visu pārējo

‘l'migloss - franču filozofa, rakstnieka, dzejnieka Voltēra lliiii'l 1778) personāžs stāstā “Kandids jeb Optimisms".

puses; viņš var uzdot jebkurus jautāj mus, kam vien vēlas, apskatīt jebk vietu; ja viņi spēj kaut kādā veidā p; dzēt, viņi to labprāt darīs. Viņi visi J cienīja misis Bedkoku un augstu vērti viņas sabiedriskās aktivitātes un to n< mīgo darbu, ko viņa darīja Seintdžo Medicīnas korpusa asociācijas labā.

Tad viņš sāka visu no gala - neda . citiem vārdiem, bet jēga palika tā pati. ja grūti iedomāties vēl kādu, kas tik dzīgi vēlētos palīdzēt izmeklēšanai, pašā laikā viņš pūlējās paskaidrot, cik lu no tā visa atrodas kinostudijas ceļo: na pasaule un misters Rads, un mis lina Grega vai jebkurš cits šajā namā, jebkurš no viņiem, protams, ir gatavs d rīt visu iespējamo, lai, kā vien iespējai atbalstītu izmeklēšanu. Pēc tam viņš v; rākas reizes lēni pamāja ar galvu. De: mols Kredoks pasteidzās izmantot pauzi:

- Pateicos jums.

Kredoks pateica to mierīgi, taču tādā tonī, kas nekavējoši pielika punktu Heilii ja Prestona runas izvirdumam. Viņš iz* dvesa tikai:

-Tātad... - un nogaidoši apklusa.

>• Jūs teicāt, ka drīkstu uzdot jautājumi IN?

I’rotāms, protams. Droši.

► Vai šī ir tā vieta, kur viņa nomira? ļ* Vai misis Bedkoka?

Misis Bedkoka. Vai šeit viņa nomira? k Jā, protams, lieši šeit. Ari to krēslu Min parādīt.

I Viņi stāvēja kāpņu augšgalā. Sekre-llr> pagājās dažus soļus pa gaiteni un ■lii'idīja uz apšaubāma ozolkoka atzvel-■Irs krēslu.

■ Viņa apsēdās šajā krēslā, - stāstīja ■cntons, - un teica, ka nejūtoties labi. Hiuls aizskrēja meklēt zāles, taču viņa Mtidrīz tūlīt pat nomira - šeit, šajā krēslā. ^ Skaidrs.

\ - Man nav zināms, ka misis Bedkoka Imlii griezusies pie ārsta, bet, ja viņa ir bi-Jlisl brīdināta, ka sirds nav īsti kārtībā...

I - Ar sirdi viņai viss bija kārtībā, - Krelli ilts pārtrauca Prestonu pusvārdā. - He-lHrc Bedkoka bija veselīga sieviete. Viņa limnira no seškārtīgas devas medikamenta, kura oficiālo nosaukumu es ne-ļHliesos atkārtot, bet kurš plaši pzīstams Ml nosaukumu Calino.

- Zinu šīs zāles, zinu, — iesaucās PrJ tons, - es pats tās reizēm lietoju.

- Patiešām? Tas ir loti interesanti. V(ļ jūsuprāt, to iedarbība ir efektīva?

- Apbrīnojami, apbrīnojami. Tās M mundrina un tās nomierina, ja saproti ko es domāju. Dabiski, - viņš piebilda, -jļ dzer norādītā deva.

Vai arī pašlaik tās atrodamas še« šajā mājā?

Viņš zināja atbildi, tomēr pārjautāļļ izlikdamies nezinām. Heilija Prestona al bilde bija atbruņojoši atklāta.

- Es teiktu, milzums, gandrīz kaJ vannasistabā pa pudelītei.

- Kas mūsu uzdevumu nebūt nepacM ra vieglāku.

- Kā tad, - piebalsoja Heilijs Prei tons, - misis Bedkoka varēja atrast zāln| un iedzert, nezinot, ka viņai - kā jau s minēju - pret tām ir alerģija.

Kredoks šaubīdamies paskatījās viņi Heilijs nopūtās un jautāja:

- Vai ir precīzi zināms, cik viņa izdzt>« rusi?

- O, jā, tas ir noskaidrots. Deva bija nāvējoša, un vēl - misis Bedkoka šīs z<\-

|mi nrinēdza lietot. Kā esam noskaidroju-■, m. iugais, ko viņa reizēm lietojusi, bija pn.unā soda un aspirīns.

I ii'ilijs Prestons sadrūmis kratīja gaini

■ l as visu sarežģī, patiešām sarežģī.

Kur misters Rads un mis Grega stāvi | > sagaidot viesus?

► Seit, - sekretārs izgāja laukumā ||«i|>in i augšgalā.

Vecākais inspektors Kredoks, nostā-|liviņam blakus, skatījās uz pretējo sie-|ii i rās centrā atradās glezna - Madonna Hi liērnu. “Slavenās gleznas teicama ko-|iiļ,i " viņš secināja. Zilā kleitā tērptā Ma-llimna turēja paceltās rokās Jēzus bērniņu un abi, māte un bērns, smējās; ne-lliuidz zemāk stāvoša ļaužu grupa skatī-FjAh augšup uz bērnu. “Viena no vismai-I' ikajām Madonnām,” nodomāja Kre-ilnks. Abās pusēs gleznai atradās pa ■lliram logam. Kopējais iespaids bija ■ļms un patīkams - tur neatradās ne-|HK. pilnīgi nekas, kas varētu likt sievie-Irl izskatīties kā ar lāstu apzīmogotajai S lotas jaunavai.

Viesi, protams, nāca nepārtraukti?

- Jā, viņi ieradās pa grupām, sapro ne pārāk daudzi vienā reizē. Es pavad^1 vienus, Ella Zilinskija, mistera Rada a retāre, atveda citus. Mēs centāmies, viss noritētu patīkami un nepiespiesti.

- Vai bridi, kad ieradās misis Bed ka, jUs bijāt šeit?

- Kauns atzīties, bet es neatceri Man bija daļējs viesu saraksts, es devi ārā viņus satikt, pēc tam pavadīju uz jieni, sapazīstināju savā starpā, pasn; dzu dzērienus, gāju atkal ārā un atg zos ar nākamo partiju. Tad es vēl nezinļ ju pat to, kā misis Bedkoka izskatās, ņa nebija manā sarakstā.

- Bet misis Bentrija?

- Ak, jā, jūs domājat mājas biju īpašnieci, vai ne? Man liekas, ka vi misis Bedkoka un viņas vīrs ierad gandrīz vienlaicīgi, - viņš pūlējās atceri ties. - Arī mērs atnāca ap to pašu laiki Atceros, viņam uz krūtīm bija smaga ķfi! de, mēra kundze - blondiem matiem, tumšā, koši zilā kleitā ar volāniem. El atceros viņus. Dzērienus es viņiem nepaļ sniedzu, jo man bija jākāpj lejā pēc nāļ ka mās grupas.

Kas viņiem pasniedza dzērienus? Kurš tieši, to pateikt es nevaru. Mēs ||iim tris vai četri, kam šie pienākumi ||n uzticēti, bet es atceros, ka tad, kad |Ulpu lejā, mērs devās augšup.

» Vai nevarat atcerēties, kas vēl stāvēji/ kāpnēm, kad gājāt lejā?

Dzims Gelbreits, žurnālists, kuram Iļmlzēja rakstīt par šo pasākumu, un vēl |1n vai četras personas, kuras es nepazi-lii. Jā, vēl tur bija divi fotogrāfi, vietē-ļlh neatceros viņa vārdu - un ekstra-mta meiča no Londonas, viņas darbi Vir. imēr ir augsti mākslinieciski. Viņa biju uzstādījusi kameru tur, tajā stūrī, lai pilcls iegūtu neparastāku rakursu. Un i •• I ļaujiet padomāt... atceros, ka tad ie-liul.is arī Ardviks Fens.

■ - Kas ir Ardviks Fens?

Ileilijs Prestons bija pārsteigts par tik RmIvu jautājumu.

I ► Viņš ir ievērojams vīrs, inspektor, toli populārs televīzijā un kino pasau-|f Mēs nezinājām, ka viņš ieradies Anglijā.

Tad jau viņa parādīšanās bija liels I t u steigums?

- Es teiktu, ka jā, - sekretārs apsti nāja, - tas bija jauks, pilnīgi negai pārsteigums.

- Vai viņš ir mis Gregas un mist Rada sens draugs?

- Merīnas. Viņi iepazinušies pirms rākiem gadiem, viņas otras laulības lai Cik ilgi viņu pazīst Džeisons, es nezinuļ

- Katrā ziņā viņa ierašanās bija p clgs notikums?

- Tieši tā. Mes visi bijām sajūsmā

Kredoks pamāja ar galvu un pievēn

citam tematam. Viņš sīki iztaujāja par dien pasniegtajiem dzērieniem, kokteļ sastāvdaļām, kā tie tikuši pasniegti siem, kas tos iznēsājis, kuri no mājas kalpotājiem un kādi nolīgtie oficianti apkalpoja viesus. Ievāktās ziņas neatšķīrās no detektivinspektora ziņojumā minētajām un tā izdarīt secinājumu, ka jebkurš no t risdc mit klātesošajiem it viegli varēja noindi Heteri Bedkoku, taču tikpat iespējams biji ka kāds no pārējiem to pamanīja. Lūk, ar to tad arī jāsāk, nolēma Kredoks.

- Pateicos jums, - nobeidzot sarunu teica Kredoks, - bet tagad es vēlētos ru nāt ar mis Merīnu Gregu, ja drīkst.

(Itrllijs Preslons noliedzoši papurināja Hlvil.

* Man žēl, patiesi žēl, taču tas nekādi pv iespējams.

ļ I »ērmots sarauca uzacis.

b Nekādi?

► Viņa ir satriekta, viņa ir pilnīgi sa-|n< Ida un atrodas sava personīgā ārsta Unnpe. Man ir viņa rakstisks apstiprinā-niH. Šeit. Jūs varat to izlasīt, ļ Kiedoks izlasīja.

• Skaidrs, - viņš novilka. Tad vaicā-

■ - Vai Merīna Grega atrodas pastāvīgā ItnI.i aprūpē?

Aktieri un aktrises strādā ar lielu ga-«> atdevi. Tas ir milzīgs stress - šāds ■Hlvesveids. Ir pieņemts un ļoti vēlams, JMI lielām aktrisēm būtu savs ārsts, kas liihi pārzina viņu organismu un nervu klnlemu. Morisam Gilkristam ir laba re-ļttii.icija, viņš jau ilgus gadus rūpējas mi mis Gregu. Jūs jau droši vien būsiet iMMjis presē, ka pēdējos četrus gadus villu daudz slimoja, ilgi gulēja slimnīcā. I'ii^ijis tikai kāds gads, kopš viņa atgu-Vii’tl spēkus un veselību.

I - Skaidrs.

Iztaujāšanai beidzoties, Heilijs Pfl tons acīmredzami atviegloti uzelpoja. S

- Vai nevēlaties satikt misteru ■ du? - viņš piedāvāja. - Viņš būs... - sfl retārs paskatījās rokas pulksteni, - ...\H atgriezīsies no studijas tuvāko desmit a nūšu laikā, ja tas jūs apmierina.

- Tas būtu lieliski, - apliecināja Kft doks, - bet pa to laiku - vai patlaiH doktors Gilkrists ir šeit?

- Tad es vēlētos aprunāties ar viņu. 1

- Bet, lūdzu, nu, protams. Tūlit vil atvedīšu.

Jaunais cilvēks aizsteidzās. Derrr» palika domīgi stāvam kāpņu augšga« Protams, tas stingais skatiens, ko mifl Bentrija bija tik izteiksmīgi aprakstīji« varēja būt ari viņas fantāzija. Viņa izsn tījās pēc sievietes, kura spēj izdarīt pa steidzošus slēdzienus, Kredoks domā® Viņš saprata arī, ka, neskatoties uz pfl| spīlēto izteiksmes veidu, viņa tomēr biju pastāstījusi tikai to, ko bija ievērojusi, par to šaubu nebija. Pat ja neņem vēri tēlaino salīdzinājumu ar Šēlotas daiļaiM bija skaidrs, ka Merīna bija ieraudzīju»

Lm ko tādu, kas to satrauca vai aizkai-Kaut ko, kā dēj viņa aizmirsās, ||M'i lika tai nevērīgi izturēties pret vieš-pi, .11 kuru tobrīd sarunājās. Kāds nāca pa kāpnēm, iespejams, kāds, par )|lii ii varētu teikt - negaidīts viesis vai, |Hil>tit. nevēlams viesis?

I Izdzirdējis soļus, inspektors pagriezās. Mrlllja Prestona pavadibā tuvojās dok-BfH Moriss Gilkrists. Ārsts izrādījās pa-Mhiiin savādāks, nekā Kredoks bija iztē-■|rs. Ne jausmas no ārstiem piemītošās j|il/< ictīgi iejūtīgās runas manieres, arī licļ.iis izskats gluži kā parastam cilvē-(ķtini. Atklāts, sirsnīgs un ļoti lietišķs cil-M i'.s, ģērbies tvīda uzvalkā - mazliet par •ļiili.lu angļa gaumei - tumši brūniem, ■tvlem matiem un vērīgi asu melno acu •iliilicnu.

I- Doktors Gilkrists? Esmu vecākais ■Ihpektors Dermots Kredoks. Vai varu |i.u mīt ar jums dažus vārdus divatā?

Ārsts pamāja, nogriezās pa gaiteni, «l/,l'.ija līdz pašam tā galam un, atvēris liiiil.is durvis, lūdza Kredoku ienākt.

- Šeit mūs neviens netraucēs, - viņš »iHlja.

Acīmredzot tā bija ārsta guļamistl ļoti komfortabli iekārtota guļamistl Doktors norādīja Kredokam uz krēslu) apsēdās pats.

- Kā es saprotu, - iesāka Kredoks, -ļ nāt ar mis Gregu, saskaņā ar jūsu n< dljumiem, nav iespējams. Kas viņai ki doktor?

Gilkrists viegli paraustīja plecus.

- Nervi, - viņš īsi noteica. - Ja jūs vil šobrīd izprašņātu, desmit minūšu lalļ mis Grega nonāktu tādā stāvoklī, kas bežojas ar histēriju. To pieļaut es : drīkstu. Ja vēlaties, atsūtiet pie mal policijas ārstu, es labprāt paskaidro! viņam savu viedokli. Nenosvērta gara stāvokļa dēļ viņa arī nevarēja būt klļ autopsijas rezultāta nolasīšanas brīdī.

- Cik ilgi tāds stāvoklis var turpini ties? - Kredoks painteresējās.

Doktors Gilkrists paskatījās uz viņij un pasmaidīja. Simpātisks smaids.

- Ja vēlaties dzirdēt manu viedokli, - vij sacīja, ■ cilvēcisku viedokli, tas ir, es grļ bēju teikt - ne mediķa, tad turpmāko četrdesmit astoņu stundu laikā viņa no tikai neatteiksies, jebkurā brīdī viņa var

lai jus viņu nopratināt! Viņa lug-Jd, lai jūs uzdodat jautājumus. Viņa D||»h .itbildēt uz jūsu jautājumiem! Aktri-KhiI Ai jūsu atļauju, - viņš pieliecās tu-M.I* k redokam, - es mēģināšu nedaudz ļtii'ik.iidrot, kas šiem cilvēkiem liek uz-fetiiie.s tā, kā viņi to dara. Kino pasaulē ■vc rit pastāvīgā spriedzē un, jo aktrise lliiM’nāka, jo spriedze lielāka. Nemitīgi, Mm n dienu jūs esat sabiedrības uzmanī-■In centrā. Atrodoties uzņemšanas lau-piiinA, savā darba vietā, jūs aizvadāt ga-■m stundas monotonā, smagā darbā. Jūs ■rodaties tur agri no rīta, sēžat un gai-lliil Tad jūs filmējaties, un viena un tā ļniii aina var tikt atkārtota neskaitāmas frl/cs, dubls pēc dubļa. Teātrī mēģinājumu notiek savādāk - mēģina pa cēlienam Viil pa ainai, tur tiek ievērota darbības se-i il >a. tāpēc tas ir vairāk vai mazāk humā-

111 un ne tik ļoti traumē aktiera psihi.

Iiiipretī, uzņemot filmu, darbības secība lirllek ievērota. Tas ir nogurdinošs, •nnags darbs. Tāds darbs izsūc jūsu spēļu is. Protams, jūs dzīvojat greznībā, pa lokai jums ir nomierinošas zāles, jūs va-i«it atslābināties, guļot vannā, jūs lietojat

krēmus un pūderus, par jums rūpē ārsts, jūs izklaidējaties viesībās un dr< gu sabiedrībā, bet - jūs vienmēr esat ļ paliekat publikas uzmanības centi Jums ir liegta iespēja baudīt dzīvi nosH tībā. Faktiski - jūs nekad neatslābināti

- Es saprotu, - iestarpināja D< mots, - jā, es varu to saprast.

- Un vēl kas, - Gilkrists turpināja, a esat uzsācis šo karjeru un, it sevišķi, gūstat panākumus, jūs kļūstat par īpai personu. Jūs kļūstat - es runāju no 1 vas pieredzes - par cilvēku ar ārkārt plānu ādu, par cilvēku, kuru nomāc pai paļāvības trūkums un nedrošība. Šauļ migā neatbilstības sajūta, nemitīgās h|fi žas, ka nespēsit izpildīt to, ko no jum prasa. Runā, ka aktieri un aktrises ir ifl domīgi. Nav taisnība. Viņi nav iedomīgi sevi - viņi ir apsēsti ar sevi! Jā, b(ļ viņiem ir vitāli nepieciešama nemitīga vis apliecināšana. Viņiem jābūt vienmfl pārliecinātiem par savu aicinājumu. Paļ jautājiet Džeisonam Radam, viņš teiks tfl pašu. Un tā - jums jādara viss, lai aktio ris justu, ka var tikt galā ar to, ko no viņa sagaida, jāpārliecina, ka viņš tiešām vāji

HHV.ma atkal un atkal, visu laiku iedro-|ni līdz panākat gribēto efektu, tieši to, lii|.il iecerējis. Taču viņi - aktieri - ne-fM.ij šaubīties par sevi arī pēc tam. Un ļfc viņi vienmēr ir - vienkārši, neprofe-iii.ili izsakoties - neivozi. Sasodītie ner-

I l-ili nervu kamoli. Tomēr - jo vairāk

II vii. jo labāk viņi tiek galā ar lomu.

I'.is ir interesanti, - sacīja Kredoks, - ļo-

I Inicresanti, - un, mirkli paklusējis, pielīdi 1.1 - Lai gan īsti nesaprotu, kāpēc jūs...

► ICs gribu, lai jūs saprastu, kāda ir Mrima Grega, - Moriss Gilkrists viņu pn I rauca. - Jūs, bez šaubām, esat re-ļ$#rļis viņu uz ekrāna.

*■ Viņa ir brīnišķīga aktrise, - Kredoks ■i'llreināti apgalvoja, - brīnišķīga. Viņai |il mīt gan spilgti izteikta individualitāte, ■ļli skaistums, gan šarms.

■ .Ja, - piebalsoja Gilkrists, - tā ir viņa. I|l vel - lai sasniegtu šo pilnību, viņa ir ■radājusi melnās miesās, līdz ar to sa-■Idzot savus nervus, bet īstenībā viņa ļ)nv fiziski tik spēcīga. Ne tik spēcīga, kā Mieļu vēlēties. Viņas garīgo pārdzīvojumu līmenis svārstās starp izmisumu un •Mļusminātību, viņa tur neko nespēj lī-

dzēt, tā nu reiz viņa ir veidota. Dzīve Gregai ir sagādājusi daudz ciešanu. L daļu viņas pašas vainas dēļ, bet ne visas. Neviena no viņas laulībām nel laimīga, izņemot, es teiktu, šo - pēdl Tagad viņa ir precējusies ar vīrieti, ki sirsnīgi mīl viņu, kurš ir gadiem ilgi klusībā mīlējis. Šajā mīlestībā viņa patvērumu, viņa ir laimīga. Vismaz brīd jūtas laimīga. Neviens nevar pane cik ilgi tas vilksies. Grūtības var rai Merīna pati, skatoties, kas gūs pārsvi

- vai nu viņa pārliecinās sevi, ka beidi nokļuvusi pareizajā vietā un savas dzi' īstajā brīdī, kad viss līdzinās paša! kas pārtapusi par īstenību, ka nekģļ ļauns vairs nevar notikt, ka viņa nekl dzīvē vairs nejutīsies nelaimīga... ■ pēkšņi saj u tīsies “izmesta aiz borta” sieviete, kuras dzīve ir izpostīta, sievieti kas nekad nav baudījusi mīlestību I laimi un nekad to nebaudīs. - Uz mirKļ apklusis, Gilkrists sausi nobeidza: - «I viņa spētu apstāties kaut kur puscfl starp šīm galējībām, viņai tas būtu brl» nišķīgi, bet pasaule zaudētu izcilu aktiļ si.

Ai',ls apklusa. Klusēja ari Dermots Jtilnks. Viņš centās izprast, kāpēc Molu i.Ilkrists viņam to visu stāsta, kāpēc ļlrlalizēti analizē Merīnu Gregu? Dok-|*i nogaidoši lūkojās inspektorā, it kā ļlillnatu viņu uzdot kādu noteiktu jau-■iiiiu. Dermots sasprindzināja prātu, ■Irdamies atrast vajadzīgos vārdus. *|tlr,ot, nojauzdams, ka ir uz pareizā celti \ ms nesteidzīgi jautāja:

Viņa ļoti pārdzīvo traģisko atgadīju-■li, kas šeit notika?

» .lā, - Gilkrists teica, - viņa loti pārdevu.

• Neparasti smagi? las atkarīgs...

No kā?

No iemesla, kāpēc viņa pārdzīvo. Manuprāt, - uzmanīgi, kā uztaustot Mii, sacīja Dermots, - tas varēja būt B|n pēkšņa nāve viesībās. - Pretimsē-llrl,iļ.i sejā nepakustējās ne vaibsts. - Vai Vhi hut bija vēl kaut kas?

I’rotāms, nav iespējams paredzēt cil-Vrk.i reakciju, - nesteidzīgi uzsāka dok-t"i . lai cik ilgi arī viņu pazīstat. Jeb-lun.i brīdī var sagaidīt pārsteigumu. Me-rīna varēja uzņemt notikušo paviļ mierīgi. Viņa ir līdzjūtīga būtne, viņa rētu teikt: “O, nabaga, nabaga sievli kāda traģēdija! Kā gan varēja tā not Viņa varētu izjust līdzjūtību, necik nepārdzīvojot. Ne viens vien nāves gd jums ir pieredzēts ari kinostudijas ba tēs... Vai ari viņa varētu, ja nekas cits] liktos interesants, izvēlēties - ievēroji izvēlēties neapzināti - situāciju drar zēt, izvirzot priekšplānā sevi. Nospēlēti mu. Vai iemesls varētu būt pavisam cif

Dermots nolēma ķerties vērsim pie] giem.

- Es vēlētos, - viņš stingri teica, -ļ jūs beidzot skaidri un gaiši pateiktu, i īsti domājat!

- Es nezinu, - doktors Gilkrists vill nājās, - neesmu pārliecināts... - Pakl sējis viņš piebilda: - Ārsta ētika, sapr tiet, ārsta un pacienta savstarpējās attļ cibas.

-Vai mis Grega jums kaut ko izstāstīji

- Nedomāju, ka drīkstu iet tik tālu.

- Vai mis Grega pazina to sievieti, I lr>> teri Bedkoku? Bija tikusies ar viņu ļĶ agrāk?

i Šaubos, vai viņas bija labi pazīsta-H Ne, tam nav nekāda sakara ar ne-

i is zāles - Calmo, vai Merīna Grega

II Hi tās lieto?

I oti bieži, viņa nevar dzīvot bez

- vaļsirdīgi atbildēja doktors. - Šajā gandrīz visi tās lieto - ari Ella Zi-Bftklļa. Heilijs Prestons - tās tagad ir KiihIi Patiesībā visi tamlīdzīgi medika-iiH 1111 ir vienādi. Vienkārši cilvēkiem appīt vienas zāles, viņi ķeras pie jaunākām Ни ilomā, ka tās nu būs brīnumzāles, Ш1 >in slēpjas visa starpība.

Vai tiešām visa?

Nu, labi, - Gilkrists piekāpās, - kaut hriitn atšķirību var atrast - tās attaisno ce-

■ nr. Nomierina vai uzmundrina jūs, pa-

■ I/ nostiprināties pārliecībai, ka spēsiet ■vi lkt to, ko citkārt iegalvojāt sev, ka ne-fe|n |.il Es tās neparakstu vairāk, kā vien ■, cik uzskatu par nepieciešamu. Pareizi ļfliilas, šīs zāles veselībai nekaitē. Tās pa-li<I/ tiem, kuri citādi sev palīdzēt nemāk.

Es vēlētos, kaut varētu saprast, - bil-llii Kredoks, - ko īsti jūs cenšaties man li *1 Astīt?

- Es pūlos izlemt, - doktors prātoja, A ir mans pienākums. Vispār tie ir di' ārsta pienākums pret pacientu - viss, pacients uztic ārstam, ir konfidenciāls, tādam tam jāpaliek. Taču nākas sasl ties arī ar neparastām situācijām -ārsts noprot, ka pacientam draud bi mas, tad viņa pienākums ir rīkoties tā,] pacientu no šīm briesmām pasargātu.

Viņš apklusa. Kredoks nogaidīja, novērsdams no viņa skatienu.

- Jā, - Gilkrists svinīgi sacīja, - doi ju, ka zinu, kas man jādara. Man jal jūs, vecāko inspektor Kredok, neizpai to, ko jums uzticēšu. Protams, es nei nāju par jūsu kolēģiem, es domāju pei nas, kas ir ap šo notikumu, it sevišķi vēkus, kas mīt šajā namā. Vai apsolāt!

- Es nedrīkstu uzņemties tādas sai; bas, - stingrā balsī teica Kredoks. -nezinu, ko jūs man teiksiet. Vispāri nozīmē - jā, es apsolu. Tas ir, ja es jļ pareizi sapratu, tad jebkuru informācljļ ko jūs uzticēsiet man, es drīkstu atkl. ja vajadzēs, vienīgi saviem kolēģiem.

- Tagad klausieties, - izlēmīgi uzsāku Gilkrists. - Var izrādīties, ka tas ndkn

Bpiin/imc - sievietes sarunā daudz ko, ja niii'. ii (ik ļoti nervozas, kā pašreiz Meri-

■ (liega. Es tikai atkārtošu to, ko viņa ........ rica. Varbūt tur vispār nekā nav.

Ko viņa jums teica? - sīrupi noprasi-BKrcdoks.

IVc tā traģiskā atgadījuma viņa bur-H|| sabruka. Izsauca mani, es iedevu

....... nomierinošas zāles, paliku pie vi-

■H, turēju viņas roku un mierināju, MM īdams, ka viss būs labi. Un tad, jau pl/i lamās miegā, viņa pēkšņi saka: IiiiMer, tas bija domāts man.”

Kicdoks pārsteigumā iztaisnoja ple-

Viņa tā teica? Tieši tā? Un vēlāk - nā-

........ija dienā?

• Viņa to vairs neatkārtoja. Reiz es at-iMilināju, bet viņa izvairījās, teikdama: B, 10s būsiet pārpratis, dakter. Esmu Ml liecināta, ka neko tādu neesmu teiku-il I >1 oši vien tobrīd biju pa pusei apdul-|li"l "

Taču jūs esat pārliecināts, ka toreiz l/liu pateica tieši to, ko domāja?

Toreiz viņa pateica tieši to, ko domā-№ noteikti atkārtoja Gilkrists. - To-

mēr, - viņš pamācoši piebilda, - tas nozīmē, ka tā ir īstenība. Vai bija plāf noindēt viņu, vai Heteri Bedkoku, t( nezinu. Jums ir plašākas iespējas spl par to. Viss, ko es varu pateikt - tajā< dī Merīna Grega noteikti ticēja, ka pai sībā nāvējošā zāļu deva paredzēta viņt

Kredoks brīdi pārdomāja dzirdēto, sacīja:

- Pateicos jums, doktor Gilkrist. augstu vērtēju jūsu atklātību, kā ari protu jūsu nostāju. Ja Merīnai Grega kāds pamatots iemesls tā domāt, tad varētu tiklab nozīmēt, kā arī nenozīi ka draudi viņas dzīvībai joprojām past

- Tur jau ir tas āķis! - noelsās krists. - Tur jau ir tas āķis... U

- Vai. pēc jūsu domām, ir kaut kas t<MV kas norādītu uz šo aizdomu pamatotību^B

- Nē, es neko nezinu.

- Ne jausmas, kas mis Gregai liek | domāt?

- Ne jausmas.

- Pateicos. - Kredoks piecēlās. - VD viens jautājums, doktor. Jūs nezināt, vigu vīram ir stāstījusi par savām aizdomām?!

Gilkrists lēni šūpoja galvu.

► Ne, - viņš teica, - es esmu pilnīgi Hfllei māts, ka vīram viņa par to nav bil-Mhl ne vārda.

lu/us mirkļus viņi cieši raudzījās otrā, tad doktors īsi pamāja ar galmi i ii i apvaicājās:

k Vairāk neesmu jums vajadzīgs? La-il, I.kI atgriezīšos pie savas pacientes.

varēsiet runāt ar viņu, tiklīdz tas n* Iespējams.

BAists izgāja no istabas. Kredoks, ■llil'.ri savilcis lūpas, ar klusu svilpienu pl|K>ja.

DESMITĀ NODAĻA

г I )žeisons atgriezies, - pavēstīja I Iei-li| l’restons. - Lūdzu, sekojiet man, in-Iprktor, pavadīšu jūs uz viņa istabu.

lelpa, kuru Džeisons Rads izmantoja Кип ka dzīvojamo, gan kā viesistabu, kad Jilenema apmeklētājus, atradās otrajā IlAva. Ne grezni, bet ar komfortu mēbelē-ii» diezgan bezpersoniska telpa, kurā им/ kas norādīja uz tās īpašnieka indivi-tliulo gaumi vai interesēm. Džeisons

Rads piecēlās no rakstāmgalda, aiz ktl bija sēdējis, un panācās Dermotam pn Ar šo bridi, paspēja nodomāt Derm<fl apkārtējā telpa zaudē jebkādu nozīmi! par dominanti tajā kļuva saimnieka sp| gtā personība. Heilijs Prestons bija pn» mīgs un vērtīgs balamute, doktors 01 krists atstāja spēcīga un pievilcīga cilvflS iespaidu, bet šeit nu stāvēja virs, ku(B Kredoks pie sevis atzīmēja, tik viegli nfl sturot nebija iespējams. Savas profesifl dēļ būdams spiests satikt un iepazīt dai§ dzus un dažādus cilvēkus, Dermots spA diezgan nekļūdīgi un lietpratīgi novērti tos un it bieži nolasīt viņu domas. Bet H reiz, jau no pirmā brīža, viņš noprata, fl satiktā cilvēka domas atklāsies tikai ifl cik tas pats uzskatīs par vajadzīgu.

Iegrimušās acis raudzījās ar grūti il protamu, dziļdomīgu skatienu, neglīti masīvā galva lika domāt par izcilu intelflļ tu, klauniskā seja gan pievilka, gan atgr® da. “Šeit,” nosprieda Dermots, “man tiklļ jāsēž, jāklausās un jābūt ļoti uzmanīgam*

- Atvainojiet, inspektor, ka liku jumi gaidīt. Mani aizkavēja darbs studijā. Vnl drīkstu piedāvāt ko iedzert?

Pateicos, šobrīd nē, mister Rad.

Klauna seja sakrunkojās negaidītā iro-|nKļ uzjautrinājumā.

» Si nav tā māja, kurā var droši dzert, II;} jūs domājat?

Patiesībā nē, ne par to es domāju.

► Nē, manuprāt, arī nē. Labi, inspek-ļ(ii ko vēlaties uzzināt? Ko lai jums pa-ftl.mtu?

■ Misters Prestons bija loti atsaucīgs.

» Vai viņa atbildes jums palīdzēja?

► Ne tik loti, cik es vēlētos.

I Meisons Rads vaicājoši paskatījās villu

► Tikos ari ar doktoru Gilkristu. Viņš ■skaidroja, ka jūsu sieva vēl nav pietie-piim spēcīga, lai varētu viņu iztaujāt.

- Merīna ir ļoti jūtīga, - piekrita Džei-Mniis. - Atklāti runājot, viņas nervu sistēmu ir ārkārtīgi vāja. Bet slepkavība tik ■rfta tuvumā, jūs piekritīsit, var iedragāt ļHikura nervus.

I- Tas nav no patīkamākajiem pārdzī-Vtiļmniem, - sausi atzina Kredoks.

I - Jebkurā gadījumā es šaubos, vai Minna sieva varētu pateikt ko tādu, ko ļll»t nevarētu uzzināt no manis. Kad tas

viss notika, es atrados viņai blakus, galvoju, ka esmu daudz labāks novi tājs nekā Merīna.

- Pats pirmais, ko es velētos noski rot, - iesāka Dermots, - ir jautājums, jums jau ticis uzdots un uz kuru jūs esat atbildējis, taču es vēlētos dzirdēt bildi personīgi - vai jūs vai jūsu sievai priekš bijāt pazīstami ar Heteri Bedkol

Džeisons Rads noliedzoši pakra galvu.

- Nē. Es noteikti nekad savā dzīvē esmu ar viņu sastapies. Esmu saņē divas vēstides no viņas Seintdžonsa dicīnas korpusa asociācijas vārdā, tai personigi ticies ar šo sievieti nebiju rāk, kā vienīgi piecas minūtes pirms ņas nāves.

- Bet viņa pieminējusi tikšanos ar su sievu.

Džeisons piekrītoši palocīja galvu. 1

- Jā, šķiet, pirms gadiem divpadsn® vai trīspadsmit. Bermudās. Kā es sapnjļ tu, kādā labdarības pasākumā, kura M klāšanā piedalījās Merīna. Šoreiz, tiklidļ iepazīstināta, misis Bedkoka izplūda gd rā, apnīkstošā monologā par to seno no<

ļimu - kā viņa saslimusi ar gripu, kā mirs 110 gultas, kā aizgājusi, kā lūgu-int dabūjusi Merinas Gregas autogrā-

> AI kal viņa seju sakrunkoja ironisks Hg. - Parasta parādība, es teiktu. Kl/ii bars sastājas rindā pēc slavenas llll'.rs autogrāfa, un tas ir brīdis, ko vi-Vrl ilgi atceras kā vienu no nozīmī-■itļiem notikumiem savā dzivē. Un tik-I naprotami, ka mana sieva nevar atce-■||i ■■ katru no autogrāfu tīkotāju tūk-Hli'i.i vai apmēram lik daudziem. Jāsaka ■ll'iiidigi, viņa neatcerējās, ka jebkad ag-|nlt Initu tikusies ar misis Betlkoku.

l o visu es ļoti labi saprotu, - sacīja ■friioks, - bet man viena no tobrīd klāt-nr..ijani personām stāstīja, ka jūsu sie-Vn 11> dažu minūšu laikā, kamēr Hetere Ipdkoka runāja ar viņu, izskatījusies, ļlksiin, ļoti izklaidīga. Vai jūs piekrītat, ||h la l)ija?

Iespējams, ka bija - Merīna nav dieni cik spēcīga. Protams, viņa ir pieradu-m kā es tos nosauktu - pie saviem pie-Mkumiem pret publiku un spēj veikt tos Knndriz automātiski, taču uz garas, noslidinošas dienas beigām viņa, laiku pa

laikam, izjūt pārgurumu. Tas varēja tāds brīdis. Es pats gan neko nepartļ ju. Nē, pagaidiet, ne tā. Es atceros, ki ņa nedaudz vilcinājās ar atbildi n Bedkokai. Patiesībā, šķiet, es viņai viegli piebikstīju pie sāna.

- Droši vien kaut kas bija novērsi; ņas uzmanību? - Dermots neatlaidās.

- Iespējams, taču tas varēja būt a kai tāds acumirklīga vājuma brīdis, ļ

Uz pāris minūtēm iestājās klusu Dermots paskatījās pa logu - ārā za kupli saaugušie koki, kas no visām pu ieskāva māju; ainava šķita savādi drur Viņš paskatījās uz gleznām pie sien beidzot skats atgriezās pie Džeisona. tera Rada sejā bija lasāma vienīgi Iaij uzmanība pret sarunu biedru, nekas rāk. Nekas nenorādīja uz šī vīra iekšēj izjūtām. Viņš izturējās nepiespiesti, pie jīgi vēsi, bet kas norisinājās viņa prātā? Dermots nezināja. Šim cilvēkam pienii liels garīgais spēks. Dermots saprata, nevienam neizdosies piedabūt Džeisonu № teikt to, ko viņš nevēlēsies, ja nu vienlflļ otrs neatklās savas kārtis pirmais. DefJ mols pieņēma lēmumu - tieši tā jārikojasļ

Mnter Rad, vai jums neienāca prātā }|u. ka Ileteres Bedkokas noindēšana Iju būt nejaušība? Ka nolūkotais ftlis īstenībā bija jūsu sieva? lielajās klusums. Džeisona seja neiz-Imjas ne par mata tiesu. Dermots no-jili|.i. Beidzot Džeisons Rads ievilka el-ļ| Un atviegloti, klusā balsī teica:

i.i, jums taisnība, inspektor, es visu llui tā domāju.

Inspektoram Kornišam jūs neminē-I ik vārda par savām aizdomām.

► Nt\ neteicu.

Kāpēc, mister Rad?

ICs varētu atbildēt jums atbilstoši silīti. Ijai, ka, no manas puses, tas bija se-■HlMliims, kam pilnīgi trūkst pierādījumu. ||t-tijikļi, kas uzvedināja mani uz tādām llmii.bn, bija tikpat pieejami arī varas pār-i|n\'|lem, kuri noteikti ir labāk kvalificēti ■sinat patiesību nekā es. Es nepazinu ■InIs Bedkoku. Viņai varēja būt ienaid-llli ki, un kāds varēja būt nolēmis izrēķi-iiiiilcs ar viņu tieši tādā veidā - iedot nā-VP|nšo zāļu devu sarīkojuma laikā, kaut Kiin tāds nodoms šķiet visai dīvains un lirvajadzīgi samākslots. Bet varbūt brīdis

bija izvēlēts tādēļ, ka tādā laužu drū notikušu slepkavību izmeklēt ir daudz režģītāk, atšifrēt noziedznieku - grūti, viss izklausās pēc īstenības, taču būšu atklātāks pret jums, inspektor, tas ih patiesais iemesls, kāpēc es noklusēju savām aizdomām. Es pateikšu īsto ien lu. Es nevēlos, ka mana sieva kaut mirkli nodomātu, ka viņa tik tikko glābusies no nāves.

- Pateicos par atklātību, - sacīja doks, - lai gan es īsti neizprotu jūsu sēšanas motīvus.

- Nē? Redziet, paskaidrot to saprol māk nav viegli. Lai pilnīgi saprastu, ju būtu tuvāk jāpazīst Merīna. Viņa ir 4 vēks, kam izjust laimi un drošību ir vit svarīgi. Materiālā ziņā viņas dzīve bij ļoti veiksmīga, viņa kļuvusi par slavē® mākslinieci, taču personiskajā dzīvē Minna vienmēr bijusi dziļi nelaimīga. Vairfl kas reizes viņa noticējusi, ka beidzot kas pēc laimes piepildījušās, taču likte nis to pievīlis atkal un atkal. Viņa nespflj pieņemt racionālu, apdomīgu dzīvesveķ du, mister Kredok. Katru savu iepriek« šējo laulību viņa uzsāka ar ticību, ka (1

(ii

pusakā vainagosies ar “...un viņi dzīļu laimē un mīlestībā līdz mūža gail". Skumjš smaids pārslīdēja klau-Ikiijai sejai, un dziļš maigums pēkšņi H-iroja tās neglītos vaibstus. - Taču llliba nav pasaka, - Džeisons turpinā-

* sākotnējais jūtu pacēlums neturpi-

* bezgalīgi. Mēs kļūstam patiesi laimī-, |.t savā dzīvē spējam līdzsvarot savrupēju pieķeršanos, apmierinājumu,

,#11111 un saprātīgu laimes izjūtu... Vai ■|m. mister Kredok, esat precējies?

I »ērmots noliedzoši pakratīja galvu.

► Līdz šim nav laimējies vai varbūt... pili līmējies, - viņš nomurmināja.

- Laulības kinoļaužu pasaulē atgādina Uiuispēli. Kinozvaigznes precas bieži, ■rl/.ēm laulības ir laimīgas, reizēm nelaipns, taču ārkārtīgi reti tās ir ilgstošas. An|.i sakarībā es negribu teikt, ka ie-Rrsls, kāpēc izjuka Merīnas iepriekšējās linilibas, būtu bijis neparasts vai īpašs, litru uz sievieti ar viņas temperamentu kinla veida notikumi atstāj dziļu emocionālu iespaidu. Viņa iegalvoja sev, ka ir lirvriksminiece, ka būt laimīgai viņai nav Irints. Visu mūžu viņa jutusi izmisīgas alkas pēc mīlestības, laimes, pieķeršar| drošības. Viņa bezgalīgi ilgojas pēc niem. Pēc dažu mediķu domām, tik s| cīga, kaismīga vēlme spēj nonāvēt iecq piepildīšanos. Kāds ļoti ievērojams ā ieteica Merinai bērnu adoptēt. Viņš ml ja gadījumus, kad pēc bērna adoptē nas, pierimstot sievietes intensīvajām] kām dzemdēt savu bērnu un aizritot dam noteiktam laikam, bērns piedzimi Merīna adoptēja trīs bērnus un kādu I ku baudīja ilgoto laimi un apmierināji mu, tomēr tas nebija tas. Vai spējat izt loties viņas neaprakstāmo līksmi apmi ram pirms vienpadsmit gadiem, kad vl atklāja, ka ir stāvoklī. Viņas labsajūta prieks bija neizsakāms. Viņas veselība H ja teicama, un ārsti apgalvoja, ka nav nļ mazākā iemesla domāt, ka varētu ra(ļ ties kādi sarežģījumi. Kā jūs zināt, n varbūt nezināt, iznākums bija traģiskH Bērns - zēns - piedzima garīgi nepilnvēfl tīgs, plānprātīgs. Merīnai bija nervu brukums, vairākus gadus viņa ārstēJA^ļ slēgtā sanatorijā. Slimība noritēja smajl tomēr viņa izveseļojās. Drīz pēc tam vii.uļ apprecējās, pamazām atguva interesi paf »1*111 un no jauna loloja cerības kļūt lai-lliii i. Sākumā bija grūtības noslēgt kaut Bt vt rtu kontraktu ar kādu no kino ninpanījām - viņi šaubījās, vai Merīna ■ir", izturēt filmēšanās spriedzi. Es cīnī-)n |iar viņu, - Džeisona mute savilkās lliiiba līnijā, - un mēs uzvarējām. Mēs plt.un filmēšanu. Nopirkām šo māju un Uliamies to pārveidot pēc sava prāta. Tipu pirms pāris nedēļām Merīna atzinās iii'in cik viņa ir laimīga un beidzot sajūt, H lajā mājā spēs uzsākt mierīgu dzīvi, pi visas bēdas nu pārdzīvotas. Es savu-Ihii biju nedaudz nobažījies, jo, kā jau M'iisli, viņas domas par nākotni izklausīju pārlieku optimistiskas, taču par to, ka PN jutās bezgala laimīga, šaubu nebija. P'ivozitāte bija izgaisusi, ap viņu vēdīja Itli is, kādu nekad agrāk nebijām baudī-MH, Viss bija labi, līdz... - viņš apklusa, ih brītiņa atsākot runāt, viņa balss bija №,luina pilna. - Līdz notika tas! Tai sie-pplrl vajadzēja nomirt tieši šeit! Fakts |Hii pats par sevi ir šokējošs. Es nevarēju flfchrt... nolēmu neriskēt... Merīna ne-lliiKstēja nojaust, ka apdraudēta, ie-Iļlfļams, bija viņas dzīvība.Tas nozīmētu

:

atkārtotu krīzi, šoreiz varbūt ar nelat mām sekām, saprāta zaudēšanu uji siem laikiem. - Viņš ieskatījās Dermc tieši acīs. - Vai tagad saprotat?

- Es saprotu jūsu nostāju, - nopietni i ja Dennots, - bet, piedodiet, vai esat pifl sis uzmanību tam, ka ir radies pamats j nām bažām? Jūs izteicāt savas aizdor noziegums, iespējams, varēja būt vērstai jūsu sievu. Vai nav tā, ka šis drauds jc jām pastāv? Ja indētājs nav savu ps vai mēģinājums nevar tikt atkārtots?

- Protams, esmu domājis arī par to, -I stiprinoši pamāja ar galvu Džeisons, <4 ču esmu pārliecināts, ka, būdams, tā kot, jau iepriekš brīdināts, spēšu dļ visu iespējamo, lai aizsargātu Merīnu.| nenolaidīšu acis no viņas un panāl lai ari pārējie mums tuvie cilvēki b( nomodā par viņu, bet šobrīd vissvarlļ^B kais ir, lai viņa nekādā ziņā pat neflP jaustu par draudošajām briesmām.

- Vai, jūsuprāt, - Kredoks piesardz||! vaicāja, - viņa neko nezina?

- Protams, ka viņai nav ne jausmas!

- Vai esat cieši pārliecināts?

- Pilnīgi. Viņai tas pat prātā neienāktu

l

ļums tomēr ienaca, - Dermots aizradīja.

I.is nebūt nav viens un tas pats, - ap-rnlf|a Džeisons Rads. - Šāds secinā-■In ■ visai loģisks, vai ne? - radās ma-| pfirdomu rezultātā. Bet manai sievai |KhI loģiskās domāšanas, viņa - sāk-n ;u to - nespētu pat iedomāties, ka i! • varētu gribēt viņas nāvi. Kaut kas Un viņai vienkārši neienāktu prātā.

Iespējams, ka jums taisnība, - gausi ivllka Dermots, - taču līdz ar to nenolīti Irotu jautājumu mazāk neklust . Un uzdošu jums tiešu jautājumu - kuru I* turat aizdomās?

Nevaru pateikt.

