Kristi Agata

Līķis bibliotēkas istabā

Agata Kristi

LĪĶIS BIBLIOTĒKAS ISTABĀ

Misis Bentrija tobrīd sapņoja, ka viņas audzētajiem puķzirnīšiem tikko kā piešķirta pirmā godalga ziedu izstādē. Vikārs, tērpies talārā un stihārijā, baznīcā izsniedza apbalvojumus. Viņa laulātā draudzene bezmērķīgi pagāja garām, ģērbusies peldkostīmā, bet, kā tas laimīgā kārtā mēdz notikt sapņos, šis ietērps neizraisīja draudzes locekļos tādu sašutumu, kādu neapšaubāmi būtu radījis reālajā dzīvē. Misis Bentrija tīksmi izbaudīja sapni. Viņa parasti tiešām izbaudīja šos rīta agrumā redzētos sapņus, kas beidzās, kad tika atnesta rīta tēja. Kaut kur apziņas dzīlēs viņa jau uztvēra ierastos trokšņus, kas saklausāmi mājā agri no rīta, — aizkaru riņķu iežvadzēšanos, istabenei atvelkot tos no loga kāpņu telpā, trokšņus, ko gaitenī sacēla otrās istabenes saslauku liekšķere un suka. Tālumā skaļi noklakšķēja atbīdāmā parādes durvju bulta.

Sākās jauna diena. Pa šo laiku -viņai jācenšas gūt iespējami daudz prieka no ziedu izstādes, jo pamazām jau radās apjausma, ka tā ir tikai izsapņota.

Apakšstāvā, viesistabā, tika atvērti lielie koka slēģi. Viņa dzirdēja šo troksni, to īsti nemaz nesaklausīdama. No rītiem pierastie mājas trokšņi ilga vairāk nekā veselu pusstundu, taču tie bija neuzbāzīgi, klusināti un nepavisam netraucēja, jo auss tos labi pazina. Kulmināciju tie sasniedza, kad gaitenī atskanēja žigli, nosvērti soļi, nošalca katūna kleita, klusiņām iešķindējās tējas trauki, istabenei novietojot paplāti uz galdiņa aiz guļamistabas durvīm, un kad, viegli pieklaudzinājusi, ienāca Mērija .atvilkt aizkarus. Miegā misis Bentrija sarauca pieri. Kaut kas traucējošs ielauzās sapņu valstībā, kaut kas notika pirms noteiktā laika. Soļi gaitenī, soļi, kas dipēja pārāk steidzīgi un pārāk drīz. Viņa neapzināti klausījās, vai neiešķindēsies porcelāns, bet no porcelāna šķindas nebija ne miņas. Pie durvīm klauvēja. Vēl neatraisījusies no sapņa, misis Bentrija automātiski atsaucās:

—  Iekšā!

Durvis atvērās; nu, Mērijai atvelkot aizkarus, nošķindēs aizkaru riņķi.

Taču nebija arī aizkaru riņķu šķindas. Blāvajā, zaļganajā gaismā Mērija gluži bez elpas nesavaldīgi iekliedzās:

—   Vai, kundze, vai, kundze, bibliotēkas istabā ir līķis! — Un tad, histēriski šņukstēdama, viņa izmetās ārā no istabas.

Misis Bentrija piecēlās gultā sēdus. Vai nu viņas sapnis bija ieguvis kādu ļoti savādu pavērsienu, vai arī — vai arī Mērija patiesi bija iedrāzusies istabā un pavēstījusi — ārkārtīgi fantastiski —, ka bibliotēkas istabā ir līķis. «Neticami,» misis Bentrija klusībā nodomāja. «Es to droši vien būšu redzējusi sapnī.» Taču pat tobrīd, tā domājot, viņa aizvien vairāk bija pārliecināta, ka nav sapņojusi un ka Mērija, viņas lieliskā, savaldīgā Mērija, šos fantastiskos vārdus ir izteikusi īstenībā.

Kādu mirkli misis Bentrija nodevās pārdomām un tad steigšus piebikstīja ar elkoni aizmigušajam laulātajam draugam.

—  Artur, Artur, mosties!

Pulkvedis Bentrijs, ņurdēdams un kaut ko murminādams, pagriezās uz otriem sāniem.

—  Mosties, Artur! Vai tu dzirdēji, ko viņa teica?

—    Ļoti iespējams,— neskaidri nomurkšķēja pulkvedis Bentrijs,— es tev pilnīgi piekrītu, Dollij,— un viņš tūlīt pat atkal laidās snaudā.

Misis Bentrija ņēmās viņu purināt.

—   Paklausies! Mērija ienāca un sacīja, ka bibliotēkas istabā esot līķis.

—  Ko, ko? '

—  Līķis bibliotēkas istabā.

—  Kas to teica?

—  Mērija.

Pulkvedis Bentrijs beidzot atguva uztveres spējas un sāka apspriest situāciju.

Muļķības, mana dārgā! — viņš norūca. — Tu to esi Nupņojusi.

—      Nē, neesmu vis. Sākumā man arī tā likās. Taču es nesapņoju. Mērija nudien ienāca un tā teica.

— Mērija ienāca un teica, ka bibliotēkas istabā esot likis?

Jā.

— Bet tur nekada līķa nevarētu but,— pulkvedis Bentrijs turējās pretī.

—Nē… nē, manuprāt, nevarētu būt,— misis Ben- trija šaubīdamās atbalsoja. Atjēgusies viņa turpināja: Bet kāpēc tad Mērija sacīja, ka ir?

— Viņa nevarēja tā teikt.

— Bet teica.

— Tu to neteikti būsi iedomājusies.

— Es neiedomājos.

Pulkvedis Bentrijs tobrīd jau bija pilnīgi pamodies un gatavs iztirzāt situāciju pēc būtības.

— Tu sapņoji, Dollij,— viņš laipnā balsi apgalvoja.

— Tur vainīgs tas kriminālromāns, ko tu lasīji,— «Salauztā sērkociņa liecība». Kā tu zini, lords Edžbes- tons atrod skaistu gaišmati guļam bez dzīvības bibliotēkas istabā, kamīna priekšā uz paklāja. Grāmatās līķus mūžīgi atrod bibliotēkas istabās. Dzīvē es nekad neesmu dzirdējis par šādu gadījumu.

— Varbūt tagad dzirdēsi,— attrauca misis Bentrija.

— Tev, Artur, katrā ziņā jāceļas augšā un jāiet palūkoties.

—       Patiešām, Dollij, tas noteikti būs bijis sapnis. Cilvēkam tikko pamostoties, sapņi nereti liekas apbrīnojami dzīvi. Un viņš jūtas cieši pārliecināts, ka viss noticis īstenībā.

—      Es redzēju pavisam citādu sapni — ziedu izstādi un vikāra sievu peldkostīmā — nu kaut ko tamlīdzīgu.

Misis Bentrija pietrūkās no gultas un atvilka aizkarus. Istaba pielija ar jaukas rudens dienas gaismu.

—      Tas nebija sapnis,— misis Bentrija stingri noteica. — Tūlīt celies augšā, Artur, nokāp lejā un paskaties, kas tur ir.

—      Tu gribi, lai es eju lejā un prasu, vai bibliotēkas istabā nav līķis? Mani uzskatīs par muļķi.

—      Tev nekas nav jājautā,— misis Bentrija pamācīja.— Ja liķis tur ir,— protams, var taču gadīties, ka Mērija zaudējusi prātu un viņai rādās tas, kā tur nemaz

nav, — nu, tad kāds tev to pietiekami ātri pavēstīs. Tev nebūs jābilst ne vārds.

Pulkvedis Bentrijs kurnēdams ietīstījās rītasvārkos un izgāja no guļamistabas. Izsoļojis cauri gaitenim, viņš devās lejup pa kāpnēm. Kāpņu galā drūzmējās bariņš kalpotāju; daži no tiem šņukstēja. Virssulainis, nezaudējis iespaidīgo stāju, paspēra soli uz priekšu.

—  Priecājos, ka atnācāt, ser. Es devu rīkojumu, lai līdz jūsu atnākšanai neko nedara. Vai man piezvanīt policijai, ser?

—  Par ko tad tai jāzvana?

Pametis skatienu atpakaļ, virssulainis ar pārmetumu noraudzījās uz jaunu, slaidu sievieti, kas, piekļāvusies pie virējas pleca, histēriski raudāja.

—  Es sapratu, ser, ka Mērija jūs jau ir informējusi. Viņa sacīja, ka esot to izdarījusi.

—  Biju tā uztraukusies,— Mērija, elpai aizraujoties, izdvesa,— ka nemaz nezinu, ko teicu! Tas viss man atkal nostājās acu priekšā, kājas ļima, un iekšas apgriezās otrādi. Atrast kaut ko šitādu .. . Vai, vai, vai!

Viņa no jauna sabruka uz pleca misis Eklsai, kas ar patiku viņu mierināja:

—  Nu neraudi, mīļumiņ!

—  Mērija, gluži dabiski, ir mazliet satraukta, ser, jo viņa bija tā, kas atklāja šo drausmīgo faktu,— virssulainis paskaidroja.— Viņa, kā parasti, iegāja bibliotēkas istabā atvilkt aizkarus un . .. un gandrīz paklupa pār līķi.

— Jūs gribat teikt,— pulkvedis Bentrijs pārjautāja, — ka manā bibliotēkas istabā — manā bibliotēkas istabā ir līķis?

Virssulainis noklepojās.— Varbūt, ser, jums pašam labpatiktos palūkoties.

—  Hallo, allo, allo! Te policijas iecirknis. Jā, kas runā?— Policijas konstebls Polks, ar vienu roku pogādams ciet formas svārkus, otrā turēja telefona klausuli.— Jā, jā, Gosingtonhola. Jā?… A, labrīt, ser.

Konstebla Polka balss nedaudz pārvērtās. Kad viņš pazina policijas sporta sacensību devīgo atbalstītāju un apvidus galveno miertiesnesi, tā vairs neskanēja tik nepacietīgi oficiāli.

—  Jā, ser? Ar ko varu jums pakalpot? . .. Atvainojiet, ser, es īsti labi nesapratu… Jūs teicāt — līķis? …

Jā?… Jā, lūdzu, ser.. . Pareizi, ser . .. Jūs Nakāt — jauna, nepazīstama sieviete? . .. Tieši tā, ser. Ja, atstājiet to visu manā ziņā.

Konstebls Polks, nolicis klausuli, gari iesvilpās un lad sāka griezt sava priekšnieka telefona numuru. Pametusi virtuvi, no kurienes atplūda ēstgribu rosinoša ceptas cūkgaļas smarža, telpā ieskatījās misis Polka. — Kas noticis?

— Nekas tik dīvains vēl nav dzirdēts,— vīrs atbildēja.— Gosingtonholā atrasts jaunas sievietes līķis. I'ulkveža bibliotēkas istabā.  — Noslepkavota? — Kā viņš saka, nožņaugta. | — Kas viņa tāda bija?

—  Pulkvedis apgalvo, ka viņam neesot ne mazākās jausmas.

— Tad ko gan šī darīja viņa bibliotēkas istabā?

Pārmetoši paskatījies uz sievu, lai viņa apklust, konstebls Polks oficiālā tonī pievērsās telefona sarunai.

—  Inspektors Sieks? Te runā konstebls Polks. Tikko pienācis ziņojums, ka šorīt, pulksten septiņos piecpadsmit, atrasts jaunas sievietes līķis . . .

Mis Mārplai ģērbjoties, atskanēja telefona zvans. Tā skaņa radīja viņā vieglu satraukumu, jo šajā stundā telefons parasti klusēja. Viņas akurātajā vecmeitas dzīvē valdīja tāda kārtība, ka neparedzēti telefona zvani raisīja rosīgus minējumus. «Vai dieniņ,» nodomāja mis Mārpla, neziņā raudzīdamās uz šķindošo aparātu, «kurš gan tas varētu būt?»

Ciematā atzina, ka piemērotākais laiks draudzīgiem zvaniem uz kaimiņu mājām ir no pulksten deviņiem līdz deviņiem trīsdesmit. Tad aizvien tika pārrunāti plāni nule.sāktajai dienai, izteikti ielūgumi un tā tālāk, lirīdi pirms deviņiem dažkārt zvanīja miesnieks, ja gaļas tirdzniecībā atgadījās kāda ķibele. Dienas gaitā laiku pa laikam varēja gadīties īsas telefona sarunas, taču zvanīt vakarā pēc pusdesmitiem tika uzskatīts par sliktu toni.

Taisnība, mis Mārplas māsasdēls — rakstnieks, tātad savādnieks — mēdza zvanīt visneparastākajos laikos; reiz tas notika pat pavisam vēlu — desmit minūtes pirms pusnakts. Taču, lai kādas dīvainības piemita

Reimondam Vestam, agra celšanās pie tām gan nepiederēja. Ne viņš, ne ari kāds cits no mis Mārplas paziņām nezvanīs no rīta pirms astoņiem. Patiesību sakot, ceturksni pirms astoņiem. Par agru pat telegrammai, jo pasta kantori atver astoņos. «Tam jābūt nepareizam savienojumam,» mis Mārpla izlēma. To nospriedusi, viņa tuvojās nepacietīgajam aparātam un, paceldama klausuli, apklusināja zvanoņu.

— Jā?— viņa atsaucās.

— Vai tā esat jūs, Džeina?

Mis Mārpla bija ārkārtīgi pārsteigta.— Jā, te Džeina. Jūs esat piecēlusies ļoti agri, Dollij.

Pa vadiem atplūdusī misis Bentrijas balss skanēja it kā bez elpas un varen satraukti.

—  Noticis kaut kas neizsakāmi šausmīgs.

—  Ak, dārgā!

—  Mēs nupat atradām līķi bibliotēkas istabā.

īsu mirkli mis Mārplai šķita, ka draudzene sajukusi prātā.

—  Ko jūs tur atradāt?

—       Skaidrs. Izklausās neticami, vai ne? Gribu teikt — es pati vienmēr domāju, ka tādi notikumi atgadās vienīgi grāmatās. Šorīt man vajadzēja pārliecināt Arturu stundām ilgi, līdz viņš bija ar mieru kaut vai noiet lejā paskatīties.

Mis Mārpla mēģināja atjēgties. Elpai aizraujoties, viņa ieprasījās:

—  Bet kā līķis tas ir?

— Tā ir gaišmate.

—  Kas tad?

—       Gaišmate. Skaista gaišmate — atkal tāpat, kā aprakstīts grāmatās. Neviens no mums viņu nekad agrāk nav redzējis. Viņa guļ beigta bibliotēkas istabā. Tāpēc jums bez kavēšanās jāierodas.

— Jūs vēlaties, lai es aizeju pie jums?

— Jā. Aizsūtīšu jums pakaļ automašīnu.

—       Protams, dārgā,— mis Mārpla šaubīdamās novilka, — ja, jūsuprāt, es spēšu jūs kaut cik mierināt …

—       Ai, man taču nevajag mierinājuma! Bet jums tik veikli vedas tikt galā ar līķiem.

—       Vai, tā nudien nav! Mani nelielie panākumi bijuši vairāk teorētiski.

—  Bet jūs apbrīnojami prasmīgi risināt slepkavību jautājumus. Redzat, viņa ir noslepkavota — nožņaugta. Man liekas, ja kādam paša mājās notiek slepkavība, tad viņš drīkstētu arī izbaudīt šī notikuma sekas, ja jūs saprotat, ko es gribu sacīt. Tāpēc jums jāatbrauc un jāpalīdz man izdibināt, kas to izdarījis, un atšķetināt šo noslēpumaino gadījumu, un tā tālāk. Tas taču ir diezgan aizraujoši, vai jums tā neliekas?

—  Nu, protams, dārgā, ja vien es varu kaut kādā veidā palīdzēt.

—  Brīnišķīgi! Arturam ir diezgan smags raksturs. Šķiet, pēc viņa domām, man nepavisam nevajadzētu meklēt tur izklaidēšanos. Es taču, saprotams, apzinos, ka tas ir briesmīgi skumji un tamlīdzīgi, bet man šī meitene nav pazīstama,— un, kad jūs viņu ieraudzīsiet, tad sapratīsiet, ko es domāju, teikdama, ka viņa nemaz neizskatās reāla.

Mazliet aizelsusies mis Mārpla izkāpa no Bentriju automobiļa, kura durvis viņai atvēra šoferis. Pulkvedis Bentrijs, iznācis ārā uz kāpnēm, rādīja nedaudz pārsteigtu seju.

— Mis Mārpla? Hm … ļoti priecājos jūs redzēt.

— Man piezvanīja jūsu kundze,— mis Mārpla paskaidroja.

—  Lieliski, lieliski! Kādam jābūt pie viņas. Citādi viņa neizturēs. Patlaban viņa gan izliekas, ka nekas nav noticis, bet jūs zināt, kā tas ir…

Sajā mirklī parādījās misis Bentrija un iesaucās:

—  Lūdzu, ej atpakaļ un paēd brokastis, Artur! Šķiņķis atdzisīs.

—  Es domāju, ka varbūt atbraucis inspektors, — taisnojās pulkvedis Bentrijs.

— Viņš te ieradīsies pietiekami drīz,— misis Bentrija iebilda,— tāpēc vispirms jāietur brokastis. Tev tas ir nepieciešams.

— Tev arī. Labāk nāc uzēst kaut ko, Dollij!

— Tūlīt iešu,— attrauca misis Bentrija.— Ej vien, Artur!— Pulkvedis Bentrijs tika aiztrenkts atpakaļ uz ēdamistabu gluži kā tāda nepaklausīga vista.— Nu,— misis Bentrija noteica, un balsī bija saklausāms uzvaras prieks, — nāciet!

Iedama pa priekšu, viņa strauji soļoja pa garo gaiteni uz mājas austrumu galu. Pie bibliotēkās istabas durvīm sardzē stāvēja konstebls Polks. Kā jau varas pārstāvis, viņš aizšķērsoja misis Bentrijai ceļu.

—  Diemžēl nevienam nav atļauts iet iekšā, kundze. Inspektora rīkojums.

—  Muļķības, Polk!— misis Bentrija noskaldīja.— Jūs gaužām labi pazīstat mis Mārplu.

Konstebls Polks apstiprināja, ka pazīst mis Mārplu.

—  Ir ārkārtīgi svarīgi, lai viņa apskatītu līķi,— misis Bentrija sacīja.— Neesiet stulbenis, Polk! Galu galā tā ir mana bibliotēkas istaba, vai tad ne?

Konstebls Polks atkāpās no durvīm. Visu mūžu viņš bija radis pakļauties dižmaņiem. Inspektoram, viņš nosprieda, par to taču nekas nav jāzina.

—  Nekādā ziņā nedrīkst nekam pieskarties vai ņemt ko rokās,— viņš nobrīdināja dāmas.

—  Protams, ne, — misis Bentrija neiecietīgi atsvieda.— To mēs zinām. Ja gribat, nāciet līdzi un skatieties.

So atļauju konstebls Polks izmantoja. Viņš,' bez šaubām, bija cerējis uz šādu pavērsienu. Misis Bentrija triumfēdama veda draudzeni pāri bibliotēkas istabai pie lielā, veclaicīgā kamīna. Juzdama, ka pienācis kāpinājuma moments, vina dramatiski izsaucās:

—  Lūk!

Tad mis Mārpla atskārta, ko draudzene bija domājusi, teikdama, ka mirusī meitene nav reāla. Bibliotēkas istaba labi raksturoja savus īpašniekus. Tā bija plaša un noplukuši telpa, kas atstāja ne sevišķi kārtīgu iespaidu. Tur atradās milzīgi, izsēdēti atzveltnes krēsli un uz masīvā galda mētājās pīpes, grāmatas un muižas dokumenti. Pie sienām karājās pāris jauku vecu ģimenes portretu, daži bezgaumīgi karalienes Viktorijas laika[1]akvareļi un viena otra šķietami komiska medību aina. Kaktā stāvēja liela puķu vāze. Visa istaba bija blāva, mierīgās krāsās un vienmuļa. Telpa liecināja, ka tā ilgi izmantota, lietota ik dienas un stingri saistīta ar tradīcijām.

Uz vecā, kamīna priekšā izklātā lāčādas paklāja zemē gulēja kaut kas neparasts, baismīgs un melodramatisks.

acīs krītoša meitene. Meiča ar nedabiski gaišiem matiem, kas bija atsukāti no pieres un sakārtoti sarežģītās sprogās un gredzentiņos. Kalsnais stāvs bija ģērbts vizuļiem izrotātā balta atlasa vakartērpā ar kailu mūlim, sejai nebija žēlota kosmētika, pūderis ērmīgi Kedās uz zilganās, pietūkušās ādas, skropstu tuša noķēpājusi nāves pārvērstos vaigus, lūpu sarkanums tgādināja dziju brūci. Pirkstu nagus, kā arī lētajās ndrabotajās siksniņkurpēs ieauto kāju nagus klāja lika tumšā asins krāsā. Tā bija lēta, bezgaumīga, uzkrī- oša figūra, kas .nekādi neiederējās pulkveža Bentrija olīdās, vecmodīgās bibliotēkas istabas mierā.

-  Vai jums skaidrs, ko es domāju?— misis Bentrija lusām pavaicāja. — Tas taču neliekas reāli.

Vecā dāma viņai blakus palocīja galvu. Domās nogri- usi, mis Mārpla ilgi raudzījās uz zemē sabrukušo stāvu. Beidzot viņa maigā balsī ierunājās: — Meitene ir ļoti jauna.

— Jā, jā, laikam gan.— Izklausījās, ka misis Bentrija Ir gandrīz pārsteigta, it kā nupat būtu ko atklājusi.

Ārpusē uz grants nošņirkstēja automašīnas riteņi. I — Tas būs inspektors,— konstebls Polks steigšus Ieminējās.

Attaisnodama Polka svēto pārliecību, ka muižniecības pārstāvji nekad nevienu neiegāzīs, misis Bentrija acumirklī devās uz durvju pusi. Mis Mārpla viņai Kekoja.

— Viss būs kārtībā, Polk,— misis Bentrija noteica.

Konstebls Polks jutās bezgala atvieglots.

Žigli iedzēris malku kafijas, lai noskalotu lejā ar marmelādi apziesto pēdējo grauzdētās maizes kriksīti, pulkvedis Bentrijs izsteidzās vestibilā un, ieraudzīdams, ka no auto izkāpj grāfistes policijas prefekts pulkvedis Melčets inspektora Sieka pavadībā, izjuta atvieglojumu. Melčets bija pulkveža draugs, toties inspektors Sieks viņam nekad nebija sevišķi paticis — tas bija enerģisks darbinieks, kura raksturs runāja pretī viņa uzvārdam[2]un kurš rosīdamies neko daudz nerēķinājās ar to cilvēku jūtām, kurus neuzskatīja par ievērojamām personām.

—  Labrit, Bentrij! — sveicināja policijas prefekts.

—  Domāju, labāk atbraukšu pats. Liekas, šis ir neparasts gadījums.

— Tas ir… tas ir,— Bentrijs pūlējās atrast vārdus,

— tas ir neticams … fantastisks!

— Nekādas nojautas, kas ir šī sieviete?

—       Ne vismazākās jausmas. Savu mūžu neesmu viņu redzējis.

—      Vai virssulainis kaut ko zina?— iejautājās inspektors Sieks.

— Lorimers ir tikpat pārsteigts kā es.

— A,— inspektors Sieks norūca,— ak tā?

—       Ēdamistabā ir uzklāts brokastgalds, Melčet, ja jūs ko gribētu iebaudīt,— pulkvedis Bentrijs piedāvāja.

—       Nē, nē, labāk ķersimies pie lietas. Heidokam jābūt šeit kuru katru mirkli .. . Ahā, te jau viņš ir.

Bija piebraukusi vēl viena automašīna, un no tās izkāpa stalti noaugušais, platplecainais doktors Hei- doks, kas bija arī policijas ārsts. Otrais policijas auto bija izlaidis laukā vēl divus civildrēbēs ģērbušos vīriešus, vienu no tiem ar fotoaparātu.

— Pilns komplekts, ko? — policijas prefekts sacīja.

—  Labi! Ejam! Sieks saka, tas esot bibliotēkas istabā.

Pulkvedis Bentrijs smagi nopūtās. — Tas ir neaptverami! Kad šorīt sieva man neatlaidīgi apgalvoja, ka istabene ienākusi un paziņojusi — bibliotēkas istabā esot līķis, jūs zināt, es negribēju viņai ticēt.

—      Jā, jā, tas labi saprotams. Ceru, ka šis notikums nav pārāk stipri satraucis jūsu otro pusi.

—      Viņa turas apbrīnojami — tiešām apbrīnojami. Pie viņas ir vecā mis Mārpla — no ciemata, jūs jau zināt.

—      Mis Mārpla?— Policijas prefekts saspringa.— Kāpēc viņa sūtīja tai pakaļ?

—       Nu, sieviete taču vēlas sev līdzās vēl kādu sievieti — vai jums tā neliekas?

—      Ja jūs man vaicājat, tad jāsaka — manuprāt, jūsu laulātā draudzene grasās izmēģināt roku kā detektīvs amatieris,— pulkvedis Melčets, viegli iesmiedamies, atbildēja.— Mis Mārpla ir īstens vietējais slepenpolicists. Reiz vina mūs pamatīgi pārtrumpoja, vai atceraties, Slek?

—      Tas bija citāds gadījums,— inspektors Sieks attrauca.

Kādā ziņā citāds?  - Tas taču bija vietējais notikums, ser. Nav noliedzams, ka vecā dāma zina visu, kas atgadās ciematā. Bet šis te gadījums nebūs viņai pa spēkam.

— Jūs pats par to vēl nezināt visai daudz, Slik,— Melčets dzedri aizrādīja.

— Pagaidiet vien, ser. Man nevajadzēs ilgi noņemties, l.ii to noskaidrotu.

Ēdamistabā misis Bentrija ar mis Mārplu savukārt Ieturēja brokastis. Apkalpojusi viešņu, misis Bentrija viņu mudināja izteikties.  — Nu, Džeina?

Mis Mārpla, mazliet samulsusi, palūkojās viņā.

— Vai tas .jums neko neatgādina?— misis Bentrija cerību pilnā balsī vaicāja.

Sāds jautājums tika uzdots tāpēc, ka mis Mārpla bija kļuvusi slavena ar savu prasmi saistīt nenozīmīgus ciemata notikumus ar nopietnākām problēmām un tādējādi ieviest tajās zināmu skaidrību.

—  Nē,— mis Mārpla domīgi novilka.— Nevaru teikt, ka tas ko atgādinātu — vismaz pašlaik ne. Viņa man drusciņ atsauc atmiņā misis Cetijas jaunāko meitu — Ediju, jūs zināt —, bet, manuprāt, tas ir tikai tāpēc, ka nabaga meitene grauza nagus un priekšzobi viņai bija nedaudz izvirzīti uz āru. Nekas vairāk. Un, protams,— mis Mārpla turpināja, vilkdama tālākas paralēles,— arī Edijai patika tas, ko es dēvēju par lētu greznumu.

—  Jūs domājat viņas apģērbu? — misis Bentrija noprasīja.

— Jā, gaužām bezgaumīgs sliktas kvalitātes atlass.

—  Zinu,— piebalsoja misis Bentrija.— Pirkts kādā no tiem nejaukajiem veikaliņiem, kur katra prece maksā gineju. Pagaidiet,— viņa, nezaudējusi cerības, pajautāja, — kas nolika ar misis Cetijas Ediju?

—  Viņa tikko kā sākusi strādāt citā vietā, un, man liekas, viņai klājas labi, — atbildēja mis Mārpla.

Misis Bentrija jutās drusku vīlusies. Šķita, ka paralēle ar ciemata meiteni nav necik daudzsološa.

—  Nevaru aptvert,— misis Bentrija brīnījās,— ko viņa varēja darīt Artura kabinetā. Polks man saka — logs ticis atlauzts. Iespējams, ka viņa atbraukusi šurp ar kādu kramplauzi un pēc tam viņi sastrīdējušies… Taču tas liekas tīrais absurds.

— Viņa diez vai bija ģērbusies tā, lai piedalītos zādzībā,— mis Mārpla, domās nogrimusi, prātoja.

—  Nē, viņa bija ģērbusies deju vakaram vai kādām viesībām. Taču ne šeit, ne arī kur tuvumā nekā tamlīdzīga nebija.

— N-nē, — mis Mārpla šaubīdamās novilka.

Misis Bentrija tūlīt uzdeva jautājumu:

— Vai jums kas nāk prātā, Džeina?

—  Nu, es tikai gudroju …

— Jā?

—  Bezīls Bleiks.

— Ai, nē! — misis Bentrija strauji izsaucās un it kā paskaidrojumam piebilda: — Es pazīstu viņa māti.

Abas sievietes raudzījās viena otrā. Mis Mārpla nopūtās un pašūpoja galvu.

—  Es gluži labi saprotu, kā jūs to uztverat.

—  Selīna Bleika ir visjaukākā sieviete, kādu vien var iedomāties. Puķu apmales gar viņas dārza celiņiem ir vienkārši brīnišķīgas, to dēļ es kļūstu vai zaļa aiz skaudības. Un viņa šausmīgi devīgi izdāvā spraudeņus.

Mis Mārpla, neievērodama šo prasību pievērst uzmanību misis Bleikai, sacīja:

— Tomēr, kā jūs zināt, ciematā ir klīdušas visvisādas valodas.

— Ak vai, zinu jau, zinu. Un Arturs, protams, kļūst pilnīgi zili melns aiz dusmām, tiklīdz dzird pieminam Bezilu. Viņš patiešām izturējās ārkārtīgi rupji pret Arturu, un kopš tā laika Arturs negrib uzklausīt par viņu nevienu pašu labu vārdu. Viņš runā tai muļķīgajā, nicīgajā manierē, kādā patlaban tērgā puikas — viņi ņirgājas par cilvēkiem, kas iestājas par savu skolu, impēriju vai kaut ko tamlīdzīgu. Un tad vēl, protams, viņa apģērbs! Ļaudis apgalvo,— misis Bentrija turpināja,— ka nav svarīgi, ko laukos veļk mugurā. Savu mūžu neesmu dzirdējusi lielākas blēņas! Tieši laukos visi smalki nopētī ikvienu.— Mirkli pieklususi, viņa klusītēm piemetināja: — Cik burvīgs zīdainītis viņš bija vanniņā!

— Pagājušajā svētdienā avīzē bija ievietota mīlīga Cevjotu kalnu slepkavas fotogrāfija, kurā viņš redzams zīdaiņa vecumā,— mis Mārpla atgādināja.

— Ak, Džeina, jūs taču neuzskatāt, ka viņš…

— Nē, nē, dārgā, to es nepavisam nedomāju. Tas patiesi būtu pārsteidzīgs secinājums. Es tikai mēģināju izskaidrot jaunās sievietes atrašanos mūsu pusē. Maz ticams, ka Sentmērimīda ir viņai piemērota vieta. Un tad man likās — vienīgais iespējamais izskaidrojums ir Hezils Bleiks. Viņš taču rīko viesības. Cilvēki brauc šurp gan no Londonas, gan no kinostudijām — vai atceraties pagājušā gada jūliju? Aurošana un dziedāšana — visšausmīgākais troksnis, šķiet, visi pamatīgi sadzērušies, un nākamajā rītā taisni neticama nekārtība un sadauzīti stikli,— tā man stāstīja vecā misis Berija,— un vannā saldi gulējusi jauna sieviete gandrīz vai Ievas kostīmā!

— Droši vien tie bija kinoļaudis,— misis Bentrija iecietīgi ieminējās.

—  Ļoti iespējams. Un tad — jūs jau būsiet to dzirdējusi — pēdējā laikā vairākas nedēļas nogales viņš atvedis šurp sev līdzi jaunu sievieti — platinblondini.

— Jums liekas, tā ir šī pati? — misis Bentrija iesaucās.

—  Nu, es par to prātoju. Zināms, nekad neesmu viņu redzējusi tuvu — tikai manījusi iekāpjam automašīnā vai izkāpjam no tās un vienreiz kotedžas dārzā sauļojamies, kad viņai mugurā bija tikai šorti un krūšturis. Nekad neesmu īsti redzējusi viņas seju. Un visas šīs meičas ar savu kosmētiku, matiem un nagiem izskatās tik līdzīgas.

— Jā. Taču tā varētu būt. Tā ir ideja, Džeina.

2

Arī pulkvedis Melčets ar pulkvedi Bentriju tobrīd apsprieda kādu ideju. Policijas prefekts, apskatījis līķi un palūkojies, ka viņa padotie ķērušies pie ierastajiem uzdevumiem, kopā ar mājas saimnieku bija devies uz kabinetu ēkas otrā spārnā. Spriežot pēc izskata, pulkvedis Melčets bija viegli satraucams cilvēks, kam piemita paradums plūkāt savas īsās, rudās ūsas. To viņš darīja ari pašreiz, iesāņus uzmezdams samulsušu skatienu otram vīrietim. Beidzot viņš kā grūstin izgrūda:

—  Paklausieties, Bentrij, man tas ar jums jāizrunā. Vai tiesa, ka juras nav ne jausmas, kas tā par sievieti?

Pulkvedis Bentrijs atbildēdams bezmaz eksplodēja, bet policijas prefekts viņu pārtrauca:

—  Jā, jā, veco zēn, taču paraugieties uz to no šāda viedokļa: situācija varētu būt jums velnišķīgi nepatīkama, precēts vīrs — mīl savu laulāto draudzeni un tādā garā. Bet, tikai starp mums runājot, ja jūs kaut kādi bijāt saistīts ar šo meiču, tad labāk pasakiet to tagad. Velēšanās noklusēt šo faktu būtu pavisam dabiska; es pats izjustu tieši to pašu. Taču tas nekur neder. Slepkavība. Fakti tik un tā nāks gaismā. Velns parāvis, es nedomāju, ka jūs nožņaudzāt meiteni — kaut ko tādu jūs nedarīsiet. Esmu pārliecināts! Bet galu galā viņa ieradās šeit — šajā mājā. Varētu teikt, ka viņa ielauzusies un gaidījusi tikšanos ar jums, bet kāds zellis sekojis viņai līdz šejienei un viņu nožmiedzis. Zināt, šāda iespēja pastāv. Vai saprotat, ko es gribu teikt?

—  Savu mūžu neesmu redzējis šo meiteni! Neesmu tāds vīrietis!

— Tad jau viss kārtībā. Zināt, es jūs nenosodītu, pat ja jums būtu kādas attiecības ar šo meiču. Esat taču sabiedrības cilvēks. Tomēr — ja jūs tā apgalvojat… Jājautā tikai, ko viņa te darījusi. Pilnīgi skaidrs, ka šejieniete viņa nav.

— Tas viss ir tīrais murgs,— pukojās sadusmotais mājas saimnieks.

—  Paliek jautājums, veco zēn,— ko viņa darījusi jūsu bibliotēkas istabā?

—  Kā lai es zinu? Es viņu šurp neataicināju.

— Nē, nē. Bet viņa te tomēr ieradās. Izskatās, it kā būtu gribējusi ar jums sastapties. Vai neesat saņēmis kādas savādas vēstules vai ko tamlīdzīgu?

— Nē, neesmu.

—  Ko jūs pats darījāt vakar vakarā? — pulkvedis Melčets smalkjūtīgi pavaicāja.

—  Piedalījos konservatīvo partijas vietējās nodaļas sapulcē. Deviņos, Mačbenemā.

— Un kad jūs pārradāties mājās?

— Aizbraucu no Mačbenemas tūlīt pēc desmitiem. Atceļā gadījās neliela ķibele, vajadzēja mainīt riteni. Atgriezos ceturksni pirms divpadsmitiem.

—  Bibliotēkas istabā jūs neiegājāt?

—  Nē.

—  Zēl!

— Biju noguris. Devos.taisnā ceļā uz guļamistabu.

— Vai kāds bija palicis nomodā jūs sagaidīt?

—       Nē. Es vienmēr ņemu līdzi atslēgu. Lorimers, ja vien es nedodu īpašu rīkojumu, iet pie miera vienpadsmitos.

—  Kurš aizslēdz bibliotēkas istabu?

—       Lorimers. Sajā gadalaikā viņš to parasti slēdz ap pusastoņiem.

— Vai vēlāk viņš varētu būt tur iegājis atkal?

—      Tā kā nebiju mājās, tad noteikti ne. Paplāti ar viskiju un glāzēm viņš atstāja vestibilā.

—  Skaidrs. Un ko jūs teiktu par savu sievu?

—       Kad atgriezos mājās, viņa jau bija gultā, cieši aizmigusi. Iespējams, ka vakar vakarā viņa sēdējusi bibliotēkas istabā vai viesistabā. Es viņai nepavaicāju.

—       Nu, drīz vien dabūsim zināt visus sīkumus. Protams, var taču būt, ka iejaukts kāds no kalpotājiem, kā jums šķiet? »

Pulkvedis Bentrijs noliedzoši papurināja galvu.

—       Neticu. Viņi visi ir ļoti cienījami ļaudis. Pie mums viņi strādā gadiem ilgi.

—       Jā, neliekas gan, ka viņi būtu iepīti šajā lietā,— Melčets piekrita.— Drīzāk izskatās, ka meitene atbraukusi no pilsētas — varbūt ar kādu jaunu puisi. Bet kādēļ viņi gribējuši ielauzties šajā mājā…

—       Londona,— Bentrijs, viņu pārtraukdams, izmeta. — Tas ir visticamāk. Mums te nav nekādu notikumu — ja nu vienīgi . . .

—  Nu, kas tad?

—       Goda vārds! — pulkvedis Bentrijs neizturēja.— Be- zils Bleiks!

—  Kas viņš tāds ir?

—       Jauns zellis, kas saistīts ar kinoindustriju. Pretīgs, jauns bezgodis. Mana sieva viņu aizstāv, jo mācījusies vienā skolā ar viņa māti, bet no visiem šiem pagrimušajiem, nekam nederīgajiem jaunajiem ākstiem… Viņa pēcpuse prasīties prasās pēc spēriena. Viņš noīrējis to kotedžu Lenšemroudā — jūs zināt, drausmīga moderna celtne. Tur viņš rīko viesības — bļaustigas, skaļas kompānijas, un nedēļas nogalē pie viņa ierodas meičas.

— Meičas?

—       Jā, pagājušajā nedēļā tur bija viena — viena no šīm platinblondinēm.— Pulkveža žoklis atkārās.

—       Platīnblondīne, vai patiesi? — Melčets domīgi pārvaicāja.

— Jā. Klausieties, Melčet, jūs tak neuzskatāt..

—  Te pavīd iespēja,— policijas prefekts mundri attrauca.— Tas izskaidro šādas meičas atrašanos Sentmē- rimīdā. Domāju, ka pieskriešu pārmīt kādu vārdu ar šo jauno zelli Breidu — Bleiku, kā jūs teicāt, kā viņu tur sauca?

—  Bleiks. Bezils Bleiks.

—  Kā jums šķiet, vai viņš būs mājās? — Melčets jautāja.

—  Pag, kas šodien par dienu? Sestdiena? Parasti viņš brauc šurp sestdienas rītos.

—  Lūkosim nu viņu atrast,— Melčets spīvi noskaldīja.

Kad Sentmērimīdu apstaigāja vēsts, ka «mistera Bu kera jauno māju» nopirkusi kinozvaigzne, šī ziņa izrai sīja dzīvu interesi. Pirmā teiksmainās būtnes parādīšanās ciematā tika vērota ar lielu ziņkāri, un var teikt, ka, spriežot pēc izskata, Bezils Bleiks atbilda visām prasībām. Taču pamazām kļuva zināma patiesība. Bezils Bleiks nebija nekāda kinozvaigzne, pat ne kinoaktieris. Viņš bija gaužām jauns cilvēks, kas ieņēma apmēram piecpadsmito vietu to darbinieku sarakstā, kuri rūpējas par dekorācijām Lenvilas studijā, «Britu jaunās ēras filmu» centrā. Ciemata meitenes zaudēja interesi par viņu, bet valdošā stingro vecmeitu grupa cēla iebildumus pret Bezila Bleika dzīves veidu. Vienīgi viesnīcas' «Zilais mežakuilis» īpašnieks nebeidza jūsmot par Be- zilu un Bezila draugiem. Kopš jaunā cilvēka ierašanās ciematā «Zilā mežakuiļa» ienākumi bija krietni pieauguši.

Policijas auto apstājās pie kroplīgajiem, no rupji aptēstiem akmeņiem veidotajiem vārtiem, kurus bija radījusi mistera Bukera fantāzija, un pulkvedis Melčets, ar nepatiku palūkojies uz Cetsvērtas pārbagāto koka apšuvumu, lieliem soļiem aizgāja līdz parādes durvīm un ņēmās tās ņipri dauzīt ar klauvēkli. Durvis tika atvērtas daudz ātrāk, nekā viņš bija gaidījis. Jauns vīrietis ar taisniem, pagariem, tumšiem matiem, ģērbies oranžās velveta biksēs un koši zilā kreklā, sirdīgi noprasīja:

— Nu, kas jums vajadzīgs?

— Vai jūs esat misters Bezils Bleiks?

—  Protams, .esmu.

— Priecātos ar jums pārmīt dažus vārdus, mister bleik.

—  Kas jūs tāds esat?

—  Esmu pulkvedis Melčets, grāfistes policijas prefekts.

—  Nevar būt! — misters Bleiks nekaunīgi iesaucās. — Cik interesanti!

Dodamies jaunajam cilvēkam līdzi iekštelpās, pulkvedis Melčets skaidri saprata pulkveža Bentrija reakciju uz jaunekļa rupjībām. Viņam pašam kāja niezēt niezēja spērienam. Tomēr viņš savaldījās un, mēģinādams runāt mundri, ieteicās:

— Jūs esat agrs putns, mister Bleik.

—  Nepavisam ne. Es vēl neesmu gājis gulēt.

—  Patiesi?

—  Nedomāju, ka būsiet ieradies te apvaicāties, cikos es liekos gultā, bet, ja tiešām esat braucis tāpēc, tad tā nu gan ir grāfistes laika un naudas izšķiešana. Par ko jūs ar mani vēlaties runāt?

Pulkvedis Melčets noklepojās.

—  Cik man zināms, mister Bleik, tad pagājušās nedēļas nogalē jums bijusi viešņa … kāda . . . hm .. . gaišmataina jauna dāma.

Bezils Bleiks stingi raudzījās pulkvedī, bet tad, atmetis galvu, sāka pilnā kaklā smieties.

—  Vai tās kasīgās ciemata vecenes jums sūdzējās? Par manu tikumību? Velns parāvis, policijai nav nekādas daļas gar tikumību! Jūs to zināt.

—  Kā jūs sacījāt,— Melčets dzedri atsvieda,— gar jūsu tikumību man nav nekādas daļas. Esmu ieradies pie jums tāpēc, ka atrasts jaunas, gaišmatainas, mazliet . . . hm . . . eksotiska izskata sievietes līķis — viņa noslepkavota.

—  Re, kā! — Bezils blenza uz viņu.— Kur?

—  Gosingtonholā, bibliotēkas istabā.

—  Gosingtonā? Pie vecā Bentrija? Klausieties, tas nu gan ir pārākais joks — vecais Bentrijs! Nekrietnais vecis!

Pulkvedis Melčets neganti pietvīka. Kad jaunais vīrietis atsāka smiet, viņš asi aizrādīja:

—  Esiet tik laipns, pievaldiet mēli, ser! Es ierados pajautāt, vai jūs nevarat ieviest zināmu skaidrību šajā notikumā.

— Jūs iegriežaties apvaicāties, vai man nav pazudusi kāda blondīne? Vai uzminēju? Kāpēc gan… Paskat, paskat, ko! Kas tad tas?

Bremzēm iekaucoties, mājas priekšā bija apstājusies automašīna. No tās izmetās plandīgā, melnbaltā pidžamā tērpusies jauna sieviete. Viņai bija spilgti sarkanas lūpas, melni krāsotas skropstas un platin- blondi mati. Platiem soļiem viņa piegāja pie durvīm, atrāva tās un sirdīgi iesaucās:

—  Kāpēc tu mani tur pameti?

Bezils Bleiks bija pietrūcies kājās.