> Atvainojiet, mister Rad, kā man to UN'iist - vai jūs nevarat, vai nevēlaties?

I I )zeisons nevilcinājās ar atbildi:

Nevaru. Nekādi nevaru. Gluži tāpat Kfl Merīnai, arī man liekas neiespējami, ■i viņa varētu kādā izraisīt tik lielu ne-fcllku... ka kāds viņu tā ienīstu, lai do-knlu par slepkavību. No otras puses, ii(Izkārt pārcilājot prātā notikušo un ■tveršot uzmanību dažiem apstākļiem, limiacu pie secinājuma, ka plānotais iiļiuris tik tiešām bija Merīna.

- Vai jūs nepaskaidrotu tuvāk, tieši tie bija par apstākļiem?

- Ja vēlaties. Situācija bija sekoļ<» Es pats ielēju daikiri kokteiļus divās |4l zēs no trauka, kurā tas jau bija iepriffl sajaukts, aiznesu un pasniedzu viflB glāzi Merīnai, otru - misis Bedkokai.B misis Bedkoka darīja tālāk, es neievēroji. Šķiet, viņa sāka runāties ar kādu pazItJU Merina savu glāzi paturēja rokā. Pien(H mērs ar kundzi, un Merina, dzērieni nepieskārusies, nolika to uz tuvākā galdi ņa, un sarokojās ar mēru. Tad sekflB sasveicināšanās ar pārējiem jaunpieniu$ jiem - kādu senu draugu, kuru nebiji* satikuši vairākus gadus, tad pienāca

110 vietējiem iedzīvotājiem, divi paziņas®! kinostudijas. Visu šo laiku Merīnas gl;lH ar kokteili stāvēja uz galda, kas tag^ļ kad bijām paspēruši dažus soļus uz kilp ņu pusi, atradās mums aiz muguras. Kittl ļ Merina sarunājās ar mēru, viņus pēc vir tēja reportiera luguma vairākas reizes®' tografēja; mēs uzskatījām, ka šie kadri varētu sagādāt patiku vietējās avi/t'» lasītājiem. Kamēr viņi fotografējās, es |B nesu dažas glāzes ar dzērieniem jaunplr

il’Oļiem. Pa šo laiku dzēriens manas sie-kft i{lāzē tika saindēts. Nejautājiet man, !m i.is tika izdarīts, viegli to izdarīt neva-№1. No otras puses, mani pārsteidz no-Hiil/igās personas aukstasinība, uzdrošini! Ies saindēt dzērienu, jāsaka, visu acu fclrk.šā, un neviens neko nepamanīja! k* jautājat, vai man pret kādu ir aizdo-Mh; varu pateikt tikai to, ka ikvienam no BniuTam divdesmit cilvēkiem bija iespēja I Izdarīt. Saprotiet, viesi veidoja mazas |i npiņas, sarunājās, laiku pa laikam pa-|h|as tālāk, lai apskatītu mājā izdarītās hrmaiņas. Visi atradās kustībā, nemitī-K kustībā. Esmu domājis un pārdomā-n. nomocījis smadzenes līdz paguru-(ii.iin, bet nav nekā, absolūti nekā, kas ■irstu manas aizdomas pret kādu kon-hirtu personu.

Džeisons, satraukti nopūties, apklusa.

Es klausos jūs, - sacīja Dermots, - lū-«l/n turpiniet!

ļi- To, kas notika tālāk, jūs zināt, ļ- Es gribētu dzirdēt vēlreiz, šoreiz no |i mis.

- Labi. Kad atgriezos pie Merīnas, re-HOju, kā viņa pagriežas pret galdu un paceļ savu glāzi. Tajā brīdi viegli ieklie misis Bedkoka. Kāds acīmredzot bija ņai piegrūdies, glāze izslīdēja tai no ro! un nokrita uz grīdas, dzēriens izlija, šļakstot abu dāmu - misis Bedkokas Merinas - tērpus. Merina izturējās taktiski, kā jau namamātei pienākas ņa mierināja misis Bedkoku, ka ne briesmīgs jau nav noticis, un izman savu kabatdrāniņu, lai noraustu izlli dzērienu no viešņas svārkiem, un lai uzstāja, ka tai tagad jāizdzer viņas nei skartais kokteilis. Ja es pareizi atcelļ Merina vēl piebilda: “Es jau esmu pie koši iedzērusi!” Lūk, tā tas notika. Un nigi droši varu apgalvot, ka liktenīgā deva netika pievienota dzērienam tam, jo misis Bedkoka nekavējoši pieljļ glāzi pie mutes un izdzēra. Ka jūs zini četras vai piecas minūtes vēlāk viņa blļrt mirusi. Es gribētu zināt... es patiešām bētu uzzināt... kā jutās indētājs, ieraudJj jis, ka viņa plāns nav nostrādājis pareizi,

- Jūs tā nodomājāt tajā brīdī?

- Protams, ka nē! Tobrīd es, dabisld nospriedu, ka tai sievietei uznākusi kad| lēkme. Varbūt sirds vai koronārā troflja

i/c, vai kaut kas tamlīdzīgs. Man ne i,ii i nevarēja ienākt, ka viņa ir noin-rl.i! Vai jums tas varētu ienākt prātā? {#1 kādam citam?

* Saprotama lieta, ka nē. Nu, labi, jupi viedoklis man ir skaidrs, un jūs izlītu sāties pārliecināts par to. Bet - jūs vir.it. ka jums nav aizdomu ne pret vieni Ziniet, es tam īsti negribētu ticēt.

[• Tā ir taisnība, es galvoju.

- Pieiesim šai lietai no citas puses, lins varētu vēlēt ļaunu jūsu sievai? Var-Iml izklausās nedaudz melodramatiski, Iri tomēr - kas ir viņas ienaidnieki?

I J/.eisons Rads saprotoši pamāja.

Ienaidnieki? Ienaidnieki... Skatoties, ||ii mēs saprotam ar vārdu “ienaidnieki”. VMr, kurā apgrozāmies mēs ar sievu, iMnlopama gan skaudība, gan greizsirdību Allaž atradīsies cilvēki, kas sarunās ļmmprātlbas, uzsāks apmelošanas kam-llimu, kuri aiz nenovīdības nodarīs otram pilinu, ja vien radīsies iespēja. Bet tas nenozīmē, ka kāds no šiem cilvēkiem no-finks līdz slepkavībai. Vai piekrītat?

Jā, piekritu. Tātad - tur vajag būt knut kam vairāk kā nepatikai vai skaudībai. Vai nav kāds, kuram jūsu sieva kfl kādā veidā būtu smagi nodarījusi pfl kaut kad agrāk, sen atpakaļ?

Džeisons Rads nenoraidīja tādu vH būtību, kategoriski iebilzdams. Saraud uzacis, viņš pārdomāja atbildi.

- Godīgi sakot, es tam neticu, - vIB beidzot teica. - Atzīstos, arī es vienu 1)11 di iedomājos par tādu iespējamību, tufl tas neliekas ticami.

- Flirts? Kāds vīrietis?

- Protams, viņai ir bijuši flirti un tanj līdzīgas dēkas. Var būt, ka Merīna i/.lii' rēju sies pret kādu vīrieti ne sevišķi lafl taču tur noteikti nav bijis nekas tāfl kas izraisītu ilgstošu naidu pret viņu, flļ mu pārliecināts.

- Sievietes? Sieviete, kas slēpj scvļ naidu pret mis Gregu?

- Nu, - Džeisons novilka, - par sieviļ tēm nekad nevar galvot, taču nespēju Ifl domāties nevienu konkrētu personu.

- Kas gūtu materiālu labumu no justj sievas nāves?

- Viņas testamentā pieminēti daž;idl cilvēki, bet novēlējumi nav lieli. Es teUi tu, ka viens no cilvēkiem, kas, kā jūs s;i'

Ml gūtu materiālu labumu, varētu būt

II, viņas virs, bet, paraugoties no cita vie-litMii. par tādu kļūtu aktrise, kura aiz-Mi lniii Merinu topošajā filmā. Lai gan - valci it gadīties, ka filmu vispār neturpina Hpnnt. Tādas lietas ir grūti paredzēt.

* l^abi, iedziļināties šajā jautājumā ■iln īd nav aktuāli.

» Vai varu būt pārliecināts, ka jūs Me-hlnii neizpaudīsiet ne vārda par mūsu ■gt lomām?

- Es neesmu pārliecināts, ka tas būtu

o pareizākais, - sacīja Dermots. - Manu-pi 111. jūs pamatīgi riskējat, noklusējot par it .peļamajām briesmām. Bet atliksim šo Miitājumu uz dažām dienām, kamēr par ■Un Gregu rūpējas ārsts. Tomēr ir viena lielu, ko es vēlētos, lai jūs izdarītu. Gribu, ļnl Jūs uzrakstītu un iesniegtu man iespē-l'iini precīzāku to cilvēku sarakstu, kurus ulrpkavības laikā redzējāt telpā kāpņu Hflšgalā vai nākam augšā pa kāpnēm.

■ Centīšos, taču jūs darītu labāk, ja iprimātos ar manu sekretāri Ellu Zilin-nklļu. Viņai ir teicama atmiņa, arī lūgto Virsu saraksts ir pie viņas. Ja vēlaties likties ar viņu...

- Es veļos un, ja iespējams, nekav^fl ties, - atbildēja Dermots.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Vēsi, absolūti bez kādām emocijām ■ la Zilinskija nopētīja vecāko inspektcB caur savām lielajām acenēm raga ictVB ros. Dermotam sekretāre likās pālfl perfekta, lai būtu paliesa. Lietišķi vn izņēma no atvilktnes mašīnraksta nodlfl kātu papīra lapu un pāri galdam sniedza to viņam.

- Domāju, varu droši apgalvot, ka nfl viens nav izlaists, - viņa sacīja, - taču ■ spējams, ka pāris no tur uzrādītajfl personām - vietējiem iedzīvotājiem - īsfl nībā uz pieņemšanu neieradās, tas ir, fl ņi varēja būt pametuši dārzu, pirms (| paspēju tos sameklēt un uzaicināt mis Gregas, vai arī es nebiju viņus atirt dusi kāda cita iemesla dēļ. Citādi, ■ nešaubos, saraksts ir precīzs.

- Loti akurāts darbs, atļaujiet at/,|« mēt, - paslavēja Dermots.

- Pateicos.

Manuprāt - es gan esmu liels nejēga ļļ)n ļautājumā - lai veiktu savu darbu, B|)n jabūt ļoti labai praksei.

[• .la, mašīnrakstam jābūt bez kļūdām.

* Kas vēl ietilpst jūsu pienākumos? ■II (ūsu pārziņā ir ari, tā sakot, sakaru ■(mešana starp studiju un Gosington-IihIii?

► Nē, ar kinostudiju man nav nekādu liinianu, lai gan, dabiski, es pieņemu no l(ii h nes ziņojumus pa telefonu un savu-lini l nododu tos viņiem. Mans pienākums ir rūpēties par mis Gregas sabied-||hlt<> dzīvi, kārtot tikšanās ar publiku un ■Ivat personām, zināmā mērā ari pārim, iIzit mājsaimniecību.

- .Jums patīk jūsu darbs?

l'as tiek ļoti labi apmaksāts, un es to Lakatu par samērā interesantu. Ar slep-pvibu organizēšanu es nenodarbojos, - villu sausi nobeidza.

• Neticams un satriecošs atgadījums, Vul ne?

I - Tad man jājautā jums - vai esat pār-ļļrclnāts, ka tā bija slepkavība?

- Seškārtiga zāļu deva - grūti nosaukt |ii par kaut ko citu kā tīšu slepkavību.

- Tas varēja būt savdabīgs nelaii gadījums.

- Un kā, jūsuprāt, tas bija iespējamai

- Vieglāk, nekā jūs varat iedomāti Jūs nepārzināt apstākļus. Ši māja burtiski piebāzta ar tādiem un līdzīgld medikamentiem. Kad es saku "medilB mentiem”, es nerunāju par neatjautie dopingiem, es runāju par zālēm, kur paraksta ārsts, un, vienalga, kā tās M sauktu, ārstējošu devu viegli var pftfl vērst nāvējošā.

:

Dermots neiebilda.

- Ar teātri vai kino saistīto cilvēku d māšanai raksturīgi dīvaini pavērsieni Dažkārt man liekas - jo lielāks talants, jl mazāk veselā saprāta visā, kas skar !■ dienas dzīvi.

;

- Tā varētu būt.

- Visas šīs pudelītes, kapsulas un k;n biņas, ko viņi pastāvīgi vazā sev līdzi; v<*| visādi trankvilizatori, kas sastūķēti šelļ un toniki tur, un psihostimulatori v^l kaut kur, kā jūs domājat - vai viņiem pašiem viegli orientēties visā šajā jūklī? |

- Nesaprotu, kāds tam sakars ar .40 notikumu.

► Domāju, ka vistiešākais. Kāds no w*.icm varēja, piemēram, sajust vaja-milni pēc nomierinošā vai uzmundrino-■1 līdzekļa un, sameklējis savu mazo reti ml i. ko viņš vai viņa vienmēr nēsā lipt un varbūt piemirsis norādīto devu «t|>ējams, tāpēc ka kādu laiku nebija

lietojis), piejaukt zāles dzērienam, [|ll|>ii pārsniedzot normu. Tad šis perso-Kn uzmanību piesaista kaut kas cits, un paiet sāņus, un tad notiek kas? Ši phls Kāviņutursauc iet garām un, iedo-liiiiļnsies, ka tā ir viņas glāze, paceļ to liu l/.dzer. Vai tāds izskaidrojums ir ie-iļirļ.uns?

Patiesībā taču jūs nedomājat, ka vi-■l šo nejaušību sakritība ir iespējama? I» Nē, protams, nē. Tobrīd tur bija lliiudz ļaužu, un uz galdiem stāvēja pie-llrias glāzes. Ziniet, bieži gadās, ka kāds littiiem cita glāzi.

I - Tātad jūs nedomājat, ka Hetere Befl-)|lika tika noindēta ar iepriekšēju nodo-tlin? Jūs uzskatāt, ka viņa dzērusi no IVršas glāzes, nevis no savējās?

• Ticamāku izskaidrojumu es nespēju Iedomāties.

- Tādā gadījumā, - sacīja Derrnots, pīgi izvēlēdamies vārdus, - tā varēja arī mis Gregas glāze, jūs saprotat m Merīna pasniedza viņai savu glāzi.

- Vai arī - viņa domāja, ka savu, -Zilinskija palaboja. - Jūs vēl neesat nājis ar mis Gregu, vai ne? Viņa vēl īsti atguvusies. Starp citu, ne reizi V esmu novērojusi līdzīgu situāciju - M na paņem svešu glāzi un izdzer, būda pārliecināta, ka tā ir viņas.

- Vai mis Grega lieto Calmo?

- O, jā, mēs visi to lietojam.

- Ari jūs, mis Zilinskija?

- Laiku pa laikam. Šādas lietas Aļfl pielīp, ja jūs saprotat, ko es domāju, j

- Būšu priecīgs aprunāties ar mis Ctm gu, - teica Dermots, - kad tas būs iesp|i jams. Viņa... ē... savārgusi uz ilgu laikufl

- Atbilstoši savam temperamentam, -fl bildēja sekretāre. - Saprotiet, viņa vInii pārāk dramatizē. Viņai grūti pieņemt nfl tikušo par slepkavību.

- Ne tik viegli, kā to spējat jūs, mis /4* linskija?

- Kad apkārt visi tik ļoti uzbudināti, - srk retāre vēsi paskaidroja, - tad, gribot n<

Hlhul rodas vēlēšanās nonākt pretējā plcļiliā.

* Jūs lepojaties ar savu māku sagla-Ml aukstasinību, sastopoties ar tik tra-(ii luī nolikumu?

I l'irrns atbildēt, Ella Zilinskija mirkli •ļum ija.

* Iespējams, ka ši rakstura īpašība ■llis neliekas visai simpātiska, taču, tu muprāt, ja es neattīstītu sevī šādu llir.i iju, jau sen būtu sajukusi.

* Vai strādāt pie mis Gregas ir smagi?

Jautājums bija par daudz personisks,

viņš gribēja pārbaudīt. Ja Ella Zilin-•luļ.i sarauks uzacis un mierīgi noprasīs, ||ii!s sakars tam ar misis Bedkokas slep-pivibas lietu, viņš būs spiests atzīt, ka ifkiicis. Bet viņš cerēja, ka sekretārei vairi ii glaimot interese par viņas domām Ml liecībā uz Merīnu Gregu.

- Viņa ir liela aktrise. Uz ekrāna viņas llrvilclba ir nepārspējama, vienalga, kā-Ifl aspektā jūs to vērtētu. Tāpēc uzskata, tlii st rādāt pie Merīnas Gregas ir liela pri-vllc£ija. Ja runājam par viņu kā par cilti ku - protams, viņa ir īsta vellata!

1 - Ā, - Dermots novilka.

- Viņai trūkst savaldības, saprO Viņa ir vai nu pacilātā garastāvokli, ieslīgusi depresijā, bez tam tas viss šausmīgi pārspīlēts, viņas pašsajūta M rnitigi mainās, un ir milzum daudz llvtll par kurām neviens nedrīkst ieminot* vai kā citādi likt manīt, jo tas, redzat, Vļ ņu sarūgtina.

- Piemēram, kas?

- Nekādā ziņā nedrīkst pieminēt ncM sabrukumu vai sanatorijas psihiski mājieni. Protams, ir jau zināms, kapi šai ziņā viņa ir tik jūtīga. Arī par bēmia^B

- Bērniem? Kāpēc par tiem?

- Nu, viņu sarūgtina stāsti par cllvļ kiem, kas ir laimīgi ar saviem mazuļi«* ļ viņai nepatīk skatīties uz maziem l)|K nieni. Viņu pārņem dziļa apātija, ja vir* stāsta par kādu sievieti, kas gaida benm vai kurai jau ir bērns. Merīnai pji*»l vairs nevar būt bērnu, bet vienīgais, viņa dzemdēja, bija idiots. Nezinu, vīti jums tas ir zināms.

- Esmu par to dzirdējis, jā. Tas viss № ārkārtīgi skumji un nelaimīgi, bet pēc tik daudziem gadiem, jādomā, viņa ir samlr rinājusies ar to.

► Viņa nav samierinājusies. Tā ir kā pina apsēstība. Viņa nokaujas ar do-Mium par savu piemeklētību.

- Un misters Rads, kā viņš to uztver?

■ (), tas jau nebija viņa bērns. Bērna ■vm bija Merīnas iepriekšējais virs Isi-Hh Raits.

► Ak tā. Kur tagad ir viņas iepriek-|C|.||S vīrs?

► Isidors Raits ir precējies un dzīvo flmļdā, - ātri nobēra Ella.

Kā jūs domājat, vai mis Grega ir sa-pirtjusi sev daudz ienaidnieku?

Ne jau pārāk daudz. Ne vairāk kā |)i !.kkā daļa cilvēku, ja tā var teikt. ^Iriimēr jau gadās visādi trači ar citām ■fvletēm vai vīriešiem, par kontraktiem Viti nenovīdības dēļ - par visādām lie-liim.

► Jūs nezināt, vai viņai nav no kāda

11 ķildās?

■ Mermai? No kāda ļābaiclās? Nedo-in.iļi i vis. Kāpēc jūs tā jautājat? Vai viņai

Mitu jābaidās?

Es nezinu, - izvairīgi atbildēja Der-limis un paņēma sarakstu ar viesu vār-itiem. - Liels paldies par sarunu, mis Zi-

linskija. Ja radīsies kādi jautājumi, 01 jus patraucēšu alkal. Vai drīkstu?

- Protams. Es ļoti vēlos... mēs visi K'll veļamies palīdzēt, darīsim visu, kas 11* su spēkos.

II

- Nu, Tom, ko labu uzzināji?

Detektīvseržants Tidlers nosmīni

Viņa vārds nebija Toms, bet gan Vilja taču kolēģiem labāk patika šo abu du - Toms un Tidlers - kombinācija.

- Cik daudz no tā zelta vērts, cik raba? - interesējās Dermots Kredoks. ļ

Abi bija apmetušies “Zilajā mežakuB un Tidlers tikko kā bija atgriezies no ■ nostudijas, kur bija pavadījis visu dien*

- Zelta ir maz, - uzsāka Tidlers, - M das tādas tenkas, nekas īpašs, daži 11* jieni par pašnāvību.

- Kāpēc pašnāvība?

- It kā Hetere Bedkoka esot sastrīdēji sies ar viru un gribējusi likt viņam justfl vainīgam. Tādā virzienā. Ka patiesībā* ņa nebija iecerējusi tik bēdīgu iznākumu,

IM

.I;i, izmeklēšanai tas neko nepalīdz, - pie-|ll.i Dermots.

Nē, protams, ne. Redziet, viņus tas ne-iii i laudz neinteresē. Viņi ir aizņemti tikai ar Uvii darbu. Tur viss rit pilnā sparā un ļf(slu tehniskā līmenī, tur valda visu notei-Imi.iIs “izrāde turpinās". Manuprāt, labāk in būtu teikt “filma jāturpina” vai “jāturpi-m uzņemšana”, nezinu, kurš teiciens parei-Ks. Viss, kas viņiem patiesi rūp, ir - kad ļrt'ina Grega atgriezīsies studijā. Viņa arī |l.ik pāris reižu esot norāvusi filmēšanu, ||m mējot nervu sabnikumu.

• Bet vai visā visumā Merīna Grega vilinu patīk?

k Es teiktu, ka viņi uzskata mis Gregu Br velnišķīgi apnicīgu personu, taču, Br.katoties uz to, nespēj pretoties viņas ■uldzinājumam tad, kad aktrisei ir gara-■flvoklis viņus valdzināt. Viņas vīrs viņu ■rvina, to visi uzsvēra.

| Ko viņi saka par Džeisonu Radu? ļ 'Pikai to, ka viņš esot vislabākais re-■mois vai producents, vai kas nu viņš lii iii ir.

Nekādu mājienu, ka viņam varētu būt unitārs ar kādu čiktrisi vai citu sievieti?

Toms Tidlers iepleta acis:

- Nē, nē, ne vārda par kaut ko la dzlgu! Vai tad ir aizdomas?

- Mani mulsina, - Dermots domīgi ja, - kāpēc Merīna Grega ir pārliecin ka saindētais dzēriens bijis domāts vil

- Mis Grega tā domā? Vai viņai bi taisnība?

- Jāatzīst, ka tāda varbūtība pastāv, -mots Kredoks apstiprināja. - Bet ne tas ir dīvaini. Interesantākais ir tas, viņa par to nav teikusi ne vārda vīri tikai savam ārstam.

- Vai gribat teikt, ka viņa būtu teikl vīram, ja...

- Es tikai apsveru, - Dermots s! prātoja, - vai varētu būt, ka viņas z< apziņā slēptos aizdomas, ka vainīgais rētu izrādīties pašas vīrs? Dīvaina lil ari viņas ārsta izturēšanās. Var jau bi ka es to iztēlojos, bet šaubos.

- Studijā gan neviens, pat ne aplll kus, neieminējās par kaut ko tamlīdzīgi! Ja viņai būtu kādas nesaskaņas ar vir* tas uzreiz taptu zināms visiem.

- Vai viņa pati netiek pieminēta salffl ra ar kādu citu vīrieti?

t Ne, cik var spriest, viņa ir absolūti Hjki^a Radam, ļ» Nekā interesanta attiecībā uz pagāt-

M| i

k N('kā vairāk par to, ko var uzzināt no ■|m/urnāliem.

ICs dažos ieskatījos, lai, kā saka, bū-ļti lietas kursā.

Ko tik tur neraksta, kādus mājienus ■hlnd! - Tidlers nosmējās.

Interesanti, vai mis Mārpla lasa ki-■1/nmālus? - Dermots domīgi teica.

» Tā vecā dāma, kas dzīvo mājā bla-K|m baznīcai? i» Jā, tā pati.

► Runā, ka viņa esot sieviete ar ļoti rtou prātu, - dzīvi turpināja Tidlers, - ka Brmatā nenotiekot nekas, par ko mis Miiipla neuzzinātu. Par kinoļaudīm viņa ■rlui daudz nevarētu zināt, bet par Bed-(mUlem gan.

- Tas vairs nav tik vienkārši kā agrāk Kredoks iebilda. - Ciematā izvēršas ļnima, plašāka sabiedriskā dzīve, attīstās niiniecība. top jauns dzīvojamais rajons. Itrdkoki ieradās šeit nesen un apmetās 11/ dzīvi vienā no jaunajām mājām.

- Protams, es neko daudz nezinu vietējiem iedzīvotājiem, - atzinās lers, - es koncentrēju uzmanību uzm noaktieru savstarpējām attiecībām,^» viņu mīlas sakariem un tamlīdzīgi.

- Daudz neesat uzzinājis, - kurn® Kredoks. - Kā ar mis Gregas pagā® varbūt tur atrodami kādi pavedieni? ļ

- Vairākas reizes precējusies, tačuB jau biežāk, kā viņu vidē pierasts. Pirn» vīrs bijis parasts puisis, visai slinks fl naudas pelnīšanu. Māju realizators, vS teica, bet ko tas nozīmē?

- Droši vien domāts nekustamo īpafl inu pirkšanas 1111 pārdošanas aģents, ļ

- Lai tā būtu. Drīz vien Merīna GtjB ga, sapratusi, ka puisis neattaisnos ņas cerības, veikli atbrīvojās .no tā tfl apprecēja svešzemju grāfu vai prinB Ari šī laulība neieilga, un pie šķiršanM nekādi šķēpi netika lauzti, viņa vieiļf kārši atlaida to uz visām četrām debeM pusēm un nomērķēja uz nākamo, 1111 mur trīs. Sākas kaislīgs mīlas romānu ar kinoaktieri Robertu Trasketu. Viņi sieva neesot gribējusi dot šķiršanos. Ml ču beidzot samierinājusies un piekāpuļ

M. Sekoja Merīnas un Roberta laulī-

V Un lieli alimenti bijušajai sievai. Hinu nācis pie slēdziena, ka viņiem viņu ir lielas naudas grūtības tieši šo lllientu dēļ, ko viņi maksā savām bi-Miijam sievām.

Laulības izjuka?

Izjuka. Merīnas sirds bija salauzta, ļlfu pēc gada vai diviem nāca nākamā 'la mīlestība kāda Isidora, dramaturga, ■fsonā.

ļ - Lūk, eksotika, - Dermots rezumē-|, Labi, šodien ar to ari beigsim. Rīt knins priekšā smags darbiņš.

K- Kāds?

Pārbaudīt cilvēkus, kas minēti šajā ■rakstā. Ar izslēgšanas metodi šis vai-frtk nekā divdesmit cilvēku garais sa-Mksts jāsaīsina un starp palikušajiem ļiiiiioklē X.

■ - Vai jums ir kāda ideja, kurš varētu liiil šis X?

I - Ne mazākā priekšstata, tas ir, ja X neizrādīsies Džeisons Rads, - ironiski sa-plļa Dermots un, greizi pasmaidījis, piebilda: - Būs tomēr jāapciemo mis Mārpla un jāuzzina vietējie jaunumi.

Mis Mārpla ķērās pie nozieguma izmfl lēšanas, liekot lietā pati savas metodes,®

- Ļoti laipni, misis Džeimsone, tas šām būtu loti laipni no jūsu puses. spēju izteikt, cik esmu jums pateicīgai ļ

- O, i nepieminiet, mis Mārpla! Ēsn priecīga jums izpalīdzēt. JUs vēlaties dējos, vai ne?

- Nē, nē, ne pašus jaunākos, - iebifl mis Mārpla, - drīzāk kādus no vecāklļH numuriem.

- Nu, lūk, te tie ir, - teica mifl Džeimsone, - jauka kaudzīte sanāca, |H protams, paturiet tos pie sevis, cik vien vēlaties. Pagaidiet, tie ir tik smajļH Dženij, cik tālu tu esi ar tiem ilgviļņiem?^

- Viss kārtībā, misis Džeimsone. TieH izskaloti un tagad žāvējas.

- Tādā gadījumā, dārgā, dodies lu|B mis Mārplai un palīdzi aiznest šos žurnflļ lus! Nē, mis Mārpla, tas tiešām nav nfl kāds apgrūtinājums. Vienmēr būšu pr|M ciga izlīdzēt jums.

"Cik cilvēki ir laipni,” pateicīgi nodomrt* ja mis Mārpla, “it īpaši tie, ar kuriem c|(

Bilstams praktiski visu mūžu.” Misis Brlmsone, jau ilgus gadus vietējās frizē-p\.is īpašniece, nesen bija pārkrāsojusi plnna izkārtni, tā pierādīdama, ka nevē-p> atpalikt no vietējā progresa, un tagad pM.unēja sevi kā “Diāna. Frizūru mode-” Citādā ziņā frizētavā viss palika p vecam, klientiem sniegto pakalpoju-pn veidi nemainījās. Šeit varēja likt pie plikiem, stingriem un sīksprogainiem ■Viļņiem, jaunākā paaudze nāca ap-Mr/t matus un ieveidot frizūru, un, ja galaiznākums ne katrreiz atbilda ļlllrntes iecerei, abas puses iztika bez ■vstarpējiem aizvainojumiem. Lielākā MnIs Džeimsones klientūras daļa tomēr |ļ»l|.i kupls pidks solīdu, padzīvojušu lēdi-p, kas sīksti turējās pie sensenis akcep-Ifi.im frizūrām un uzskatīja, ka kaut kur illui sakārtot matus atbilstoši viņu gau-prl ir pilnīgi neiespējami, i* Ak, debestiņ! - nākamajā rītā iesau-An Čerija, sagatavojusies stūrēt jaudīgo ■iilekļsūcēju pa “atpūtas telpu”, kā savā ļii.itā joprojām to dēvēja. - Kas tas?

Iepazīstos ar zvaigžņu pasauli, - lab-ļn.il paskaidroja mis Mārpla. Viņa nolika

sāņus “Movie News" un ķērās pie "Amoi the Stars”. - No tiesas interesanti raksti. Var uzzināt daudz jauna par aizmirstām lietām.

- Pasakaina dzīve biinišķā pasaulē! -1 moja Čerija.

- īpaša dzīve, - nopūtās mis Mārpla. -> ti īpaša. Atceros, ko man reiz stāstīja da draudzene. Viņa strādāja par med su slimnīcā. Tie paši vienkāršotie pa Ies uzskati, tādas pašas tenkas un n lodās, izskatīgi ārsti, ap kuriem mūžd! virmo kādas kaislības.

- Šī jūsu jaunā aizraušanās ir diezgan l gaidīta, vai ne? - šķelmīgi ievaicājās Čerij

- Šobrīd man grūti ar adīšanu, - lē paskaidroja mis Mārpla. - Protams, d ka ir tāda pasīka, bet es jau varu izm; tot palielināmo stiklu.

Čerija ar apbrīnu nolūkojās vecajā d.

- Jūs allaž protat otru pārsteigt, - vil teica. - Par ko tik jūs neinteresējaties!

- Mani interesē viss, - vecā dāma ai liecināja.

- Es domāju jūsu vecuma cilvēkos rflu sastopamo īpašību - vienmēr vēlēties uff zināt ko jaunu.

Mis Mārpla lēni pašūpoja galvu.

► Nekā jauna te nav. Mani interesē cilvē-n d.iba, bet cilvēki jau savā būtībā neko ļdid/, neatšķiras viens no otra, vai tā ir ki-iHvaigzne, vai medicīnas māsa, vai Sent-|nl mīdās iedzīvotājs... vai, - vina domīgi bilda, - cilvēks, kurš dzīvo Jaunbūvē.

• Nedomāju vis, ka mani varētu pielipināt kinozvaigznei, - jautri iesmējās ■lija, - diemžēl. Manuprāt, jūsu intere-) Kaistās ar Merinas Gregas un viņas vī-tn apmešanos Gosingtonholā.

I - Jā, - mis Mārpla piekrita, - un vēl liinii interesē tas bēdīgais notikums.

L Jūs domājat - ar misis Bedkoku? hiiusmīga nelaime.

P» Ko par to runā... - mis Mārpla vilci-ļliiļas izrunāt vārdu “Jaunbūve”, - ko par Īli (likušo domājat jūs un jūsu draugi? - vilti Izlaboja jautājumu, ļ - Tas viss ir ļoti dīvaini, - Čerija izteica »iivas domas. - Izskatās, ka notikusi Ulrpkaviba, taču policija izvairās dot no-ļrlktas atbildes. Un tomēr - tā taču bija hlcpkavība, vai ne?

Nespēju iedomāties, kas cits tas vali Iii būt, - mis Mārpla pievienojās.

- Pašnāvība tā noteikti nebija, - Cel pārliecinoši sprieda, - Hetere Bedk nekad to neizdarītu.

- Jūs viņu labi pazināt?

- Ne visai. Patiesībā - gandrīz nemi Ziniet, viņa bija cilvēks, kas visur bāž vu degunu. Allažiņ uzplijās, aicināja saistīties tur, pievienoties tam, pieci ties tādos un šitādos pasākumos. Pā enerģiska. Manuprāt, šis rosīšanās viņas vīram daudz ko nācās pārciest.

- Neliekas, ka viņai būtu bijuši k vērā ņemami ienaidnieki.

- Protams, brīžiem jau viņa bija visii līdz kaklam, tomēr nespēju iedomāties I vienu, kas varētu būt viņu nogalinājis, nu vienīgi virs, taču viņš ir neiedomāja: lēnprātīgs. Tomēr, kā saka, ari pacietībai robeža. Kā stāsta, Kripens visiem esot licl ļoti patīkams cilvēks, un tas virs Heigs^1 kurš savus upurus mērcēja skābēs... rt*t| kurš vīrietis esot atstājis tik burvīgu iespalļ du. Tā ka - nekad nevar zināt, vai ne?

- Lēnprātīgais misters Bedkoks... - no murmināja mis Mārpla.

•Kripens un Heigs - Čerija runā par virkni slepkavilm no 1910. - 1949. gadam Anglijā, kuru upuri bija vairfl

kas sievietes.

k Bez tam daudzi esot ievērojuši, ka ■A bijis tāds kā sadrūmis un ļoti ner-hn lajā pēcpusdienā bridi, pirms Hete-

■ Niilndējās, bet pēcāk jau ļaudis daudz Harunā. Ja jūs jautātu man, es teiktu, ftfc tagad viņš izskatās daudz mundrāks ln 1«.> jebkad agrāk, daudz labākā garas-Mvokli.

I- Tiešām? - pārjautāja mis Mārpla.

I Patiesībā neviens nedomā, ka to iz-ļllm ijis viņš, - turpināja stāstīt Čerija. - Tildi, ja ne viņš, tad kurš? Es tomēr ne-nedomāt, ka kaut kādā veidā, bet ■k tomēr būs bijis nelaimes gadījums. Ni laimes gadījumi notiek tik bieži. Tu ili uiā, ka labi pazīsti sēnes, un ej uz ine-sēņot, bet starp labajām grozā viena l/i.ulās suņusēne, un te nu tu esi - val-llles agonijā, un tev ir palaimējies, ja pē-llc|a brīdī dakteris pagūst tevi izglābt.

I - Nav gan dzirdēts, ka kokteiļu un še ll|n glāzes pašas no sevis izraisītu nāvīgu ■Mlndēšanos, - teica mis Mārpla.

- O, es nezinu, - attrauca Čerija, - var-lilil kļūdas dēļ starp dzērienu pudelēm Iekļuvusi kāda ar pilnīgi atšķirīgu satu-iii Viens man pazīstams cilvēks tā reiz

iedzēra DDT koncentrātu. Ak Dievs, draņķīgi viņš jutās!

- Nelaimes gadījums, - domīgi « mis Mārpla. - Jā, šķiet, tas ir parcii apzīmējums. Jāsaka, es neticu, ka a čībā uz Heteri Bedkoku tā bija ieprli izplānota slepkavība. Es nesaku, ka ir neiespējami, nē. Viss ir iespējams, ču šeit kaut kas ir citādāk. Jā, esj pārliecināta, ka ceļš uz patiesību mel jams šeit!

Nočaukstinādama žurnālus, viņa 1 lējās vienu no tiem.

- Vai esat nodomājusi atrast kādu teiktu rakstu par kādu noteiktu peri nu?

- Nē, es meklēju kādas neparastā piezīmes par dažiem cilvēkiem, par vi dzīvesveidu un kaut ko par... kaut nejauši izteiktu, kādu nieku, kas varēt^1 palīdzēt.

Un viņa atsāka rūpīgi citu pēc cita par* skatīt žurnālus, bet Čerija aizstiepa pil teklsūcēju uz augšstāvu. Iegrimusi lasīša* nā, uzbudinājumā piesārtusi, mis Mārpla, kuras dzirde, pieaugot gadu skaitam, pa sliktinājās, nedzirdēja soļus, kas pa darzt

II tuvojās atvērtajam logam. Tikai, kad Kla cna uzgūla žurnāla lappusei, viņa i < l.i galvu. Aiz loga stāvēja Dermots iloks un smaidīdams noraudzījās viņā.

► Strādājat pie mājas uzdevuma, - viņš lislatēja.

Inspektor Kredok, cik patīkami jūs l/i t! Cik laipni no jūsu puses, ka atra-l laiku mani apciemot! Vai iedzersiet ar ni tasi kafijas, vai varbūt glāzi šerija? (ilāze šerija, tas būtu lieliski, - atsaucās iinots un pasteidzās piebilst: - Lūdzu, īdieties, garāmejot palūgšu, lai ienes. Dermots atgāja no loga un jau pēc vkla piebiedrojās mis Mārplai.

► Vai šajā makulatūrā izdodas atrast Adu ideju? - viņš pamāja uz žurnālu kundzi.

I- Pat ļoti daudz. Jūs zināt, ka mani llin/ kas spēj pārsteigt, taču te es sajutos lirdaudz šokēta.

I - Uzzinot par kinozvaigžņu privāto dzl-

VI r

I O, nē, - mis Mārpla papurināja gaini - ne jau tas. Ir pilnīgi dabiski, ja iāksta par to, kas notiek, par naudu, kas i|grozās, par radniecīgajām saitēm un

kas ar to saistīts. O, nē, tas viss ir sapfl tanīs. Mani šokē, kā tas tiek apraksti® Varbūt jums tas liekas vecmodīgi, beti uzskatu, ka tādus rakstus nedrīksti publicēt.

I

- Jums taisnība, dažkārt sensacionāli jaunumi tiek nevajadzīgi sīki un pat piedauzīgi komentēti.

- Jā, - sacīja mis Mārpla, - un tas mani sanikno. Jūs teiksit, ka tādā gadījumā es muļķīgi daru, rakņādamās pa šo žurnālu kaudzi, bet, ja tu apzinies nepiešamību iejusties notikušajā, tad sava patika jaignore. Sēžot mājas, es nevaru

citādākā veidā ievākt vajadzīgās ziņas bet man - domāju, jūs to saprotat, gribas zināt daudz.

- Jā, par ziņām. Esmu atnācis, lai dfl lītos ar jums jaunumos par notikušo nfl ziegumu.

- Manu dārgo zēn. piedodiet, protami», bet vai jūsu priekšniecība atbalstīs šad» rīcību?

- Neredzu iemesla, kāpēc lai tā iel>!l stu, - Demiots pārliecinoši sacīja. - Šeit, - vliA turpināja, - ir saraksts. To cilvēku saraksfl kuri bija ieradušies uz pieņemšanu |>li

I'. (liegas līdz Heteres Bedkokas nāves liliin. Daļu mēs izsvītrojām, varbūt ne-ikI/ pārsteidzīgi, bet domāju, ka pamali, Izsvītrojām mēru un viņa kundzi, vie-|i municipalitātes ierēdni un viņa sievu, k vel daudzus no vietējiem iedzīvotājiem, I paturējām nelaiķes vīru. Ja pareizi at-ll'ns, tieši vīri jums vienmēr liekas aizdo-ii'i pirmām kārtām.

► Nereti viņi acīmredzami tādi liekas. - kā llnlsnodamās, sacīja mis Mārpla, - bet Imredzamais bieži vien izrādās patiesība,

► Nevaru nepiekrist , - pamāja ar galvu )n mots.

I- Un par kuru vīru, manu dārgo zēn, m i unājat?

^ Un kā jūs domājat? - noprasīja Der-fļiuis un cieši paskatījās vecajā dāmā.

| Mis Mārpla rāmi raudzījās pretī.

► Džeisons Rads? - viņa teica jautājo-Aii toni.

- Ā! - Kredoks iesaucās. - Mūsu prāti Itin bojas vienā virzienā! Misteru Bedko-Itl es neuzskatu par vainīgo, jo, redziet, ■t neuzskatu, ka plānotais upuris bija ļlrlere Bedkoka. Es uzskatu, ka slepka-V*<• • īstais mērķis bija Merlna Grega.

- Gandrīz izskatās, ka patiesībā tA būs, vai ne? - piekrita mis Mārpla.

- Un tā, - turpināja Kredoks, -jautājumā mūsu domas sakrīt, taču lielinās darba apjoms. Pilnīgi pārliecir par to, kurš tajā pēcpusdienā tur pai šām bija, ko katrs no viņiem redzēja apgalvo, ka redzējis, un kur tajā b katrs atradās vai saka, ka esot at dies, - pilnīgi pārliecināts par to vari tikai tad. ja pats esi tur bijis. Tā ka na, kā jūs teicāt, priekšniecība nevar bilst pret mūsu pārrunām, jo nekā tā kas citiem nebūtu zināms, te nav.

- Jūs to loti labi pateicāt, - mis M pla atzinīgi pamāja ar galvu.

- īsumā pastāstīšu, kas man ir nāms, un tad ķersimies pie saraksta.

Pabeidzis atstāstīt visu, ko līdz šim, taujājot cilvēkus, bija uzzinājis, Derm pasniedza viņai viesu sarakstu un sacīji

- Vainīgajam jābūt vienam no viņie Mans krusttēvs, sers Henrijs Kliterin reiz stāstīja, ka savulaik jūs noorganizē jāt šeit tādu kā klubu. Otrdienas Vakafl| Klubs - tā jūs to nosaucāt. Katru nedēji sapulcējāties pie kāda no kluba dalibnjļl

Ipin uz vakariņām, un visiem pēc kārtas wt jāizstāsta kāds patiess notikums, ļ|h ietver sevi noslēpumu. Pašam stāstī-liiin, protams, noslēpuma atminējums ļlh zināms. Un katru reizi, tā man stās-|)n krusttēvs, jūs uzminējāt pareizi. Lūk, Vit nolēmu - nākšu pie jums, jo ceru. Izdarīsit to ari manā labā.

Pašreiz jūs runājat loti vieglprātīgi, - mis vpla nosodoši teica, - tomēr man ir viens fciil;ijums, ko es vēlētos jums uzdot.

B- Jā?

1- Kas ir zināms par bērniem?

■ Bērniem? Merīnai Gregai ir tikai ■nīs bērns - viņš ir garīgi slims un ātro-■ļN sanatorijā Amerikā. Vai jūs jautājat |)«ir viņu?

1- Nē, - atbildēja mis Mārpla, - ne par Viņii. Loti bēdīgi, protams. Viena no tām !i .iļķēdijām, kas notiek, bet vainīgā nav. ■f, es domāju tos bērnus, kuri tiek pie-llilneti dažos rakstos šeit, - un viņa uzsilu tr pirkstu kauliņiem pa žurnālu kau-il/l sev priekšā, - bērni, kurus Merīna Iliega adoptējusi. Divi zēni, kā es noprotu un meitene. Vienā gadījumā māte, kurai bijis par daudz bērnu un par maz

naudas, lai tos uzaudzinātu, aizraka si mis Gregai, vai tā nevarētu vienu viņiem pieņemt audzināšanā. Te par daudz rakstīts samākslotā, muļķīgi timentālā garā - par mātes uzupuij nos, par brīnišķīgo māju, kurā bērns vos, un lielisko izglītību, ko iegūs, un daudzsološo nākotni, kas to sagaida, ko daudz neatradu par abiem pārēji bērniem. Cik var spriest, viens bijis bēgļu ģimenes, otrs tepat no Ameri Bērnu adopcija nav notikusi vienā lai Gribētos zināt, kas ar šiem bērniem n ka tālāk.

Dermots Kredoks pārsteigts raudzi) vecajā dāmā.

- Savādi, - viņš ierunājās, - ka jur ienāca prātā painteresēties par šiem b niem. Es pats arī iedomājos par viņiei bet bez kādas noteiktas intereses, tas, jūsuprāt, saistītos ar šeit notikušo?)

- Vēl nezinu, - vaļsirdīgi atzinās 111 Mārpla. - Šķiet, kaut kad pa ausu gala* esmu dzirdējusi, ka bērni vairs sen n«'< dzīvo kopā ar viņu, tā ir, vai ne?

- Domāju, ka bērni ir labi nodrošina« ti, - Dermots prātoja. - Cik es zinu,

■opcijas likums to garantē. Droši vien

■ viņu vārdiem ir noguldīta nauda.

Tātad, kad viņai tie ir... apnikuši, - sanu mis Mārpla, ieturēdama vieglu pauzi ■ins vārda “apnikuši”, - viņi tiek atlais-

■ l'fc tam, kad pieradināti dzīvot grezni

■ nn baudīt priekšrocības. Vai tā?

> Iespējams, - Kredoks nomurminā-B, - Es neko nezinu par viņiem. - Viņš ■varēja beigt brīnīties par mis Mārplu.

liērni ir ārkārtīgi jutīgi, - mis Mārpla ■lipināja. - Viņi daudz jūtīgāk uztver no-|h Košo, nekā apkārtējie spēj iedomāties, ■vainojums, noraidījums, sajūta, ka ļimsi piederīgs... Tās ir jūtas, kurām ir «n.li tikt pāri, neskatoties uz visām ļflcksrocībām. Tās nepagaist līdz ar iz-Mli'ibas iegūšanu vai ērtu dzīvesveidu, pl nodrošinātiem ienākumiem, vai pro-pnljas apgūšanu. Tās ir jūtas, kas nebeidz gremzt.

I- Jā... bet tomēr, vai tas nav pārāk tālu mērķēts - uzskatīt, ka... jā, bet ko tieti )us esat izsecinājusi?

I - Tik tālu vēl neesmu, - vecā dāma i|tdomīgi sacīja. - Es tikai domāju, kur ilr bērni ir tagad un cik veci tie varētu

būt. Spriežot pēc šeit lasītā, varētu māt, ka viņi jau ir pieauguši cilvēki.

- Es varētu to uzzināt, - Dermots doks piedāvāja.

- O, nekādā ziņā nevēlos jūs apgrļ nāt! Neuzdrošinos pat teikt, ka nu mazā ideja ir vispār ko vērta!

- Par ļaunu nenāks, - Dermots domīgi | ca, - ja tomēr paturēsim to prātā. - Viņš i mēja savā piezīmju grāmatiņā. - Vai nevēlaties ieskatīties saīsinātajā sarakstā?

- Es tiešām šaubos, vai spēšu paU ko lietderīgu. Droši vien es šos cilvēl nemaz nepazīstu.

- Nu, es varu sniegt īsas ziņas par ļ ru no viņiem, - Kredoks neatlaidās. -šeit. Džeisons Rads, vīrs (viri vienmēr turēti aizdomās). Visi saka, ka Džeisc; Rads dievina sievu. Tas jau pats par ir aizdomīgi, vai jums tā neliekas?

- Nav obligāti, - iebilda mis Mārpla.

- Džeisons ļoti aktīvi cenšas noslēpt la! tu, ka noziedznieka iecerētais upuris var<*( būt viņa sieva. Policijai ne vārda neiemin jās par savām aizdomām. Nesaprotu, kāti viņš domā, ka mēs esam ēzeļi, kuriem pn šiem nevar ienākt prātā tāda ideja. Jau uO

Mm sākuma mēs rēķinājāmies ar tādu ie-ļfļ.tmību. Šā vai tā, viņš aizbildinājās, ka hliļies, jo, uzzinot par draudiem savai ivibai, Merina varētu krist panikā.

V Vai viņa ir no tām sievietēm, kas krīt j 11 kā?

(4 Jā, viņa ir neirastēniķe ar svārstīgu Instāvokli, cieš no nervu sabruku-||nn, krīt galējībās.

I Tas vēl nenozīmē, ka viņai trūktu iMNtnes, - mis Mārpla iebilda.

► No otras puses, - Kredoks apsvēra, - uz-llinjusi, ka uzbrukuma īstais mērķis biju»! viņa, mis Grega, iespējams, varētu krādīt, kurš saindējis dzērienu, i» Jūs gribat teikt, ka viņa zina vainīgo, |m i nevēlas to atklāt?

1- Es tikai izsaku tādu varbūtību, un, |n la, tad jābrīnās, kāpēc viņa uzvedas Ik divaini? Gandrīz izskatās, ka visa pani. «la ir kaut kas tāds, ka viņa nevēlas, Ini par to uzzinātu vīrs.

I - Interesanti. Ļoti interesanta doma, - piesmēja mis Mārpla.

I - Šeit ir vēl daži vārdi. Sekretāre Ella /llinskija. Viszinīga un ārkārtīgi efektīga I iiinava.

- Jums ir aizdomas, ka viņa iemīl sies aktrises vīrā?

- Sarunājoties ar viņu, tāds pa siens man ienāca prātā, bet kāpēc jūs domājat?

- Nu, tas notiek itin bieži, ka viņas mīlas, - nenoteikti atbildēja mis M pla. - Kā es noprotu, viņas spriedu par cienījamo aktrisi nebija diez cik f»li mojošs?

- Te varētu slēpties iespējamais sl kavības mot īvs, - Kredoks domāja.

- Daudzas sekretāres vai citas dari nieces iemīlas savu darbadevēju vīri taču pavisam nedaudzas noindē viņu vas, - iebilda mis Mārpla.

- Mums jārēķinās arī ar izņēmuma dījumu. Tālāk šeit atzīmēti divi vietējie dzīvotāji, fotogrāfe no Londonas un vēl preses pārstāvji, un neliekas, ka kādai# no viņiem būtu kaut mazākais sakars ■ notikušo slepkavību, taču pagaidām inM viņus atstājam. Viesu vidū bijusi arī Mēra nas Gregas otrā vai trešā vīra pirmā sicvfl Ne jau ar prieku viņa atteicās no sava lain leņa par labu Merīnai. Tomēr - tas nolieli pirms vienpadsmit divpadsmit gadiem,

ul>os, vai tagad viņa būtu ieradusies pie |fi (Iregas, lai beidzot, atriebjoties par iitiodarijumu, noindētu bijušo sāncensi. Iiik - kāds vīrs, vārdā Ardviks Fens, ļlls reiz bijis loti tuvs Merīnas draugs. Vi-nebija tikušies veselu mūžību, neviens ■ot zinājis par viņa ierašanos Anglijā zemeslodes otras puses, un viņa pārākums sagādājusi lielu pārsteigumu.

Merīna Grega droši vien bija ļoti pār-l'l/'ta, viņu ieraugot?

Jādomā, ka jā.

Pārsteigta... varbūt izbijusies?

“Lāsts piepildās...”? - atcerējās Kre-ļlulr.. - Tā ir ideja. Vēl te palicis jaunais Vllijs Prestons, kurš todien, pildīdams )|ii.im uzticēto pienākumu, šaudījās m p viesiem. Runā daudz, bet neko noļuktu nav ne redzējis, ne dzirdējis, ne zi-liiiļls. Un ļoti gribošs, lai es viņam noticē-In Nu, ko teiksiet par to visu?

I- Jāapdomā, - mis Mārpla nenoteikti ■iiieica, - vesela rinda iespējamu risinā-ļliinu. Tomēr es joprojām vēlos uzzināt vairāk par bērniem.

I)ermots izbrīnījies paraudzījās vecajā iliimā.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

- Šķiet neiespējami, ka vainīgais tu būt mērs, - cerīgā balsi teica in tors Kornišs.

- Viņi neliek jums mieru, vai ne? es pieprasīšu, lai ievāc ziņas.

■

Viņš domīgi bungoja ar zīmuli pa rakstu. Dermots nosmīnēja.

- Bet ļoti gribētos, vai ne? - viņš prasīja.

- Ne jau nu tieši tā... - Kornišs novilka, tad turpināja: - Uzpūtīgs, ņ stošs, vecs liekulis! Visiem viņš jau kaklam. Staigā apkārt nobarojies, saļ eis pretīgi svētulīgu ģīmi un gadiem I nodarbojas ar kukuļņemšanu.

- Vai tad nevar ierosināt lietu pret ņu?

- Nē, - Kornišs sadrūma, - pārāk veicīgs, vienmēr viņam izdodas nostā likuma pareizajā pusē.

-Jā, es piekrītu, izklausās jau k<n noši, bet šķiet, ka jums, Frenk, būs jā met šis rožainās cerības.

Zinu jau, zinu, - norūca Kornišs, - no-l/igs tips, taču šoreiz tīrs. Kas mums lin' vēl ir?

Abi detektīvi noliecās pār sarakstu, la bija atlikuši astoņi uzvārdi.

► Vai esam droši, ka pieminēti visi? - Krelli iks noprasīja. Viņa balsī jautās vāja ce-■>.

Kornišs pārlasīja sarakstu.

I- Pilnīgi droši, izlaists nav neviens. Pēc fclHis Bentrijas nāca vikārs, pēc viņa Brilkoki. Tobrīd kāpnēs atradās astoņas ■rsonas: mērs ar sievu, Džošua Graiss Īli Lejasfermas ar sievu, Donalds Mak-■rlls no "Herald & Argus", Ardviks Fens, ļ^V, mis Lola Brevstere, ASV, “Moving flrlure Star". Lūk, tas arī viss, ja neskaitu n mākslas fotogrāfi no Londonas, kura jH|.i uzstādījusi kameru kāpņu stūrī. Tā ■N, ja aplūkojam situāciju, ņemot vērā Bīdīs Bentrijas sacīto par “stingo skatienu kā jūs stāstijāt, tad tā cēlonis varēja liut vienīgi kāds no tiem, kas tobrīd atra-il.r. uz kāpnēm. No jau minētajiem. Mērs ļlcinžēl atkrīt. Graisi ari - viņi nekad nav |»l|usi tālāk par Sentmerimīdu. Paliek čet-II: vietējais žurnālists - diez vai, fotogrāfe

jau pusstundu atradās tur, tāpēc maz II cams, ka viņa izrādītos Merīnas reakcM objekts. Un tā - kas mums palicis?

- Ļaundarīgie svešzemnieki no Amfl kas, - Kredoks sāji pasmaidīja.

- Jūs arī tā domājat?

- Šobrīd viņi ir visaizdomīgākie, es pH krītu, - sacīja Dermots. - Viņi uzro^| negaidīti - Ardviks Fens, gadiem ilgi redzēts Merīnas pielūdzējs, un lAU Brevstere, kuras vīrs šķīries no viņas,® apprecētu Merīnu. Turklāt šķiršanās,® man izdevās noskaidrot, nebija no drafl dzīgajām.

- Es uzskatītu viņu par aizdomās ® ramo numur viens. - ierosināja Korniš®

- Jūs tā domājat, Frenk? - šaubi» Dermots. - Kopš tā brīža pagājuši vaiM nekā piecpadsmit gadi, vai pēc tik llfl laika, un pati paspējusi vēl divreiz apprf* cēties, vai tagad pēkšņi viņa būtu sado* mājusi noindēt savu kādreizējo sāncensi?

Kornišs atbildēja, ka par sievietēm nlļ kad neko nevar zināt. Dermots piekrīt« ka tā ir vispārzināma patiesība, bet plp bilda, ka viņam šī versija, saudzīgi izsit koties, šķiet apšaubāma.

Taču jūs piekrītat, ka aizmirsušas Bii'< to nav.

f Jā, bet, vienalga, man šl versija ne-11I1K Kas mums zināms par oficiantiem, (ni bija nolīgti apkalpot viesus?

- Atmetot versiju “stingais skatiens”, par

Illiii mums stāsta? Labi, par apkalpojošo ptonālu. Mēs noskaidrojām, ka oficianti Jļli atsūtīti no Mākitbeisingas firmas tikai I ko pasākumu un nodoti virssulaiņa lll/.fepes pārziņā. Palīgos bija vēl divas picas no kinostudijas ēdnīcas. Viņas ir

Iii lējās iedzīvotājas, es pazīstu abas - tās P Vienkāršās, pilnīgi nekaitīgas būtnes.

L Ahā, atlikušos piespēlējat man? Laji vispirms tikšos ar avīzes reportieri, ļlilmt viņš ievērojis kaut ko, kas varētu piudlties mums noderīgs. Pēc tam uz

I.....Ionu - Ardviks Fens, Lola Brevstere

in vēl... tā jaunā sieviete, fotogrāfe, vi-KļN vārds... jā, Margota Bena, ari viņa pilēja ko ievērot.

I Kornišs piekrītoši māja ar galvu.

Man visaizdomīgākā liekas Lola Ifrvstere, - viņš atkārtoja un vaicājoši ■skatījās vecākajā inspektorā. - Šķiet, im tā nedomājat?

- Es domāju par grūtībām, - Deflj lēni sacīja.

- Par grūtībām?

- Cik viņai būtu grūti saindēt dzēr| mis Gregas glāzē, nevienam neko nļ manot.

- Tikpat grūti kā jebkuram citam galā. Traks gājiens, šitā uzdrošinātie^

- Pilnīgi piekrītu, traks gājiens. Jo kāks tādai personai kā Lola Brevstere.ļ

- Kāpēc? - nesaprata Kornišs.

- Tāpēc, ka viņa bija ievērojami viešņa, slavenība, kas visu laiku atra^ pārējo uzmanības centrā.

- Tā varētu būt, - Kornišam nācās zīt.

- Vietējie droši vien sabikstījās, čukstējās un blenza ieplestām acīm, pēc tam, kad Merīna Grega un Džeisc Rads bija apsveicinājušies ar ievērojaļļ viešņu, viņu savā uzraudzībā pārņč sekretāre. Pievienot indi dzērienam nofc ja viegli, Frenk. Lai cik izveicīgs esi, S nevari būt pārliecināts, ka kāds tevi n(§ ieraudzīs. Šis moments ir visgrūtākā» vissarežģītākais.

- Kā jau teicu, vienādi grūti jebkura™

IN<‘, - Kredoks attrauca, - o, nē! Pavi-i ne tā. Ņemsim, piemēram, virssulaini ■tepi. Viņš darbojas ar dzērieniem, pielej Irs, pasniedz tās viesiem. Viņš ļoti viegli lu iemest šķipsnu Calmo pulvera vai t l.es glāzē, un neviens to nepamanītu. Džuzepe? - Kornišs domīgi atkārto-Jūs uzskatāt, ka to izdarījis viņš?

Tā uzskatīt nav nekāda iemesla, ta-lrmeslu varētu pameklēt. Kādu nelie-ļ.iuku nozieguma motīvu, tā sacīt. Jā,

> varēja to izdarīt. Vai arī kāds cits no .ilpojošā personāla, bet diemžēl trūkst irguma motīva. Tomēr kāds varēja Iefiltrējies tajā Mākitbeisingas firmā

I ar nolūku iekļūt namā.

Jūs gribat teikt, ka nozieguma plāns »ja būt izstrādāts jau iepriekš? Piigaidām mēs neko nevaram teikt, - Kre-s īgni norūca. - Mēs absolūti nezi-[liiiiu, ar ko sākt. Kamēr Merīna Grega vai Fvin.is vīrs neatklās to, kas mums būtu M/Ina. Viņi noteikti zina vai vismaz no-ļkuš, kurš varētu būt vainīgais, bet mēs Kv.lnām pat to, kāpēc viņi klusē! Mūs (i.ilda smags darbs.

Viņš bridi paklusēja, tad atsāka:

- Galu galā, pat neņemot vērā “stI skatienu”, kas varbūt bija tīrā sakrl un uz lietu nemaz neattiecas, mums rēķinās ar to, ka tur atradās vaira personas, kas it viegli varēja dzēri saindēt. Piemēram, sekretāre Ella Z1 skija, arī viņa piedāvāja un pasnt| glāzes viesiem, un viņai noteikti viens nepievērsa īpašu uzmanību, pats attiecas arī uz to lokano tipu, miršu viņa vārdu. Heilijs... Heilijs Pil tons? Jā, pareizi. Abiem bija iespējai izdarīt. Faktiski, ja kāds no viņiem bēja izrēķināties ar Merīnu Gregu, drošāk to izdarīt varēja tieši tādā 1) zmā.

- Kā ar pārējiem?

- Kā parasti - ir upura laulātais drauj

- Atgriežamies pie vīriem, - Koru nosmīnēja. - No sākuma domājam,® vainīgs nabaga velns Bedkoks, tad d protam, ka īstajam upurim vajadzēja 1)111 Merīnai, un mūsu aizdomas vēršas prii Džeisonu Radu, kurš, kā visiem zināmi, viņu dievina.

- Jā, tā visi saka, - piebalsoja Krp doks, - taču nekad neko nevar zināt.

~f

A

k Ja viņš gribētu atbrīvoties no Merī-p» vai tad šķiršanās nebūtu tā vienkār-pk.i izeja?

> Daudz vienkāršāka, - Dermots pie-llli.i, - taču var gadīties, ka šķiršanās ■HlJJumā pastāv kādi “par” un “pret", ■t kuriem mums nav ne jausmas.

Iezvanījās telefons, Kornišs pacēla ■dusuli.

► Kas? Jā? Savienojiet... jā, viņš ir teli. - Inspektors īsu brīdi klausījās, tad, p,urdzis ar roku klausuli, sacīja Dermo-Ļiii: - Mis Merīna Grega jūtoties daudz iļhak un neiebilstot pret sarunu.

Būs labāk, ja pasteigšos, - Dermots ■rosījās, - pirms viņa nav pārdomājusi.

II

i (Josingtonholā Dermotu Kredoku, ie-moža un efektīga, sagaidīja Ella Zi-ļliiskija.

I Mister Kredok, jūs gaida mis Gre-iu - viņa nobēra.

Dermots uzlūkoja sekretāri ar neslēptu interesi. No paša sākuma viņš šo jauno sievieti uzskatīja par intriģējošu sonību. Jau tad viņš bija atzinis: slēgtākā sejas izteiksme, kādu man Ji kad nācies skatīt.” Ar vislielāko atsa bu viņa bija atbildējusi uz visiem insj tora jautājumiem, nebija devusi ne zākā iegansta secināt, ka mēģina kaut noslēpt, bet, ko Ella Zilinskija patiesi domāja vai juta, vai pat zināja par rv kušo, Dermots tā ar! nesaprata. Paslē sies aiz labi koptās ārienes kā aiz I) ņām, kurās neatrast ne plaisas. Ies| jams, ka viņa zināja vairāk, nekā tel zinām; iespējams, viņa zināja pat daudz, taču par vienu viņš bija pārli nāts - gan ar mazu piebildi, ka šai pi liecībai tomēr trūkst pierādījumu, bija pārliecināts, ka sekretāre ir iemīMļ sies Džeisonā Radā. Arodslimība, ar ru, kā jau teikts, sasirgst visas sekre res. Var jau būt, ka tam nebija nozini taču tāds fakts vismaz vedināja uz dļ mām par iespējamo nozieguma motīv turklāt viņš bija pārliecināts - pilnai pārliecināts, ka dziji sevī viņa kaut M slēpj. Tā varēja būt mīlestība, tas vau’liļ būt naids. Un pavisam vienkārši - tā VM ļfļ.i būt vainas apziņa. Viņa varēja iz-■niilot svinību pēcpusdienā pēkšņi ra-ļlos izdevību, bet varēja būt, ka viss ti-

■ Izplānots jau iepriekš. Derrnots itin Wli iztēlojās jauno sievieti darbā: veikli,

II tomēr nesteidzīgi, viņa staigā šurp un ļ111 > starp viesiem un iztapīgi pasniedz Vrienus te vienam, te otram, salasa ■kfcās glāzes, pamana, kur Merina no-ļk savējo. Un tad, varbūt tieši tajā brī-1, kad aktrise, pārsteigumā priecīgi ie-feunkdamās, sasveicinās ar viesiem no Amerikas, kad visu acis pievērstas vi-IiImii, sekretāre mierīgi un neuzkrītoši ie-nel liktenīgo zāļu devu Merīnas glāzē. Mii iba, kas prasa stiprus nervus, drosmi Un veiklību. Jā, viņa to spētu izdarīt ar iffnii prātu un nevainīgu izskatu. Tas buli spīdoši un vienkārši nostrādāts noziegums ar garantētu rezultātu. Bet - noliek neparedzēta sagadīšanās: viesu lnirzmā kāds nejauši piegrūžas Heteres ļfcdkokas elkonim, viņas dzēriens izlīst, ļlli Merina ar viņai raksturīgo impulsīvo Ml stilbu laipni piedāvā viešņai savu kok-Irlll. kuru pati vēl nav paguvusi aiztikt. I iii nogalināta tiek ne tā sieviete.

"Mazliet par daudz tīrās teorijas brīvas iztēles,” Dermots Kredoks kliu secināja, vienlaikus laipni vērsdamies j sekretāres:

- Mis Zilinskija, man jums uzdojdflļ vēl viens jautājums. Vai es pareizi sa( tu, ka par viesu apkalpošanu rūpējās vēki no Mākitbeisingas?

- Jā.

- Kāpēc izvelējāties tieši to firmu?

- Patiešam nezinu, - atbildēja sekrel re, - tas neietilpa manos pienāku™ Manuprāt, misters Rads uzskatīja, ka mantot vietējās firmas pakalpojumus D tu daudz taktiskāk, nekā nodot pasūt 1J| mu kādai no līdzīgām firmām Londor Patiesībā mums nelikās, ka tam bil( īpaši liela nozīme.

- Patiešām. - Dermots noraudzījās u| jaunās sievietes saraukto pieri un nolaUg tajām acīm. Augsta piere, apņēmi* zods; labi veidota figūra, kas, ja tīšuprfl netiktu iegrožota, atklātos sievišķīgi jifl tekliska; izlēmīga cilvēka mute. Ach? Pārsteigts Dermots aplūkoja sasārtušof plakstiņus. Vai viņa būtu raudājusi? ifl izskatījās. Bet - Dermots bija gatavs vai

b/.verēt - viņa nu nekādi nebija no rau-Iļiligajām! Sekretāre pacēla acis un, it |n nolasījusi viņa domas, izvilka kabatla-litliņii un sirsnīgi izšņauca degunu.

.Jums ir iesnas, - Dermots konstatē-

I"

!► Tās nav iesnas, siena drudzis. īstenība alerģija. Šajā gadalaikā es allaž nomokos ar to.

I Atskanēja kluss zvans. Telpā atradās ļllvi telefona aparāti; viens stāvēja uz gal-il i otrs istabas stūrī uz cita galdiņa, ■vnnīja otrais. Ella Zilinskija piegāja un ļi.icela klausuli.

■ Jā, - viņa teica, - viņš ir šeit, tūlīt uz-Brdīšu. - Sekretāre nolika klausuli. - Metina ir gatavajūs pieņemt, - viņa bilda.

III

i Merīna Grega pieņēma Kredoku otrā I hlava telpā, kas acīmredzot bija aktrises [ ļnivātā dzīvojamā istaba, no kuras veda durvis uz guļamistabu. Pēc visa, ko bija 'l/irdējis par viņas sasirgšanu un nervu I hasprindzinājuma sekām, Kredoks saga-

tavojās ieraudzīt nespēkā trīcošu s| nieci. Lai gan Merīna sagaidīja viņu, laidusies pusguļus divānā, viņas 1). bija enerģijas pilna un acis mirdzošas; sejas, kas it nemaz neliecināja par M nas patieso gadu skaitu, pavisam daudz kosmētikas. Aktrises spilgi skaistums suģestēja Kredoku. Vaigu zoda smalkais apveids, brīvi krītošo r tu cirtas, kas ieskāva daiļo seju, iegj nās, jūraszaļās acis, smalki veidotās acis - dabas dotas un tikai mazliet pie! botas, - viss izstaroja izsmalcinātu b vību. Jaukā būtne bilda:

- Vecākais inspektors Kredoks? Es uzvedusies nepiedodami, es lūdzu pie» šanu! Bet pēc tā drausmīgā notikuma vienkārši sabruku. Man kauns par se

- Mutes kaktiņi parāvās uz augšu, lūpi atplauka skumīgā un piemīlīgā smaid Viņa pastiepa roku, Kredoks saņēma to,

- Pilnīgi saprotami, - viņš teica, - M pēc visa notikušā jūtaties satriekta.

- Jā, mēs visi bijām vienlīdz dziļi s;w triekti, - apgalvoja Merīna. - Es to prtri dzīvoju tikpat lielā mērā kā pārējie.

- Ne vairāk?

kndu minūti viņa klusējot skatījās i ilokā, tad viegli pamāja ar galvu.

* dus esat ļoti vērīgs, - Merina teica. - Jā, 4i11 las satrieca vairāk. - Viņa nolaida Ksliņus un ar slaido rādītājpirkstu liegi i) l istīja dīvāna atzveltni - šo žestu viņš mejās redzējis kādā no viņas filmām. 11 nejaušs, tomēr ļoti izteiksmīgs žests, i domātas lēnprātības garā.

Esmu nobijusies, - joprojām acis ne-Bflusi, viņa atzinās, - kāds gribēja no-lllnāt mani, bet es negribu mirt.

■ Kāpēc jūs domājat, ka kāds grib jūs ■galināt?

[ Viņa iepleta acis:

Bet tā glāze taču bija manējā - mans ■reriens tika saindēts! Tikai kļūdas dēļ |n Uzdzēra tā nabaga muļķa sieviete! Tālie tas ir vēl drausmīgāk, vēl traģiskāk. Ir/, tam...

■- Jā, mis Grega?

Likās, ka viņa šaubās, vai turpināt.

I - Vai ir kāds iemesls, kas liek jums ti-tel, ka iecerētais upuris tik tiešām bijāt |it?

1 Viņa palocīja galvu.

- Un kāds ir šis iemesls, mis Greģa?

Viņa ieturēja nelielu pauzi, pirrunH bildēja:

- Džeisons teica, ka man jums jfl stāsta.

- Jūs uzticējāt viņam savas aizdomi«

-Jā... sākumā es negribēju... bet

tors Gilkrists paskaidroja, ka man noteikti jādara. Un tad atklājās, ka Džeisons bija par to domājis. Viņš t domājis par to visu laiku, bet... tieši] tas ir tik jocigi, - Merīna atkal skumji smaidīja, - viņš esot baidījies mani traukt, tāpēc klusējis. Patiešām! - VI pēkšņi izslējās sēdus. - Ak, dārgi Džinks! Vai viņš domā, ka esmu gallļ muļķe?

- Jūs vēl neesat pateikusi, mis Gre kāpēc domājat, ka kāds grib jūs nog; nāt?

Viņa bridi klusēja, tad ar strauju, i/.IM migu kustību pasniedzās pēc rokassonfl ņas, attaisīja to un, izņēmusi papīra Im pu, iegrūda to viņam rokā. Dermots i/.l.i sija vienā rindā mašīnrakstā drukāti tekstu:

"Neceri, ka nākamreiz izspruksi svr/J kā!”

prrdoks asi noprasīja:

Kad jūs to saņēmāt?

• T.i gulēja uz mana tualetes galdiņa, il |)(“c vannas atgriezos guļamistabā.

• No mājiniekiem...

■ Nav obligāti. Kāds varēja uzkāpt uz ilnmistabas balkona un iemest lo. Man iļus. tas domāts, lai mani vēl vairāk ie-rdiitu, taču neizdevās - biju tik neganti niknota, ka momentā liku piezvanīt lins.

I )ermots Kredoks pasmaidīja, k Vēstules autoram neparedzēts iznākums, lai kas viņš būtu. Vai tas ir pir-huls šāda veida ziņojums, ko esat saņē-limsi?

| Merina atkal kavējās ar atbildi.

1- Nē, - viņa beidzot atzinās, - ne pir-in.iis.

Vai pastāstīsiet?

I - Pirmo es saņēmu pirms nedēļām llim. Vēstule bija adresēta uz kinostudiju. ne uz šejieni. Tā man likās pagalam Imieklīga. Vēstule sastāvēja no vienas Vlrmgas ar lielajiem burtiem uzrakstītas iiazes: "Gatavojies mirtr - Merina smē-ļ. is. Viņas uzjautrinājums izklausījās patiess, varbūt ar pavisam niecīgu 1>In|B jas pieskaņu. - Tas likās tik muļķīgi, ļH ņa atsāka. - Bieži gadās, ka kāds noHi tieriem saņem līdzīgas stulbas zīmitfl^| visādiem draudiem. Saprotiet, da|H cilvēkiem tā ir kā tāda mānija - nrpi« teiksim, aktrise kādā filmā, un vissl to zīmīti vienkārši saplēsu un izmetu ■ pīrgrozā.

- Vai jūs kādam par to izstāstījāt? I

Merīna pakratīja galvu.

- Nē, neteicu nevienam ne vārda. S tiesibā tobrīd mēs visi bijām norūpflJB šies par vienu epizodi, kura bija atkāfl^B jāfilmē. Nekas cits man nebija pr^fl turklāt, kā jau teicu, es nospriedu, H tas ir vai nu dumjš joks, vai arī to rak|H jis kāds no tiem reliģiskajiem fanātiķu» kas neatzīst aktierspēli vai cīnās pret fl nomākslu vispār.

■ - Vai bez tā bija vēl kāds sūtījums? |

- Bija. Sarīkojuma dienā. Šķiet, tas bija viens no dārzniekiem, kas man to afl nesa un teica, ka kāds vīrietis viņam tS iedevis, lai nogādā man. Dārznieks vfl noprasīja, vai būs atbilde. Es nodomāju! ka vēstule ir sakarā ar sarīkojuma orģii*

Idanu, taču, atplēsusi aploksni, izlasī-W Šodiena ir tava pēdējā diena uz ze-ļf Saburzīju zīmīti saujā un pateicu: bildes nebūs.” Bet tad pasaucu viņu iiikaļ un noprasīju, kāds tas virs izska-bh Dārznieks atbildēja, ka ar brillēm ļiliz divriteņa. Nu, ko jūs teiksiet? Es |||iunāju, ka tas ir kārtējais stulbums, ne mirkli... pat ne uz mirkli neiedomā-, ka tie varētu izrādīties reāli draudi!

Kur ir tā vēstule, mis Grega?

> Nav ne jausmas. Man mugurā bija Jlis no tiem krāsainajiem itāļu zīda mēļiem, un, cik varu atcerēties, es vēstuli llmrziju un iebāzu kabatā, taču tagad in lās vairs nav. Varbūt izkritusi.

Un jums nav ne mazāko aizdomu, ■Hn jums sūta šīs vēstules? Kam varētu niakt prātā kaut kas tāds? Līdz šim brīdim pat nenojaušat?

: Viņas acis atkal iepletās. Dermots ie-Vi'ioja naivi izbrīnīto skatienu, taču nenoticēja, ka tas ir patiess.

I - Kā lai es to zinu? Kā gan es varētu ln zināt?

Manuprāt, mis Grega, jūs varētu pali »ināt.

- Nē, es nevaru iedomāties. Es galvoju - es nezinu.

- Jūs esat ievērojama aktrise, -mots neatkāpās, - gūstat lielus pani mus. Panākumus savā profesijā un privātajā dzīvē. Kāds vīrietis mīl jūs, precēt, un jūs ari apprecaties. Kāda viete ir greizsirdīga un apskauž jūs. I vīrietis iemīlas, bet jūs viņu atraidāt, kritu, milzum daudz iespēju, bet es tļ ka jums jābūt vismaz kādai idejai par kurš varētu būt šo vēstuļu autors?

- Tas varētu izrādīties jebkurš.

- Nē, mis Grega, jebkurš ne. Jā, M varētu būt viens no diezgan daudziaļ Varbūt tā ir pavisam necila persona -bēja, elektriķis, apkalpotāja vai arī kaa 110 jūsu draugiem, vai tā saucamajuH draugiem, vai draudzenēm. Bet jums )■ būt kādai nojausmai. Kāds vārds, pieņi# ram, vai vairaki vārdi.

“

Atvērās durvis, un istabā ienāca D£s sons Rads. Merina pagriezās pret viru i|n aicinoši izstiepa roku.

- Džink, dārgumiņ, misters Kredok» uzstāj, ka man noteikti jāzina, kas piesi tījis šīs nejaukās vēstules. Bet es nezinu

Bli lāču zini, ka man nav ne jausmas. Bviens no mums to nezina. Mums nav mazākā priekšstata.

Ļoti uzsvērti,” Kredoks pie sevis noļimi.ija, “uzkrītoši neatlaidīgi. Vai viņai pnl ka virs varētu ko izpaust?”

I )/.eisons Rads tuvojās. Vīrieša acis biji patumsušas nogurumā un sejas iz-pilisme likās drūmāka nekā parasti, ļflns saņēma sievas roku savējā.

Es saprotu, ka jums, inspektor, tas iz-■lusās neticami, - Džeisons sacīja, - bet, papum godīgi, nedz Merina, nedz es - mēs irko nezinām.

I» Tad jūs esat tie laimīgie, kam nav ■rviena paša ienaidnieka, - Dermota balli skanēja nepārprotama ironija.

Džeisons Rads nedaudz piesarka.

I - Ienaidnieks? Tas skan par daudz bl ■lieliski. Šajā nozīmē es jums varu gailim! - mums nav ienaidnieku. Cilvēks, Itnrš ienīst otru, vēl tam ļaunu, grib ne-BHtgi sariebt, jā. Taču no vēlmes līdz praktiskai darbībai - teiksim, iebērt dzēlienā indi - ir pārāk liels solis.

Nupat sarunā ar jūsu sievu es jau-i.iju, kas varētu būt rakstījis vai mudinā-

jis rakstīt šīs vēstules. Mis Grega a vo, ka nezina, tomēr, izanalizējot nol ma apstākļus, jāsecina, ka aizdomā^ ramo loks sašaurinās. Kāds taču sah ja dzērienu tajā glāzē! Un to izdarīt vļ ja vienīgi kāds no klātesošajiem.

- Es neko neredzēju.

- Es nu noteikti neko nepamanīju, -I galvoja Merīna. - Es gribu teikt - ja būtu dzējusi kādu iemetam kaut ko manā gl es taču nekad no tās nedzertu, vai ne la'

- Un tomēr es nespēju nedomāt, - [ mots klusi sacīja, - ka jums ir zinā! daudz vairāk, nekā stāstāt .

- Nav tiesa! - iesaucās Merīna. - Dft son, saki viņam, ka tas nav tiesa!

- Ticiet man, - Džeisons Rads vēr pie Kredoka, - es absolūti neko nesapn un nezinu. Visa šī lieta ir pilnīgs absurd Es varētu noticēt, ka tas bijis domāts kf joks... joks, kas kādu nezināmu apstākļi dēļ beidzās ar noziegumu, kaut gan ofl vēks, kas to izdarīja, ne domāt nedomāji ka viss beigsies ar nāvi... - Viņa balsī ifl skanēja jautājoša nots, bet tad viņš speclj gi pakratīja galvu. - Nē, nē, es redzu, Mt jums šī ideja ir pilnīgi nepieņemama.

* Mums jāpārrunā vēl viens jautā-H№. - Kredoks sacīja. - Atcerieties brī-||| Kad ieradās misters un misis Bedko-p Viņi nāca tūlīt aiz vikāra. Kā saprotu, ļ*. mis Grega, sasveicinājāties ar viņiem ||lt|i.it laipni kā ar visiem pārējiem vie-tli iii. Bet tad, kā man stāstīja kāds acu-iri lilieks, gandrīz topašbrīd jūs esot palielījusies pāri misis Bedkokas plecam ■l Ieraudzījusi kaut ko, kas jūs acīmre-M|N stipri satraucis. Vai tā bija, un, ja lii|.1. tad - kas tas bija? ļ Merīna atbildēja, ne mirkli nedomājot: ■- Protams, ka nekā tamlīdzīga nebija! M uii satraukt? Kas gan lai mani satrauk-l <|V

■ - Tieši to es gribu uzzināt, - pacietīgi Ikutdroja Dermots. - Šī persona cieši pa-llnv uz to, ka tā esot bijis.

I - Kas ir šī persona? Ko tad viņš vai vi-|,i/i teicās redzējis?

I - Jūs stāvējāt kāpņu galā un norau-

• l/.ijāties, kā viesi nāk augšup. Tur nāca žurnālists, nāca misters Graiss ar kun-il/i - vieni no vecākajiem šīs apkaimes Iedzīvotājiem, vēl tur bija misters Ardviks l ēns, tikko kā ieradies no Štatiem, un bija mis Lola Brevstere. Vai satraukiM izraisīja kāda no nule minētajām pciw nām?

- Es jau teicu, ka nebiju satraukta! nna Grega gandrīz vai izkliedza.

- Un tomēr kaut kas novērsa jūsu tB mambu brīdi, kad sasveicinājāties ar ml sis Bedkoku. Viņa ar jums runāja. |H jūs pat neatbildējāt, tikai skatījāties vīta) garām uz kaut ko.

Merīna saņēma sevi rokās, tagad vla runāja ātri, tomēr balss bija savaldīga apņēmības pilna:

- Es varu paskaidrot, es tiešām to vfl ru. Ja jūsu zināšanas par aktiera darfl specifiku būtu plašākas, jūs visu vir® saprastu. Gadās, ka tēlojot pienāk bfff dis - pat tad. ja tu lomu zini loti labi (pf4 tiesībā parasti tā notiek, kad aktieris pM tiešām perfekti pārvalda savu lomu), - kad tu turpini tēlot automātiski. Smaidi, jfl dari vajadzīgās kustības, žestus, runl vajadzīgo tekstu, attiecīgi modulējot bail si, taču īstenībā tavs prāts varbūt kavflJ jas pavisam kaut kur citur. Un tad pie« peši iestājas tāds drausmīgs tukšuma brīdis, kad tu pēkšņi nezini, kurā spēlei ■ļnmentā atrodies, kāds ir turpmākais Blsls, kas tev jārunā! Mēs to saucam Hp “atslēgšanos”. Lūk, kas notika ar ■tini. Kā mans virs būs jums jau teicis, pi neesmu diezin cik spēcīga. Esmu Hfrietusi smagu savas dzīves periodu, ■li filma, kuru pašreiz uzņemam, prasa ļļti.nnu spriedzi... Es ļoti vēlējos, lai tas imrīkojums izdotos, gribēju būt jauka un iļina, un atsaucīga pret katru, bet, kad nemitīgi jāatkārto vienas un tās panes frāzes, jāatbild cilvēkiem, kas runā ■niu un to pašu, tu jau sāc darboties ■Hiāniski, neko daudz nepiedomājot. Viņi visi saka, cik priecīgi ir tevi satikt, ļ*i.ista, kā reiz redzējuši tevi pie teātra infrancisko vai lidojuši ar tevi vienā lidmašīnā. Tīrās muļķības, bet tev jābūt pacietīgai un smaidot jāatbild, cik tas ļlt šām bijis jauki. Kā jau teicu, tu rīkojies pilnīgi automātiski, jo tas viss ir jau il/irdēts un uz visu ir atbildēts ne reizi vien. Domāju, ka toreiz mani pārņēma ļifkšņs pagurums un manas smadzenes nlslēdzās. Pēc mirkļa apjēdzu, ka misis lledkoka turpinājusi gari un plaši kaut Ko stāstīt, taču es ne vārda neesmu dzirdējusi un tagad viņa skatās manī plāt acīm, nesaprotot, kāpēc es klusēju, vienkārši bija nogurums.

- Vienkārši nogurums, - Dermots atkārtoja. - Jūs to noteikti apgalvt mis Grega?

- Jā, noteikti. Nesaprotu, kāpēc neticat man?

- Mister Rad, - Dermots vērsās Džeisona, - domāju, ka jūs labāk savu sievu saprotat, ko es gribu pani Esmu norūpējies, ļoti norūpējies mis Gregas drošību. Ir tikusi apdrt dēta viņas dzīvība, ir bijušas drauļ vēstules. Tas nozīmē, ka kāds tajā nību dienā bija mājā un, iespējams, projām ir šeit, kāds, kam ir saskare ari namu vai ar kādu no tā iemītniekiei jūs saprotat? Šis cilvēks, lai kas viņš būtu, var būt psihiski slims. Turklāt reiz mēs nerunājam par tukšiem drai dieni. Kā saka, no draudiem vien m viens vēl nemirst. Taču šis cilvēks nea|fl mierinās tikai ar vārdiem - viņš vienrot* jau ir mēģinājis noindēt mis Gregu. Vtil tiešām jūs, zinot to visu, nesaprotat, Hfl mēģinājums var tikt atkārtots? Ir tikai

IHs ceļš, kā nodrošināties - jums jāiz-flMa man viss, kas jums zināms. Es h.iku, ka jūs noteikti zināt, kurš ir šis Ivcks, bet domāju, ka, būdami atklāti rl mani, jūs spēsit ja ne sniegt atbil-|, lad vismaz dot kādu mājienu, kas ļfotu palīdzēt atklāt vainīgo. Vai iz-jllHtīsiet visu, kas jums zināms? Vai, ja )ļts neko nenojaušat - kas arī ir pilnīgi •iļn'jams, - nepārliecināsiet sievu, ka Iii.i nedrīkst noklusēt neko. Es lūdzu Jlint tikai to, kas nāks par labu viņas lftas drošībai.

Džeisons lēni pagrieza galvu un uzlū-n|u sievu.

i- Merīn, tu dzirdēji, ko saka inspektors ■«•doks? - viņš nopietni jautāja. - Iespē-ļiuus, ka tu, kā viņš teica, zini kaut ko Uilu, ko es nezinu. Ja tas tā ir. Dieva llr|, nejoko ar to! Ja tev ir kaut mazākās ■domas pret kādu, pasaki mums!

1- Bet man nav aizdomu ne pret vienu - viņas balss kļuva žēlabaina. - Tev innn jātic!

I - No kā jūs todien nobijāties? - nopra-klļ.i Kredoks.

I - Ne no viena es nenobijos!

- Paklausieties, mis Grega, starp clļH kiem, kas tobrīd nāca pa kāpnēm № stāvēja tur, bija divi sen neredzēti drK gi, kurus jūs nekādi nebijāt sagatav^B sies tik negaidīti sastapt - misters dviks Fens un mis Lola Brevstere. V*l pēkšņi ieraugot viņus tuvojamies, pārņēma kādas īpašas izjūtas? Jūs nezinājāt, ka viņi ieradīsies, vai ne tā?

- Nē, mums nebija ne jausmas, ka vn ir Anglijā, - bilda Džeisons Rads.

- Es jutos iepriecināta, - iesaucās Nfl rīna. - Ārkārtīgi iepriecināta!

- Bijāt priecīga redzēt mis Brevsteri?*

- Jā. - Viņa uzmeta tam ašu, aizdoiļ gu skatienu.

- Cik zinu, - Kredoks turpināja izprfl ņāt, - Lola Brevstere bija precējusies 41 Robertu Trasketu. jūsu trešo viru?

- Jā, bija.

- Viņš šķīrās no tās, lai apprecētos H jums?

- O, tas nevienam nav noslēpums, - Mfr rīna nepacietīgi attrauca. - Jums nav jfl domā, ka esat atklājis ko īpašu. Vienu I>t1 di toreiz sanāca tāda neliela jezga, taču jJA» lu galā viss beidzās bez jebkāda ienaida.

fe Vai viņa jums draudēja?

I Nu... savā ziņā jā. Bet, ak vai, es vē-■)N, kaut mācētu izskaidrot! Tādus •itudus neviens nopietni neņem. Tas illka vienās viesībās, Lola bija krietni l/i rūsi. Ja viņai būtu rokā pistole, viņa IIii uz mani šāvusi. Par laimi, ieroča ililja. Tas viss notika pirms daudziem vllem! Tādām vētrainām emocijām nav n mūžs! Tās tiešām neilgst mūžīgi, tik Iftam nē! Džeison, tā taču ir. vai ne?

Es teiktu, ka - jā, tā tas ir, - Džeisons l< ii Is nosvērti sacīja, - un varu apliecināt, BļNler Kredok. ka tajā pēcpusdienā Lolai ■■rvsterei nebija ne mazākās izdevības 1«indēt manas sievas dzērienu - es visu buku uzturējos viņas tuvumā. Ka Lola pēc Indiem ilgām draudzīgām attiecībām valdu pēkšņi sadomāt atbraukt uz Angliju. ■I ierastos mūsu mājā ar iepriekšēju no-Idinu noindēt manu sievu - tāda doma litu pašos pamatos ir galējs absurds!

■ -Es izprotu jūsu attieksmi, - ieteicās Ku'doks.

- Tā nav tikai attieksme, vēl ir arī pats lakts kā tāds - viņai nebija iespējas pielavoties Mennas glāzei.

- Otrs tālais viesis - Ardviks Fens?B

Dermots pie sevis atzīmēja, ka

sons pirms atbildes gandrīz nemafl^B vilcinājās.

- Viņš ir ļoti sens draugs. Nebijāmfļ kušies daudzus gadus, lai gan laiku ■ laikam apmaināmies vēstulēm. Viņ^ļ nozīmīga persona Amerikas televīzijā™

- Fens ir arī jūsu sens draugs? mots griezās pie Merinas.

Atbildot viņas elpa kļuva straujākai

- Jā, o, jā! Viņš... viņš man viennfl bijis ļoti tuvs, kaut arī pēdējos ga(fl mēs reti tikāmies. - Tad, rūpīgi virkr» dama vārdus, viņa turpināja: - Ja jfl domājat, ka es, pēkšņi ieraudzījusi /1 dviku, nobijos, tad tas ir pilnīgi aplafl Absolūtās blēņas! Kāpēc gan man bCtfl jābaidās no viņa? Kāds tam būtu M mesls? Mēs esam lieli draugi. Es vh’jp kārši biju ļoti pārsteigta, ieraugot vln savā priekšā. Tas bija patīkams pārsldļ gums.

Augsti paceltu galvu viņa modri un 1/ aicinoši uzlūkoja Dermotu.

- Pateicos par sarunu, mis Grega, - Kif doks mierīgā balsī sacīja. - Ja kādā bi id|

Iļnlisiet vēlmi uzticēties man nedaudz lliik. sirsnīgi iesaku griezties pie manis Būvējoties.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Misis Bentrija tupēja uz ceļiem. Laba ļriu kaplēšanai. Mīksta, irdena augsne.

ne jau ar visu kaplis var tikt galā. ļlrlkšņi un pienenes no vienas vietas. InIs Bentrija varonīgi ņēmās apkarot šo klibu.

Aizkususi, bet triumfējoša, viņa beidzot ■i.iusās kājās un, neviļus pametusi skatu toni žogam uz ceļa pusi, pārsteigta ierau-pMļ.i, ka no telefona automāta būdiņas,

■1« atradās ielas pretējā pusē pie autobu-in pieturas, iznāk melnmatainā sekretāre, nm as vārdu viņa nekādi nespēja iegaumēt. ■A ļgan viņu sauca? Vārds sākās ar B, vai ■ļl hūt tas bija R? Nē, Zilinskija, jā, tāds bi-| i i izvārds, viņa atcerējās īstajā brīdī - Ella, BjPrsojusi ielu, jau iegriezās ceļā, kas veda «ai’ misis Bentrijas namiņu.

[ Labrīt, mis Zilinskija! - viņa tai tli.mdzīgi uzsauca.

Misis Bentrijai par lielu izbrīnu, Zilinskija tramīgi salēcās, atgādināti pēkšņi iztrūkušos zirgu.

- Labrīt, - Ella atņēma sveicienu steigšus piemetināja: - Iznācu piezvi kaut kas atgadījies ar telefonu mājā.

Atbilde pārsteidza misis Bentriju. pēc gan sekretāre uzskata par vajad paskaidrot savu rīcību, viņa nobrn un laipni aicināja:

- Cik nepatīkami un neērti! Nāciet manis un zvaniet katrā laikā, kad rodas vajadzība.

- 0...jā... pateicos... - Ella izstoi un nošķaudījās.

- Jums ir siena drudzis, - misis II trija nekļūdīgi noteica diagnozi. - Par ģiniet vāju dzeramās sodas ūdeni!

- Ak, būs jau labi. Man ir ļoti efekl pretlīdzeklis pulverizatorā. Bet, vienalfl paldies jums!

Vēlreiz nošķaudījusies, viņa raita sd aizmetās pa iebraucamo ceļu.

īsu brītiņu domīgi noraudzījusies tai pakalns, misis Bentrija pārlaida acis darziil un savilka neapmierinātu grimasi - dienM| nekur vairs neredzēja nevienu nezāli.