— Tā, te tev nu bija! Kāpēc lai es nebūtu tevi atstājis? Es tev teicu — vāksimies prom, bet tu negribēji.

— Vai man vajadzētu iet tikai tāpēc, ka tu man to liec? Es tur izklaidējos.

— Jā, ar to neķītro lopu, Rozenbergu. Tu labi zini, kas viņš par cilvēku.

— Tu biji greizsirdīgs, tur visa vaina.

— Nepārvērtē sevi! Nevaru ciest, ka meitene, kas man patīk, nespēj palikt skaidrā un ļauj ķerstīties šitādam Viduseiropas preteklim.

—  Meli! Tu pats dzēri krietni daudz un brāļojies ar to spāņu melnmati.

— Ja es vedu tevi uz viesībām, tad ceru, ka tu pratīsi uzvesties.

—  Es neļaušu sevi izkomandēt, tā, lūk! Tu teici, ka mēs iesim uz viesībām un, pēc tam brauksim šurp. Es netaisos skriet prom no viesībām, pirms neesmu tam nobriedusi.

— Tā gan, un tieši tāpēc es tevi tur atstāju. Biju nobriedis aizbraukšanai un atbraucu arī. Neiešu grozītie'S apkārt, gaidot kādu muļķa sievišķi.

| — Tu gan esi mīļš, pieklājīgs cilvēks!

—  Izskatās, ka tu tik un tā esi sekojusi man uz šejieni!

' — Gribēju pateikt, ko es par tevi domāju. [ — Ja tu domā, ka vari uzmesties man par komandieri, mīlulīt, tad rūgti maldies.

—  Un, ja tu domā, ka vari mani izrīkot, tad tu domā galīgi šķērsām. ,

I Abi nikni raudzījās viens otrā. Tajā brīdī pulkvedis Melčets, izmantodams izdevību, skaļi ieklepojās. Bezils llleiks apsviedās apkārt uz viņa pusi. L — Hei, pavisam piemirsu, ka jūs te esat. Jums tā kā l'ūtu laiks pazust, vai ne, ko? Atļaujiet jūs iepazīstināt: Dina Lī — pulkvedis Blimps1 no grāfistes policijas… Un tagad, pulkvedi, kad esat pārliecinājies, ka mana blondīne ir dzīva un vesela, tad varbūt jūs ķersieties pie tā krietnā darbiņa, ko nostrādājis vecais Bentrijs. Arlaburītu!

—  Ieteicu jums, jaunais cilvēk, runāt pieklājīgi, citādi iekļūsiet nepatikšanās,— pulkvedis Melčets, dusmās piesarcis, izgrūda un smagiem soļiem izgāja ārā.

3

Savā kabinetā Mačbenemā pulkvedis Melčets uzklausīja un analizēja savu apakšnieku ziņojumus.

—. .. tā nu liekas, ka viss ir gluži skaidrs, ser,— secināja inspektors Sieks.— Misis Bentrija pēc pusdienām sēdēja bibliotēkas istabā un devās pie miera īsi pirms desmitiem. Izejot no istabas, viņa nodzēsa gaismu, un, domājams, vēlāk neviens vairs netika tur iegājis. Kalpotāji likās gulēt pusvienpadsmitos, un Lorimers, ienesis vestibilā dzērienus, likās gultā ceturksni pirms vienpadsmitiem. Neviens, izņemot jaunāko istabeni, nav dzirdējis neko neparastu, toties tā nu gan ir dzirdējusi pārlieku daudz! Vaidus, šaušalīgu kliedzienu, draudīgus soļus un nezin ko vēl. Otra istabene, kas dzīvo ar viņu vienā istabā, apgalvo, ka meitene visu cauru nakti gulējusi kā bluķis. Šitādi sievieši safantazē sazin ko un sagādā mums raizes.

—  Un kā tad ir ar atlauzto logu?

—  Amatiera darbs, Sirnonss saka — logs atlauzts ar visparastāko kaltu; nekādu lielo troksni tas nav sacēlis. Kaltam jābūt kaut kur mājā, bet neviens to nevar atrast. Taču ar darbarīkiem tā gadās itin bieži.

—  Vai, jūsuprāt, kāds no kalpotājiem kaut ko zina? ii

—  Nē, ser,— inspektors Sieks diezgan negribīgi atbildēja.— Manuprāt, viņi neko nezina. Likās, ka viņi visi ir stipri satriekti un uztraukti. Man radās aizdomas par Lorimeru — viņš bija atturīgs, ja saprotat, ko es gribu teikt,— taču nedomāju, ka tur kaut kas slēpjas.

Melčets piekrītoši palocīja galvu. Lorimera atturībai viņš nepiešķīra nekādu nozīmi. Enerģiskais inspektors Sieks, izprašņādams cilvēkus, bieži vien izraisīja tajos šādu reakciju. Atvērās durvis, un ienāca ārsts Hei- doks.

—  Nospriedu — iegriezīšos un pastāstīšu jums īsumā pašu galveno.

— Jā, jā, priecājos jūs redzēt. Nu, ko teiksiet?

—  Neko daudz. Tieši to, ko jūs jau domājāt. Nāves cēlonis ir nožņaugšana. Viņas kleitas atlasa josta aplikta ap kaklu un mugurpusē savilkta krustām. Pavisam viegli un vienkārši. Nevajadzēja nemaz daudz spēka — tas ir, ja meitene tika pārsteigta. Nekādu cīņas pazīmju nav.

—  Cikos iestājusies nāve?

—  Pēc manām domām, starp pulksten desmitiem un pusnakti.

—  Vai nevarat noteikt precīzāk?

Heidoks, mazliet pavīpsnādams, papurināja galvu.

—  Negribu riskēt ar savu mediķa reputāciju. Tas noticis ne agrāk kā desmitos un ne vēlāk kā pusnaktī.

— Un kurš laiks jums pašam šķiet ticamāks?

—  Grūti pateikt. Kamīnā dega uguns, istaba bija silta — tas viss var aizkavēt audu atmiršanu un līķa sastingšanu.

—  Vai varat par viņu pateikt vēl kaut ko?

—  Nekā sevišķa. Viņa ir jauna — manuprāt, apmēram septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu veca. Vienā otrā ziņā diezgan nenobrieduši, bet muskulatūra labi attīs- tīta. Pavisam veselīga. Starp citu, viņa bijusi virgo Intacta'.

Un, atsveicinoties pamājis ar galvu, ārsts izgāja no i'.tabas.

— Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka nekad agrāk viņa nav redzēta Gosingtonā? — Melčets vaicāja inspektoram.

I — Kalpotāji to nešaubīgi apgalvo. Gluži sašutuši par tādu jautājumu. Viņi teic, ka atcerētos, ja kādreiz būtu redzējuši viņu tuvumā.

—  Domāju gan, ka atcej-ētos, — Melčets attrauca.

Ikviens šāda paskata cilvēks te duras acīs jau pa

gabalu. Palūkojieties uz to jauno Bleika sievišķi.

— žēl, ka tā nebija viņa,— Sieks norūca. — Tad mēs būtu tikuši drusku tālāk.

—  Man rādās, šī meiča būs ieradusies no Londonas,— policijas prefekts domīgi sacīja.— Nevaru ticēt, ka te būtu kāds sakars ar vietējiem iedzīvotājiem. Tādā iļadījumā mēs laikam rīkotos pareizi, ia ataicinātu Skotlendjarda vīrus. Sis gadījums ir jārisina viņiem, nevis mums.

—  Tomēr kaut kas viņu noteikti būs atvedis šurp,— Sieks gudroja. Tad, it kā pārbaudīdams savu domu, piebilda: — Pulkvedis un misis Bentrija noteikti kaut ko zina. Protams, es sapratu, ka viņi ir jūsu draugi,

ser…

Pulkvedis Melčets apveltīja Sieku ar ledainu skatienu.

—  Varat būt drošs, ka es ņemu vērā katru iespējamību,— viņš strupi pārtrauca inspektoru.— Katru iespējamību. Domājams, — viņš turpināja, — jūs izskatījāt sarakstu, kādi cilvēki ir pazuduši?

Sieks, pamājis ar galvu, izvilka no kabatas papīra lapu mašīnrakstā.

—  Te man viņi ir. Misis Saundersa, pazudusi pirms nedēļas, tumšmate, zilām acīm, trīsdesmit sešus gadus veca. Tā nav viņa. Un katrā ziņā visiem, izņemot vīru, ir skaidrs, ka viņa aizbēgusi ar kādu zelli no Līdsas — ceļojošu tirdzniecības aģentu. Misis Bārnarda — sešdesmit piecus gadus veca. Pamela Rīvsa, sešpadsmit gadu veca, vakar vakarā nav atgriezusies mājās, apmeklējusi gaidu sanāksmi, tumši brūni, bizītēs sapīti mati, piecas pēdas piecas.. .

—  Beidziet lasīt idiotiskas detaļas, Slek,— Melčets aizkaitināts iesaucās.— Sī vis nebija nekāda skolnieci te, Pēc manām domām …

Atskanot telefona zvanam, viņš aprāva sakāmo.

—  Hallo … Jā, jā, Mačbenemas policijas pārvalde … Kas? . . . Vienu mirkli . ..

Pulkvedis Melčets klausījās un steigšus kaut ko pierakstīja. Kad viņš atsāka runāt, balsī jautās kāda jauna intonācija.

—  Rūbija Kina, astoņpadsmit gadu veca, nodarbošanās — profesionāla dejotāja, augums — piecas pēdas četras collas, slaida, platīnblondi mati, zilas acis, uzrauts deguns, kā liekas, ģērbusies baltā, vizuļiem rotāta vakartērpā, sudrabotas siksniņkurpes. Vai viss pareizi? . . . Kas? … Jā, manuprāt, par to nav šaubu. Es tūlīt aizsūtīšu Sieku.

Nolicis klausuli, Melčets, satraukumam augot, paraudzījās savā padotajā.

—  Šķiet, nu ir rokā īstā. Zvanīja no Glenšīras policijas.— Glenšīra bija kaimiņu grāfiste. — Ziņots, ka pazudusi meitene no viesnīcas «Majestic» Deinmutā.

—  Deinmutā,— atkārtoja inspektors Sieks.— Tas jau ir ticamāk.

Deinmutā — liela, moderna piekrastes kūrvieta — atradās netālu.

—  No šejienes tā ir tikai kādu astoņpadsmit jūdžu attālumā,— policijas prefekts prātoja.— Meitene bijusi dejotāja vai kaut kas tamlīdzīgs viesnīcā «Majestic». Vakar vakarā nav parādījusies, lai izpildītu savu deju, un viesnīcas vadība par to stipri niknojusies. Kad šorīt viņa joprojām nebija atradusies, viena no pārējām meitenēm vai kāds cits sāka baidīties par viņu. Izklausās mazliet nesaprotami. Jums labāk vajadzētu nekavējoties braukt uz Deinmutu, Slek. Piesakieties tur pie vecākā inspektora Hārpera un sadarbojieties ar viņu!

4

Rosība allaž bija inspektora Sieka gaumē. Drāzties ar automašīnu, skarbi apklusināt cilvēkus, kuri ļoti vēlējās viņam kaut ko pastāstīt, pēkšņi pārtraukt sarunas,

aizbildinoties ar steidzamiem uzdevumiem,— tas viss Inspektoram Siekam ļāva sajust dzīves elpu. Tāpēc apbrīnojami īsā laikā viņš bija ieradies Deinmutā, pieteicies policijas pārvaldē, brīdi parunājies ar apjukušo un noraizējušos viesnīcas pārvaldnieku un, atstājis to, izmezdams apšaubāmo mierinājumu, ka «iekams nļēs sākam rīkoties, vispirms jāpārliecinās, vai tā ir tā meitene», joņoja atpakaļ uz Mačbenemu kopā ar Rūbijas Ķīnas tuvāko radinieci. Tā kā pirms aizbraukšanas no Deinmutas viņš bija sazvanījies ar Mačbenemu, policijas prefekts bija gan sagatavots tam, ka inspektors [Ieradīsies, taču nebija gatavs lakoniskajai iepazīstināšanas frāzei:

— Tā ir Džozija, ser.

Pulkvedis Melčets saltām acīm vērās savā apakšniekā. Viņam šķita, ka Sieks zaudējis prātu. Jaunā dieviete, kas tikko kā bija izkāpusi no automašīnas, nāca viņam palīgā.

— Ar šādu vārdu es uzstājos, — viņa paskaidroja, mirkli pazibinādama skaistus, baltus zobus.— Rei- monds un Džozija, tā mēs ar partneri saucamies, un viesnīcā visi mani, protams, pazīst kā Džoziju. Mans īstais vārds ir Džozefīna Tērnere.

Piemērojies situācijai, pulkvedis Melčets pārlaida žiglu profesionālu skatienu mis Tērnerei un uzaicināja viņu apsēsties. Viņa bija glīta, jauna sieviete, kuras gadu skaits varbūt drīzāk tuvojās trīsdesmitiem nekā divdesmitiem; viņas glītumu vairāk nosacīja prasmīga sejas kopšana nekā paši vaibsti. Viņa likās spējīga, labdabīga, bagātīgi apveltīta ar veselo saprātu. Pie tā sieviešu tipa, ko varētu dēvēt par žilbinošu, viņa nepiederēja, tomēr bija ļoti pievilcīga. Viņa bija gaumīgi lietojusi kosmētiku un ģērbusies tumšā vīrišķīga piegriezuma kostimā. Mis Tērnere izskatījās nobažījusies un satraukta, taču, kā pulkvedis nosprieda, nevarēja manīt, ka viņa būtu bēdu sagrauzta.

—  Tas liekas pārāk šausmīgi,— viņa apsēzdamās ierunājās,— lai būtu patiesība. Vai jūs tiešām domājat, ka tā ir Rūbija?

—  Diemžēl esam spiesti prasīt, lai jūs to pateiktu mums. Domāju, tas varētu sagādāt jums visai nepatīkamu pārdzīvojumu.

—  Vai viņa… vai viņa izskatās ļoti drausmīgi? — mis Tērnere bažīgi ievaicājās.

—       Nu, baidos, ka tas varētu būt jums samērā stiprs trieciens.

— Vai . . . vai jūs vēlaties, lai es tūlīt apskatu viņu?

—       Manuprāt, tā būtu visprātīgāk, mis Tērnere. Redzat, nav nekādas lielas nozīmes izprašņāt jūs, kamēr mēs neesam pārliecināti, ka tā ir viņa. Vai jums nešķiet, ka labāk ir tikt tam pāri?

—  Labi.

Viņi aizbrauca uz morgu. Kad Džozija pēc neilgas apskates iznāca ārā, viņa izskatījās diezgan nelāgi.

—       Tā patiešām ir Rūbija, — viņa drebošā balsī izdvesa.— Nabaga bērns! Ak vai, man nudien ir nelabi! Vai te nav,— viņa alkaini lūkojās apkārt,— džins?

Džins nebija dabūjams, bet brendijs gan, un, norijusi kādu malku, mis Tērnere saņēmās.

—       Ieraugot kaut ko tādu, cilvēkam iekšās viss sagriežas,— viņa atklāti atzinās.— Nabaga mazā Rūbija! Kādi cūkas ir vīrieši!

—  Jūsuprāt, slepkava bijis vīrietis?

Džozija jutās mazliet pārsteigta.

—       Vai tad ne? Nu, es gribu sacīt… es, gluži dabiski, domāju . . .

—  Vai jūs domājat par kādu noteiktu vīrieti?

Viņa sparīgi papurināja galvu.

—       Nē, es nu gan ne. Man nav ne mazākās jausmas. Dabiski, Rūbija nebūtu man stāstījusi, ja…

— Ja kas?

Džozija vilcinājās ar atbildi.

—  Nu, ja viņa būtu . . . staigājusi ar kādu puisi.

Melčets uzmeta Džozijai vērīgu skatienu. Kamēr abi

nebija atgriezušies kabinetā, viņš vairs nebilda ne vārda. Tad viņš ieteicās:

—       Tagad, mis Tērnere, vēlos dzirdēt visu informāciju, ko varat man sniegt.

—  Jā, protams. Ar ko lai es sāku?

—       Es gribētu zināt meitenes pilnu vārdu un adresi, viņas radniecību ar jums un visu, kas jums par viņu zināms.

Džozefīna Tērnere palocīja galvu. Melčetā nostiprinājās pārliecība, ka viņa nav" īpaši noskumusi. Viņa bija uztraukta un sašausmināta, bet ne vairāk. Runāja viņa gluži raiti.

— Viņas vārds bija Rūbija Ķīna — tas ir, ar šo vārdu viņa uzstājās. Viņas īstais vārds bija Rozija Lega. Viņas māte bija manas mātes māsīca. Esmu pazinusi viņu visu mūžu, taču ne sevišķi labi, ja saprotat, ko es gribu teikt. Man ir krietni daudz māsīcu un brālēnu; daži nodarbojas ar komerciju, daži izvēlējušies skatuvi. Rūbija kādu laiciņu mācījās par dejotāju. Pagājušajā gadā viņa dabūja vienu otru pieņemamu angažementu pantomīmā un tamlīdzīgos pasākumos. Ne nu īsti ekstraklases, taču arī ne sliktas trupas, kas uzstājas provincē. Kopš tā laika viņa tika angažēta par deju partneri Briksvelas «Palais de Danse» Londonas dienvidos. Tā ir jauka, respektabla vieta, un viņi kārtīgi rūpējas par meitenēm, taču pie lielas naudas tur nevar tikt.

Džozija pieklusa. Pulkvedis Melčets pamāja ar galvu.

—  Un te hu jārunā par mani. Trīs gadus esmu deju un bridža organizētāja viesnīcā «Majestic» Deinmutā. Tas ir labs darbs, pieklājīgi apmaksāts un patīkams. Jāuzņemas rūpes par atbraukušajiem viesiem. Protams, vispirms tie jānovērtē — daži grib, lai tos liek mierā, bet citi jūtas vientuļi un vēlas iekļauties kopējā ritmā. Jācenšas sadabūt kopā īstos cilvēkus bridža spēlei un tamlīdzīgi, kā arī jāpanāk, lai jaunieši dejotu cits ar citu. Tur vajag mazliet takta un pieredzes.

Melčets atkal piekrītoši palocīja galvu. Viņaprāt, šī jaunā sieviete gan prasmīgi veic savu darbu. Viņa likās simpātiska, draudzīga un, kā pulkvedim šķita, gudra, kaut gan nebija nekāda intelektuāle.

—  Bez tam,— Džozija turpināja,— katru vakaru mēs ar Reimondu demonstrējam pāris paraugdeju. Reimonds Stārs ir profesionāls tenisists un dejotājs. Nu, iznāca tā, ka šovasar, kādu dienu ejot peldēties, man paslīdēja kāja uz zemūdens akmeņiem un es neganti sagrūdu potīti.

Melčets jau bija ievērojis, ka iedama vina mazliet klibo.

—  Dabiski, no dejošanas kadu laiku vajadzēja atteikties, un tas bija diezgan nejauki. Negribēju, lai viesnīca manā vietā pieņem kādu citu. Redzat, aizvien draud briesmas,— īsu mirkli labsirdīgās, zilās acis kļuva nežēlīgas un dzeļošas; viņa bija sieviete, kas cīnās par eksistenci,— ka aizstājēji var tev izgriezt pogas. Tā man iešāvās prātā Rūbija, un es pateicu pārvaldniekam, ka aicināšu viņu šurp. Es turpināšu organizētājas pienākumus, bridžu un tā tālāk, bet Rūbija uzņemsies tikai dejošanu. Lai viss paliek ģimenē, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju.

Melčets atbildēja, ka saprot.

—  Nu, administrācija necēla iebildumus, es aizsūtīju Rūbijai telegrammu, un viņa atbrauca. Tā viņai bija lieliska izdevība. Krietni augstāka kategorija nekā viss, ko viņa darījusi agrāk. Tas notika apmēram pirms mēneša.

— Skaidrs,— pulkvedis Melčets ierunājās.— Un viņai bija panākumi?

—  Kā tad,— Džozija nevērīgi atsaucās,— viņa guva piekrišanu. Viņa gan nedejo tik labi kā es, bet Reimonds ir gudrs un palīdzēja viņai tikt galā, un viņa bija tīri glīta, kā jūs zināt,— slaida, gaišiem matiem un izskatījās pēc bērna. Drusciņ par daudz lietoja kosmētiku — es viņai to pastāvīgi aizrādīju. Taču jūs jau zināt, kādas ir meitenes. Viņai bija tikai astoņpadsmit gadu, un tajā vecumā viņas aizvien to ņem un lieto bez kāda mēra. Un tādā solīdā vietā kā viesnīca «Majestic» tas nepavisam neder. Par to es viņu vienā laidā strostēju un liku notušēt krāšļojumu.

— Vai viesiem viņa patika?— Melčets pajautāja.

—  Kā tad. Ņemiet vērā, Rūbija nebija asprātīga sarunu biedre. Bija samērā mazrunīga. Viņa labāk sapratās ar vecākiem kungiem nekā ar jaunajiem vīriešiem.

— Vai viņai bija kāds tuvs draugs?

Jaunā sieviete, pilnīgi izpratusi jautājumu, paskatījās viņam tieši acīs.

—  Ne tādā veidā, kā jūs domājat. Vismaz man par to nekas nebija zināms. Taču, ja tāds būtu, jūs saprotat, viņa man neteiktu.

Kādu mirkli Melčets brīnījās, kāpēc Rūbija neko nebūtu izpaudusi. Neradās iespaids, ka Džozija būtu stingras disciplīnas piekritēja. Bet viņš tikai pajautāja:

— Vai tagad jūs man nepastāstītu, kad redzējāt savu māsīcu pēdējo reizi?

— Vakar vakarā. Viņa ar Reimondu izpilda divas paraugdejas. Vienu pusvienpadsmitos un otru pusnaktī. Pēc tam kad viņi pabeidza pirmo deju, pamanīju Rūbiju dejojam ar kādu no jaunajiem vīriešiem, kas uzturas viesnīcā. Es spēlēju bridžu ar dažiem cilvēkiem atpūtas telpā. Atpūtas telpu no deju zāles atdala stikla siena. Tā bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju. Tūlīt pēc pusnakts pie manis šausmīgi uzbudināts pienāca Rei- monds un prasīja, kur ir Rūbija; viņa nebija ieradusies, kaut gan bija laiks sākt otro deju. Kā es sapiktojos! Meitenes mēdz izstrādāt tamlīdzīgas muļķības, sanikno administrāciju un tad dabū vilka pasi. Kopā ar Rei- mondu aizgāju uz Rūbijas istabu, bet tur viņas nebija. Ievēroju, ka viņa pārģērbusies; kleita, kurā viņa dejoja — tāda rožaina, putām līdzīga, ar kupliem svārkiem —, gulēja, pārmesta pār krēslu. Parasti, ja vien nav īpašs deju vakars, kas tiek rīkots ceturtdienās, viņa patur mugurā to pašu tērpu.

Man nebija ne jausmas, kur viņa iekritusi. Mēs likām orķestrim nospēlēt vēl vienu fokstrotu. Tomēr no Rūbijas nebija ne miņas, tāpēc teicu Reimondam, ka paraugdeju ar viņu dejošu es. Mēs izvēlējāmies deju, kas mazāk piepūlētu manu potīti, un turklāt saīsinājām to, taču dejošana tik un tā nežēlīgi samocīja manu nabaga potīti. Šorīt tā ir pamatīgi satūkusi. Tomēr Rūbija neparādījās. Gaidīdami viņu, mēs nosēdējām līdz diviem naktī. Es biju neganti nikna uz viņu.

Viņas balss viegli trīcēja. Melčets tajā saklausīja ieskanamies īstas dusmas. īsu brīdi viņu pārņēma neizpratne. Viņam bija tāda sajūta, ka kaut kas ar nolūku nav pateikts.

—  Un šorīt, kad Rūbija Ķīna nebija atgriezusies un viņas gulta palikusi neskarta, jūs gājāt uz policiju? — Melčets vaicāja. Sieks no Deinmutas savā lakoniskajā ziņojumā pa telefonu viņam bija pavēstījis, ka tā tas nav noticis. Taču viņš gribēja dzirdēt, ko sacīs Džoze- fīna Tērnere.

—  Nē, negāju,— viņa nevilcinoties atbildēja.

—  Kāpēc ne, mis Tērnere?

Viņa atklāti palūkojās Melčetam acīs.

—  Manā vietā jūs arī nebūtu to darījis! — viņa izsaucās.

— Jums šķiet, ka nebūtu?

—  Man jārēķinās ar savu darbu,— Džozija attrauca. — Lai vai kas, bet viesnīca negrib skandālu — it īpaši neko tādu, kur jāsauc policija. Es nedomāju, ka ar Rūbiju kaut kas atgadījies. Nevienu pašu brīdi! Domāju, ka viņa tikai nostādījusi sevi muļķīgā stāvoklī

kāda jaunekļa dēļ. Domāju, ka viņa ieradīsies sveika un vesela, un gatavojos sadot viņai pamatīgu sutu, kad parādīsies. Astoņpadsmitgadīgas meitenes ir lielas muļ- ķes.

Melčets izlikās skatāmies savās piezīmēs.

—      Jā, es redzu, tas bijis kāds misters Džefersons, kas devies uz policiju. Vai tas ir kāds no viesiem, kas apmeties viesnīcā?

— Jā,— Džozefīna Tērnere strupi atteica.

—       Kas mudināja šo misteru Džefersonu tā rīkoties? — pulkvedis Melčets taujāja.

Džozija vairākkārt noglauda žaketes piedurknes galu. Viņas izturēšanās liecināja par saspringumu. Pulkvedim Melčetam vēlreiz radās sajūta, ka kaut kas tiek noklusēts.

—       Viņš ir invalīds,— viņa diezgan īgni izmeta. — Viņš … viņš samērā ātri uztraucas. Gribu teikt, ka tur vainojama invaliditāte.

Melčets pārstāja prašņāt par šo cilvēku. Viņš jautāja:

—       Kas tas bija par jaunekli, ar kuru jūs pēdējo reizi redzējāt savu māsīcu dejojam?

—      Viņu sauc Bārtlets. Viņš dzīvo viesnīcā kādas desmit dienas.

— Vai viņu attiecības bija ļoti draudzīgas?

—       Manuprāt, ne sevišķi. Skaidri es nezinu.— Atkal viņas balsī jautās savāda dusrnu pieskaņa.

—  Ko viņš saka?

—      Teica, ka pēc dejas Rūbija uzgājusi augšā nopūderēt degunu.

— Tad viņa arī pārģērbusies?

—  Droši vien.

— Un par tālāko jūs neko nezināt? Pēc tam viņa . ..

— Pazuda, — pabeidza Džozija. — Tieši tā.

—       Vai mis Ķīna pazina kādu Sentmērimidā? Vai šajā apkārtnē?

—       Nezinu. Iespējams, ka pazina. Redzat, Deinmutā, viesnīcā «Majestic», sarodas ne mazums jaunu vīriešu no visas apkaimes. Man taču nav ne jausmas, kur šie puiši dzīvo, ja vien viņi to nejauši nepiemin.

—      Vai, jūs kādreiz dzirdējāt savu māsīcu pieminam Gosingtonu?

—       Gosingtonu?— Džozijas seja pauda acīm redzamu apmulsumu.

—  Gosingtonholu.

Viņa papurināja galvu.

— Nekad neesmu dzirdējusi,— viņas balss skanēja pārliecinoši. Tajā varēja saklausīt ari ziņkāri.

—  Gosingtonhola,— paskaidroja pulkvedis Melčets,— ir vieta, kur atrasts viņas līķis.

—  Gosingtonhola? — viņa platām acīm vērās sarunu biedrā.— Cik neparasti!

«Neparasti ir īstais vārds,» Mclčets klusībā nodomāja. Skaļi viņš uzdeva jautājumu: — Vai jūs pazīstat kādu pulkvedi Bentriju vai misis Bentriju?

Džozija vēlreiz papurināja galvu.

— Vai tādu misteru Bezilu Bleiku?

—  Liekas,— viņa mazliet sarauca pieri, — esmu dzirdējusi šo vārdu. Jā, noteikti esmu dzirdējusi, taču neko neatceros par viņu.

Centīgais inspektors Sieks pāri galdam piebīdīja savam priekšniekam no piezīmju grāmatiņas izplēstu papīra lapiņu. Tajā ar zīmuli bija rakstīts: «Pagājušajā nedēļā pulkv. Bentrijs pusdienoja viesnīcā «Majestic».» Mclčets pacēla acis un uztvēra inspektora skatienu. Policijas prefekts piesarka. Sieks bija čakls un cītīgs darbinieks, un, lai gan Melčets viņu diez kā neieredzēja, tomēr nevarēja nelikties manām viņa izaicinājumu. Inspektors mēmi apsūdzēja Melčetu par «savu cilvēku» aizstāvību — par veca skolas gadu drauga aizsargāšanu.

—  Mis Tērnere,— policijas prefekts griezās piq Džo- zijas, — ja jums nekas nav pretī, es gribētu, lai jūs mani pavadāt uz Gosingtonholu.

Dzedri un izaicinoši, gandrīz nesaklausīdams Džozi- jas nomurmināto piekrišanu, Melčets uztvēra Sieka skatienu.

5

Sentmērimlda piedzīvoja vissatraucošāko ritu no visiem, kādi pieredzēti ilgākā laikā. Uzbudinošo informāciju pirmā izplatīja mis Veterbija — īdzīga vecmeita ar garu degunu. Viņa apciemoja savu draudzeni — kaimiņieni mis Hārtnelu.

—  Piedodiet, dārgā, ka atnācu tik agri, bet es domāju, jūs varbūt nebūsiet dzirdējusi jaunumus.

—  Kādus jaunumus?— noprasīja mis Hārtnela. Viņa runāja zemā basa balsī un nenogurstoši apmeklēja

nabadzīgos, lai arī cik enerģiski tie centās izvairīties no viņas palīdzības.

—       Šorīt pulkveža Bentrija bibliotēkas istabā atrasts jaunas sievietes līķis.

—  Pulkveža Bentrija bibliotēkas istabā?

— Jā. Vai tas nav šausmīgi?

—       Viņa nabaga sieva! — mis Hārtnela pūlējās neizrādīt savu lielo un kvēlo prieku.

— Jā, patiešām. Viņai droši vien nebija ne jausmas.

—       Viņa pārāk daudz uzmanības pievērsa savam dārzam un pārāk maz — vīram,— mis Hārtnela kritiski piemetināja un nikni atkārtoja,— vīrs jāpatur acīs visu laiku — visu laiku.

—  Zinu. Zinu. Nudien, tas ir pārlieku briesmīgi!

—       Interesanti, ko sacīs Džeina Mārpla? Vai jums šķiet, ka viņai par to kaut kas bija zināms? Šajos jautājumos viņai ir varen vērīga acs.

—  Džeina Mārpla aizbrauca uz Gosingtonu.

—  Ko? Šorīt?

—  Ļoti agri. Pirms brokastīm.

—       Patiešām! Man taču liekas . .. nu, es gribu teikt, man liekas, ka tas jau aiziet par tālu. Mums nevienam nav noslēpums, ka Džeinai patīk bāzt degunu visur kur, bet es uzskatu — tas ir nepieklājīgi.

— Ak, bet misis Bentrija sūtīja pēc viņas.

—  Misis Bentrija sūtīja pēc viņas?

—  Nu, atbrauca automašīna. Un to vadīja Masvels.

— Vai dieniņ! Cik ārkārtīgi savādi!

Mirkli abas, pārdomādamas jaunumus, nebilda ne vārda.

—  Kas tas par līķi? — mis Hārtnela noprasīja.

—       Jūs zināt to drausmīgo sievieti, kas braukā šurp līdzi Bezilam Bleikam?

—       To šausmīgo izbalināto blondīni?— Mis Hārtnela bija mazliet atpalikusi. Viņa vēl nebija tiktāl progresējusi, lai teiktu nevis «izbalināta blondīne», bet «platīn- blondīne».— To personu, kas gulšņā dārzā gandrīz kaila?

—       Jā, mīļā. Viņa gulēja tur kamīna priekšā uz paklāja — nožņaugta!

—  Bet ko jūs gribat sacīt — Gosingtonā?

Mis Veterbija bezgala nozīmīgi palocīja galvu.

— Tad arī pulkvedis Bentrijs …

Mis Veterbija vēlreiz palocīja galvu.

— Ak vai!

Kamēr dāmas izbaudīja jauno papildinājumu ciemata tenkām, uz brīdi iestājās klusums.

—  Cik samaitāta sieviete! — mis Hārtnela taisnīgā sašutumā iebazūnējās.

—  Šķiet, pavisam, pavisam paklīduši!

—  Un pulkvedis Bentrijs — tāds jauks, kluss cilvēks .. .

—  Tie klusie bieži vien ir paši nekrietnākie, — mis Veterbija dedzīgi atsaucās.— Džeina Mārpla vienmēr tā saka. k

Praisa Ridlija kundze izdzirda jaunās ziņas bezmaz vai pati pēdējā. Viņa, bagāta un valdonīga atraitne, dzīvoja lielā mājā kaimiņos mācītāja mājai. Jaunumu viņai pavēstīja viņas mazā kalponīte Klēra.

—  Sieviete, tu saki, Klēra? Atrasta beigta pulkveža Bentrija kamīna priekšā uz paklāja?

—  Jā, kundze. Un stāsta, kundze, ka viņai vispār nekā neesot mugurā — gluži plika, kā pasaulē nākusi.

—  Pietiks, Klēra! Nav nekādas vajadzības iedziļināties sīkumos.

—  Nē, kundze, un stāsta, kundze, ka papriekš domājuši, tā esot mistera Bleika jaunā dāma, kas nedēļas beigās brauc viņam līdzi uz mistera Bukera jauno māju. Bet tagadīt runā, ka tā esot pavisam cita jauna dāma. Un jaunais pārdevējs zivju veikalā — viņš saka: nekad nebūtu to gaidījis no pulkveža Bentrija — no viņa, kurš svētdienās baznīcā vāc naudu labdarīgiem mērķiem, un vispār.

—  Pasaulē ir milzīgi daudz ļaunuma, Klēra, — aizrādīja Praisa Ridlija kundze.— Lai tas tev noder par brīdinājumu.

—  Jā, kundze. Māte man nemūžam neļautu strādāt tādā vietā, kur mājās ir kāds džentlmenis.

—  Pietiks, Klēra,— Praisa Ridlija kundze noteica.

Tikai daži soļi šķīra Praisa Ridlija kundzes māju no mācītāja mājas. Praisa Ridlija kundzei laimējās atrast vikāru viņa kabinetā. Vikārs, lēnprātīgs pusmūža vīrs, allaž dabūja dzirdēt visu pats pēdējais.

—  Kādas šausmas!— iesaucās Praisa Ridlija kundze, drusciņ aizelsusies, jo bija soļojusi samērā žigli.— Es. jutu, ka man vajadzīgs jūsu padoms, jūsu pamācība, dārgais vikār.

Misters Klements izskatījās mazliet satraukts un nobažījies.

—  Vai kaut kas atgadījies? — viņš apvaicājās.

—  Vai kaut kas atgadījies!— Praisa Ridlija kundze dramatiski atbalsoja šo jautājumu.— Visšausmīgākais skandāls! Nevienam no mums nebija par to ne jausmas. Kāda paklīduši sieviete, pilnīgi bez apģērba, nožņaugta pulkveža Bentrija kamīna priekšā uz paklāja.

Vikārs platām acīm uzlūkoja runātāju.

—  Vai . .. vai jūs jūtaties gluži vesela?— viņš apjautājās.

—  Nav nekāds brīnums, ka jūs tam nespējat noticēt! Sākumā es arī nenoticēju. Vīrieša liekulība! Visus šos gadus!

—  Lūdzu, izstāstiet man bez aplinkiem, par ko ir runa.

Praisa Ridlija kundze ņēmās sparīgi stāstīt. Kad viņa

bija pabeigusi, viņa svētība misters Klements rāmā balsī ieteicās:

—  Bet nekas taču nenorāda, ka tur ir iejaukts pulkvedis Bentrijs.

—  Ak, dārgais vikār, jūs nemaz neesat no šīs pasaules! Bet man jums jāpastāsta kāds neliels notikums. Pagājušajā ceturtdienā — vai arī tas bija iepriekšējās nedēļas ceturtd ienā, nu, tas nav svarīgi — es ar Ieto dienas vilcienu devos uz Londonu. Pulkvedis Bentrijs brauca tajā pašā vagonā. Manuprāt, viņš izskatījās dziļi nogrimis domās. Un gandrīz visu ceļu viņš sēdēja, aizslēpies aiz avīzes «The Times». Jūs zināt, izlikās, it kā viņš negribētu sarunāties.

Vikārs, pauzdams pilnīgu izpratni un varbūtēju līdzjūtību, pamāja ar galvu.

—  Pedingtonā es atsveicinājos. Viņš piedāvājās sadabūt man taksometru, bet es aizbraucu ar autobusu uz Oksfordstritu; taču viņš iekāpa taksometrā, un es skaidri dzirdēju viņu šoferim sakām, lai brauc uz … Kā jūs domājat, uz kurieni?

Misters Klements jautājoši raudzījās sarunu biedrē.

—  Uz kādu adresi Sentdžonsvudā!

Praisa Ridlija kundze uzvaras priekā apklusa. Taču vikāram šī adrese galīgi neko neizteica.

—      Es uzskatu, ka tas ir pierādījums,— Praisa Ridlija kundze noskaldīja.

Gosingtonā misis Bentrija ar mis Mārplu sēdēja viesistabā.

—      Jūs zināt,— misis Bentrija ierunājās,— nevaru vien nopriecāties, ka viņi aizveduši līķi. Nepavisam nav patīkami, ka mājās atrodas līķis.

—      Zinu, dārgā,— mis Mārpla palocīja galvu,— zinu, kā jūs jūtaties. 4

— Jūs to nevarat zināt, — misis Bentrija iebilda.

— Vismaz tikmēr ne, kamēr ar jums nav atgadījies kaut kas līdzīgs. Zinu, reiz jums kaimiņos bija līķis, bet tas nav gluži tas pats. Es vienīgi ceru,— viņa turpināja,

— ka Arturam neradīsies nepatika pret bibliotēkas istabu. Mēs tur tik daudz uzturamies. Ko jūs gribat darīt, Džeina?

Jautājums tika uzdots tāpēc, ka mis Mārpla, uzmetusi skatienu savam pulkstenim, cēlās kājās.

—      Nu, es domāju, ja te nav nekā vairāk, ko varētu darīt jūsu labā, tad iešu mājās.

—      Neejiet vēl! — misis Bentrija lūdza.— Zinu, vīri, kas noņēma pirkstu nospiedumus, kā arī fotogrāfi un lielākā «laļa policistu ir prom, tomēr es jūtu, ka kaut kas vēl varētu notikties. Jūs taču negribēsiet neko palaist garām.

Iešķindējās tālruņa zvans, un misis Bentrija devās pie aparāta. Viņa atgriezās starodama.

—      Es jums jau sacīju, ka šis tas vēl notiks. Zvanīja pulkvedis Melčets. Viņš atvedīs šurp nabaga meitenes māsīcu.

—  Interesanti zināt — kāpēc?— prātoja mis Mārpla.

—      Droši vien tāpēc, lai viņa redzētu, kur tas noticis, un tamlīdzīgi.

—      Man gan šķiet, lai ieraudzītu ne tikai to vien,— mis Mārpla novilka.

— Ko jūs gribat teikt, Džeina?

—       Nu, manuprāt, viņš varbūt grib, lai viņa sastop pulkvedi Bentriju.

—       Lai redzētu, vai viņa pazīst Arturu? — misis Bentrija skarbi iesaucās.— Laikam gan — ai, jā, laikam gan viņiem jātur aizdomās Arturs.

— Baidos, ka tā tas ir.

—  It kā Arturam ar to varētu būt kaut kas kopīgs!

Mis Mārpla neteica ne vārda. Misis Bentrija pārmetoši vērsās pie viņas:

—    Un nestāstiet man par kaut kādu drausmonīgu veci, kam bijušas tuvas attiecības ar istabeni! Arturs nav tāds!

—  Nē, nē, protams, ne!

—    Nē, bet viņš patiešām nav tāds. Tikai reizēm viņam mazliet sajauc galvu glītas meitenes, kas nāk spēlēt tenisu. Jūs zināt, viņš tad izturas diezgan aušīgi un aizbildnieciski. Tur nav nekā ļauna. Un kāpēc gan lai viņš nejūsmotu? Galu galā, — misis Bentrija diezgan neizprotami pabeidza savu sakāmo,— man ir dārzs. .

Mis Mārpla pasmaidīja.— Nevajag uztraukties, Dol- Vl >'

—    Ne, es nemaz nedomāju to darīt. Taču es tik un tā mazlietiņ uztraucos. Arturs arī. Notikušais viņu uzbudināja. Visi šie policisti, kas it visur bāž degunu. Viņš aizbrauca uz fermu. Skatoties uz cūkām vai kaut ko tādu, viņš katru reizi, kad bijis satraukts, nomierinās … Nu, lūk, viņi jau ir klāt.

Mājas priekšā apstājās policijas prefekta automašīna. Pulkvedis Melčets ienāca jaunas, eleganti ģērbtas sievietes pavadībā.

—   Tā ir mis Tērnere, misis Bentrij. Hm… hm … upura māsīca.

—    Sveicināta! — teica misis Bentrija, tuvodamās viņai ar pastieptu roku. — Tas viss jums noteikti ir diezgan šausmīgs pārdzīvojums.

—   Jā, tā ir,— Džozefīna Tērnere atklāti sacīja. — Notikušais liekas nereāls. Tas šķiet kā ļauns sapnis.

Misis Bentrija iepazīstināja Džozefīnu ar mis Mārplu.

—    Vai jūsu godājamais virs ir mājās? — Melčets it kā starp citu iejautājās.

—   Viņam bija jāaizbrauc uz kādu no fermām. Viņš drīz būs atpakaļ.

—  A!— Šķita, ka Melčets jūtas samērā neveikli.

Misis Bentrija uzrunāja Džoziju:

—   Vai jūs gribētu redzēt, kur .. . kur tas notika? Vai varbūt labāk nemaz neskatīties?

—   Liekas,— Džozefīna, brīdi klusējusi, atbildēja, — ka gribētos to redzēt.

Misis Bentrija veda viņu uz bibliotēkas istabu, un mis Mārpla ar Melčetu sekoja viņām aiz muguras.

— Te viņa gulēja, — misis Bentrija pavēstīja, ar dramatisku žestu norādīdama vietu.— Kamīna priekšā uz paklāja.

—  Ak! — Džozija nodrebinājās. Reizē viņa izskatījās arī apmulsusi.— Es to nespēju saprast! Nespēju! — viņa, pieri saraukusi, ieteicās.

— Nu, mēs jau ne tik,— misis Bentrija attrauca.

—  Sī nav,— Džozija lēni ieminējās,— tāda vieta .. .— uti aprāva valodu.

Mis Mārpla viegli pamāja, būdama vienis prātis ar nepabeigto izteikumu.

' — Tieši tas,— viņa nomurmināja,— padara šo gadījumu ārkārtīgi interesantu.

— CJja, mis Mārpla,— pulkvedis Melčets labsirdīgi nosmējās,— vai tik jums jau nav padomā kāds izskaidrojums?

—  Kā tad, man ir izskaidrojums,— mis Mārpla atsaucās.— Pavisam piemērots izskaidrojums. Bet tā, protams, ir tikai mana pašas iedoma. Tomijs Bonds, — viņa turpināja,— un misis Mārtiņa, mūsu jaunā skolotāja. Viņa gāja uzvilkt pulksteni, un no tā izlēca varde.

Džozefina Tērnere izskatījās apjukusi. Kad viņi visi gāja ārā no istabas, viņa čukstus pavaicāja misis Bentri- jai:

— Vai vecā dāma nav drusku ērmota?

— It nemaz,— misis Bentrija sašutusi nošņāca,

—  Piedodiet,— Džozija atvainojās.— Man radās iespaids, ka viņa varbūt iedomājas sevi par vardi vai kaut ko tamlīdzīgu.