■ Oiello laiki tā kā būtu pagājuši, - vi-in skaidri nomurmināja. - Jāatzīstas, 1)11 ffan es viena ziņkārīga veca sievie-man tomēr gribas noskaidrot, vai... kndu brīdi pasvārstījusies, misis hii ija padevās kārdinājumam. Jā, pie k. lai viņu uzskata par ziņkārīgu vece-Im'| viņa noskaidros! Noteiktā gaitā vi-Icsoļoja mājā, piegāja pie telefona Ini.ita, pacēla klausuli, uzgrieza numu-I Možā, skanīgā balss šķita atbalsojams no tālām kosmosa dzīlēm: b (losingtonhola...

I Seit misis Bentrija no namiņa parka ļļHliumgalā.

I 0, labrīt, misis Bentrija. Šeit Heilijs If,stons. Mēs tikāmies sarīkojuma die-p, Ar ko varu palīdzēt?

^ Domāju, ka palīdzēt varētu es jums. fii kā jūsu telefons sabojājies...

Ārkārtīgi pārsteigts, Prestons viņu Mi trauca:

I- Mīīsu telefons sabojājies? Bet tas ir ļillmgā kārtībā! Kāpēc jūs domājat, ka ar |n kaut kas noticis?

Ak, laikam būšu kļūdījusies! - ie-n.iiicās misis Bentrija un bez liekas

kautrēšanās piemeloja: - Brīžiem fļ ka saklausu ko galīgi aplamu.

Nolikusi klausuli, viņa brīdi nogal tad uzgrieza citu numuru.

- Džeina? Šeit Dollija.

-Jā? Dollij, vai kas noticis?

- Nūjā, kaut kas diezgan dīvains, jaunā sieviete, sekretāre, runāja pa fonu no ielas automāta. Viņa gluži ni jadzīgi ņēmās man skaidrot, ka darj to tādēļ, ka telefona līnija Gosington! esot bojāta. Taču es piezvanīju uz tul ni, un izrādījās, ka nekādu bojājuj nav bijis... - un misis Bentrija dziļdo apklusa, nogaidīdama, lai vēsts iegi draudzenes apziņā.

- Patiešām, - mis Mārpla domīgi n ka, - interesanti...

- Kāpēc viņa tā darīja, kā jūs domāji

- Skaidrs, ka negribēja, lai kāds ifl klausās...

- Noteikti.

- Tam par iemeslu var būt daud| kas...

- Jā...

- Interesanti... - mis Mārpla vēlreiz >il< kārtoja.

Umti iedomāties cilvēku, kurš būtu I Viiirāk noskaņots uz runāšanu nekā kalds Makneils. Rudmatains, patika-

* l/.skata, viņš laipni sagaidīja Dermotu ■doku, nemaz nemēģinādams slēpt sa-I ziņkāri.

Kā sokas ar izmeklēšanu? - reportie-n |,»utāja jautrā balsī. - Vai priekš malu neatradīsies kāds pikants jaunums?

[ » Šobrīd nekā, varbūt vēlāk.

- Kā allaž izvairāties. Nekas nav maigles. Laipns, bet noslēgts kā austere. Vil neesat nonācis līdz brīdim, kad jā-llt klē no malas kāds, kas “sniegtu at-ļhilslu izmeklēšanā”?

BĻ Esmu nonācis līdz jums, - Kredoks ««mīnēja.

| Vai šī piezīme jāsaprot kā dzēlīga Hlvdomība un patiesībā jūs turat aizdotu, is mani, ka es esmu nogalinājis Heteri llnlkoku? Vai domājat, ka es pārskatīts, jo biju iecerējis nogalināt Merīnu t iicgu, vai varbūt biju domājis Heteri Itcdkoku, bet pārskatījos attiecībā uz Merīnu Gregu, vai ari uzskatāt, ka jau no paša sākuma tiku domājis vienīgi (■ līderes Bedkokas nogalinašanu?

- Es neko neesmu teicis, - Derirt® pasteidzās iestarpināt.

- Nē, nē, jūs to neteiktu, vai ne? esat korekts cilvēks. Labi. Paskatīs® kas mums ir. Es biju tur. Iespējas nrtH ka, bet vai man bija motīvs? Ak, prot ali tas ir viss, ko jūs vēlaties uzzināt - kn<ļ» man bija motīvs?

- Nekādi nespēju iedomāties, - nosn® jās Dermots.

- Prieks dzirdēt! Uzreiz sajūtos drofl bā.

- Es atnācu, lai painteresētos, ko fl redzējāt tajā pēcpusdienā?

- Jums jau ir mana liecība, es visu || stāstīju vietējai policijai tūlīt pēc notikfl ma. Tas ir pazemojoši - es biju klāt zieguma brīdī, praktiski es redzēju, kft nogalina cilvēku, ka tiek izdarīta slepkM vība, un tomēr - man nav ne jausma», kas to izdarīja! Man kauns atzīties, ka o* visu apjautu tikai tajā brīdī, kad redajlM kā nabaga jaukā sieviete sēž krēslā, ofl nās pēc elpas un tad izlaiž garu. Pm tams, es biju aculiecinieks. Lielisks, sen i ionāls materiāls - man! Bet jums es fclftos, cik ļoti jutos pazemots, ka neko ļiak tā ari nezinu. Man vajadzēja palmu! ko vairāk! Un nepūlieties apmānīt i.ilii, ka inde bija domāta Heterei Bed-nkai. Viņa bija patīkama sieviete, kas ļliKl/. pļāpā, bet tāpēc jau nevienu ne-|i pkavo, ja nu vienīgi tad. ja tiek izpļāvis kāds briesmīgs noslēpums, taču inli iedomāties cilvēku, kas iedrošinā-li'. uzticēt Heterei Bedkokai kādu noslē-biimu. Viņai tas arī nebūtu interesējis. Mms viedoklis par viņu ir kā’par sievieti, liii-i pastāvīgi runāja vienīgi un tikai par ■rri.

I To visi uzsver, - apstiprināja Kre-ilnks.

■ - Un tā - esam nonākuši pie Merīnas Iiiegas. Esmu pārliecināts, ka atrastos ļfiums jauku motīviņu, lai kāds vēlētos Viņu nozāļot - skaudība un greizsirdība, nn mīlas trīsstūris - viss, kas vien var Veidot drāmas pamatu. Kas izdarīja noziegumu? Kāds, kuram izkritusi skrūvīte, tā es domāju. Lūk, nu jums ir mans vledais viedoklis. Vai to jūs gribējāt dzirdei?

I

- Ne tikai to. Jus ieradāties un n(^| augšā pa kāpnēm gandrīz vienā l<ūkl(H vikāru un mēru. vai tā?

- Precīzi. Taču tā nebija mana pllVļ uznākšana. Es jau biju paguvis ieprll^K būt tur, augšā.

- To es nezināju.

- Jā. Mans amats prasa, lai es att*A| tos nemitīgā kustībā, saprotiet, gan |§, gan tur. Kopā ar fotogrāfu mēs bl|H augšā, tad nokāpām lejā, lai iemūžini® mēra parādīšanos vietējās publikas vUlļļ, nu, apmēram tā - sajūsmas pilni izsm cieni no vienas puses un diži gudras A[ bildes no otras. Tad kāpu atkal augli ne tik daudz, lai strādātu, cik iemest

du glāzīti. Dzērieni bija patiešām augs(H klases.

- Skaidrs. Vai atceraties, kas atradH uz kāpnēm, kad devāties augšup?

- Tur stāvēja Margota Bena no Londonas ar savu kameru.

- Vai jūs viņu labi pazīstat?

- O, mēs bieži saskrienamies. Gudri meiča, ieguvusi zināmu popularitāti saMfl profilā. Bildē visos daudzmaz ievērojamo* notikumos - pirmizrādēs, galā koncefB

1, specializējusies fotografēšanā no nejustiem rakursiem. Māksla! Viņa stāvē-■lisceļā kāpņu laukuma stūrī - ļoti iz-kl^a pozīcija, lai knipsētu gan tos, kas ļļp.i augšā, gan tos, kas sasveicinājās ar Vnnu Gregu. Tieši pirms manis virzījās bla Brevstere, pirmajā bridi es pat nepālu i viņu - līdz šim rieredzētā frizūrā, ma-111 īsas krāsā. Fiji Islander stilā, pēdējais ■lodes kliedziens. Kad es viņu redzēju ie-■rkšējo reizi, tie bija tumši kastaņbrūni lli liegos viļņos apņēma seju un kaklu. Inl.ii līdzās stāvēja liela auguma melnīgsnējs amerikānis. Nezinu, kas viņš ir, bet k'.katijās varen iespaidīgs.

■ - Vai, dodoties augšup, jūs paskatījā-■rs arī uz Merīnu Gregu?

■ - Jā, protams.

I • Vai neizskatījās, it kā viņa būtu par kaut ko nobažījusies vai šokēta, vai izbijusies?

- Savādi, ka jūs par to jautājat. Vienu bridi es tiešām iedomājos, ka viņa grasās paģībt.

Skaidrs, - Kredoks novilka. - Pateicos par sarunu. Vai nav vēl kas piebil-Hlams?

Makneils uzlūkoja viņu ar plati icļ tām, nevainīgām acīm.

- Ko gan es varētu piebilst?

- Jūs neizskatāties diezin cik pārlļ nošs, - Kredoks viņu pakaitināja.

- Toties jūs izskatāties pārliecin ka slepkava neesmu es. Žēl. Iedoma)! ties - pēkšņi atklājas, ka es esmu M nas pirmais vīrs. Neviens taču neko n na par nabaga zelli, izņemot vienīgi ka puisis bijis tāda niecība, ka pat v{ļ vārds ir aizmirsts!

Dermots nosmējās.

- Būsiet apprecējies, apmeklēdaflB pirmskolu? - viņš painteresējās, varbūt tad, kad vēl klunkurojāt, rāpullo ietērpts? Nu, man jāsteidzas. JāpasļB uz vilcienu.

III

Skotlendjardā uz Kredoka rakstām^M da gulēja kārtīgi sakrauta dokumentu kaudzīte. Ātri pārskatījis dažnedažādo* ziņojumus, viņš pār plecu pajautāja:

- Kur Lola Brevstere apmetusies?

I "Savojā”, ser, luksusa numurā 1800. In.i ļus gaida.

U Ardviks Fens?

► "Dorēesterā”, otrais stāvs, 190.

I Skaidrs.

ļViņš pacēla pāris kablogrammas un, fins iebāzt kabatā, vēlreiz pārlasīja. La-ini pēdējo no tām, viņš pasmaidīja. “Ne-■mjlā, ka nepildu savu pienākumu, ■nstmāte Džeina.” Dermots lasīja.

Kredoks pameta Skotlendjardu un de-hs viesnīcas “Savoja” virzienā.

Lola Brevstere savā luksusnumurā sabīdīja viņu pārspīlēti jūsmīgi. Dermots ■rtējoši nopētīja slaveno aktrisi, klusībā piilldzinādams savus vērojumus ar ziņo-ļlimā izlasīto. Tīri labi saglabājusies, pārbiedējusi skaistule, viņš konstatēja, kaut rin bagātīgi krāšļojusies un pārspīlēti lli,mierīga, viņa joprojām patika publikai. Protams, pilnīgi pretējs tips Merīnai Grebli. Sasveicināšanās jūsmai apsīkstot, Lola atmeta “Fidži salas draiskules” stilā Ieveidotos matus, koķeti savilka ar lūpu pomādi bagātīgi krāsoto muti un, noplivinādama zili ēnotos plakstiņus pār lielajam, brūnajām acīm, teica:

- Vai esat atnācis, lai atkal nu mani ar tiem šausminošajiem jau! miern? Kā to jau darīja vietējais cists?

- Nedomāju, ka mani jautājumi j liksies pārāk šausmīgi.

- O, esmu pārliecināta, ka tie būs tādi! Esmu pārliecināta, ka visas šis tas pamatā jābūt kādai šausmīgai dai.

- Jūs tā domājat?

- Jā. Jo tas viss ir tik muļķīgi! tiešām jūs ticat, ka kāds mēģināja nol dēt Merīnu? Kam gan kaut kas tāds rētu ienākt prātā? Zināt, viņa ir tik ja| ka, absolūts mīļumiņš! Visi viņu mīl.

- Arī jūs?

- Bet, protams! Visu mūžu esmu vl apbrīnojusi! jl

- Nu, nu, mis Brevstere, vai tad pinni gadiem vienpadsmit divpadsmit jums rm iznāca tādas nelielas nepatikšanas viņu* dēļ?

- Ak, jūs par to! - Lola nevērīgi atmeti ar roku. - Es biju briesmīgi sanervozejul sies un zaudējusi galvu. Es un Roberl*, mēs drausmīgi strīdējāmies, ne viņš, nl

fltfl

neviens no mums neuzvedās normāli, }! Merīna kaislīgi iemīlējās un aizrāva || viņu, nabaga mīļumiņu.

• Bet jūs strikti protestējāt .

k Nūjā, droši vien, inspektor. Protams, |ļ(ad es saprotu, ka iznākumā tas tomēr ļhii vislabākais, kas ar mani varēja notikt, krn toreiz es no sirds pārdzīvoju - bērnu |!c|, ja saprotat. Šitā izjaukt ģimeni! Un ļninēr - jau tad es apjautu, ka Roberts tui es, mēs bijām pārāk atšķirīgi cilvēki. |bs zināt, tiklīdz izšķīros, es apprecējos m Ediju Grovu. Vispār, šķiet, es jau labu Imku pirms tam biju viņā iemīlējusies, |tel bērnu dēļ, protams, negribēju izjaukt ■lilību. Tas ir ļoti svarīgi, lai bērniem Initu ģimene, vai ne?

I - Tomēr runā, ka jūs esot bijusi ārkār-Iķļi satriekta.

[ - O, ļaudis vienmēr daudz runā, - Lola «vairīgi izmeta.

- Toreiz jūs sarunājāt ne mazums tra-ku lietu, vai ne, mis Brevstere? Jūs, vi-hiem dzirdot, draudējāt nošaut mis Gre-i'.ii, vismaz tā es sapratu.

- Es jau teicu - runā daudz. Tādos gadījumos draudi tiek pat gaidīti, tiem

jāizskan. Protams, patiesībā es nev/fd netaisījos nošaut.

- Neskatoties uz to, ka dažus gi velakjus mēģinājāt nošaut Ediju?

- O. tas notika tādēļ, ka mēs saķllA jāmies, - bezrūpīgi attrauca Lola, - un | zaudēju savaldīšanos.

- Mis Brevstere, no drošiem avolli man ir zināms, ka jūs reiz esot teikusB lūk, kā man apgalvoja, precīzi jūsu VI di, - Dermots nolasīja no piezīmju ^1 matiņas: - “Tā kuce lai necer, ka vldļ liks cauri. Ja nenošaušu viņu tagad, | nogaidīšu un atriebšos citādākā vel Man vienalga, cik ilgi būs jāgaida, k gadiem, ja būs vajadzīgs, bet galu galā H norēķināšos ar viņu.”

r

l

z

- O, esmu pārliecināta, ka nekad mltv žā neesmu neko tādu teikusi, - Lola skH ļi smējās.

- Esmu pārliecināts, ka esat.

- Ļaudīm patīk pārspīlēt. - Burvīgi smaids atplauka viņas sejā. - Tobrīd m biju kā prātu zaudējusi, saprotiet, - vii.tn pieklusināja balsi. - Ko tik dusmās ncsM runā! Patiesībā jūs taču neticat, ka cd nogaidījusi četrpadsmit gadus, braukšu

Angliju, lai uzmeklētu Merinu un ie-fl 11 nāvējošu indi viņas kokteilī! FMe ļ| man tas jāuzspēj to trīs minūšu kamēr mēs sirsnīgi sasveicināmies! Dcļrmots patiešām tā nedomāja. Tas ļlllen nelikās ticami. Skaidrības labad feft sacīja:

l£s tikai vēlos pievērst jūsu uzmani l l.im apstāklim, ka kaut kad draudi ļli» r tika izteikti un ka todien Merīna Vga pavisam noteikti bija pārsteigta un lilļusies, ieraugot kādu, kurš nāca aug-pa kāpnēm. Dabiski, ka pirmais, kas Iflca prātā, bijāt jūs.

► Bet mīļumiņš Merīna bija tik priecī-l mani atkal redzēt! Viņa noskūpstīja iiini un sauca, cik burvīgi ir atkal satik-

II.-. O, inspektor, es patiešām domāju, n |fisu idejas ir pagalam aplamas!

Un īstenībā jūs visi esat kā viena lielu. laimīga ģimene?

I - Nu, tas ir daudz tuvāk patiesībai ne-l/i visas jūsu aizdomas.

I Un jums nenāk prātā nekas tāds, ■is varētu noderēt izmeklēšanai? Ne ie-iluiiiāties nespējat, kas gribētu nogalināt Minnu?

- Es jau teicu - neviens viņu negrt! galināt . Galu galā viņa ir pavisam j). izlutināta sieviete. Allaž saceļ kņadu visu ko, uztraucas par savu veselību, mainīgā garastāvokli, grib to un šo, d kaut ko, bet, dabūjusi vēlamo, nav afl rināta. Nesaprotu, kāpēc par viņu tfl jūsminās? Džeisons no laika gida kā t tiecies pēc viņas. Kas gan tam virani jāpārcieš! Bet tā nu tas ir - visi samie ar Merinas kaprīzēm, visi viņai izdabā viņa tik uzsmaida tiem tā skumji un un izdveš pateicības vārdus, un acil^H dzot liek visiem sajust, ka viņu rūpes^B bagātīgi atalgotas. No tiesas nesaprotu, h» viņai tas izdodas! Izmetiet no galvas dotlK ka kāds viņu gribējis nogalināt!

- Es labprāt to darītu, bet diemžēl A varu, jo tas tomēr notika.

- Ko jūs ar to domājat - tas notllM Merinu taču neviens nav nogalinājis! j

- Nē. Bija mēģinājums.

- Ne mirkli neticu! Es prātoju, kam ll| ja izdevīgi nogalināt to sievieti, to, kulU tika nogalināta? Domāju, kādam, kS pēc viņas nāves tiek pie bagātības.

- Viņa nebija bagāta, mis Brevstere. J

Nu, tad bija kāds cits iemesls. Lai nu

11 īsu vietā es par Merinu neuztrauk-Ai Merinu vienmēr viss ir kārtība.

Vai tā ir? Man viņa neliekas pārāk ļMiiga.

(), tas tāpēc, ka viņa no it visa iztai-(llezin ko. Nelaimīgas mīlestības. Ne-|c|. i dzemdēt bērnus.

L Viņai ir adoptēti bērni, vai ne? - Der-Bls noprasīja; ausīs viņam dzīvi skanētais Mārplas neatlaidīgā balss.

I Jā, bija, kaut kad. Manuprāt, tas iplilja prāta darbs. Bet viņai jau tas ■kuturīgi - vispirms kaut ko impulsīvi

■ l.irit, bet pēc tam gausties, kaut nebū-

ll tbrījusi.

- Kas notika ar adoptētajiem bērniem? Nav ne jausmas. Pēc kāda laika tie

flenkāršl izgaisa. Man šķiet, tie viņai drīz Hnl apnika kā parasti viss pārējais.

- Ak tā, - Dermots noteica.

IV

Nākamais mērķis - Dorčesteras vies-iica, luksusnumurs 190.

- Vecākais inspektors... - Ar<

Fens ieskatījās vizītkartē, ko turēja

- ...Kredoks.

- Ar ko varu pakalpot?

- Ceru, ka neiebildīsiet, ja uz( jums dažus jautājumus.

- Nepavisam. Jūs domājat to no( mu Mačbenemā, nē - SentmerimldaJ šķiet, to vietu sauc?

- Jā, Sentmerimīdā, Gosingtonholfll

- Ne prātā nebūtu ienācis, ka Džcll nu Radu piesaista līdzīgas vietas. An* taču ir neierobežotas iespējas tikt piol bas Džordža vai karalienes Annas lai stila mājas; Gosingtonhola ir iztēli Viktorijas laikmeta savrupmāja. Brmfl kas gan tajā tik pievilcīgs?

- O, kaut kas tomēr ir; dažus piesali tieši šajā laikā celto ēku stabilitāte.

- Stabilitāte? Var jau būt, ka juflB taisnība. Manuprāt, Merīna ilgojas (H stabilitātes dzīvē. Tieši tās nabaga metfl nam vienmēr pietrūcis, un pēc tās vli,w allaž alkusi. Iespējams, ka uz neilgu l>rl di šī vieta viņu apmierinās.

-Jūs Merīnu Gregu labi pazīstat, iiiIn ter Fen?

■/Udviks Fens paraustīja plecus.

B Vai labi? Nezinu, ko lai saku. Esam Bīstami it ka gadiem ilgi, varbūt parei-Knh būtu teikt - pazīstamies laiku pa lai-Iiiiii.

I Kicdoks vērtējoši nopētīja amerikāni: prlmgsnējs, spēciga auguma vīrs, caur-■)ļošs acu skatiens aiz biezajiem briļļu ■kliem, masīvi žokļi, smagnējs zods. pdviks Fens turpināja runāt:

Kā noprotu no avīzēs rakstītā, pro-Jļf'ina slēpjas apstāklī, ka tā misis Kāvi-■īsauc tikusi noindēta aiz pārskatīša-liiis, ka patiesībā inde bijusi domāta Mēmi. ii Gregai. Vai pareizi?

■ Jā, tā izskatās. Saindētais kokteilis |ii|;i paredzēts mis Merīnai. Bet gadījās, [ k,i misis Bedkoka izlēja savu glāzi un [ Mcrīna piedāvāja viņai savējo.

Hm, izklausās pārliecinoši. Un to-■li'r, es no tiesas nespēju iedomāties, f k.is gan būtu gribējis noindēt Merīnu. It īpaši, ja tur nebija Linetes Braunas.

- Linete Brauna? - Kredoks apmulsa, j Fens pasmaidīja.

Ja Merina lauž kontraktu, lomu da-Iiii Linete, bet viņai tas nozīmētu ļoti

daudz. Taču, neskatoties uz to, es u(H ju noticēt, ka viņa būtu iesūtījusi n| slepkavnieku ar uzdevumu noindēt* jasmāti. Izklausās par daudz melol matiski.

- Pārāk nereāli, - Dermots sausi I balsoja.

- Ak, ticiet man, tas ir pārsteidzoši visu sieviete nedabū gatavu godkfl dēļ, - Ardviks Fens nosmējās un turp! ja: - Ņemiet vērā, ka nāve varbūt ncflļ netika plānota. Galvenais mērķis vari bija Merīnu tikai iebiedēt... lai izsistu ņu no, tā teikt, ierindas, nevis lai noti

tu...

Kredoks noliedzoši pakratīja galvu.

- Doza daudzkart pārsniedza piejāt

rno devu.

- Gadās, ka pat lietpratēji kļūdās, ļ

-Tāda ir jūsu teorija par notikušo? I

- O, nē, ne jau teorija. Es vienīgi i/.** ku savas domas, kāda tur var būt teofl ja. Esmu tikai nevainīgs aculiecinieks, fl

- Vai Merīna Grega bija ļoti pārsteigt« ieraugot jūs?

- Jā, viņa bija pamatīgi pārsteigta, - fl cerēdamies tikšanās brīdi, viņš uzjaulil

Mīl iesmējās. - Nespēja noticēt savām pini. kad redzēja mani kāpjam augšā pa Bpnem. Jāatzīst, ka sagaidīja viņa mani pkurtīgi sirsnīgi.

Sen kā nebijāt tikušies?

Gadus četrus vai piecus varētu būt. Bet pirms tam jūs bijāt ļoti tuvi Pl ai īgi. vai ne?

Vai jūsu teiktajā slēpjas kāds no-ļrikls mājiens, inspektor Kredok?

Amerikāņa balss bija izmainījusies, ta-IMiuI tā skanēja auksti un draudoši. Iedomājoties, cik šis vīrs spētu būt nežēlīgs ■A pretinieks, Dermotu pārņēma nelāga mjuta.

I Manuprāt, daudz labāk būtu, - asi ļlin izaicinoši norūca Fens, - ja jūs atklāti ļļiiilciktu, ko gribat uzzināt.

Tieši to es gatavojos darīt, mister Krn. Man jānopratina ikviens, kas todien I n i bija. Jānoskaidro, kādas katram ir Mlliecības ar mis Gregu šodien, kādas Ins bijušas agrāk. Runājot par pagātni, [Ucvienam nav noslēpums, ka reiz jūs bi-ļiīl neprātīgi iemīlējies Merīna Gregā. Ardviks Fens nepacietīgi paraustīja

ļllfCUS.

- Jā, bija tāda aizraušanās. Par lai viss ātri beidzās.

- Runā, ka viņa esot jūs savaldzin si. bet tad atraidījusi, un jūs to esol mis ļaunā.

- Runā... runā! Man gan šķiet, ka U|H sijāt par to “Confidential”.

- To teica visnotaļ nopietni un par |fl su attiecībām labi informēti cilvēki.

Fens nikni atmeta galvu, atklādafl inspektora skatienam savu masīvo kakltti

- Jā, vienu laiku biju iededzies kaisli bā pret Merīnu, - viņš sacīja. - Viņa 1>I|N skaista un ļoti kārdinoša sieviete, viqjf vēl tagad tāda ir. Taču teikt, ka es efl draudējis viņai, tas nu ir pārspīlēti, jfl man nepatīk, ja kāds izjauc manus pil)«! mis, inspektor. Daudzi, kas uzdrošināji® šies, pēc tam rūgti nožēlojuši. Taču |f principu es attiecinu galvenokārt uz sfl vām darba darīšanām.

- Es sapratu, ka jūs izmantojāt savu ietekmi, lai Merīnai tiktu atņemta lomu filmā, kuru tobrīd uzņēma?

Fens paraustīja plecus.

- Merīna nederēja šai lomai. Viņas ufl režisora starpā izcēlās konflikts. Es biju ■guldījis naudu tajā filmā, un man nebi-L ne mazākās patikas riskēt. Taču tas ■(liecās, es jums galvoju, tikai un vienīgi ir. biznesu.

I Taču Merina Grega uztvēra to savā-dlk.

I O, dabīgi. Viņa allaž ir pārliecināta, It i viss ir saistīts vienīgi un tikai ar viņas Irisonu.

I Viņa esot stāstījusi dažiem saviem ■augiem, ka baidoties nojums.

I Tiešām viņa tā stāstījusi? Cik bērnišķīgi! Man šķiet, viņai patīk radīt sen-[h.icijas ap sevi.

■ Jūs uzskatāt, ka viņai nebija iemesla ■Udlties no jums?

■ Protams, ka nē. Lai cik lielas būtu manas vilšanās attiecībās ar sievietēm,

■H tās ātri vien aizmirstu. Vienmēr vados ■Cc principa, ka nav ļaunuma bez labuma... ja runājam par sievietēm.

I - Ļoti ērts princips, vai ne?

■ - Jā, tāds ir mans uzskats.

Jūsu darbalauks ir kinoindustrija? Varētu teikt, ka mani ar to saista finansiālas intereses.

Jums ir plašas zināšanas kinojomā?.

- Droši vien.

- Jūs esat cilvēks, kura spried® būtu vērts noklausīties. Vai varat nor uz personu, kura spētu just tik <l| naidu pret Merīnu Gregu, ka vēlēto*! nāvi?

- Droši kāds ducis sanāktu, - Anlv nekavējās ar atbildi, - tas ir, ja nav slepkavo ar paša rokām. Ja tas pra*j tik vien, kā nospiest pogu, ticu, ka ati tos ne mazums gribošu pirkstu.

- Todien jūs bijāt tur. Jūs satikāf ar Merīnu, sarunājāties ar viņu. Vai skatāt, ka starp cilvēkiem, kas bija jums tajā laika posmā - no brīža, kad radāties, līdz brīdim, kad nomira Het® Bedkoka, - vai uzskatāt, ka kāds šiem cilvēkiem varētu (ievērojiet - var| tu - es jautāju, balstoties uz jūsu min® jumu), tātad, vai kāds varētu noindfl Merīnu?

- Es nevēlos izteikties.

- Vai tas nozīmē, ka jums tomēr ir k<Ņļ da ideja?

- Tas nozīmē, ka attiecībā uz šo liet® man nav ko teikt. Un ar to jums, inspefl tor Kredok, nāksies samierināties.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

|)ermots Kredoks domīgi skatījās uz nlrjo savā blociņā atzīmēto vārdu, ad-b*l un telefona numuru. Divas reizes ■I) bija mēģinājis sazvanīt kādu pa šo Meloņu, abas reizes neviens neatbildēja, ļflns izlēma pamēģināt vēlreiz. Atbildes lirbija. Dermots paraustīja plecus un, ■cēlies kājās, nolēma nākamo liecinieku mineklēt bez iepriekšējas pieteikšanās.

I Margotas Benas studija atradās sānceļu no Totenhemkortas šosejas. Uz plāk-hintes pie ārdurvīm bija minēts vienīgi viltus vārds, profesija nebija uzrādīta. Puskrēslā aiztaustījies līdz otrajam stā-inm, Kredoks pēkšņi atradās liela - ar melniem burtiem uz balta fona - uzrak-hi.i priekšā. “Margota Bena. Mākslas fo-It^rāfe. Lūdzu, ienāciet!”

Kredoks paklausīja un iegāja nelielā uzgaidāmā telpā, kurā neviens viņu gan nesagaidīja. Brīdi vilcinājies, viņš skali un demonstratīvi noklepojās. Neviens nerādījās. Tad viņš skaļā balsī noprasī-Ju:

- Vai te kāds ir?

Aiz liela samta aizkara atskanēja vicļ^lj rītakurpju klaudzieni, aizkars tika pfl rauts sāņus, un spraugā parādījās jaUļ neklis ar baltsārtu seju un milzīgu mati ērkuli.

- Šausmīgi atvainojos, dārgais, - jaiM nais cilvēks sacīja, - es nedzirdēju jūs Im nākam. Man prātā bija iešāvusies absQ> lūti jauna ideja, un tieši šobrīd es s1r|ļ dāju pie tās.

Jauneklis atvilka aizkaru vēl plaāfl un uzaicināja Kredoku sekot viņam. TH pa, kas atklājās skatienam, izrādījās nfl gaidīti plaša. Tās iekārtojums skaidri nfl rādīja uz darba specifiku. Fotoaparāti U| statīviem, dažādas gaismas, jupiteri, aH dumu kaudzes, pārbīdāmie ekrāni uz rfl ten tīņiem.

- Tāda nekārtība, - nopūtās jaunai! cilvēks, kura lokanais stāvs Dermotaiļ atsauca atmiņā Heiliju Prestonu, - taOlf šķiet, ka pa īstam darbs sokas tikai tad kad viss ir juku jukām. Kāda vajadzībā atvedusi jus pie mums?

- Es gribētu runāt ar mis Benu.

- Ak, ar Margotu! Cik žēl! Ja jūs bulu ieradies pusstundu agrāk, jums būtu lai fcfļies. Viņa aizbrauca fotografēt “Fas-Rlon Dream” modeļus. Jums vajadzēja »priekš piezvanīt un vienoties par ap-■eklējumu. Šajās dienās viņa ir loti aiz-Irnlta.

I - Es zvanīju, neviens neatbildēja.

I Ak, jā, protams, - iesaucās jaunekli - tagad atceros, mēs nocēlām klau-mili. Telefons traucē strādāt. - Viņš no-piuda savu ceriņkrāsas uzsvārci. - Var-|ml es varu jums palīdzēt? Vai nozīmēt ļjksanos ar Margotu? Es bieži kārtoju lits jautājumus. Vai vēlaties sarunāt fo-lu^rafēšanos? Ģimenes vai varbūt organizācijas pasūtījums?

I Nekas no tā, - Kredoks atbildēja un |msniedza vizītkarti.

I Kolosāli! - iesaucās jauneklis. - No kriminālās izmeklēšanas nodaļas! Ziniet, •hihu noteikti redzējis jūs uz ekrāna. Vai l»at viens no Lieliskā Četrnieka vai Lieliskā Piecnieka, vai tagad tas jau ir Lieliskais Sešnieks? Visapkārt tik daudz lio/.iegumu, ka Lielisko skaits nepār-liaukli jāpalielina, vai ne? O, dārgais, Varbūt es uzvedos familiāri? Baidos, ka la laikam ir. Ticiet man, es nepavisam negribu būt nekorekts! Tātad - Uil jums vajadzīga Margota? Taču ne tfl lai arestētu?

- Gribēju uzdot viņai dažus jau mm mus.

I

s

- Viņa nenodarbojas ar piedauzīgu sm tu fotografēšanu vai ko tamlīdzīgu, - |fl nais cilvēks bija nobažījies. - Ceru, || neviens nav sastāstījis jums kaut ko B du, jo tā nav patiesība. Margota ir pai^B lama māksliniece. Viņa daudz strflB teātriem un kinostudijām. Visi viņas dfl bi ir gaužām pieklājīgi, es teiktu, pat |B daudz klīrīgi.

- Dažos vārdos varu paskaidrot, kā(fl vēlos runāt ar mis Margotu Benu, - Dflļt mots pacentās nomierināt jaunekli. - fljfl sen viņa bija aculieciniece noziegumaB kas tika izdarīts netālu no MačbenenuHļ ciematā, ko sauc par Sentmerimīdu.

- O, dārgais, nu, protams! Es zinu! AI griezusies Margota man visu izstāsti)* Velnarutks kokteilī, vai ne? Kaut kan tamlīdzīgs. Tik drūms gadījums! Un sa» tīts ar Seintdžonsa Medicīnas korpusi labdarības pasākumu, kas nu nekādi nflļ skan drūmi, vai ne? Bet vai tad jūs Man pni м jau nenopratinājāt, vai varbūt tas phijāt jūs?

|> Vienmēr rodas jauni jautājumi, kālim lieta nav pabeigta, p- Jūs gribat teikt, ka tā visu laiku at-li’.ias. Jā, to es varu saprast. Lieta par ļlrpkavību attīstās. Līdzīgi, ka tas notiek Й1 fotofilmu, vai ne?

Patiešām, līdzīgi. Loti labs salīdzināji ims.

■- Ak, jauki dzirdēt jūsu atzinību, pa-ļrloos. Par Margotu - vai vēlaties satikt Ими tūlīt pat?

II-Ja iespējams, lūdzu.

Tā. Pašlaik... - jauneklis paskatījās lukas pulkstenī, - viņa uzņem ārskatus ļiir Kītsa* mājas Hempstedhītā. Mana BlHšma ir tepat pie mājas. Vai lai aizvedu

|I|K?

- Tas būtu loti laipni no jūsu puses, mister...

f - Džetrovs. Džonijs Džetrovs.

Ejot lejā pa kāpnēm, Dermots painte-msējās:

Kāpēc pie Kītsa mājas?

•Kilss (Keats) Džons (1795 - 1821) - antflu dzejnieks, (rvtrojams XIX gs. romantiķis.

- Saprotiet, mēs modelēm vairs n^H kam pozēt studijā. Mums pat ik, ja loflk grāfijas izskatās dabiskas, sapiolļB vējš, koki, daba. Un pēc iespējas iiiln||p santāks fons. Iedomājieties - Ascot klt'Hļ ņa uz Vondzvērta cietuma fona vai sigs tērps liela dzejnieka mājas priekAM

Misters Džetrovs ātri un prasmīgi ii|§ vadīja mašīnu pa Totenhemkorta šossfl šķērsoja Kemdentaunu un beidzot iegrjB zās Hempstedhītā. Uz trotuāra Kītsa iflB jas priekšā norisinājās jauka ainita Slaida meitene caurspīdīgā muslīna !■ pā stāvēja, pieturēdama ar roku melH cepuri ar milzīgi platām malām. Nometfl sies ceļos mazliet atstatu no viņas, ntm meitene turēja atpakaļ savilktus pini« meitenes svārkus tā, lai svārku audumi cieši kļautos ap modeles kājām. Meitenfl kura darbojās ar fotokameru, aizsmakti šā balsī komandēja:

- Dieva dēļ, Džein, nolaid dibenu māk, tas redzams aiz viņas labā ceļgali* Nostiep zemāk malu! Tā, jā. Nē, vairāk pa kreisi. Tā ir labi. Tagad tevi aizsēdi krūms. Tā būs labi. Paliec, kur esi! UsM ņemsim vēl vienu kadru. Šoreiz abas i<>

Atvedu kādu, kas vēlas tevi satikt. Vecākais inspektors Kredoks, krimināliz-meklēšanas nodaļa.

Meitene uzmeta zibenīgu skatu Der-liiotam. Tramīgs un piesardzīgs skatiens, l.it u tas, kā viņš labi zināja, neko nenozīmēja. Parasta reakcija, parādoties cijai. Margota bija ļoti tieva - vieni elka un ceļgali, bet, neskatoties uz zciiInU stūrainību, ķermenis izskatījās propfl cionāli veidots. Kā smags aizkars al>|>||| sejai slīga biezi, melni mati. Pēc Derm<j| ieskata, viņa bija par daudz bāla, izdili jās nedaudz piedauzīgi un īpaši pievilti® neizskatījās, bet viņš atzina, ka te l.l|" meitene ar raksturu. Margota sarāva ■ augšu uzacis, kas jau tā bija māksfl piepaceltas, un skarba basi noprasījāt 1

BļN uz cepures. Galvu augšā! Labi, tagad pariezies, Elsij! Noliecies! Zemāk. Lie-■|rs! Noliecies - tev jāpacel tā cigarešu plibiņa. Tā ir labi. Dievīgi! Paliec tā! Tapu I sper soli pa kreisi! Paliec tajā pašā pi/a, tikai pagriez galvu mazliet atpakaļ!

■- Nesaprotu, kāpēc man jānoliecas tik Irmu, ka izslējās visa pēcpuse, - saīgusi Litija meitene, kuru sauca Elsija.

I Tev ir jauks dibentiņš, dārgā. Tas iz-fckatās satriecoši, - atbildēja meitene, ■līs fotografēja. - Un, kad tu pagriez galvu. zods izvirzās uz priekšu un atgādina pni kalniem uzlēcošu augošu mēnesi, ■tdomāju, ka būs nepieciešams pārfo-lu^rafēt.

I Hei, Margot! - uzsauca misters Džet-

uivs.

I Viņa pagrieza galvu.

- Ā, tas esi tu. Ko tu te dari?

- Kā es jums varu palīdzēt, inspckt^ Kredok?

- Labdien, mis Bena. Gribu lūgt, vļ jUs nebūtu tik laipna un neatbildētu i)g dažiem jautājumiem par to nelaimīgo nl tikumu Gosingtonholā, netālu no Mačljfl nemās. Cik zinu, jūs tur ieradāties, ■ fotografētu.

Meitene piekrītoši palocīja galvu.

- Lūdzu. Es visu labi atceros. - Vlijf uzmeta tam žiglu, pētošu skatienu. - <J0| es tur nemanīju. Tur noteikti bija kādi cits. Inspektors... inspektors...

- Inspektors Kornišs? - Dermots pa teica priekšā.

■ -Jā, pareizi.

ļ- Mes tikām piesaistīti vēlāk.

■ - Vai jūs esat no Skotlendjarda?

I - Jā.

I - Iejaucāties un pārņēmāt lietu no vie-■Pļiem izmeklētājiem?

- Tas nav jautājums par iejaukšanos Vai neiejaukšanos. Tas ir grāfistes polici-|ns prefekta kompetencē - paturēt lietas «meklēšanu grāfistē vai nodot to mums.

- Kas liek viņiem izlemt vienādi vai ot-■rtdi?

- Ļoti bieži tas ir atkarīgs no tā, vai noziegums ir vietēja rakstura vai ari tam nr plašāka nozīme. Reizēm noziegums var likt kvalificēts kā starptautisks.

- Un prefekts izlēma, ka šoreiz tam ir .(arptautiska nozīme.

- Transatlantiska, tā būs precīzāk.

Arī avīzēs minēta tāda versija. Rak-

*tia, ka slepkava, lai kas viņš arī būtu, it k.i esot mērķējis uz Merīnu Gregu, bet kļūdījies un viņas vietā nogalinājis neievērojamu vietējo iedzīvotāju. Vai tā ir l.iisniba, vai arī tas viss tiek tā pavērsts iii nolūku sacelt lielāku troksni ap paš-nīiz uzņemto filmu?

- Baidos, mis Bena, ka tā tomorfl taisnība.

- Ko jūs gribat no manis? Vai man jK ierodas Skotlendjardā?

Dermots pakratīja galvu.

- Nē, ja vien pati to nevēlaties. Ja nfll iebilstat, varam atgriezties jūsu studija,

- Labi, tad tā arī darīsim. Mana mafl na stāv tepat blakus ielā.

Ātrā gaitā viņa devās prom pa kājc^fl ņu. Dermots centās neatpalikt. Džetrdfl viņiem uzsuca:

- Tiksimies vēlāk, mīļā, es jūs nepavfl dīšu. Esmu pārliecināts, ka jums abiofl pārrunājami baigie noslēpumi. - Džonļļl piegāja pie modelēm, kas nogaidīdami! stāvēja ietves malā, un uzsāka ar abrtlļi spraigu sarunu.

Margota iekāpa mašīnā un attaisiļn durvis pasažiera pusē. Dermots ierausM viņai blakus. Klusēdami viņi nobrauc# ceļu līdz Totenhemkorta šosejai; drfl Margota iegrieza mašīnu strupceļā un, aizbraukusi līdz galam, apstājās pie plall atvērtās ieejas.

- Šeit es turu savu personīgo vāģi, - vl ņa paskaidroja. - Patiesība šeit izvietoju irs mēbeļu noliktava, bet viņi izīrē man

lielu placīti mašīnai. Meklēt stāvvietu Ijuulonā nozīmē iemantot pamatīgas gal-i nsāpes. Droši vien pats to ļoti labi zi-liiii. kaut gan satiksmes problēmas, ma-lliprāt, neietilpst jūsu pienākumos.

B- Nē, neietilpst.

■*- Slepkavību izmeklēšana noteikti ir ļlimdz interesantāka, - Margota sprieda.

Ieejot fotostudijā, viņa ar rokas mājie-|ii i norādīja Dermotam uz atzveltnes ku slu, piedāvāja cigareti, pēc tam pati ii!slīga uz liela grīdas spilvena iepretī ku slam un, caur melno matu aizkaru n/,metusi viņam drūmu skatienu, izmeta: I - Klāj vaļā, svešiniek!

- Mis Bena, nozieguma dienā jūs foto-Kafējāt Gosingtonholā?

ļ-Jā.

i - Tas bija oficiāls pasūtījums?

- Jā. Viņi vēlējās, lai tiktu uzņemti laims kvalitātes kadri. Iznāca diezgan daudz pastrādāt. Dažkārt es izpildu pa-lutījumus kinostudijai, taču šoreiz bija norunāts fotografēt svētku norisi kā tādu, plus viesu ierašanos pie Merīnas i .regas un Džeisona Rada, sasveicināšanos ar vietējām prominencēm, pārOjMI ļ slavenībām. Tādā veidā.

-Jā, saprotu. Fotokamera bija uzstl dīta kāpņu stūri ?

- Daļu laika jā. Ļoti izdevīgs lei.iķft 1 Varēja uzņem! ka viesus, kas nāca 110 ll jas augšā, tā, mazliet pagriežottfl fotografēt Merīnu, kura sasveicinājās Ml atnācējiem. Dažādi rakursi, neizkusti ties no vietas.

- Zinu, ka jums jau ir jautāts un )■ esat atbildējusi, vai nepamanījāt knitH ko, kas noderētu izmeklēšanai. Tie vispārēji jautājumi.

- Jums tie būs kādi īpaši?

- Nedaudz tiešāki. Vai no tās vie!ij®ļ kur stāvējāt, Merīna jums bija labi redzama?

Meitene noteikti pamāja.

- Ļoti labi.

- Un Džeisons Rads?

- Brīžiem. Viņš vairāk atradās kustihfl, Dzērienu piedāvāšana viesiem un tamll dzīgi, sanākušo savstarpēja iepazīstinu šana. Vietējos iedzīvotājus ar slavenībām nu, līdzīgas izdarības, kā es to iedomāju«, Es neredzēju to misis Bedeliju...

I Bedkoku.

Piedodiet! Bedkoku. Es neredzēju, ■d viņa iedzēra to liktenīgo malku, vai ■ka', tur notika. Faktiski, es neatceros, Hlua no dāmām bija viņa.

Vai atceraties, kā ieradās mērs?

O, jā, mēni es atceros ļoti labi. Viņš bija I n|)licis sava amata ķēdi ap kaklu un rnanli-

■ |n ap pleciem. Man ir viens uzņēmums, kur I vīns kāpj augšā pa kāpnēm - tuvplāns, vi-| u un bija tāds loršs, bargs profils, tad ir Hlens kadrs, kur viņš sasveicinās ar Merinu.

Tādā gadījumā jums nesagādās grū-I libas atsaukt atmiņā to bridi. Misis Bed-I knka un viņas vīrs nāca tieši aiz mēra.

I Margota noliedzoši pašūpoja galvu. Vienalga neatceros. Man žēl.

-Tam nebūtu lielas nozīmes. Protams,

■ visvairāk uzmanības jūs veltījāt Merīnai I i.rcgai, vērojāt viņu, visbiežāk kameru Mforsāt pret viņu.

Pilnīgi pareizi. Lielākoties. Centos

■ ii/.lvert vajadzīgos momentus.

ļ - Vai jūs pēc izskata pazīstat vīru, vār-I il.i Ardviks Fens?

■ - O, jā, es labi zinu, kas viņš ir. Televī-I /Ija, kino.

■ 287

- Vai fotografējāt ari viņu?

- Jā, kā viņš nāca kopā ar Lolu MrrQ steri.

- Viņi nāca aiz mēra?

Viņa bridi padomāja un piekrita: <

- Jā, tā varēja būt.

- Vai neievērojāt, ka apmēram ap lli bridi Merina pēkšņi izskatījās kaul ■ nelāgi? Vai nepamanījāt viņas sejā k;Uļ| īpašu izteiksmi?

Margota Bena paliecās uz priekšu, a taisīja cigarešu paciņu, izņēma cigariH Aizsmēķēja. Lai arī viņa nebija atbildēji si uz jautājumu, Dermots nesteidzinflļ Viņš mierīgi nogaidīja, pie sevis pr<lfl darns, ko gan meitene šobrīd tik <IIB pārdomā. Beidzot viņa strupi noprasīji!

- Kāpēc jūs man to jautājat?

-Tāpēc, ka tas ir jautājums, uz kuru

es vēlos saņemt atbildi - pārliecinošu flļ bildi.

- Un jūs domājat, ka mana atbilde būs pārliecinoša?

- Domāju, ka tā būs lietišķa. Jums || profesionālas iemaņas ciešāk ieskatitie» cilvēka seja, gaidot uz kādu noteiktu nio mentu, noteiktu sejas izteiksmi.

I Viņa piekrītoši nolieca galvu.

I- Vai ievērojāt kaut ko neparastu?

Vai ir kāds, kas kaut ko pamanījis? » Jā, un ne viens vien, taču vērojumi |l .ilšķirīgi.

I Ko viņi teica?

I» Nu, viena persona teica, ka Merlna ■mjusies paģībt.

I Margota Bena lēni pašūpoja galvu.

■- Kāds cits apgalvoja, ka viņa izskatī-■Mes pārsteigta, ļoti pārsteigta. - Dermots (mikli paklusēja, tad piemetināja: - Un vēl līnis viņas sejas izteiksmi nosauca par |(lilgu.

I- Stinga... - atkārtoja Margota.

Vai jūs piekrītat šim pēdējam apzīmējumam?

■ - Nezinu. Iespējams.

I Tas gan tika aprakstīts ļoti tēlaini, Brīnot palīgā dzejnieka Tenisona poēmas Mildas: “Lūst plaisot ēnu spogulis; “Lāsts kepildās!” jauš baismās Šēlotas daiļava.” I Tur nebija neviena spoguļa, - sacīja »tirgota, - bet, ja būtu bijis, tas patiešām put u saplaisājis. - Viņa strauji pielēca kāķa. - Uzgaidiet, - viņa teica, - es darīšu ko Hibāku, nekā tikai aprakstīt. Es parādīšu.

Viņa pieskrēja pie aizkara telpas galā un uz bridi nozuda aiz tā. Deri ieklausījās, kā viņa tur rosījās, nepa( gi murminādama.

- Kas, ellē, tā par lietu, - meitene noburkšķēja, atgriezdamās aizkara prl| pusē, - nekad nevari atrast to, kas dzīgs! Par laimi, šoreiz tomēr izdevās.

Viņa pienāca pie Dermota un lfl tam rokā glancētu fotogrāfiju. Viņš to| manīgi aplūkoja. Meistara cienīgs d; Fotogrāfijā bija redzama Merīnas Gn seja. Merīnas roku bija saņēmusi sic te, kas stāvēja tās priekšā ar mutfl pret fotokameru. Taču Merīna neskat uz šo sievieti, viņas acis raudzījās ne ži kamerā, drīzāk nedaudz sānis pa si. Dermotu Kredoku pārsteidza fakts, aktrises sejai vispār trūka jebkādas teiksmes. Tajā nebija ne baiļu, ne sāj Šī sieviete blenza uz kaut ko, ko viņa ■ dzēja, un redzētais tai sagādāja mokH kas bija pārāk visaptverošas, lai spflļii atspoguļoties sejā vai kā citādi fiziski ||n pausties. Reiz Dermotam bija gadījies raudzīt līdzīgu seju, kāda vīra seju, kuri sekundi vēlāk mira, lodes caururbts.

►> Vai esat apmierināts? - iejautājās lidota.

Kredoks dziļi atvilka elpu.

*»Jā... saprotiet, ir grūti spriest, ja lie-lilcki izsakās, vadoties pēc savām emo-■m, iztēlojoties, ka kaut ko ir ievēroju-I Taču šis nav tas gadījums. Tur tiešām l/.i kaut kas, ko redzēt, un viņa to Tēloja. - Dermots pajautāja: - Vai varu niurēt šo attēlu?

I - O, jā, varat to paturēt, man ir nega-

HVS.

Jūs to nenodevāt kādai izdevniecību I?

[ Margota noliedzoši pakratīja galvu.

■ - Brīnos, kāpēc ne? Galu galā tas ir ne-ļMiasti izteiksmīgs uzņēmums, kāda avīze iiiinaksātu par to krietnu summiņu.

I Es negribu, - klusinātā balsī atteica Meitene. - Ja ieskaties kāda dvēselē cie-limu brīdī, tevi mulsina doma par naudu.

- Vai agrāk pazināt Merīnu? ļ-Nē.

- Jūsu dzimtene ir Amerika, vai ne?

- Es piedzimu Anglijā, bet uzaugu Amerikā. Apmēram pirms trim gadiem nlļļriezos šeit.

Dermots Kredoks piekrītoši pamnjtt Rl galvu, atbildi viņš jau bija zinājis - lid/, Ml pārējiem ziņojumiem šī informācija lil|n atradusies uz viņa rakstāmgalda. Mc*l® nc šķita godīga un atklāta. Viņš ii/.d<'Vfl nākamo jautājumu:

- Kur jūs apguvāt fotografēšanu? \

- Reingardena studijā un kādu lall||| pie Endrū Kvilpa. No viņa es daudz ko ||t mācījos.

Reingardena studija un EndrU Kvllpf, Dermots pēkšņi sajuta trauksmes sijļnp lu - šie vārdi par kaut ko atgādināja. ]

- Jūs dzīvojāt Sevenspringsā, vai ne®

Viņa mulsi paskatījās Dermotā.

- Izskatās, ka jūs daudz zināt par iiiH ni. Vai esal ievācis informāciju?

- Jūs esat pazīstama fotogrāfe, ijH Bena. Avīzēs pār jums bijis publicēts ■ viens vien raksts. Kāpēc atgriezātlH Anglijā?

Viņa paraustīja plecus.

- Man patīk pārmaiņas. Bez tam, fl arī kā bērns tiku aizvesta uz Ameriku mana dzimtene ir Anglija.

- Jūs aizveda agrā bērnībā?

- Piecu gadu vecumā, ja jūs tas interesi,

Interesē. Domāju, ka jūs, mis Bena, ■rētu pastāstīt man ko vairāk, nekā to il.iiāt.

| Meitenes seja pārvērtās. Viņa uzmeta linu ciešu skatienu.

I - Ko jūs ar to domājat?

I Mirkli Dermots klusuciešot uzlūkoja Viņu, tad izlēma riskēt. Var jau būt, ka no kā tur nav. Reingardena studija, En-Hru Kvilps un pilsētas nosaukums. Der-liļots vai tīri fiziski sajuta, kā vecā mis M.irpla uzmundrinādama nostājas tam blakus.

ļ - Es domāju, ka Merinu Gregu jūs pa-islat daudz tuvāk, nekā stāstāt.

I Margota nievīgi iesmējās:

- Pierādiet! Jūs iztēlojaties to, kā nav.

- Iztēlojos? Nedomāju vis. Jūs labi saprotat, ka mazliet laika un piepūles, un !o var pierādīt. Izbeidziet, mis Bena. Vai l.ibāk neatzīt patiesību? Ka mis Grega |iis adoptēja un ka jūs nodzīvojāt pie vi-n.is četrus gadus?

Margota ar spēju šņākoņu ievilka plaušās gaisu.

- Jūs, ziņkārīgais izdzimums! - viņa nikni iekliedzās.

Meitenes reakcija pārsteidza Derniot tik ļoti tā atšķīrās no viņas līdzšinēji uzvedības. Margota pielēca kājās un spēcīgu kustību atmeta melnos mat| no sejas.

- Jā, jā, tā ir patiesība, - viņa klic< pārvērstā balsī. - Jā, Merīna Grega aizv da mani sev līdzi uz Ameriku! Manai tei bija astoņi mazgadīgi bērni, mēs vojām kaut kur graustu rajonā. M< māte bija, manuprāt, viena no tiem slr tiem sieviešu, kas raksta visām noaktrisēm, par kurām vien gadījies d> dēt vai ieraudzīt uz ekrāna, raksta, žē| joties par sūri grūto likteni, lūdzot ad< tēt viņu bērnus, jo pašas nespēj tos audzināt. O, tas viss ir tik pretīgi!

- Jūs bijāt trīs, - ieteicās Dermots. -' bērni no dažādām vietām, adoptēti dažļ dos laikos.

- Jā. Es un Rods, un Engus. En^ bija par mani vecāks, Rods vēl tikai dainis. Mums bija burvīga dzīve. O, o| burvīga! Visas iespējas! - Viņas balfl skanēja klajas ņirgas. - Drēbes un maftlļ nas, un burvīgā māja, kurā dzīvojām, ni apkalpotāji, laba audzināšana un izglīto!

lana, un gardi ēdieni. Viss kaudžu kau-il/.cm! Un viņa, mūsu “māmiņa”! Māmiņa jiēdiņās lieliski tēloja savu mīlošās mātes lomu, mīlīgi dudinot, noliekusies pār kltims, gatava fotografēties jebkurā brīdī! Ak kāda jauka, sentimentāla bilde!

I - Viņa patiešām gribēja bērnus, - ieklīda Kredoks, - tā taču arī bija patiesī-H)ii. vai jūs tā nedomājat? Tas nebija vieni# publikai izspēlēts triks.

- O, varbūt. Jā, manuprāt, arī tā bija biiliesība. Viņa gribēja bērnus. Taču viņa negribēja mūs! Negribēja īstenībā. Tika nospēlēta vienīgi spīdoša loma “Mana ģimene”. “Cik jauki, ja ir sava ģimene!" Un Itfljs to pieļāva. Viņam gan vajadzēja saļimst...

- Izijs ir Izidors Raits?

I - Jā, viņas trešais vai ceturtais vīrs, iilzmirsu, kurš. Patiesībā jauks cilvēks. Manuprāt, viņš labi saprata Merīnu un dažkārt bija noraizējies arī par mums, lierniem, viņš izturējās laipni, bet nepretendēja uz tēva lomu. Nejutās kā tēvs. Tā Mi viņam rūpēja vienīgi paša rakstīšana. Ksmu lasījusi dažus Raita darbus. Tie ir diezgan amorāli un nežēlīgi, bet tie ir spēcīgi. Man liekas, pienāks laiks, Mfl viņu sauks par lielu rakstnieku.

- Un tā tas turpinājās, līdz...

Margotas muti sašķobīja nicīgs smllfl

- Līdz viņai apnika spēlēt šo lomu. Nfl tā īsti nebija... Viņa atklāja, ka gal(||[ bērnu, pašas bērnu.

Margota iesmējās negaidīti rūgti.

- Un tad tas notika - mēs vairs urbji; jām vajadzīgi. Bijām noderējuši loti lalil kā pagaidu aizstājēji, īstenībā mēs vlņ» ne velna nenozīmējām. O, viņa atlaidi mūs loti mīļi. Jaunas mājas ar audžll māti un nodrošināta izglītība, jauka, m|> za summiņa patstāvīgas dzīves uzsākAfi nai. Neviens nevar pārmest viņai, ka vļ būtu izrīkojusies nekorekti vai nav bijuil dāsna! Taču Merīna nekad nebija gribfl jusi mūs! Vienīgais, ko viņa vienmēr bļ|| gribējusi, bija pašas dzemdēts bērns. :

- Par to jūs nevarat viņu vainot, - Dew mots uzmanīgi iebilda.

- Es nevainoju Merinu par to, ka vin vēlējās pašas bērnu, nē. Bet kā viņa izrīkojās ar mums? Viņa aizveda mūs prom no vecākiem, no vietas, kurai mēs piede> rējām. Mana māte pārdeva mani par leci •ļrumu, jā, bet viņa neatteicās no manis, liii gūtu labumu sev. Viņa pārdeva mani, |u bija nožēlojama muļķa sieviete, kas do-pāja, ka tādā veidā nodrošina savam bēr-ļlnm “iespējas un izglītību”, ka man būs Bmsakaina dzīve, domāja, ka dara to manā Iflbā. Manā labā? Ja tikai viņa zinātu...

- Jūs joprojām visu rūgti pārdzīvojat?

| - Nē, vairs ne. Esmu tikusi tam pāri. Intos sarūgtināta tad, kad to visu atcēlos, kad atkal atgriežos tajās tālajās die-llfis. Mēs visi to smagi pārdzīvojām.

I - Jūs visi?

[ - Nu, ne Rods. Viņš nekad ne par ko nav pārdzīvojis, turklāt toreiz viņš bija vel pārāk mazs. Bet Engus izjuta to pa-mi. ko es, tikai es domāju, ka viņa jūtas lilja daudz atriebīgākas. Viņš solījās, ka l.id, kad būs pieaudzis, aiziešot un nogalināšot to bērnu, ko viņa gaida, ļ - Jūs jau toreiz zinājāt par bērnu?

| - Protams, ka zinājām. Visi zināja un redzēja, kas notiek. Viņa bija vai traka aiz ■ajūsmas par gaidāmo bērnu, bet, kad tas piedzima, izrādījās, ka viņš ir idiots! Pilnī-i'l piemērots viņai! Idiots vai nē, bet viņa negribēja ņemt mūs atkal pie sevis.

- Jūs viņu ļoti ienīstat?

- Kā lai es viņu neienīstu? Viņa izdili ja vissliktāko, ko vien cilvēks var oirnlS nodarīt - ļāva noticēt, ka esmu mīlēta i|f) vajadzīga, bet pēc tam klaji parādīja, ■ tas viss bijis tikai izlikšanās.

- Kas notika ar abiem jūsu - es sauli šu viņus par brāļiem, ērtības labad?

- O, ar laiku mēs atsvešinājām» viens no otra. Rods nodarbojas ar lauB saimniecību kaut kur Vidējos Rietumu#, Viņš ir mierīga rakstura cilvēks, vien ml tāds ir bijis. Engus? Nezinu. PamazAffl esmu pazaudējusi viņa pēdas.

- Diez vai viņš vēl arvien lolo atriclji gas domas?

- Nedomāju, - Margota šaubījās. - Tās nfl jūtas, kas ilgst bezgalīgi. Pēdējo reizi, kad vl ņu satiku, Engus ieminējās, ka nolēmis k|t|| par aktieri. Nezinu, vai viņam tas izdevies, ļ

- Tomēr jūs atceraties visu, - sacīji Dermots.

-Jā, atceros, - atbildēja Margota Benflļ

- Vai Merīna Grega bija pārsteigta, nl gaidīti ieraugot jūs tajā dienā, vai ari vl > ņa zināja par jūsu ierašanos iepriekš, juti izdarot pasūtījumu?

1 - Viņa? - Meitene nicinoši sašķobīja ļjllpas. - Viņa neko nezināja. Manī bija ļļmmodusies ziņkāre paskatīties uz viņu, (ndēļ, nedaudz izmantodama savu ietek-iiii. pacentos, lai pasūtījums tiktu man. Ka jau teicu, man ir pazīšanās kinostudijās. Gribēju redzēt, kāda viņa izskatās Nngad. - Margota izklaidīgi notrausa ar loku galda virsmu. - Viņa pat nepazina !|nani. Ko jūs teiksit? Nodzīvoju pie viņas četrus gadus, līdz man palika deviņi gaili, bet viņa pat nepazina mani.

| - Augot bērni ļoti izmainās, - Dermots namierinoši iebilda, - dažkārt tik ļoti, ka Krūti pazīt. Man ir māsasmeita, pirms dažām dienām satiku viņu uz ielas un, rs galvoju jums, it viegli būtu varējis pairt garām, viņu nepazinis, ļ - Vai jūs to sakāt, lai es justos labāk? I’atiesībā es par to ne sevišķi uztraucos. I’le velna, būsim godīgi! Mani tas uz-liauc. Jā, uztrauca. Saprotiet, viņai piemīt dīvaina pievilcība. Merīna! Apbrīnojama, postoša pievilcība, kas iedarbojas uz tevi līdzīgi apmātībai. Vari ienīst šo cilvēku un tomēr apbrīnot viņu.

- Jūs nepateicāt viņai, kas esat?

Margota spēji papurināja galvu.

- Nē, nelikos pazīstama. Tas būtu pciltļ jais, ko es bulu varējusi iedomāties daili,

- Mis Bena, vai jūs mēģinājāt viņi noindēt?

Meitenes izturēšanās krasi izmaini )AN Viņa pieleca kājās un sāka skaļi smli< ties.

- Kas par smieklīgu jautājumu! Ilflt, šķiet, tas ietilpst jūsu pienākumos. Tad darbs. Nē. Galvoju jums, es viņu nenofM lināju.

- Tā nav atbilde uz manu jautājumu, mis Bena.

Pieri saraukusi, viņa neizpratnē skallf jās Dermotā.

- Merlna Grega, - viņš lēni sacīja, - jfl projām ir dzīva.

- Cik ilgi?

- Ko jūs ar to domājat?

- Vai tad jūs, inspektor, nesaprotat! ka, pēc visa spriežot, noziedznieks mcģl* nājumu var atkārtot un tad... tad varbCi paveiksies viņam?

- Tiks veikti drošības pasākumi.

- O, noteikti tiks. Viņu dievinošais laulātais draugs parūpēsies par to, vai

Ir. un nodrošinās, lai tai nenotiktu ne-ļts ļauns.

I Dermots uzmanigi ieklausījās meite-krs izsmējīgajā balsī.

- Ko jūs domājāt, sacīdams, ka es ne-p bildēju uz jūsu jautājumu? - aprāvusi iliiieklus, viņa pēkšņi noprasīja.

- Es jautāju, vai jūs mēģinājāt nogali-n.ii Merīnu? Jūs man atbildējāt, ka ne-■galinājāt viņu. Tā ir, taču kāds nomi-ļk, kāds tika nogalināts.

- Vai jūs gribat teikt, ka es mēģināju ■Dģalināt Merīnu, bet viņas vietā nogali-i n,iju misis Kāviņusauca? Ja vēlaties, va-|n atkārtot precīzākiem vārdiem - es nemēģināju noindēt Merīnu Gregu un ne-moindēju misis Bedkoku.

- Bet varbūt jūs zināt, kurš to izdarīja? ļ- Es neko nezinu, inspektor, dodu ļums savu godavārdu.

- Varbūt jums ir kādas aizdomas? I-O, ikvienam var būt kādas aizdomas, - viņa veltīja tam ironisku smaidu. - Tur grozījās tik daudz cilvēku, kas V.irēja būt un varēja arī nebūt vainīgi, tā melnmatainā, robotveidīgā sekretāre vai elegantais Heilijs Prestons. vai apkalpotājs, istabene, masieris, frizieris, kādu l|i< kinostudijas... tik daudz laužu... jB kāds no viņiem varēja nebūt tas, p;iv m viņš vai viņa uzdodas.

Dermotam neapzināti sperot soli uz V| ņas pusi. Margota ātri un spēcīgi sapifl nāja galvu.

- Atslābinieties, inspektor, - viņa r| mā balsi teica, - es jūs tikai paķircināju Kāds tīko pēc Merinas asinīm, taču, viņš ir, man nav ne jausmas. Tā ir talsB ba. Ne jausmas.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Obrijklouzas sešpadsmitā numura (fl miņā misis Beikere sarunājās ar virtf, Džims Beikers, simpātisks, blonds nfl zīs, cītīgi montēja “Konstruktora” modcfl

- Kaimiņi! - sacīja Čerija un, atmet* tumšmataino, cirtaino galviņu, indīgi ut* kārtoja: - Kaimiņi!

Viņa uzmanīgi nocēla cepešpannu M0 plīts un akurāti uzmeta tās saturu uz (II viem šķīvjiem, uz viena vairāk, uz otra ki iol ni nuīzāk. Pilnāko nolika priekšā vīram.

- Jauktais sacepums, - viņa paziņoja. Džims pacēla galvu un atzinīgi paoš-

\|a gaisu.

- Kaut kas izcils, - viņš atzinīgi novēr-c|a. - Kas tad šodien ir? Mana dzimša-|ns diena?

I - Tev nepieciešams barojošs ēdiens, - Celi. i ļoti nopietni sacīja.

Viņa izskatījās jauki piemīlīga ķiršu nrkanā un balti svītrotā priekšautā ar hlkām rišām ap malām. Džims Beikers 1/.brīvēja vietu šķīvim, pabīdīdams sānis

l.tinera detaļas, nosmīnēja un pavaicāja: ļ - Kas to saka?

I - Piemēram, mana mis Mārpla, - at-ļrauca Čerija. - Ja jau esam sākuši ru-nat par to, - viņa piebilda, apsēzdamās pretī Džimam un pievilkdama tuvāk savu fcķivi, - es teiktu, ka viņai gan pašai vajadzētu ēst ko barojošāku. Tā vecā kaķe Naita nekā cita viņai nedod, kā tikai vienus ogļhidrātus. Tie vien tai prātā! Mauks olu krēms”, “jauks maizes pudiņš”, “jauki makaroni ar sieru!” Staigni pudiņi ar rozā mērci un tukšas runas, Minas, runas cauru dienu! Neaizveras ne nz brīdi!

- Hrn, - ar pilnu muti norūca Džims, ši vien tā ir slimnieka diēta.

- Slimnieka diēta! - nosprauslojās (’|| rija. - Mis Mārpla nav slima, viņa ir vlefl kārsi veca. Allaž jaucas, kur nevajag. 1

- Kas, mis Mārpla?

-Tad ne jau. Tā Naita. Māca mani, H|) kas jādara! Cenšas aizrādīt, pat kā j;iļj|i tavo! Par ēdienu gatavošanu es /Inu daudz vairāk nekā viņa.

- Nu, tur tu esi īsta meistare, Čerij, pB lielīja Džims.

- Jāgatavo tā, lai zobiem būtu, km if* kosties.

Džims iesmējās.

- Kas ir, tas ir, man nav, ko žēloti« Kāpēc mis Mārpla saka, ka man vajfl uzbaroties? Vai es viņai liekos tāds pam cis? Vai to viņa teica todien, kad biju ali gājis salabot plauktu vannasistabā?

Čerija sāka smieties.

- Es lev pateikšu, ko viņa teica. Viņa tclcm “Jums ir simpātisks laulātais draugs, inaili dārgā. Ļoti simpātisks laulātais draugs." (I klausās taisni ka no vecmodīga romāna. ,

- Ceru, ka tu viņai piekriti, - Džini* nosmīnēja.

- Es atbildēju, ka ar tevi viss ir kārtī-|)A.

I - Viss kārtībā, tiešām! Jauka, remdena valodiņa.

- Tad viņa teica: “Jums jārūpējas par lavu viru, mana dārgā. Raugiet, lai jūs līņu pienācīgi barotu. Vīrietim nepiecie-lams ēst daudz gaļas ēdienu, un tiem ļiilbūt gardi pagatavotiem.”

I - Redzi, redzi!

I - Un vēl viņa man pieteica, lai es gatavoju arī zivju ēdienus, un vēl, lai nepērku jau gatavus pīrāgus un citu, ko atliek līkai iešaut cepeškrāsnī un uzsildīt. It kā rs tā bieži darītu, - Čerija nobeidza mazliet aizvainotā balsī.

I - Jo retāk, jo labāk, - Dzims noteica, - tādiem ne tuvu nav vajadzīgās garšas.

I - Ja vien tu pamani, ko īsti apēd, - Če-i Ija pārmeta vīram, - tajās reizēs, kad neesi aizrāvies ar saviem laineriem vai ko iii tur allaž meistaro. Un nesaki man, ka to komplektu nopirki Ziemsvētku dāvanai savam māsasdēlam Maiklam, tu nopirki, lai pats ar to spēlētos!

- Puika vēl par mazu tādai dāvanai, -I )žims sajutās vainīgs.

- Vai tādēļ tu noņemies ar to visu v.il<§i ru? Varbūt paklausīsimies mūziku? Vai (Im būji to jauno ierakstu, par kurn runājātni

-Jā, Čaikovskis, 1812. gads.

- Tā ir tā, ar kaujas trokšņiem, Vp ne? - nopriecājās Čerija un novaihll jās. - Mūsu dārgā misis Hārtvela nei/l rēs ne pusi no tās. Kaimiņi! Man viņi llfl kaklam, nudien! Pastāvīgi vai nu sapil» ši, vai meklē kašķi. Nesaprotu, kuri sļ| tāki - Hārtveli vai Bānebiji. Hārtveli (!■ kari sāk klaudzināt pie sienas jau bB divdesmit vienpadsmitos. Tas ir par (CB ku! Galu galā pat televīzija un BBC tl vēl nav beiguši savus raidījumus. Kāpi mēs nevarētu klausīties mūziku? Bet viņiem tā esot par skaļu.

- Mūziku nevar kļausities klusām, - afl toritatīvi piebalsoja Džims. - Ja neskiifl pietiekoši skaļi, zūd emocionālais pārdl vojums, tas jebkuram ir skaidrs. Mū/ilļiil aprindās tā ir atzīta patiesība. Un tas v|« ņu runcis, tas vienmēr lien mūsu dārl un izkašā dobes, tūlīt pēc tam, kad <•« tās esmu tikko kā sakopis.

- Es tev teikšu, Džim, man šī vieta Hļ līdz kaklam.

- Tev nebija nekas iebilstams pret mū-hii kaimiņiem Hadersfildā, - atcerējās Ittims.

- Tur bija savādāk nekā šeit, - piekrita Ierija. - Es gribu teikt - tur mēs dzīvosim neatkarīgi no citiem. Ja radās kādas ļļrutības, kaimiņš tev palīdzēja un tu sa-■ukārt sniedzi palīdzīgu roku viņam, bet ļicviens nejaucās otra dzīvē. Šajos jauna-ļos rajonos viss ir savādāk. Nesaprotu, Kas ir tas, kas liek cilvēkiem šeit skatīties šķībi uz savu kaimiņu. Manuprāt, l lpēc, ka šeit mēs visi esam jaunatnācēji, Aprunāšanas un tenkošanas bez sava toala, apsūdzošu vēstuļu rakstīšana municipalitātei un vēl tas, un šitas - mani u; nomāc it viss. Lielajās pilsētās ļaudis n pārāk aizņemti, lai ar ko tādu noņemtos.

I - Tu varētu pameklēt sev kādu nodarbošanos, manu meitēn, kas tevi izklaidētu.

- Nu, atzīsties, Džini, vai tev patīk šeit dzīvot?

- Darbs ir labs, un galu galā šī ir la-Ita, jauna māja. Es gan vēlētos, kaut dzīvoklī būtu vēl viena istaba, lai es varētu nedaudz izvērsties, būtu jauki, ja iii«4|| būtu sava darbistaba.

- Sākumā man likās, ka šeit būs lilll'l dzīvošana, - Čerija turpināja šķendlf ties, - bet nu vairs neesmu tik pārllr® nāta. Jā, māja ir laba, un man patīk /,||| krāsotā vannasistaba, bet man nepaļH šejienes cilvēki un sadzīviskā gaisotlU Jā. vai es tev stāstīju, ka Lilija Praisa 1/ šķīrusies ar to savu Hariju? Todien, ktfd viņi gāja noskatīt sev māju, tur gadījies kaut kas savāds. Zini, viņa !>■ maz vai izkritusi pa logu, bet Harijs, VM ņa stāstīja, nav pat pakustējies, lai pafl dzētu. Vienkārši stāvējis kā dubļos ientM gusi cūka.

- Man prieks dzirdēt, ka starp viņicill viss izbeidzies. Viņš ir reti slikts cilvēk« ne bieži tādu gadās sastapt.

- Nav labi apprecēties ar puisi tādcļ vien, ka gaidi viņa bērnu, - Čerija panirt cošā balsī sacīja, - zini, viņš nemaz ne gribēja to precēt. Viņš nav labs cilvēk« Mis Mārpla arī to saka, - viņa domīgi piebilda. - Tā arī pateikusi Lilijai. Meit«' ne vēl nodomājusi, ka vecā dāma ir |u kusi.

Mis Mārpla? Nezināju, ka viņas ir tikušās.

- O, jā, mis Mārpla pastaigājoties ne-|,mši gadījusies tur tuvumā. Todien, kad Vliia pakrita un kad misis Bedkoka palīdzēja viņai piecelties un ieveda pie sevis «(pūsties. Kā tu domā, vai Arturs un minis Beina saies kopā?

I Džims, saraucis grumbās pieri, grozīja loka lainera detaļu, pētīdams shēmu, ļ - Es vēlētos, kaut tu ieklausītos, kad rs runāju, - Čerija teica.

■ - Par ko tu runāji?

ļ - Par Arturu Bedkoku un Mēriju Bei-

nu.

I - Dieva dēļ, Čerij, viņa sieva tik tikko ka mirusi! Ak, jūs, sievietes! Es dzirdēju, ka viņa nervi joprojām ir šausmīgi saspringti - tas vīrs salecoties kā dzelts, ja viņu kāds uzrunā.

Interesanti, kāpēc... Es nebiju domājusi, ka viņš tik briesmīgi pārdzīvos, tin tu?

- Vai tu neatbrīvotu galda galu? - Dzimām, šķiet, kaimiņa liktenis ne visai in-Icresēja. - Tikai nedaudz, lūdzu, lai varu l/.likt detaļas.

Čerija izdvesa aizkaitinātu nopūtu. I

- Lai pievērstu tavu uzmanību, jal.ni turbopropellerim vai vismaz gravi'ļfflj mai. - Un sarūgtināti nomurmināja:

un tavi “konstruktori".

Viņa salika traukus uz paplātes i|Q aiznesa uz izlietni. Nolēmusi tos p; >gil dani nemazgat - šo apnicīgo ikdienas nB darbošanos viņa allaž atlika, cik ilgi vl6|| iespējams, - Čerija pavirši sakrāva trau kus izlietnē un, uzvilkusi velveta žakeS devās uz izeju, pa ceļam palēninadanB soli un uzsaukdama pār plecu:

- Aizskriešu lidz Gledisai Diksonoļ, gribu aizņemties piegrieztni no “Vogue", ļ

- Labi, labi, manu vecenīt, - Džini* noliecās pār lainera modeli.

Garāmejot nikni pašķielējusi uz kaimiņmājas durvīm, Čerija nogriezās jl stūri un apstājās pie Bleikenklouzas sešpadsmitā numura mājas. Pieklauvējuil pie atvērtajām durvīm, viņa gāja iekSftļ skaļi uzsaukdama:

- Vai Gledisa mājās?

- Vai tā esi tu. Čerij? - misis Dikson«’ pabāza galvu no virtuves. - Viņa augā« savā istabā, noņemas ar šūšanu.

I - Labi, iešu pie viņas.

I Čerija uzkāpa augšstāvā un iegāja ■lazā guļamistabā, kur Gledisa, apaļīga llieiča ar vienkāršu seju, pietvīkušiem baigiem, sakniebusi starp lūpām kniepadatas, bija nometusies ceļos uz grīdas un darbojās ap papīra piegrieztni.

I - Hei, Čerij! Paskaties, kādu brīnišķīgu auduma gabalu es dabūju izpārdošana pie Harpera Mačbenemā! Nolēmu pie-r.riezt to šķērslīniju modeli ar rišām, tādu pašu. atceries, es reiz uzšuvu Terile-tiei.

I - Tas izskatīsies skaisti, - novērtēja ļperija.

1 Nedaudz aizelsusies, Gledisa pietrau-Nās kājās.

I - Spiež kuņģi, - viņa atvilka elpu.

I - Tev nevajadzētu noņemties ar šūšanu tūlīt pēc vakariņām, - līdzjūtīgi teica (Čerija. - Tāda locīšanās ar pilnu vēderu li par smagu.

- Vajadzētu ieturēt diētu, - nomurmināja Gledisa, atkrizdama uz gultas malas.

- Kas jauns kinostudijā? - pavaicāja ( 'erija, kā allaž kāra uz kino jaunumiem.

- Nekā īpaša. Joprojām pārspriež In notikumu. Vakar Merīna Grega atsaku filmeties un sacēla šausmīgu brēku.

- Par ko tad?

- Viņai, redziet, nepatika, kā garšo lija. Zini, rīta cēliena vidū viņiem ir kam jas pauze. Viņa iedzēra malku un pazliio* ja, ka ar kafiju kaut kas nav kārtibfl, kas. protams, bija pēdīgās muļķības, Jfl to nekas nevarēja būt noticis - kafiju M nesa tiešā ceļā no ēdnīcas. Man tā, pi'O' tams, bija jāielej īpašā, speciāli viņai (fl mātā porcelāna tasē - daudz greznāl® nekā pārējiem, taču kafija ir visiem vieni un tā pati, tā ka nekas slikts ar viņas lut fiju nevarēja būt noticis.

- Nervi, - sprieda Čerija. - Kas notlktt tālāk?

- O, nekas sevišķs. Misters Rads visti» nomierināja, viņam tas brīnišķīgi izdfal vās - vienkārši paņēma to tasi un izlt')« kafiju izlietnē.

- Tas nebija diez cik gudri, - domīgi sacīja Čerija.

- Kāpēc tu tā domā?

- Nu, ja kafijai bija kaut kas pievienotu* tad tagad neviens to vairs neuzzinās.

- Tu domā, ka kafijā tiešām kaut kas nirēja būt? - Gledisa uztraukumā iepleta platas acis.

I - Nu... - Čerija paraustīja plecus, - to-ķlz taču viņas kokteili saindēja, vai ne? Kāpēc tas pats nevarētu notikt ar kafiju? [ja pirmoreiz neizdevās, kāds mēģinās atkal un atkal.

I Gledisa nodrebinājās.

- Man tas viss nepatīk, - viņa sacīja. - Kādam tik tiešām izdevās ar to kokteili. Turklāt viņa, zini, saņem draudu vēstules un nesen vēl tas atgadījums ar bisti... I - Ar bisti?

ļ - Ar marmora krūšutēlu. Uzņemšanas I,uikumā. Domāta istaba kādā pilī, liekas Austrijā. Jocīgs nosaukums tai vietai, iz-nuiā līdzīgi kā “Šotbrauna”. Nu, lūk, tajā Istabā ir gleznas un porcelāns, un marmora bistes - viena no tām uzstādīta Murl uz postamenta aiz atzveltnes krēsla Pēc tam runāja, ka tas bijis piebīdīts |>ar tuvu krēslam. Lai nu kā, bet pa ielu Harām brauca smagi piekrauta mašīna, un tas nogāzās - tieši virsū krēslam, kūla būtu jāsēž Merīnai un jāsarunājas ar C.iafu Kādutur. Krēsls sašķīda druskās.

Par laimi, todien nefilmēja. Misters K.iifn visiem pieteica, lai neviens nesaka Mr|fi nai ne vārda, un nolika cilu krēslu. Vm kar, kad viņa ieradās un jautāja, knpf| krēsls samainīts, misters Rads atbilc Io|n ka tas nav atbildis vajadzīgajam laikmf* tam un ka šis ir izdevīgākā leņķi. Bet m ņam tas viss nemaz nepatika, to es t(j| varu apgalvot.

Abas meitenes zīmīgi saskatījās.

- Zināmā mērā, - lēni bilda Čerija, - \M ir satraucoši, un tomēr... (as nav...

- Esmu nolēmusi pamest darbu » nostudijas ēdnīcā, - paziņoja Gledisa. I

- Bet kāpēc? Neviens taču netai^B noindēt tevi vai mest tev uz galvas nuvfi mora krūšutēlus!

- Nē, bet ne vienmēr cieš ieplānotu® upuris, par tādu var kļūt arī kāds elt|| kā Hetere Bedkoka todien.

- Izklausās diezgan ticami, - ČerļļB nācās piekrist.

- Zini, - ieteicās Gledisa, - es daudz par to domāju. Tajā dienā ari es biju llu lā, lai palīdzētu pie viesu apkalpošanai) Es stāvēju tieši blakus.

- Heterei? Kad viņa nomira?

- Nē, tad, kad viņa izšļakstīja kokteili 11/. kleitas. Tā bija skaista, spilgti zila taf-In kleita. Viņa to bija iegādājusies tieši ļllin sarīkojumam. Un tas bija tik ērmoti.

- Kas bija ērmoti?

- Tajā brīdī man tas neienāca prātā, liet vēlāk, pārdomājot visu notikušo, likās, ka tas bija ērmoti.

Čerija nogaidoši raudzījās draudzenē. ļViņa saprata pareizi, ko Gledisa ar šo vardu domāja: tas nenozīmēja “smieklī-Hi"-

- Dieva dēļ, paskaidro, kas bija ērmoti?

I - Es gandrīz noteikti esmu pārliecināta, ka viņa izdarīja to tīšām.

| - Tīšuprāt izlēja kokteili?

I - Jā. Un esmu pilnīgi pārliecināta, ka |tas ir ērmoti, kā tev liekas?

- Uzlēja kokteili uz pilnīgi jaunas kleitas? Neticami.

- Es iedomājos, - Gledisa pēkšņi kļuva loti praktiska, - ko Arturs Bedkoks darīs ,11 Heteres drēbēm? To kleitu varētu tīri labi iztīrīt. Vai arī izgriezt to vietu visā garumā, svārki ir gana plati. Ka tu domā, vai Arturs Bedkoks uzskatītu mani par briesmīgi nekaunīgu, ja es viņam рц» teiktu. ka labprāt atpirktu to kleitu? Nu» kāda lielā pārtaisīšana nebūtu vajadzīgi un materiāls ir burvīgs.

- Vai tevi tas... - Čerija saminstlillj jās, - netraucētu?

- Kas?

- Nu... valkāt kleitu, кай bijusi пищи* rā sievietei, kas mirusi... nomirusi la<|| veidā...

Gledisas acis iepletās.

- Par to es nebiju iedomājusies, - vlrļt atzinās. Kādu bridi meitene cītīgi pānlal māja, bet tad viņas seja noskaidrojās iil) viņa mundri ierunājās:

- Nedomāju, ka tam ir būtiska поя me. Galu galā mēs it bieži nopērkam lietotas drēbes, un parasti tās piederējušai nomirušajiem, vai ne?

- Jā, tomēr tas nav gluži tas pats, kal šoreiz.

- Manuprāt, tev ir pārāk dzīva izlo* le, - bezrūpīgi attrauca Gledisa. - Kleitai ir brīnumjauks, spilgti zils tonis, un pai* audums patiesi dārgs. Runājot par to er« moto gadījumu, - viņa domīgi turpina ja, - man šķiet, ka vajadzētu to pārrunai

,ii misteru Džuzepi. Rit no lita, ejot uz darbu, iegriezīšos pie viņa Holā.

| - Tai ir tas itāliešu virssulainis?

- Jā. Šausmīgi izskatīgs vīrietis. Liesmojošas acis. Baigi temperamentīgais. Kad mēs, meitenes, ieradāmies tur, lai apkalpotu viesus, viņš mūs briesmīgi iz-Irenkāja. - Gledisa ieķiķinājās. - Patiesībā mēs nemaz neņēmām ļaunā. Brīžiem viņš izturējās baigi labi... Es varētu izstāstīt viņam par savām aizdomām un pajautāt, kā viņš domā, ko man darīt.

I - Es gan nedomāju, ka tas ir kas būtisks, - iebilda Čerija. j - Bet tas bija ērmoti, - Gledisa uzsvēra, spītīgi palikdama uzticīga iemīļotajam apzīmējumam.

ļ - Manuprāt, - Čerija nepiekāpās, - tu vienkārši meklē iemeslu, lai satiktu misteru Džuzepi, un tādēļ, manu meitēn, labāk uzmanies! Vai mazums dzirdēts par šiem itāliešu donžuāniem, vai mazums viņu bērnu, kas tēvu nepazīst, izmētāti pa visu pasauli? Šie vīrieši ir pārāk karstasinīgi un kaisligi.

Gledisa sajūsmināti noelsās.

Čerija paskatījās uz draudzenes tuldo pūtītēm klāto sejiņu un saprata, ka ti* traukumam nav pamata. “Gan jau mislf* ram Džuzepem pieejami citi ūdeņi, kiii'flf peld apetltJīgākas zivtiņas,” viņa nodoniO|(|

II

- Ahā! - iesaucās doktors Heidoks. - Esiiflt ķērušies pie atšķetināšanas?

Viņš pameta ar acīm uz pūkaino bul* tas dzijas kaudzīti vecās dāmas klēpī. 1

- Pats ieteicāt - ja nevaru adīt, lai mfl* ģinu atšķetināt, - atgādināja mis Mārplu,

- Izskatās, ka esat cītīgi strādājusi. ,

- Biju kļūdījusies rakstā jau no pali sākuma, nu iznāk, ka būs jāsāk no jaUļ na. Ārkārtīgi sarežģīts raksts.

- Ko nozīmē - sarežģīts? Priekš jum<j tas tāds sīkums vien ir.

- Es patiesi sāku domāt, ka ar mamj slikto redzi būs vien jāpāriet uz vienkārl šākiem adījumiem.

- Jums tie ātri apniks. Jūtos pagodl nāts, ka esat ņēmusi vērā manu pado« mu.

| - Vai tad ir gadījies, ka neesmu to dalījusi?

ļ - Jā, jūs uzklausāt manus padomus, miču vienīgi tad, kad jums tas ir ērti, - pasmīnēja Heidoks.

I - Doktor, atzīstieties, vai jūsu padoms liija domāts burtiski? ļ Pamanījis, kā iezibsnījās vecās dāmas ļhkats, doktors piemiedza viņai ar aci.

I - Kā veicas ar slepkavības atšķetinā-*anu? - viņš ievaicājās.

I - Baidos, ka manas spējas vairs nav ildas kā agrāk, - mis Mārpla nopūzdamās pašūpoja galvu.

ļ - Nieki, - iebilda doktors Heidoks, - man pīs neiestāstīsiet, ka jums nav jau gatavs kāds noteikts slēdziens, ļ - Protams, esmu nonākusi pie dažiem slēdzieniem. Pat loti noteiktiem, i - Un tie būtu? - jautāja Heidoks.

- Ja jau reiz kāds tajā kokteiļa glāzē Iebēra indi - kaut gan man vēl nav skaidrs, kā viņš to izdarīja...

- Inde varēja būt jau iepriekš sagatavota pipetē, - doktors ieteicās.

- Lietpratīgs ierosinājums, - atzinīgi pamāja ar galvu mis Mārpla, - bet arī tādā gadījumā neparasts šķiet apstakllMj ka neviens to nepamanīja.

- Ja notiek slepkavība, jābūt ari kd< dam, kas to redz. Vai to jūs gribat teikl? s

- Jūs pateicāt tieši to, ko es domāju, - ntltf Mārpla apstiprināja.

- Un tā bija varbūtība, ar kuru slepkti vam vajadzēja rēķināties, - doktors I IHļ doks uztvēra.

- Pilnīgi pareizi. Bet šobrīd es nerifl nāju par slepkavu. Ievācot šādas tāriftfl ziņas un savelkot galus kopā, esmu konstatējusi, ka nozieguma vietā tobrUļ atradās astoņpadsmit vai divdesmit personas. Manuprāt, vienam no divdr* mit cilvēkiem vajadzēja pamanīt, kaM notiek.

Heidoks piekrītoši māja ar galvu.

- Tā varētu domāt, neapšaubāmi. Ta ču acīmredzot neviens neko nepamanīja.

- Savādi, - mis Mārpla domīgi novilka,

- Kas tieši?

- Saprotiet, ir trīs iespējamības. KM uzskatu, ka vismaz vienai personai vaj.i dzeja kaut ko pamanīt. Vienai no divdeiļ mit. Manuprāt, tāds pieņēmums ir !u gisks.

| - Bet, manuprāt, tā ir tīrā minēšana. Jau paredzu, ka jums prātā viens no Iļem briesmīgajiem varbūtības uzdevumiem, kurā tiek doti seši vīri baltās un [Nēši melnās cepurēs, un tev ar loģisku Upriedumu palīdzību jānosaka, cik viņu Urādīsies melnās, cik baltās pēc tam, kad tie tiks attiecīgi sajaukti. Tur jau Iraks var palikt, ja atrisinājumu mēģina meklēt tādā ceļā. To es jums garantēju! ļ - Nekas tamlīdzīgs man nav prātā, - mis Mārpla pasmaidīja. - Es tikai iedomājos, ka diezgan loģiski...

- Jā, - Heidoks atzinīgi nomurmināja, - loģika ir jūsu stiprā puse. Vienmēr bijusi.

- Saprotiet, tas ir loģiski, - mis Mārpla spītīgi turpināja, - ka starp divdesmit cil-ļvēkiem jāatrodas vismaz vienam, kas novēro.

- Es padodos! - Heidoks beidzot iesaucās. - Bet pagaidām jūs esat minējusi tikai vienu no trīs iespējamībām.

- Baidos, ka par abām pārējām varu Izteikties ļoti virspusēji, - mis Mārpla lēnā garā turpināja. - Vēl neesmu paguvusi tās visā pilnībā pārdomāt. Inspektors

Kredoks un, iespējams, ari Frenks Koh nišs vēl pirms viņa, droši vien ir noprati nājuši visus, kas tur bija. Ja kāds kaili ko būtu redzējis, tad, gluži dabiski, mm kavējoties pateiktu.

- Vai tā ir otra no jūsu minētajām IdS spējamībām?

- Nē, protams, ka ne, - mis Mārpll lēnprātīgi atbildēja, - jo tas nenotika. J(jl piegriež vērība kam citam - ja kāda poli sona redzēja kaut ko, tad kāpēc viņa tfl neatklāja?

- Es uzmanīgi klausos.

- Iespējamība numur viens. - Aiz uzbudinājuma mis Mārplas vaigos iesitftl sārtums. - Persona, kas kaut ko redzē) (I nesaprata, ko viņa redz. Tas varētu no/jl mēt, ka šī persona ir diezgan aprobežotai; Teiksim, kāds, kam acis gan ir īstajā vir* tā, bet ne smadzenes. Persona, kura, ja tai pajautāsiet: “Vai jūs redzējāt kādu iebaram kaut ko Merinas Gregas glāzē?” - at* bildēs: “O, nē, neredzēju!” Bet, ja jūs tai jautāsiet: “Vai jūs redzējāt kādu pieskal ramies Merinas Gregas glāzei?” - atbll* dēs: “O, jā, protams, ka redzēju!”

Heidoks skaļi iesmējās.

- Tik tiešām, - viņš piekrita, - mēs bieži izvairāmies atzīt, ka starp mums ir arī totāli muļķi. Labi, labi, apsveicu jūs

111 iespējamību numur viens - muļķis redzēja, taču redzētā nozīme muļķim ne-pielēca. Otra iespējamība?