Pulkvedis Bentrijs tieši nāca iekšā pa sāndurvīm. Melčets viņu pasauca un, iepazīstinādams abus, vēroja Pžozefīnu Tērneri. Taču viņas sejā nebija saskatāma nedz kāda interese, nedz ari mazākā pazīme, kas liecinātu, ka viņa pulkvedi pazīst. Melčets atviegloti nopūlas. Lai velns parauj Sieku un viņa mājienus. Džozija, atbildēdama uz misis Bentrijas jautājumiem, sāka stāstīt par Rūbijas Ķīnas pazušanu.

—  Tas jums bija drausmīgs uztraukums, dārgā, — misis Bentrija ieminējās.

—  Biju vairāk dusmīga nekā uztraukusies,— Džozija atzinās.— Saprotiet, es tad neko nezināju.

—  Un tomēr,— iestarpināja mis Mārpla,— jūs gājāt uz policiju. Vai tas — lūdzu, piedodiet,— nebija samērā pāragri?

—  Bet es negāju,— Džozija dedzīgi protestēja.— Tas bija misters Džefersons.

—  Džefersons? — misis Bentrija pārjautāja.

— Jā, viņš ir invalids.

—  Taču ne Konvejs Džefersons? Es viņu labi pazīstu. Viņš mums ir vecs draugs … Artur, paklausies! Konvejs Džefersons patlaban uzturas viesnīcā «Majestic», un tas bijis viņš, kas ziņojis policijai! Vai tā nav sagadīšanās?

—  Misters Džefersons dzīvoja tur arī pagājušajā vasarā,— Džozefīna Tērnere piebilda.

—  Iedomājieties tikai! Un mēs neko nezinājām. Neesmu redzējusi viņu ilgu laiku. Kā… kā viņam tagad klājas?— misis Bentrija griezās pie Džozijas. I

—  Manuprāt,— Džozija apsvēra atbildi,— viņam klā jas brīnišķīgi, tik tiešām — gluži brīnišķīgi. Es gribu teikt — ņemot vērā apstākļus. Viņš vienmēr ir možs — vienmēr gatavs pajokot.

— Vai ģimene ir kopā ar viņu?

—  Jūs domājat misteru Geskelu? Un jauno misis Džefersoni? Un Pīteru? Nu kā tad.

Džozefīnas Tērneres tīkamajai atklātībai bija savas robežas. Runājot par Džefersona ģimeni, viņas balsī ieskanējās kaut kas mākslots.

—  Viņi abi ir gaužām jauki, vai jums tā nešķiet? Es domāju abus jaunos,— misis Bentrija paskaidroja.

—  Nu jā, jā, kā tad,— Džozija diezgan nepārliecinoši piekrita.— Es… mēs… jā, viņi patiešām ir jauki.

—  Un ko gan, — misis Bentrija jautāja, pa logu nolū kodāmās pakaļ policijas prefekta automašīnai,— viņa gribēja teikt ar to —«viņi patiešām ir jauki»? Vai jums neliekas, Džeina, ka tur kaut kas slēpjas? .. .

Mis Mārpla dedzīgi atsaucās uz misis Bentrijas vārdiem.

—  Ak vai, kā nu ne, kā nu ne! Tas ir pavisam skaidrs! Tiklīdz tika pieminēti Džefersona ģimenes locekļi, viņas runas veids acumirklī pārvērtās. Līdz tam viņa šķita gluži dabiska.

— Bet, kā jums šķiet, ktf tas nozīmē, Džeina?

—  Nu, dārgā, jūs taču viņus pazīstat. Es tikai domāju, ka ir kaut kas, kā jūs sakāt, kam sakars ar viņiem un kas uztrauc šo jauno sievieti. Otrs jautājums. Vai pamanījāt — kad jūs vaicājāt, vai viņa nebija nobažījusies par meitenes pazušanu, viņa atbildēja, ka bijusi dusmīga?un viņa arī izskatījās dusmīga — tik tiešām dusmīga. Zināt, tas ir interesanti. Es jūtu — varbūt man nav taisnība —, ka tā ir viņas galvenā reakcija uz meitenes nāvi. Esmu pārliecināta, ka viņa nemīlēja māsīcu. Noskumusi viņa nav it nemaz. Taču man liekas — pavi- lam noteikti —, ka doma par šo meiteni, Rūbiju Ķīnu, viņai aizdod dusmas. Un interesantākais ir jautājums: kāpēc?

— Mēs to izdibināsim! — izsaucās misis Bentrija. t- Mēs dosimies uz Deinmutu un apinetīsimies viesnīcā «Majestic»— jā, Džeina, arī jūs. Pēc tā, kas šeit noticis, man nepieciešama pārmaiņa, lai nomierinātu nervus. Dažas dienas viesnīcā «Majestic»— lūk, kas mums vajadzīgs. Un jūs iepazīsieties ar Konveju Džefersonu. Viņš ir patīkams cilvēks — ārkārtīgi patīkams i ilvēks. Tas ir pats skumīgākais stāsts, kādu vien var iedomāties. Viņam bija dēls un meita, kurus viņš sirsnīgi mīlēja. Tie abi bija precējušies, taču joprojām daudz laika pavadīja mājās. Arī viņa sieva bija ārkārtīgi simpātiska sieviete, un viņš viņai bija stipri pieķēries. Reiz, kad viņi lidoja no Francijas uz mājām, lidmašīna avarēja. Viņi visi aizgāja bojā. Pilots, misis Džefersone, Rozamunde un Frenks. Konvejam bija tik smagi savainotas kājas, ka tās vajadzēja amputēt. Un viņu varēja apbrīnot — šo drosmi, šo vīrišķību. Viņš bija bezgala rosīgs cilvēks un tagad ir bezpalīdzīgs kroplis, taču nekad nežēlojas. Pie viņa dzīvo vedekla; kad Frenks Džefersons viņu apprecēja, viņa bija atraitne, un no pirmās laulības viņai ir dēls — Pīters Kārmodijs. Viņi abi dzīvo kopā ar Konveju. Un arī Marks Geskels, Rozamundes vīrs, mīt tur gandrīz visu laiku. Sis notikums bija visšausmīgākā traģēdija.

—  Un tagad,— mis Mārpla piemetināja,— notikusi otra traģēdija.

—  Jā, jā, bet tam nav nekā kopēja ar Džefersoniem, — misis Bentrija iebilda.

—  Vai tad nav?— mis Mārpla novilka.— Tas taču bija misters Džefersons, kas ziņoja policijai.

— Ziņoja gan. Zināt, Džeina, tas ir savādi.

6

Pulkvedis Melčets patlaban runāja ar gaužām satraukto viesnīcas pārvaldnieku. Kopā ar pulkvedi bija ieradies vecākais inspektors Hārpers no Glenšīras policijas un neizbēgamais līdzgaitnieks inspektors Sieks, kurš jutās_ diezgan neapmierināts ar to, ka policijas prefekts ar nolūku pārņēmis šī gadījuma izmeklēšanu. Vecākais inspektors Hārpers tiecās runāt mierinoši ar gandrīz vai asarās izplūstošo misteru Prestkotu, bet pulkvedis Melčets sliecās uz skaudru nežēlību.

—  Izlietu ūdeni nesasmelsi, — viņš skarbi izmeta. — Meitene ir mirusi — nožņaugta. Jums laimējies, ka viņa nav nožņaugta jūsu viesnīcā. Tāpēc izmeklešana notiek citā grāfistē un jūsu iestādījums tiek cauri ārkārtīgi viegli. Taču šādas tādas ziņas ir jāievāc, un, jo drīzāk mēs ar to tiksim galā, jo labāk. Varat paļauties, ka mēs būsim diskrēti un taktiski. Tātad es ierosinu — beidziet pļāpāt, un ķersimies pie lietas! Kas tieši jums zināms par šo meiteni?

—  Es par viņu nezinu neko — itin neko. Viņu šurp atveda Džozija.

—  Džozija strādā šeit diezgan ilgu laiku?

—  Divus gadus — nē, trīs.

— Un jums viņa patīk?

— Jā, Džozija ir laba meitene — jauka meitene. Lietpratīga. Viņa atrod kopīgu valodu ar cilvēkiem un nogludina asumus. Bridžs, kā jūs zināt, ir uzbudinoša spēle.

Pulkvedis Melčets līdzjūtīgi māja ar galvu. Viņa sieva bija gan kaislīga, taču briesmīgi slikta bridža spēlētāja.

—  Džozijai ļoti veikli izdodas nomierināt ķildniekus,— misters Prestkots stāstīja tālāk.— Viņa prot labi apieties ar cilvēkiem — ir apķērīga un stingra, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt.

Melčets vēlreiz pamāja ar galvu. Tagad viņš atskārta, ko īsti mis Džozefīna Tērnere viņam bija atgādinājusi. Par spīti kosmētikai un elegantajam ietērpam, viņā skaidri jautās kaut kas no. bērnu audzinātājas.

—  Es uz viņu paļaujos,— misters Prestkots turpināja. Tad viņa sejā pavīdēja sarūgtinājums.— Kādēļ viņa pastāvīgi grib dauzīties apkārt pa slideniem akmeņiem lik nolādēti muļķīgā veidā? Mums šeit ir jauka pludmale. Kāpēc viņa nevarēja iet peldēties tur? Nē, ņem un paslīd, krīt un sagandē potīti! Tas nebija godīgi pret mani. Es viņai maksāju algu, lai viņa dejotu, spēlētu bridžu un sagādātu viesiem prieku un izklaidēšanos, nevis lai pastāvīgi peldētos akmeņainā vietā un sagandētu potīti. Dejotājām jāsargā savas potītes un nav j.iriskē. Es biju stipri sadusmojies. Tas nebija godīgi pret viesnīcu.

Melčets pārtrauca pārvaldnieka stāstījumu.

— Un tad viņa nāca ar priekšlikumu, ka aicinās šurp So meiteni — savu māsīcu?

, — Tas tiesa,— Prestkots negribīgi apstiprināja.— Doma izklausījās pavisam laba. Ņemiet vērā, es negrasījos ielaisties nekādos papildu izdevumos. Meitene varēja saņemt uzturu, bet jautājums par atalgojumu bija kārtojams starp viņu un Džoziju. Tā tika norunāts. Es neko nezināju par šo meiteni.

— Bet izrādījās, ka viņa ir darbam piemērota?

— Nuja, ar viņu viss bija kārtībā — katrā ziņā nekas slikts netika manīts. Protams, viņa bija stipri jauna; varbūt tādai vietai kā mūsējā viņai bija pārāk lēta gaume, toties jaukas manieres — klusa un uzvedīga. I.abi dejoja. Cilvēkiem vina patika.

— Glīta?

Redzot meitenes zilo, pietūkušo seju, bija nācies grūti rast atbildi uz šo jautājumu.

Misters Prestkots apdomājās.

— Viduvēja. Mazliet atgādināja zebieksti, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Bez kosmētikas diez kas nebūtu. Lai gan viņa prata izskatīties gluži pievilcīga.

— Vai daudz jaunu vīriešu viņu te aplidoja?

—  Skaidrs, ko jūs mēģināt noskaidrot, ser. — Misters Prestkots kļuva nemierīgs.— Es taču neko neredzēju! Neko īpašu. Pāris puišu lāgiem grozījās apkārt, bet tā, kā teikt, ir parasta parādība. Pēc manām domām, nekas tāds, kam sakars ar nožņaugšanu. Viņa labi sapratās arī ar vecākiem ļaudīm; viņas runas veidā bija kaut kas bērnišķīgs. Likās gluži kā bērns, ja saprotat, ko es gribu teikt. Tas viņus uzjautrināja.

—  Piemēram, misteru Džefersonu?— vecākais inspektors Hārpers pavaicāja zemā, sadrūmušā balsī.

—  Jā,— pārvaldnieks piekrita, — man bija prātā tieši misters Džefersons. Viņa visai bieži mēdza sēdēt kopā ar viņu un viņa ģimeni. Reizēm viņš viņu ņēma līdzi izbraukumos ar automašīnu. Misters Džefersons ļoti mīl jaunus cilvēkus un ir pret tiem gaužām labs. Negribu, lai te rastos kāds pārpratums. Misters Džefersons ir kroplis. Viņš nespēj daudz pārvietoties — vienīgi sēžot savā invalīdu braucamkrēslā. Taču viņš vienmēr dedzīgi vēlas noskatīties jauniešu izpriecās, vēro tenisa spēli, peldēšanos un tamlīdzīgus pasākumus, kā arī rīko te jauniem ļaudīm viesības. Viņam patīk jaunatne, un viņā nav manāms nekāds sarūgtinājums, kā tas gan varētu būt. Ārkārtīgi iemīļots džentlmenis un, manuprāt, ārkārtīgi jauks cilvēks.

—  Un viņš izrādīja interesi par Rūbiju Ķīnu?— Mel- čets noprasīja.

—  Man šķiet, viņu izklaidēja sarunas ar meiteni.

—  Vai arī viņa ģimenei patika Rūbija Ķīna?

—  Viņi aizvien bija ļoti laipni pret viņu.

—  Un tas bija Džefersons, kas ziņoja policijai par viņas pazušanu?— Hārpers pajautāja.

Viņš pacentās ielikt šajos vārdos gan īpašu nozīmi, gan pārmetumu, uz kuru pārvaldnieks acumirklī reaģēja.

—  Iejūtieties manā ādā, mister Hārper. Man ne mirkli neienāca prātā, ka noticis kaut kas slikts. Misters Džefersons ieradās manā kabinetā, zaudējis savaldīšanos un līdz pēdējam uztraucies. Meitene neesot nakšņojusi savā istabā. Vakar vakarā viņa neesot parādījusies, lai izpildītu savu deju. Viņa noteikti esot devusies izbraukumā ar automašīnu un varbūt cietusi nelaimes gadījumā. Nekavējoties jāziņojot policijai. Jāievācot ziņas. Viņš bija uzbudināts un neatlaidīgs. Un tūlīt uz vietas piezvanīja uz policijas iecirkni.

—  Neaprunājies ar mis Tērneri?

. — Džozijai tas neko nepatika. To es manīju. Viņa bija pamatīgi saskaitusies par visu šo notikumu — es gribu sacīt, saskaitusies uz Rūbiju. Bet ko viņa varēja teikt?

—  Man liekas, — ierosināja Melčets, — labāk apciemosim misteru Džefersonu . .. Kā jums šķiet, Hārper?

Vecākais inspektors Hārpers domāja tāpat. Misters Prestkots devās viņiem līdzi uz Konveja Džefersona apartamentiem. Tie atradās otrajā stāvā, ar skatu uz jūru.

Tīri jauki ierīkojies, ko? — Melčets bezrūpīgi ieminējās.— Bagāts vīrs?

Manuprāt, patiešām ļoti turīgs. Nekādi sevi neierobežo, kad atbrauc šurp. Vislabākās istabas rezervētas, ēdiens parasti ā la carte, dārgi vīni — viss tikai augstākā labuma.

Melčets pamāja ar galvu. Misters Prestkots pieklauvēja pie ārējām durvīm, un sievietes balss atsaucās:

—  Lūdzu!

Pārvaldnieks iegāja istabā, un pārējie viņam sekoja. Misters Prestkots, uzrunādams sievieti, kas sēdēja pie loga un, viņiem ienākot, pagrieza galvu, atvainojās:

—  Lūdzu, piedodiet par traucējumu, misis Džefer- lone, bet šie kungi ir no policijas. Viņi ļoti vēlas parunāt ar misteru Džefersonu. Ē . . . pulkvedis Melčets, vecākais inspektors Hārpers, inspektors . .. ē . . . Sieks, misis Džefersone!

Misis Džefersone, iepazīdamās ar atnācējiem, palocīja galvu.

Parasta sieviete — tāds bija Melčeta pirmais iespaids. Bet, kad viņas lūpās atplauka viegls smaids un viņa sāka runāt, viņš mainīja savas domas. Viņai bija sevišķi patikama un simpātiska balss un skaistas acis — skaidras, gaiši brūnas acis. Viņa bija, kā policijas prefekts sprieda, gadus trīsdesmit piecus veca, mierīgos toņos ieturētā tērpā, kas viņai labi piestāvēja.

—  Mans vīratēvs ir aizmidzis,— viņa paskaidroja.

Viņš nepavisam nav vesels, un šis notikums viņam

bija drausmīgs trieciens. Mums bija jāsauc ārsts, un ārsts viņam iedeva nomierinošas zāles. Zinu — tiklīdz viņš pamodīsies, tā gribēs jūs redzēt. Pa to laiku es varbūt varu jums izlīdzēt. Vai jūs neapsēstos?

—  Nu . . . khm … ja tas ir viss, ar ko varu jums pakalpot …— misters Prestkots, dedzīgi vēlēdamies tikt projām, griezās pie pulkveža Melčeta un ar pateicību saņēma atļauju aiziet.

Kad durvis aiz pārvaldnieka bija aizvērušās, gaisotne telpā zaudēja sasprindzinājumu un kļuva atraisītāka. Adeleidai Džefersonei piemita spēja radīt nomierinošu atmosfēru. Viņa bija sieviete, kura, kā likās, nekad nepateica neko ievērības cienīgu, bet kurai izdevās rosināt runāšanai citus un panākt, ka tie jūtas nepiespiesti. Patlaban viņa uzņēma pareizo toni, sacīdama:

449

—  Sis gadījums mūs visus ir stipri satriecis. Jūs zināt,

is m

mēs gaužām bieži tikāmies ar nabaga meiteni. Notikušais liekas gluži neticams. Vīratēvs ir šausmīgi uztraukts. Rūbija viņam ļoti patika.

—  Cik noprotu, tas bija misters Džefersons, kurš ziņoja policijai par viņas pazušanu,— pulkvedis Mel- čets ieminējās.

Viņš gribēja redzēt, kā misis Džefersone reaģēs uz šo izteikumu. Pavīdēja ēna, tikai ēna — sapīkuma vai raižu ēna? — viņš nespēja pateikt, kas īsti, bet kaut kas tur bija, turklāt viņam šķita, ka viņa, pirms runā tālāk, patiesi sasparojas it kā kādam nepatīkamam uzdevumam.

—  Jā, tā ir. Tā kā viņš ir invalids, tad viegli uzbudinās un uztraucas. Mēs centāmies viņu pārliecināt, ka viss kārtībā, ka pazušanai ir kāds dabisks izskaidrojums un ka meitenei pašai nemaz nepatiktos, lai ziņo policijai. Viņš palika pie sava. Nu,— viņa viegli pameta ar roku,— viņam bija taisnība, bet mēs maldījāmies.

—  Cik labi jūs pazināt Rūbiju Ķīnu, misis Džefersone?— Melčets noprasīja.

—  Grūti pateikt.— Viņa apdomāja atbildi.— Vīratēvs ļoti mīl jauniešus, un viņam patīk atrasties to sabiedrībā. Rūbija viņam bija jauns meitenes tips; viņas čivināšana viņu gan uzjautrināja, gan ieinteresēja. Viesnīcā viņa ne mazums sēdēja kopā ar mums, un vīratēvs ņēma viņu līdzi izbraucienos ar automašīnu.

Viņas balss skanēja visai izvairīgi. Melčets nodomāja: «Viņa varētu pasacīt vairāk, ja vien gribētu.»

— Vai jūs man nepastāstītu visu, kas jums zināms par notikumu gaitu vakar vakarā?— viņš lūdza.

—  Protams, bet baidos, ka no mana stāstījuma jums maz kas noderēs. Pēc pusdienām Rūbija atnāca pie mums uz atpūtas telpu. Viņa tur uzkavējās pat pēc tam, kad bija sākusies dejošana. Mēs bijām sarunājuši vēlāk spēlēt bridžu, bet gaidījām Marku, proti, Marku Ges- kelu, manu svaini,— kā zināt, viņš apprecēja Džefer- sona meitu, — kuram vēl bija jāuzraksta dažas svarīgas vēstules, un arī Džoziju. Viņa grasījās būt par ceturto mūsu pulkā.

—  Vai tas notika bieži?

—  Itin bieži. Viņa, protams, ir lieliska spēlētāja un ārkārtīgi jauka. Vīratēvs ir.kaislīgs bridža spēlmanis un, kad vien iespējams, grib dabūt rokā Džoziju, lai ceturtais spēles partneris būtu viņa, nevis kāds nemākulis. 'r ā kā viņas pienākums ir sagrupēt spēlētājus pa četri, viņa, pats par sevi saprotams, nevar katru reizi spēlēt bridžu ar mums, bet, kad vien var, tad spēlē, un, tā kā,— viņas acis atplaiksnijās skops smaids,— vīratēvs viesnīcā iztērē krietni daudz naudas, administrācija ir pilnīgi apmierināta, ka Džozija mums izpalīdz.

— Vai jums patīk Džozija? — Melčets ievaicājās.

' — Jā, patīk. Viņa vienmēr ir labā garastāvoklī un jautra, centīgi strādā un, kā šķiet, dara savu darbu ar patiku. Viņa ir apķērīga, kaut gan nebūt nav gudra, un — nu, nekad neko netēlo. Viņa ir dabiska un nemākslota.

— Lūdzu, turpiniet, misis Džefersone.

—  Kā jau teicu, Džozijai bija jāsagrupē bridža spēlētāji pa četri un Marks rakstīja vēstules, tāpēc Rūbija runādamās nosēdēja kopā ar mums mazlietiņ ilgāk nekā parasti. Tad atnāca Džozija, un Rūbija aizgāja izpildīt savu pirmo divdeju ar Reimondu — viņš ir profesionāls dejotājs un tenisists. Pēc tam viņa atgriezās pie mums — tieši tai brīdī, kad mums piebiedrojās Marks. Tad viņa aizgāja dejot ar kādu jaunu vīrieti, un mēs četri sākām spēlēt bridžu. Un tas ir viss, ko es zinu.— Viņa pieklusa, un vieglā, zīmīgā rokas kustība pauda bezpalīdzību.— Tikai reizi es uz brīdi ieraudzīju viņu dejojam, bet bridžs ir aizraujoša spēle, un es tikpat kā nepametu skatienu caur stikla šķērssienu uz deju zāli. Tad ap pusnakti pie Džozijas ļoti uzbudināts pienāca Reimonds un vaicāja, kur ir Rūbija; Džozija, gluži dabiski, mēģināja viņu apklusināt, bet…

Vecākais inspektors Hārpers viņu pārtrauca:

—  Kāpēc jūs teicāt «gluži dabiski», misis Džefersone?— viņš mierīgā balsī jautāja.

—  Nu . . .— viņa vilcinājās ar atbildi; pēc Melčeta domām, viņa izskatījās mazliet samulsusi.— Džozija negribēja, lai par meitenes prombūtni pārlieku uztraucas. Viņa uzskatīja, ka ir zināmā mērā atbildīga par Rūbiju. Viņa sacīja, ka Rūbija droši vien esot augšā savā guļamistabā, sacīja, ka pirms tam meitene esot sūdzējusies par galvas sāpēm. Starp citu, manuprāt, tā nebija taisnība; Džozija to teica attaisnojumam. Reimonds aizgāja piezvanīt uz Rūbijas istabu, bet acīmredzot tur neviens neatbildēja, un viņš atgriezās mēreni uzskrūvēts — jūs zināt, temperamentīgs. Džozija lūkoja viņu nomierināt un aizgāja kopā ar viņu, un beigu beigās viņa dejoja ar Reimondu Rūbijas vietā. Diezgan varonīgi no viņas puses, jo vēlāk varēja manīt, ka tas bija kaitējis viņas potītei. Kad deja bija galā, viņa atnāca atpakaļ pie mums un mēģināja nomierināt misteru Džefersonu. Ap to laiku viņš jau bija stipri satraukts. Beidzot mēs viņu pierunājām doties pie miera; sacījām, ka Rūbija droši vien devusies pavizināties ar automašīnu un viņiem pārplīsusi riepa. Viņš likās gulēt noraizējies un šorīt tūlīt sāka celt trauksmi.— Misis Džefersone brīdi pieklusa.— Pārējo jūs jau zināt.

—  Pateicos, misis Džefersone. Tagad es gribētu pavaicāt, vai jums ir kāda nojauta, kas varētu būt pastrādājis šo noziegumu?

— Nekādas nojausmas man nav,— viņa acumirklī atsaucās.— Diemžēl nevarēšu jums nekādi palīdzēt.

—  Vai meitene nekad neko nestāstīja? — viņš neatlaidās.— Neko par greizsirdību? Par kādu vīrieti, no kura vina baidās? Vai par kādu, ar kuru viņai tuvas attiecības?

Par atbildi uz katru jautājumu Adeleida Džefersone papurināja galvu. Likās, ka neko vairāk pastāstīt viņa nevar. Vecākais inspektors ierosināja, ka viņiem vajadzētu izprašņāt jauno Džordžu Bārtletu un pēc tam atgriezties, lai tiktos ar misteru Džefersonu. Pulkvedis Melčets neiebilda, un visi trīs vīrieši, saņēmuši misis Džefersones solījumu paziņot, tiklīdz misters Džefer- sons pamodīsies, izgāja ārā.

— Jauka sieviete,— ieminējās pulkvedis, kad viņi bija aizvēruši durvis.

—  Patiešām ļoti jauka lēdija, — piekrita vecākais inspektors Hārpers.

7

Džordžs Bārtlets bija tievs un garš jauneklis ar pamatīgu ādamābolu; tikai ar milzīgām grūtībām viņš spēja izteikt to, ko gribēja sacīt. Viņš bija tik satraukts, ka nebija viegli izdabūt no viņa notikumu mierīgu izklāstu.

—  Klausieties, tas tak ir baigi, vai ne, ko? Par tamlīdzīgām būšanām var izlasīt svētdienas avīzēs, bet neviens jau nemūžam nedomā, ka šitādas lietas notiek pa īstam, ko?

. — Nelaimīgā kārtā par to nav nekādu šaubu, mister Bārtlet,— attrauca vecākais inspektors. ! — Nē, nē, protams, nav. Bet tas liekas kaut kā tik savādi. Turklāt jūdzēm tālu no šejienes un tamlīdzīgi — kādā lauku mājā, vai ne, ko? Baiga grāfiste, tā teikt. Sacēla bišķi sensāciju, ko?

Sarunas vadību pārņēma pulkvedis Melčets.

— Cik labi jūs pazināt mirušo meiteni, mister Bārtlet?

Džordža Bārtleta sejā parādījās nemiers.

— Ak, ne-ne-nemaz labi nepazinu, s-s-ser. Nē, gandrīz nepazinu, jЈi jūs saprotat, ko es gribu teikt. Zināt, pāris reižu padejojām, apsveicinājāmies, uzspēlējām kopā tenisu.

— Šķiet, jūs bijāt pēdējais, kas vakar vakarā redzēja viņu dzīvu?

; — Laikam gan biju. Vai tas neizklausās baigi? Tas ir, es gribu teikt, ka viņa jutās ļoti labi, kad es viņu redzēju, — pavisam labi. ' — Cikos tas notika, mister Bārtlet?

— Nu, zināt, es nekad nezinu, cik pulkstenis. Nebija stipri vēls, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt.

— Jūs ar viņu dejojāt?

— Jā, taisnību sakot . . . nūja, dejoju. Lai gan tas biia vakara sākumā. Zināt ko — tas bija akurāt pēc viņas Uzstāšanās kopā ar to profesionālo zelli. Varēja būt desmit, pusvienpadsmit, vienpadsmit — es nezinu.

—  Neuztraucieties par pulksteni. To mēs varēsim konstatēt. Lūdzu, sīki pastāstiet mums, kas notika.

—  Nu, mēs dejojām, tā sacīt. Kaut arī es neesmu diez kāds labais dejotājs.

—  Kā jūs dejojat, tas nudien nav svarīgi, mister Bārtlet.

Džordžs Bārtlets, uzmetis pulkvedim nemierīgu skatienu, atkal sastostijās.

—  Nē . . . eme . . . n-n-nē, laikam gan nav svarīgi. Nu, kā es jau sacīju, mēs dejojām riņķī apkārt zālei, un es runāju, bet Rūbija neko daudz neteica, viņa pāris reižu nožāvājās. Kā jau sacīju, es nedejoju necik veikli, un meitenēm . . . nu, ir tieksme izlikties to nemanām, ja saprotat, ko es gribu teikt. Es zinu, kad man jāvācas prom, tāpēc teicu «pietiek!», un beigta balle.

—  Kas bija pats pēdējais, ko jūs redzējāt?

— Viņa uzgāja augšā pa kāpnēm.

—   Vai viņa neko neteica par to, ka ies ar kādu satikties? Vai dosies izbraukumā? Vai .. . vai to, ka viņai norunāts randiņš?— Zargonisma lietošana prasīja no pulkveža nelielu piespiešanos.

—   Man nu gan ne.— Bārtlets papurināja galvu. Viņš izskatījās diezgan sadrūmis. — Atstāja mani ar garu degunu.

—    Kā viņa izturējās? Vai likās, ka viņa ir nobažījusies, domās nogrimusi, vai kaut kas nodarbināja viņas prātus?

Džordžs Bārtlets apdomājās, tad nogrozīja galvu.

—   Likās maķenīt garlaikota. Žāvājās, kā jau es teicu. Nekas vairāk.

—   Un ko darījāt jūs, mister Bārtlet?— pulkvedis Melčets vaicāja.

—  Ko ? …

—  Ko jūs darījāt, kad Rūbija Ķīna jūs atstāja?

Džordžs Bārtlets platām acīm vērās pulkvedī.

—  Nu, pag, pag. Ko es darīju?

—  Mēs gaidām, lai jūs mums to pastāstāt.

—   Jā, jā, protams. Sasodīti grūti kaut ko atcerēties, vai ne? Pag, pag. Nebūtu brīnums, ja es būtu iegājis bārā un iedzēris.

—  Nu, un vai jūs iegājāt bārā un iedzērāt?

—   Tieši tā. Es nudien iedzēru. Neliekas gan, ka tas bija tieši tobrīd. Man rādās, ka es izkātoju ārā, tā sacīt. Maķenīt paelpot gaisu. Septembrim tā kā par smacīgu. Arā bija milzīgi jauki. Jā, tā bija. Es maķenīt pamētājos apkārt, tad iegāju iekšā un iedzēru un pēc tam aizsoļoju atpakaļ uz deju zāli. Nebija ko darīt. Ieraudzīju, ka šitintā — nu, Džozija — atkal dejo. Ar to tenisa zelli. Viņa kādu laiku nedejoja slimības dēļ — izmežģījusi potīti vai tamlīdzīgi.

—   Tas norāda, ka jūs atgriezāties pusnaktī. Vai gribat, lai mēs domājam, ka jūs vairāk nekā stundu pavadījāt ārā, staigādams apkārt?

—   Nu, zināt, es iedzēru. Es . . . nu, es prātoju par dažādām būšanām.

Sis apgalvojums tika uzklausīts ar lielāku neticību nekā jebkurš cits.

—   Par ko jūs prātojāt? — pulkvedis Melčets skarbi noprasīja.

—   Ak, nezinu. Par šo un to,— misters Bārtlets nenoteikti atbildēja.

— Vai jums ir automašīna, mister Bārtlet?

— Jā, man ir mašīna.

— Kur tā atradās — viesnīcas garāžā?

— Nē, taisnību sakot, tā bija pagalmā. Redzat, domāju, ka varbūt pavizināšos.

—  Iespējams, jūs arī pavizinājāties?

— Nē, nē, nevizinājos. Zvēru, ka nevizinājos.

— Vai jūs, piemēram, neaizvedāt pavizināties mis Ķīnu?

—  Ei, klausieties, nu! Uz ko jūs tēmējat? Es nevedu, zvēru, ka nevedu. Nu, goda vārds!

—  Pateicos, mister Bārtlet. Manuprāt, šobrīd būs viss. Šobrīd, — pulkvedis Melčets atkārtoja, piešķirdams šim vārdam īpašu nozīmi.

Kad visi trīs aizgāja, misters Bārtlets palika skatāmies viņiem Viopakaļ, un viņa aprobežotā seja pauda jocīgu satraukumu.

— Jauns, stulbs ēzelis,— norūca pulkvedis Melčets.— Vai tā nav?

Vecākais inspektors Hārpers pakratīja galvu.

— Mums priekšā vēl garš ceļš,— viņš noteica.

8

Izrādījās, ka ne šveicars, kas strādājis vakara maiņā, ne bārmenis nespēj sniegt derīgas ziņas. Vakara maiņas šveicars atcerējās, ka piezvanījis uz mis Kinas istabu tūlīt pēc pusnakts, bet neviens nav atbildējis. Viņš nebija ievērojis misteru Bārtletu atstājam viesnīcu vai ienākam tajā. Tā kā nakts bijusi jauka, kungi un dāmas staigājuši iekšā un ārā bez skaita. Un no gaiteņa var iziet pa sāndurvīm, kā arī pa durvīm, kas ved uz galveno vestibilu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts par to, ka mis Ķīna nav izgājusi ārā pa galvenajām ieejas durvīm, bet, ja viņa kāpusi lejā no savas istabas, kas atrodas otrajā stāvā, tad blakus tai ir kāpnes un gaiteņa galā durvis, kuras ved uz sānterasi. Pa tām viņa diezgan viegli būtu varējusi iziet nepamanīta. Tās stāv vaļā līdz diviem naktī, kamēr nav beigušās dejas.

Bārmenis gan atminējās, ka misters Bārtlets uzkavējies bārā iepriekšējā vakarā, bet nevarēja pateikt, kad. Viņam likās, ka tas bijis kaut kad ap vakara vidu. Misters Bārtlets sēdējis, atzvēlies pret sienu, un izskatījies diezgan sadrūmis. Bārmenis nezināja, cik ilgi misters Bārtlets tur palicis. Bārā nācis un gājis milzums viesu, kas nedzīvo viesnīcā. Viņš bija ievērojis misteru Bārtletu, bet nekādi nespēja noteikt laiku.

Kad viņi atstāja bāru, viņus uzrunāja apmēram deviņus gadus vecs puisēns. Viņš acumirkli sāka uztraukti bērt vārdus.

—  Klausieties, vai jūs esat detektīvi? Es esmu Pīters Kārmodijs. Tas bija mans vectētiņš misters Džefersons, kas piezvanīja policijai par Rūbiju. Vai jūs esat no Skotlendjarda? Jums nav nekas pretī, ka es parunājos ' ar jums, vai ne?

Izskatījās, ka pulkvedis Melčets grasītos strupi atbildēt, bet vecākais inspektors Hārpers pasteidzās pirmais. Viņa valoda bija laipna un sirsnīga.

—  Ir jau labi, dēliņ. Domāju, tas tevi, gluži dabiski, interesē?

—  Saprotams, ka interesē! Vai jums patik kriminālro- • māni? Man patīk. Es tos visus izlasu, un man ir autogrāfi no Dorotijas Seiersas, Agatas Kristi, Diksona Kāra un H. K. Beilija'. Vai par slepkavību būs avīzēs?

—  Noteikti būs,— vecākais inspektors Hārpers nīgri noteica.

—  Redzat, nākamajā nedēļā es atgriezīšos skolā un visiem stāstīšu, ka es viņu pazinu — nudien, labi pazinu.

— Un kāda viņa tev likās, ko?

—  Nu,— Pīters apsvēra atbildi, — man viņa diez ko nepatika. Man likās, ka viņa bija diezgan stulba meitene. Arī māmiņai un tēvocim Markam viņa neko daudz nepatika. Vienīgi vectētiņam. Starp citu, vectētiņš grib jūs satikt. Edvardss jūs patlaban meklē.

— Tātad tavai māmiņai un tēvocim Markam Rūbija Ķīna neko daudz nepatika?— nomurmināja vecākais inspektors Hārpers, vedinādams turpināt sarunu. — Kā pēc tas tā bija?

— Ai, es nezinu. Viņa pastāvīgi visur iejaucās. Un viņiem nepatika, ka vectētiņš pārmērīgi rūpējās par

1 Dorotija Seiersa (1893-1957), Diksons Kārs (1906-1977) un Henrijs Kristofers Beilijs (1878—1961)— romānā aprakstītajā laikā populāri angļu rakstnieki, daudzu kriminālromānu autori. (Tulk. pietūne.)

viņu. Es domāju,— Pīters mundri sacīja,— viņi priecājas, ka viņa ir beigta.

Vecākais inspektors Hārpers domīgi lūkojās uz zēnu.

—  Vai tu dzirdēji viņus… khm … tā runājam? — Viņš ieprasījās.

—  Nu, ne tieši tā. Tēvocis Marks teica «Nu, katrā rlņā tā ir izeja», un māmiņa teica «Jā, bet tik šausmīga Izeja», un tēvocis Marks teica, ka nav vērts liekuļot.

Vīrieši apmainījās skatieniem. Tobrīd pie viņiem pienāca gludi skūts vīrietis, kas bija ģērbies zilā sarža uzvalkā.

— Piedodiet, kungi. Esmu mistera Džefersona sulainis. Viņš tagad ir pamodies un sūtīja mani, lai jūs lameklēju, jo ļoti vēlas ar jums tikties.

Vēlreiz viņi devās augšup pa kāpnēm uz mistera Džefersona apartamentiem. Viesistabā Adeleida Džefer- None sarunājās ar gara auguma nemierīgu vīrieti, kurš licrvozi svaidījās pa istabu. Viņš strauji apgriezās, lai apskatītu atnācējus.

— Nu re. Priecājos, ka ieradāties. Sievastēvs jau Vaicāja pēc jums. Viņš tagad ir nomodā. Pacentieties, lūdzu, viņu nesatraukt. Viņa veselība nav pārāk laba. Nudien, tīrais brīnums, ka šis šausmīgais atgadījums viņu nenobeidza.

— Man nebija ne jausmas, ka viņam tik vāja veselība,— brīnījās Hārpers.

— Viņš pats to nezina,— attrauca Marks Geskels. — Redzat, vainīga ir sirds. Ārsts brīdināja Adiju, ka viņu nedrīkst pārlieku uztraukt vai izbiedēt. Doktors zināmā mērā lika noprast, ka gals var piejiākt kuru katru brīdi, vai ne, Adij?

Misis Džefersone apstiprinoši pamāja.

— Taisni neticami, ka viņš ir tā atspirdzis,— viņa kacīja.

—  Slepkavība gan nav gluži tas notikums, kas nomierina,— Melčets dzedri aizrādīja.— Mēs būsim tik piesardzīgi, cik vien iespējams.

Runādams policijas prefekts novērtēja Marku Ges- I elu. Viņam šis tips lāgā nepatika. Nekaunīga plēsoņas seja, kas atgādināja vanagu. Viens no tiem vīriešiem, kuri parasti panāk savu un kurus nereti apbrīno sievietes. «Sim zellim es vis neuzticētos,» pulkvedis pie sevis nodomāja. Plēsoņa — tas bija viņam piemērotākais apzīmējums. Tāds zellis, kam visi līdzekļi ir vienādi labi.

Lielajā guļamistabā, no kuras pavērās skats uz jūru, Konvejs Džefersons sēdēja braucamkrēslā pie loga, Ienākot telpā, kur atradās viņš, tūlīt bija jūtams ši cilvēka spēks un pievilcība. Likās, it kā ievainojumi, kas viņu bija padarījuši par invalīdu, sakopojuši smagi cietušā ķermeņa vitalitāti šaurākā un spēcīgākā kodolā. Viņam bija skaisti veidota galva, rudos matus viegli skāris sirmums. Seja bija stingriem vaibstiem, enerģiska, saulē tumši iedegusi un acis pārsteidzoši zilas. Viņā nevarēja saskatīt ne miņas no slimības vai nevarības. Dziļās rievas viņa sejā bija ievilkušas ciešanas, nevis vārgums. Tas bija cilvēks, kurš nekad nelādēs likteni, bet pieņems to un uzvarēs.

—  Priecājos, ka atnācāt,— viņš sacīja, vērīgām acīm uzlūkodams viņus.— Jūs esat Redfordšīras policijas prefekts? — viņš griezās pie Melčeta.— Taisnība. Un jūs esat vecākais inspektors Hārpers? Sēdieties. Cigaretes atrodas uz galda jums blakus.

Pateikdamies viņi apsēdās.

—  Kā es noprotu, mister Džeferson, — Melčets ierunājās,— jūs interesējāties par mirušo meiteni?

Pār grumbaino seju pārslīdēja mirklīgs, greizs smaids.

—  Jā, to jums noteikti sacīja viņi visi! Nu, tas nav nekāds noslēpums. Cik daudz mana ģimerte jums izstāstīja?— Uzdodot šo jautājumu, viņš strauji pameta skatienu te uz vienu, te uz otru.

—  Misis Džefersone,— atbildēja Melčets,— mums nepastāstīja gandrīz neko vairāk par faktu, ka meitenes tērzēšana jūs izklaidējusi un ka viņa bijusi jūsu pro- teģee. Ar misteru Geskelu mēs tikām pārmijuši tikai pāris vārdu.

Konvejs Džefersons pasmaidīja.

—  Adija, lai dievs viņu svētī, ir diskrēta būtne. Marks droši vien būtu bijis vaļsirdīgāks. Liekas, Melčet, ka būs labāk, ja dažus faktus es jums izstāstīšu samērā 1 sīki. Tas ir nepieciešams, lai jūs izprastu manu attiek- l smi. Un vispirms man jāatgriežas pie savas dzīves lielas ! traģēdijas. Pirms astoņiem gadiem lidmašīnas katas- ' trofā es zaudēju sievu, dēlu un meitu. Kopš tā laika ļ esmu juties kā cilvēks, kas zaudējis pusi sevis ' paša,— un es te nemaz nerunāju par savu bēdīgo ļ fizisko stāvokli. Es biju ģimenes cilvēks. Mana vedekla ļ un znots pret mani izturējušies gaužām labi. Viņi darījuši visu, kas viņu spēkos, lai aizstātu manus īstos j

bernus. Taču esmu atskārtis — sevišķi pēdēiā laikā —, kā viņiem galu galā dzīvojama pašiem sava dzīve. Tātad jums jāsaprot, ka būtībā es esmu vientuļš cilvēks. Es mīlu jauniešus. Man viņi ļoti patīk. Pāris reižu es Izklaidējos ar domu, ka adoptēšu kādu meiteni vai zēnu. [Pēdējā mēnesī es stipri sadraudzējos ar šo bērnu, kurš tika nogalināts. Viņa bija pavisam dabiska — gluži naiva. Viņa tērzēja par savu dzīvi un piedzīvojumiem — pantomīmā, ceļojošās trupās, bērna gados kopā ar māmiņu un tēti lētās mēbelētās istabās. Tik atšķirīga dzive no ikvienas manu paziņu dzīves! Nekad nesūrojas, nekad neuzskatīja, ka dzīve ir skopa. Patiešām dabisks bērns, kas centīgi strādā un nežēlojas, neizluti- nats un apburošs. Varbūt viņa nebija dāma, bet, paldies dievam, nebija arī vulgāra vai — pretīgs vārds — Mīmika. Rūbija man patika aizvien vairāk. Es nolēmu, kungi, viņu likumīgi adoptēt. Ar likuma spēku viņa Initu kļuvusi par manu meitu. Cerams, ka tas izskaidro manas bažas par viņu un manu rīcību, kad dzirdēju par viņas neizskaidrojamo pazušanu.

Bridi valdīja klusums. Tad vecākais inspektors Hār- ners, kura mierīgā, nosvērtā balss neļāva sakļausit jautājumā nekā apvainojoša, ieprasījās: f — Vai drīkstu vaicāt, ko par to sacīja jūsu znots un vedekla?

Džefersona atbilde sekoja nekavējoties:

—   Ko viņi varēja sacīt? Iespējams, ka tas viņiem neko nepatika. Kaut kas tāds mēdz izraisīt aizspriedumus. Taču viņi izturējās ļoti labi — jā. ļoti labi. Saprotiet, nav jau tā, ka viņi būtu atkarīgi no manis. Kad mans dēls Frenks apprecējās, pusi no savas pasaulīgās mantas es tūlīt uz vietas atdevu viņam. Esmu pārliecināts, ka tas ir pareizi. Nevajag likt bērniem gaidīt, kamēr vecāki nomirst. Bērni grib naudu jaunībā, nevis tad, kad viņi sasnieguši pusmūžu. Tāpat, kad mana meita Rozamunde pastāvēja uz to, ka precēs trūcīgu puisi, es viņai piešķīru prāvu naudas summu. Sī summa pēc viņas nāves pārgāja znota īpašumā. Tātad, kā redzat, no finansiālā viedokļa tas vienkāršoja šo jautājumu.