- Tāda dīvaina iedoma, bet, manuprāt, arī tā ir iespējama. Var būt, ka bija persona, kuras rīcību - iemest kaut ko glāze - pārējie uzskatīja par pilnīgi dabisku lietu.

- Pag, pag, izsakieties, lūdzu, saprotamāk!

- Redziet, mūsdienās ļaudis bez liekas kautrēšanās mēdz piemest kaut ko savam ēdienam vai dzērienam. Manā jaunībā uzskatīja par ļoti sliktām manierēm, ja cilvēks, ēdot vai dzerot, ieņēma zāles citu klātbūtnē, tas likās tikpat nepieklājīgi, kā Izšņaukt degunu pie pusdienu galda. Vienkārši to nedarīja. Ja jums noteikti bija jāiedzer kādi pilieni vai tabletes, vai ēdamkarote mikstūras, jūs devāties uz ci-

I tu telpu. Tagad tā vairs nenotiek. Kad I viesojos pie sava māsasdēla, novēroju, ka I daži viesi nēsā sev līdzi, šķiet, krietnu krājumu visvisādu medikamentu gan pudelitēs, gan kārbiņās. Viņi dzēra zali'N gan ēdienreizēs, gan pirms, gan pēc. Ku batās vai rokassomiņās, allaž viņiem pa rokai bija vai nu aspirīns, vai kas cilu, kas tika iemest pa tabletei tējas glāzē vmI pēcpusdienas kafijas tasē. Vai tagad ju* saprotat, ko es domāju?

- O, jā, - doktors Heidoks apstiprinfl* ja, - tagad es saprotu, un man tas šķiet |otj interesanti. Jūs domājat, ka kāds... - vii.uft saminstinajas. - Uibak pasakiet to pati!

- Es domāju, - sacīja mis Marpla, - ku pilnīgi iespējams - nekaunīga pārdrošību, tomēr iespējama - kāds pacēla liktenijm glāzi, kuru pārējie, tiklīdz tā atradās viņš vai viņas rokā, uzskatīja par šai personai piederošu, un pilnīgi atklāti iebēra tujA indi. Cilvēki nepievērš lielu uzmanību tam, ko uzskata par normālu parādību un kas notiek atklāti, visiem redzot. I

- Absolūti pārliecināts par to viņš - vul viņa - tomēr nevar būt, - Heidoks apšaUi bija.

- Nevar, - piekrita mis Mārpla, - tas |f ārkārtīgs risks, bet tā varēja notikt. Un tad, - viņa turpināja, - paliek vēl treSft iespējamība.

I - Iespējamība numur viens - muļķis, iespējamība numur divi - risks, kas būs liļešais numurs?

| - Kāds visu redzēja, bet tīšuprāt klu-

I

Heidoks sarauca pieri.

I - Kāpēc? - viņš pirmajā brīdī nesaprata. - Vai jūs domājat šantāžu? Ka

I - Ja tā, - mis Mārpla viņu pārtrauca, - tad lieta kļūst ļoti bistama.

I - Jā... tik tiešām. - Heidoks uzmeta ( iešu skatienu vecajai dāmai, kas miermīlīgi sēdēja ar balto, pūkaino dzijas mudžekli klēpī. - Vai uzskatāt, ka trešā Iespējamība ir visticamākā?

- Nu, tik tālu neesmu tikusi, - vecā [dāma atbildēja. - Šobrīd man vēl nav pamata tā domāt. Ja vien, - viņa domīgi

[piemetināja, - drīzumā netiks nogalināts I vel kāds.

- Vai, jūsuprāt, sagaidāma vēl viena I slepkavība?

- Ceru, ka nē, - sacīja mis Mārpla, - es ■ceru un lūdzu, lai tā nenotiktu. Diemžēl [ la notiek it bieži, doktor Heidok. Tas ir ( bēdīgi un baisi, bet tā notiek.

L

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Ella pakāra klausuli, pasmaidīja iznāca no telefona automāta būdiņas. VI ņa jutās ārkārtīgi apmierināta ar sevi. ļ

- Visuvarenais Dievs vecākais inspektors Kredoks! - viņa klusībā ņirdza. - es šo darbu pieprotu divreiz labāk nekā viņš! Variācija par tēmu: “Viens divi un lieta atrisināta!”

Lielā labsajūtā viņa mēģināja iztēlot ties, ko pārdzīvoja persona telefona HiļH jas otrajā galā, izdzirdot viņas draudi) pilnos čukstus: "Es tevi redzēju..."

Lūpu kaktiņiem savelkoties uz aug|H ļaunā, cietsirdīgā lokā, jaunā sieviete klusi iesmējās. Psiholoģijas studentam vliļH būtu interesants izpētes objekts. LidM tam brīdim pirms dažām dienām viņa ntf kad mūžā nebija izjutusi visspēcīgo vardC apziņu. Diez vai viņa pati maz izprata pH tiesību - cik dziļi tā viņu skurbināja... j

- Pie velna to sasodīto veceni! - Ellu nosodījās, juzdama misis Bentrijas ska tienu urbjamies mugurā, kamēr viņa dr vās prom pa piebraucamo ceļu, kas vedn uz māju. Neviļus prātā iešāvās paruna:

I Bieži ejot ar krūzi uz avotu...*

! Muļķības! Nevienam nevar rasties aizdomas, ka tā varētu būt viņa, kas čuk-htēja šos draudīgos vārdus...

Viņa nošķaudījās.

I - Pie velna šo sasodīto siena drudzi! - El-U Zilinskija sodījās.

Atgriezusies savā darbistabā, viņa pamanīja pie loga stāvam Džeisonu Radu. Viņš asi pagriezās pret sekretāri.

I - Nevarēju iedomāties, kur jūs meklēt.

I - Man vajadzēja parunāt ar dārznieku, liija... - viņa aprāvās, ieraudzījusi Džei-ļsona sejas izteiksmi, un strupi noprasīja: - Kas noticis?

Džeisona acis likās iegrimušas vēl dziļāk nekā parasti. Sejā ne miņas no klauna smieklīguma, bija skaidri redzams, ka vīrieša nervi saspringti līdz pēdējam. Arī agrāk viņai bija gadījies redzēt Džeisonu satrauktu, taču nekad viņš nebija izskatījies tāds kā šobrīd. Viņa atkārtoja:

- Kas noticis?

The pitcher goes so often to Ihe well that it is broken ul last (angļu vai.) - Bieži ejot ar kru/.i uz avotu, tā galu galā saplīst. - Atbilst latviešu parunai: Sliktu darbu kabatā nenoslēpsi.

Džeisons pastiepa roku, kura tuii'ļ»» papīra lapu:

- Kafijas analīzes rezultāti. Kafijai kuru Merina atteicās dzert.

Jūs nodevāt kafiju analīzei? - Kllt» bija bezgala pārsteigta. - Bet jūs taču 1/ lējāt to izlietnē! Es pati redzēju.

Viņa platā mute savilkās ironiskā smfl nā.

- Man ir veiklas rokas, Ella, - viņš sa clja, - jūs to nezinājāt, vai ne? Jā, es no» lēju lielāko dalu, taču atstāju pietiekami daudz, lai varētu nosūtīt pārbaudei.

Sekretāre paņēma lapu un ieskatīja! tajā.

- Arsēns, - viņa neticīgi lasīja.

- Jā, arsēns.

- Tātad Merinai bija taisnība, kad viņu teica, ka kafijai ir rūgta piegarša?

- Tur viņai taisnības nebija - arsēnam nav nekādas garšas. Taisnība izrādīji!» viņas intuīcijai.

- Un mēs nospriedām, ka viņa uzvedas vienkārši histēriski.

- Viņa ir histēriska! Kurš nebūtu? Tfl sieviete nokrita beigta, jāsaka, gandri/ pie viņas kājām! Viņai piesūta draudu vēstules - vienu pēc otras... Vai šodien nevienas nebija?

Sekretāre noraidoši pakratīja galvu.

I - Kurš ir tas, kas plāno šīs velnišķīgās Izdarības? Nu, jā, mājā visi logi vaļā, te Jebkurš var ielavīties.

- Jūs gribat, lai māju turētu noslēgtu un logus aizbultētus? Bet laiks ir tik karsts... Bez tam ārā dežurē policists.

- Jā, bet tā būs jādara. Es nevēlos, ka Merīnu nobiedē vēl vairāk, nekā tas jau noticis. Tos rakstiskos draudus varēja neņemt vērā, bet arsēns, Ella, arsēns ir pavisam kas cits...

- Neviens nevar saindēt ēdienu šeit, mājā.

- Vai tad nevar, Ella? Neviens?

- Nē, nevar. Nevar izdarīt to tā, lai kāds cits nepamanītu. Mājā nav neviena sveša cilvēka...

Džeisons viņu pārtrauca:

- Naudas dēļ, Ella, cilvēks ir spējīgs uz daudz ko.

- Ne jau slepkavot!

- Arī to. Turklāt cilvēks varēja pat nezināt, ka palīdz izdarīt slepkavību. Kalpotāji...

- Par mūsu kalpotājiem es galvoju!

- Džuzepe. Šaubos, vai es uzticēto! Džuzepem, ja noteicošais faktors btil|| nauda... Protams, viņš pie mums strndfl jau labu laiku, bet...

-Vai jums sevi tā jānomoka, Džeisonfl

Rads atkrita krēsā, augums salieci! uz priekšu, garās rokas nokarājās starp ceļiem.

- Ko darīt? - viņš lēni un klusi teica. -AK Dievs, ko man darīt?

Ella klusēdama sēdēja un vēroja viņu,

- Viņa šeit jutās tik laimīga, - ierunrt» jās Džeisons, runādams vairāk sev, nek! vērsdamies pie Ellas. Viņš atsvešināti skatījās sev priekšā pie kājām. Ja vigi būtu pacēlis galvu un paskatījies uz jaifl no sievieti, droši vien tās sejas izteiksmi būtu viņu Joti pārsteigusi.

- Viņa jutās šeit laimīga, - Džeisoni atkārtoja. - Viņa cerēja, ka būs laimīga, un bija laimīga. Tieši tā viņa sacīja taļft dienā, kad misis... kā viņu sauca?

- Bentrija?

- Ja, tajā dienā, kad misis Bentrija bll ja atnākusi uz tēju. Viņa teica, ka te vai* da “tāds miers”. Viņa teica, ka beidzot Ir

■Iradusi vietu, kur apmesties uz dzīvi un put laimīgai, un justies drošībā. Mans bievs! Drošībā!

I - Laimīga uz mūžu mūžiem? - Ellas balsī jautās viegla ironija. - Jā, tas izklausās pasakaini.

■ - Katrā ziņā viņa ticēja tam, ko runāja. I - Bet ne jūs, - jaunā sieviete iebilda. - Vai iri jūs noticējāt, ka tas varētu tā turpināties?

Džeisons Rads pasmaidīja.

I - Nē, es nedomāju, ka tas varētu ilgt bezgalīgi, bet es cerēju, ka gads, divi gadi būs klusuma un mierinājuma laiks. Pa ■lem gadiem viņa varētu pilnīgi pārvērsties, kā no jauna atdzimt. Šis laiks va-Ijētu palīdzēt viņai atgūt ticību sev, sa-Iviem spēkiem. Viņa būtu laimīga... Ziniet, kad Merīna jūtas laimīga, viņa ir kā bērns. Bet tagad tā visa vietā ar viņu ir noticis tas.

Ella nemierīgi sakustējās.

- Ar katru no mums kaut kas no-| liek, - viņa skarbi scija. - Tāda ir dzīve. I Ikvienam tā jāpieņem tāda, kāda tā vi-ļmam dota. Kāds no mums samierinās, I kāds ne. Merīna nespēj samierināties.

Ella nošķaudījās.

- Kārtējais siena drudzis?

- Jā. Starp citu, Džuzepe aizbrauca tlft Londonu.

Džeisons likās pārsteigts.

- Uz Londonu? Kāpēc?

- Ģimenes lietas. Viņa radinieki dzivoi jot Soho, un viens no tierņ esot smAfļ slims. Viņš runāja ar Merīnu, viņa ;il|f) va, un es iedevu viņam brīvdienu. vclu vakarā atgriezīšoties. Jūs taču neielill stāt?

- Nē, neiebilstu... - Džeisons izklaidfl atbildēja. Viņš piecēlās un sāka nervnml staigāt šurpu turpu pa istabu.

- Ja vien es viņu varētu aizvest proifl no šejienes... tagad... tūlīt...

- Un pārtraukt filmēšanu? Bet padn>' mājiet...

- Es nespēju domāt ne par ko citu, - l >/v\ sons pacēla balsi, - kā vienīgi par Merlf nu. Vai jūs nesaprotat? Viņai draud briesmas - tas ir viss, par ko es spēji domāt.

Ella impulsīvi gribēja ko iebilst, taču noklusēja. Apslāpējusi šķavas, viņa pie cēlās.

- Jāsameklē mans pulverizators, - vi-n i nomurmināja.

I Pametusi Džeisonu, viņa devās uz saivu guļamistabu. Galvā dunēja:

“Merīna... Merīna... Merīna... Vienmēr Merīna...”

ļ Negants niknums draudēja nosmacēt. ļViņa savaldījās, iegāja vannasistabā un, paņēmusi aerosola pudelīti, iebāza tās snīpīti nāsī un piespieda, ļ Atjausma nokavēja par sekundi... Vilnas smadzenes atpazina mandeļu rūgto ■iromātu... taču par vēlu, lai apturētu liktenīgo pirksta kustību.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Frenks Kornišs nolika klausuli, ļ - Mis Brevstere aizbraukusi no Londonas un būs projām visu dienu, - viņš ziņoja.

- Tātad izbraukusi, - Kredoks domīgi novilka.

- Vai domājat, ka viņa...

- Es nezinu. Nevajadzētu tā domāt, bet es nezinu... Ardviks Fens?

- Izgājis. Atstāju ziņu, lai viņš pic/Vp na, kad atgriezīsies. Margotai Bctuģj mākslas fotogrāfei, ir pasūtījums k|fl kur ārpus pilsētas. Viņas homitis aparti' voja, ka nezina, tieši kur - vai arī zinaļM bet neteica. Virssulainis devies uz Loti donu.

- Gribētos zināt, - Kredoks domīgi M cīja, - cik patiess ir viņa brauciena w mesls. Mirstoši radinieki manī vienin® izraisa šaubas. Kāpēc tieši šodien vii.

bija jādodas uz Londonu?

- Pirms došanās ceļā viņš viegli varēji saindēt aerosolu.

-To varēja izdarīt jebkurš.

- Manuprāt, viss norāda uz viņu. Nfl vai kāds no malas.

- Var būt arī no malas. Mēģiniet ied<! māties sevi noziedznieka vietā: atstāji! mašīnu kādā sānceļā, jūs nogaidāt, lull visi sagājuši, teiksim, ēdamistabā, it-llr-nat pa logu un uzskrienat augšstāvi! Turklāt tieši pie mājas aug biezi krūma ji-

- Sasodīti riskanti.

- Kā jūs zināt, mūsu slepkava no ris ka nebaidās, nav jau pirmā reize.

I - Mājas ārpusē pastāvīgi dežurē policists.

I - Zinu. Izrādās, ka ar vienu ir par maz. Ar to pietika, kamēr mūsu galvenā problēma bija notvert vēstuļu rakstītāju, ļl'ati Merīna tiek labi apsargāta. Taču man ne prātā neienāca, ka briesmas var ilraudēt vēl kādam. Es...

Iezvanījās telefons. Kornišs pacēla klausuli.

I - Zvana no Dorčestera viesnīcas. Mis-lers Ardviks pie telefona.

Kornišs pasniedza klausuli Kredokam.

I - Misters Ardviks? Šeit Kredoks. ļ - Ak, jā, man teica, ka esat zvanījis. I Tikko kā atgriezos viesnīcā.

- Mister Fen, diemžēl man jāpaziņo, I ka šorīt mirusi mis Zilinskija - no sain-I dēšanās ar ciankāliju.

- Patiešām? Esmu satriekts. Vai nelai-I ines gadījums?

- Tas nebija nelaimes gadījums. Zil-I skābe atradās zāļu aerosolā, ko viņa lie-I toja pret siena drudzi.

- Saprotu. Jā, saprotu... - Sekoja īsa I pauze. - Bet kāpēc, ja drīkstu jautāt, jūs ļ zvanāt man par šo bēdīgo atgadījumu?

- Mister Fen, jus pazinat mis ZilinsKl ju?

- Protams, pazinu. Pazinu daud/Uļ gadus, lai gan tā nebija tuva draudzību,

- Mēs ceram uz jūsu palīdzību.

- Kā gan es varētu jums palīdzēt?

- Mēs domājam, ka jūs varētu snlrgļ kādas ziņas, kas palīdzētu nošķaidi® nozieguma motivāciju. Ella Žilinskija l>l|ii svešiniece šajā zemē. Mēs zinām gnīlflļ maz par viņas draugiem, sakariem, |>n gaini.

- Es teiktu, ka tādā gadījumā jumu vajadzīgā persona ir Džeisons Rads.

- Protams, mēs jau runājām ar vinii, tomēr lolojam vāju cerību, ka jums varēt tu būt zināms kas tāds, ko viņš nezina.

- Baidos, ka kļūdāties. Es gandrīz nr ko nezinu par Ellu Zilinskiju, ja nu vieni gi to, ka viņa bija ļoti spējīga jauna sle viete un pirmklasīgi prata savu darbu, Par viņas privāto dzīvi nezinu neko.

- Tātad jums nav nekā, ko teikt?

Kredoks sagatavojās izdzirdēt noteiktu

“nē”, taču, pašam par lielu pārsteigumu, kļūdījās. Atbildes vietā sekoja pauze. Viin saklausīja Ardvika Fena smago elpu.

- Vai jus vel klausaties, inspektor Krelli k?

-Jā, mister Fen, es jūs klausos.

- Gribu tomēr pateikt kaut ko, kas va-Ifitu jums noderēt. Kad uzzināsiet, kas Mas ir, sapratīsit, ka man bija svarīgi iemesli to noklusēt, tomēr nospriedu, ka diezin vāi tas būtu saprātīgi darīts. Tad, luk, jums fakti: pirms pāris dienām man Iļilezvanīja pa telefonu. Zvanītājs čukstus irica... teica - es atkārtošu vārds vārdā: "Es tevi redzēju... es redzēju, kā tu iemeti glāzē tabletes... Tev ne prātā neienāca, ka kāds tevi novēro, vai ne? Pagaidām t.is ir viss - tuvākā laikā paziņošu, kas tev būs jādara.”

Kredoks pārsteigumā apslāpēti iesau-

| - Neticami, vai ne, mister Kredok? | Man jūs jābrīdina, ka es kategoriski nolaidu šo nepamatoto apsūdzību. Es neie-[ metu nekādas tabletes nevienā glāzē. Noliedzu jebkādus apgalvojumus, ka es kaut ko tādu būtu darījis. Šāda apsūdzī-

I ba ir galīgais absurds! Bet tas uzved uz

I domām, ka mis Zilinskija varēja but uz-

I sakusi šantāžu.

- Jūs pazināt viņas balsi?

- Pēc čukstiem pazīt balsi nav irstpfļ jams. Taču tā noteikti bija Ella Zilinskļ)!,

- Kāpēc jūs esat lik pārliecināts?

- Pirms čukstētājs paspēja nolikt klau suli, viņš skaļi nošķaudījās. Es zinu. kil mis Zilinskija cieta no siena drudža.

- Tātad jūs domājat, ka...

- Es domāju, ka šajā reize mis Zillu skija netrāpīja uz pareizo personu, bļt iespējams, ka pēc tam viņai paveicfl Šantāža ir loti bīstama spēle.

Kredoks atguvās.

- Pateicos par jūsu paziņojumu, mlir ter Fen. Atbilstoši kārtībai man jāpdrt bauda, kur jūs pavadījāt šodienu.

- Protams, protams. Mans šoferi» sniegs precīzu informāciju.

Kredoks nolika klausuli un atstāsi Iju Kornišain, ko Fens bija teicis. Kornia» nosvilpās.

- Tas vai nu pilnīgi atbrīvo viņu no aizdomām, vai arī...

- Vai arī tas ir lielisks maldināšana« mēģinājums. Arī tā varētu būt. Viņš Ir vīrs, kam pietiktu nekaunības to visu 1/. domāt. Ja pastāv iespēja, ka Ella Zilin

Hkija atstājusi kādu pierādījumu savām «Izdomām, tad šis gājiens - ķerties vērdiņi tieši pie ragiem - ir augstas klases meli.

ļ - Bet kā ar viņa alibi?

I - Savā praksē ne reizi vien esam sastapušies ar viltus alibi, - atgādināja bermots. - Tādam vīram kā viņš nesagādātu lielas grūtības izlikt apaļu summiņu, lai nodrošinātu sev alibi.

II

Bija pāri pusnaktij, kad Džuzepe atgriezās Gosingtonholā. Tā kā pēdējais vilciens, kas pa dzelzceļa atzarojumu kursēja līdz Sentmerimīdai, bija jau aizgājis, viņš Mačbenemā noīrēja taksometru.

Džuzepe bija lieliskā garastāvoklī. Piebraucamā ceļa galā atlaidis mašīnu, viņš devās uz māju pa īsāko ceļu cauri krūmājam un atslēdza pagalma puses durvis ar savu atslēgu. Mājā valdīja dziļa tumsa un klusums. Džuzepe aizvēra un aizbultēja durvis. Nogriezies uz kāpņu pusi, kas veda uz viņa labiekārtotajiem apartamentiem ar personīgo vannas!*® bu, viņš sajuta vieglu caurvēju. I)m*l vien kaut kur bija palicis neaizvērts Džuzepe nolēma nelikties ne zinis. dīdāms viņš uzkāpa augšstāvā un ichnffi atslēgu durvīs - savu istabu viņš vlcil mēr turēja aizslēgtu. Vērdams vaļā dur vis, viņš sajuta, kā mugurai piespielfl ciets, apaļš gredzens. Balss sacīja:

- Pacel rokas un klusē!

Džuzepe momentā paklausīja. Ko rittļ lai viņš būtu darījis? Patiesību sakot. imm kas cits viņam neatlika.

Ierocis izšāva vienreiz... otrreiz...

Džuzepe saļima...

Bjanka pacēla galvu no spilvena.

Vai tas bija šāviens?... Viņa bija gandri* pārliecināta, ka dzirdējusi šāvienu... KadU brīdi ieklausījusies klusumā, viņa nolēmu! ka būs maldījusies, un atkal apgūlās.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

- Šausmas, ak, šausmas! - noelsa-, mis Naita. Nolikusi iepirkumu sainīšu.1., viņa tvēra pec elpas.

I - Vai kas noticis? - pavaicāja mis Marpla.

| - Es patiešām negribētu par to stāstīt, dārgā, patiešām ne. Tas jūs varētu sat-laukt.

I - Neizstāstīsiet jūs, izstāstīs kāds cits, - mis Mārpla noteica, ļ - Ak, dārgā, tā tas tiešām ir, - mis Naita kladzināja. - Jā, šausmīgi, bet tā nu tas ir. Par to vien runā, par to vien, un es jums teikšu - tā nav tukša runāšana. Es nekad neatkārtoju tukšas tenkas, tas nav manā dabā.

! - Jūs teicāt, - mis Mārpla viņu pārtrauca, - ka noticis kaut kas šausmīgs.

- Mani tas pagalam satrieca, - mis Naita pamazām atguva elpu. - Dārgā, vai esat pārliecināta, ka no loga nevelk?

- Mazliet svaiga gaisa nekad nav par skādi, - mis Mārpla nepacietīgi bilda.

- Ak, dārgā, bet mēs nedrīkstam saaukstēties, vai ne? - izpalīdze turpināja dudināt. - Lūk, ko mēs darīsim - tūlīt aizskriešu un pagatavošu jauku olu kokteili. Mums tas garšotu, vai ne?

- Nezinu, vai jums tas garšotu, - vecā dāma neiecietīgi sacīja, - bet man katrā ziņā būs prieks, ja jūs to sev pagalavo* siet.

- Nu, nu, - mis Naita pakratīja m pirkstu, - mēs atkal jokojam, vai ne? ;

- Jūs taisījāties kaut- ko pastāstīt, - ai* gādināja mis Mārpla.

- Labi, labi, bet jūs nedrīkstat ufl traukties, nekādā ziņā nedrīkstat lautf lai tas satrauc jūsu nervus, jo' vairāk tftl pēc, ka esmu pārliecināta - mums gar t| nav nekādas dajas. Kaut gan, ja padoinf par tiem amerikāņu gangsteriem un ko tik viņi nedara, ne par ko vairs nav jābrtļ nās.

- Ir nogalināts vēl kāds, - mis Mārplu konstatēja. - Vai to jūs gribējāt teikt?

- O, dārgā, cik jūs esat attapīga! Kfl jums tas ienāca prātā?

- Taisnību sakot, - mis Mārpla domljfļ teica, - es to jau gaidīju.

- Vai dieniņ! - iesaucās mis Naita.

- Vienmēr atradīsies kāds, kas kaul ko ievēro, tikai dažreiz jāpaiet laikam, kamēr viņš saprot, ko īsti redzējis. Kurš ir nogalināts?

- Itāliešu virssulainis. Nošauts pagājs nakt.

I - Ak tā! - Mis Mārpla apsvēra dzirdēto. - Jā, protams, tā varētu būt, lai gan, manuprāt, viņam jau pašā sākumā vajadzēja saprast, ko redzējis.

- Nudien, - iesaucās izpalīdze, - jūs runājat tā, it kā visu būtu paredzējusi jau iepriekš! Kāpēc viņš bija jāno-Sauj?

- Es domāju, viņš būs mēģinājis kādu šantažēt.

- Runā, ka vakar viņš esot braucis uz Londonu.

- Uz Londonu? Tas ir interesanti un uzvedina uz pārdomām.

Mis Naita aizgāja uz virtuvi, cieši apņēmusies pagatavot barojošo kokteili. Mis Mārpla palika sēžam savā krēslā un iegrima dzijās pārdomās, līdz viņu iztraucēja putekļsūcēja spēcīgā dūkoņa, kuru centās pārspēt Čerijas skanīgi dziedātais populārais šlāgeris “Es teicu tev un tu teici man”.

Virtuves durvju spraugā parādījās mis Naitas galva.

- Lūdzu, Čerij, ne tik skaļi! Jūs traucējat mis Mārplai. Jūs nedrīkstat uzvesties tik nevērīgi, vai saprotat?

Viņa aizcirta durvis, bet Čerija i^ul norūca, vai nu sev, vai visai pasnu lei: - Un kurš teicis, ka jūs drīkstat uzrunāt mani priekšvārdā, vienkaiil par Čeriju, jūs, vecā kašķe? - Putekļ sūcējs atsāka strādāt un Čerija - dzlc dāt, gan krietni klusāk. Mis Mārpl| skali uzsauca:

- Čerij, ienāciet uz minūti!

Čerija izslēdza putekļsūcēju un atver* viesistabas durvis.

- Piedodiet, es neiedomājos, ka mani dziedāšana jūs traucē.

- Jūsu dziedāšana ir daudz patīkamāka par to briesmīgo dūkoņu, - mis Mār<č pla atmeta ar roku, - bet es saprotu, ka jādzīvo līdzi laikam. Nav nozīmes uzstāti lai jūs, jaunās sievietes, apkopjot māju, lietotu gandrīz jau aizmirsto slotu un saslauku liekšķeri.

- Ko? Rāpot uz ceļgaliem ar liekšķeri un slotu rokā? - Čerija likās no tiesai pārsteigta un satraukusies.

- Nekad neesat dzirdējusi par tādiem darbarīkiem, vai? - mis Mārpla nosmc jās. - Nāciet iekšā un aizveriet durvis! Gribu ar jums aprunāties.

Čerija paklausīja un, ziņkārīgi raudzīdamās vecajā dāmā, pienāca tuvāk.

- Mums nav daudz laika, - mis Mārpla parosījās. - Tā vecā... es gribēju teikt - mis Naita var kuru katru brīdi ierasties ar

kavu olu kokteili.

- Kokteilis jau nav slikts, tas jūs uzmundrinās, - Čerija gādīgi iebilda.

- Čerij, vai esat dzirdējusi, ka pagājušajā naktī Gosingtonholā nošauts virssu-lainis?

- Kas? Vai tas itāliešu donžuāns? - Čerija precizēja.

- Jā. Viņa vārds bija Džuzepe, ja nemaldos.

- Nē, par to es neko nezinu. Es dzirdēju, ka vakar mistera Rada sekretārei bijusi sirdslēkme, kāds pat teica, ka viņa esot mirusi, taču man ir aizdomas, ka tās ir tīrās tenkas. Kas jums stāstīja par virssulaini?

- Mis Naita, viņa tikko atnāca no ciemata.

- Nūjā, šorīt, nākot uz šejieni, es nevienu nesatiku, ne ar vienu nerunāju. Droši vien jaunā ziņa tikai tagad sāk izplatīties. Tātad viņš ir novākts.

- Šķiet, ka tā ir patiesība. Precīzi j^Nlt vēl nezinu, bet tā varētu būt.

- Jā, te ir, ko padomāt, - Čerija novil < ka un domīgi piemetināja: - Interesanta vai Gledisa viņu satika?

- Gledisa?

- Ak, mana draudzene. Viņa dzīvo dft<i žas mājas tālāk, strādā kinostudijas od» nīcā.

- Jūs sarunājāties par Džuzepi?

- Nūjā, kaut kas viņai liekoties savādi Gledisa teica, un tādēļ viņa gribot apni nāties ar misteru Džuzepi. Taču, ja JQfl pajautātu manas domas, es teiktu, R| Gledisa to visu sadomāja vienīgi, lai būti iemesls satikt itālieti - meitene ir maķenl ieķērusies tajā vīrietī. Nav brīnums - vlm ir diezgan izskatīgs un itālieši prot aplfl* ties ar jaunām meitenēm. Es viņai pieko* dināju, lai uzmanās. Jūs mani saprotat? !

- Ir zināms, ka vakar viņš bijis Londo« nā un Gosingtonholā atgriezies vēlu vn karā.

- Diez vai Gledisai izdevās sastapt vl ņu, pirms viņš aizbrauca.

- Čerij, kāpēc Gledisa gribēja viņu s;i tikt?

I - Viņai kaut kas esot licies ērmoti, - Če-

■ rija stāstīja. Mis Mārpla klausījās ļoti uzmanīgi. Vecajai dāmai bija pilnīgi

kkaidrs, ko izteica vārds “ērmoti” - vietē-ļļle iedzīvotāji bieži lietoja to šajā nozīmē. - Gledisa bija viena no meitenēm, kuras tika norīkotas pie viesu apkalpošanas tajā pēcpusdienā, nu, tad, kad mi-[sis Bedkoka tur dabūja galu.

- Jā? - Mis Mārpla bija zaudējusi savu [parasto savaldību, tagad viņa atgādināja

pie žurku alas sēdošu foksterjeru.

- Tur esot noticis kaut kas tāds, kas I viņai licies ērmoti.

- Kāpēc viņa negāja uz policiju un vilšu neizstāstīja?

- Redziet, viņa nevarēja saprast, vai I tas ir svarīgi, vai nav, - Čerija paskaidro-I ja, - tāpēc gribēja vispirms pajautāt mis-

I teram Džuzepem.

- Ko tad viņa tur redzējusi?

- Atklāti sakot, tas, ko viņa stāstīja, ( šķiet galīgās aplamības. Es pilnīgi pie-

■ Jauju domu, ka tas tika teikts, lai ap-[ muļķotu mani, ka īstais iemesls, kādēļ [ viņa gribēja satikt Džuzepi, bija pavisam

I cits.

- Ko Gledisa stāstīja? - pacietīgi, 10« mēr uzstājīgi noprasīja mis Mārpla.

Aiz piepūles Gerija savilka pieri grimi

bās.

- Viņa runāja par misis Bedkoku un kokteili un teica, ka tobrīd esot atradu* sies ļoti tuvu. Un vēl Gledisa teica, ka vl ņa pati to esot izdarījusi.

- Ko izdarījusi?

- Uzlējusi kokteili uz kleitas un sabo jājusi to.

- Jūs gribējāt teikt - aiz savas nevelk# libas?

- Nē, neveiklība tā neesot bijusi. Gle disa teica, ka viņa uzlējusi tīšuprāt, nt noļuku. Nu, vai redzat? Manuprāt, Gledil sas teiktajā trūkst jēgas. Kā jums šķiet?

Mis Mārpla apjukumā kratīja galvu, fl

- Nē, - viņa teica, - noteikti... nē, oļ tur nesaskatu nekādu jēgu.

- Turklāt misis Bedkokas kleita bijusi pilnīgi jauna, - Gerija turpināja, - tāpēc jau mums tā saruna sākās. Gledisai biļ.i ienākusi prātā doma to kleitu atpirkt. V! ņa teica, ka traipu varēšot viegli iztini, bet kautrējās griezties ar savu lūgumu pie mistera Bedkoka. Ziniet, Gledisa Ir loti laba šuvēja, un viņai bija iepaticies kleitas audums. Spilgti zils tafts. Gledisa visu bija izplānojusi, teica, ja audums ta-ļa vietā, kur uzlijis kokteilis, izrādīsies abojāts pavisam, viņa ieņemšot svārkus aurākus, tie esot pietiekami kupli.

Brīdi mis Mārpla apsvēra šo Gledisas Ideju, bet tad nolēma, ka pašlaik tā nav viņas uzmanības vērta.

- Vai jums nešķiet, ka jūsu draudzene Gledisa nepateica visu, ka viņa kaut ko noklusēja?

- Nu, ja tas bija viss, ko viņa redzējusi - ka Hetere Bedkoka tīšuprāt aplej sevi ar kokteili no savas glāzes, - es nesaprotu, kas gan viņai varētu būt pārrunājams ar misteru Džuzepi? Varbūt jūs saprotat?

- Nē, arī es nesaprotu, - atzinās mis Mārpla un nopūtusies turpināja: - Interesanti, bet bieži ir tā - ja neizproti kādas lietas nozīmi, tad tas norāda vienīgi uz to, ka vai nu neesi piegājis problēmai no pareizās puses, vai arī ka trūkst pareizās informācijas. Acīmredzot šis ir tāds gadījums. - Viņa atkal nopūtās. - Tomēr žēl, ka Gledisa negāja taisnā ceļa uz policiju.

Atvērās durvis, un istabā iesteidzās ntlA Naita, rokā nesdama augstu glāzi ar Uili dzeltenu, apetītlīgi uzputotu dzērienu, i

- Lūdzu, dārgā, jauki gards padstlļ riens! - viņa sauca sajūsminātā l>ul sī. - Mums tas garšos!

Un, piebīdījusi savai darbadevējai nin zu galdiņu, uzlika uz tā glāzi.

- Vestibilā, - viņa salti sacija Čerijai, - Ir pamests putekļsūcējs. Loti nepiemēroti vietā, es gandrīz paklupu. Kūds var krlil un sasisties.

- Taisnī-ī-ība, - Čerija jautri novilka. -H šu turpināt iesākto. - Un viņa izgāja.

- Ak, šī misis Beikere! - mis Naita HA| šutumā novaidējās. - Mūždien man vii.uil jāaizrāda. Ja ne tas, tad šitas. Pamest vl« sii otram pa kājām un nākt traucēt j un, kad jums nepieciešams pilnīgs miers un klusums!

- Es pasaucu Čeriju, gribēju aprunāties.

- Ak tā. Ceru, ka aizrādījāt viņai par nevīžīgo gultas saklāšanu. Es vienkārt! biju šokēta, kad vakarvakarā iegāju gu ļamistabā, lai sagatavotu jums gultu, Man vajadzēja kārtot visu no jauna.

- Jūs esat ārkārtīgi laipna, - mis Mār-pla samierinoši noteica.

- O, es vienmēr esmu gatava izpalīdzēt, - moži atsaucās mis Naita. - Tādēļ ļau esmu šeit, vai ne? Censties, lai mums zināmā persona justos tik ērti un laimīgi, cik vien tas iespējams. Ak, dārga, - viņa nespēja norimt, - jūs atkal esat izārdījusi uzadīto!

Mis Mārpla atlaidās pret krēsla at-ļ zveltni un aizvēra acis.

- Gribu mazliet nosnausties. Nolieciet glāzi šeit... pateicos. Un, lūdzu, nenāciet

ļ un netraucējiet mani vismaz trlsceturt-daļ stundas!

- Nu, protams, dārgā, - mis Naita sir-ļsnīgi piekrita. - Piekodināšu misis Beike-

rei, lai uzvedas klusi.

Un viņa mērķtiecīgi izdrāzās no istabas.

II

Jaunais, izskaūgais amerikānis pārlaida apkārtnei apjukušu skatienu. Dzīvojamo māju rajons bija viņu pagalam nokausējis, orientēties tajā likās pilnīgi neiespējami.

Viņš laipni uzrunāja pavecāku lēdlļii ar sirmiem matiem un sārtiem vaigiem, kura šķila esam vienigā dzīvā būtne tīri vākā apkārtnē:

- Atvainojiet, kundze, vai jūs nepa teiktu, kā nokļūt Blenheimklouzā?

Brīdi vecā dāma klusēdama nopeli|«i jaunekli. Viņš nodomāja, ka sieviete ll pakurla, un gatavojās jautājumu atkar tot skaļākā balsī, kad tā ierunājās.

- Pagriezieties tur pa labi, pēc tam pti kreisi, pēc tam otrajā ieliņā atkal pa labi un tad taisni uz priekšu. Kuru numuru meklējat?

- Sešpadsmito... - viņš ieskatījās papi rītī, ko turēja rokā. - Gledisa Diksona. '

- Tad jau būs pareizi, - vecā lēdija no* teica un piebilda: - Viņa strādā Mellinv, fortas kinostudijas ēdnīcā, jums vajad/.r ja apprasīties tur.

- Šorīt viņa nav ieradusies darbā, - pa skaidroja jaunais cilvēks. - Gribu samek lēt viņu, lai uzaicinātu pastrādāt Gosiiij.; tonholā. Mums šodien trūks darbaroku.

- Ak, jā, protams, - vecā lēdija māja ar galvu. - Pagājušajā naktī tika nošaul'i virssulainis, vai pareizi?

Jauneklis izskatījās krietni pārsteigts.

- Šķiet, ka jaunas ziņas šeit ātri izplātās, - viņš secināja.

- Tā ir, - vecā dāma piekrita. - Arī mistera Rada sekretāre vakardien nomira pēc sirdslēkmes, kā es sapratu. - Viņa pašūpoja galvu. - Šausmīgi. Pavisam šausmīgi. Ar ko tas viss beigsies?

DIVDESMITA NODAĻA

Nedaudz vēlāk tajā pašā dienā Blen-heimklouzas sešpadsmitajā numurā ieradās vēl viens apmeklētājs. Detektīvser-žants Viljams (Toms) Tidlers.

Viņš enerģiski pieklauvēja pie spilgti dzeltenajām durvīm. Durvis atvēra meitene ap gadiem piecpadsmit. Smalko sejiņu ietvēra brīvi krītoši, gaiši mati, ģērbusies viņa bija apspīlētās, melnās biksēs un oranžā svīteri.

- Vai šeit dzīvo Gledisa Diksona?

- Gledisa? Jums nelaimējās - viņas nav mājās.

- Kur viņa ir? Vai izgājusi uz ilgu laiku?

- Viņa aizbrauca. Uz dažām dienām.

- Uz kurieni?

- Tā jau nu teikšu! - atcirta meitēns. Toms Tidlers veltīja viņai savu vispic

viltīgāko smaidu.

- Vai drīkstu ieiet? Vai mamma mājās?

- Mamma darbā. Būs mājās pēc pus astoņiem. Bet ari viņa nezinās pateikl neko vairāk, kā tikai to, ka Gledisa aizbrauca atpūsties.

- Ak tā, jā. Kad viņa aizbrauca?

- Šorīt, pēkšņi. Pateica tikai, ka radu* sies izdevība doties nelielā ceļojumā.

- Tu vari iedot man viņas adresi? Meitene papurināja gaišmataino galviņu.

- Adreses nav. Gledisa teica, ka pa/.l ņošot, kad apmetīšoties, - meitene aU trauca un piebilda: - Diez vai paziņos, Pagājušajā vasarā viņa aizbrauca uz Ņūkveju un pat ne pastkarti neatsūtīļa, Gledisa ir slinka rakstītāja, bez tam viņa saka - kādēļ gan mātes par visu tā uz traucas?

- Vai kāds apmaksāja šo braucic nu?

- Droši vien. Gledisai naudas nebija, Jo pirms nedēļas viņa pamatīgi sapirkās izpārdošanā.

- Un tev nav ne jausmas, kas viņai piedāvāja... ē... apmaksāja braucienu?

Blondā būtne sabozās.

- Uzreiz jau nav jāiedomājas nez kas. Mūsu Gledisa nav no tādām. Augustā viņa un viņas draugs iecerējuši kopā doties atvaļinājumā, bet tur nav nekā slikta, par sevi viņa maksās pati. Tā ka neiedomājieties nez ko, mister.

Tidlers mulsi noburkšķēja, ka viņš nekā tāda nav iedomājies, un piebilda, ka labprāt vēlētos uzzināt Gledisas adresi gadījumā, ja viņa atsūta pastkarti.

Tidlers atgriezās iecirknī un apkopoja ievākto informāciju. Kinostudijā viņam bija teikuši, ka Gledisa Diksona no rīta piezvanījusi, lai pateiktu, ka vismaz nedēļu nevarēšot ierasties darbā. Tidlers bija uzzinājis vēl šo to.

- Studijā valda gatavais haoss, - viņš ļ stāstīja Dermotam. - Merīna Grega ik

dienu krīt histērijā un ir pārliecināta, ka viņai Likusi iedota saindēta kafija, tai esot bijusi savāda rūgtena garša. Sacēlusi lielu brēku. Džeisons Rads paķēris la si, izlējis kafiju izlietnē un pateicis, taču viņa nomierinās, ka tās ir likai iedo mas.

- Hm, - Kredoks norūca, gaidīdama turpinājumu.

- Taču studijā zināja teikt, ka misteru Rads nebija izlējis visu tasītes saturu un nodevis kafiju analīzei. Izrādījās, ka Irt bijusi saindēta.

- Izklausās kaut kā neticami, - Krei doks nosprieda. - Būs jāaprunājas a§ Džeisonu Radu, kas tur īsti notika.

II

Džeisons Rads likās pagalam sanervo zējies un viegli uzbudināms.

- Esmu pārliecināts, inspektor Kir dok, - viņš protestēja, - ka to darīt man bija visas tiesības.

- Jums vajadzēja griezties pie muiim, tiklīdz radās aizdomas, ka kafija varētu būt saindēta.

- Patiesībā es ne uz mirkli neiedomā jos, ka tā varētu būt taisnība.

- Neskatoties uz to, ka jūsu sieva runāja par savādo piegaršu.

- Savādo piegaršu! - Džeisona sejā at-plaiksnījās skumjš smaids. - Kopš tās nelaimīgās pēcpusdienas itin viss, ko mana sieva ēd vai dzer, tai garšo savādi. Tas un vēl draudu vēstules...

- Vai ir bijušas vēl kādas?

- Vēl divas. Viena tika iemesta pa logu šeit, lejasstāvā, otra - pastkastītē. Lūk, te ir, ja vēlaties tās redzēt.

Tāpat kā pirmā, tās bija rakstītas ar rakstāmmašīnu. Kredoks lasīja:

“Tas notiks drīz. Gatavojies."

Uz otras bija nemākulīgi uzzīmēts galvaskauss ar sakrustotiem kauliem un apakšā uzrakstīts:

"Tā esi tu, Merīna. ”

Kredoks sarauca pieri.

- Ļoti bērnišķīgi, - viņš teica.

- Vai tas nozīmē, ka jūs tās neuzskatāt par bīstamām?

- Nē, tā es nedomāju, - Kredoks iebilda.

- Bet tā ir parasta parādība, ka vairumam slepkavu raksturīgs primitīvs domāšanas veids. Vai jums tiešām nav ne mazāko aizdomu, kas tās varētu būt rakstījis?

- Ne mazāko, - Džeisons atbildēja. - Ma ni nemitīgi vajā doma, ka šīs draudu vēstules vairāk līdzinās kādai šaušalīgai ākstībai, nekam citam. Brīžiem man liekas, ka... - viņš aprāvās.

- Turpiniet, mister Rad!

- Autors varētu būt kāds no vietējiem iedzīvotājiem, varbūt kāds, kas... kuru uz to pamudināja nelaimīgais atgadījumi ar Heteri Bedkoku, kāds, kurš neieredl aktiera profesiju. Vai mazums dzirdēti par tādām nomaļām vietām, kur aktieru spēli uzskata par vienu no sātana iero* čiem.

- Un draudi nebūtu vērsti pret Merinil personīgi? Bet kā tad ar saindēto kafiju?

- Nespēju iedomāties, kā jūs par 1.0 uzzinājāt, - Rads sapīka.

Kredoks pašūpoja galvu.

- Cilvēkiem patīk runāt. Agrāk vai vo lāk viss kļūst zināms. Jums vajadzēja griezties pie mums, taču jūs, pat uzzina jis analīzes rezultātus, to neizdarījāt.

- Nē, es jums nepaziņoju. Es biju ai/ ņemts ar pavisam ko citu. Nabaga Ella* nāve... Notikums ar Džuzepi... Inspektor Kredok, kad es beidzot drīkstēšu aizvest no šejienes Merinu? Es baidos par viņas saprātu.

- Es jūs saprotu, taču izmeklēšana vēl nav pabeigta.

- Vai jūs nesaprotat, ka viņas dzīvība joprojām ir apdraudēta?

- Ceru, ka nav. Tiek veikti visi iespējamie drošības pasākumi, lai...

- Drošības pasākumi! Esmu pietiekami klausījies par tiem... Viņa jādabū prom no šejienes, Kredok, saprotiet taču, man tas jādara!

III

Acis pievērusi, Merīna gulēja, atlaidusies atpūtas krēslā savā guļamistabā. Aiz pārguruma un spriedzes viņas seja bija bālgani pelēka. Brīdi Džeisons klusēdams noraudzījās sievā. Merīna atvēra acis.

- Vai bija atnācis Kredoks?

- Jā.

- Vai Ellas dēļ?

- Ellas un Džuzepes.

Merīna sarauca pieri.

- Džuzepes? Vai policija uzzinājusi, kas viņu nošāva?

- Vēl nē.

-Tas ir kā ļauns murgs... Vai viņš Iri ca. ka mēs varam braukt projām?

- Viņš teica - pagaidām nē.

- Kāpēc? Mums jābrauc! Vai tu viņam neizskaidroji, ka es vairs nejaudāju gaidīt, līdz kāds nāks un nogalinās mani, Tas ir ārprāts!

- Tiks veikti visi iespējamie drošība* pasākumi.

- Ari iepriekš viņi tā teica. Vai tas pa glāba no nāves Ellu? Vai Džuzepi? Vai tu nesaproti, ka galu galā viņi nogalinās alf mani? Todien studijā... manā kafijā... es mu pārliecināta, ka tajā kaut kas bija Ifl* bērts. Kāpēc tu to izlēji? Ja tu nebūtu tu izdarījis, mēs varētu nosūtīt kafiju 11/ analīzi, vai kā to sauc. Mēs būtu pārlieci* nājušies...

- Vai uzzinot, ka kafija bijusi saindēja, tu justos labāk?

Viņa cieši un nekustīgi raudzījās vīra, acu zīlītes bija tumšas un paplašinātas.

- Nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt. Ju viņiem būtu skaidrs pierādījums, ka šrll inani kāds mēģina noindēt, viņi neuzdrošinātos riskēt un atļautu mums aizbraukt.

- To nevar zināt.

- Bet es to ilgāk nespēju izturēt! Es nespēju... nespēju... Džeison, tev man

Ijāpalīdz! Tev jārikojas! Es baidos. Es tik drausmīgi baidos... Viņš ir tepat blakus... Un es nezinu, kurš tas ir... Jebkurš... jebkurš var izrādīties ļaundaris. Kinostudijā... vai šeit, mājās. Kāds, kurš mani ienīst, bet kāpēc? Kāpēc? Kāds vēlas manu nāvi... Kurš tas ir? Kurš? Es biju iedomājusies... biju gandrīz pārliecināta, ka tā ir Ella. Bet tagad...

- Tu turēji aizdomās Ellu? - Džeisons izklausījās ārkārtīgi izbrīnījies. - Kāpēc Ellu?

- Tāpēc, ka viņa ienīda mani... O, jā, ienīda. Vai tiešām vīrieši nekad nepamana tamlīdzīgas lietas? Viņa bija neprātīgi iemīlējusies tevī. Neticu, ka tev nebija ne mazākās nojausmas. Taču Ella nevar būt slepkava, jo Ellu pašu nogalināja. O, Džink... Džink, palidzi man... aizved mani prom no šejienes... vienalga, uz kurieni, bet drošībā... drošībā...

Viņa pieleca kajas un, rokas žņaudzi* dama, saka skraidīt pa istabu.

Neviļus Džeisonā pamodās režisors. Al dziļu interesi un apbrīnu viņš vēroja siti vietes kaislās, ciešanu pilnās kustība», “Man tas jāatceras,” viņš nodomāja, "ta* var noderet - varbūt l ledas Gableras lomai?” - bet tad atguvās, satriekts atcerē* jies, ka tā taču paša sieva, ko, viņš vēro.

- Viss kārtībā, Merīna, nomierinies! I£l nosargāšu tevi.

- Mums jātiek projām no šīs apsēstās mfl* jas, tūlīt pat. Es ienīstu šo vietu... es ienīstu!

- Esi prātīga, šobrīd mēs nevaram aiz braukt.

- Kāpēc nē? Kāpēc?

- Tāpēc, - pacietīgi skaidroja Dželļ sons, - ka šie nāves gadījumi ir visu sa* režģījuši... bez tam - ir vēl kas vērā ņc manis. Vai bēgšana palīdzēs?

- Protams! Mēs tiksim vaļā no šī cilvēka, kas mani tik ļoti ienīst.

- Ja kāds tevi tik ārprātīgi ienīst, viņi var neatstāties no tevis.

-Tu gribi teikt... tu gribi teikt... ka es nekad vairs netikšu vaļā? Nekad mūžn vairs nejutīšos drošībā?

- Mīļā... viss būs labi. Es rūpēšos par tevi. Es tevi nosargāšu.

Viņa tam piekļāvās.

- Tu to darīsi, Džink? Tu parūpēsies, lai ar mani nenotiek nekas ļauns?

Viņa norima, piekļāvusies vīra krūtīm, un viņš to lēni un maigi atguldīja atpūtas krēslā.

- Ak, es esmu gļēvule, - viņa murmināja, - tāda gļēvule... ja tik es zinātu, kurš... un kāpēc?... Padod manas tabletes - dzeltenās, ne brūnās. Jāiedzer kaut kas nomierinošs.

- Dieva dēļ, Merīn, nedzer tās tik bieži!

- Labi... labi... Reizēm liekas, ka zāles neatstāj nekādu iespaidu...

Viņa pacēla galvu un ieskatījās vīram sejā.

Viņa smaidīja - skaudri un reizē liegi.

- Tu rūpēsies par mani, Džink? Zvēri, ka rūpēsies...

- Vienmēr, mana mīļā, - sacīja Džei-sons Rads. - Es būšu ar tevi līdz pēdējam brīdim.

Viņa iepleta acis.

- Tu izskatījies tik... tik savāds, to teikdams.

- Vai t iešām? Kāds tad es izskatījos?

- Nezinu... nemāku paskaidrot. Ka kā klauns, kurš smejas par kaut ko |ol| loti skumju, kas zināms vienīgi viņam pašam.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Nākamajā dienā inspektors Kredoks apciemoja mis Mārplu.

Dermots izskatījās nomākts un pārguris.

- Apsēdieties un jūtieties kā mājās, - mis Mārpla norūpējusies aicināja. - Redzu, ka pārdzīvojat grūtu laiku.

- Man nepatīk neveiksmes, - atzināl Dermots. - Divas slepkavības divdesmit četru stundu laikā. Nākas atzīt, ka ctn neprotu savu darbu tik labi, kā biju do mājis. Krustmāte Džeina, uzcienājiet mani ar tasi labas tējas un sviestmaizīti un mieriniet mani, stāstot savas atml ņas par agrāko laiku dzīvi Sentmerimi dā.

Vecā dāma līdzjūtīgi noklakšķināļa mēli.

- No tādas runāšanas nav nekāda labuma, manu zēn, un es neticu, ka sviestmaize maz vispār ir tas, kas jums šobrid vajadzīgs. Džentlmenis, pārdzīvojot vilšanos, izjūt nepieciešamību pēc kaut kā stiprāka par tēju. - Kā parasti, mis Mārpla vārdu “džentlmenis” izteica tā, it kā runātu par kādas nepazīstamas sugas pārstāvi. - Es ieteiktu krietnu porciju laba viskija ar sodu, - viņa piedāvāja.

- Patiešām, krustmāte Džeina? Lai iet, es neatteikšos.

- Un pati arī pasniegšu. - vecā dāma cēlās kājās.

- O, nē, neapgrūtiniet sevi! Atļaujiet man, vai varbūt pateikt mis Kāviņusauca?

- Mis Naitas rosīšanās mūs tikai traucēs, - iebilda mis Mārpla. - Viņa uzradīsies ne ātrāk kā pēc minūtēm divdesmit, kad nesīs tēju, tā ka līdz tam šeit valdīs miers un klusums. Jūs labi darījāt, ka nezvanījāt pie ārdurvīm, bet vispirms pienācāt pie loga. Mēs iegūsim laiku, varēsim netraucēti aprunāties divatā.

Viņa piegāja pie bufetes istabas stūrī un izņēma viskija pudeli, sifonu ar sodas ūdeni un glāzi.

- Jūs kā allaž protat sagādāt pārsteigumu, - iesaucās Dermots Kredoks. - Ne kad nebūtu iedomājies, ka jūsu bufete glabā ko tamlīdzīgu! Krustmāte Džeina, vai varu būt pārliecināts, ka neesat vieni tūļā alkoholiķe?

- Nu gan pateicāt! - mis Mārpla izlikās sašutusi. - Nekad neesmu bijusi absolūta atturlbniece. Kādam stiprākam mal« kam allaž jābūt pa rokai - reizēm, kad gadās nervu šoks vai kādam citam neparedzētam gadījumam. Tādos brīžos 1as ir nenovērtējams. Vai tādā reizē, kad tevi negaidot apciemo džentlmenis. Ludzu! - Ar triumfējošu smaidu sejā mis Mārpla sniedza viņam tikko slavinātā dzēriena glāzi. - Un necentieties izklaidēt mani ar vieglām sarunām - vienkārši pasēdiet un atslābinieties!

- Jūsu gadagājuma sievietes droši vien kļuva par apbrīnojamām sievām, - nos talģiski bilda Dermots.

- Varu droši apgalvot, manu zēn, ka mana gadagājuma sieviete, kādu jūs vl ņu idealizējat savā iztēlē, mūsdienās iz rādītos pagalam nepiemērota dzīvesbiedre. Tajos laikos jaunām lēdijām nebija ie teicams būt intelektuālām, un pavisam nedaudzām paveicās mācīties universitāte, vēl retāk iegūt kādu zinātnisko grādu.

- Ir lietas, kas vērtējamas augstāk par zinātniskiem grādiem, - Dermots nebija pārliecināms. - Viena no tām - ja sieviete saprot, kad vīrietim nepieciešama glāze viskija ar sodu, un prot viņam to pasniegt īstajā brīdī.

Mis Mārpla sirsnīgi uzsmaidīja viņam.

- Bet tagad stāstiet, - viņa skubināja, - vismaz tik, cik drīkstat.

- Jums droši vien zināms tikpat daudz, cik man. Bez tam jums noteikti ir kaut kas padomā. Ko jūs domājat par nenogurdināmo darbarūķi, neaizvietojamo mis Naitu? Vai viņa nevarētu izrādīties meklējamais ļaundaris?

- Apžēliņ! - iesaucās pārsteigtā mis Mārpla. - Kāpēc lai mis Naita būtu pastrādājusi šos noziegumus?

- Tāpēc, ka mis Naita ir persona, kuru nekādi nevar turēt aizdomās, - Dermots omulīgi attrauca. - Tā ir viena no jūsu metodēm, kā veiksmīgi atklāt noziegumu.

- Nav tiesa, - mis Mārpla enerģiski ie bilda. - Es gan esmu teikusi un atkal un atkal atkārtojusi, un ne tikai jums, ma nu dārgo zēn, ka vainīgā persona gan drīz vienmēr ir tā skaidri redzamā. Pii mām kārtām aizdomās vienmēr tiek tu rēts vīrs - vai sieva, un loti bieži izrādās, ka vainīgs tik tiešām ir upura vīrs va! sieva.

- Jūs runājat par Džeisonu Radu? - Dermots purināja galvu. - Tas cilvēks dievi na Merīnu Gregu.

- Es nerunāju par konkrētu personu, - mis Mārpla atturīgi sacīja. - Nogalināja Heterl Bedkoku. Uz kuru krita aizdomas vis pirms? Protams, uz viņas vīru, un versija tika pārbaudīta. Tad mēs nācām pie slēdziena, ka patiesībā noziegums bija vērsts pret Merīnu Gregu, un atkal vispirms meklējām slepkavu starp viņai tuvām per sonām, un atkal sākām - kā jau es teicu - ar vīru. Jo ir neapšaubāmi pierādīts, ka biezi vien tie ir tieši vīri, ks grib atbrīvoties no savām sievām, gan jāatzīst, ka parasti tālāk par gribēšanu viņi neaiziet un nekādu praktisku rīcību neuzsāk. Bet es jums pie krītu, manu zēn, ka Džeisons Rads patiesi no visas sirds ir uzticīgs Merīnai Gregai. Protams, varētu būt, ka no viņa puses tā ir ārkārtīgi rafinēta izlikšanās, kaut gan grūti noticēt. Turklāt nav iedomājams motīvs, kāpēc viņam Merīna būtu jānogalina. Ja Džeisonam būtu padomā precības ar kādu citu sievieti, tad taču nav nekā vienkāršāka par laulības šķiršanu - šī procedūra ir kinolaužu, ja tā var teikt, otra daba. Arī nekādu materiālu labumu viņš negūtu. Rads nav nabags, viņam ir sava karjera un, kā es saprotu, pat loti veiksmīga. Tātad - noziedznieks jāmeklē plašākā lokā, un tas jau ir sarežģītāk, jā, daudz sarežģītāk.

- Saprotu, - Dermots iejūtīgi sacīja. - Jums, kam sveša kinolaužu dzīve, grūti orientēties viņu savdabīgajās attiecībās, savstarpējos skandālos un pārējās nebūšanās.

- Zinu tomēr vairāk, nekā spējat iedomāties, - vecā dāma viltīgi iebilda un turpināja: - Esmu rūpīgi izstudējusi daudzus rakstus žurnālos “Confidential", “Film Life", “Film Talk" un “Film Topics”.

Dermots Kredoks nejaudāja noturēties, sirsnīgi neiespurdzies.

- Piedodiet, bet man jāsmejas, iztēloļo ties jūs sēžam pie žurnālu kaudzes un cītīgi studējam šo literatūru.

- O, tur atklājas daudz interesantu lietu, - mis Mārpla iecietīgi teica. - Pro tams, rakstības stils nav nekāds izcilais, ja to vispār var saukt par stilu. Jutos vi lusies ari tādā ziņā, ka nekas nav maini jies kopš manām jaunības dienām. To laik bija žurnāli "Modern Society " un “77i Bits”, un vēl citi līdzīgi. Daudz tenku, Daudz skandalozu notikumu. Galvenokārt viņi raksta par to, kurš kurā iemīlc jies, kurš no kura šķiras un tā tālāk. Ja runājam atklāti, tieši tas pats jau notiek ar visiem cilvēkiem un visur, ari šeit» Sentmerimīdā, Jaunbūvē... Cilvēka daba savā būtībā ir visur vienāda... Bet atgriezīsimies pie jautājuma, kas varētu gribftl nogalināt Merīnu Gregu, pie tam tik ļoti, lai pēc viena neveiksmīga mēģinājuma turpinātu sūtīt draudu vēstules un atl kārtoti uzbruktu viņas dzīvībai. Iespējams, ka tas ir kāds, kurš maķenīt... - un viņa viegli piesita sev pie deniņiem.

- Jā, - Kredoks piekrītoši palocīja, galvu, - izskatās, ka tā. Diemžēl ne vienmi'i pēc cilvēka ārējā izskata var noteikt, cik stabils ir viņa garīgais stāvoklis.

- O, jā, - mis Mārpla dedzīgi piebalsoja, - to es zinu. Vecās misis Paikas otrais dēls Alfrēds likās pilnīgi normāls un saprātīgs jauneklis. Pat par daudz normāls, ja saprotat, ko es gribu teikt, bet atklājās, ka īstenībā viņš ir īsts psihopāts, ārkārtīgi bīstams. Viņu ievietoja psihiatriskajā sanatorijā “Gaišais ceļš”, kur tagad, kā misis Paika stāsta, viņš jūtoties laimīgs un pilnīgi apmierināts. Viņu tur saprotot un uzskatot par vienu no visinteresantākajiem gadījumiem psihiatrijas praksē. Viņš esot loti lepns uz sevi. Jā, viss beidzās lieliski, taču pirms tam pāris reižu misis Paika tik tikko izglābās, kad Alfrēdam bija uznācis trakums.

Kredoks klusībā apsvēra iespējamo paralēli starp kādu no Merīnas Gregas svītas un misis Paikas otro dēlu.

- Viens no nogalinātajiem, - mis Mārpla turpināja, - ir itāliešu virssulainis. Kā zināms, savā nāves dienā viņš pabija Londonā. Vai ir zināms, ko viņš tur darīja? Tas ir, ja jūs to drīkstat stāstīt, - viņa apzinīgi piemetināja.

- Londonā viņš ieradās pusdivpadsmi tos no rīta, bet, ko pilsētā darīja, nav /.I nāms, izņemot to, ka bez ceturkšņa divos viņš apmeklēja banku un noguldīja uz sava rēķina piecsimt mārciņas skaidra naudā. Paša teiktais, ka viņš brauc uz Londonu apciemot slimu radinieku vai kādu citu tuvu cilvēku, kurš iekļuvis nepatikšanās, neapstiprinājās - neviens no radiniekiem nebija viņu redzējis.

Mis Marpla zīmīgi palocīja galvu.

- Pieci simti mārciņu. Jā, interesantu summa, vai ne? Varētu domāt, ka tā bija pirmā iemaksa, kam sekotu daudzas nākamās, vai jums tā neliekas?

- Jā, tā izskatās, - Kredoks piekrita.

- Droši vien tā bija visa skaidrā nauda, kas personai, kurai viņš draudēja, tajā bridi bijusi klāt. Varbūt viņš samierinājās ar ŠO summu, bet varbūt pieņēma to tikai kā le maksu kopā ar solījumu, ka turpmākās summas tuvākā nākotnē tiks paaugstināta'• Tādā gadījumā šeit neiederētos versija, k;i potenciālais Merinas Gregas slepkava ir no sacīti nabadzīgs vai cilvēks, kura rīcības pa matā ir personiska atriebība. Kā ari izslēi 1/ varbūtību, ka noziedznieks ir kāds no kino studijas darbiniekiem vai kalpotājs, vai dārznieks. Ja vien, - mis Mārpla uzsvēra, - šāda persona nedarbojas kā izpildītājs, bet nozieguma galvenais iniciators dzīvo kur citur. Tad kļūst saprotams virssulaiņa brauciens uz Londonu.

- Patiešām, Londonā apmetušies vairāki no tāvakara viesiem - Ardviks Fens, lx)la Brevstere, arī Margotas Benas dzīves vieta ir galvaspilsētā. Visi trīs bija pasākumā, visi trīs varēja satikties ar Džuze-pi kādā iepriekš norunātā vietā Londonā laikā no pulksten vienpadsmitiem līdz bez ceturkšņa diviem. Šajā laikā Ardviks Fens neatradās viesnīcā, Lola Brevstere bija devusies iepirkties, Margota Bena nebija savā fotodarbnīcā. Starp citu...

- Jā? - mis Mārpla mudināja. - Jūs gribējāt ko piebilst?

- Jūs interesējāties par bērniem. Par bērniem, kurus Merīna Grega adoptēja, pirms atklāja, ka pašai būs bērns.

- Jā, interesējos.

Kredoks pastāstīja, ko bija uzzinājis.

- Margota Bena, - mis Mārpla klusā balsī atkārtoja. - Man bija nojausma, ka jābūt kādam sakaram ar bērniem...

- Nespēju noticēt, ka pēc visiem šiem gadiem...

- Zinu, zinu, neviens nenoticētu. Bet vai jūs, dārgo Dermot, daudz saprotat no boi niem? Mēģiniet atcerēties sevi bērnībā! Vul atceraties kādu epizodi, kādu pārinodariju* mu, kas jūsu, mazā cilvēciņa, sirdī rādija lielas bēdas vai izsauca dusmu lēkmi — )ii tas, kas faktiski bija nesamērīgi dziļas sa» līdzinājumā ar notikušā reālo nozīmi? Bet jums tās bija pirmo reizi mūžā apzināti pārdzīvotās bēdas vai aizvainojums. Reiz kādā grāmatā - aizmirsu tās nosaukumu, bet autors bija lieliskais rakstnieks Kl čards Hjūzs, - lasīju par bērniem, kuri pārdzīvojuši viesuļvētru. Jā, pareizi, viesuļvētru Jamaikā. Un kā jūs domājat, kan uz viņiem bija atstājis visneaizmirstamāko iespaidu? Kaķis, kas kā traks šaudījies pa visu māju. Patiesībā tas bija vienīgais, ko viņi atcerējās, un visas pārdzīvotās šaus mas, satraukums un bailes saistījās ar ka ķa nesaprātīgo uzvedību.

- Savādi, ka jūs sākāt par to runāt, - domīgi teica Kredoks.

- Kāpēc savādi? Vai tas jums liek ko atcerēties?

- Jā, to dienu, kad gāja bojā mana māte. Man toreiz bija gadi pieci. Pieci vai seši. Es bērnistabā ēdu vakariņas, ruleti ar džemu. Tā man ārkārtīgi garšoja. Ienāca kalpone un sacīja guvernantei: “Vai nav šausmīgi? Notikusi avārija, un misis Kredoka gājusi bojā.” ...Vēl šobaltdien, kad es iedomājos par mātes nāvi, zināt, ko es redzu?

- Ko?

- Šķīvi, ruleti un džemu, un to, kā es sēžu un blenžu uz to. Blenžu un redzu, šodien tikpat skaidri kā toreiz, kā no vienas puses lēni sūcas džems. Es neraudāju un neteicu ne vārda. Atceros, sēžu kā sastindzis un blenžu uz ruleti ar džemu. Un zināt, vēl tagad, ja veikalā vai restorānā, vai pie kāda mājās es ieraugu ruleti ar džemu, visas toreiz pārdzīvotās šausmas, nelaimes sajūta un izmisums - viss atkal veļas pār mani. Dažreiz pirmajā bridi pat neapjēdzu šo izjūtu cēloni... Vai es jums neliekos mazliet jucis?

- Protams, nē. Man tas liekas dabiski un saprotami. Vispār tā ir interesanta parādība. Man radās ideja...

Atvērās durvis, un parādījās mis Naitu ar paplāti rokās.

- Dārgā, - viņa pārsteigumā iesaucās, - mums, izrādās, ir ciemiņš! Cik brīnišķīgi! Kā klājas, inspektor Kredok? Tūdaļ atnesīšu vēl vienu lasīti.

- Neraizējieties, mis Naita. - Dermots paguva ieteikties, kad mis Naita jau bija durvīs, - man te jau ir viens labs dzēriens!

Mis Naita pabāza galvu atpakaļ istabā.

- Es gribēju... mister Kredok, vai jūs. lūdzu, neiznāktu uz vienu minūti?

Mis Naita sagaidīja viņu vestibilā. Ieaicinājusi Dermotu ēdamistabā, viņa cieši aizvēra durvis.

- Esiet, lūdzu, uzmanīgāks, - viņa teica.

- Uzmanīgāks? Ko jūs ar to domājat, mis Naita?

- Attiecībā uz mūsu veco, dārgo kun dzi. Jūs zināt, viņa gan interesējas pai visu, taču tas nenāk par labu viņas veselībai - visas tās runas par slepkavībām un līdzīgām nejēdzībām. Mēs taču nevēlamies, lai viņa nokautos ar drūmām do mām un redzētu sliktus sapņus. Viņa ir tik veca un vārga, viņai jāvada dienas mierā un bezrūpībā. Viņa pie tā ir pieradusi. Es esmu pārliecināta, ka sarunas par slepkavībām un gangsteriem, un tamlīdzīgām satraucošām lietām atstāj ļoti sliktu iespaidu uz viņas nerviem.

Dermots uzjautrināti skatījās mis Naitā.

- Nedomāju, - viņš laipnā balsi sacīja, - ka kaut kas no tā, ko jūs vai es zinātu pastāstīt par slepkavībām, spētu pārmērīgi satraukt vai šokēt mis Mārplu. Es jums galvoju, cienijamā mis Naita, ka mis Mārpla var ar vislielāko aukstasinību apcerēt jebkuru slepkavību vai citus noziegumu veidus.

Un viņš devās atpakaļ uz viesistabu; mis Naita, sašutumā noklakšķinājusi mēli, sekoja Kredokam. Tējas dzeršanas laikā viņa uzstājīgi risināja sarunu par politiskās dzīves jaunumiem un atstāstīja dažādus, viņasprāt, amizantus notikumus. Kad beidzot, savākusi tējas traukus, izpalīdze aizvēra aiz sevis durvis, mis Mārpla atviegloti ievilka elpu.

- Beidzot būs miers, - viņa apmierināti sacīja. - Es ļoti ceru, ka kādu dienu nemēģināšu šo sievieti nogalināt! Tagad klausieties, Dermot! Ir dažas lietas, ko es vēlētos uzzināt.

- Un tās būtu?

- Gribu uzmanīgi izpētīt visu, kas taja svētku pusdienā notika Gosingtonhola. Sāksim ar misis Bentriju. Tūlīt pēc viņas ieradās vikārs. Tad nāca misis un misters Bedkoki, uz kāpnēm tobrīd stāvēja mērs ar kundzi, tas amerikānis Ardviks Fens, Lola Brevstere, reportieris no Mač-benemas “Herald & Argus” un fotogrāfe Margota Bena. Kā jūs teicāt, viņa ar savu kameru atradās kāpņu stūrī un fotografēja notiekošo. Vai redzējāt kādu no tām fotogrāfijām?

-Vienu es atnesu, lai jums parādītu.

Kredoks izvilka no kabatas fotogrāfiju. Mis Mārpla ieurbās tajā ar ciešu skatienu. Merīna Grega, nedaudz aiz viņas Džeisons Rads, Arturs Bedkoks, ar roku mazliet aizsedzis seju, izskatījās tāds ka apmulsis un bija nostājies aiz misis Bed kokas, kamēr tā, saņēmusi Merīnas Gre-gas roku savējā un galvu izslējusi, vērās aktrisē un runāja. Merīna neskatījās uz misis Bedkoku, viņa raudzījās pāri t;is galvai, likās, tieši kamerā vai varbūt pavisam nedaudz pa kreisi.

- Ļoti interesanti, - mis Mārpla sacīja. - Jūs zināt, man aprakstīja šo viņas sejas izteiksmi. Stings skatiens. Jā, tieši tāds. Likteņa neizbēgamība. Nē... ne tā. Vairāk izskatās pēc pilnīga emociju zuduma, nekā pēc bažām par nākotni... Vai jums tā neliekas? Es neteiktu, ka tās ir tieši bailes, kaut gan, protams, bailes spēj novest cilvēku tādā stāvoklī. Bailes paralizē. Taču es nedomāju, ka tās bija bailes... Es teiktu, ka tas drīzāk bija šoks! Dermot, manu dārgo zēn, es vēlētos, lai jūs, ja jums ir līdzi piezīmes, pateiktu man, ko Hetere Bedkoka teica Me-rinai Gregai tajā brīdī. Protams, es aptuveni zinu, par ko viņas sarunājās, taču man nepieciešams precizēt, tieši kādi vārdi tika izteikti. Dermot, jums ir dažādu cilvēku sniegtās liecības, vai ne?

Kredoks piekrītoši pamāja ar galvu.

- Jā, tūlīt sameklēšu. Man ir jūsu draudzenes misis Bentrijas, Džeisona Rada un vēl Artura Bedkoka liecības. Ka jau jūs teicāt, lai arī nedaudz atšķirīgas, būtībā visas ir par vienu un to pašu.

- Jā, bet tieši šis atšķirības ir svari gas. Manuprāt, tieši tās mums palīdzēs.

- Nesaprotu, kādā veidā, - atzinās Dermots, - bet jūs droši vien zināt, ko vēlaties. Jūsu draudzene, misis Bentrija] šajā ziņā, šķiet, bija visprecīzākā. Atceros... nē, pagaidiet, man te ir vesela kau dze piezīmju, lai allaž būtu pa rokai, ja kas vajadzīgs.

Viņš izvilka no kabatas mazu blociņu un ieskatījās tajā, lai atsvaidzinātu atmi ņu.

- Nav tieši vārds vārdā, - Kredoks paskaidroja, - bet šo to esmu piemetis. Acīmredzot misis Bedkoka bijusi priecīgi satraukta, nedaudz saspringta un ar kārtīgi apmierināta ar sevi. Viņa teikusi apmēram šādus vārdus: “Nespēju iz teikt, cik es esmu sajūsmināta, satieku lies ar jums! Varbūt jūs neatceraties, bet pirms daudziem gadiem Bermudās... būdama slima ar vējbakām, es tomēr piecēlos no gultas, lai tik jūs redzētu, un jūs iedevāt man savu autogrāfu, un la bija viena no visskaistākajām dienām manā dzīvē, diena, ko es nekad mU/.a neaizmirsīšu.”

- Kā redzams, viņa minēja vietu, bet neprecizēja laiku.

- Tieši tā.

- Un ko teica Rads?

- Džeisons Rads? Viņš atcerējās, ka misis Bedkoka teikusi Merinai, ka toreiz esot piecēlusies no slimības gultas, ka viņai bijusi gripa, bet viņa gājusi uz tikšanos ar Merīnu un joprojām glabājot tās autogrāfu. Džeisona liecība ir īsāka par misis Bentrijas stāstīto, taču saturs viens un tas pats.

- Viņš nepieminēja ne laiku, ne vietu?

- Nē, liekas, ka ne. Viņš izteicās ļoti aptuveni, teica - pirms gadiem desmit vai divpadsmit.

- Skaidrs. Un ko stāstīja misters Bed-koks?

- Misters Bedkoks atcerējās, ka Hete-re bijusi ārkārtīgi uzbudināta aiz sajūsmas, ka tiksies ar Merīnu Gregu, teica, ka viņa sieva bijusi mis Gregas pielūdzēja, ka Hetere viņam stāstījusi, kā reiz jaunībā, slima būdama, tomēr skrējusi uz tikšanos ar aktrisi, kā tikusi pie Merīnas Gregas autogrāfa. Viņš teica, ka nav iedziļinājies sievas stāstījumā, jo

tas noticis ilgi pirms tam, kad viņi ap precējās. Man radās iespaids, ka vitiA vienkārši neuzskata to notikumu par ir vērības cienīgu.

- Saprotu, - mis Mārpla noteica, - ja, saprotu...

- Un ko jūs saprotat? - vaicāja Krīv doks.

- Ne tik daudz, cik būtu gribējusi, - mi,[2]t Mārpla godīgi atzinās, - taču ir tāda sajūta, ka, ja tik es uzzinātu, kāpēc viņa sabojāja savu kleitu...

- Kas? Misis Bedkoka?

-Jā. Man tas šķiet tik savādi... tik ne izskaidrojami... ja tikai ne... bet, protams! Ak, manu zēn, nebiju domājusi, ka esmu tāda muļķe!

Ienāca mis Naita un iededza gaismu.

- Manuprāt, mums trūkst mazliet gaismas, - viņa moži konstatēja.

- Jā, - mis Mārpla piekrita, - jums taisnība. Tas ir tieši tas, kā mums trūka. Mazliet gaismas. Un šķiet, ka beidzot mēs esam to ieraudzījuši.

Izskatījās, ka tete-a-tete* ir galā. Krc-doks piecēlās.

- Atlicis noskaidrot tikai vienu, - viņš sacīja. - Kura no jūsu pagātnes vīzijām parādījās šoreiz?

- Visi mani ķircina par manām līdzībām, tomēr atzīšos - patiešām, īstajā brīdī atcerējos gadījumu ar Louristenu istabmeitu.

- Louristenu istabmeitu? - Kredoks izskatījās pagalam apmulsis.

- Meitenei, protams, nācās atbildēt arī uz telefona zvaniem, - mis Mārpla iesāka stāstu, - taču tas viņai īsti labi nepadevās. Nododamās ziņas kopējo jēgu viņa uztvēra labi, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju, bet tas, kā viņa to pierakstīja, dažkārt izraisīja muļķīgus pārpratumus. Manuprāt, meitene vienkārši slikti zināja angļu valodas gramatiku. Rezultātā atgadījās visai nepatīkami incidenti. Vienu viņas pierakstu es atceros, tas izskatījās apmēram tā: “Zvanīja misters Barouzs (šķiet, tāds bija zvanītāja vārds) un teica viņš apmeklējis misteru Elvestonu noskaidrot par sabrukušo žogu un viņš teica, ka žoga labošana nav viņa daļa. Tas ir īpašuma otrā pusē un viņš teica gribot zināt vai tas tā ir, lai rīkotos tālāk (ā ka tas būs atkarīgs no tā, vai viņš ii atbildīgs vai nē un viņam svarīgi zināl tiešo zemes gabala izvietojumu, pirms dot norādījumus pilnvarotajam.” Ka re dzat, tur neko daudz nevar saprast. Vai rāk neskaidrības, nekā informācijas.

- Ja jūs runājat par istabmeitām, - mis Naita iespurdzās, - tad tas noticis bries mīgi sen. Jau daudzus gadus neesmu dzirdējusi nekā par “istabmeitām”.

- Jā, tās ir senas atmiņas, - mis Mārpla miermīlīgi piekrita, - taču cilvēka da ba nemainās. Kā tad, tā tagad cilvēki kļūdās, un iemesli ir gandrīz vieni un lie paši. Ak, man tāds prieks, - viņa pēkšņi iesau cās, - ka tā meitene ir drošībā Bornmetā!

- Meitene? Kāda meitene? - Dermots nesaprata.

- Meitene, kas šuj kleitas un kas todien gribēja satikt Džuzepi. Kā viņu sauca?... Šķiet, Gledisa.

- Gledisa Diksona?

- Jā, tā viņu sauca.

- Jūs sakāt, Gledisa ir Bornmetā? Pie joda, kā gan jūs to varat zināt?

- Zinu, - laipni paskaidroja vecā dāma, -jo es viņu uz turieni aizsūtīju.

- Ko? - Dermots raudzījās viņā platām acīm. - Jūs aizsūtījāt? Kā jūs to varējāt izdarīt?

- Nu, aizgāju, satiku, - lēnīgi teica mis Mārpla, - iedevu naudu un ieteicu paņemt dažas brīvdienas, vēl pieteicu, lai uz mājām neraksta.

- Kāpēc jūs to darījāt?

- Protams, tāpēc, ka negribēju, lai viņu nogalina, - nevainīgi samirkšķinādama acis, mis Mārpla rāmi atbildēja.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

- Saņēmu ļoti mīļu vēstuli no lēdijas Konvejas! - Divas dienas vēlāk, ienesdama paplāti ar brokastīm, priecīgi paziņoja mis Naita. - Atcerieties, es jums stāstīju par viņu? Brīžiem viņa uzvedas diezgan dīvaini, vai saprotat? - izpalīdze pa-bungāja ar pirkstu sev pa deniņiem. - Ari ar atmiņu viņai švaki - nepazīst radiniekus, sūta tos projām.

- Varbūt tā nav slikta atmiņa, bet gan apzināta viltība?

- Nu, nu, - mis Naita tā kā saīga, - vai mēs neesam pārāk iedomīgas, tā runa jot? Ziemas lēdija Konveja parasti pavada Velsā, Belgreiva viesnīcā, Lendadnu Tik jauka viesnīca! Un kāda sabiedrība! Skaista apkārtne un burvīga aizstiklota terase! Viņa raksta, ka vēlētos, kaut  varētu viņai piebiedroties, - mis Naila nopūtās.

Mis Mārpla piecēlās gultā sēdus.

- Bet, lūdzu, - viņa sacīja, - ja jūs aicina... ja jūs esat tur nepieciešama un Ja vēlaties braukt...

- Nē, nē, ne dzirdēt negribu! - izpali dze viņu pārtrauca. - O, nē, nebiju ne tuvu tā domājusi! Ko gan misters Rei-monds Vests par to teiktu? Mums ir noruna, ka, ja būs vajadzība, es pārvākšos piejums pavisam, uz pastāvīgu dzīvi. (), nē, nē, es nekad, pat ne domās nepieļauju iespēju, ka varētu atteikties no sava pienākuma. Par vēstuli ieminējos tik tāpat, garāmejot, tāpēc, lūdzu, neuz traucieties, dārgā, - un viņa viegli pakla pēja pa mis Mārplas plecu, - mēs netik sim pamestas, nē, nē, patiešām nē. Mēs tiksim aprūpētas un lutinātas, un (iks darīts viss, lai mēs vienmēr justos laimīgas un apmierinātas.

Un viņa izsteidzās no istabas. Brīdi mis Mārpla nekustīgi sēdēja, raudzīdamās uz brokastu paplāti un nejuzdama ne mazāko apetīti. Bet tad vecās dāmas skatienā pamodās cieša apņemšanās un viņa, pacēlusi telefona klausuli, enerģiski uzgrieza numuru.

- Dakter Heidok?

- Klausos.

- Šeit Džeina Mārpla.

- Vai kas noticis? Vai beidzot vajadzīga mana profesionālā palīdzība?

- Nē, - mis Mārpla teica ļoti izlēmigā balsī, - bet es vēlos redzēt jūs, cik drīz vien iespējams!

Kad doktors Heidoks ieradās, mis Mārpla viņu sagaidīja, vēl nepiecēlusies no gultas.

- Jūs izskatāties kā pats veselības iemiesojums, - viņš neapmierināti noburkšķēja.

- Tas tad arī ir patiesais iegansts, kādēļ vēlējos, lai jūs ierastos, - atcirta mis Marpla, - pateikt jums, ka jūtos absolūti vesela.

- Oriģināls iegansts, lai izsauktu ar stu, es teiktu.

- Jā, esmu pilnīgi vesela, pietiekami spēcīga, un ir absurds luret mājās svešu cilvēku. Lai visu piekoptu un veiktu vaja dzīgos ikdienas darbus, katru rītu iero das Čerija, un ar to pilnīgi pietiek, neredzu nekādu vajadzību, lai kāds te vel 11/. turētos pastāvīgi!

- Uzdrošinos aizrādīt, ka es gan redzu, - ārsts iebilda.

- Es arī redzu - redzu, ka, jo vecāks jūs kļūstat, jo kašķīgāks! - atcirta mis Mārpla.

- Palūgšu neapsaukāties! Jā, savos gados jums tiešām ir pietiekami laba veselība. Jā, jūs bijāt saķērusi bronhītu, kas nu nepavisam nav ieteicams jūsu vecumā. Turklāt dzīvot vienai, ņemot vēra jūsu gadus, ir liels risks. Iedomājieties, kādu vakaru jūs paklūpat un noveļaties pa kāpnēm vai izkrītat no gultas, vai jums paslīd kāja vannā, kas notiks? Tui nu jūs gulēsiet, un neviens pat nezinās!

- Iztēloties jau var daudz ko, - mis Mārpla viņu izsmēja. - Var taču gadīties, ka mis Naita noveļas pa kāpnēm un e.s, izsteigtisies paskatīties, kas tas par troksni, uzkrītu tai virsū.

- Nevajag zoboties par mani, - Heidoks izskatījās nedaudz aizvainots. - Laiks sākt pierast, ka esat vecāka dāma, kurai nepieciešama pienācīga aprūpe. Ja jūs kaitina šī sieviete, nolīgstiet citu!

- Viegli pateikt, - mis Mārpla saīga.

- Sameklējiet kādu no sievietēm, kas kalpoja pie jums agrāk, kādu, kuras klātbūtne jūs apmierinātu. Es labi saprotu, ka šī vecā vista jūs tracina, ari mani viņa spētu izvest no pacietības. Sazinieties ar kādu, kas jau strādājusi un dzīvojusi pie jums. Jūsu māsasdēls ir viens no šodien vislabāk apmaksātajiem autoriem, materiālo pusi viņš nokārtos, jums atliek vienīgi sameklēt vajadzīgo personu.

- Protams, Reimonds manā labā darīs visu iespējamo, viņš ir pati eēlsirdība, taču pareizo cilvēku būs grūti atrast. Jaunajiem ir pašiem sava dzīve, bet no maniem bijušajiem kalpotājiem, - viņa skumji piebilda, - daudzi diemžēl jau atrodas viņsaulē.

- Bet jūs - šajā un, ja vien parūpēsieties par sevi, nodzīvosiet vēl ilgus gadus.

Heicloks cēlās kājās.

- Pietiks velti nosist laiku. Jūs izskatāties vesela kā rutks. Nav jēgas mērīt asinsspiedienu vai taustīt pulsu un izvaicāt, kā jūtaties. Bet jūsu prāts ir nodarbināts ar vietējo noziegumu atšķetināša-nu, kaut ari vairs nevarat skraidīt apkārt un okšķerēt, kā to vēlētos. Uz redzēšanos, man jāsteidzas ārstēt īstus slimniekus, ciematā vairākas saslimšanas: kādi astoņi vai desmit saķēruši masaliņas, pusducis gul ar garo klepu, vienā gadiju mā ir aizdomas uz skarlatīnu, un kur vel vizītes pie pastāvīgajiem pacientiem!

Doktors Heidoks pusteciņus izmetās 110 istabas, bet mis Mārpla, saraukusi pieri, iegrima pārdomās... Doktors pateica kaut ko, kas... ko gan viņš tādu pateica? Jāapmeklē pacienti... saslimšanas ciematā... saslimšanas... Ar strauju rokas vēzienu mis Mārpla atgrūda paplāti ar brokastīm un paķēra telefona klausuli.

- Dollij? Šeit Džeina. Gribu jums ko pajautāt, klausieties uzmanīgi: vai tais nība, ka jūs inspektoram Kredokam tei cāt, ka Hetere Bedkoka gari un apnicīgi stāstījusi Mennai Gregai par to, kā viņa, neskatoties uz saslimšanu ar vējbakām, gājusi, lai tiktos ar aktrisi un iegūtu tās autogrāfu?

- Jā.

- Vējbakas?

- Nūjā... kaut kas tamlīdzīgs. Saprotiet, tieši tobrīd mēs ar misis Olkoku apspriedām vodkas īpašības, tādēļ es nepievērsu īpašu uzmanību Heteres runai.

- Vai esat pārliecināta, - mis Mārpla dziļi ievilka elpu, - ka viņa nerunāja par garo klepu?

- Garo klepu? - misis Bentrija bija pārsteigta. - Protams, ka nē! Garā klepa dēļ taču viņai nebūtu radusies vajadzība pūderēties un krāšļoties!

- Saprotu, jūs ievērojāt... Dollij, vai viņa noteikti runāja par kosmētikas lietošanu?

- Viņa to īpaši uzsvēra, jo redziet - vispār Hetere nemīlēja krāsoties. Taču jums taisnība, tās nebija vējbakas... Varbūt nātrene?

- Jūs to sakāt tikai tāpēc, ka reiz pati saslimāt ar nātreni un tādēļ netikāt uz kāzām. Dollij, jūs esat bezcerīgs gadījums, pavisam bezcerīgs!

Pārtraukdama pārsteigtās misis Ben-trijas protestu: - Bet Džeina... - vecā dāma ar skaļu blaukšķi nometa klausuli uz aparāta un dusmīgi nošņācās, skaņa atgādināja kaķa šķaudīšanu. Pamazām prāts pievērsās personīgās labklājības problēmai. Florensa? Vai uzticamā Flo-rensa - grenadieris, ne istabmeita - būs pierunājama pamest savu ērto, mazo mājiņu, lai atkal rūpētos par kādreizējo saimnieci? Uzticamā Florensa bija viņai ļoti pieķērusies... taču tagad uzticamo Florensa bija labi iekārtojusies savā ērta jā namiņā... Mis Mārpla nīgri pakratīji) galvu.

Aiz durvīm atskanēja rotaļīgs rat-tat-tat-tat.

- Ienāciet, - teica mis Mārpla, un durvīs parādījās Čerija.

- Nāku pēc paplātes, - viņa paskaidroja. - Vai kas noticis? Jūs izskatāties nomākta.

- Jūtos tik bezpalīdzīga, - mis Mārpla pažēlojās, - veca un bezpalīdzīga.

- Nepārdzīvojiet tā, - mierinošā balsi sacīja Čerija, paņemdama paplāti. - Jus ne tuvu neesat bezpalīdzīga. Jūs nezinal visu, ko par jums runā ciematā, ari Jaunbūvē praktiski katrs zina jūsu vārdu. Ko tik nestāsta par jūsu aso prātu un noziegumiem, ko esat atklājusi! Viņi neuzskata jūs par vecu un bezpalīdzīgu. Tā ir viņa. kas cenšas jums to ieborēt.

- Viņa?

Čerija sparīgi pameta ar galvu uz durvīm aiz sevis.

- Kaķene kas kaķene, tā jūsu mis Nai-ta. Neļaujiet viņai uzkundzēties!

- Viņa ir ļoti laipna, - mis Mārpla, vilcinādamās un kā gribēdama sevi pārliecināt, piemetināja: - No tiesas, ļoti laipna.

- Saka, ka aiz rūpēm noveco, - Čerija pamācoši bilda. — Uzbāzīga laipniba rūpes vien sagādā, vai ne?

- Ak, - vecā dāma smagi nopūtās, - mums katram sava rūpe.

- Tā ir. - Čerija piebalsoja. - Negribas gausties, taču dažbrīd jūtu, ka, vēl kādu laiku padzīvojot kaimiņos misis Hārtve-lai, mēs beigu beigās nonāksim līdz pamatīgam skandālam. Vecajai kaķei mūždien saskābis ģīmis, to vien zina, kā kla-čoties un sūdzēties. Arī Džimam tas viss jau līdz kaklam. Vakar vakarā viņš un kaimiņiene gandrīz saplūcās - mēs, redziet, esot par skaļu atskaņojuši “Mesu"! Kā var iebilst pret “Mesu"? Tā taču ir reliģiska mūzika!

- Vai viņa iebilda pret to?

- Sarīkoja īstu traci - dauzīja pa sienu un izkliedza visādus apvainojumus.

- Varbūt nevajadzētu spēlēt tik skaļi?

- Džimam patīk, ja ir skaļi. Viņš saka, ja nav pietiekamā skaļumā, mūzika nesniedz vajadzīgo baudījumu.

- Tomēr, - mis Mārpla iebilda, - tas varētu būt nedaudz traucējoši otram, kurš nav tik muzikāls.

- Vainīgas sasodītās dviņumājas, kam viena siena kopēja, - tā jau nav siena, bet visīstākais papīrs! Ja tā padomā, liela jēga no šīm jaunajām mājām nav. Tās izskatās modernas un gaumīgas, bel liedz cilvēkam paust savu individualitāti, lai tūdaļ kāds negāztos tev virsū kā ķie-ģeļmūris!

Mis Mārpla smaidīdama klausījās jaunajā sievietē.

-Jūs esat izteikta individuāliste, Čerij.

- Jūs domājat? - Čerija jautri atsmēja, bet tad nopietni iesāka: - Es gribētu... - un apklusa. Pēkšņi viņa izskatījās ārkārtīgi apmulsusi. Viņa nolika paplāti uz galda un pienāca tuvāk gultai. - Es gribētu zināt, vai jūs uzskatītu par lielu nekaunību no manas puses, ja es uzdrošinātos jums kaut ko pajautāt? Jūs jau varētu atbildēt tikai: “Par to nevar būt ne runas!" un ar to tad viss būtu pateikts.

- Vai vēlaties, lai es ko izdaru?

- Ne gluži. Runa ir par tām istabām virs virtuves. Neviens tās neizmanto, vai ne?

- Nē.