—  Skaidrs, mister Džeferson, — vecākais inspektors Hārpers atteica.

Taču viņa balsī izskanēja zināma atturība. Misters Džefersons tūlīt uz to reaģēja.

—  Bet jūs, kā redzu, domājat citādi?

— Man te nekas nav sakāms, bet, kā liecina mana pieredze, ģimenes ne vienmēr rīkojas saprātīgi.

—  Man šķiet, jums taisnība, vecākais inspektor, taču jāatceras, ka misters Geskels un misis Džefersone, precīzi izsakoties, nav mana ģimene. Viņi nav mani asinsradinieki.

— Tam, protams, ir nozīme,— vecākais inspektors atzina.

Konveja Džefersona acis mirkli iedzirkstījās.

— Nevar teikt, ka viņi neturētu mani par vecu muļķi,— viņš piebilda. — Tāda būtu parasta cilvēka reakcija. Bet es nebiju muļķis! Es pazīstu cilvēkus. Bijusi tikai izglītība un slīpējums, Rūbija Ķīna visur būtu varējusi ieņemt savu vietu sabiedrībā.

— Baidos, ka esam diezgan nekaunīgi un ziņkārīgi, bet mums ir svarīgi uzzināt visus faktus,— Melčets atvainojās.— Jūs nolēmāt pilnīgi nodrošināt meiteni, proti, novēlēt viņai naudu, taču jūs to vēl nebijāt izdarījis?

—  Saprotu, uz ko jūs mērķējat — uz iespēju, ka no meitenes nāves kāds varētu gūt labumu,— Džefersons atbildēja.— Bet to neviens nevarētu. Nepieciešamās formalitātes likumīgajai adoptēšanai tika gan kārtotas, taču vēl nebija galā.

—  Un tad, — gausi ierunājās Melčets,— ja kaut kas ar jums notiktu?— Viņš atstāja teikumu nepabeigtu, kā vaicājumu.

—  Nekas ar mani nevar notikt! — Konvejs Džefersons žigli attrauca.— Esmu kroplis, bet ne slimnieks. Lai arī ārstiem gaužām patīk savilkt skābu ģīmi un dot padomu, ka nedrīkst pārpūlēties. Nedrīkst pārpūlēties! Esmu stiprs kā zirgs! Tomēr es gluži labi apzinos, ka dzīvē atgadās nenovēršamas nelaimes. Man ir pietiekams pamats to saprast. Pēkšņa nāve paņem pašu spēcīgāko cilvēku — it īpaši mūsdienās, kad palielinājies satiksmes negadījumu skaits. Bet es pret to biju nodrošinājies. Pirms kādām desmit dienām es sastādīju jaunu testamentu.

— Jā? — Vecākais inspektors Hārpers paliecās uz priekšu.

— Es atstāju piecdesmit tūkstošus mārciņu, kas saglabājamas Rūbijai Ķīnai, līdz viņai būs divdesmit pieci gadi un viņa iegūs tiesības rīkoties ar kapitālu.

Vecākais inspektors Hārpers izbrīnā iepleta acis. Ari ulkveža Melčeta acīs atspoguļojās pārsteigums.

-    Tā ir ļoti liela naudas summa, mister Džeferson,— harpers sacīja gandrīz vai bijīgā balsi.

[ - Jā, mūsdienās tā ir liela nauda.

-    Un jūs to atstājāt meitenei, kuru pazināt tikai da/.as nedēļas?

Zilajās, dzīvajās acīs iezibējās dusmas. B — Vai tad man jāatkārto vēl un vēlreiz viens un tas Buls? Man nav neviena radinieka — ne māsasbērnu, ne hraļabērnu, nav pat attālu māsīcu un brālēnu! Es būtu varējis atstāt naudu labdarīgiem mērķiem. Tad es labāk dtstāju to kādam cilvēkam.— Viņš iesmējās.— Pelnrušķīte vienā naktī pārvērsta par princesi! Pasaku krustmātes vietā darbojies pasaku krusttēvs. Kāpēc gan ne? Tāir mana nauda. Es to nopelnīju.

— Vai ir vēl kādi novēlējumi? — pulkvedis Melčets [Ieprasījās.

— Nelielu summu manto Edvardss, mans sulainis, un atlikums — Markam un Adijai līdzīgās daļās. I — Vai — piedodiet — pārpalikums sasniegtu lielu summu?

— Laikam ne. Grūti to precīzi pateikt, jo ieguldījumu vērtība nemitīgi svārstās. Pēc mantojuma nodokļa un visu izdevumu segšanas attiecīgā summa, iespējams, butu kādi pieci līdz desmit tūkstoši mārciņu skaidrā naudā.

— Saprotu.

— Un nevajag domāt, ka es pret viņiem izturējos nekrietni. Kā jau teicu, savu īpašumu es sadalīju tolaik, kad mani bērni apprecējās. Sev es, taisnību sakot, atstāju visai mazu summu. Bet pēc… pēc notikušās traģēdijas es gribēju ar kaut ko nodarbināt savu prātu. Es enerģiski ķēros pie peļņas darījumiem. Savā mājā Londonā liku ievilkt privātu telefona līniju, kas savieno manu guļamistabu ar kantori. Es daudz strādāju; tas man palīdzēja nedomāt un ļāva sajust, ka mans … mans kroplums nav mani pieveicis. Es metos darbā,— viņa balss kļuva klusāka, viņš runāja vairāk pats sev nekā sarunu biedriem,— un kaut kādas smalkas ironijas dēļ viss, ko es uzsāku, nesa peļņu. Manas pārdrošākās spekulācijas bija veiksmīgas. Ja es speku- leju biržā, man laimējās. Viss, kam es pieskāros, pārvērtās par zeltu. Droši vien liktenis ironiski centās izlīdzināt savu nodarījumu.

Džefersona sejā atkal asi iezīmējās ciešanu rievas. Atjēdzies viņš veltīja pārējiem greizu smaidu.

— Tātad jūs redzat, ka Rūbijai atstātā naudas summa neapstrīdami bija mana un es varēju ar to rīkoties, kii man patīk.

— Nenoliedzami, dārgais draugs,— Melčets steigšus apstiprināja.— Mēs to neapšaubām ne mirkli.

—  Labi,— Konvejs Džefersons izmeta.— Tagad es savukārt gribu uzdot dažus jautājumus, ja vien drīkstu. Gribu dzirdēt kaut ko vairāk par šo drausmīgo notikumu. Zinu vienīgi to, ka viņa… ka mazā Rūbija atrasta nožņaugta kādā mājā apmēram divdesmit jūdžu no šejienes.

— Taisnība, Gosingtonholā.

— Gosingtonā?— Džefersons sarauca pieri.— Bet tā taču ir …

—  Pulkveža Bentrija māja.

—  Bentrijs! Arturs Bentrijs? Bet es viņu pazīstu. Pazīstu gan viņu, gan viņa sievu! Iepazinos ar viņiem ārzemēs pirms dažiem gadiem. Nemaz neaptvēru, ka viņi dzīvo šajā pasaules daļā. Nu, tas ir…— Viņš pēkšņi aprāva teikumu.

—  Pulkvedis Bentrijs pusdienoja šeit viesnīcā pagājušo otrdien,— rāmi iestarpināja vecākais inspektors Hārpers.— Vai jūs viņu neredzējāt?

—  Otrdien? Otrdien? Nē, mēs atgriezāmies vēlu. | Aizbraucām uz Hārdenhedu un pusdienas ieturējām atceļā.

— Vai Rūbija Kina, runājot ar jums, nekad netika pieminējusi Bentrijus?— Melčets jautāja.

— Nekad, — Džefersons papurināja galvu.— Nedomāju, ka viņa tos pazina. Noteikti ne. Viņa nepazina nevienu, izņemot skatuves cilvēkus un tamlīdzīgus ļaudis.— Brītiņu paklusējis, viņš aprauti noprasīja: — Ko par to saka Bentrijs?

— Viņš nekādi nespēj to izskaidrot. Vakar vakarā viņš nebija mājās — piedalījās konservatīvo partijas sanāksmē. Līķis atrasts šorīt. Viņš apgalvo, ka savu mūžu neesot redzējis šo ņieiteni.

Džefersons palocīja galvu.— Tas, protams, liekas fantastiski.

Vecākais inspektors Hārpers noklepojās.— Vai jums, icr, vispār ir kāda nojauta, kurš to izdarījis?

— Mīļais dievs, kaut tā būtu! — Dzīslas uz viņa pieres izspiedās.— Tas ir neticami, neiedomājami! Ja tas jau nebūtu noticis, es sacītu, ka tas nevar notikt!

— Vai nav neviena sena Rūbijas drauga, neviena vīrieša, kas slaistījies tuvumā vai viņai draudējis?

—  Esmu pārliecināts, ka tāda nav. Pretējā gadījumā viņa man būtu pastāstījusi. Viņai nekad nav bijis īsta drauga. Viņa pati man tā sacīja.

Vecākais inspektors Hārpers pie sevis nodomāja: «Jā, šķiet gan, ka tā viņa jums stāstīja. Bet lai nu būtu kā būdams.»

— Džozija zinātu labāk nekā jebkurš cits,— Konvejs Džefersons turpināja,— ja būtu bijis kāds vīrietis, kas aplidojis Rūbiju vai nav licis viņu mierā. Vai Džozija nevar palīdzēt šajā jautājumā?

— Viņa apgalvo, ka nevarot.

—  Nespēju tikt vaļā no domas,— Džefersons, saraucis pieri, prātoja,— ka tas ir kāda maniaka darbs; slepkavības paņēmiena brutalitāte, ielaušanās lauku mājā — tas viss šķiet tik juceklīgs un bezjēdzīgs. Ir taču šāda tipa vīrieši — ārēji gluži normāli cilvēki, bet aizvilina meitenes, dažkārt arī bērnus un tad nogalina.

— Jā, šādi gadījumi ir,— Hārpers piekrita, — bet mums nav zināms neviens tamlīdzīgs subjekts, kas darbotos šajā apkaimē.

—  Pārcilāju prātā,— Džefersons runāja tālāk,— visus dažādos vīriešus, ko tiku redzējis kopā ar Rubiju. Viesnīcā apmetušos un no citurienes atnākušos — vīriešus, ar kuriem viņa bija dejojusi. Viņi visi liekas diezgan nekaitīgi — parastais tips. Neviena tuva drauga viņai nebija.

Vecākā inspektora Hārpera sejā saglabājās pavisam vienaldzīga izteiksme, bet acīs vēl vidēja Konveja Džefersona neievērots dotnīgums. Pilnīgi iespējams, viņš gudroja, ka Rūbijai Ķīnai varēja būt kāds tuvs draugs, lai gan Konvejam Džefersonain par to nekas nebija zināms. Viņš tomēr nebilda ne vārda.

Policijas prefekts uzmeta vaicājošu skatienu vecākajam inspektoram Hārperam un tad piecēlās.

—  Pateicos, mister Džeferson, — Melčets teica.— Tas ir viss, kas mums pagaidām vajadzīgs.

—      Jūs taču paziņosiet man par izmeklēšanas rezultātiem?— Džefersons noprasīja.

— Jā, jā, mēs uzturēsim ar jums sakarus.

Abi vīrieši aizgāja. Konvejs Džefersons atslīga krēslā. Plakstiņi nolaidās un apslēpa acu spilgto zilumu. Viņš piepeši izskatījās bezgala noguris. Pēc mirkļa plaksti notrīsēja.

— Edvards? — viņš iesaucās.

No blakusistabas acumirklī parādījās sulainis. Ed- vardss pazina savu kungu kā neviens cits. Citiem, pat tuvākajiem cilvēkiem, bija pazīstams tikai viņa spēks; Edvardsam bija pazīstams viņa vājums. Viņš bija redzējis Konveju Džefersonu pagurušu, mazdūšīgu, dzīves apnikuma pārņemtu brīžos, kad nespēks un vientulība bija viņu pieveikuši.

— Jā, ser?

—       Dodieties pie sera Henrija Kliteringa. Viņš mīt Melbornebasā. Manā vārdā palūdziet, lai viņš, ja vien iespējams, brauc šurp nevis rīt, bet šodien. Sakiet viņam, ka tas ir ārkārtīgi steidzami.

9

Kad viņi atradās aiz Džefersona durvīm, vecākais inspektors Hārpers ieteicās:

—  Nu, labums tas, ka mēs dabūjām zināt motīvu, ser.

—       Hm, — novilka Melčets. — Piecdesmit tūkstoši mārciņu, ko?

—       Jā, ser. Slepkavības tikušas pastrādātas arī krietni mazākas summas dēļ nekā šī.

— Jā, bet…

Pulkvedis Melčets atstāja teikumu nepabeigtu. Hārpers viņu tomēr saprata.

—      Jūsuprāt, šis nav tas gadījums? Nu, man arī nešķiet, ka šoreiz tā būtu. Taču tas tik un tā jānoskaidro.

—  Protams.

—      Ja, kā misters Džefersons apgalvo,— Hārpers turpināja,— misters Geskels un misis Džefersone jau ir labi nodrošināti un saņem pietiekamus ienākumus, nu, maz ticams, ka viņi ķertos pie brutālas slepkavības.

—       Tiesa. Viņu finansiālais stāvoklis, saprotams, būs jāizdibina. Nevaru sacīt, ka man diez kā patīk Geskels —

izskatās pēc slīpēta, plēsonīga zeļļa —, taču ar to nebūt nav pierādīts, ka viņš ir slepkava.

— Kā tad, ser, kā jau es teicu, pēc manām domām, ne viens, ne otrs no viņiem nevarētu būt vainīgs, un pēc tā, ko stāstīja Džozija, man nav skaidrs, kā tas būtu bijis Iespējams. Laikā no desmitiem četrdesmit līdz pusnaktij viņi abi spēlēja bridžu. Nē, manuprāt, ir kāda Cita — daudz reālāka varbūtība. I — Rūbijas Kinas draugs?— Melčets vaicāja, i — Tā ja, ser. Kāds aizkaitināts jauns puisis, varbūt ne pārāk gudru galvu. Man šķiet, kāds, ko viņa pazinusi, pirms ieradās šeit. Tieši šis adoptēšanas plāns, ja viņam par to bija kas zināms, varēja pielikt visam punktu. Viņš aptvēra, ka zaudē viņu, aptvēra, ka viņa dzīvos pavisam citādā vidē, un kļuva vai traks aiz lielām dusmām. Viņš panāca, ka Rūbija vakar vakarā iznāk ārā satikties, sastrīdējās ar viņu par šo jautājumu, galīgi (audēja galvu un nožmiedza meiteni. | — Un kā tad viņa nokļuva Bentrija bibliotēkas istabā? I — Domāju, tas ir izskaidrojams. Tajā laikā viņi, !<:iksim, bija izbraukuši ar puiša automašīnu. Viņš atjēdzās, saprata, ko izdarījis, un pirmā doma bija — kā lai tiek vaļā no līķa. Teiksim, tobrīd viņi atradās netālu no kādas.lielas mājas vārtiem. Viņam iešaujas prātā, ka, gadījumā ja Rūbiju uzies tur, vainīgo meklēs starp mājas iedzīvotājiem un tiem, kas dzīvo tuvumā,- bet viņš mierīgi izspruks sveikā. Viņa ir sīks meitēns. Viņš viņu viegli varēja panest. Automašīnā viņam bija kalts. Viņš atlauž logu un nomet līķi kamīna priekšā uz paklāja. Tā kā viņa ir nožņaugta, automašīnā nav ne asiņu, ne arī kādas nekārtības, kas atklātu viņa nodarījumu. Vai saprotat, ko es gribu sacīt, ser?

—  Kā nu ne, Hārper, tas viss ir pilnīgi iespējams. Taču jāizdara vēl kaut kas. Cherchez Vhomme.'

' — Kas? Ak, ļoti labi teikts, ser! — vecākais inspektors Hārpers taktiski paslavēja Melčeta joku, lai gan pulkveža franču valodas izruna bija tik «lieliska», ka viņš gandrīz vai nesaprata vārdu jēgu.

—  Vai … ē . . . paklau! … ē . . . v-v-vai es varētu ar jums brīdi parunāt?

' Meklējiet vīrieti. (Franču vai.) Autore te pārfrāzējusi franču liforismu cherchez la femme «meklējiet sievieti» — , kurš norāda, ka visos notikumos allaž vainojama sieviete. (Tulk. piezīme)

Tas bija Džordžs Bārtlets, kas tādā veidā aizšķērsoja ceļu abiem vīriešiem.

Pulkvedis Melčets, kurš nejuta nekādas simpātijas pret misteru Bārtletu un ļoti vēlējās uzzināt, kā Siekam veicies ar meitenes istabas apskati un istabeņu izprašņā- šanu, asi uzbrēca:

—  Nu, kas tad ir — kas tad ir?

Jaunais misters Bārtlets atkāpās pāris soļu atpakaļ, vārstīdams muti un tādējādi neapzināti atdarinādams zivi sausumā.

—       Nu … ē . . . varbūt arī nav nekas svarīgs, tā sacīt. Iedomājos, ka man vajadzētu jums pateikt. Taisnību sakot, nevaru atrast savu auto.

—       Ko jūs gribat teikt ar to, ka nevarat atrast savu automašīnu?

Stipri stostīdamies, misters Bārtlets paskaidroja — viņš gribējis teikt, ka nevarot atrast savu automašīnu.

—       Vai jūs gribat sacīt, ka tā nozagta?— vecākais inspektors Hārpers precizēja jautājumu.

Džordžs Bārtlets pateicīgi griezās pie rāmākās balss īpašnieka:

—       Nūja, nuia, tieši tā. Tas ir — neko jau nevar zināt, vai ne tā? Tas ir — varbūt kāds tajā vienkārši aizrūci- nāja, nedomādams neko ļaunu, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt.

—  Kad jūs to redzējāt pēdējo reizi, mister Bārtlet?

—       Nu, es pūlējos atcerēties. Jancigi, cik gan grūti ir kaut ko atcerēties, vai ne tā?

—       Man šķiet, cilvēkam ar normālu saprātu tas nesa gādā grūtības,— pulkvedis Melčets salti piebilda.— Es sapratu, jūs sacījāt, ka vakar vakarā automašīna stāvējusi viesnīcas pagalmā.

Misteram Bārtletam pietika drosmes pārtraukt runātāju.

—       Tur jau tas āķis — vai tiešām stāvēja?— viņš prātoja.

—       Ko jūs gribat teikt ar šo «vai tiešām stāvēja»? Jūs taču sacījāt, ka stāvēja.

—       Nu, es gribu teikt, ka man likās — tā ir tur. Tas ir — nu, es neizgāju ārā paskatīties, vai saprotat?

Pulkvedis Melčets nopūtās. Viņš sakopoja visu savu pacietību.

—       Noskaidrosim kārtīgi šo jautājumu, — viņš norūca.— Kad jūs pēdējo reizi redzējāt — īstenībā re- dzejāt — savu automašīnu? Starp citu, kādas markas tā Ir?

—«Minoan 14».

— Un kad jūs to redzējāt pēdējo reizi?

Džordža Bārtleta ādamābols krampjaini nokustējās augšup un lejup.

—  Pūlējos izdomāt. Vakar pirms lenča tā vēl bija. taisījos pēcpusdienā pavizināties. Taču iznāca tā — jūs jau zināt, kā tas ir,— ka es nekur neaizbraucu, bet msnaudos. Tad, pēc tējas, spēlēju skvošu[4] un tādā garā un vēlāk iegāju vannā.

— Un automašīna tikmēr atradās viesnīcas pagalmā? — Droši vien. Tas ir — es to tur noliku. Redzat, es domāju, ka uzaicināšu pavizināties kādu meiču. Tas ļr — pēc pusdienām. Bet vakars nebija nekāds laimīgais. Neko darīt. Ga-lu galā es to veco kasti tā ari neizkustināju no vietas.

— Bet, cik jums bija zināms, automašīna joprojām stāvēja pagalmā? — Hārpers noprasīja.

—  Nu, gluži dabiski. Tas ir — es to tur biju nolicis, vai tad ne?

— Vai jūs būtu ievērojis, ja tā tur nestāvētu? Misters Bārtlets papurināja galvu.— Zināt, nedomāju vis. Šurpu turpu braukā lērums automašīnu, tā ja. Daudz «Minoan» markas mašīnu.

Vecākais inspektors Hārpers palocīja galvu. Viņš tikko kā bija pametis paviršu skatienu laukā pa logu. Tobrīd pagalmā stāvēja ne mazāk par astoņām «Minoan 14»— tā bija gada populārākā lētā mašīna. 1 — Vai uz nakti jūs nemēdzat novietot savu automašīnu garāžā? — pulkvedis Melčets painteresējās. | — Parasti nepūlos,— misters Bārtlets atbildēja.— Zināt, jauks laiks, tā ja. Tāda noņemšanās, kamēr noliek mašīnu garāžā.

—  Es jums piebiedrošos augšstāvā, ser,— vecākais Inspektors Hārpers, raudzīdamies pulkvedī Melčetā, izmeta.— Tikai sameklēšu seržantu Higinsu, un viņš varēs pierakstīt mistera Bārtleta sniegtās ziņas.

— Labi, Hārper.

—  Zināt, man likās, ka vajag jums to paziņot,— misters Bārtlets klusu nomurmināja.— Tas tak varētu būt svarīgi, ko?

Misters Prestkots bija apgādājis papildu dejotāju ar dzīvokli un uzturu. Lai kāds nu būtu uzturs, istaba bija visnožēlojamākā no visām viesnīcas dzīvojamām telpām. Džozefīnai Tērnerei un Rūbijai Kinai bija istabas neliela, noplukuša un netīra gaitenīša pašā galā. Istabiņas bija mazas, ziemeļu pusē, kur skatienam pavērās daļa klints, kas slējās blakus viesnīcai, un mēbelētas ar pārpalikumiem no tiein komplektiem, kuri kādreiz bija pārstāvējuši greznību un krāšņumu luksusa numuros Tagad, kad viesnīca bija modernizēta un guļamistabās ierīkoti sienasskapji, šie Viktorijas laiku milzīgie ozolkoka un sarkankoka drēbju skapji tika pārvietoti uz istabām, kurās mitinājās viesnīcas personāls vai kuras tika nodotas viesu rīcībā karstākajā sezonas laikā, kad visas pārējās telpas bija ļaužu bāztin piebāztas.

Melčets ar Hārperu uzreiz ieraudzīja, ka Rūbijas Ķīnas istabas izvietojums ir ideāls, lai nemanīti atstātu viesnīcu, bet sevišķi neizdevīgs no cita viedokļa — lai noskaidrotu šīs aiziešanas apstākļus. Gaiteņa galā atradās šauras kāpnes, kas veda lejā uz tādu pašu tumšu gaiteni apakšējā stāvā. Tur bija stikla durvis, kas veda uz viesnīcas sānterasi — maz izmantotu terasi, no kuras neatklājās nekāds skaistais skats. No tās varēja pāriet uz galveno terasi viesnīcas priekšpusē vai ari doties lejup pa līkumainu celiņu un iziet uz takas, kas galu galā savienojās ar klints ceļu. Taka bija vienos grumbuļos, tādēļ tika lietota reti.

Inspektors Sieks bija rosījies, nomocīdams istabenes ar jautājumiem un pārlūkodams Rūbijas istabu, lai sameklētu kādus pierādījumus. Viņiem bija laimējies atrast istabu tieši tādā stāvoklī, kādā tā bija atstāta iepriekšējā vakarā. Rūbija Kina nebija paradusi agri celties. Sieks uzzināja, ka parasti viņa gulējusi līdz desmitiem vai pusvienpadsmitiem un tad zvanījusi, lai nes brokastis. Tā kā Konvejs Džefersons ieradies pie pārvaldnieka ļoti agri, tad policija ņēma visu savā pārziņā, iekams istabenes vēl nebija uzkopušas istabu Taisnību sakot, viņas vispār vēl nebija parādījušās šajā gaitenī. Sajā sezonas laikā citas istabas te tika atvērtas un putekļi tajās slaucīti tikai reizi nedēļā.

— Tiktāl viss ir mums par labu,— Sieks paskaidroja.— Tas nozīmē — ja tur būtu kaut kas atrodams, mēs to atrastu, bet nekā jau nav.

Glenšīras policijas pārstāvji jau bija pārstaigājuši istabu, meklēdami pirkstu nospiedumus, bet neatradās itin neviens, kam nebūtu attaisnojuma. Rūbijas pašas, Džozijas un abu istabeņu — rīta un vakara maiņas — pirkstu nospiedumi. Bija arī pāris nospiedumu, ko atstājis Reimonds Stārs, bet tos izskaidroja viņa stāstījums, ka viņš kopā ar Džoziju uznācis augšā meklēt Rūbiju, kad viņa pusnakti nebija ieradusies izpildīt paraugdeju.

Istabas kaktā novietotā masīvā sarkankoka rakstāmgalda atvilktnēs bija glabājusies vēstuļu kaudzīte un parastie sīkumi. Sieks tos nupat bija uzmanīgi izšķirojis, bet nebija uzgājis neko, kas dotu policijai kādu ierosmi. Rēķini, kvītis, teātru programmas, vecas kinobiļetes, laikrakstu izgriezumi, no žurnāliem izplēsti padomi skaistumkopšanā. Dažas vēstules bija rakstījusi Lila (acīmredzot kāda draudzene no «Palais de Danse»), kas sīki izklāstīja dažādus notikumus un tenkas, apgalvoja, ka viņiem «dikti pietrūka Rūbes. Misters Findeisons šausmīgi bieži prasīja pēc Tevis! Viņš ir galīgi izsists no sliedēm! Tagad, kad Tu esi projām, jaunais Regs draudzējas ar Meju. Bārnijs šad un tad apprasās par Tevi. Viss iet bezmaz tāpat kā agrāk. Vecais Grauzers pret mums, meitenēm, ir tikpat nejauks kā allaž. Viņš sadeva sutu Eidai par to, ka viņa staigāja ar puisi.»

Sieks bija rūpīgi atzīmējis visus pieminētos vārdus. Jāievāc ziņas, un iespējams, ka varētu atklāties kāda noderīga informācija. Citādi istabā nebija gandrīz nekā, kas sniegtu jebkādus norādījumus.

Istabas vidū pār krēslu bija pārlikta putām līdzīgā rožainā kleita, kurā Rūbija bija ģērbusies, dejodama vakara sākumā; atlasa augstpapēžu kurpes bija nevīžīgi nomestas uz grīdas. Divas caurspīdīgas zīda zeķes saritinātas kamolā un nosviestas zemē. Vienai bija noiris valdziņš. Melčets atcerējās, ka mirušajai meitenei bija kailas kājas. Kā uzzināja Sieks, tas bijis viņas paradums. Zeķes viņa nevalkāja, bet ietonēja kājas ar krēmu un tikai reizēm, pošoties dejām, uzvilka zeķes; tādējādi viņa ietaupīja naudu. Drēbju skapja durvis bija vaļā, un varēja redzēt ne mazumu diezgan uzkrītošu vakartērpu un zem tiem — kurpju rindu. Veļas grozā bija daži savalkāti apakšveļas gabali, papirkurvl — daži nagu atgriezumi, notriepts, sejas tīrīšanai izmantots zīdpapīrs, ar sarkanu krāsu un nagu laku noķēpāti vates pikuči — taisnību sakot, nekā sevišķa. Faktiskie apstākļi likās vienkārši izskaidrojami. Rūbija uzsteigu- sies augšā, pārģērbusies un atkal aizsteigusies — uz kurieni?

Džozefīna Tērnere, no kuras varēja gaidīt, ka viņa visvairāk zinās par Rūbijas dzīvi un draugiem, kā noskaidrojās, nespēja palīdzēt. Bet tas, kā izteicās inspektors Sieks, varētu būt gluži dabiski.

— Ja tas, ko jūs stāstāt, ser, ir tiesa — es domāju to adoptēšanu —, nu, Džozija līstu vai no ādas ārā, lai Rūbija sarautu saites ar jebkuru vecu draugu, kas viņai būtu, jo kāds, tā sakot, varētu izjaukt šo plānu. Cik noprotu, šis slimais džentlmenis neganti uztraucas par Rūbiju Ķīnu, tādu mīļu, nevainīgu, bērnišķīgu meitēnu. Ja nu Rūbijai būtu ciešs draugs — to vecais zēns nevarētu tik viegli pārtērēt. Tātad Rūbijai tas jāpatur slepenībā. Džozija neko daudz nezina par meiteni, vismaz par viņas draugiem un tamlīdzīgām būšanām ne. Taču vienu gan viņa nepaciestu — to, ka Rūbija, pīda- mās ar kādu nevēlamu zelli, izjauc adoptēšanu. Tātad pats par sevi saprotams, ka Rūbija — kas, kā es spriežu, bijusi slīpēta meiča,— būtu turējusi lielā slepenībā to, ka tiekas ar kādu vecu draugu. Viņa par to neko nebūtu izkladzinājusi Džozijai, citādi Džozija sacītu: «Nē, manu meitenīt, to tu nedarīsi!» Bet jūs taču zināt, kādas ir meitenes, sevišķi jaunās,— vienmēr gatavas nostādīt sevi muļķīgā stāvoklī kāda briesmīga puiša dēļ. Rūbija grib viņu redzēt. Viņš atbrauc šurp, saniknojas par visu šo būšanu un apgriež viņai sprandu.

—  Domāju, ka jums taisnība, Slek,— pulkvedis Mel- čets novilka, apslēpdams savu parasto nepatiku pret to, cik nejauki Sieks mēdza izteikties.— Ja tas tā ir, tad mums vajadzētu diezgan viegli atrast šo «ciešo» draugu.

— Atstājiet to manā ziņā, ser,— kā vienmēr, pašpaļāvīgi sacīja Sieks. — Es sadabūšu rokā šo meiteni Lilu tajā «Palais de Danse» iestādījumā un izspiedīšu no viņas itin visu. Mēs drīz vien dabūsim zināt patiesību.

Pulkvedis Melčets šaubījās, vai tā būs. Sieka enerģija un aktivitāte viņu allaž nogurdināja.

—  Ir vēl otra persona, no kuras jūs varētu saņemt kādu mājienu, ser,— piebilda Sieks. — Tas ir profesionālais dejotājs un tenisists. Viņš noteikti būs viņu bieži redzējis un zinās vairāk nekā Džozija. Pilnīgi iespējams, ka Rūbijai, runājot ar viņu, mazliet vairāk atraisījusies mēle.

— So jautājumu es jau pārspriedu ar vecāko inspektoru Hārperu.

—  Labi, ser. Esmu diezgan pamatīgi izprašņājis istabenes. Viņas nezina nenieka. Cik noprotu, viņas uz šim abām skatījās no augšas. Darīja tur savu darāmo tik pavirši, cik vien iedrošinājās. Pēdējo reizi istabene bijusi iekšā vakar septiņos vakarā, kad atsegusi gultu, aizvilkusi aizkarus un drusciņ piekopusi. Blakus ir vannas istaba, ja jūs gribētu to apskatīt.

Vannas istaba atradās starp Rūbijas istabu un nedaudz lielāko istabu, ko apdzīvoja Džozija. Tā neko nepalīdzēja noskaidrot. Pulkvedis Melčets klusībā nobrīnījās par to, cik gan bezgala daudz skaistumkopšanas līdzekļu ir'sieviešu rīcībā. Rindu rindām trauciņi ar sejas krēmiem, sejas tīrāmajiem krēmiem, ādas balinātājiem krēmiem, barojošiem krēmiem. Kārbiņas ar dažādu nokrāsu pūderi. Nekārtīgā kaudzē sagrūsti visvisādi lūpu zīmuļi. Losjoni matiem un šķidrumi, kas piešķir tiem spīdumu. Melni skropstu zīmuļi, skropstu tuša, zila krāsa plakstu ieēnošanai, nagu laka vismaz divpadsmit dažādos toņos, zīdpapīrs krēma palieku noņemšanai, vates pikas, netīras pūderslotiņas. Losjoni — tādi, kas savelk ādu, tādi, kuri tonizē, ādu mīkstinoši un tā tālāk.

— Vai jūs gribat sacīt, — policijas prefekts nevarīgi nomurmināja, — ka sievietes visu šo lēveni lieto?

Inspektors Sieks, kurš aizvien visu zināja, viņam vēlīgi paskaidroja:

—  Privātajā dzīvē, ser, dāma, tā sakot, turas pie pāris noteiktiem toņiem — viens tonis vakaram, otrs dienai. Sievietes zina, kas viņām piestāv, un pie tā arī turas. Bet šim profesionālajām meičām — viņām, tā sakot, jādomā par pārmaiņu. Viņas demonstrē dejas, un vienu vakaru tiek dejots tango, nākamajā vakarā — kāda Viktorijas laiku deja krinolīnā, pēc tam kaut kas līdzīgs apaču dancim un tad parasta sarīkojumu deja, un kosmētiskie līdzekļi, saprotams, krietni mainās.

—  Ak dievs!— izsaucās pulkvedis.— Nav brīnums, ka cilvēki, kas ražo šos krēmus un zieķus, kļūst bagāti.

— Viegli iegūta nauda — lūk, kas tā ir,— piemetināja Sieks.— Viegli iegūta nauda. Zināms, kāds nieks jāizdod reklāmai.

Pulkvedis Melčcts pārstāja domāt par saistošo un mūžseno problēmu — par sievietes greznojumiem.

— Vēl jau ir šis dejotājs,— viņš noteica.— Tas ir jūsu darbiņš, vecākais inspektor.

—  Laikam gan, ser.

Ejot lejā pa kāpnēm, Hārpers ievaicājās:

—  Ko jūs domājat par mistera Bārtleta stāstīto, ser?

—  Par viņa automašīnu? Man šķiet, Hārper, ka šis jaunais cilvēks jānovēro. Tas ir aizdomīgs stāsts. Un ja nu pagājušajā naktī viņš galu galā tiešām veda Rūbiju Ķīnu pavizināties ar savu automašīnu?

10

Vecākā inspektora Hārpera runas veids bija rāms, patīkams un pilnīgi neitrāls. Sie gadījumi, kur jāsadarbojas divu grāfistu policijai, vienmēr bija sarežģīti. Viņam patika pulkvedis Melčcts, un viņš to uzskatīja par spējīgu policijas prefektu, tomēr priecājās, ka pašreizējā saruna ir viņa ziņā. Vecākais inspektors Hārpers ievēroja principu — nekad nedarīt pārak daudz vienā paņēmienā. Pirmajai reizei pietiek tikai ar parastu apjautāšanos. Tas radīja izprašņājamos cilvēkos atvieglojuma sajūtu, un nākamajā sarunā viņi vairs nebija tik piesardzīgi savos izteikumos.

Hārpers jau pazina Reimondu Stāru pēc izskata. Lielisks eksemplārs, gara auguma, lunkans un glīts, saules nobrūninātajā sejā izcēlās apbrīnojami balti zobi. Viņš bija melnīgsnējs un graciozs. Viņa izturēšanās bija jauka un draudzīga, un viesnīcā viņš bija iemantojis lielas simpātijas.

—  Diemžēl nevarēšu jums neko daudz palīdzēt, vecākais inspektor. Protams, pazinu Rūbiju itin labi. Viņa bija nostrādājusi šeit vairāk nekā mēnesi, mēs kopīgi tikām mēģinājuši dejas un tādā garā. Bet tik tiešām ir ļoti maz, ko sacīt. Viņa bija gluži patīkama, bet diezgan aprobežota meitene.

— Mūs it īpaši interesē viņas draugu loks. Viņas draudzēšanās ar vīriešiem.

— Tā jau man likās. Nu, es neko nezinu. Viesnīcā viņas pielūdzēji bija daži jauni puiši, bet nekā sevišķa. Redzat, viņu gandrīz vienmēr monopolizēja Džefersona ģimene.

—      Jā, Džcfersona ģimene.— Hārpers, domās nogrimis, pieklusa. Tad vērīgi palūkojās jaunajā vīrietī.

Ko jūs domājāt par to pasākumu, mister Stār?

—       Kādu pasākumu?— Reimonds Stārs mierīgi pārvaicāja.

—      Vai jūs zinājāt, ka misters Džefersons bija nolēmis likumīgi adoptēt Rūbiju Ķīnu? — Hārpers atbildēja ar pretjautājumu.

Šķita, ka tas Stāram ir kaut kas jauns. Savilcis lūpas, viņš iesvilpās.

—      Gudrais mazais velnēns! — viņš iesaucās.— Nē, nudien, nav lielāka muļķa par vecu muļķi!

— Vai jums rodas tāds iespaids?

—      Nu, ko gan citu var teikt? Ja vecais zēns gribēja kādu adoptēt, kāpēc viņš neizraudzījās meiteni no savām aprindām?

—      Vai Rūbija nekad netika ieminējusies jums par šo jautājumu?

—      Nē, neieminējās. Zināju, ka viņa par kaut ko bija pacilāta, bet iemeslu nezināju.

— Un Džozija?

—      Manuprāt, Džozija noteikti zināja, kas notiek. Varbūt tieši viņa bija tā, kas visu izplānoja. Džozija nav muļķe. Tai meitenei ir galva uz pleciem.

Hārpers piekrītoši pamāja. Džozija bija ataicinājusi Rūbiju Ķīnu. Džozija, bez šaubām, bija veicinājusi šo draudzību. Nav nekāds brīnums, ka viņa bija satraukta, kad Rūbija tovakar neieradās izpildīt savu deju un Konvejs Džefersons sāka celt paniku. Džozija paredzēja, ka viņas plāni sabruks.

—      Vai, jūsuprāt, Rūbija prata glabāt noslēpumu? — Hārpers prasīja.

—      Tāpat kā vairums meiteņu. Par savām darīšanām viņa neko daudz nerunāja.

—      Vai viņa kādreiz ir bildusi kaut ko — vispār kaut ko — par kādu savu draugu, kādu no viņas agrākās dzīves, kurš brauc šurp tikties ar viņu vai ar kuru viņai bijušas nesaskaņas? Jūs, bez šaubām, saprotat, ko es ar to domāju.

—      Saprotu gaužām labi. Nu, cik man zināms, neviena tāda nebija. Arī spriežot pēc tā, ko viņa kādreiz sacījusi, tāda nebija.

—       Pateicos. Un vai tagad jūs man nepastāstītu saviem vārdiem, kas tieši notika vakar vakarā?

—  Protams. Mēs ar Rūbiju pusvienpadsmitos nodejojām savu deju.

— Vai tobrīd viņā nebija nomanāms kaut kas neparasts?

—  Neliekas vis,— Reimonds, brīdi padomājis, atteica.— Es neievēroju, kas notika pēc tam. Bija jārūpējas pašam par savām partnerēm. Es tik atceros, ka ieraudzīju — deju zālē viņas nav. Pusnaktī viņa joprojām nebija atradusies. Es biju stipri noskaities un devos pie Džozijas noskaidrot apstākļus. Džozija spēlēja bridžu ar Džefersoniem. Viņai nebija ne jausmas, kur palikusi Rūbija, un, manuprāt, tas viņai bija nepatīkams pārsteigums. Pamanīju, ka viņa uzmeta zibenīgu, raižpilnu skatienu misteram Džefersonam. Es pierunāju orķestri nospēlēt vēl vienu deju, aizgāju uz kantori un liku, lai piezvana uz Rūbijas istabu. Tur neviens neatbildēja. Atgriezos pie Džozijas. Viņa pieļāva iespēju, ka Rūbija varbūt aizsnaudusies savā istabā. Patiesi idiotiska doma, bet tas, saprotams, tika teikts Džefersonu dēļ. Mēs abi gājām projām, un aizejot viņa sacīja, ka mēs kopā uzkāpsim augšā.

—  Jā, mister Stār. Un ko viņa teica, kad palika ar jums divatā?

— Cik atceros, viņa izskatījās briesmīgi dusmīga un teica: «Sasodītā mazā stulbene! Tā nu viņa nedrīkst uzvesties. Tas sabojās visas viņas izredzes. Ar ko viņa ir kopā? Vai tu zini?»

Atbildēju, ka man nav ne mazākās nojausmas. Pēdējo reizi biju redzējis viņu dejojam ar jauno Bārtletu. Džozija apgalvoja: «Ar to viņa nebūs kopā. Ko viņa varētu darīt? Vai tik viņa nav kopā ar to kinovīru?»

—  Kinovīru? — Hārpers strauji izsaucās.— Kas viņš tāds ir?

—  Viņa vārdu es nezinu, — Reimonds attrauca. — Viņš te nekad nav apmeties. Diezgan neparasta paskata puisis — melniem matiem un teatrālu izskatu. Man šķiet, viņam ir kāds sakars ar kinoražošanu — vismaz tā viņš stāstījis Rūbijai. Pāris reižu viņš ieradās te paēst pusdienas un pēc tam dejoja ar Rūbiju, bet man liekas, ka viņa nemaz labi nepazina šo cilvēku. Tāpēc biju pārsteigts, kad Džozija viņu pieminēja. Es aizrādīju, ka, manuprāt, šovakar viņš nebija šurp atnācis. Džozija sacīja: «Nu, viņa noteikti ir aizgājusi ar kādu puisi. Mīļais dievs, ko lai es saku Džefersoniem?» Es prasīju — kas tad tur Džeferšoniem par daļu? Un Džozija atteica, ka esot gan. Un viņa arī sacīja, ka savu mūžu nepiedošot Rūbijai, ja tā ņemšot un visu izjaukšot.

Tobrīd mēs jau bijām Rūbijas istabā. Viņas tur, protams, nebija, bet viņa tur bija bijusi, jo kleita, kurā viņa bija dejojusi, atradās uz krēsla atzveltnes. Džozija ieskatījās drēbju skapī un teica — viņai liekoties, ka Rūbija uzvilkusi savu veco balto kleitu. Parasti viņa būtu pārģērbusies mūsu spāņu dejai paredzētajā melnā samta tērpā. Tobrīd es biju krietni saskaities, ka Rūbija mani tā iegāzusi. Džozija darīja visu iespējamo, lai mani nomierinātu, un sacīja, ka dejošot pati, lai vecais I'restkots nevarētu mums visiem piesieties. Viņa aizgāja pārģērbties, mēs nokāpām lejā un nodejojām tango — pārspīlēts stils un itin efektīga deja, bet patiesībā tā pārmērīgi nesamoka potītes. Džozija turējās varonīgi, jo, kā es varēju redzēt, viņai taču sāpēja. Pēc tam viņa lūdza mani, lai palīdzu nomierināt Džeferso- nus. Viņa apgalvoja, ka tas esot svarīgi. Tāpēc es, bez šaubām, darīju, ko varēju.

Vecākais inspektors Hārpers palocīja galvu.

—  Pateicos, mister Stār, — viņš sacīja. Klusībā viņš nodomāja: «Skaidrs, ka bija svarīgi. Piecdesmit tūkstoši mārciņu.» Viņš noraudzījās uz Reimondu Stāru, kas vieglā solī gāja prom. Stārs, paņemdams pa ceļam raketi un somu ar tenisa bumbiņām, nokāpa pa terases kāpnēm. Misis Džefersone, arī nesdama raketi, piebiedrojās viņam, un abi devās uz tenisa laukumiem.

— Piedodiet, ser!

Vecākajam inspektoram Hārperam blakus stāvēja seržants Higinss, diezgan stipri aizelsies. Iztraucēts no pārdomām, kas viņu tobrīd nodarbināja, vecākais inspektors izskatījās izbiedēts.

—  Nupat jums pienāca ziņojums no policijas galvenās pārvaldes, ser. Kāds strādnieks paziņojis, ka šorīt redzējis spožu gaismu it kā no ugunsgrēka. Pirms pusstundas atrasta izdegusi automašīna pie akmeņlauztuvēm — Venna akmeņlauztuvēm — apmēram divas jūdzes no šejienes. Mašīnā pārogļojies līķis.