- Kādreiz tur esot dzīvojis dārznieks ar sievu, bet ļoti sen. Ko es gribēju pajautāt... ko mēs ar Džimu gribam pajautāt... Vai mēs tās nevarētu dabūt? Es domāju, vai mēs nevarētu nākt dzīvot piejums?

Mis Mārpla pārsteigta raudzījās Čerijā.

- Bet jūsu skaistā, jaunā māja Jaunbūvē?

- Mums abiem tā ir līdz kaklam. Jā, mums patīk visas tās modernās labierīcības, taču arī citur var tādas iekārtot, un telpas šeit ir lielākas, un ja Džims vēl varētu dabūt to istabu virs staļļa... Džims to izremontētu, tā izskatītos kā jauna, un tur viņš varētu brīvi darboties ar sa viem modeļiem, nevajadzētu mūždien meklēt vietu, kur tos nolikt. Turklāt, ja mēs turētu mūzikas centru tur, jūs to diez vai vispār dzirdētu.

- Čerij, vai jūs par to runājat nopietni?

- Jā, pavisam nopietni. Džims un es, mēs daudzreiz esam to pārrunājuši. Jebkura laikā Džims šeit varētu salabot visu, kas vajadzīgs - ziniet, santehniskic vai kādi koka darbi, bet es rūpētos par jums ne sliktāk par mis Naitu. Zinu, ka jūs uzskatāt mani par nedaudz paviršu, bet es centīšos laboties - rūpīgāk vēdināšu matračus, uzmanīgāk mazgāšu traukus, bez tam es esmu laba virēja. Vakar-dien gatavoju befstrogonovu - nudien, garšoja lieliski.

Mis Mārpla vērtējoši noskatījās jauna jā sievietē.

Čerija atgādināja kārīgu kaķēnu - vi talitāte un dzīvotprieks tā vien staroja no viņas. Mis Mārpla iedomājās par Floren-su. Protams, uzticamajai Florensai ar mājsaimniecības vadīšanu veiktos daudz labāk. (Mis Mārpla ne sevišķi paļāvās uz

Čerijas daudzsološo solījumu laboties.) Taču Florensai bija vismaz sešdesmit pieci, varbūt pat vairāk. Un vai viņa gribēs mainīt dzīvesvietu? Uzticamā Floren-sa varbūt piekristu tikai aiz cieņas pret mis Mārplu. Bet vai mis Mārpla vēlējās, lai uzticamā Florensa upurējas? Vai nepietika jau ar to, ko viņai nācās pārciest mis Naitas pārmērīgi dedzīgās ziedošanās dēļ? Čerija, lai arī izturējās pret darbu ar bērnišķīgu vieglprātību, tomēr pati gribēja nākt dzīvot pie viņas. Turklāt Če-rijai piemita tās rakstura īpašības, kas šobrīd vecajai dāmai šķita visnoderīgākās - sirsnīgums, dzīvīgums un dzija interese par visu apkārt notiekošo.

- Protams, es negribētu, - Čerija pārtrauca klusumu, - lai iznāk tā, it kā es ļaunprātīgi kārotu pēc mis Naitas vietas.

- Par mis Naitu nav jāuztraucas, - mis Mārpla beidzot bija izlēmusi, - viņa ar lielāko prieku brauks uz Lendadno, kur viesnīcā apmetusies kāda tur lēdija Kon-veja, un ļoti labi pavadīs laiku. Čerij, mums būs viss sīki jāapspriež, un es vēlētos aprunāties arī ar jūsu vīru, un... ja no tiesas domājat, ka te jums būs labāk...

- O, jā, mums te būs ļoti labi! - Čerija līksmi iesaucās. - Varat uz mani paļau ties, savus pienākumus es pildīšu, ka pienākas. Ja vēlaties, es lietošu arī slotu un saslauku liekšķeri.

Mis Mārpla nosmējās par augstsirdīgo uzupurēšanos.

Čerija paņēma paplāti.

- Jāķeras pie darba. Šorīt nokavējos, klausīdamās jaunumus par nabaga Arturu Bedkoku.

- Arturu Bedkoku? Kas ar viņu nolicis?

- Vai neesat dzirdējusi? Viņš atrodas policijas iecirknī. Viņi to izsaukuši, lai viņš “palīdzētu izmeklēšanai”, un jūs saprotat, ko tas parasti nozīmē.

- Kad tas notika? - mis Mārpla stingri noprasīja.

- Šorīt, - atteica Čerija. - Manuprāt, tam ir sakars ar to, ka viņš reiz bijis precējies ar Merīnu Gregu.

- Ko-o? - mis Mārpla spēji iztaisnoja muguru. - Arturs Bedkoks bijis precējies ar Merīnu Gregu?

- Izrādās. Neviens neko nezināja. Tas bija misters Apšovs, kas izstāstīja. Kārto dams firmas darījumus, viņš pāris reizes bijis Štatos, tur tad arī dzirdējis visādas runas. Tas esot noticis loti sen, īstenībā - pirms viņa uzsāka savu aktrises karjeru. Abi bijuši kopā kādus pāris gadus, bet tad viņa sākusi gūt panākumus, un viņš, protams, vairs nav bijis tai pietiekami labs. Tā nu viņi ātri izšķīrušies - Amerikā tas neesot sarežģīti - un Arturs vienkārši pagaisis, ja tā var teikt. Tas izskatās pēc viņa - aiziet mierīgi, bez lieka trača. Apmainījis vārdu un uzvārdu, viņš atgriezās Anglijā. Tas noticis pirms daudziem gadiem. Kas varēja iedomāties, ka kaut kas tāds iespējams mūsu laikos, vai ne? Tomēr iespējams. Tagad policijai radušās pamatotas aizdomas.

- O, nē! - iesaucās mis Mārpla. - O, nē! Tam nevajadzēja notikt! Ja vien es zinātu, ko man darīt... Jā, tieši tā jādara. - Viņa enerģiski pamāja ar roku. - Aiznesiet paplāti, Čerij, un uzsūtiet augšā mis Naitu! Es ceļos.

Čerija paklausīgi aizsteidzās. Ģērbjoties mis Mārplas pirksti aiz uzbudinājuma viegli trīcēja. Tas viņu saērcināja - kā vienmēr, atklājot, ka kaut kas spēj viņu satraukt. Kad pēdējais āķis bija aizķerts, istabā iedrāzās mis Naita.

- Vai saucāt mani? Čerija teica, ka... J

Mis Mārpla viņu pārtrauca:

- Izsauciet inču!

- Piedodiet... - izpalīdze pārsteiguma iepleta muti.

- Inču, - atkārtoja mis Mārpla, - piezvaniet Inčam! Sakiet, lai brauc tūlīt!

- O, es sapratu. Jūs domājat taksistu. Bet vai tad viņa vārds nav Roberts?

- Man, - mis Mārpla uzsvēra, - viņš ir Inčs un tāds ari paliks! Bet pasteidzieties, sakiet, lai brauc nekavējoties!

- Vai vēlaties doties nelielā izbraucienā?

- Jums viņam tikai jāpiezvana, - mis Mārpla aizrādīja, - un dariet to ātri, lūdzu!

Mis Naita šaubīdamās pakratīja galvu, tomēr darīja, kā pavēlēts.

- Vai mēs jūtamies labi, dārgā? - mis Naita bažīgi ievaicājās.

- Mēs abas jūtamies ļoti labi, - vecā dāma atcirta, - bet es jūtos īpaši labi. Kūtrums man nepiestāv un nekad nav bijis raksturīgs. Aktīva darbošanās ir tas, pēc kā es jau, kur tas laiks, ilgojos.

- Vai misis Beikere jūs sarūgtināja?

- Neviens mani nesarūgtināja. Jūtos pavisam labi. Mani vienīgi kaitina atklājums par savu muļķību. Tik tiešām, ja doktors Heidoks šorīt nebūtu uzvedinājis mani uz pareizām domām... Tagad mani interesē viens - vai es pareizi atceros... Kur ir mana medicīnas rokasgrāmata? - Pametusi ar roku, lai mis Naita pakāpjas sāņus, vecā dāma stingrā soli izgāja no istabas. Atradusi vajadzīgo grāmatu plauktā lejasstāva viesistabā, viņa, nepacietīgi murminādama, pārlasīja satura rādītāju, tad. noteikusi: - Divi simti desmitā, - uzšķīra vajadzīgo lappusi uņ, brītiņu lasījusi, apmierināti palocīja galvu.

- Ārkārtīgi zīmīgi, - viņa sacīja, - un ārkārtīgi neparasti. Nedomāju, ka kaut kas tāds varētu ienākt kādam prātā. Es pati nekad neiedomātos, ja, tā sakot, viena nejaušība nebūtu izraisījusi otru.

Vecā dāma aizdomājās. Starp uzacīm iegūla dziļa rieva. Ja būtu vēl kāds...

Viņa pārcilāja prātā visus, kuri bija aprakstījuši savu klātbūtni tās dienas notikumos Gosingtonholā...

Viņas acis iepletās - jā, tur bija vel kāds... bet, mis Mārpla apsvēra, vai no viņa būs kāds labums? Par vikāru nekad nevarēja būt drošs. Pilnīgi neprognozējams cilvēks.

Neskatoties uz savām šaubām, viņa piesteidzās pie telefona aparāta un uz grieza numuru.

- Labrīt, vikār! Šeit mis Mārpla.

- Ak, jā, mis Mārpla. Vai varu jums ka palīdzēt?

- Ceru, ka varēsiet. Sakarā ar sarīkojuma dienu, kad nomira nabaga misis Bedkoka. Kā es sapratu, jūs stāvējāt pavisam tuvu Merinai Gregai, kad ieradās misters un misis Bedkoki.

- Jā, jā, es tikko biju sasveicinājies ar cienījamo aktrisi, tieši pirms viņiem. Kāds traģisks notikums!

- Jā, diemžēl. Vai atceraties, misis Bedkoka sarunā ar mis Gregu atgādināja tai par viņu iepriekšējo tikšanos Bermu-dās, uz kuru viņa ieradusies, lai gan bijusi slima?

- Jā, jā, atceros.

- Jūs neatceraties, vai misis Bedkoka pateica, kas tā bija par slimību?

- Manuprāt... pagaidiet, mēģināšu atcerēties... jā, tās bija masalas... ne īsti masalas... jā, daudz vieglāka slimības forma - jā, protams, tās bija masaliņas. Daudzi tās pārslimo itin viegli. Atceros, mana māsīca Karolīna...

Mis Mārpla pārtrauca viņa atmiņas ar žiglu: - Liels paldies, vikār! - un nolika klausuli.

Vecās dāmas sejas izteiksme pauda bezmaz dziļu godbijību. Viena no neizprotamākajām parādībām Sentmerimīdā bija vikāra visiem pazīstamā, brīnumainā īpašība: neievērojot un aizmirstot daudz ko, viņš spēja pilnīgi negaidot pārsteigt, mistiskā kārtā pēkšņi bilstot par kādu sīkumu, ko citi nebija pat pamanījuši.

- Dārgā, taksis ir klāt, - mis Naita sparīgi iesoļoja viesistabā. - Jāsaka gan, ka tā ir ārkārtīgi veca un ne pārāk tīra mašīna. Man tiešām nepatīk, ka jūs tajā brauksiet. Jūs varat saķert visādus mikrobus vai baciļus.

- Muļķības! - attrauca mis Mārpla, likdama galvā cepuri un pogādama ciet vieglo vasaras mēteli.

Piegājusi pie automašīnas, viņa sveici nāja:

- Labrīt, Robert!

- Labrīt, mis Mārpla. Jūs šorīt agri. Uz kurieni vēlaties braukt?

- Uz Gosingtonholu, lūdzu!

- Dārgā, - steigšus ierunājās mis Nai ta, - vai nebūs labāk, ja braukšu jums li dzi? Tas aizņems likai minūti - aizskriešu apmainīt kurpes.

- Nē, pateicos jums, - mis Mārpla stingri iebilda. - Es braukšu viena. Uz priekšu, Inč, es gribēju teikt - Robert!

Braucot misters Roberts domīgi teica:

- Jā, Gosingtonhola... Kā tur viss izmainījies... Tur un visā apkaimē. Jaunais dzīvojamais rajons... Nekad nebūtu domājis, ka Sentmerimīda tā izpletīsies..|

Mis Mārpla piespieda zvana pogu. Durvis atvēra Džuzepes pēctecis, diezgan apšaubāma izskata pavecāks tēvainis. Uzklausījis vecās dāmas vēlēšanos satikt misteru Džeisonu Radu, viņš vilcinādamies sacīja:

- Misters Rads, kundze, nevienu nepieņem bez iepriekšējas pieteikšanas. II īpaši šodien...

- Es neesmu iepriekš pieteikusies, - viņa to pārtrauca, - bet es pagaidīšu, kamēr viņš atbrīvosies.

Un mis Mārpla mundri aizsoļoja viņam garām un apsēdās vestibilā uz krēsla.

- Baidos, ka šorīt tas nebūs iespējams, kundze.

- Nekas, tādā gadījumā pagaidīšu līdz pēcpusdienai, - atcirta mis Mārpla.

Virssulainis, pagalam apjucis, aizgāja.

Pie mis Mārplas pienāca jauns vīrietis. Viņam bija patīkamas manieres un mundra, viegli amerikanizēta valoda.

- Esmu ar jums tikusies, - mis Mārpla secināja. - Jaunbūvē. Jūs taujājāt, kā nokļūt Blenheimklouzā.

Heilijs Prestons labsirdīgi pasmaidīja.

- Nešaubos, ka vēlējāties palīdzēt, taču aizsūtījāt mani pilnīgi pretējā virzienā.

- Ak, vai tiešām es tā izdarīju? - mis Mārpla izskatījās ārkārtīgi pārsteigta. - Tik daudz šo klouzu, vai ne, tiešām var viegli apjukt. Vai varu satikt misteru Radu?

- Baidos, ka tas nav iespējams, - Heilijs Prestons atbildēja. - Misters Rads ir aizņemts cilvēks, un šorīt viņš... ē... viņam ir loti daudz darba, un viņu nedrīkst traucēt.

- Es saprotu, ka viņš ir loti aizņemts cil vēks, - mis Mārpla mierīgi noteica, - tāpēc jau iepriekš sagatavojos, ka būs jāgaida.

- Man ir labāks priekšlikums. Izsakiet savu vajadzību man! Redziet, pieņemt apmeklētājus ir mans tiešais pienākums. Pirms satikt misteru Radu, jums vienalga jāgriežas pie manis.

- Diemžēl man jāsatiek pats misters Rads. Esmu nolēmusi palikt šeit, līdz man tas izdosies.

Un viņa ērtāk iekārtojās masīvajā ozola krēslā. Heilijs Prestons gribēja ko teikt, bet tad pagriezās un devās augšā pa kāpnēm.

Kad jaunais cilvēks atgriezās, viņu pavadīja liela auguma vīrietis tvīda uzvalkā.

- Doktors Gilkrists, - sekretārs iepazīstināja, - mis Mārpla.

- Ak, tad jūs esat mis Mārpla! - iesaucās doktors Gilkrists, ar neslēptu interesi uzlūkodams veco dāmu.

Heilijs Prestons nemanāmi aizslīdēja projām.

- Esmu pārjums daudz dzirdējis, - Gil-krists sacīja, - no doktora Heidoka.

- Doktors Heidoks ir mans sens draugs.

- Jā, viņš ari to apgalvoja. Tātad jūs vēlaties satikt misteru Radu. Vai drīkstu zināt, kāpēc?

- Tas ir ļoti svarīgi. Man viņš jāsatiek.

Doktors uzmeta viņai pētošu skatienu.

- Un jūs, protams, nekustēsiet ne no vietas, kamēr nepanāksit savu? - viņš noprasīja.

- Tieši tā.

- Jūs to varētu, - doktors nešaubījās. - Tādā gadījumā būšu spiests pateikt jums patieso iemeslu, kādēļ nevarat satikt misteru Radu - pagājušajā naktī nomira viņa sieva.

- Nomira! - iesaucās mis Mārpla. - Kā tā?

- Miega zāļu pārdozēšana. Mēs nevēlamies, lai tuvāko stundu laikā fakts kļūtu zināms presei. Tāpēc lūdzu jūs šo ziņu paturēt pie sevis!

- Protams. Vai tas bija nelaimes gadījums?

- Tāds noteikti ir mans viedoklis, - Gil-krists apstiprināja.

- Tā varēja būt pašnāvība.

- Tā ir st ipri apšaubāma varbūtība.

- Kāds varēja ar viltu vai ar varu piedabūt viņu iedzert šis zāles.

Gilkrists paraustīja plecus.

- Vēl mazāk ticama varbūtība. Bez tam, - viņš stingrā balsī piebilda, - to pierādīt būtu absolūti neiespējami.

- Skaidrs, - noteica mis Mārpla un, dziļi ievilkusi elpu, turpināja: - Piedodiet, bet, ņemot vērā notikušo, man vēl jo vairāk nepieciešams satikt misteru Radu.

Gilkrists cieši paskatījās viņā.

- Uzgaidiet šeit, - viņš noteica.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Gilkristam ienākot, Džeisons Rads pacēla galvu.

- Tur lejā gaida kāda veca dāma, - doktors sacīja. - Izskatās, ka tai ir vismaz simts gadu. Viņa uzstāj, ka grib jūs satikt. Atsakās iet projām, apgalvo, ka gaidīs vienalga, cik ilgi. Manuprāt, viņa patiešām ir gatava gaidīt līdz pēcpusdienai vai līdz vakaram un, šķiet, ir spējīga pa vadit šeit vai visu nakti. Liekas, viņai sakāms kaut kas svarīgs. Jūsu vietā es viņu pieņemtu.

Džeisons turpināja nekustīgi sēdēt pie rakstāmgalda. Viņa seja bija bāla un saspringta. Beidzot viņš pacēla acis.

- Vai viņa ir jukusi?

- Nē. Nepavisam.

- Nesaprotu, kāpēc man... nu, labi... uzsūtiet viņu augšā! Kāda tam nozīme.

Gilkrists pamāja ar galvu un, izgājis no istabas, pasauca Heiliju Prestonu.

- Mis Mārpla, - sekretārs pēkšņi izauga viņas priekšā, - misters Rads var veltīt jums dažas minūtes.

- Pateicos, ļoti laipni no viņa puses, - mis Mārpla piecēlās kājās. - Vai sen, kā strādājat pie mistera Rada?

- Jau kādus divarpus gadus. Mans tiešais pienākums ir sabiedrisko attiecību kārtošana.

- Saprotu. - Mis Mārpla vērīgi paraudzījās jaunajā vīrietī. - Jūs man atgādināt, - viņa sacīja, - kādu man pazīstamu cilvēku. Džeraldu Frenču.

- Tiešām? Un ar ko nodarbojās šis Džeralds Frenčs?

- Tā, ne ar ko ievērojamu, bet runāt viņš prata. - Mis Mārpla nopūtās. - Viņam bija nelaimīga pagātne.

- Ak tā, - sekretāru pārņēma neomulīga sajūta. - Kādā nozīmē?

- Lai paliek, - mis Mārpla izvairījās, - viņam nepatika to atcerēties.

Džeisons Rads, celdamies kājās, pārsteigti noraudzījās trauslajā vecajā dāmā, kas viņam tuvojās.

- Jūs vēlējāties mani satikt? - viņš jautāja. - Ko varu darīt jūsu labā?

- Izsaku līdzjūtību sakarā ar jūsu sievas nāvi, - sacīja mis Mārpla. - Tā ir liela nelaime, un, ticiet man, es jūs netraucētu jūsu bēdās, ja nebūtu galējas nepieciešamības. Diemžēl ir lietas, kas jānoskaidro nekavējoties, vai arī cietīs pilnīgi nevainīgs cilvēks.

- Kas par cilvēku? Es jūs nesaprotu.

- Arturs Bedkoks, - mis Mārpla paskaidroja. - Šobrīd viņš tiek nopratināts policijā.

- Nopratināts sakarā ar manas sievas nāvi? Bet tas taču ir absurds! Viņš te nav bijis ne tuvumā. Viņš pat nepazina Mēriņu!

- Domāju, ka tomēr pazina, - mis Mārpla lēni iebilda, - reiz viņi bija vīrs un

sieva.

- Arturs Bedkoks? Bet viņš taču... viņš bija Heteres Bedkokas virs! Vai jūs gadījumā, - Džeisons laipni pajautāja, - mazliet nekļūdāties?

- Bedkoks bija precējies ar viņām abām, - mis Mārpla mierīgi turpināja. - Ar jūsu sievu viņš apprecējās agrā jaunībā, vēl pirms viņa kļuva par kinoaktrisi.

Džeisons Rads noliedzoši pakratīja galvu.

- Manas sievas pirmais vīrs bija Alfrēds Bīdīs, nekustamo īpašumu aģents. Izrādījās, ka viņiem ir maz kas kopējs, un viņi ļoti drīz izšķīrās.

- Un tad Alfrēds Bīdīs pieņēma vārdu Arturs un uzvārdu Bedkoks un vēl šobaltdien strādā par aģentu. Taisni apbrīnojami, cik daudzi cilvēki nelabprāt maina profesiju un ir gatavi vai visu mūžu darīt vienu un to pašu. Manuprāt, tas bija viņu šķiršanās galvenais iemesls. Viņš nespēja turēt viņai līdzi.

- Jūs stāstāt neticamas lietas.

- Es apgalvoju, ka neko nepārspīlēju 1111 nesafantazēju. Es runāju tikai patiesi bu. Ziniet, - vecā dāma vēl piebilda, - jaunas ziņas ciematā izplatās ātri, bet, lai pārvarētu Gosingtonholas savrupību, paiet, protams, nedaudz ilgāks laiks.

- Jā-ā, - Džeisons novilka, īsti neizprotot, kā viņam izturēties. Tad nolēma noskaidrot vecās dāmas vizītes mērķi. - Un ko jūs vēlaties 110 manis?

- Es vēlos, ja drīkstu, nostāties trepju galā tajā vietā, kur sarīkojuma dienā, sagaidot viesus, stāvējāt jūs ar mis Gregu.

Džeisons Rads uzmeta viņai ašu, šaubīgu skatienu. Vai galu galā izrādīsies, ka apmeklētāja ir viena 110 parastajām sensāciju meklētājām? Tomēr vecās dāmas seja iedvesa uzticību un likās dziļi nopietna.

- Protams, ja jums tas ir svarīgi, - viņš beidzot teica. - Lūdzu, sekojiet!

Viņi aizgāja līdz kāpņu galam un apstājās paplašinātajā kāpņu laukumā.

- Kopš māja vairs nepieder Bentrijiem, šeit notikušas lielas izmaiņas, - mis Mārpla konstatēja. - Man patīk, kā jūs to esat pārveidojuši. Tā, paskatīsimies...

Galdi stāvēja, liekas... apmēram tur, un jums un jūsu sievai vajadzēja atrasties...

- Mana sieva stāvēja šeit, - Džeisons norādīja. - Viesi nāca augšā pa kāpnēm, viņa sasveicinājās ar tiem un nodeva tālāk man.

- Viņa stāvēja šeit... - atkārtoja mis Mārpla.

Viņa pagāja dažus soļus un ieņēma vietu, kur bija stāvējusi Merina Grega. Kādu bridi vecā dāma tur mierīgi pastāvēja. Džeisons klusēdams vēroja viņu. Viņš jutās apmulsis, un tomēr notiekošais bija to ieinteresējis. It kā sasveicinoties ar kādu, vecā dāma pastiepa roku un paskatījās lejup, kā lūkodamās uz cilvēkiem, kuri kāpj augšā pie viņas. Tad pavērsa skatienu taisni uz priekšu. Kāpņu vidusposrnā pie sienas karājās liela glezna, itāliešu vecmeistara darba kopija. Abās pusēs gleznai atradās pa šauram, iegarenam logam - viens izgāja uz dārzu, otrs - uz staļļiem ar vējrādi uz jumta. Bet ne jau logi ieinteresēja mis Mārplu - viņas skats cieši vērās gleznā.

- Savādi, bet bieži vistuvāk patiesībai izrādās apraksts, kas dzirdēts pats pirmais, - viņa beidzot ierunājās. - Misis Bentrija man stāstīja, ka jūsu sieva stāvējusi šeit un ar stingu, kā viņa teica, seju raudzījusies gleznā. - Mis Mārpla, atkal pievērsusi skatienu gleznai, nopētīja sulīgi zilos un sarkanos toņos gleznoto tērpu, pašu Madonnu, kas, galvu atmetusi un smiedamās, turēja izstieptajās rokās Svēto bērnu. - Bellini “Smejošā Madonna”, - viņa sacīja. - Reliģiska satura glezna, kurā tik reāli attēlota laimīgā māte un viņas bērns. Vai tā ir, mister Rad?

- Jā, protams.

- Tagad es saprotu, - mis Mārpla lēni sacīja. - Saprotu pilnīgi visu. Viss taču ir pavisam vienkārši, vai ne? - viņa cieši paskatījās Džeisonā.

- Vienkārši?

- Manuprāt, jūs zināt, cik viss izrādījās vienkārši.

Apakšstāva vestibilā ieskanējās zvans.

- Nedomāju, ka es saprotu pareizi, - atbildēja Džeisons un paskatījās lejup vestibilā. No turienes atskanēja balsis.

- Es pazīstu šo balsi, - mis Mārpla teica. - Tā ir inspektora Kredoka balss, vai ne?

- Jā, šķiet, ka tas ir inspektors Kre-doks.

- Arī viņš atnācis jūs satikt. Vai jūs iebilstu, ja viņš mums piebiedrotos?

- Nepavisam, ja jūs jautājat man. Vai viņš būs ar mieru...

- Domāju, ka būs. Tas neaizņems ilgu laiku, lai savilktu kopā visus galus. Esam nonākuši pie pavērsiena, kad beidzot gūsim skaidrību, kas īsti notika.

- Šķiet, jūs sacījāt, ka viss ir pavisam vienkārši, - viņš atgādināja.

- Tas ir tik vienkārši un acīmredzami, - mis Mārpla atbildēja, - ka neviens neko nesaskatīja.

Šajā brīdi kāpnēs parādījās pavecais virssulainis.

- Ser, atnācis inspektors Kredoks, - viņš ziņoja.

- Palūdziet viņu uz šejieni!

Virssulainis pazuda, un pēc brītiņa

Dermots Kredoks nāca augšā pa kāpnēm.

- Jūs? - ieraudzījis mis Mārplu, viņš iesaucās. - Kā jūs šeit nokļuvāt?

- Atbraucu inčā, - nevērīgi atmeta vecā dāma, kā parasti ar šo frāzi izraisot apjukumu klātesošajos.

Soli aiz viņas stāvošais Džeisons pieklauvēja sev pie deniņiem un jautājoši uzlūkoja Dermotu. Inspektors pakratīja galvu.

- Es tikko kā teicu misteram Radam... - mis Mārpla iesāka, bet tad pēkšņi aprāvās un noprasīja: - Vai virs-sulainis aizgājis?

Dermots Kredoks paskatījās lejā.

- Jā, - inspektors atbildēja, - viņš nenoklausīsies. Par to parūpēsies seržants Tidlers.

- Ļoti labi. Mēs jau varētu ieiet kādā istabā, lai turpinātu sarunu, bet es labāk gribētu palikt šeit, tieši tajā vietā, kur viss sākās. Tas palīdzēs izprast notikušo.

- Jūs runājat par to dienu, - Džeisons Rads precizēja, - kad šeit tika noindēta Hetere Bedkoka?

- Jā, un gribu teikt, ka viss kļūst gluži caurskatāms, ja vien paraugāmies uz to no pareizās puses. Saprotiet, viss sākās tāpēc, ka Hetere Bedkoka bija tieši tāda, kāda viņa bija. Patiesībā nelaime nebija novēršama, jo, vienalga, kādu dienu ar Heteri Bedkoku vajadzēja atgadīties kaul kam tamlīdzīgam.

- Es nesaprotu, par ko jūs runājat, - teica Džeisons Rads. - Es vispār neko nesaprotu.

- Protams, te jāpaskaidro mazliet tuvāk. Redziet, mana draudzene, misis Bentrija, kas toreiz ari te bija, lai precīzāk aprakstītu situāciju, citēja poēmu, kas bija ļoti populāra manā jaunībā - lieliskā dzejnieka lorda Tenisona poēmu “Šēlotas daiļava”. - Un, mazliet paaugstinājusi balsi, mis Mārpla noskaitīja: - "Lūst plaisāt ēnu spogulis; "Lāsts piepildās!" jauš baismās Šēlotas daiļava.” Tā misis Bentrija aprakstīja to, ko bija redzējusi - vai iedomājās redzējusi, lai gan šeit man jāpiebilst, ka viņa citēja kļūdaini, sakot “lāsts” vietā “likten’s", kas šajā šituācijā šķiet gandrīz piemērotāks. Viņa redzēja, kā jūsu sieva sarunājās ar Heteri Bedko-ku un kā pēkšņi jūsu sievas sejā parādījās atskārsme par likteņa nolemtību.

- Vai par to nebūs jau pietiekami daudz spriedelēts? - īgni iebilda Džeisons Rads.

- Jā, tomēr nepieciešams pieminēt to vēlreiz, jo šī izteiksme tik tiešām bija jūsu sievas sejā, taču viņa neskatījās uz

Heteri Bedkoku, bet gan uz gleznu. Glez nu, kurā attēlota smejoša un laimīga māte ar veselīgu bērnu rokās. Bet mēs kļūdījāmies, lūk, kur: pareizi uztvēruši, ka Merīnas Gregas sejā tik tiešām bija redzama šī likteņa nolemtība, neuzminējām, ka tā nebija viņa, pār kuru jānāk Dieva sodam. Jāsoda bija Hetere! Spriedums tika pieņemts tieši tajā pašā brīdī, kad sieviete sāka plaši izvērsties, runājot par to notikumu pirms daudziem gadiem.

- Vai jūs tomēr nevarētu izteikties mazliet skaidrāk? - ievaicājās Kredoks.

Mis Mārpla pagriezās pret viņu.

- Protams, ka es to darīšu. Jo man jāpaskaidro tas, ko jūs, inspektor, nekādi nevarējāt zināt. Jūs nevarējāt zināt, jo neviens no lieciniekiem nepastāstīja. ko tieši Hetere Bedkoka pateica aktrisei.

- Bet viņi to pastāstīja, - Dermots protestēja, - viņi to atkārtoja atkal un atkal. Vairāki aculiecinieki.

- Jā, - mis Mārpla palocīja galvu, - bet jūs neuztvērāt slēpto jēgu, jo Hetere Bed-oka nerunāja ar jums.

- Diez vai viņa būtu varējusi runāt ar mani, jo, kad es šeit ierados, viņa jau bija mirusi, - Dermots mazliet indīgi ieteicās.

- Jā gan, - mis Mārpla miermīlīgi piekrita un turpināja: - Jūs zināt tikai to, ka Hetere stāstījusi, kā viņa, būdama apslimusi, devusies uz tikšanos ar aktrisi, kas tikusi organizēta, atzīmējot kādu svinīgu gadījumu, kā viņa satikusi tur Mēriņu Gregu un runājusies ar to, kā tikusi pie kārotā autogrāfa.

- Pareizi, - nepacietīgi iesaucās Kre-doks, - to visu esmu dzirdējis.

- Bet ne no viena jūs nedzirdējāt visnozīmīgāko vārdu, jo neviens neiedomājās to esam svarīgu - Hetere Bedkoka slimoja ar masaliņām.

- Masaliņām? Pie joda, kas tur tik nozīmīgs?

- Viegli pārslimojama kaite, tik tiešām. Jūs gandrīz vai nepamanāt, ka esat saslimis. Parādās izsitumi, kurus viegli var nomaskēt ar pūdera palīdzību, un jums ir neliels drudzis, bet nekas liels - jūs jūtaties gana vesels, lai, ja ir vēlēšanās, izietu un tiktos ar cilvēkiem. Tieši tāpēc.

es atkārtoju, masaliņām raksturīgās vieglās izslimošanas dēļ liecinieki, piemi nēdami slimību, centās atcerēties kaut ko nopietnāku. Piemēram, misis Bentrija teica, ka Hetere bija nogūlusies ar vējbakām vai nātreni. Misters Rads minēja, ka tā bijusi gripa, protams, viņš to nedarīja ar nolūku. Es pati esmu pārliecināta, ka Hetere Bedkoka pastāstīja Merīnai, kā, būdama slima ar masaliņām, ieradusies uz tikšanos ar viņu, un šeit tad arī meklējama atbilde visam, jo, redziet, masaliņas ir ārkārtīgi lipīgas, cilvēki viegli inficējas. Un ir viens moments, loti nozīmīgs moments. Ja sieviete nonāk saskarsmē ar masaliņu slimnieku... ē... - nākamo vārdu mis Mārpla izrunāja ar Viktorijas laikmeta lēdijām piemītošu kautrību, - ...grūtniecības pirmajos mēnešos, iespējamas ļoti bēdīgas sekas - bērns var piedzimt akls vai garīgi nepilnvērtīgs.

Mis Mārpla pagriezās pret Džeisonu Radu.

- Manuprāt, mister Rad, es nekļūdos, sacīdama, ka jūsu sievai piedzima garīgi slims bērns un viņa tā īsti nekad neatlaba no pārdzivotā šoka. Viņa vienmēr bija ilgojusies pēc bērna, un nu, kad tas bija klāt, laime pārvērtās traģēdijā, ko viņa nekad neaizmirsa un kas ieēdās viņā kā dziļa sāpe, kā apsēstība.

- Jā, tā ir patiesība, - ierunājās Džei-sons. - Grūtniecības sākumā Merīna saslima ar masaliņām, un pēc dzemdībām ārsts viņai pateica, ka tas ari bijis iemesls, kāpēc bērns piedzima tāds, ka tas nav pārmantotas plānprātības gadījums vai kas cits. Viņš mēģināja kaut mazliet remdēt viņas ciešanas, taču tas maz ko palīdzēja. Viņa nespēja iedomāties, kā, kad un no kā inficējusies ar šo slimību.

- Jā, - mis Mārpla pārtvēra sarunas pavedienu, - viņa bija pilnīgā neziņā, līdz kādu pēcpusdienu gluži sveša sieviete uzkāpa pa šīm kāpnēm un atklāja patiesību, turklāt ne tikai pateica pašu faktu, bet runāja par to ar lielu sajūsmu! Ar lepnumu! Viņa uzskatīja, ka bijusi ārkārtīgi atjautīga un varonīga, ka parādījusi lielu drosmi, pametot slimības gultu un ar nosmiņķētu seju dodoties uz tikšanos ar dievināto aktrisi, un vēl saņemot no tās rokām autogrāfu! Visu mūžu viņa dižojās ar savu varoņdarbu. Hetere Bedkoka nedomāja nekā ļauna. Apzināti viņa nekad nevienam netika nodarījusi nekā ļauna, taču, neapšaubāmi, Heterei Bedkokai (arī manai senajai paziņai Elisonai Vail-dai) līdzīgi cilvēki spēj nodarīt daudz ļauna tāpēc, ka viņiem trūkst - nē, ne sirsnības, viņi ir pat pārlieku sirsnīgi, - viņiem trūkst jelkādas nojēgas par to, kādas reālas sekas varētu būt viņu rīcībai attiecībā uz pārējiem. Hetere vienmēr domāja par to, ko viņas rīcība nozīmē viņai pašai, nekad neiedomājoties, ko tā nozīmē otram.

Mis Mārpla viegli nošūpoja galvu un turpināja:

- Tāpēc viņa nomira - viena kādreiz neapdomīgi sperta soļa dēļ. Varat iedomāties, ko tajā brīdī pārdzīvoja Merīna Grega. Manuprāt, misters Rads to saprot ļoti labi. Domāju, ka visus šos ilgos gadus viņa nēsāja sevī dziļu naidu pret nezināmo personu, kas bijusi viņas traģēdijas cēlonis. Un pēkšņi viņa sastopas ar šo personu vaigu vaigā. Turklāt persona ir jautra un priecīga, un ļoti pašapmierināta. Tas bija par daudz. Ja Merīnai būtu dots laiks laiks nomierināties, apdomāties vai atslābināties, pirms kaut ko uzsākt... diemžēl šo laiku viņa sev liedza. Viņas priekšā stāvēja sieviete, kas bija izpostījusi viņas dzīves laimi, sabendējusi viņas psihi un laupījusi veselību viņas bērnam. Viņa gribēja to sodīt. Viņa gribēja to nogalināt. Un nelaimīgā kārtā arī slepkavības ierocis bija turpat pa rokai. Šīs populārās zāles viņai vienmēr bija klāt. Calmo. No vienas puses loti bīstamas zāles, jo jāpiesargājas tās pārdozēt. Viss bija ļoti viegli izdarāms. Nemanot viņa iebēra medikamentu savā glāzē. Ja arī kāds to nejauši pamanīja, tad diez vai pievērsa īpašu uzmanību - visi bija pieraduši pie tā, ka viņa it bieži iemet pa rokai esošā šķidrumā kaut ko, lai sevi nomierinātu vai uzmundrinātu. Iespējams, ka kāds kaut ko ievēroja, kaut gan šaubos. Mis Zilinskija, manuprāt, neko noteiktu nepamanīja, bet centās noziedznieku “izskaitļot”. Merīna Grega nolika savu glāzi uz galda un veikli pagrūda Heteres Bedkokas elkoni tā, lai dzēriens no Heteres turētās kokteiļglāzes aplietu tās jauno kleitu. Tālāk man jāpievērš jūsu uzmanība nelielai atkāpei par to, kā rodas pārpratumi, pateicoties cilvēka neprasmei lietot vietniekvārdus. Vai atceraties, es jums stāstīju par Lou-ristonu istabmeitu? - mis Mārpla jautāja Dermotam. - Redziet, es zināju tikai to, ko atstāstīja Čerija - ka Gledisa Dik-sone teikusi viņai, cik loti viņa vēloties nopirkt to sabojāto kleitu, kas bija mugurā Heterei. Tālāk Gledisa esot piebildusi, ka viņai liekoties ērmoti tas, ka “viņa esot izdarījusi to tīšuprāt”. Taču Gledisa ar “viņa” domāja nevis Heteri Bedkoku, bet gan Merīnu Gregu! Un, kā Gledisa pareizi teica, viņa to izdarija ar noteiktu nolūku. Nevis nejauši pagrūda Heteres roku, bet gan tāpēc, ka bija nolēmusi to darīt. Mēs zinām, ka Merlna stāvēja loti tuvu Heterei Bedkokai, jo viņa momentā mēģināja nosusināt ar kabatlakatiņu gan Heteres tērpu, gan savējo, pēc tam veikli uzspieda Heterei savu kokteili. Tā patiešām bija perfekta slepkavība, - mis Mārpla domīgi teica, - jo, redziet, tā tika paveikta nekavējoties, iepriekš neizplānojot un neko nepārdomājot. Viņa gribēja, lai Hetere mirst, un pēc

dažām minūtēm Hetere Bedkoka jau bija mirusi. Sākumā Merlna Grega, droši vien, pat neaptvēra paveiktā nopietnību un, vēl jo vairāk, bīstamību, bet pēcāk gan. Jā, pēcāk viņa aptvēra, ko ir izdarījusi, un nobijās, šausmīgi nobijās. Nobijās, ka varbūt kāds redzējis viņu ieberam glāzē Cahno vai ievērojis, ka viņa tīšuprāt pagrūž Heteres elkoni; nobijās, ka viņu var apvainot Heteres noindēšanā. Viņa redzēja tikai vienu izeju: jāpārliecina visi, ka slepkava mērķējis uz viņu, ka viņa bijusi plānotais upuris. Vispirms šo ideju Merīna izmēģināja pie sava ārsta, piekodinādama viņam neteikt ne vārda Džeisonam, jo - es tā domāju - zināja, ka vīru viņai būs grūtāk maldināt. Tad viņa paveica veselu rindu gluži neticamu lietu: rakstīja pati sev draudu vēstules, izdomāja visfantastiskākos veidus un laikus, kā tās it kā tikušas piegādātas; saindēja kafiju, ko viņai pasniedza kinostudijā. Vispār - nebūtu bijusi vajadzīga nekāda lielā meistarība, lai to visu atklātu, ja kādam būtu ienācis prātā meklēt šajā virzienā. Un tomēr viens cilvēks bija visu sapratis.

Mis Mārpla paskatījās uz Džeisonu Radu.

- Tā ir vienīgi jūsu teorija, - viņš sacīja.

- Ja vēlaties, uzskatiet to par tādu! Taču jūs, mister Rad, ļoti labi zināt, ka es runāju taisnību - zināt, jo jau no paša sākuma visu sapratāt. No tā brīža, kad dzirdējāt pieminam masaliņas. Sapratāt un izmisīgi vēlējāties pasargāt savu sievu. Cenšoties noklusēt noziegumu, jūs mierinājāt sevi ar domu, ka sievieti sodījis pats liktenis, jūs nezinājāt, ka šī nāve nebūs vienīgā. Sekoja nākamās slepkavības - Džuzepe, tiesa, viņš bija šantāžists, bet tomēr cilvēciska būtne, Ella Zilinski-ja, kura jums simpatizēja. Jūs pārņēma izmisums - vajadzēja pasargāt Merīnu, un bija jāpārtrauc viņas noziedzīgā rīcība. Viss, ko jūs vēlējāties, bija dabūt viņu projām, vienalga, kur, bet tikai drošībā. Bet tikmēr jūs nenolaidāt acis no viņas, uzmanījāt, lai nekas tāds vairs nenotiktu.

Viņa brīdi paklusēja, tad piegāja pie Džeisona Rada un uzmanīgi pieskārās viņa elkonim.

- Man ļoti žēl, - viņa līdzjūtīgi bilda, -ļoti žēl. Es saprotu visas tās mokas, kas jums bija jāizcieš. Jūs viņu ļoti mīlējāt, vai ne?

Džeisons Rads mazliet aizgriezās.

- Tas nevienam nav noslēpums, - viņš klusi noteica.

- Viņa bija brīnišķīga būtne, - mis Mārpla maigi sacīja. - Viņa bija ļoti talantīga. Viņa spēja kaisli mīlēt un dziļi ienīst, taču viņai trūka stabilitātes, noturīgas attieksmes pret dzīvi. Tādi cilvēki ir ārkārtīgi nelaimīgi un pelna nožēlu. Mēriņa neļāva pagātnei palikt pagātnē un uz nākotni neraudzījās reāli, bet iztēlojās to. Viņa bija liela aktrise un skaista, bet ļoti nelaimīga sieviete. Ak, cik burvīga Marija, Skotijas karaliene, viņa bija, es nekad viņu neaizmirsīšu!

Kāpnēs parādījās seržants Tidlers.

- Ser, - viņš vērsās pie inspektora Kre-doka,- vai drīkstu jūs traucēt?

Dermots paskatījās uz viņu, tad, pagriezies pret Džeisonu un noteicis: - Tūlīt atgriezīšos, - devās uz kāpņu pusi.

- Neaizmirstiet, - mis Mārpla sauca viņam nopakaļ, - ka Arturs Bedkoks ne par ko nav atbildīgs! Viņš bija aizgājis uz sa rīkojumu tikai tāpēc, ka gribēja paskati ties uz meiteni, ar kuru kādreiz, pirms daudziem gadiem, bija precējies. Es domāju, ka Merina viņu pat nepazina. Vai varbūt pazina?

Džeisons Rads noliedzoši pakratīja galvu.

- Nedomāju vis. Katrā ziņā man viņa neko neteica. Diez vai Merina varēja viņu pazīt, - viņš atkārtoja.

- Droši vien nepazina, - mis Mārpla piekrita. - Šā vai tā, - viņa piebilda, - viņam ne prātā nenāca noindēt Merīnu vai nodarīt viņai ko citu. Atcerieties to! - viņa uzsauca Dermotam, kurš jau bija sācis kāpt lejup pa kāpnēm.

- Esiet droša, nekas viņam nedraud, - atbildēja Kredoks. - Protams, kad atklājām, ka viņš ir Merīnas Gregas pirmais vīrs, mums, dabiski, vajadzēja viņu nopratināt atkārtoti. Neraizējieties par viņu, Džeinas krustmāt, - Dermots vēl nomurmināja, jau skrienot lejā.

Mis Mārpla pagriezās pret Džeisonu, kurš nekustīgi stāvēja, nogrimis dzijās pārdomās, ar atsvešinātu skatu raudzīdamies kaut kur tālumā.

- Vai jūs man neatļautu paskatīties uz viņu? - mis Mārpla klusi pavaicāja.

Džeisona acis pievērsās vecajai dāmai, un kādu brīdi viņš to klusuciešot uzlūkoja, tad, viegli pamādams ar galvu, sacīja:

- Jā, lūdzu. Liekas, ka... jūs viņu sapratāt.

Viņs pagriezās; mis Mārpla viņam sekoja. Viņš ieveda to lielā guļamistabā un nedaudz atvilka aizkaru.

Gultā kā lielā gliemežvākā gulēja Merī-na Grega - acis aizvērtas, rokas sakrustotas uz krūtīm.

Tā”, mis Mārpla domāja, “varēja izskatīties Šēlotas daiļava, kad viņa gulēja laivā, kuru straume nesa lejup pa Kame-lotu." Un šis vīrs ar skarbo un neglīto seju, kurš, dziļi sevī iegrimis, stāvēja te, viņai līdzās, varēja būt novecojis Lanselots.

Mis Mārpla klusi ierunājās:

- Mis Gregai tās ir laimīgas beigas, ka viņa... pārdozēja zāles. Nāve patiešām bija vienīgais ceļš, kas viņai bija atlicis. Jā... cik liktenīgi, ka viņa nejauši iedzēra par daudz lielu devu... vai... viņai to iedeva?

Vecā dāma pacēla acis, un dažas sekundes viņu skatieni krustojās.

Džeisons Rads saraustīti teica:

- Viņa... bija tik jauka... un viņa tik ļoti cieta...

Mis Mārpla pievērsa skatienu sastingušajam augumam. Klusā balsi viņa norunāja poēmas pēdējās rindas:

- ““Cik daiļš tās vaigs”, viņš klusi bilda,

“Dievs apžēlojies; nu mierā dus

Šēlotas daiļava.

1

Close (angļu vai.) - norobežota katedrales teritorija ar lai piederošajām ēkām.

2

T'šte-ā-tSte (franču vai.) - saruna divatā.

Content

Kristi Agata Ēnu spogulis

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODALA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

1