Pār Hārpera sadrūmušajiem vaibstiem pārlija pietvī- kums.

—  Kas gan sācies Glenšīrā?— viņš iesaucās.— Kāda vardarbības epidēmija? Vai automašīnas numuru var noteikt? — viņš vaicāja.

—  Nē, ser. Bet mēs, protams, varēsim to noskaidrot pēc motora numura. Domā, ka tas ir «Minoan 14».

11

Iedams caur viesnīcas «Majestic» atpūtas telpu, sers Henrijs Kliterings īsti nepaskatījās uz cilvēkiem, kas tur atradās. Viņš bija dziļi iegrimis domās. Tomēr, kā tas dzīvē notiek, viņa zemapziņā kaut kas iespiedās un pacietīgi gaidīja savu laiku.

Dodoties augšup pa kāpnēm, sers Henrijs gudroja, kas tieši būtu varējis pamudināt viņa draugu pēkšņi sūtīt steidzamu ziņu. Konvejs Džefersons nepiederēja pie tā tipa ļaudīm, kas sūta kādam uzaicinājumus steidzami ierasties. Sers Henrijs nolēma, ka noteikti atgadījies kaut kas pavisam neparasts.

Džefersons velti netērēja laiku aplinku runāšanai.

— Priecājos, ka ieradāties, — viņš sacīja.— Edvards, atnesiet seram Henrijam kaut ko dzeramu . . . Sēdieties, mīļais cilvēk! Laikam gan jūs neko neesat dzirdējis? Avīzēs vēl nekā nav?

Sers Henrijs, kura ziņkāre bija pamodināta, papurināja galvu.

— Kas noticis?

— Notikusi slepkavība. Es par to interesējos un jūsu draugi, Bentriji, arī.

— Arturs un Dollija Bentriji? — Kliteringa balsī jautās neticība.

— Jā . . . redzat, līķis atrasts viņu mājā.

īsi un skaidri Konvejs Džefersons pārstāstīja faktus. Sers Henrijs klausījās, nepārtraucot runātāju. Abi vīrieši bija pieraduši uztvert lietas būtību. Strādājot galvaspilsētā par policijas komisāru, sers Henrijs bija izpelnījies ievērību ar to, ka ātri izprata būtisko.

— Tas ir ārkārtējs gadījums,— viņš piebilda, kad otrs bija pabeidzis savu sakāmo.— Ka gan, jūsuprāt, te iejaukti Bentriji?

— Tieši tas mani satrauc. Redzat, Henrij, man liekas — varbūt faktam, ka es viņus pazīstu, varētu būt kāda nozīme šajā notikumā. Tā ir vienīgā sakarība, ko

varu iedomāt. Neviens no viņiem, cik noprotu, nekad agrāk nav sastapis šo meiteni. Viņi to apgalvo, un nav nekāda iemesla viņiem neticēt. Nav nemaz iespējams, ka Bentriji būtu viņu pazinuši. Vai tad nevarētu būt, ka viņa tikusi aizvilināta un viņas līķis ar nodomu atstāts manu draugu namā?

— Manuprāt, tas neskan pārliecinoši.,— iebilda Klite- rings.

— Tomēr tas ir iespējams, — sarunu biedrs palika pie

sava.

— Jā, bet maz ticams. Ko jūs vēlaties, lai es daru?

—  Esmu invalids.— Konvejs Džefersons rūgti nopūtas.— Es ignorēju šo faktu — atsakos to atzīt, bet patlaban tas skaudri liek sevi sajust. Nespēju staigāt apkārt, kā man gribētos, uzdodot jautājumus, noskaidrojot apstākļus. Man jāpaliek šeit un jābūt padevīgi pateicīgam par to niecīgo informāciju, kādu policija būs tik laipna man pavēstīt. Starp citu, vai jūs nepazīstat Melčetu — Redfordšīras policijas prefektu?

— Jā, esmu ticies ar viņu.— Sera Henrija smadzenēs kaut kas sarosījās. Kāda seja un stāvs, ko viņš, ejot caur atpūtas telpu, bija manījis, nemaz īsti neskatīdamies,— krēslā taisni izslējusies veca dāma, kuras seja bija pazīstama. Tā saistījās ar pēdējo reizi, kad viņš bija redzējis Melčetu.— Vai jūs gribat teikt, ka vēlaties, lai es būtu kaut kas līdzīgs detektīvam amatierim? Tā nav mana specialitāte.

— Jūs neesat amatieris,— Džefersons atteica,— tieši tāpēc griežos pie jums.

—  Es vairs neesmu profesionālis. Tagad esmu pen-» sijā.

— Tas vienkāršo apstākļus.

— Jūs gribat teikt — ja es vēl strādātu Skotlendjardā, tad nevarētu iejaukties? Pilnīgi pareizi.

—  Pašreiz,— sprieda Džefersons, — jūsu pieredze dod jums tiesības interesēties par šo gadījumu, un jebkura sadarbība, ko jūs piedāvāsiet, tiks uzņemta ar prieku.

—  Esmu ar mieru, profesionālā ētika to atļauj,— Kli- terings mierīgi noteica.— Bet ko jūs patiesībā vēlaties, Konvej? Uzzināt, kurš nogalināja šo meiteni?

— Tieši to.

— Vai jums pašam nav kādas nojautas?

—  It nekādas.

— Jūs droši vien man neticēsiet,— sers Henrijs rāmi ieteicās, — bet šobrīd lejā, atpūtas telpā, sēž lietpratējs noslēpumu atrisināšanā. Kāds, kurš šajā ziņā ir prasmīgāks par mani un kuram droši vien varētu būt kāda vietēja rakstura informācija.

—  Par ko jūs runājat?

—  Lejā, atpūtas telpā, pie trešā pīlāra no kreisās puses sēž kāda paveca dāma ar patīkamu, mierīgu vecmeitas seju un ar prātu, kas līdz pašām dzīlēm iepazinis cilvēku nekrietnību un uztvēris to kā parastu lietu. Viņu sauc mis Mārpla. Viņa dzīvo Sentmērimīdas ciematā, kas atrodas pusotras jūdzes no Gosingtonas; viņa draudzējas ar Bentrijiem, un, kur runa ir par noziegumu, viņai ir ķēriens, Konvej.

Džefersons, saraucis kuplās uzacis, cieši raudzījās Kliteringā.

— Jūs jokojat,— viņš sadrūmis sacīja.

—  Nē, nejokoju. Jūs nupat pieminējāt Melčetu. Kad pēdējo reizi tikos ar Melčetu, ciematā bija notikusi traģēdija. Domāja, ka meitene noslīcinājusies. Policijai pilnīgi pareizi radās aizdomas, ka tā bijusi slepkavība, nevis pašnāvība. Viņiem likās skaidrs, kurš to izdarījis. Pie manis atnāk vecīgā mis Mārpla — satraukta un gaužām uzbudināta. Viņa saka — baidoties, ka tikšot pakārts nevainīgs cilvēks. Viņai neesot nekādu pierādījumu, bet viņa zinot, kurš to patiešām izdarījis. Pasniedz man papīra gabaliņu, uz kura uzrakstīts vārds. Un, Džeferson, viņai bija taisnība!

Konvej a Džefersona uzacis noslīga pavisam zemu. Viņš neticīgi ieņurdējās.

—  Droši vien sievietes intuīcija,— viņš skeptiski norūca.

—  Nē, viņa to sauc citādi. Viņai ir speciālas zināšanas.

—  Un ko tas nozīmē?

—  Nu, zināt, Džeferson, mēs tās izmantojam darbam policijā. Mums, piemēram, jāizmeklē ielaušanās gadījums, un gandrīz vienmēr mēs gluži labi zinām, kurš to izdarījis, tas ir, kurš no parastās recidīvistu kompānijas. Mēs pazīstam kramplaužu" īpašos paņēmienus. Mis Mārplai ir interesanta, kaut gan palaikam ikdienišķa no ciemata dzīves ņemtu salīdzinājumu sērija.

—       Ko viņa var zināt par meiteni, kas uzaugusi teatrālu vide un varbūt nekad mūžā nav bijusi nevienā ciematā?— Džefersons skeptiski aizrādīja.

—       Manuprāt, — sers Henrijs Kliterings stingri iebilda,— viņai varētu būt idejas.

Mis Mārpla aiz prieka pietvīka, kad viņai tuvojās sers Henrijs. — Ai, ser Henrij, tā patiesi ir liela laime sastapt jūs šeit.

Sers Henrijs bija galants.— Man tas ir liels prieks,— viņš atteica. »

Mis Mārpla piesarkusi nomurmināja:

—  Ļoti laipni no jūsu puses.

— Vai j.ūs šeit dzīvojat?

— Nu, taisnību sakot, mēs dzīvojam.

—         «Mēs»?

—       Misis Bentrija arī ir šeit. — Mis Mārpla vērīgi raudzījās viņā.— Vai jūs jau esat dzirdējis … Jā, redzu, ka esat. Tas ir drausmīgi, vai ne?

—  Ko Dollija Bentrija te dara? Vai viņas vīrs arī ir

šeit?

—       Nē. Viņi abi, pats par sevi saprotams, reaģēja pavisam atšķirīgi. Pulkvedis Bentrijs, nabaga cilvēks, tik ieslēdzas savā kabinetā vai brauc uz kādu no fermām, kad notiek kaut kas tamlīdzīgs. Jūs zināt, kā bruņurupuči — tie ievelk galvas savās bruņās un cer, ka neviens tos neredzēs. Dollija, protams, ir gluži citāda.

—       Dollija,— sacīja sers Henrijs, kas savu veco draudzeni pazina itin labi, — patiesībā gandrīz vai priecājas, ko?

—  Nu . . . hm … jā. Nabadzīte.

—       Un viņa atveda jūs līdzi, lai jūs kā tāds burvju mākslinieks izvilktu viņai trusīti no cepures?

—       Dollija domāja, ka apstākļu maiņa viņai nāks par labu, un negribēja braukt viena,— mis Mārpla nosvērti atbildēja. Viņa uztvēra sera Henrija skatienu, un viņas pašas acis viegli iedzirkstījās.— Bet, protams, tas, ko jūs teicāt, ir pavisam pareizi. Jūtos diezgan neērti, jo no manis nav galīgi nekāda labuma.

—       Nekādu aizdomu? Nekādu paralēļu ar ciemata notikumiem?

—  Es vēl neko daudz nezinu par notikušo.

—       Manuprāt, es tur varu līdzēt. Gatavojos ar jums konsultēties, mis Mārpla.

Sers Henrijs īsi pārstāstīja notikumu gaitu. Mis Mārpla klausījās ar dedzīgu interesi.

—  Nabaga misters Džefersons,— viņa nopūtās.— Cik bezgala skumīgs stāsts! Sie drausmīgie nelaimes gadījumi. Atstājot viņu dzīvu, bet sakropļotu, liktenis, šķiet, bijis nežēlīgāks nekā tad, ja būtu paņēmis arī viņa dzīvību.

— Jā, patiešām. Tāpēc visi viņa draugi tik ļoti apbrīno apņēmību, ar kādu viņš dzīvo tālāk, pārvarēdams sāpes, bēdas un fizisku nevarību.

— Jā, viņa gribasspēks ir lielisks.

—  Es tikai nespēju izprast pēkšņo pieķeršanos šai meitenei. Iespējams, ka viņai bija kādas sevišķas īpašības.

— Varbūt arī ne,— mis Mārpla lēnīgi piebilda.

— Jūs tā nedomājat?

—  Pēc manām domām, viņas īpašībām tur nebija nekādas nozīmes.

—  Zināt, viņš patiesi nav nekāds neķītrs vecis,— sers Henrijs attrauca.

—  Ai, nē, nē! — Mis Mārpla nosarka līdz matu galiem.— To es nemaz negribēju teikt. Es mēģināju sacīt — saprotu, man tas iznāca ļoti nelāgi —, ka viņš tikai meklēja jauku, jautru meiteni, kas varētu ieņemt viņa mirušās meitas vietu, un tad šī meiča izmantoja izdevību un tēloja šādu būtni cik spēdama. Zinu, tas izklausās diezgan cietsirdīgi, bet es esmu redzējusi tik daudz šādu gadījumu. Piemēram, mistera Harbotla jaunā kalpone. Gaužām parasta meitene, bet klusa un ar jaukām manierēm. Mistera Harbotla māsai vajadzēja aizbraukt, lai koptu uz nāvi slimu radinieku, un, atgriezusies mājās, viņa atrada meiteni pavisam pacilātā noskaņā sēžam bez aubītes un bez priekšauta viesistabā, smejamies un tērzējam. Mis Harbotla runāja ar viņu stipri asi, bet meitene izturējās nekaunīgi, un tad vecais misters Harbotls galīgi apstulbināja māsu, paziņodams, ka tā, viņaprāt, esot pietiekami ilgi vadījusi viņa saimniecību un nu viņš esot noslēdzis citu vienošanos.

Ciematā tas sacēla īstu skandālu, bet nabaga mis Harbotlai bija jābrauc prom un jāmitinās dikti neērtā mājoklī Istbornā. Cilvēki, zināms, sarunāja visu ko, bet, manuprāt, tur nebija nekādas tuvības. Vecais vīrs vienkārši pārliecinājās, ka ir patīkamāk, ja sprigana, jauna meitene viņam saka, cik viņš ir gudrs un intere- fi.mts, nekā tad, ja māsa, pat būdama laba un taupīga .saimniece, vienā laidā aizrāda uz viņa kļūdām.

Pēc īsa klusuma brīža mis Mārpla atsāka runāt: ļ — Un vēl bija misters Bedžers, kam piederēja aptieka. Pārmērīgi rūpējās par jauno dāmu, kas strādāja viņa kosmētisko līdzekļu nodaļā. Teica sievai, ka meiča jāuzskatot par pašu meitu un jādodot tai pajumte viņu mājā. Misis Bedžera to izprata pavisam citādi.

—  Kaut jel viņa būtu bijusi meitene no viņa paša tiprindām — kāda drauga meita .. .— sers Henrijs iemi- nejās.

—  Ai,— mis Mārpla viņu pārtrauca, — bet no viņa viedokļa tas ne tuvu nebūtu bijis tik patīkami. Tas ir kā ar karali Kofetuu un ubadzi.[5] ja kāds patiesi ir diezgan vientuļš, noguris pavecs vīrs un ja paša ģimene ir viņu pametusi novārtā,— mis Mārpla mazliet pieklusa,— nu, l.id palīdzēt cilvēkam, kas, runājot diezgan melodramatiski, būs saviļņots par viņa cēlsirdibu,— ceru, ka jūs saprotat, ko es gribu teikt,— nu, tas ir daudz interesantāk. Tas liek justies kā krietni varenākai personai — kā labdarīgam valdniekam. Pastāv lielākas iespējas, ka saņēmējs būs apžilbināts, un tas, protams, rada devējam patīkamu sajūtu.— Mirkli klusējusi, viņa sacīja: — Zināt, misters Bedžers nopirka meitenei, kas strādāja viņa aptiekā, dažas patiesi fantastiskas dāvanas — rokassprādzi ar briljantiem un ārkārtīgi dārgu radiolu. Lai to Visu nopirktu, izņēma no bankas brangu žūksni savu ietaupījumu. Taču misis Bedžera, kas bija daudz gudrāka sieviete nekā nabaga mis Harbotla, — bez šaubām, laulības dzīve te palīdz,— papūlējās šo to izdibināt. Un, kad misters Bedžers dabūja zināt, ka šai meitenei ir tuvas attiecības ar kādu briesmīgi nepatīkamu puisi, kurš saistīts ar hipodromu, un ka viņa pat ieķīlājusi rokassprādzi, lai sagādātu tam naudu,— nu, viņu pilnīgi pārņēma riebums, un šis gadījums beidzās pavisam laimīgi. Un nākamajos Ziemassvētkos viņš uzdāvināja misis Bedžerai briljanta gredzenu.

Ar savām skaistajām, gudrajām acīm mis Mārpla uztvēra sera Henrija skatienu. Viņš prātoja, vai tas, ko viņa tikko kā bija sacījusi, domāts kā mājiens.

— Vai jūs pieļaujat domu, ka tad, ia Rūbiias Ķīnas dzīvē būtu bijis kāds jauneklis, mana drauga attieksme pret viņu būtu mainījusies?— viņš vaicāja.

—  Zināt, laikam būtu mainījusies. Uzdrošinos piebilst, ka pēc pāris gadiem viņš pats varbūt gribētu izdot viņu pie vīra, lai gan drīzāk iespējams, ka negribētu,— džentlmeņi parasti ir diezgan lieli egoisti. Taču man šķiet — ja Rūbiiai Ķīnai būtu bijis kāds puisis, viņa aiz piesardzības būtu par to klusējusi.

—  Un puisis to varētu ņemt ļaunā?

—  Manuprāt, tas ir visticamākais izskaidrojums. Jūs zināt, mani pārsteidza fakts, ka viņas māsīca, jaunā sieviete, kas šorīt ieradās Gosingtonā. runājot par mirušo meiteni, nenoliedzami izskatījās dusmīga. Tas. ko iūs man pastāstījāt, atklāj viņas dusmu iemeslu. Bez šaubām, viņa bija priecājusies, ka daudz ko iegūs no šīs adoptēšanas.

—  Būtībā diezgan cietsirdīgs raksturs, vai ne?

—  Varbūt tas ir par daudz skarbs spriedums. Nabadzītei jāpelna sev iztika, un nevar taču gaidīt no viņas sentimenta uzplūdus tikai tāpēc vien. ka materiāli nodrošinātam vīrietim un sievietei — kā iūs raksturojāt misteru Geskelu un misis Džefersoni — tiks atņemta prāva naudas summa, uz kuru viņiem tik tiešām nav nekādu sevišķu morālu tiesību. Man liekas, ka mis Tērnere ir lietišķa, godkārīga iauna sieviete ar labu raksturu un diezgan lielu ioie de vivre '. Drusciņ atgādina, — mis Mārpla piebilda, — maiznieka meitu Džesiju Goldenu.

—  Kas ar viņu notika? — sers Henrijs interesējās.

—  Viņa izmācījās par bērnu audzinātāju un apprecēja mājas saimnieku dēlu, kas bija atbraucis atvaļinājumā no Indijas. Manuprāt, bija viņam gaužām laba sieva.

Sers Henrijs centās turēties pēc iespējas tālāk no šiem aizraujošajiem blakus notikumiem.

—  Vai, pēc jūsu domām, ir kāds iemesls, kāpēc manam draugam Konvejam Džefersonam pēkšņi attīstījās šis «Kofetuas komplekss», ja jums labpatīk to šādi dēvēt?— viņš taujāja.

—  Iespējams, ka bija.

—  Kādā ziņā?

— Man šķiet — tas, protams, ir tikai minējums,— mis Mārpla, mazlietiņ pavilcinājusies ar atbildi, sacīja,— ka varbūt viņa znots un vedekla vēlējās atkal apprecēties.

— Pret to viņš, bez šaubām, nevarētu celt iebildumus?

— Ai, nē, ne jau celt iebildumus. Bet, saprotiet, jums uz to jāskatās no viņa viedokļa. Viņš pārdzīvo drausmīgu triecienu un zaudējumu, viņi ari. Tuviniekus zaudējušie trīs cilvēki dzīvo kopā, un viņus vieno zaudējums, kas viņiem visiem bija jāpārcieš. Bet Laiks, kā mēdza apgalvot mana mīļā māmuļa, ir liels dziedinātājs. Misters Geskels un misis Džefersone ir jauni. Paši to nemaz neapzinoties, viņi, iespējams, sāka justies nemierīgi, un saites, kas viņus sēja pie pārciestajām bēdām, varēja sākt viņus kaitināt. Un, kad nu tā notika, misters Džefersons katrā ziņā sāka manīt līdzjūtības trūkumu, neizprotot, kas tam par iemeslu. Tā ir parasta parādība. Džentlmeņi tik ātri sajūt, ka viņus pamet novārtā. Misteram Harbotlam to lika apjaust mis Har- botlas aizbraukšana. Un misteram Bcdžeram to apzināties palīdzēja misis Bedžeras aizraušanās ar spiritismu un viņas biežie spiritistu seansu apmeklējumi.

— Jāsaka,— sers Henrijs ar nožēlu atzinās,— man patiesi nepatīk tas, kā jūs mums visiem atrodat vispārīgu kopsaucēju.

Mis Mārpla skumīgi pašūpoja galvu, i — Cilvēku daba visur ir ārkārtīgi vienāda, ser Henrij.

Sers Henrijs ar neslēptu pretīgumu izsaucās:

— Misters Harbotls! Misters Bedžers! Un nabaga Konvejs! Man ļoti negribas uzbāzties ar personiska rakstura jautājumu, bet vai jums ciematā ir kāda paralēle, kas raksturotu manu necilo personu?

— Nu, protams, ir — Brigss.

—  Kas ir Brigss?

— Viņš bija galvenais dārznieks Oldholā. Pats labākais kalpotājs, kāds viņiem jebkad bijis. Nemaldīgi zinaja, kad viņam padotie dārznieki lāpa slinkumu,— tas bija pavisam pārdabiski! Kopjot dārzu, viņš iztika ar trim vīriem un zēnu, un viss tika uzturēts labākā kārtībā, nekā tas kādreiz bijis ar sešiem strādniekiem. Un vairākkārt ieguva pirmo godalgu par puķzirnīšiem. Tagad viņš ir pensijā.

— Tāpat kā es, — piebilda sers Henrijs.

—  Bet viņš vēl aizvien veic pa kādam gadījuma uzdevumam, ja darba devēji viņam ir simpātiski.

—  Ak,— sers Henrijs noteica,— atkal tāpat kā es. Tieši to es šobrīd daru. Esmu uzņēmies šādu uzdevumu. Lai palīdzētu vecam draugam.

—  Diviem veciem draugiem.

—  Diviem?— Sers Henrijs izskatījās drusciņ samulsis.

— Jums laikam bija prātā misters Džefersons, — mis Mārpla sacīja.— Bet es nedomāju par viņu. Es domāju par pulkvedi un misis Bentriju.

— Jā, jā, saprotu. Vai tāpēc jūs mūsu sarunas sākumā nosaucāt Dolliju Bentriju par nabadzīti?— viņš tieši noprasīja.

— Jā. Viņa vēl nav sākusi visu aptvert. Es zinu, jo man bijis vairāk pieredzes. Redzat, ser Henrij, man liekas stipri iespējams, ka šis noziegums piederēs pie tiem, kuri nekad netiek atklāti. Tāpat kā slepkavības uz Braitonas dzelzceļa maģistrāles. Bet, ja tā notiks, tas atnesīs lielu postu Bentrijiem. Pulkvedis Bentrijs, tāpat kā gandrīz visi atvaļināti karavīri, tiešām ir neparasti jūtīgs. Viņš ļoti ātri reaģē uz sabiedrisko domu. Kādu laiku viņš to nemanīs, taču tad tā viņu sāpīgi aizskars. Dažs viņu ignorēs, cits izturēsies vēsi, un vēl kāds nepieņems viņa ielūgumus un izgudros daždažādus aizbildinājumus, un tad mazpamazām viņš to atskārtis, noslēgsies sevī, kļūs slimīgi aizdomīgs un drausmīgi nelaimīgs.

— Atļaujiet man pārvaicāt, vai es jūs pareizi sapratu, mis Mārpla. Jūs gribat teikt — tā kā līķis tika atrasts pulkveža Bentrija mājā, cilvēki nodomās, ka viņam ir kaut kas kopīgs ar šo notikumu.

—  Protams, ka nodomās! Nešaubos, ka viņi jau tā runā. Un runās aizvien vairāk. Un ļaudis sāks izturēties noraidoši pret Bentrijiem un novērsīsies no viņiem. Tāpēc jānoskaidro patiesība, un tāpēc es labprāt braucu līdzi misis Bentrijai uz šejieni. Atklāta apsūdzība ir kas cits, un karavīram nepavisam nav grūti uz to atbildēt. Viņš ir sašutis, un viņam ir iespēja cīnīties. Bet šī čukstēšanās pa kaktiem salauzīs viņu — salauzīs viņus abus. Tātad jūs saprotat, ser Henrij,— mums katrā ziņā jānoskaidro patiesība.

— Vai jums ir kāda ideja, kāpēc liki vajadzēja atrast viņa mājā? Ir jābūt kādam izskaidrojumam. Kādai sakarībai.

—  Nu, protams.

— Pēdējo reizi meitene tika redzēta šeit apmēram divdesmit minūtes pirms vienpadsmitiem. Pēc ārsta liecības, pusnakti viņa jau bija mirusi. Gosingtona atrodas apmēram divdesmit jūdžu no šejienes. Sešpadsmit jūdžu garš ceļa gabals, līdz jānogriežas no galvenā ceļa, ir labs. Spēcīga mašīna spētu viegli pieveikt šo attālumu nepilnā pusstundā. Faktiski jebkura automašīna varēja to nobraukt trīsdesmit piecās minūtēs. Bet, kāpēc gan kādam vajadzēja vai nu nogalināt viņu šeit un aizvest līķi uz Gosingtonu, vai aizvest viņu uz Gosingtonu un tur nožņaugt, es nesaprotu.

— Protams, jūs nesaprotat, tāpēc ka tas nenotika.

— Vai jūs gribat teikt, ka meiteni nožņaudza kāds puisis, kas viņu aizveda ar automašīnu un pēc tam nolēma iegrūst pirmajā piemērotajā mājā, kas bija tuvumā?

—  Neko tamlīdzīgu es nedomāju. Domāju, ka bija izstrādāts ārkārtīgi rūpīgs plāns. Tikai šis plāns neizdevās.

Sers Henrijs platām acīm raudzījās mis Mārplā.

—  Kāpēc plāns neizdevās?

— Tādas dīvainas lietas mēdz notikt, vai ne? — viņa it kā atvainodamās atbildēja.— Ja es apgalvotu, ka šis plāns neizdevās tāpēc, ka cilvēki ir daudz vieglāk ievainojami un jūtīgāki, nekā mēdz domāt, tas neizklausītos prātīgi, vai ne? Taču tieši tā man liekas un.-..— Viņa pēkšņi aprāvās. — Tur jau nāk misis Bentrija.

12

Misis Bentriju pavadīja Adeleida Džefersone. Dol- lija Bentrija, tuvodamās seram Henrijam, iesaucās:

— Jūs!

—  Es pats.— Saņēmis viņas rokas, sers Henrijs tās sirsnīgi paspieda.— Nespēju jums izteikt, kā mani apbēdina viss notikušais, misis Bī.

—  Nesauciet mani par misis Bī, — misis Bentrija automātiski protestēja un tad turpināja:— Artura šeit nav. Viņš to visu uzņem diezgan nopietni. Mēs ar mis Mārplu esam ieradušās šeit dzīt pēdas. Vai jūs pazīstat misis Džefersoni?

— Jā, protams.

Viņi sarokojās.

—  Vai jūs jau satikāt manu vīratēvu?— Adclcida Džefcrsone apjautājās.

—  Satiku.

—  Priecājos. Esam noraizējušies par viņu. Tas bija drausmīgs trieciens.

—  Iziesim uz terases, iedzersim un parunāsim par to visu,— misis Bentrija ierosināja.

Visi četri izgāja ārā un piebiedrojās Markam Geske- lam, kurš viens pats sēdēja tālākajā terases galā. Kad bija izmestas dažas aprautas piezīmes un atnesti dzērieni, misis Bentrija, savā parastajā aizrautībā tiekdamās pēc tiešas rīcības, tūlīt ķērās pie iecerētā temata.

—  Mēs taču varam par to parunāt, vai ne?— viņa sacīja.— Es gribu teikt, ka mēs visi esam veci draugi, izņemot mis Mārplu, un viņa zina visu par noziegumiem. Un viņa grib palīdzēt.

Marks Geskels diezgan apmulsis palūkojās mis Mār- plā.

—  Vai jūs… hm .. . rakstāt kriminālromānus? — viņš šaubīdamies pajautāja. Kā viņš zināja, kriminālromānus raksta cilvēki, par kuriem nekad nevarētu domāt, ka viņi to dara. Un mis Mārpla savās vecmodīgajās, vecmeitām raksturīgajās drānās izskatījās pēc personas, kas nepavisam nespētu to darīt.

— Vai, nē, es tam neesmu pietiekami gudra.

—  Viņa ir apbrīnojama,— misis Bentrija nepacietīgi iestarpināja.— Patlaban es nevaru paskaidrot sīkāk, bet tāda viņa ir… Tagad, Adij, es gribu zināt visu, kas saistīts ar šo notikumu. Kāda viņa — tā meitene — īstenībā bija?

—  Nu . ..— Adeleida Džefcrsone pieklusa un, uzmetusi acis Markam, pasmējās.— Jūs esat tik tieša,— viņa noteica.

— Vai jums viņa patika?

— Nē, protams, ne.

—  Kāda viņa īstenībā bija? — misis Bentrija vērsās ar jautājumu pie Marka Geskela.

—  Parasta zelta meklētāja vai arī tāda, kas izrakņā dārzu, tīkojot pēc apslēptas mantas,— Marks nesteidzīgi atbildēja. — Un savu viņa prata. Pamatīgi iecirta Džefā savus nagus.

Gan Marks Geskels savu sievastēvu, gan Adeleida Džefersone savu vīratēvu sauca par Džefu.

Sers Henrijs, nosodoši raudzīdamies Markā, nodo- nīaja: «Netaktisks puisis. Nevajadzētu būt tik vaļsirdīgam.» Viņš aizvien bija izjutis nelielu nepatiku pret Marku Geskelu. Sim vīrietim netrūka pievilcības, bet uz viņu nevarēja paļauties, viņš pārlieku daudz pļāpāja, palaikam lielījās, viņam nevarēja pilnīgi uzticēties — liida bija sera Henrija pārliecība. Dažreiz viņš bija prātojis, vai arī Konvejs Džefersons ir tādās pašās domās.

[ — Bet vai jūs nevarējāt tur kaut ko darīt? — misis Bentrija noprasīja.

' — Būtu varējuši, ja būtu to laikus sapratuši,— Marks dzedri atteica.

Viņš pameta skatienu uz Adeleidu, un viņa mazliet piesarka. Skatienā bija vīdējis pārmetums. [ — Marks d'omā, ka man vajadzēja redzēt, kas notiek,— viņa paskaidroja.

I — Tu pārāk bieži atstāji veco zēnu vienu pašu, Adij. Tenisa stundas un viss pārējais.

—  Nu, man taču bija nepieciešama kāda fiziska nodarbība. Katrā ziņā man ne prātā neienāca . . .— viņa ru- nāja kā aizbildinādamās.

ļ, — Nē,— Marks piebilda,— nevienam no mums ne prātā neienāca. Vecais zēns Džefs vienmēr bijis tāds prātīgs un nosvērts.

ļ Sarunā iesaistījās arī mis Mārpla.— Džentlmeņi,— viņa ieminējās, vecmeitām piemītošajā runas manierē izteikdamās par pretējo dzimumu tā, it kā tas būtu kāda plēsīgu dzīvnieku suga, — bieži vien nav tik nosvērti,

kā izskatās.

[ — Man jāsaka — jums taisnība, — Marks piekrita. — Nelaimīgā kārtā, mis Mārpla, mēs to neaptvērām. Mēs brīnījāmies, ko gan vecais zēns ieraudzījis šajā diezgan garlaicīgajā, ārišķīgajā un viltības pilnajā skuķē. Bet mēs priecājāmies, ka viņš ir laimīgs un kāds viņam pakavē laiku. Mums šķita, ka meičā nav nekā ļauna. Nav nekā ļauna? Kaut es būtu apgriezis viņai sprandu!

—  Mark,— pārmeta Adija,— tev tiešām jābūt uzmanīgam un jāpadomā, ko tu saki.

Viņš veltīja viņai pievilcīgu, platu smaidu.

—  Laikam gan jābūt uzmanīgam. Cilvēki citādi domās, ka es no tiesas apgriezu viņai sprandu. Nu, droši vien es tik un tā tieku turēts aizdomās. Ja kāds bija ieinteresēts redzēt šo meiteni beigtu, tad tie bijām mēs — Adija un es.

—  Mark,— misis Džefersone iesaucās, pa pusei smiedamās, pa pusei sadusmota,— tev nudien nevajag tā runāt!

—  Labi, labi,— Marks Geskels miermīlīgi noteica.

—  Bet man ļoti patīk runāt vaļsirdīgi. Mans cienījamais sievastēvs gribēja novēlēt šai neaptēstajai, stulbajai, viltīgajai kaķenītei piecdesmit tūkstošus mārciņu.

—  Mark, nerunā tā! Viņa ir mirusi.

— Jā, mirusi gan, mazā nabadzīte. Un galu galā kāpēc lai viņa neizlietotu ieročus, kādus viņai devusi daba? Kas tad es esmu, ka drīkstu viņu tiesāt? Pats savā dzīvē esmu pastrādājis ne mazums nejēdzību. Nē, teiksim, ka Rūbijai bija dotas tiesības perināt plānus un vērpt intrigas, un mēs bijām glupiķi, ka agrāk neapjēdzām viņas trikus.

—  Ko jūs sacījāt, kad Konvejs Džefersons jums paziņoja, ka grib adoptēt meiteni? — sers Henrijs vaicāja.

—  Ko mēs varējām teikt? — Marks noplātīja rokas.

—  Adija, vienmēr būdama dāma, lieliski savaldījās. Rādīja drosmīgu seju. Es centos sekot viņas piemēram.

—  Es būtu sacēlusi traci! — misis Bentrija iemeta starpā.

—  Nu, atklāti sakot, mums nebija tiesību celt traci. Tā bija Džefa nauda. Mēs neesam viņa miesīgi bērni. Viņš visu laiku pret mums ir izturējies sasodīti labi. Neatlika nekas cits kā samierināties. Bet mazo Rūbiju mēs nemīlējām,— viņš domīgi piebilda.

— Ja tā vismaz būtu bijusi citāda meitene.— Ade- leida Džefersone nopūtās.— Jūs zināt, Džefam ir divi krustbērni. Ja būtu izraudzīts viens no tiem — nu, tad to varētu saprast. Un aizvien likās,— viņa piemetināja ar vieglu aizvainojumu,— ka Džefs tā mīl Pīteru.

— Protams,— attrauca misis Bentrija.— Es zinu, ka Pīters ir jūsu pirmā vīra dēls, bet biju to pavisam aizmirsusi. No sākta gala esmu domājusi par viņu kā par mistera Džefersona mazdēlu.

—  Es arī,— Adeleida sacīja. Un viņas balsī bija saklausāma kāda pieskaņa, kas lika mis Mārplai pagriezties krēslā un paskatīties' runātājā.

— Tā bija Džozijas vaina,— norūca Marks.— Džozija atsauca viņu šurp.

Ak, bet tu taču neuzskati, ka tas bija iepriekš Ittcerēts? — Adeleida noprasīja.— Džozija tev allaž bezgala patika.

- Jā, ļoti patika. Viņa man likās kolosāla.

Tā bija tīrā nejaušība, ka viņa ataicināja šurp šo iciteni.

Džozijai uz pleciem ir laba galviņa, mana mīļā.

— Jā, bet viņa nevarēja paredzēt . ..

Nevarēja vis,— Marks piekāpās.— To es neap- strīdu. Es viņai īsti nepārmetu, ka viņa izplānojusi visu ko būšanu. Bet man nav nekādu šaubu, ka viņa Ieraudzīja, no kuras puses pūš vējš, ilgu laiku pirms Mm, kad mēs to pamanījām, un nebilda par to ne pušplēsta vārda.

Laikam gan par to viņu nevar vainot,— Adeleida, Izdvesdama no'pūtu, noteica.

— Nu, mēs nevienu nevaram vainot ne par ko! — Marks iesaucās.

— Vai Rūbija Ķīna bija ļoti glīta?— misis Bentrija pajautāja.

Marks platām acīm nolūkojās viņā.— Domāju, jūs redzējāt…

— Jā, es redzēju viņu . .. viņas līķi,— misis Bentrija steigšus atsaucās.— Bet, kā jūs zināt, viņa bija nožņaugta, un tad jau nevarēja pateikt.. .— Viņa nodre- binājās.

—  Manuprāt, patiesībā viņa nepavisam nebija );lita, — Marks domīgi novilka.— Bez kosmētikas viņa noteikti nebūtu bijusi glīta. Vājš, mazs ģīmītis kā seskam, sīks zods, uz iekšu ieliekušies zobi, nenoteiktas formas deguns .. .

—  Izklausās atbaidoši,— misis Bentrija pārtrauca šo uzskaitījumu.

—  Nē, atbaidoša viņa nebija. Kā jau teicu, ar kosmētikas palīdzību viņa prata radīt skaistuma efektu … Vai tev tā neliekas, Adij?

— Jā, pareizāk sakot, bija kā bildīte uz šokolādes kārbas, sārti balta. Viņai bija jaukas zilas acis.

—  Jā, nevainīgs bērna skatiens, un ogļmelni nokrāsotas skropstas izcēla acu zilumu. Mati, saprotams, bija balināti. Tiesa, kad es par to padomāju, tad, jūs zināt, jaatzīst, ka pēc sejas un matu krāsas — katrā ziņā pēc mākslīgas krāsas — viņai bija sava veida viltus līdzība ar Rozamundi — manu sievu. Man šķiet, ka tieši tas saistīja vecā vīra uzmanību. — Viņš nopūtās. — Nu, notikums ir nelāgs. Šausmīgākais ir tas, ka mēs ar Adiju taču nevaram nepriecāties, ka viņa ir pagalam. Ko tur liegties, Adi j, — viņš atvairīja svaines iebildumus. — Zinu, kā tu jūties. Es jūtos tāpat. Un es neiešu izlikties! Taču tajā pašā laikā, ja saprotat, ko es gribu teikt, sakarā ar šo notikumu esmu nudien stipri nobažījies par Džefu. Tas viņu ķēris ļoti smagi. Es .. .— Viņš apklusa un blenza uz durvīm, kas veda no atpūtas telpas uz terasi.— Re nu, re. Paskaties, kas tur stāv.. Cik nežēlīga sieviete tu esi, Adij!

Misis Džefersone pameta skatu pāri plecam, iekliedzās un, vieglam sārtumam iesitoties sejā, pietrau- cās kājās. Žigliem soļiem šķērsojusi terasi, viņa piegāja pie liela auguma pusmūža vīrieša ar kalsnu, iedegušu seju, kurš nedroši lūkojās apkārt.

— Vai tas nav Hugo Makleins?— misis Bentrija ieminējās.

— Tas ir Hugo Makleins. Citā vārdā — Viljams Do- bins,[6]— marks Geskels atmēļoja.

— Viņš ir gaužām uzticīgs, vai ne? — misis Bentrija nomurmināja.

—  Suniska pieķeršanās,— apstiprināja Marks.— Adi- jai tikai jāpasvilpj, un Hugo jau nāk rikšiem no jebkuras zemes malas. Visu laiku cer, ka vienā jaukā dienā viņa ar viņu apprecēsies. Domāju, ka apprecēsies arī.

Mis Mārpla, starojoši smaidīdama, raudzījās viņiem nopakaļ.

—  Saprotu, — viņa ieteicās.— Romāns?

—  Labs veclaiku parauga romāns,— Marks apliecināja.— Tas ilgst jau gadiem. Adija ir tāda sieviete. Droši vien Adija viņam šorīt piezvanīja,— viņš domīgi piebilda.— Man viņa neteica, ka ir zvanījusi.

Pa terasi neuzkrītoši nāca Edvardss un apstājās līdzās Markam.

—  Piedodiet, ser. Misters Džefersons gribētu, lai jūs aizejat pie viņa.

— Tūlīt iešu.— Marks pielēca kājās.— Tiksimies vē- l.ik, — viņš, pamādams pārējiem, noteica un devās projām.

Sers Henrijs pieliecās mis Mārplai.— Nu, ko jūs domājat par galvenajām personām, kas gūst labumu no šī nozieguma? — viņš vaicāja.

Mis Mārpla, skatīdamās uz Adeleidu Džefersoni, kas stavēja, runādamās ar savu seno draugu, domīgi sacīja: — Zināt, man liekas, ka viņa ir ārkārtīgi mīloša māte. — Un kā vēl,— apstiprināja misis Bentrija.— Viņa dzīvo tikai Piteram.

— Viņa ir tāda sieviete, — mis Mārpla teica,— kura visiem patīk. Sieviete, kas varētu apprecēties atkal un atkal. Es te nedomāju vīriešu mednieci — tas ir gluži kas cits.

— Es saprotu, ko jūs gribat teikt,— sers Henrijs attrauca.

— Jūs abi gribat teikt to,— misis Bentrija precizēja,

ka viņa prot klausīties, ļ Sers Henrijs iesmējās.— Un Marks Geskels?— viņš noprasīja.

— Ak,— novilka mis Mārpla,— viņš ir slīpēts puisis. — Lūdzu, miniet kādu paralēli no ciemata dzīves. — Celtnieks misters Kārgils. Viņš iestāstīja ļoti daudziem cilvēkiem, ka viņu mājām nepieciešami uzlabojumi, kādus viņi nekad nebija plānojuši izdarīt. Un kādu naudu viņš par to noplēsa! Bet viņš ikreiz prata pārliecinoši pierādīt sastādītā rēķina pareizību. Slīpēts puisis. Viņš apprecējās naudas dēļ. Manuprāt, tāpat rīkojās misters Geskels. I — Jums viņš nepatīk.

— Patīk gan. Vairumam sieviešu patiktu. Taču viņš nespēj mani piemānīt. Pēc manām domām, viņš ir visai pievilcīgs. Bet varbūt ne pārāk gudrs, jo tik daudz runā.

—      «Ne pārāk gudrs» ir tieši īstais raksturojums,— sers Henrijs piekrita.— Marks iekļūs nepatikšanās, ja nebūs piesardzīgs.

Pa kāpnēm uz terases uznāca gara auguma, melnīgsnējs, jauns vīrietis, ģērbies baltā vilnas flaneļa sporta uzvalkā, un mirkli apstājās, vērodams Adeleidu Džefersoni un Hugo Makleinu.

— Un tas,— sers Henrijs laipnīgi paskaidroja, — ir X, kuru mēs varētu nosaukt par ieinteresētu personu. Tas ir tenisa un deju profesionālis Reimonds Stārs — Rūbi- jas Ķīnas partneris.

Mis Mārpla ar interesi nolūkojās viņā.— Viņš ir ļoti pievilcīgs, vai ne?

—  Iespējams.

—  Neesiet nu smieklīgs, ser Henrij,— misis Bentrija aizrādīja.— Tur nevar būt nekādu šaubu. Viņš ir izska- tīgs.

—  Man liekas, misis Džefersone sacīja, ka esot ņēmusi tenisa stundas,— mis Mārpla nomurmināja.

—  Vai tikai jūs ar to kaut ko negribat teikt, Džeina?

Mis Mārplai vairs nebija iespējas atbildēt uz šo

atklāto jautājumu. Šķērsojis terasi, viņiem piebiedrojās jaunais Pīters Kārmodijs.

—  Klausieties,— viņš uzrunāja seru Henriju,— vai arī jūs esat detektīvs? Es redzēju jūs sarunājamies ar vecāko inspektoru — tas resnais tak ir vecākais inspektors, vai ne?

— Tas tiesa, manu zēn!

—  Un kāds man stāstīja, ka jūs esot šausmīgi ievērojams detektīvs no Londonas. Skotlendjarda priekšnieks vai kaut kas tamlīdzīgs.

—  Grāmatās Skotlendjarda priekšnieks parasti ir galīgs nejēga, vai tā nav?

—  Nē, mūsdienās tā nav. Izzobot policiju ir gauži vecmodīgi. Vai jūs jau zināt, kurš izdarīja slepkavību?

—  Diemžēl vēl ne.

— Vai tev šis notikums sagādā lielu prieku, Pīter? — misis Bentrija painteresējās.

—  Nu kā tad! Tak jau kāda pārmaiņa, vai ne? Esmu izmeklējies visur kur, lai redzētu, vai nevarēšu atrast kādus pierādījumus, bet man nelaimējās. Toties man ir suvenīrs. Varbūt jūs gribētu to apskatīt? Iedomājieties tikai, māmiņa lika, lai es to izmetu! Es nudien domāju, ka ar vecākiem reizēm ir diezgan grūti.— Viņš izņēma no kabatas sērkociņu kārbiņu un, atvilkdams to vaļā, atsedza vērtīgo saturu.— Jūs redzat, tas ir pirksta nags. Viņas pirksta nags! Es uzlīmēšu kārbiņai uzrakstu «Nogalinātās sievietes nags» un ņemšu to līdzi uz skolu. Vai jums nešķiet, ka tas ir pirmā numura suvenīrs?

—  Kur tu to dabūji?— mis Mārpla noprasīja.

—  Nu, tas patiesībā bijā laimīgs gadījums. Jo tad es, saprotams, vēl nezināju, ka viņu nogalinās. Tas notika vakar vakarā pirms pusdienām. Rūbijas nags ieķērās

Džozijas šallē un aizlūza. Mammīte nagu nogrieza, iedeva man un teica, lai es to iemetu papīrgrozā, un es i'iju domājis tā darīt, bet tad man tas ielikās kabatā; un šorīt es atcerējos un paskatījos, vai tas vēl ir tur, un bija gan, tā ka tagad man tas ir kā suvenīrs. — Riebīgi! — iesaucās misis Benlrija. — Ak jums tā liekas? — Pīters pieklājīgi apjautājās. — Vai tev ir vēl citi suvenīri? — sers Henrijs vaicāja, t — Nu, es nezinu. Var jau būt, ka ir. — Izsakies skaidrāk, jaunais cilvēk.

Piters it kā pārdomādams paskatījās uz seru Henriju. Tad izņēma no kabatas aploksni. No tās viņš izķeksēja tādu kā brūnas auklas gabaliņu.

— Tas ir tā puiša, Džordža Bārtleta, kurpju auklas kriksītis,— viņš paskaidroja.— Šorīt ieraudzīju viņa kurpes gaitenī pie istabas durvīm un katram gadījumam nočiepu mazu gabaliņu.

— Kādam gadījumam?

— Saprotams, gadījumam, ja izrādītos, ka viņš ir slepkava. Viņš bija pats pēdējais, kas redzēja Rūbiju, un, zināt, tas vienmēr ir baigi aizdomīgi … Vai jums neliekas, ka ir jau gandrīz pienācis pusdienu laiks? Usmu baigi izsalcis. Vienmēr liekas, ka no tējas līdz pusdienām jāgaida trakoti ilgi. .. Hallo, re, kur tēvocis Hugo! Nemaz nezināju, ka mammīte lūgusi, lai viņš atbrauc. Droši vien viņa aizsūtīja viņam pakaļ. Viņa to dara katru reizi, kad gadās kāda ķibele. Tur jau nāk Džozija… Hei, Džozij!

Džozefīna Tērnere, nākdama pa terasi, apstājās un, pamanījusi misis Bentriju un mis Mārplu, izskatījās samērā pārsteigta.

—  Labdien, mis Tērnere! — misis Bentrija mundri iesaucās.— Mēs ieradāmies mazliet paošņāt pēdas.

Džozija pameta apkārt vainīgu skatienu. Pieklusinādama balsi, viņa sacīja:

— Tas ir šausmīgi. Neviens vēl neko nezina. Es gribu teikt, ka tas vēl nav publicēts avīzēs. Laikam gan mani apbērs ar jautājumiem, un tas ir tik nepatīkami. Nemaz nezinu, ko man vajadzētu sacīt.

Viņas skatiens diezgan domīgi pievērsās mis Mārplai, kura teica:

— Jā, manuprāt, tā jums būs bezgala grūta situācija.

No šis līdzjūtības Džozijai iesila sirds.— Redzat, misters Prestkots man piekodināja: «Ne vārda par to!» Tas jau ir ļoti labi, bet visi man noteikti jautās, un cilvēkus taču nedrīkst aizvainot. Misters Prestkots teica, viņš cerot, ka es spēšot izturēties kā parasti, un viņš nerunāja visai laipni, tāpēc es, protams, gribu darīt visu iespējamo. Un es patiešām nesaprotu, kāpēc par to visu būtu jāatbild man.

—  Ja jūs neiebilstat, uzdošu jums pavisam atklātu jautājumu,— sers Henrijs ierunājās.

— Ak, jautājiet taču, ko vien vēlaties,— Džozija mazliet māksloti attrauca.

— Vai starp jums, misis Džefersoni un misteru Geskelu visā šai sakarā nav radušās nesaskaņas?

— Vai jūs te domājat slepkavību?

—  Nē, slepkavību es nedomāju.

Džozija stāvēja, sažņaugusi pirkstus.

—  Nu, nesaskaņas ir un nav, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt, — viņa paīgni izmeta.— Neviens no viņiem neko netika sacījis. Bet, manuprāt, viņi vaino mani — es te domāju mistera Džefersona lielo pieķeršanos Rūbijai. Kaut gan — vai tad tā bija mana vaina? Tā mēdz notikt, taču pirms tam man ne prātā nenāca — nevienu pašu brīdi —, ka notiks kaut kas tāds. Es… es biju gluži apstulbusi.—Viņas vārdi, kā likās, izskanēja neapšaubāmi patiesi.

—  Ticu, ka jūs bijāt pārsteigta, — sers Henrijs laipni piekrita.— Bet kad nu tas bija noticis?

—  Nu, tas bija laimes gadījums.— Džozijas zods pacirtās gaisā.— Katram ir tiesības uz laimi.— Viņa mazliet izaicinoši un vaicājoši paskatījās sarunu biedros un tad, šķērsojusi terasi, iegāja viesnīcā.

—  Es uzskatu, ka to neizdarīja viņa,— Pīters tiesneša balsī noteica.

—  Tas naga gabaliņš — tas ir interesants,— mis Mār- pla nomurmināja.— Zināt, man nedeva mieru jautājums, kā lai rod izskaidrojumu viņas pirkstu nagiem.

—  Nagiem? — sers Henrijs pārjautāja.

—  Mirušās meitenes nagi,— paskaidroja misis Ben- trija, — bija pavisam īsi, un, kad Džeina tagad tā saka, tas, saprotams, likās drusku neticami. Nagi tādām meičām parasti ir gari kā> plēsīgiem putniem.

—  Bet, ja jau viņa aizlauza vienu nagu, tad, protams, vajadzēja īsi apgriezt ari pārējos, lai visi būtu vienādi,— mis Mārpla piebilda.— Interesanti zināt, vai meitenes istabā viņi atrada nagu atgriezumus?

Sers Henrijs ziņkārīgi palūkojās viņā.— Kad pārradīsies vecākais inspektors Hārpers, pavaicāšu viņam,— viņš atteica.

—  No kurienes pārradīsies? — misis Bentrija noprasīja.— Viņš taču nebūs aizbraucis uz Gosingtonu, ko?

—  Nē,— sers Henrijs sadrūmis atbildēja.— Notikusi vēl viena traģēdija. Akmeņlauztuvēs atrasta sadegusi automašīna.

Mis Mārpla aizturēja elpu.— Vai automašīnā kāds bija?

— Jā, diemžēl bija.

— Manuprāt, tā būs pazudusī gaida… Peišensa… nē, Pamela 'Rīvsa, — mis Mārpla, domās iegrimusi,

sacīja.

Sers Henrijs vērīgi raudzījās viņā.— Mīļais dievs, kādēļ jūs tā domājat?

Mis Mārpla diezgan stipri piesarka.

—  Nu, pa radio tika ziņots, ka viņa kopš vakarvakara pazudusi. Un viņas mājas ir Deinliveilā — tas nav visai tālu no šejienes —, un pēdējo reizi viņa redzēta gaidu sanāksmē Deinberīdaunsā. Tas tiešām ir ļoti tuvu. Faktiski, lai nokļūtu mājās, viņai bija jāiet caur Dein- mutu. Tātad — tas taču saskan, vai ne? Gribu teikt, ka izskatās, it kā viņa būtu redzējusi vai varbūt dzirdējusi kaut ko, kas nevienam nebija jāredz un jādzird. Ja tā, tad skaidrs, ka viņa varētu apdraudēt slepkavu un tādēļ būtu jānovāc. Vai jums neliekas, ka diviem šādiem notikumiem ir jābūt saistītiem?

—  Jūsuprāt, otra slepkavība? — sers Henrijs jautāja mazliet klusākā balsī.

—  Kāpēc ne? — Viņas mierīgais, rāmais skatiens bija pievērsts sarunu biedra acīm.— Ja kāds ir izdarījis vienu slepkavību, tad nevairīsies no otras. Un pat no trešās ne.

—  Trešās? Jūs taču nedomājat, ka būs vēl trešā slepkavība?

—  Manuprāt, visai iespējams, ka tā neizpaliks. Jā, manuprāt, ļoti iespējams, ka tā neizpaliks.

—  Mis Mārpla,— sers Henrijs nopūtās,— jūs mani biedējat. Vai jūs zināt arī, kurš tiks nogalināts?

— Man ir gauži laba doma,— mis Mārpla atbildēja.

13

Pulkvedis Melčets un vecākais inspektors Hārpers raudzījās viens otrā. Hārpers bija ieradies Mačbenemā konsultēties.

— Nu, mēs zinām, kur esam nonākuši — vai, pareizāk sakot, kur neesam nonākuši, — Melčets sadrūmis noteica.

—      «Kur neesam nonākuši»— tas raksturo situāciju precīzāk, ser.

—  Mums jāņem vērā divi nāves gadījumi,— sacīja Melčets. — Divas slepkavības. Rūbija Ķīna un tas bērns, Pamela Rīvsa. No nabaga mazās nekas daudz nav palicis pāri, lai viņu identificētu, taču ar to, kas ir, pietiek. Viena kurpe, kas paglābusies no uguns, ir viņas, un vēl palikusi poga no gaidu formas kleitas. Velnišķīgs gadījums, vecākais inspektor.

—  Man jāsaka, jums taisnība, ser,— vecākais inspektors Hārpers ļoti klusu piebilda.

—  Priecājos, ka, pēc Heidoka nešaubīgā atzinuma, viņa jau bija mirusi, pirms automašīna tika aizdedzināta. Par to liecina poza, kādā viņa gulējusi, pārmesta šķērsām pāri sēdeklim. Nabaga bērns laikam dabūjis sitienu pa galvu.

— Vai varbūt nožņaugta.

— Jūs tā domājat?

—  Nu, ser, ir tādi slepkavas.

—  Zinu. Es tikos ar vecākiem — nabaga meitenes māte ir kā prātu zaudējusi. Viss šis notikums ir sasodīti smags. Mums jāizšķir jautājums: vai abas slepkavības ir saistītas?

Vecākais inspektors sāka skaitīt uz pirkstiem notikušo pa punktiem.

—  Apmeklēja gaidu sanāksmi Deinberīdaunsā. Pārējās gaidas stāstīja, ka Pamela bijusi tāda pati kā vienmēr un jautrā omā. Medčestrā nav atgriezusies ar to autobusu, kurā braukušas trīs citas meitenes. Teikusi tām, ka iešot uz Deinmutu pie Vulvorta' un braukšot no turienes mājās ar autobusu. Tas skan diezgan ticami — Vulvorta veikals Deinmutā ir liels iestādījums, un, tā kā meitene dzīvoja nomaļā vietā, viņai

nebija daudz izdevību doties uz pilsētu. Galvenais ceļš, kas ieiet Deinmutā no kāpu puses, izmet lielu likumu patālu no jūras; Pamela Rīvsa gāja pa īsāko ceļu pāri diviem laukiem, pa kājceliņu un taku, kas ievestu viņu Deinmutā pie viesnīcas «Majestic». Faktiski taka tiešam stiepjas garām viesnīcai rietumu pusē. Tāpēc ir iespējams, ka viņa kaut ko nejauši dzirdēja vai redzēja — kaut ko, kas attiecas uz Rūbiju Kinu un kas apdraudētu slepkavu, teiksim, piemēram, viņa dzirdēja, ka viņš norunā satikties ar Rūbiju Ķīnu tovakar vienpadsmitos. ViņŠ aptver, ka šī skolniece ir noklausījusies sarunu un ka viņa jāapklusina.

— Tas ir — ja pieņemam, Hārper, ka Rūbijas Ķīnas slepkavība bija iepriekš izplānota, nevis spontāna,— pulkvedis Mejčets aizrādīja.

—  Manuprāt, tā bija iepriekš izplānota, ser, — vecākais inspektors Hārpers piekrita.— Izskatās, it kā būtu otrādi —pēkšņa vardarbība, dusmu uzliesmojums vai greizsirdības lēkme —, bet es sāku domāt, ka tā tas nav. Citādi es nesaprotu, kā var izskaidrot šī bērna nāvi. Ja viņa bija nozieguma aculieciniece, tad tas katrā ziņā notika vēlu vakarā, ap vienpadsmitiem, un ko gan viņa darija viesnīcas «Majestic» tuvumā nakts laikā? Deviņos viņas vecāki jau raizējās par to, ka viņa nav atgriezusies.

— Vēl pastāv varbūtība, ka Deinmutā viņa gāja satikties ar kādu, kas viņas ģimenei un draudzenēm nav pazīstams, un ka viņas nāve nepavisam nav saistīta ar otru nāves gadījumu.

—  Jā, ser, bet tam nu es neticu. Skatieties — vecā dāma, vecā mis Mārpla, tūlīt apjēdza, ka tur ir sakarība. Viņa tūlīt vaicāja, vai līķis sadegušajā automašīnā nav pazudušās gaidas līķis. Ārkārtīgi apķērīga veca dāma. Sīs vecās dāmas dažkārt ir tādas. Zināt, āķīgas. Uztausta būtisko.

—  Mis Mārpla to ir izdarījusi ne vienu reizi vien, — pulkvedis Melčets strupi noteica.

— Un bez tam, ser, ir automašīna. Man šķiet, tā noteikti saista viņas nāvi ar viesnīcu «Majestic». Tā bija mistera Džordža Bārtleta automašīna.

Abu vīriešu skatieni atkal sastapās.

497

—  Džordžs Bārtlets?— Melčets noprasīja.— Varētu būt! Kādas ir jūsu domas?

17 «71

Hārpers atkal sistemātiski uzskaitīja dažadus punktus.

—  Rūbija Ķīna pēdējo reizi redzēta kopā ar Džordžu Bārtletu. Viņš apgalvo, ka viņa aizgājusi uz savu istabu — to apstiprina fakts, ka tur atrasta kleita, kas viņai pirms tam bija mugurā, — bet vai viņa gāja uz savu istabu pārģērbties tādēļ, lai izbrauktu kopā ar viņu? Vai viņi bija norunājuši agrāk, ka dosies izbraukumā,— pārsprieduši to, teiksim, pirms pusdienām,— un vai Pamela Rīvsa to nejauši dzirdēja?

—  Par automašīnas pazušanu viņš paziņoja tikai nākamajā rītā, turklāt izteicās par to stipri neskaidri; izlikās, ka nevar atcerēties, kad tieši manījis to pēdējo reizi,— pulkvedis Melčets piebilda.

— Tas varbūt ir gudrs paņēmiens, ser. Pēc manas saprašanas, viņš ir vai nu varen gudrs džentlmenis, kas izliekas par stulbu ēzeli, vai pretējā gadījumā — nu, stulbs ēzelis.

— Mums jāmeklē iemesls,— Melčets norūca.— Pašreizējā situācijā viņam nav bijis galīgi nekāda iemesla nogalināt Rūbiju Ķīnu.

— Jā, te mēs nemitīgi aizķeramies. Iemesls. Visas ziņas no «Palais de Danse» Briksvelā, cik noprotu, ir negatīvas.

—  Pilnīgi! Rūbijai Ķīnai nav bijis neviena sirdsdrauga. So jautājumu Sieks pamatīgi izpētījis. Sieks pienācīgi jānovērtē; viņš ir rūpīgs.

— Taisnība, ser. «Rūpīgs» ir īstais apzīmējums.

Ja tur kaut kas būtu izokšķerējams, viņš to noteikti izokšķerētu. Bet nekā nav. Viņš sastādīja viņas deju partneru sarakstu — to partneru, ar kuriem viņa visbiežāk dejojusi, visi pārbaudīti un atzīti par bezvainī- giem. Nekaitīgi puiši, un visi spēj pierādīt savu alibi par to vakaru.

— Ahā!— izsaucās vecākais inspektors Hārpers. — Alibi. Ar to mums ir tīrais posts!

Melčets uzmeta viņam asu skatienu.— Jums tā liekas? So izmeklēšanas pusi es atstāju jums.

—  Jā, ser. Tā tika noskaidrota — ļoti pamatīgi. Sai sakarā mēs griezāmies pēc palīdzības Londonā.

— Un kādas ziņas?

— Misters Konvejs Džefersons droši vien domā, ka misters Geskels un jaunā misis Džefersone ir pietie

kami labi nodrošināti, bet tā tas nav. Viņiem abiem ir ārkārtīgi spaidīgi apstākļi.

— Vai tas tiesa?

— Tiesa, ser! Ir tā, kā misters Konvejs Džefersons teica: dēlam un meitai viņš nodevis prāvas naudas summas, kad viņi precējušies, taču tas noticis pirms daudziem gadiem. Misters Frenks Džefersons iedomājies, ka prot labi ieguldīt kapitālu. Viņš gan nav ieguldījis naudu nekādos riskantos vai šaubīgos pasākumos, bet viņu vajājušas neveiksmes, un viņš ne vienu reizi vien spriedis ne visai saprātīgi. Viņa ieguldījumi nemitīgi sarukuši. Manuprāt, misis Džefersone pārliecinājās, ka ir bezgala grūti savilkt galus kopā un turklāt sūtīt dēlu labā skolā.

— Bet viņa nav griezusies pie vīratēva pēc palīdzības?

— Nē, ser. Cik varu noprast, viņa dzīvo pie viņa un tādējādi viņai atkrīt visi saimniecības izdevumi.

— Un mistera Džefersona veselības stāvoklis ir tāds, ka, domājams, viņš ilgi nedzīvos?

i — Taisnība, ser! Tagad par Marku Geskelu. Viņš nav nekas cits kā kāršu spēlmanis. Varen ātri pagrūda sievas naudu. Tieši patlaban diezgan dziļi iestidzis parādos. Viņam briesmīgi vajadzīga nauda, turklāt krietni daudz.

—  Nevaru teikt, ka man diez kā patika viņa izskats,— pulkvedis Melčets nopurpināja.— Plēsīga paskata puisis, kā jums šķiet? Un viņam ir ļoti nopietns iemesls. Sīs meitenes novākšana no ceļa viņam nozīmēja divdesmit piecus tūkstošus mārciņu. Jā, tas ir nopietns iemesls.

— Viņiem abiem bija iemesls.

— Misis Džefersoni es izslēdzu.

— Jā, ser, zinu, ka jūs viņu izslēdzat. Un alibi katrā gadījumā ir viņiem abiem. Viņi to nevarēja izdarīt. Nekādi nevarēja.

— Vai jums ir sīks pārskats par viņu gaitām tovakar?

—  Jā, ir. Vispirms ņemsim misteru Geskelu. Viņš pusdienoja ar sievastēvu un misis Džefersoni, vēlāk, kad viņiem piebiedrojās Rūbija Ķīna, kopā ar visiem dzēra kafiju. Tad, pasacījis, ka viņam jārakstot vēstules, atstāja viņus. Patiesībā viņš paņēma savu automašīnu un aizbrauca līdz piejūras bulvārim. Viņš man pavisam vaļsirdīgi pateica, ku nespējot nokvernēt pie bridža visu vakaru. Vecais zēns esot stipri aizrāvies ar šo spēli.

Tāpēc viņš aizbildinājās ar vēstulēm. Rūbija Ķīna palika pie pārējiem. Marks Geskels atgriezās, kad viņa dejoja ar Reimondu. Pēc dejas Rūbija pienāca pie viņiem un kopīgi iedzēra kādu malku, tad aizgāja dejot ar jauno Bārtletu, bet Geskels un pārējie, izraudzījušies partnerus, sāka bridžu. Tas notika divdesmit minūtes pirms vienpadsmitiem, un viņš nepiecēlās no galda agrāk kā pēc pusnakts. Tas ir pilnīgi droši, ser. Tā saka visi — ģimene, viesmīļi, visi. Tāpēc viņš to nevarēja iedarīt. Un misis Džefersonei ir tāds pats alibi. Arī viņa, neatstāja bridža galdu. Viņi ir ārpus aizdomām, abi divi ārpus aizdomām.

Pulkvedis Melčets, atzvēlies krēslā, ar papīra griežamo bungoja pa galdu.

— Tas ir, pieņemot, ka meitene nogalināta pirms pusnakts,— vecākais inspektors Hārpers piebilda.

— Heidoks apgalvoja, ka tā esot. Policijas darbā viņš ir ļoti saprātīgs. Ja viņš kaut ko saka, tad tā ir.

— Varētu būt daži apstākļi — veselība, fiziska idio- sinkrāzija vai kaut kas tamlīdzīgs.

—  Ieteikšu viņam to vēl apsvērt.— Melčets, palūkojies savā pulkstenī, paņēma telefona klausuli un palūdza kādu numuru.— Heidokam šobrīd vajadzētu būt mājās,— viņš prātoja.— Nu, pieņemot, ka viņa nogalināta pēc pusnakts …

— Tad varētu pavērties kāda iespēja. Vēlāk jau biia ne mazums nākšanu un iešanu. Pieņemsim, ka Geskels bija lūdzis meiteni satikties ar viņu kaut kur ārpusē — teiksim, divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem. Viņš aizšmauc uz kādu brīdi, nožņaudz viņu, atnāk atpakaļ un pēc tarn, agri no rīta, atbrīvojas no līķa.

— Ved viņu ar automašīnu divdesmit jūdzes, lai noliktu Bentrija bibliotēkas istabā? — Melčets šaubījās.— Pie velna, tas nav ticami!

— Nē, nav vis,— vecākais inspektors uzreiz piekrita.

Iezvanījās telefons. Melčets pacēla klausuli.

—  Hallo, vai Heidoks? Rūbija Ķīna. Vai būtu iespējams, ka viņa nogalināta pēc pusnakts?

—  Es jums jau teicu, ka viņa nogalināta starp desmitiem un pusnakti.

— Jā, zinu, taču laiku varētu mazliet pastiept, kā jums šķiet?

' — Nē, jūs to nevarat pastiept. Kad es saku, ka viņa nogalināta pirms pusnakts, tad es arī domāju «pirms pusnakts», un nemēģiniet jaukties ārsta liecībā. 1 — Jā, bet vai tur nevarētu būt dažnedažādas fizioloģiskas būšanas? Jūs saprotat, ko es domāju?

— Es saprotu, ka jūs nezināt, ko runājat. Sī meitene bija pilnīgi vesela un nekādā ziņā nebija anormāla, un es negrasos teikt, ka viņa bija tāda, lai tik jums palīdzētu aplikt cilpu ap kaklu kādam nožēlojamam puisim, kuram jūs, policijas zeļļi, nikni metaties virsū. Nu, nemaz neprotestējiet! Es zinu jūsu metodes. Un, starp citu, meitene netika nožņaugta atklāti, citiem vārdiem sakot, viņai vispirms iedota liela zāļu deva. Stipra narkotiska viela. Nāves cēlonis ir žņaugšana, bet papriekš viņai.iedota narkotika.— Heidoks nolika klausuli.

r — Nu, tā, lūk! — Melčets sadrūmis izgrūda.

Man likās, ka esmu atradis citu iespējamu dalībnieku, bet nekas nesanāca.

—  Kas tas ir? Kurš?

— Precīzi izsakoties, viņš ir jūsu ziņā, ser. Vārdā Kezils Bleiks. Dzīvo netālu no Gosingtonholas.

— Nekaunīgs jauns vizdegunis!— Pulkveža piere samācās, kad viņš atcerējās Bezila Bleika briesmīgo rupjību.— Kā tad viņš tur iejaukts?

—  Šķiet, viņš pazina Rūbiju Ķīnu. Itin bieži pusdienoja viesnīcā «Majestic», dejoja ar meiteni. Vai atminaties, ko Džozija teica Reimondam, kad atklājās, ka Rūbija pazudusi: «Vai tik viņa nav kopā ar to kinovīru?» Es noskaidroju, ka viņa domājusi Bleiku. Jūs zināt, viņš strādā Lenvilas studijā. Džozijai nav nekā, uz ko balstīties, izņemot pārliecību, ka Rūbija diezgan stipri aizrāvusies ar viņu.

— Visai daudzsološi, Hārper, visai daudzsološi.

—  Nav nemaz tik labi, kā izklausās, ser. Tovakar Bezils Bleiks piedalījies studijā sarīkotās viesībās. Jūs taču zināt tamlīdzīgas izpriecas. Sākas pulksten astoņos ar kokteiļiem un turpinās, kamēr gaiss kļūst pārāk biezs, lai redzētu cauri, un visi sadzeras līdz nemaņai. Inspektors Sieks, kurš izjautāja Bezilu Bleiku, teica, ka Bleiks atstājis šo pasākumu ap pusnakti. Pusnaktī Rūbija Ķīna jau bija mirusi.

— Vai kāds apliecina viņa apgalvojumu?

—  Lielākā daļa no viņiem, cik noprotu, ser, bija diezgan .. . hm .. . pilnā. Tā . .. hm … jaunā sieviete Bleika vasarnīcā, mis Dina Lī, saka — apgalvojums atbilst patiesībai.

— Tas neko nenozīmē.

— Nē, ser, droši vien ne. Citu viesību dalībnieku izteikumi kopumā apstiprina Bleika apgalvojumu, kaut gan viņu domas, kas attiecas uz laiku, ir samērā neskaidras.

—  Kur šī studija atrodas?

—  Lenvilā, ser, trīsdesmit jūdžu uz dienvidrietumiem no Londonas.

—  Hm… apmēram tikpat tālu no šejienes?

— Jā, ser.

Pulkvedis Melčets paberzēja degunu.— Nu,— viņš diezgan neapmierināts secināja,— izskatās, ka viņu varētu izsvītrot no aizdomās turamo skaita.

— Tā liekas, ser. Nav nekādu pierādījumu, ka Rūbija Ķīna viņu nopietni saistījusi. Patiesībā,— vecākais inspektors Hārpers klīrīgi nokrekšķējās,— šķiet, viņš ir pilnīgi aizņemts pats ar savu jauno dāmu.

—  Nu, mēs esam palikuši ar X, ar nezināmu slepkavu, Melčets teica,— tik nezināmu, ka Sieks nespēj sadzīt viņa pēdas. Vai ar Džefersona znotu, kurš varbūt gribēja meiteni nogalināt, bet kuram nebija iespēju to izdarīt. Par vedeklu jāsaka tas pats. Vai ar Džordžu Bārtletu, kam gan nav alibi, bet nelaimīgā kārtā nav arī nekāda iemesla slepkavībai. Vai ar jauno Bleiku, kuram ir alibi un nav iemesla. Un tas ir viss. Nē, pagaidiet! Manuprāt, mums jāpievērš uzmanība dejotājam Reimon- dam Stāram. Galu galā viņš bieži tikās ar meiteni.

— Neticu, ka viņš daudz interesējās par viņu, vai arī viņš ir milzīgi labs aktieris,— Hārpers gausi novilka.— Un no visiem praktiskiem viedokļiem ari viņam ir alibi. Laikā no desmitiem četrdesmit līdz pusnaktij viņš vairāk vai mazāk bija redzams dejojam ar dažādām partnerēm. Nesaprotu, kā mēs varam izvirzīt pierādījumus pret viņu.

— Taisnību sakot, — pulkvedis Melčets secināja, — mēs nevaram izvirzīt pierādījumus ne pret vienu.

— Mūsu vislabākā cerība ir Džordžs Bārtlets, — Hārpers piebilda.— Ja tikai mēs varētu uztaustīt rīcības iemeslu.

— Vai jūs likāt ievākt ziņas par viņu?

—  Jā, ser. Vienīgais bērns. Mātes izlutināts. Pirms gada, kad viņa nomira, ticis pie lielas naudas. Atri vien palaidis to vējā. Drīzāk vāja rakstura nekā ļauns.

—   Iespējams, ka psihiskais,— Melčets cerību pilns prātoja.

Vecākais inspektors pamāja ar galvu.

—  Vai jums ir ienācis prātā, ser, ka tas varētu izskaidrot visu šo gadījumu?

— Jūs gribat teikt, ka viņš ir noziedzīgs plānprātiņš?

—  Jā, ser. Viens no tiem zeļļiem, kas staigā apkārt, žņaugdami jaunas meitenes. Ārsti zina tam garu nosaukumu.

— Tas atrisinātu visas mūsu grūtības,— Melčets nopriecājās.

—  Man te nepatīk tikai viens,— vecākais inspektors I lārpers ieminējās.

- Kas?

— Tas ir par daudz vienkārši.

— Hm … jā, varbūt. Tātad, kā jau es sākumā sacīju, kur mēs esam?

— Nekur, ser,— atsaucās vecākais inspektors Hārpers.

14

Konvejs Džefersons miegā sakustējās un izstaipījās. Viņš izstiepa rokas — garas, stipras rokas, kurās kopš lidmašīnas avārijas likās koncentrējies viss viņa ķermeņa spēks. Aizkariem cauri spraucās liega rīta gaisma. Konvejs Džefersons uzsmaidīja pats sev. Pēc miegā pavadītas nakts viņš allaž pamodās šādi — priecīgs, atspirdzis, ar atjaunotu, spēcīgu vitalitāti. Vēl viena diena! Kādu brīdi viņš tā gulēja. Tad piespieda īpašu zvana pogu, kas atradās viņam pa rokai. Un pēkšņi viņā uzbangoja atmiņu vilnis. Pat tad, kad Edvardss klusiem soļiem veikli ienāca istabā, no viņa kunga mutes izlauzās vaids. Edvardss, saņēmis rokā aizkarus, palika stāvam.

— Vai jūs nemoka sāpes, ser?— viņš ievaicājās.

—   Nē,— Konvejs Džefersons skarbi noskaldīja. — Velciet aizkarus vaļā!

Spoža gaisma pārplūdināja istabu. Saprotošais Edvardss nepameta ne skatienu uz savu kungu.

Bargi savilktu .seju Konvejs Džefersons gulēja gultā, gremdēdamies atmiņās un domādams. Acu priekšā viņš atkal redzēja Rūbijas glīto, neizteiksmīgo seju. Vienīgi domās viņš nelietoja īpašības vārdu «neizteiksmīgs». Vakar vakarā viņš būtu sacījis «nevainīga bērna seja». Naivs, nevainīgs bērns! Un tagad? Konveju Džefersonu pārņēma liels gurdums. Viņš aizvēra acis. Tad klusītēm nočukstēja:

— Mārgaret.— Tā sauca viņa mirušo sievu.

—  Man patīk jūsu draudzene,— Adeleida Džefersone teica misis Bentrijai. Abas sievietes sēdēja uz terases.

—  Džeina Mārpla ir neparasta sieviete,— misis Ben- trija attrauca.

— Viņa ir arī jauka,— Adija smaidīdama piebilda.

—  Ļaudis viņu dēvē par mēlnesi,— misis Bentrija sacīja,- bet viņa nudien nav tāda.

— Tikai ne sevišķi augstās domās par cilvēku dabu?

— Varētu teikt arī tā.

— Tas ir diezgan veldzējoši,— Adeleida Džefersone nopūtās,— pēc tam kad dzirdēts pārlieku daudz pretēju apgalvojumu.— Misis Bentrija vērīgi palūkojās viņā. Adija paskaidroja: — Tik daudz augstu domu — necienīga objekta pārmērīga idealizēšana!

— Vai jūs domājat Rūbiju Ķīnu?

Adija palocīja galvu.

—  Negribu būt nejauka, runājot par viņu. Nekā ļauna viņā nebija. Viņai, nabaga pelītei, bija jācīnās par to, pēc kā viņa tiecās. Viņa jau nebija slikta. Vulgāra, diezgan dumja un gluži lādzīga, bet — lai nu kā — maza, apņēmīga zelta meklētāja. Man neliekas, ka viņa vērpa intrigas vai kaut ko plānoja. Viņa tikai naski izmantoja izdevību. Un viņa zināja, kā tieši atstāt iespaidu uz vecāku vīru, kurš jutās vientuļš.

—  Manuprāt,— domīgi noteica misis Bentrija,— Konvejs jutās vientuļš.

Adija nemierīgi sakustējās.

—  Šovasar viņš bija vientuļš,— viņa atzinās. Viņa pieklusa, un tad pār viņas lūpām izlauzās vārdi: — Marks apgalvo, ka es biju vainīga pie visa. Nezinu, varbūt ari biju vainīga. — Mirkli viņa klusēja, tad, it kā nepieciešamības spiesta, ar grūtībām, gandrīz vai negribīgi runāja tālāk: — Man … man ir bijusi tāda savāda dzīve. Maiks Kārmodijs, mans pirmais vīrs, nomira tik drīz pēc mūsu laulībām, ka tas .. . tas mani izsita no sliedēm. Pīters, kā jūs zināt, piedzima pēc vīra nāves. Frenks Džefersons bija tuvs Maika draugs. Tādējādi es viņu bieži sastapu. Viņš bija Pītera krusttēvs — tā bija vēlējies Maiks. Sāku pret viņu izjust patiku un … ak, arī žēlumu.

— Zēlumu? — misis Bentrija ieinteresēta pārjautāja.

—  Jā, tieši tā. Izklausās jocīgi. Frenks allaž bija dabūjis visu, ko gribēja. Viņa tēvs un māte izturējās pret viņu tik jauki, cik vien iespējams. Un tomēr — kā lai to pasaku?— jūs saprotat, vecā mistera Džefersona personība ir tik spēcīga. Dzīvojot kopā ar viņu, cilvēks zināmā mērā zaudē pats savu personību. Frenks to izjuta.

Kad mēs apprecējāmies, viņš bija bezgala laimīgs — tiešām brīnišķīgi! Misters Džefersons bija ārkārtīgi devīgs. Viņš piešķīra Frenkam lielu naudas summu; teica, ka vēloties, lai bērni ir neatkarīgi un lai tiem nav jāgaida viņa nāve. No viņa puses tas bija tik jauki — tik cēlsirdīgi. Taču tas nāca pārāk pēkšņi. Viņam no tiesas vajadzēja pieradināt Frenku pie patstāvības pamazām.

Nauda sagrozīja Frenkam galvu. Viņš gribēja būt tikpat labs biznesmenis kā viņa tēvs, tikpat gudrs naudas lietās un darījumos, tikpat tālredzīgs un- veiksmīgs. Un, saprotams, viņš tāds nebija. Viņš gan tieši nespekulēja ar naudu, bet, ieguldot to, neizraudzījās ne īsto vietu, ne īsto laiku. Zināt, tas ir biedējoši, cik ātri iziet nauda, ja cilvēks neprot ar to gudri rīkoties. Jo vairāk Frenks zaudēja, jo dedzīgāk centās atgūt zaudēto ar kādu gudru darījumu. Tā viss gāja aizvien ļaunāk.

—  Bet, mana dārgā, — misis Bentrija iestarpināja, — vai tad Konvejs Džefersons nevarēja dot viņam padomu?

—  Viņš nevēlējās, ka viņam dod padomus. Viņa vienīgā vēlēšanās bija gūt panākumus bez citu palīdzības. Tāpēc mēs nekad nestāstījām misteram Džeferso- nam par neveiksmēm. Pēc Frenka nāves palika pāri ļoti maz, tikai niecīgi ienākumi manām vajadzībām. Un es … es arī nestāstīju viņa tēvam neko. Jūs saprotat,— viņa spēji pagriezās pret sarunu biedri,— tā būtu it kā nodevība pret Frenku. Tas Frenkam nepavisam nebūtu pāticis. Misters Džefersons ilgu laiku slimoja. Atlabis viņš uzskatīja, ka es esmu krietni turīga atraitne. Es taču neatklāju viņam patiesību. Tā bija goda lieta. Viņš zina, ka es ļoti apdomīgi izdodu naudu, bet to tikai atzinīgi novērtē, jo domā, ka esmu taupīga sieviete. Un kopš tā laika, protams, mēs ar Pīteru faktiski esam mituši pie viņa un viņš sedzis visus izdevumus par mūsu iztiku. Tādējādi man nemaz nevajadzēja raizēties. Visus šos gadus mēs dzīvojām kā viena ģimene,— viņa lēni sacīja,—tikai .. . tikai, jūs saprotat — vai varbūt jūs nesaprotat? — es viņam nekad neesmu bijusi Frenka atraitne: esmu bijusi Frenka sieva.

Misis Bentrija uztvēra šo norādījumu.— Jūs gribat teikt, ka viņš nekad nav samierinājies ar viņu nāvi?

—  Nē. Viņš ir bijis apbrīnojams. Bet, atteikdamies atzīt nāvi, viņš ir pārvarējis savu drausmīgo traģēdiju. Marks ir Rozamundes vīrs, un es esmu Frenka sieva, un, kaut ari Frenks un Rozamunde nav tieši šeit kopā ar mums, viņi joprojām eksistē.

— Tas ir brīnišķīgs uzticības triumfs,— misis Bentrija klusi ieminējās.

—  Zinu. Gadu no gada mēs tā dzīvojām. Bet šovasar manī kaut kas pēkšņi sabruka. Es izjutu… izjutu dumpības garu. Briesmīgi atzīties, bet es vairs negribēju domāt par Frenku! Viss bija beidzies — .mana mīlestība, draudzīgās attiecības ar viņu un manas bēdas par to, ka viņš šķiries no dzīves. Tas bija bijis, bet nu tā vairs nebija.

Ir šausmīgi grūti ietērpt to vārdos. Tā ir kā vēlēšanās noslēgt rēķinus ar pagātni un sākt visu no jauna. Es gribēju būt es — Adija, vēl samērā jauna, stipra un spējīga spēlēt sporta spēles, peldēt un dejot — vienkārši cilvēks. Pat Hugo — jūs pazīstat Hugo Mak- leinu?— viņš ir ļoti mīļš un vēlas mani precēt, bet es, protams, par to īsti nedomāju, taču šovasar tiešām sāku domāt — ne sevišķi nopietni, visai neskaidri.— Viņa apklusa un papurināja galvu.— Un droši vien tā ir taisnība. Es atstāju novārtā Džefu. Negribu teikt, ka es patiesi atstāju viņu novārtā, bet mana sirds un domas nebija pie viņa. Kad Rūbija, kā es redzēju, izklaidēja viņu, biju diezgan priecīga. Tas ļāva man brīvāk iet un darīt, kas pašai patīk. Man taču ne prātā nenāca — saprotams, man taču ne prātā nenāca, ka viņa viņu tā… tā apmās!

— Un tad, kad jūs uzzinājāt? — misis Bentrija noprasīja.

— Biju izsista no sliedēm — pilnīgi izsista no sliedēm! Un diemžēl ari dusmīga.

—  Es ari būtu bijusi dusmīga,— misis Bentrija ieteicās.

— Jūs saprotat, ir PIters. Pltera nākotne ir atkarīga no Džefa. Džefs faktiski uzlūkoja viņu par mazdēlu, vai vismaz tā man likās, bet viņš, zināms, nav mazdēls. Viņš vispār nav nekāds radinieks. Un ja iedomājas, ka viņam tiks atņemtas .mantošanas tiesības!— Viņas klēpī saliktās stingrās, labi veidotās rokas mazliet drebēja.— Jo tāds iespaids radās. Un viss mazas, vulgāras, aprobežotas zelta meklētājas dēļ! Ak, es būtu varējusi viņu nogalināt!

Izbijusies' viņa apklusa. Skaistās, gaiši brūnās acis, baiļu pilnas, lūdzoši uztvēra misis Bentrijas skatienu.

— Cik šausmīgi tā runāt! — Adija Džefersone nočukstēja.

—  Kas tad ir tas šausmīgais?— Hugo Makleins, pienācis viņām aiz muguras, pajautāja.

— Apsēdies, Hugo! Tu taču pazīsti misis Bentriju, vai ne?

Makleins jau bija sasveicinājies ar vecāko dāmu. Tagad viņš rāmi un neatlaidīgi pārvaicāja:

—  Kas tad bija tas šausmīgais?

— Tas, ka es būtu gribējusi nogalināt Rūbiju Ķīnu,— Adija Džefersone atbildēja.

Mirkli apsvēris dzirdēto, Hugo Makleins sacīja:

—  Nē, tavā vietā es tā nerunātu. To varētu pārprast.— Viņa acis — vērīgas, domīgas, pēlēkas acis zīmīgi raudzījās viņā.— Tev jāievēro piesardzība, Adij,— viņš aizrādīja. Balsi skanēja brīdinājums.

Kad pēc dažām minūtēm mis Mārpla, iznākusi no viesnīcas, pievienojās misis Bentrijai, Hugo Makleins un Adeleida Džefersone soļoja pa taku uz jūru.

—  Šķiet, viņš ir viņai ārkārtīgi pieķēries,— mis Mārpla apsēzdamās ieminējās.

—  Gadiem ilgi pieķēries! Viņš ir viens no tādiem vīriešiem.

—  Zinu. Tāpat kā majors Berijs. Veselus desmit gadus viņš neatkāpās no kādas angloindiešu atraitnes. Viņas draugu pulkā viņš kļuva par apsmieklu. Beidzot viņa padevās, bet desmit dienas pirms tam, kad viņiem bija jāsalaulājas, viņa nelaimīgā kārtā aizbēga ar šoferi. Arī tāda jauka sieviete un parasti tik līdzsvarota.

—  Cilvēki tiešām rīkojas stipri savādi,— misis Ben- trija piekrita. — Kaut jūs nupat būtu bijusi šeit, Džeina! Adija Džefersone man izstāstīja visu par sevi — kā viņas vīrs izniekojis visu naudu, bet viņi nekad nav teikuši misteram Džefersonam ne vārda. Un tad šovasar dzīve viņai sākusi likties citāda …

— Jā,— mis Mārpla palocīja galvu.— Viņa droši vien sacēlās pret to, ka ir spiesta dzīvot pagātnē. Galu galā visam ir savs laiks. Cilvēks nespēj mūžīgi sēdēt mājā ar aizvērtiem slēģiem. Misis Džefersone acīmredzot tikai atvēra tos un novilka sēru tērpu, bet viņas vīratēvam tas, saprotams, nepatika. Viņš jutās pamests, atstāts bez uzmanības, kaut gan man ne mirkli nešķiet, ka viņš aptvēra, kurš pamudinājis vedeklu tā rīkoties. Tomēr viņam tas neapšaubāmi nepatika. Un, protams, tādējādi, tāpat kā vecais misters Bedžers, kad viņa sieva sāka noņemties ar spiritismu, misters Džefersons tik tiešām bija nobriedis tam, kas notika. Jebkura kaut cik piemīlīga meitene, kas prot jauki klausīties, būtu bijusi pietiekami laba.

— Vai, jūsuprāt, — ieprasījās misis Bentrija, — tā māsīca Džozija ar nolūku ataicināja viņu šurp — tas bija ģimenes plāns?

— Nē,— mis Mārpla papurināja galvu, — es tā nemaz nedomāju. Nedomāju, ka Džozijai ir tāds prāts, kas spētu paredzēt cilvēku reakcijas. Sajā ziņā viņa ir diezgan dumja. Viņai ir tas asais, bet aprobežotais, praktiskais prāts, kurš nekad neparedz nākotni un kuru tā parasti izbrīni.

—  Liekas — tā pārsteidza visus, — misis Bentrija piebilda.— Adiju — un acīmredzot ari Marku Geske- lu.

Mis Mārpla pasmaidīja.— Man šķiet, ka viņam bija pašam savas raizes. Pašpārliecināts puisis ar šaudīgu skatienu. Viņš nav tas vīrs, kas gadiem ilgi būs sērojošs atraitnis, lai cik stipri viņš varbūt mīlējis savu sievu. Jādomā, ka viņi abi izjuta nemieru zem vecā mistera Džefersona pastāvīgo atmiņu sloga. Tikai, — mis Mārpla ciniski piemetināja,— džentlmeņiem tas, protams, ir vieglāk.

Tieši tobrīd Marks sarunā ar seru Henriju Kliteringu apstiprināja, ka šis spriedums attiecināms uz viņu. Ar sev raksturīgo vaļsirdību Marks tūlīt bija ņēmies iztirzāt lietas būtību.

—  Man tikai tagad nonāca līdz apziņai,— viņš atzinās,— ka policijas acīs es esmu Vislabākā Aizdomās Turamā Persona Numurs Viens! Viņi ir uzoduši manas finansiālās grūtības. Zināt, es esmu izputējis vai briesmīgi tuvu tam. Ja dārgais vecais Džefs nomirs, kā paredzēts grafikā, pāris mēnešu laikā un mēs ar Adiju arī pēc grafika sadalīsim skanošo, viss būs kārtībā. Taisnību sakot, esmu parādā glītu naudiņu. Ja bankrots nāks, tas būs pamatīgs! Ja spēšu to novilcināt, būs gluži otrādi — es vinnēšu un kļūšu ļoti bagāts.

— Jūs esat spēlmanis, Mark, — sers Henrijs Klite- rings noteica;

; — Aizvien esmu bijis. Riskē ar visu — tas ir mans sauklis! Jā, man palaimējies, ka to nabaga mazo kāds nožņaudzis. Es to neizdarīju. Neesmu nekāds žņaudzējs. Man patiesi liekas, ka es nekad nespētu nevienu aizraidīt uz viņpasauli. Esmu par daudz vieglprātīgs. Bet es nedomāju, ka varu prasīt, lai policija tam ticētu! Viņu acīs es noteikti atbilstu kriminālizmeklē- tāja prasībām. Rīcības iemesls nav tālu jāmeklē, turklāt cilvēks, kas neapgrūtina sevi ar augsta stila morāliem pārmetumiem! Nevaru iedomāties, kāpēc es jau neatro- dos krātiņā. Tam vecākajam inspektoram ir briesmīgi nejauks skatiens.

— Jums taču ir kaut kas noderīgs — alibi.

—  Dieva pasaulē alibi ir pats apšaubāmākais. Nevienam nevainīgam cilvēkam nekad nav alibi! Turklāt viss ir atkarīgs no laika, kad iestājusies nāve, vai no kaut kā tamlīdzīga, un varat būt pārliecināts — ja trīs ārsti apgalvo, ka meitene nogalināta pusnaktī, atradīsies vismaz seši, kas droši apzvērēs, ka viņa nogalināta piecos no rīta,— un kur tad derēs mans alibi?

—  Oja, jūs spējat par to jokot!

—  Sasodīti slikta gaume, vai ne? — Marks jautri atvai- cāja. — Patiesībā esmu diezgan nobijies. Cilvēks nobīstas, ja runa ir par slepkavību. Un nedomājiet, ka man nav žēl vecā Džefa. Ir žēl. Taču labāk tā, lai arī trieciens bija smags, nekā ja viņš būtu viņu atmaskojis.

— Ko jūs gribat teikt ar «būtu atmaskojis»?

Marks pamirkšķināja ar aci.

—  Uz kurieni viņa gāja vakar vakarā? Deru, uz ko vien tik gribat, ka gāja satikties ar kādu vīrieti. Džefam tas nebūtu pa prātam. Itin nemaz nebūtu pa prātam. Ja viņš būtu atklājis, ka Rūbija viņu krāpj — ka viņa nav tas mazais, čalojošais, nevainīgais bērns, kāda likās,— nu, mans sievastēvs ir savāds cilvēks. Viņš ir milzīgi savaldīgs, bet savaldība var pēkšņi izbeigties. Un tad sargieties!

Sers Henrijs ziņkāri paskatījās Markā.— Vai viņš jums patīk vai ne?

—  Man viņš ļoti patīk, un tajā pašā laikā es uz viņu dusmojos. Mēģināšu izskaidrot. Korivejs Džefersons ir cilvēks, kas grib valdīt pār savu apkārtni. Viņš ir labvēlīgs despots, laipns, augstsirdīgs un sirsnīgs, bet grib, lai citi lēkā pēc viņa stabules.

Marks Geskels pieklusa.

—  Es mīlēju savu sievu. Nemūžam neizjutīšu to pašu pret kādu citu. Rozamunde bija saule, smiekli un ziedi, un, kad viņa aizgāja bojā, es jutos kā bokseris ringā, kas saņēmis nokautējošu sitienu. Bet sporta tiesnesis tagad jau skaita labi ilgu laiku. Galu galā es esmu vīrietis. Man patīk sievietes. Vēlreiz precēties es negribu — nepavisam negribu. Nu, ir jau labi! Man bija jābūt piesardzīgam, tomēr esmu itin patīkami pavadījis laiku. Nabaga Adija gan ne. Adija patiešām ir jauka sieviete. Viņa ir tāda sieviete, ko vīrieši vēlas precēt. Dodiet viņai mazāko iespēju, un viņa atkal apprecēsies, būs ļoti laimīga un aplaimos arī to puisi.

Taču vecais Džefs aizvien redzēja viņā Frenka sievu un hipnotizēja viņu, lai ari viņa pati sevi tā redzētu. Viņš to neaptver, bet mēs bijām cietumā. Es paslepus izbēgu jau sen. Adija izbēga šovasar, un tas sagādāja viņam smagu pārdzīvojumu. Tas izpostīja viņa pasauli. Rezultāts — Rūbija Ķīna.— Viņš nevaldāmi iedziedājās:

— Bet viņa savā kapā dus, Te atšķiramies mēs!

Iesim iedzersim, Klitering!

Gandrīz vai nebūtu pārsteigums, sers Henrijs gudroja, ja policija turētu aizdomās Marku Geskelu.

15

Doktors Mctkāfs ir viens no pazīstamākajiem ārstiem Deinmutā. Viņa pieeja sirdzējam nav uzbāzīga, bet viņa klātbūtne slimnieka istabā pastāvīgi uzmundrina. Viņš bija pusmūža vīrs ar mierīgu, patīkamu balsi. Vērīgi uzklausījis vecāko inspektoru Hārperu, viņš laipni un precīzi sniedza atbildes uz jautājumiem.

— Tad es varu uzskatīt, doktor Metkāf, ka tas, ko man stāstīja misis Džefersone, būtībā ir pareizi? — Hār- pers vaicāja.

—  Jā, mistera Džefersona veselības stāvoklis rada bažas. Nu jau pagājuši vairāki gadi, kopš šis cilvēks ir sevi nežēlīgi nodzinis. Apņemdamies dzīvot kā pārējie ļaudis, viņš' dzīvojis daudz straujākā tempā nekā normāls viņa vecuma cilvēks. Viņš atteicās atpūsties, neuztraukties, saudzēt sevi vai ievērot jebkuru citu domu, ko izteicu es vai viņa pārējie medicīniskie konsultanti. Rezultātā šis cilvēks ir kā pārslogota mašīna. Sirds, plaušas, asinsspiediens — viss ir sabeigts.

—  Jūs sakāt, ka misters Džefersons nelokāmi liedzies ņemt vērā padomus?

—  Jā. Es pat īsti nenosodu viņu. Saviem pacientiem es to nesaku, vecākais inspektor, bet cilvēks var gan sadegt darbā, gan arī sarūsēt bezdarbībā. Ļoti daudz manu amatabrāļu tā dara, un ticiet man, tas nav slikts dzīves veids. Tādā vietā kā Deinmutā visbiežāk var vērot pretējo. Invalīdus, kas cieši pieķērušies dzīvei, kas baidās no pārpūlēšanās, baidās no caurvēja pūsmas, no nejauša mikroba, no nepilnvērtīgas maltītes.

—  Manuprāt, tā ir taisnība, — vecākais inspektors Hārpers piekrita.—Tad, lūk, ko tas nozīmē: Konveis Džefersons ir pietiekami spēcīgs, runājot par fizisko stāvokli,— es gribu teikt, runājot par muskuļiem. Starp citu, ko viņš spēj aktīvi izdarīt?

—  Viņa rokās un plecos ir milzīgs spēks. Pirms avārijas viņš bija ļoti stiprs vīrs. Viņš ārkārtīgi veikli vada savu braucamkrēslu un ar kruķu palīdzību var pārvietoties pa istabu — piemēram, no gultas līdz krēslam.

— Vai nav iespējams pielikt kāju protēzes cilvēkam, kas savainots kā misters Džefersons?

— Sajā gadījumā ne. Viņam bija ievainojums mugurkaulā.

—  Saprotu. Atļaujiet man vēlreiz rezumēt. Ja runājam par muskuļiem, Džefersons ir stiprs un vesels. Sai ziņā viņš jutas labi, vai ne?

Metkāfs palocīja galvu.

—  Bet sirds ir bēdīgā stāvoklī; jebkurš pārmērīgs sāsprindzinājums vai jebkura piepūle, šoks vai pēkšņs izbīlis, un viņš varētu dabūt galu. Vai tā ir?

—  Zināmā mērā. Pārpūle viņu nogalina palēnām, jo viņš negrib padoties, kad jūtas noguris. Tas pasliktina sirds stāvokli. Domājams, ka piepūle viņu pēkšņi nenonāvēs. Bet pēkšņs šoks vai izbīlis varētu to viegli izdarīt. Tāpēc es nepārprotami brīdināju viņa ģimeni.

—  Bet patiesībā šoks viņu nenonāvēja, — vecākais inspektors Hārpers rāmi sacīja.— Gribu teikt, doktor, ka nevarētu būt daudz ļaunāka trieciena par šo notikumu, taču viņš vēl ir dzīvs.

Doktors Metkāfs paraustīja plecus.

—  Zinu. Bet, ja jums būtu mana pieredze, vecākais inspektor, jus zinātu, ka slimību vēsture rāda — precīza prognoze nav iespējama. Cilvēki, kuriem vajadzētu mirt no šoka un draudošu briesmu radītiem pārdzīvojumiem, nemirst no šoka un draudošu briesmu radītiem pārdzīvojumiem un tā tālāk, un tā tālāk. Cilvēks ir sīkstāks, neka to var iedomāties. Bez tam, kā liecina mana pieredze, fizisks šoks ir liktenīgs biežāk nekā psihisks trieciens. Izsakoties vienkāršāk — pēkšņa durvju aizciršana spētu nonāvēt misteru Džefersonu drīzāk nekā atklājums, ka meitene, kas viņam patikusi, mirusi sevišķi briesmīgā nāvē.

—  Interesanti, kādēļ tā?

—  Sliktas ziņas gandrīz vienmēr rada aizsargreakciju. Ziņu saņēmējs it kā kļūst nejūtīgs. Sākumā cilvēki nespēj noticēt ļaunajai ziņai. Pilnīga nelaimes aptveršana prasa mazliet laika. Bet skaļi aizcirstas durvis, kādas būtnes izlēkšana no trauku skapja, automobiļa pēkšņa parādīšanas pavisam tuvu, kad cilvēks šķērso ielu, — tas viss iedarbojas tūlīt. Kā teiktu nespeciālists — sirds šausmās salecas.

—  Bet, kā ikvienam bija zināms,— vecākais inspektors Hārpers gausi lika vārdu pie vārda,— mistera Džefersona nāvi viegli varētu izraisīt trieciens, ko radīja meitenes nāve?

—      •Un kā vēl! — Ārsts uzmeta ziņkāru skatienu sarunu biedram.— Jūs taču nedomājat . . .

— Pats nezinu, ko domāju,— vecākais inspektors llārpers sapīcis izmeta.

— Bet jums jāatzīst, ser, ka abas šīs lietas lieliski saderētu kopā,- Hārpers pēc kāda laika sacīja seram Henrijam Kliteringam.— Nošautu divus zaķus ar vienu šāvienu. Vispirms meiteni, un ziņa par viņas nāvi aizraidītu uz viņpasauli arī misteru Džefersonu, iekams viņam būtu kāda izdevība grozīt savu testamentu.

— Vai, jūsuprāt, viņš to grozīs?

— Jums, ser, tas būtu jāzina labāk nekā man. Ko jūs teiksiet?

' — Nezinu. Pirms parādījās Rūbija Ķīna, es gadījuma pēc zināju, ka viņš atstājis savu naudu līdzīgās daļās Markam Geskelam un misis Džefersonei. Nesaprotu, kāpēc viņam tagad būtu jāmaina savi nodomi. Bet viņš, protams, varētu tā darīt.

Vecākais inspektors Hārpers bija tādās pašās domās.

— Nekad nevar zināt, kāda iedoma cilvēku pārņems, sevišķi tad, kad viņš nejūt nekādu morālu pienākumu savas bagātības sadalē. Sajā gadījumā taču nav neviena asinsradinieka.

— Viņš nnl zēnu — mazo Pīteru, — sers Henrijs piebilda.

— Vai jums šķiet, ka viņš viņu uzskata par mazdēlu? Jums tas katrā ziņā zināms labāk nekā man, ser.

— Nē, man tā nešķiet, — sers Henrijs lēni atbildēja.

—  Ir vēl viens jautājums, ko es gribētu jums uzdot, ser. Pats es par šo jautājumu nespēju spriest. Bet viņi ir jūsu draugi, un tāpēc jūs zināt. Es ļoti gribētu zināt, kā misteram Džefersonam patīk misters Geskels un jaunā misis Džefersone. Neviens neapšauba, ka viņš bija stipri pieķēries viņiem abiem, bet, cik noprotu, bija pieķēries tāpēc, ka viņi bija attiecīgi viņa meitasvīrs un dēlasieva. Bet ja nu, piemēram, viens no viņiem atkal būtu apprecējies?

Sers Henrijs apdomājās.— Jūs izvirzījāt interesantu jautājumu. Atbilde man nav skaidra. Es sliecos domāt — tas ir tikai mans ieskats —, ka šāda rīcība būtu krietni mainījusi viņa attieksmi. Viņš viņiem būtu vēlējis visu labu, nebūtu turējis ļaunu prātu, bet man liekas — jā, man drīzāk liekas — viņš par viņiem vairs nebūtu daudz interesējies.

Vecākais inspektors Hārpers pamāja ar galvu.— Vai abos gadījumos, ser?

— Manuprāt, jā. Attiecībā uz misteru Geskelu tas notiktu gandrīz pavisam droši, un man drīzāk šķietas, ka tā tas būtu ari ar misis Džefersoni, bet tas nav ne tuvu tik droši. Manuprāt, vina viņam patika sevis pašas dēļ.

— Dzimumam ir kaut kāds sakars ar to,— vecākais inspektors Hārpers pārgudri sprieda.— Viņam vieglāk uzlūkot viņu par meitu nekā uzskatīt misteru Geskelu par dēlu. Tas vērojams abās pusēs. Sievietes diezgan viegli atzīst znotu par ģimenes locekli, bet nav gan daudz tādu gadījumu, kad sieviete uzskata vedeklu par meitu. Vai jums nebūtu iebildumu,— vecākais inspektors Hārpers runāja tālāk,— ja mēs paietos pa šo celiņu, ser, līdz tenisa laukumam? Es redzu tur sēžam mis Mārplu. Gribu palūgt viņai kādu pakalpojumu. Taisnību sakot, es gribu iesaistīt jūs abus.

—  Kādā veidā, vecākais inspektor?

—  Lai tiktu klāt pie informācijas, pie kuras es pats nevaru piekļūt. Gribu, lai jūs manās interesēs ķertos pie Edvardsa.

—  Pie Edvardsa? Ko jūs vēlaties no viņa?

— Visu, ko vien jūs varat izjautāt. Visu, ko viņš zina un ko domā. Par attiecībām starp dažādiem ģimenes locekļiem, viņa viedokli par Rūbiju Ķīnu. Par to, kas notiek ģimenē. Viņš pārzina stāvokli labāk nekā jebkurš cits. Taču man viņš neko nestāstītu. Bet jums viņš izstāstīs. Jo jūs esat džentlmenis un mistera Džefersona draugs.

— Mani steidzami ataicināja, lai es noskaidrotu patiesību,— sers Henrijs splvi teica.— Domāju darīt visu iespējamo. Kur jums vajadzīga mis Mārplas palīdzība? — viņš piebilda.

—  Sarunā ar dažām meitenēm — dažām gaidām. Esam sadzinuši rokā apmēram kādu pusduci — tās, kas tuvāk draudzējās ar Pamelu Rīvsu. Iespējams, ka viņas kaut ko zina. Redzat, es visu laiku prātoju. Man šķiet, ja tā meitene būtu gājusi uz Vulvorta veikalu, viņa būtu mēģinājusi pierunāt kādu no pārējām meitenēm, lai nāk līdzi. Tāpēc, manuprāt, nav izslēgts, ka Vulvorta veikals bija tikai aizbildinājums. Ja tā ir, es gribētu zināt, uz kurieni meitene patiesībā devās. Viņa varēja kaut ko neviļus izpaust. Ja tas tā ir, es uzskatu, ka mis Mārpla ir īstais cilvēks, kas to izdabūs no šīm meitenēm. Manuprāt, viņa šo to zina par meitenēm. ' — Izklausās, ka tā ir tāda ciemata iekšējā problēma, kas ir tieši mis Mārplas kompetencē. Jūs zināt, viņa ir ārkārtīgi acīga.

Vecākais inspektors pasmaidīja.— Jāteic, ka jums taisnība. Necik daudz nepaslīd viņai garām.

Mis Mārpla pacēla acis, kad viņi tuvojās, un sirsnīgi sveicināja. Noklausījusies vecākā inspektora lūgumu, viņa tūlīt piekrita.

— Ļoti gribētos jums palīdzēt, vecākais inspektor, un man liekas — es varbūt spētu kaut cik noderēt. Jūs zināt, man ir pamats tā teikt: svētdienas skola, mazās gaidas, vecākās gaidas, tuvumā bāreņu nams — jūs zināt, es darbojos komitejā un bieži ieskrienu mazliet parunāties ar pārzini — un tad vēl mājkalpotājas, parasti man ir stipri jaunas kalpones. Ai, jā, man ir krietni liela pieredze, lai manītu, kad meitene saka taisnību un kad viņa kaut ko noklusē.

f — Faktiski jūs esat lietpratēja šajos jautājumos,— sers Henrijs sacīja.

Mis Mārpla, raidīdama viņam pārmetošu skatienu, izsaucās:

| — Ak, lūdzu, nesmejieties par mani, ser Henriji ' — Man ne prātā nenāca par jums smieties. Jūs gan esat dabūjusi izsmieties par mani ne vienreiz vien. 1 — Ciematā taču var redzēt tik daudz ļaunuma,— mis Mārpla it kā paskaidrodama nomurmināja.

—  Starp citu, — sers Henrijs piemetināja, — esmu noskaidrojis jautājumu, par kuru jūs interesējāties. Vecākais inspektors man saka, ka Rūbijas papīrgrozā bija nagu atgriezumi.

—  Bija? — mis Mārpla dziļdomīgi pārjautāja. — Tad tā, lūk …

—  Kāpēc jūs to gribējāt zināt, mis Mārpla?— ievaicājās vecākais inspektors.

— Tas bija viens no faktiem, kas .. . nu, kas nez kāpēc likās aplams, kad skatījos uz līķi. Kaut kas nebija kārtībā ar rokām, un sākumā es nevarēju iedomāties, kas. Pēc tam es aptvēru, ka meičām, kas bagātīgi lieto kosmētiku un tamlīdzīgi, parasti ir varen gari nagi. Protams, es zinu, ka meitenes taču visur grauž nagus;

tas ir viens no ieradumiem, no kuriem milzīgi grūti atradināties. Bet te bieži vien krietni palīdz lepnība., Tomēr es secināju, ka šī meitene nebija tikusi vaļā no nelāgā paraduma. Un tad mazais puisēns — jūs zināt, Pīters — pateica kaut ko, kas liecināja, ka nagi bijuši gari, tikai viņa vienu aizķērusi un aizlauzusi. Tādā gadījumā viņai, saprotams, bija iemesls apgriezt pārējos, lai visi izskatītos vienādi, un es prasīju par nagu atgriezumiem, un sers Henrijs apsolīja to uzzināt.

—  Jūs nupat teicāt «viens no faktiem, kas nez kāpēc likās aplams, kad skatījos uz līķi»,— sers Henrijs piebilda.— Vai tad bija vēl kaut kas?

Mis Mārpla sparīgi palocīja galvu.

—  Kā nu ne! — viņa izsaucās.— Tas bija apģērbs. Kaut kas nepavisam nebija kārtībā ar apģērbu.

Abi vīrieši ar neslēptu ziņkāri raudzījās viņā.

—  Kāpēc jums tā likās? — sers Henrijs taujāja.

—  Saprotiet, tā bija veca kleita. Džozija to nešaubīgi apgalvoja, un es pati redzēju, ka kleita bija noplukuši un diezgan pavalkāta. N11, tas viss bija aplam.

— Neizprotu, kādēļ.

Mis Mārpla mazliet piesarka. — Nu, visi spriež, vai ne, ka Rūbija Ķīna pārģērbusies un aizgājusi tikties ar kādu, kurā viņa, domājams, ieķērusies, kā teiktu mani jaunie māsasdēli.

Vecākā inspektora acis viegli iedzirkstījās.—Tā ir teorija. Viņa bija norunājusi tikšanos ar kādu — ar draugu, kā mēdz teikt.

—  Tad kāpēc gan viņa bija apvilkusi vecu kleitu?—! noprasīja mis Mārpla.

Vecākais inspektors domīgi pakasīja pakausi.

—  Saprotu jūsu viedokli,— viņš attrauca.— Jūsuprāt,! viņai vajadzēja ģērbt jaunu tērpu?

—  Manuprāt, viņai vajadzēja vilkt savu labāko tērpu. Meitenes tā dara.

—  Jā, bet paklausieties, mis Mārpla,— iejaucās sers Henrijs,— pieņemsim, ka viņa gāja uz šo satikšanos kaut kur ārpus telpām. Varbūt paredzēts brauciens vaļējā automašīnā vai pastaiga pa sliktu ceļu. Tad viņa negribētu riskēt ar jaunas kleitas notraipišanu un uzvilktu vecu apģērbu.

— Tas būtu prātīgi darīts, — vecākais inspektors piekrita.

Mis Mārpla viņam enerģiski uzklupa;

- Prātīgi būtu bijis pārģērbties biksēs un puloverā Vai tvīda kostīmā. Tā, protams, — es negribu būt snobiska, bet diemžēl no tā nav iespējams izvairīties,— tā būtu rīkojusies meitene no … no mūsu aprindām.

Labi audzināta meitene, — mis Mārpla, aizrāvusies ar šo jautājumu, turpināja, — vienmēr ļoti rūpīgi izvēlas isto apģērbu īstajā vietā. Gribu teikt — lai cik karsta Initu diena, labi audzināta meitene nekad neieradīsies liz lapsu mednieku sacīkstēm puķotā zīda kleitā, — Un kā pareizi jāģērbjas, tiekoties ar mīļāko? - acis Henrijs jautāja.

— Ja viņa ar to satiekas viesnīcā vai kaut kur citur, kur tiek valkāti vakartērpi, viņa, saprotams, ģērbs savu vislabāko vakarkleitu, bet, ja tikšanās būs ārpus telpām, viņa apzināsies, ka vakartērpā izskatīsies smieklīga, un !Vilks savu visjaunāko sporta apģērbu. — Pats par sevi saprotams, tā darītu smalka dāma, bet tāda meiča kā Rūbija …

—  Rūbija, bez šaubām, nebija … nu, atklāti sakot, rūbija nebija dāma,— mis Mārpla teica.— Viņa piederēja pie tās kategorijas, kas velk savu vislabāko apģērbu, lai cik nepiemērots tas būtu attiecīgajam gadījumam. Jūs zināt, pagājušajā gadā mēs izbraucām zaļumos pie Skrentoras klintīm. Jūs būtu pārsteigts par nepiemēŗoto apģērbu, kas meitenēm bija mugurā. Dažām bija plānas zīda kleitas, lakādas kurpes un ārkārtīgi sarežģītas cepures. Kāpaļāšanai pa klintīm, klaiņošanai starp libulenēm un viršiem. Un jaunie puiši savos goda uzvalkos. Saprotams, tūristu pārgājiens atkal ir kas cits. Būtībā tas ir formas tērps, un, liekas, meitenes neaptver, ka šorti viņām nemaz nepiestāv, ja vien viņas nav ļoti Hlaidas.

— Un, pēc jūsu domām, Rūbija Ķīna…— vecākais Inspektors gausi novilka.

I — Domāju, ka viņa būtu paturējusi mugurā kleitu, ko tobrīd valkāja, — savu vislabāko rozīgo tērpu. Viņa hūtu pārģērbusies tikai tādā gadījumā, ja viņai būtu kaut kas vēl jaunāks.

—  Un kāds ir jūsu izskaidrojums, mis Mārpla? — vecākais inspektors Ilārpers pavaicāja.

—  Izskaidrojuma man nav — pagaidām nav,— mis Mārpla atbildēja. — Bet esmu pārliecināta, ka tam visam ir liela nozīme.

16

Stiepļu iežogā tikko kā bija beigusies Reimonda Stār pasniegtā tenisa stunda. Tukla, pavītuši sieviete, izdve4 susi dažus pateicīgus pīkstienus, paņēma debeszilu jaku un devās uz viesnīcu. Reimonds viņai nosauc pakaļ dažus jautrus vārdus. Tad viņš pagriezās prc solu, uz kura sēdēja trīs skatītāji. Rokā viņš turēja tīkliņu, kurā šūpojās bumbiņas, padusē bija iežmiegta rakete. Jautrā, smaidīgā izteiksme viņa sejā izgaisa, it kļ sūklis to būtu noslaucījis no šīfera tāfeles. Viņš izskatījās paguris un noraizējies.

— Tas ir cauri,— tuvodamies sēdētājiem, viņš nopūtās. Tad atkal uzplaiksnīja smaids — pievilcīgais, zēniskais, izteiksmīgais smaids, kas tik jauki saskanēja ar saulē nobrūnējušo seju un melnīgsnējo, lokano grāciju.

Sers Henrijs klusībā prātoja, cik gan šim vīrietirr varētu būt gadu. Divdesmit pieci, trīsdesmit, trīsdesmi pieci? Nebija iespējams to noteikt.

—  Zināt, viņa nekad nemācēs spēlēt tenisu,— Reimonds, mazliet pakratīdams galvu, noteica.

— Tas viss,— ierunājās mis Mārpla, — jums droši vien ir ļoti apnicis.

—  Reizēm tā ir,— Reimonds atklāti atzinās.— It īpaši vasaras beigās. Kādu laiku uzmundrina doma par atalgojumu, bet galu galā pat tas vairs nespēj rosināt iztēli.

Vecākais inspektors Hārpers piecēlās.

—  Es atnākšu jums pakaļ pēc pusstundas, mis Mārpla,— viņš aprauti ieminējās,— ja tas jums būtu pieņe-i mami.

—  Ļoti labi, pateicos. Būšu gatava.

Hārpers aizgāja. Reimonds stāvēja, noskatīdamies viņam nopakaļ. Tad viņš apvaicājās:

— Vai jums nebūs iebildumu, ja es uz brīdi piesēdī- šos?

—  Lūdzu,— sers Henrijs atteica.— Vai nevēlaties cigareti?— Viņš piedāvāja savu etviju, pa to laiku cenzdamies izdomāt, kāpēc gan viņam ir viegls aizspriedums pret Reimondu Stāru. Vai tas izskaidrojams vienkārši ar to, ka Reimonds ir profesionāls tenisa skolotājs un/ dejotājs? Ja tas ir tā, tad vaina meklējama nevis tenisā, i bet dejošanā. Angļi, sers Henrijs nosprieda, neuzticas' nevienam vīrietim, kas pārlieku labi dejo. Sis puisis

kustējās pārāk graciozi. Ramons — Reimonds — kā viņu sauc? Viņš bez aplinkiem uzdeva šo jautājumu. Šķita, ka izvaicātais jūtas uzjautrināts.

Ramons bija vārds, ar kuru es uzstājos sākumā, ramons un Džozija — zināt, izklausās spāniski. Pēc tam radās tāds kā aizspriedums pret ārzemniekiem, dēļ es kļuvu par Reimondu — skan ļoti angliski. Un vai jūsu īstais vārds ir pavisam citāds? — mis Mārpla ieprasījās.

Viņš viņai uzsmaidīja.— Faktiski mans īstais vārds ir Ramons. Redzat, mana vecmāmiņa bija argentīniete.— Un tas izskaidro vijīgo gaitu,» sers Henrijs nodomāja.— Bet mans pirmais vārds ir Tomass. Nožēlojami prozaisks.— Viņš pievērsās seram Henrijam.— Jūs esat no Devonšīras, ser, vai ne? No Steinas? Mana ģimene dzīvoja tur, Elsitionstonā. Sera Henrija seja sāka starot.

— Vai jūs esat viens no Elsmonstonas Stariem? Es to neaptvēru.

- Nē, es nemaz neceru, ka jūs to aptversiet.— Viņa balsī bija saklausāms neliels rūgtums. I Nelaime . . . hm .. . tas viss, — sers Henrijs nomurmināja.

- īpašuma pārdošana ūtrupē pēc tam, kad tas piede- rējis ģimenei trīssimt gadu? Jā, protams, tā bija nelaime! tomēr mūsu dzimtai laikam vajadzēja aiziet. No mums vairs nebija nekādas jēgas. Mans vecākais brālis aizbrauca uz Ņujorku. Viņš nodarbojas ar grāmatu izdošanu — viņam klājas labi. Mēs pārējie esam izkaisīti krustām šķērsām pa pasauli. Man jāsaka, mūslaikos nav viegli dabūt darbu, kad nevar neko pateikt sev par labu, ja neskaita to, ka izglītība iegūta privātskolā. Dažreiz, ja palaimējas, var tikt par reģistratoru viesnīcā. Kaklasaite un labas manieres tur ir lielā cieņā. Vienīgā vieta, ko man izdevās dabūt, bija sanitārtehnisko ierīču uzņēmumā par preču demonstrētāju. Vajadzēja pārdot krāšņas porcelāna vannas persiku un citronu krāsā. Milzīgas telpas vannu izstādīšanai, bet, tā kā es nekad nezināju ne šo sasodīto priekšmetu cenu, ne arī to, cik tlriz mēs varēsim tos nogādāt pircējam, mani padzina.

Nepratu neko citu kā tikai dejot un spēlēt tenisu. Mani pieņēma darbā kādā Rivjēras viesnīcā. Tur man bija krietni blakus ienākumi. Domāju, man tur neklājās slikti. Reiz es nejauši dzirdēju runājam kādu vecu pulkvedi — īstu vecu pulkvedi, neizsakāmi aizvēsturisku, caurcaurēm britu, kas vienā laidā vāvuļoja par Pūnu[7]. Viņš piegāja pie pārvaldnieka un sāka pilnā kaklā aurot: «Kur ir žigolo? Dabūniet man rokā žigolo Zinait, mana sieva un meita grib dejot. Kur ir tas puisiets? Cik naudas viņš jumsim noplēš? Man vajadzīgs tas žigolo.» Muļķīgi pievērst kaut kam tādam uzmanību. Taču es pievērsu. Pieliku tur punktu. Pārnācu uz šejieni. Mazāks atalgojums, bet patīkamāk. Galvenokārt jāmāca spēlēt tenisu apaļīgām sievietēm, kas nekad, nekad to nepratīs. Sis darbiņš un dejošana ar bagātu viesu meitiņām, kuras neviens cits neaicina dejot! Nu, to laikam sauc par dzīvi. Piedodiet man par šīsdienas bēdu stāstu! — Viņš iesmējās. Pazibēja baltie zobi, acu kaktiņos ievilkās krunciņas. Pēkšņi viņš izskatījās enerģijas pilns, jautrs un bezgala mundrs.

—  Priecājos patērzēt ar jums,— sers Henrijs sacīja. — Es visu laiku vēlējos ar jums aprunāties.

—  Par Rūbiju Ķīnu? Zināt, nevarēšu jums palīdzēt. Man nav ne jausmas, kas viņu nogalināja. Es par viņu zināju gaužām maz. Viņa man neuzticēja savus noslēpumus.

— Vai jums viņa patika?— mis Mārpla ievaicājās.

—  Ne sevišķi. Bet nepatiku es pret viņu neizjutu.— Viņa balss skanēja bezrūpīgi, vienaldzīgi.

—  Tātad jums nav nekā, kas varētu uzvedināt uz pēdām?— sers Henrijs jautāja.

—  Diemžēl nav. Ja būtu, es to būtu pasacījis Hārpe- ram. Man tiešām šķiet, ka tas ir viens no tiem gadījumiem. Mazisks, neģēlīgs noziegums, nekādu pieturas punktu, nekāda rīcības iemesla.

—  Diviem cilvēkiem bija iemesls,— mis Mārpla ieteicās.

Sers Henrijs strauji palūkojās runātājā.

—  Tiešām?— Reimonda seja pauda pārsteigumu.

Mis Mārpla neatlaidīgi raudzījās serā Henrijā, un

viņš diezgan negribīgi paskaidroja:

—  Iespējams, no viņas nāves labumu gūst misis Džefersone un misters Geskels — kopsummā par piecdesmit tūkstošiem mārciņu.

—  Ko?— Reimonds izskatījās no tiesas pārsteigts — vairāk nekā pārsteigts, satraukts.— Ak, bet tas ir absurds — pilnīgs absurds! Misis Džefersonei.. . nevienam no abiem.. . nevarētu būt nekā kopīga ar to. Neaptverami kaut ko tādu iedomāties.

Mis Mārpla ieklepojās.

— Zināt, es baidos, ka jūs esat diezgan liels ideālists,— viņa lēnīgi noteica.

— Es?— Viņš sāka smieties.— Es jau nu gan ne! Esmu caur un cauri ciniķis.

— Nauda,— piebilda mis Mārpla,— ir gaužām varens rīcības motīvs.

— Varbūt,— Reimonds uzbudināts attrauca.— Bet ka viens vai otrs no šiem abiem aukstasinīgi nožņaugtu meiteni .. .— Viņš nogrozīja galvu, tad piecēlās.— Lūk, misis Džefersone! Nāk uz tenisa stundu. Viņa ir nokavējusies. — Viņa balsī jautās uzjautrinājums.— Desmit minūtes nokavējusies!

Pa celiņu žiglā solī tuvojās Adeleida Džefersone un Hugo Makleins. Ar smaidu atvainojusies par nokavējumu, Adija Džefersone iegāja tenisa laukumā. Makleins apsēdās uz sola. Pieklājīgi apjautājies, vai mis Mārplai nebūs iebildumu pret viņa pīpi, viņš to aizdedzināja un kādu brīdi kūpināja pilnīgā klusumā, kritiski vērodams divus baltos stāvus rosāmies tenisa laukumā Beidzot viņš ieteicās:

—  Nevaru saprast, kāpēc Adija grib ņemt tenisa stundas. Paspēlēt kādreiz, jā. Man tas patīk vairāk nekā jebkuram citam. Bet kālab stundas?

— Viņa vēlas pilnveidot savu spēli,— sers Henrijs ieminējās.

— Adija nav slikta spēlētāja,— Hugo iebilda. — Katrā ziņā pietiekami laba. Pie velna, viņa taču negatavojas spēlēt Vimbldonā!— Mirkli viņš klusēja, tad painteresējās:— Kas tas Reimonds ir par zelli? No kurienes viņi, šie profesionāļi, uzrodas? Sis zellis man izskatās pēc dago[8].

— Viņš ir viens no Devonšīras Stāriem, — sers Henrijs paskaidroja.

—  Ko? Nevar būt!

Sers Henrijs apstiprinoši pamāja. Sī vēsts Hugo Makleinam laikam gan nebija patīkama. Viņš rādīja drūmāku seju nekā citkārt.

—       Nezinu, kāpēc Adija mani atsauca,— viņš prātoja.— Liekas, viņa nav ne aci pamirkšķinājusi par šo notikumu. Nekad nav izskatījusies labāk. Kāpēc vajadzēja saukt mani?

—       Kad viņa jūs ataicināja?— sers Henrijs diezgan ziņkāri ievaicājās.

— Ak . .. hm … tad, kad tas viss notika.

—       Kā jūs saņēmāt ziņu? Pa telefonu vai ar telegrammu?

— Ar telegrammu.

—       Aiz tīrās ziņkāres gribu uzdot jautājumu: kad tā tika nosūtīta?

— Nu, precīzi nepateikšu.

— Cikos jūs to saņēmāt?

—       Es to īsti nesaņēmu. Taisnību sakot, tā man tika nodota pa telefonu.

—  Kāpēc, kur jūs bijāt?

—       Biju aizbraucis no Londonas iepriekšējās dienas pievakarē. Apmetos Deinberihedā.

—  Ko? Pavisam netālu no šejienes?

—       Jā, diezgan jocīgi, vai ne? Saņēmu ziņu, kad pēc golfa spēles iegāju istabā, un nekavējoties braucu šurp.

Mis Mārpla domīgi lūkojās viņā. Izskatījās, ka viņš ir saskaities un jūtas neērti.

—       Esmu dzirdējusi, ka Deinberihedā ir ļoti jauki un ka dzīve tur neizmaksā sevišķi dārgi,— viņa iestarpināja.

—       Nē, neizmaksā dārgi. Es nevarētu to atļauties, ja tas prasītu daudz naudas. Tā ir patīkama, klusa vietiņa.

—       Mums uz turieni kādreiz jāaizbrauc,— mis Mārpla sacīja.

—       Kā? Ko? Ak . . . hm … jā, man vajadzētu.— Viņš piecēlās. — Labāk jāizloka kājas, lai rodas ēstgriba.— Staltā gaitā viņš aizsoļoja.

—       Sievietes,— norūca sers Henrijs,— izturas ļoti slikti pret uzticīgiem pielūdzējiem.— Mis Mārpla pasmaidīja, bet neko neatbildēja.— Vai jums radās iespaids, ka viņš ir diezgan garlaicīgs puisis?— sers Henrijs jautāja.— Man būtu interesanti zināt.

—      Viņa domas varbūt ir nedaudz aprobežotas,— mis Mārpla atteica.— Bet, manuprāt, viņš ir cilvēks ar iespējām … ai, neapšaubāmi — ar iespējām.

Nu piecēlās ari sers Henrijs.

—      Man laiks iet un darit savu darāmo. Es redzu misis Bentriju nākam šurp pakavēt jums laiku.

Misis Bentrija pienāca aizelsusies un apsēzdamās atvilka elpu.

—       Es aprunājos ar istabenēm,— viņa pavēstīja. — Taču labuma nekāda. Es neko vairāk neizdibināju. Vai jūs domājat, ka tai meičai patiešām varēja būt romāns ar kādu — un viesnīcā neviens pats par to nezināja itin neko?

—      Dārgā, tas ir ārkārtīgi interesants jautājums. Manuprāt, tā noteikti nevarēja būt. Nav nekādu šaubu — gan jau kāds zina, ja vien tā ir taisnība. Bet viņa būs rīkojusies ļoti izmanīgi.

Misis Bentrijas uzmanība bija novirzījusies uz tenisa laukumu.

—      Adijas izveicība tenisā ir krietni augusi,— viņa atzinīgi konstatēja.— Pievilcīgs jauns vīrietis — tas tenisists. Adi ja ir diezgan glīta. Viņa 'vēl aizvien ir valdzinoša sieviete. Es nemaz nebūtu pārsteigta, ja viņa vēlreiz apprecētos.

—       Kad misters Džefersons nomirs, viņa bū§ arī diezgan bagāta sieviete,— mis Mārpla piebilda.

—      Ak, nevajag vienmēr tik ļauni domāt, Džeina. Kāpēc jūs vēl neesat atrisinājusi šo mīklu? Šķiet, ka mēs vispār netiekam ne no vietas. Biju pārliecināta, ka jums viss uzreiz būs skaidrs.— Misis Bentrijas balsī ieskanējās pārmetums.

—      Nē, nē, dārgā, uzreiz man nebija skaidrs — kādu laiku nebija.

Misis Bentrija pavērās viņā ar pārsteiguma un neticības pilnu skatienu.

—      Vai jūs gribat teikt, ka tagad zināt, kas nogalināja Rūbiju Ķīnu?

— Jā!— atbildēja mis Mārpla.— Es to zinu!

— Bet, Džeina, kurš tas ir? Tūlīt pat pasakiet man!

Mis Mārpla gaužām nelokāmi papurināja galvu un

saknieba lūpas.

— Piedodiet, Dollij, bet tas nepavisam nebūtu prātīgi.

— Kāpēc tad ne?

— Tāpēc, ka jūs esat tik neapdomīga. Jūs katrā ziņā staigāsiet apkārt, visiem stāstīdama, vai arī, ja nestāstīsiet, tad liksiet noprast.

— Nē, es to nudien nedarīšu. Es to neteikšu nevienai dzīvai dvēselei.

—  Cilvēki, kas lieto šo teicienu, aizvien ir paši pēdējie, kas tā rīkojas. Tas nekur neder, dārgā. Priekšā vēl ir tāls ceļš. Daudzi jautājumi ir gluži neskaidri. Jūs atceraties, kad es tik ļoti iebildu pret to, ka misis Pārtridžai uztic vākt ziedojumus Sarkanajam Krustam, un nevarēju pateikt, kāpēc. Iemesls bija tas, ka viņas deguns noraustījās tieši tāpat, kā noraustījās manas kalpones Alises deguns, kad es viņu sūtīju samaksāt rēķinus. Katru reizi samaksāja apmēram pāris šiliņu mazāk un sacīja veikalniekiem, ka tos varot pielikt pie nākamās nedēļas maksājuma, un tas, protams, bija uz mata tas pats, ko darīja misis Pārtridža, tikai daudz lielākā apmērā. Viņa noblēdīja septiņdesmit piecas mārciņas.

— Lai nu paliek misis Pārtridža! — iesaucās misis Bentrija.

—  Bet man jums bija jāpaskaidro. Un, ja gribat, došu jums mājienu. Sajā gadījumā grūtības sagādā tas, ka visi ir bijuši pārāk lētticīgi un ticējuši teiktajam. Cilvēks vienkārši nevar atļauties ticēt visam, ko ļaudis viņam stāsta. Kad ir kaut kas aizdomīgs, es nekad neticu nevienam. Redzat, es pārāk labi pazīstu cilvēku dabu.

Misis Bentrija kādu brīdi nebilda ne vārda. Tad viņa sāka runāt pavisam citādā balss noskaņā:

—  Es jums jau teicu, vai ne, ka nesaprotu, kāpēc gan lai es neizklaidētos ar šo gadījumu. īsta slepkavība pašas mājā! Kaut kas tāds, kas nemūžam vairs nenotiks.

— Ceru, ka nenotiks,— piebalsoja mis Mārpla.

— Nu, es arī tiešām ceru. Ar vienu reizi pilnīgi pietiek. Bet tā ir mana slepkavība, Džeina. Gribu ar to izklaidēties.

Mis Mārpla veltīja viņai mirklīgu skatienu.

— Vai jūs tam neticat? — misis Bentrija kareivīgi noprasīja.

— Protams, ticu, Dollij, ja jūs tā apgalvojat, — mis Mārpla maigi sacīja.

— Jā, bet jūs taču nekad neticat tam, ko ļaudis jums stāsta. Jūs nupat tā teicāt. Nu, jums ir pilnīga tais- j

nība. — Misis Bentrijas balsi pēkšņi ieskanējās rūgtums.— Neesmu galīga muļķe. Varbūt jums liekas, Džeina, ka man nav ne jausmas, ko cilvēki runā visā Sentmērimīdā — visā grāfistē! Viņi visi kā viens runā, ka nav dūmu bez uguns, ka Arturam, ja jau tā meiča atrasta viņa bibliotēkas istabā, esot kaut kas jāzina par slepkavību. Cilvēki runā, ka tā meiča bijusi Artura mīļākā, ka viņa bijusi ārlaulības meita, ka viņa izspiedusi naudu no Artura, viņi runā visu, kas vien iešaujas prātā. Un tā tas turpināsies! Sākumā Arturs to neap-' tvers, viņš nezinās, kas noticis. Viņš ir tāds mīļš, vecs dumiķis, kas savu mūžu nedomās, ka cilvēki par viņu gudro kaut ko tamlīdzīgu. Pret viņu sāks izturēties noraidoši un uz viņu raudzīsies ar aizdomām — tas kaut ko nozīn\ē! — un mazpamazām viņam viss kļūs skaidrs, pēkšņi viņš būs satriekts un aizskarts līdz sirds dziļumiem, noslēgsies kā gliemezis čaulā un dienu no dienas to pacietīgi panesīs. Lai tas viņam tiktu aiztaupīts, es atbraucu šurp izokšķerēt par šo notikumu visu, ko vien spēšu. Sis noziegums ir jāatklāj! Ja tas netiks atklāts, tad visa Artura dzīve būs sagandēt^, un es neļaušu tam notikt. Neļaušu! Neļaušu! Neļaušu! — Brīdi klusējusi, viņa turpināja: — Es nepieļaušu, ka mīļais vecais zēns izcieš elles mocības par to, ko nav izdarījis. Vienīgi tāpēc, lai noskaidrotu patiesību, es atbraucu uz Deinmutu un atstāju viņu mājās vienu.

— Zinu, dārgā,— atteica mis Mārpla.— Tāpēc arī es esmu šeit.

17

Kādā klusā viesnīcas istabā Edvardss goddevīgi uzklausīja seru Henriju Kliteringu.

—  Es gribētu jums uzdot dažus jautājumus, Edvards, bet vispirms vēlos, lai jūs skaidri saprastu manu uzdevumu. Kādu laiku es biju policijas komisārs Skotlendjardā. Tagad esmu aizgājis pensijā. Kad notika šī traģēdija, jūsu kungs ataicināja mani. Viņš lūdza, lai es, likdams lietā savu prasmi un pieredzi, izdibinu patiesību.— Sers Henrijs apklusa. Edvardss, pievērsis sarunu biedram izbalējušās, gudrās acis, palocīja galvu.

— Taisnība, ser Henrij,— viņš sacīja.

Kliterings lēni un apdomīgi turpināja:

— Visos gadījumos, ko izmeklē policija, krietna tiesa informācijas katrā ziņā tiek noklusēta. Sī informācija tiek noklusēta aiz dažādiem iemesliem: tāpēc ka skar kādu ģimenes noslēpumu, ko neizpauž svešiem, tāpēc ka uzskata — tā neattiecas uz izmeklējamo lietu, tāpēc ka tā radītu neērtības sajutu un nepatikšanas ieinteresētajām pusēm.

—  Taisnība, ser Henrij,— Edvardss atkārtoja.

—  Es ceru, Edvards, ka tagad jūs pavisam skaidri izpralīsiet šī notikuma galvenos momentus. Nogalinātā meitene grasījās kjūt par mistera Džefersona adoptēto meitu. Diviem cilvēkiem bija iemesls parūpēties, lai tas nenotiktu. Šie divi cilvēki ir misters Geskels un misis Džefersone.

Sulaiņa acis īsu brīdi iemirdzējās.

—  Drīkstu jautāt, ser, vai viņi tiek turēti aizdomās? — viņš ievaicājās.

— Arests viņiem nedraud, ja jūs domājat to. Bet policija uz viņiem noteikti raudzīsies ar aizdomām, un tas tā turpināsies, līdz jautājums tiks noskaidrots.

—  Viņu stāvoklis nav patīkams, ser.

—  Ļoti nepatīkams. Lai tiktu pie patiesības, jāzina visi ar šo notikumu saistītie fakti. Daudz kas ir atkarīgs — tam jābūt atkarīgam — no mistera Džefersona un viņa ģimenes locekļu reakcijas, vārdiem un pat žestiem. Kā viņi jutās, kādas izjūtas viņi izpauda, kas tika teikts? Es lūdzu jums, Edvards, iekšēju informāciju — tādu iekšēju informāciju, kāda, iespējams, ir tikai jūsu rīcībā. Jūs pazīstat sava kunga noskaņojumu. Vērojot viņa garastāvokli, jūs droši vien zināt, kas to izraisījis. Es to vaicāju nevis kā policists, bet kā mistera Džefersona draugs. Citiem vārdiem sakot, ja kaut kas no tā, ko jūs man uzticēsiet, pēc manām domām, neattieksies uz lietu, es to nestāstīšu tālāk policijai.— Viņš apklusa.

—  Es jūs saprotu, ser,— Edvardss mierīgi sacīja. — Jūs vēlaties, lai es runāju pilnīgi atklāti, lai stāstu to, ko parastajā notikumu gaitā man nevajadzētu teikt un ko — piedodiet, ser,— jums ne prātā nenāktu klausīties.

— Jūs esat ļoti saprātīgs puisis, Edvards, — sers Henrijs noteica.— Tas ir tieši tas, ko es gribu.

Mirkli klusējis, Edvardss sāka runāt:

— Protams, misteru Džefersonu es tagad pazīstu diezgan labi. Kopā ar viņu esmu pavadījis ne mazums gadu. Un es viņu redzu ne tikai tajos brīžos, kad viņš ir labā omā, bet arī tad, kad viņš nevalda pār sevi. Sad tad, ser, es pats pie sevis esmu gudrojis, vai ir prātīgi tā cīnīties ar likteni, kā cīnījies misters Džefersons. Tas viņam bezgala dārgi maksājis, ser. Ja viņš dažreiz spētu ļaut vaļu jūtām, spētu būt nelaimīgs, vientuļš, salauzts vecs vīrs — nu, iespējams, ka tas galu galā būtu bijis viņam labāk. Taču tam viņš ir pārāk lepns. Viņš pat nomirs cīnoties — tāda ir viņa devīze. Bet kaut kas tāds, ser Henrij, noved pie neskaitāmām nervozām reakcijām. Izskatās, ka viņš ir labsirdīgs džentlmenis. Taču es esmu viņu redzējis nevaldāmu dusmu brīžos, kad viņš aiz niknuma gandrīz nespēj parunāt. Un viens, kas viņu uztrauca, bija viltus, ser.

— Vai jūs to sakāt aiz kāda īpaša iemesla, Edvards?

— Jā, ser. Jūs lūdzāt, ser, lai runāju pilnīgi atklāti.

— Tieši tā.

—  Nu, tad jāsaka, ser Henrij, ka, pēc manām domām, jaunā sieviete, par kuru misters Džefersons tik ļoti interesējās, nebija tā vērta. Vaļsirdīgi runājot, viņa bija vulgāra, aprobežota persona. Par misteru Džefersonu viņai bija maza bēda. Visa tā pieķeršanās un pateicības izrādīšana bija tīrā izlikšanās. Es nesaku, ka viņā slēpās kāds ļaunums, bet viņa nepavisam nebija tāda, kādu misters Džefersons viņu iedomājās. Tas bija dīvaini, ser, jo misters Džefersons ir džentlmenis ar asu prātu, cilvēkos viņš reti kad pievīlās. Bet, lūk, kad runa ir par jaunu sievieti, džentlmeņi vairs nespriež saprātīgi. Redzat, jaunā misis Džefersone, kurai viņš aizvien ļoti uzticējās un pret kuru juta simpātijas, šovasar stipri pārvērtās. Viņš to manīja un smagi pārdzīvoja. Redzat, viņš viņu mīlēja. Toties misters Marks viņam nekad nav visai paticis.

— Un tomēr viņš pastāvīgi dzīvoja kopā ar viņu? — sers Henrijs iestarpināja.

—  Jā, bet tas bija mis Rozamundes dēļ. Proti, misis Geskelas dēļ. Viņa bija mistera Džefersona acuraugs. Viņš viņu dievināja. Misters Marks bija Rozamundes virs. Viņš vienmēr domāja par Marku tikai tā.

— Un ja nu misters Marks būtu apprecējis kādu citu?

— Misters Džefersons, ser, būtu saniknojies.

Sers Henrijs iepleta acis.— Pat tā?

— Viņš to nebūtu izrādījis, bet tā būtu bijis. ""i

—  Un ja misis Džefersone būtu apprecējusies vēlreiz7

—  Misteram Džefersonam ari tas nebūtu pa prātam, ser.

—  Lūdzu, turpiniet, Edvards.

—  Es teicu, ser, ka misters Džefersons pieķērās šai jaunajai sievietei. Esmu ne vienreiz vien redzējis, ka tas atgadās ar kungiem, pie kuriem tiku kalpojis. Viņus pārņem tāda kā slimība. Viņi grib meiteni aizstāvēt, pasargāt un apbērt ar visādiem labumiem, bet deviņos gadījumos no desmit meitene pati lieliski prot rūpēties par sevi un dzenas tikai pēc pašlabuma.

— Tātad jums liekas, ka Rūbija Ķīna bija intrigante?

—  Nu, ser Henrij, būdama tik jauna, viņa bija pavisam nepiedzīvojusi, taču viņai patiešām netrūka dotību smalku intrigu vērpšanai, ja viņa, tā sakot, reiz labi iešūpotos. Pēc kādiem pieciem gadiem viņa būtu bijusi lietpratēja šajā spēlē.

—  Priecājos, ka dzirdēju jūsu domas par viņu,— sers Henrijs sacīja.— Tās ir vērtīgas. Vai jūs atceraties kādus starpgadījumus sarunā, kurā šis jautājums tika pārspriests starp misteru Džefersonu un viņa ģimenes locekļiem?

—  Pārrunu bija ļoti maz, ser. Misters Džefersons paziņoja, kas viņam padomā, un apslāpēja visus protestus. Tas ir, viņš apklusināja misteru Marku, kurš izteicās kaut cik vaļsirdīgi. Misis Džefersone daudz nerunāja — viņa ir klusa rakstura lēdija —, tikai centās pārliecināt viņu, ka neko nevajag darīt lielā steigā.

Sers Henrijs palocīja galvu.— Vai vēl kaut kas? Kāda bija meitenes nostāja?

Es to nosauktu par gavilējošu, ser Henrij,— sulainis ar klaju nepatiku novilka.

—  Ak jūs sakāt — gavilējoša? Vai jums nav pamata domāt, Edvards, ka,— sers Henrijs cītīgi pūlējās atrast Edvardsam pieņemamu izteiksmes veidu,— ka… hm . . . viņas jūtas bija saistītas kaut kur citur?

Misters Džefersons nelika priekšā laulības, ser Viņš gatavojās viņu adoptēt.

— Jautājums lai paliek, tikai atmetiet vārdus «kaut kur citur». ,

—  Viens notikums bija, ser, — sulainis nesteidzīgi stāstīja.— Gadījuma pēc es biju tā aculiecinieks.

— Jauki. Pastāstiet man par to.

— Varbūt tur nekā nav, ser. Nekas iiels jau nenotika — vienīgi reiz, jaunajai sievietei atverot rokassomiņu, no tās izkrita maziņš momentuzņēmums. Misters Džefersons to paņēma un noprasīja: «Hei, mincit, kas tas tāds, ko?»

Momentuzņēmumā bija redzams jauns vīrietis, ser, tumšmatains jauns vīrietis ar diezgan nekārtīgu frizūru un gaužām slikti sasietu kaklasaiti. Mis Ķīna izlikās, ka viņa par to neko nezina. Viņa atbildēja: «Man nav ne jausmas, Džefij. Ne mazākās jausmas. Nezinu, kā tas varēja nokļūt manā somiņā. Es to tur neieliku.»

Nu, misters Džefersons, ser, nebija galīgs muļķis. Sis stāsts īsti lāgā neizklausījās. Viņš izskatījās sadusmots, uzacis stipri noslīga uz leju, un balss skanēja skarbi, kad viņš teica: *Nu, nu, mincоt, nu, nu! Gan jau tu gluži labi zini, kas tas ir.» Viņa veicīgi mainīja taktiku, ser. Izskatījās sabijusies. Tad sacīja: «Tagad es viņu tiešām pazīstu. Sad tad viņš te atnāk, un mēs esam dejojuši. Viņa vārdu es nezinu. Tas dumjais idiots droši vien kādreiz būs iegrūdis savu fotogrāfiju manā somiņā. Sie zēni ir par daudz dumji, lai tos ņemtu par pilnu.» Atmetusi galvu, viņa iesmējās un novērsa uzmanību uz citu pusi. Bet stāsts nebija ticams, kā jums šķiet? Un nedomāju, ka misters Džefersons tam pilnīgi noticēja. Pēc tam viņš pāris reižu uzmeta viņai caururbjošu skatienu un dažkārt, ja viņa bija izgājusi, vaicāja, kur viņa bijusi.

— Vai jūs kādreiz esat redzējis fotogrāfijas oriģinālu kaut kur viesnīcā? — sers Henrijs taujāja.

—  Liekas, neesmu redzējis, ser. Protams, es maz uzturos apakšstāvā, kopējās telpās.

529

Sers Henrijs saprotoši palocīja galvu. Viņš uzdeva vēl dažus jautājumus, bet neko vairāk Edvardss neva- reja viņam pastāstīt.

Deinmutas policijas iecirknī vecākais inspektors Hār- pers izjautāja Džesiju Deivisu, Florensu Smolu, Beatrisi Henikeru, Mēriju Praisu un Liliānu Ridžveju. Meitenes bija gandrīz vienā vecumā, ar nedaudz atšķirīgām domāšanas spējām. Viņu vidū atradās gan grāfistes dižmaņu, gan fermeru un veikalu īpašnieku meitas. Visas bez izņēmuma stāstīja vienu un to pašu. Pamela

IR 472

Rīvsa izturējusies tieši tāpat kā parasti; viņa nevienai neesot neko teikusi, vienīgi to, ka iešot uz Vulvorta veikalu un braukšot mājās ar kādu vēlāku autobusu.

Vecākā inspektora Hārpera kabineta stūrī sēdēja kāda dāma jau krietni gados. Meitenes viņu diez vai pamanīja. Ja ari pamanīja, tad, iespējams, nobrīnījās, kas tā tāda varētu būt. Viņa noteikti nebija policijas dienestā. Varbūt meitenes uzskatīja, ka vecīgā dāma, tāpat kā viņas, ir nopratināma lieciniece. Pēdējā meitene izgāja. Vecākais inspektors Hārpers noslaucīja pieri un pagriezās apkārt, lai paraudzitos uz mis Mārplu. Viņa skatiens pauda jautājumu, taču bez jebkādām cerībām. Tomēr mis Mārpla moži sacīja:

— Es gribētu runāt ar Florensu Smolu.

Vecākais inspektors izbrīnā iepleta acis, tomēr

pamāja ar galvu un piespieda zvana pogu. Ienāca policists. Hārpers izrīkoja:

— Florensu Smolu!

Policists atkal ielaida meiteni kabinetā. Viņa bija turīga fermera meita — gara auguma meitene ar gaišiem matiem, diezgan muļķīgu muti un izbiedētām brūnām acīm. Sažņaugtās rokas liecināja par viņas satraukumu. Vecākais inspektors Hārpers pameta acis uz mis Mārplu, kas apstiprinoši palocīja galvu. Vecākais inspektors piecēlās.

—  Sī dāma uzdos jums dažus jautājumus,— viņš paziņoja, tad izgāja, aizvērdams aiz sevis durvis.

Florensa nemierīgi lūkojās mis Mārplā. Meitenes acis stipri atgādināja teļu acis viņas tēva fermā.

— Sēdies, Florensa! — mis Mārpla noteica.

Florensa Smola paklausīgi apsēdās. Pati to neapjauz-

dama, viņa pēkšņi jutās brīvāk un mierīgāk. Svešo un biedējošo policijas iecirkņa atmosfēru nomainīja kaut kas pazīstamāks — pierastais pavēles tonis, kādā runā cilvēks, kura pienākums ir dot rīkojumus.

—  Vai saproti, Florensa, ka ir ārkārtīgi svarīgi, lai būtu zināms viss par nabaga Pamelas gaitām viņas nāves dienā? — mis Mārpla vaicāja.

Florensa nomurmināja, ka viņa saprotot gaužām labi.

—  Un es esmu pārliecināta — tu gribi darīt visu iespējamo, lai palīdzētu?— Florensas acīs jautās piesardzība, kad viņa attrauca, ka, protams, gribot.— Informācijas noklusēšana ir ļoti nopietns pārkāpums,— mis Mārpla brīdināja.

Pirksti meitenes klēpī nemierīgi kustējās. Pāris reižu viņa norīstījās, itin kā kaut kas būtu iespriedies kaklā.

— Varu tevi aizbildināt,— turpināja mis Mārpla, — jo, saskaroties ar policiju, tu, gluži dabiski, uztraucies. Tu ari baidies, ka tevi varētu vainot par to, ka neesi runājusi agrāk. Varbūt tu baidies, ka tevi varētu vainot arī tāpēc, ka tu toreiz neatturēji Pamelu. Bet tev jābūt drosmīgai meitenei un visā vaļsirdīgi jāatzīstas. Ja tu tagad liegsies stāstīt to, ko zini, tas patiešām izvērtīsies par bezgala nopietnu pārkāpumu — bezgala nopietnu, būtībā par nepatiesu liecību — un tādēļ, kā tev zināms, tevi var ielikt cietumā.

—  Es … es ne …

— Nu neizlokies, Florensa! — mis Mārpla enerģiski izsaucās. — Tūlīt pat izstāsti man visu! Pamela negāja uz Vulvorta veikalu, vai ne? — Florensa, ar izkaltušu mēli nolaizījusi lūpas, lūdzoši raudzījās mis Mārplā — kā dzīvnieks, ko grasās nokaut. — Tur bija kāds sakars ar filmām, vai ne? — mis Mārpla tincināja.

Florensas sejā parādījās milzīgs atvieglojums, kam jaucās klāt godbijība. Aizliegumi atkāpās.— Jā! — viņa izelsa.

— Tā jau es domāju, — mis Mārpla novilka. — Tagad, lūdzu, izstāsti man visus sīkumus!

Florensas vārdi plūda straumēm.— Ai, savu mūžu neesmu bijusi tā uztraukusies. Redzat, es nosolījos Pamai, ka nekad neteikšu nevienam ne vārda. Un, pēc tam kad viņu atrada pilnīgi sadegušu tajā automašīnā — ai, tas bija šausmīgi, un man likās, ka es dabūšu galu,— man bija tāda jušana, ka es esmu pie visa vainīga. Man vajadzēja viņu atrunāt. Tikai es nekad neiedomājos, pat īsu brītiņu arī ne, ka tur kaut kas nav kārtībā. Un tad man prasīja, vai tajā dienā viņa bijusi tāda pati kā parasti, un, pirms biju paspējusi padomāt, es pateicu «jā». Un, nepateikuši neko tajā reizē, es neaptvēru, kā varētu pasacīt kaut ko vēlāk. Un galu galā es jau arī neko nezināju — nudien ne, tikai to, ko Pama man pastāstīja.

—  Ko Pama tev pastāstīja?

18*

—  Tas bija ceļā uz gaidu sanāksmi, kad mēs gājām pa taku uz autobusu. Viņa man prasīja, vai es protot glabāt noslēpumu, un es atbildēju, ka protu, un viņa man lika zvērēt, ka nevienam neko nestāstīšu. Pēc sanāksmes viņa gatavojās iet uz Deinmutu, lai piedalītos kinoizmē-

531

ģinājumā. Viņa bija satikusi kādu kinorežisoru, kas tikko atbraucis no Holivudas. Viņam nepieciešams noteikts tips, un viņš teicis Pamai, ka viņa esot tieši tāda, kādu viņš meklējis. Taču viņš brīdinājis, lai viņa ar to īpaši nerēķinoties. Nevarot neko droši pateikt, viņš sacījis, kamēr neesot redzēts, cik fotogēnisks ir cilvēks. Varbūt nekas neiznākšot. Viņš sacījis, ka tā esot sava veida Bergneres[9] loma. Tai vajadzīga pavisam jauna meitene. Jātēlojot skolniece, kas apmainās vietām ar rēvijas mākslinieci un taisa brīnišķīgu karjeru. Pama ir spēlējusi skolā uzvestajās ludziņās un ir trakoti laba aktrise. Viņš sacījis — varot redzēt, ka viņa prot tēlot, bet viņai vajagot krietni daudz mācīties. Viņš teicis, ka tā nebūšot nekāda izprieca, bet gan grūts darbs. Vai viņa domājot, ka spēšot to izturēt?

Florensa Smola pieklusa, lai ievilktu elpu. Mis Mār- plai, klausoties neskaitāmu romānu un kinoscenāriju pārstāstu, kļuva diezgan nelabi. Pamela Rīvsa, tāpat kā vairums citu meiteņu, bez šaubām, bija brīdināta neielaisties sarunās ar svešiniekiem, bet ekrāna valdzinājums to visu, bez šaubām, lika aizmirst.

— Viņš bijis pilnīgi lietišķs, runājot par šo ieceri,— Florensa turpināja. — Sacījis — ja mēģinājums būšot veiksmīgs, viņa saņemšot kontraktu, un sacījis — tā kā viņa esot jauna un nepiedzīvojusi, tad vajadzētu ļaut, lai līgumu pirms parakstīšanas izskata advokāts. Bet lai viņa neizpļāpājot, ka to ieteicis viņš. Viņš noprasījis, vai viņai būšot nepatikšanas ar vecākiem, un Pama sacījusi, ka laikam būšot, un viņš sacījis: «Nu, protams, tādas grūtības vienmēr rodas katram, kas ir tik jauns kā jūs, bet, man šķiet, ja viņiem ieteiktu apdomāt, ka šī ir brīnišķīga izdevība, kāda gadās tikai pa simt gadiem reizi, viņi novērtētu to saprātīgi.» Bet, viņš teicis, nekādā ziņā neesot nozīmes pārrunāt šo jautājumu, iekams viņi paši nezinot kinoizmēģinājuma rezultātus. Lai viņa nejūtoties vīlusies, ja tas neizdošoties. Viņš stāstījis viņai par Holivudu un Vivjenu Lī2 — kā viņa pēkšņi iekarojusi Londonu un kā šādi spoži kāpieni slavas kalnā tiešām notiekot. Viņš pats esot atgriezies no Amerikas, lai sadarbotos ar Lenvilas studiju un sapurinātu angļu filmsabiedrtbas.

Mis Mārpla pamāja ar galvu.

— Tātad viss bija norunāts,— Florensa turpināja. — Pēc sanāksmes Pamai bija jāiet uz Deinmutu un jāsatiekas ar viņu viesnīcā, un viņš viņu aizvedīšot uz studiju — Deinmutā viņiem esot neliela izmēģinājumu studija, tā viņš viņai stāstījis. Izdarīšot mēģinājuma uzņēmumus, un pēc tam viņa varēšot laikā pagūt uz autobusu mājup. Viņa varot teikt, ka bijusi iepirkties, un pēc dažām dienām viņš viņai paziņošot mēģinājuma rezultātus, un, ja tie būšot labi, boss, misters Hārmstei- ters atbraukšot aprunāties ar viņas vecākiem.

Nu, saprotams, tas izklausījās par daudz brīnišķīgi! Fs biju zaļa aiz skaudības. Visu sanāksmes laiku Pama sēdēja, ne aci nepamirkšķinot,— mēs aizvien saucam viņu par īstu sfinksu. Tad, kad viņa sacīja, ka iešot uz Deinmutu iepirkties pie Vulvorta, viņa tikai pamirkšķināja man ar aci.

Redzēju viņu aizejam pa taku.— Florensa sāka raudāt.— Man vajadzēja viņu apstādināt! Man vajadzēja viņu apstādināt! Man vajadzēja zināt, ka kaut kas tāds nevar būt patiess! Man vajadzēja kādam to izstāstīt! Ak vai, kaut es būtu mirusi!

—  Nu, neraudi!— Mis Mārpla paplikšķināja viņai pa plecu.— Ir jau labi. Neviens tevi nevainos, Florensa. Tu rīkojies pareizi, pastāstīdama man visu.

Kādu brīdi mis Mārpla veltīja tam, lai uzmundrinātu satraukto bērnu.

Pēc piecām minūtēm viņa jau klāstīja meitenes stāstījumu vecākajam inspektoram Hārperam, kurš savilka ļoti bargu seju.

—  Slīpētais velns! — viņš izsaucās.— Viņš man nekur nespruks! Sis stāsts parāda visu diezgan atšķirīgā gaismā.

— Jā, tā ir.

Hārpers iesāņus paraudzījās viņā.— Vai tas jūs nepārsteidz?

—  Kaut ko tamlīdzīgu es gaidīju,— mis Mārpla atbildēja.

—  Kas jūs vedināja izjautāt tieši šo meiteni? — vecākais inspektors Hārpers ziņkāri vaicāja.— Viņas visas izskatījās līdz nāvei pārbijušās un, cik varēju spriest, cita no citas ne drusku neatšķīrās.

—  Ar meitenēm, kas pūš miglu acīs, jums nav tik lielas pieredzes kā man,— mis Mārpla lēnīgi noteica.— Florensa, ja atceraties, skatījās jums tieši virsū, stāvēja ļoti stīvi un tikai mīņājās no vienas kājas uz otru tāpat kā pārējās meitenes. Bet jūs viņu nenovērojāt, kad viņa gāja ārā pa durvīm. Tad es uz vietas zināju, ka viņai ir kaut kas slēpjams. Viņu sasprindzinājums gandrīz vienmēr pārāk ātri atslābst. Tā allaž notika ar manu mazo kalponīti Dženetu. Viņa mēdza pavisam pārliecinoši paskaidrot, ka kēksa pārpalikumu nograuzušas peles, bet, izejot no istabas, aizvien nodeva pati sevi ar smīkņāšanu.

—  Esmu jums gaužām pateicīgs,— sacīja Hārpers. Tad viņš, domās nogrimis, piebilda: — Tātad Lenvilas studija?

Mis Mārpla klusēdama piecēlās no krēsla.

—  Diemžēl,— viņa paziņoja,— man jāsteidzas projām. Ļoti priecājos, ka spēju jums palīdzēt.

— Vai jūs dosieties atpakaļ uz viesnīcu?

— Jā, lai sakravātos. Man jāatgriežas Sentmērimīdā pēc iespējas ātri. Man tur daudz kas darāms.

18

Mis Mārpla izgāja pa savas viesistabas divviru stikla durvīm, kas veda dārzā, tipināja pa labi kopto celiņu ārā pa dārza vārtiņiem, iekšā pa mācītāja mājas dārza vārtiņiem un, šķērsojusi mācītāja mājas dārzu, nonāca pie viesistabas loga, kur viegli pieklaudzināja pie rūts. Vikārs savā kabinetā bija aizņemts ar svētdienas sprediķa sacerēšanu, bet vikāra jaunā un glītā sieva apbrīnoja savas atvases pārvietošanos pāri paklājam kamīna priekšā.

— Vai drīkstu ienākt, Grizelda?

— Ak, lūdzu, mis Mārpla! Palūkojieties tik uz Dei- vidu! Viņš tā dusmojas, tāpēc ka prot rāpot vienīgi atmuguriski. Viņš grib kaut kur nokļūt, bet, jo vairāk pūlas, jo vairāk virzās atpakaļ — tieši ogļu kastē!

— Viņš ir bezgala jauks,. Grizelda.

— Nav slikts, vai ne? — sacīja jaunā māmiņa, cenzdamās izskatīties vienaldzīga.— Saprotams, es ar viņu

daudz ncnoņemos. Visas grāmatas apgalvo, ka bērnus Iespējami daudz jāatstāj savā vaļā. f — Ļoti prātīgi, dārgā, — mis Mārpla piekrita,

- Khm . . . es atnācu pajautāt, vai jūs patlaban vācat ziedojumus kādam īpašam nolūkam.

Vikāra sieva pievērsa viņai diezgan izbrīnītu skatienu.

' — Vai, vācam gan daudz kam!—viņa mundri attrauca.— Vienmēr ir kaut kam jāvāc.— Viņa sāka skaitīt uz pirkstiem, kādam nolūkam vācami ziedojumi:

Flotes atjaunošanas fondam, Sentdžailza misijai, mušu labdarības tirdziņam nākamajā trešdienā, neprecētajām mātēm, skautu izbraukumam, rokdarbnieču biedrībai un — pēc bīskapa aicinājuma — dziļūdens zvejniekiem. .

[ — Jebkurš no tiem derēs,— mis Mārpla sacīja. — Man ienāca prātā, ka es varētu drusku pastaigāt apkārt — zināt, ar reģistrācijas grāmatu —, ja jūs pilnvarotu mani to darīt.

— Vai jums ir kaut kas aiz ādas? Man šķiet, ka tā ir. Saprotams, es jūs pilnvaroju. Vāciet ziedojumus labdarības tirdziņam — būtu brīnišķīgi saņemt mazliet īstas naudas, nevis tos drausmīgos sauso smaržu maisiņus, jocīgos rakstāmspalvu slaukāmos, drūmās bērnu kleitiņas un putekļu lupatas, kas visas sasietas tā, lai izskatītos pēc lellēm… Droši vien,— turpināja Gri- zelda, pavadot savu viešņu līdz stikla durvīm,— jūs negribēsiet man pastāstīt, ko tas viss nozīmē.

—  Vēlāk, mana dārgā,— mis Mārpla, steidzoties projām, atvairījās.

Nopūzdamās jaunā māmiņa atgriezās pie paklāja kamīna priekšā un, lai realizētu savus stingros nevērības principus, iebakstīja dēlēnam trīs reizes puncltī, bet viņš satvēra viņas matus un raustīja tos, gavilējoši spiegdams. Tad viņi ņēmās kūleniski velties, līdz atvērās durvis un mācītāja mājas kalpone pieteica pašu ietekmīgāko draudzes locekli, kurai nepatika bērni:

—  Kundze ir iekšā.

To dzirdēdama, Grizelda piecēlās sēdus un mēģināja izskatīties cienīga un vairāk līdzināties tādai, kādai vajadzētu būt vikara laulātajai draudzenei.

Mis Mārpla, satvērusi rokā mazu, melnu grāmatiņu, kurā bija ar zīmuli izdarīti ieraksti, ņipri soļoja pa ciemata ielu, līdz nonāca pie ceļu krustojuma. Tur viņa nogriezās pa kreisi un devās garām «Zilajam mežakui- lim», līdz nokļuva pie Cetsvērtas, citiem vārdiem sakot, pie «mistera Bukera jaunās mājas». Viņa iegāja pa vārtiem un, tikusi pie parādes durvīm, ņēmās enerģiski klaudzināt. Durvis atvēra blondā, jaunā sieviete, vārdā Dina Lī. Viņa nebija uzkrāsojusies tik rūpīgi kā parasti un izskatījās pat drusciņ apsmulusi. Ģērbusies viņa bija pelēkās, platās biksēs un koši zaļā džemperi.

—  Labrīt!— mis Mārpla možā un jautrā balsī sveicināja.— Vai drīkstu ieiet uz brītiņu?— Runādama viņa spraucās uz priekšu, tā ka Dinai Lī, kuru šis apciemojums bija apmulsinājis, nebija laika apdomāties.— Ļoti pateicos,— teica mis Mārpla, mīlīgi uzsmaidīdama viņai un diezgan piesardzīgi apsēzdamās uz veclaicīga bambusa krēsla.— Pavisam silta diena šim gadalaikam, vai ne? — mis Mārpla turpināja, joprojām izstarodama sirsnību.

—  Jā, protams! Pavisam silta! — izsaucās mis Lī. Būdama neziņā, kā izturēties šajā situācijā, viņa atvēra kārbiņu un piedāvāja viešņai:— Hm .. . vai nevēlaties cigareti?

—  Liels paldies, bet es nesmēķēju. Zināt, es tikai iegriezos, lai palūkotos, vai jūs nevarētu palīdzēt mūsu labdarības tirdziņam nākamajā trešdienā.

—  Labdarības tirdziņam? — Dina Lī pārjautāja kā cilvēks, kas atkārto kādu teicienu svešvalodā.

—  Mācītāja mājā,— piebilda mis Mārpla.— Nākamajā trešdienā.

—  Ak! — Mis Lī mute pavērās.— Diemžēl es nevaru …

—  Pat ne mazītiņu iemaksu — varbūt puskronu? — Mis Mārpla parādīja savu nelielo grāmatiņu.

—  Hm … hm … nu, jā. Man šķiet, to es varētu atļauties.— Izskatīdamās atvieglota, jaunā sieviete pagriezās un sāka rakāties pa rokassomiņu.

Mis Mārpla vērīgām acīm appētīja istabu.

—  Es redzu, ka jums kamīna priekšā nav paklāja,— viņa noteica. Dina Lī, apsviedusies apkārt, platām acīm raudzījās runātājā. Viņa nevarēja nemanīt, ka vecā dāma ir pievērsusi viņai ārkārtīgi pētošu skatienu, bet tas neizraisīja viņā nekādas citas emocijas kā vieglu īgnumu. Mis Mārpla to ievēroja.— Jūs zināt, tas ir diezgan bīstami,— viņa brīdināja.— Dzirksteles izlido un atstāj pēdas tepiķi.

«Ērmota, veca tenku vācele,» Dina nodomāja, bet skaļi viņa gluži laipni, kaut gan diezgan nenoteikti atbildēja:

— Viens te parasti bija. Nezinu, kur tas noklīdis.

—      Droši vien, — mis Mārpla piemetināja,— tas bija pūkains, vilnains paklājs?

—      Aitādas,— atsvieda Dina.— Tieši pēc aitas arī izskatījās.— Tagad viņa uzjautrinājās. «Ekscentriska večiņa,» Dina nosprieda. Viņa sniedza puskronu. — Lūdzu!

—      Vai, paldies, mana dārgā!— Mis Mārpla paņēma naudu un atšķīra mazo grāmatiņu.— Hm .. . kādu vārdu lai es ierakstu?

Dinas acis pēkšņi kļuva spīvas un nicīgas. «Glūnīgā, vecā kaķe,» viņa domāja. «Atnākusi tikai tāpēc — okšķerēt, lai būtu ko tenkot.» Skaidri un ar ļaunu prieku atskanēja atbilde:

— Mis Dina Lī.

Mis Mārpla neatlaidīgi lūkojās viņā.

—       Sī ir mistera Bezila Bleika kotedža, vai ne? — viešņa noprasīja.

—      Jā, un es esmu mis Dina Lī!— Viņas balsī jautās izaicinājums, galva bija atmesta atpakaļ, zilās acis meta zibeņus.

Gaužām neatlaidīgi mis Mārpla vērās viņā.

—      Vai jūs man atļautu dot jums padomu, kaut gan iespējams, ka jūs to uzskatīsiet par nekautrīgu?

—       Es to uzskatīšu par nekautrīgu. Labāk nesakiet neko.

—      Tomēr, — mis Mārpla turpināja, — es runāšu. Gribu dot jums padomu — ārkārtīgi nopietni, turpmāk ciematā nelietojiet savu pirmslaulību uzvārdu.

Dina stingi skatījās mis Mārplā.

— Ko… ko jūs gribat teikt? — viņa izstomīja.

—       Ļoti drīz,— mis Mārpla sirsnīgi sacīja,— jūs varbūt izjutīsiet vajadzību pēc visas līdzjūtības un labvēlības, ko vien spēsiet atrast. Arī jūsu vīram būs svarīgi, lai par viņu būtu labās domās. Jaunlaiku paradumu neskartos lauku apvidos valda aizspriedums pret cilvēkiem, kas dzīvo kopā neprecējušies. Man šķiet, izlikšanās, ka tieši to jūs darāt, jums abiem sagādāja krietnu uzjautrinājumu. Tas atturēja cilvēkus no saskares ar jums, tādēļ «kašķīgas vecenes», kā, manuprāt, tās tiek dēvētas jūsu sarunās, jūs neapgrūtināja. Tomēr ari no kašķīgām vecenēm ir savs labums.

—  Kā jūs zinājāt, ka mēs esam precējušies? — Dina ieprasījās.

Mis Mārplas smaids pauda pārmetumu.

— Ai, mana dārgā!— Viņa nopūtās.

—  Nē, bet kā jūs zinājāt?— Dina neatlaidās.— Jūs taču .. . jūs taču nebraucāt uz Somersethauzu1 ?

Mis Mārplas acīs pavīdēja mirklīgs zibsnis.

—  Uz Somersethauzu? Nē jel! Bet to nemaz nebija grūti uzminēt. Jūs zināt, ciematā nekas nepaliek apslēpts. Tās … hm … tās jūsu savstarpējās ķildas … ir raksturīgas laulību sākumposmam. Pavisam .. . pavisam ne tādas kā nelikumīgās attiecībās. Jūs zināt, stāsta — un, pēc manām domām, pilnīgi pareizi —, ka pa īstam bojāt kādam nervus var tikai tad, ja cilvēks ir apprecējies. Kad nav nekādu . .. nekādu likumīgu saišu, cilvēki ir daudz uzmanīgāki; viņiem joprojām jāpārliecina vienam otru, cik mierīga un laimīga ir dzīve. Jūs saprotat, viņiem jāattaisno sevi. Viņi neiedrošinās ķildoties. Precētiem ļaudīm, kā esmu novērojusi, tīri labi patīk cīniņi un … hm .. . tiem sekojošie izlīgumi.— Acīm vēlīgi iedzirkstoties, viņa pieklusa.

—  Nu, es…— Dina aprāvās un sāka smieties. Tad apsēdās un aizdedzināja cigareti.— Jūs esat gluži apbrīnojama!— viņa izsaucās.— Bet kāpēc jūs gribat, lai mēs vaļsirdīgi atzīstamies un iemantojam cienījamu stāvokli?

Mis Mārplas seja uzreiz apmācās.

—  Tāpēc, ka patlaban jūsu vīru kuru katru mirkli var apcietināt par slepkavību,— viņa paskaidroja.

19

Kādu brīdi Dina platām acīm lūkojās mis Mārplā. Tad neticīgi ievaicājās:

—  Bezils? Slepkavība? Jūs jokojat?

' Nams Londonā, Temzas krastā, kur izvietota Nodokļu pārvalde un glabājas dokumenti par visu valsts pilsoņu dzimšanu, laulībām un miršanu kopš 1838. gada. (Tulk. piezīme.)

—  Nē, nebūt ne. Vai jūs neesat lasījusi avīzes?

Dina aizturēja elpu.

—       Jūs domājat to meiteni viesnīcā «Majestic»? Vai jūs domājat, ka Bezilu tur aizdomās par viņas noslepkavošanu?

— Jā.

— Bet tas ir blēņas!

Arā iedūcās automašīna, skaļi noklaudzēja vārtiņi. Bezils Bleiks atrāva durvis un, nesdams dažas pudeles, ienāca istabā.

—       Dabūju džinu un vermutu,— viņš ierunājās.— Vai tu…— Viņš, pievērsis skeptisku skatienu stīvi un taisni sēdošajai viešņai, pēkšņi apklusa.

Dina aizelsusies sāka bērt vārdus:

—       Vai viņa ir jukusi? Viņa apgalvo, ka tevi tūlīt apcietināšot' par tās meitenes, Rūbijas Ķīnas, slepkavību.

—       Ak dievs! — Bezils Bleiks ievaidējās. Pudeles, iz- šļukušas viņam no rokām, nokrita uz dīvāna. Grīļīgiem soļiem aizkļuvis līdz krēslam, viņš atzvēlās tajā un paslēpa seju plaukstās.— Vai dieviņ! Vai dieviņ! — viņš atkārtoja.

Dina metās pie Bezila, satvēra viņa plecus.

—       Bczil, paskaties uz mani! Tā nav taisnība! Es zinu, tā nav taisnība! Es tam neticu ne mirkli!

Bezila roka pacēlās un cieši satvēra viņējo.

—  Paldies tev, mīļā!

—       Bet kāpēc viņiem vajadzētu domāt. .. Tu viņu pat nepazini, vai ne?

—  Kā nu ne, pazina gan,— mis Mārpla iestarpināja.

—       Klusē, vecā ragana! — Bezils nikni nošņāca. — .. . Klausies, Dina, mīļā! Es viņu tikpat kā nepazinu. Nejauši satiku pāris reižu viesnīcā «Majestic». Tas ir viss — zvēru, tas ir viss!

—       Nesaprotu,— Dina apjukusi nomurmināja.— Kāpēc tad vajadzētu turēt aizdomās tevi?

No Bezila lūpām izlauzās vaids. Aizsedzis ar plaukstām acis, viņš šūpojās krēslā uz priekšu un atpakaļ.

—       Ko jūs izdarījāt ar paklāju kamīna priekšā? — vaicāja mis Mārpla.

Atbilde nāca bez apdomāšanās:

—  Iegrūdu to atkritumu spainī.

—      Tā bija muļķība,— mis Mārpla satraukti noburkšķēja,— ārkārtīga muļķība. Labus kamīna paklājus cilvēki neliek atkritumu spaiņos. Laikam paklājā bija ieķērusies vizuļi no viņas tērpa?

— Jā, es tos nevarēju izdabūt ārā.

—  Par ko tu tur runā? — Dina iekliedzās.

—  Paprasi viņai,— Bezils īdzīgi novilka.— Liekas, viņa par to zina itin visu.

—  Ja gribat, es jums pastāstīšu, kas, manuprāt, notika,— mis Mārpla piedāvājās.— Palabojiet mani, mister Bleik, ja es kļūdīšos. Domāju, viesībās neganti sastrīdējies ar sievu un varbūt pavairāk .. . hm . .. iestiprinājies, jūs atbraucāt uz šejieni. Nezinu, cikos jūs te ieradāties.

— Apmēram divos naktī,— Bezils Bleiks nīgri izmeta.— Vispirms gribēju braukt uz pilsētu, bet tad, aizdrāzies līdz priekšpilsētai, mainīju savu nodomu. Domāju, ka Dina varētu sekot man uz šejieni. Tā nu es atbraucu šurp. Visa māja bija tumša. Es atvēru durvis, ieslēdzu gaismu un ieraudzīju … un ieraudzīju…— Viņš norīstījās un apklusa.

— Jūs ieraudzījāt meiteni guļam kamīna priekšā uz paklāja,— turpināja mis Mārpla.— Meiteni baltā vakartērpā, nožņaugtu. Nezinu, vai jūs viņu tad pazināt. ..

Bezils Bleiks sparīgi papurināja galvu.

— Uzmetis pirmo skatienu, es uz viņu vairs nespēju palūkoties; viņas seja bija viscaur zila, pietūkuši, viņa bija mirusi pirms kāda laika un atradās te — manā dzīvojamā istabā!— Viņš nodrebinājās.

— Protams, jūs nebijāt īsti labā formā,— mis Mārpla lēnīgi piebilda.— Jūs bijāt iereibis, un jūsu nervi nav no stiprajiem. Man šķiet, jūs pārņēma panika. Jūs nezinājāt, ko darīt. . .

—  Es iedomājos, ka kuru katru mirkli var ierasties Dina. Un viņa atradīs mani kopā ar līķi — ar meitenes līķi — un domās, ka esmu to nogalinājis. Tad man iešāvās prātā kāda doma. Tobrīd tā likās — pats nezinu, kāpēc, — laba. Es nolēmu: «Ielikšu viņu vecā Bentrija bibliotēkas istabā. Sasodītais uzpūtīgais, vecais tukšpau- ris, vienmēr skatās uz mani no augšas, izsmej mani, ka es esot mākslinieks un mīkstčaulīgs radījums. Tā tam uzpūtīgajam vecajam rupucim vajag!» es nospriedu. «Viņš izskatīsies pēc stulbeņa, kad viņa kamīna priekšā uz paklāja tiks atrasta beigta skaistule.» Jūs zināt,— aizkustinoši vēlēdamies paskaidrot, viņš papildināja, — es tobrīd biju mazliet jautrā prātā. Tas man no tiesas likās neapšaubāmi jocīgi. Vecais Bentrijs ar beigtu blondīni.

—  Jā, jā,— mis Mārpla noteica.— Mazajam Tomijam Bondam bija gandrīz tāds pats nodoms. Diezgan jūtīgs zēns ar mazvērhbas kompleksu, viņš teica, ka skolotāja viņam vienādiņ piesienoties. Viņš ielika pulkstenī vardi, un tā izlēca laukā, skolotājai virsū. Jūs bijāt tieši tāds pats,— mis Mārpla runāja tālāk,— tikai līķi, saprotams, ir kaut kas nopietnāks nekā vardes.

Bezils atkal izdvesa vaidu.

—  Līdz rītam atskurbu. Apjēdzu, ko esmu izstrādājis. Aiz bailēm biju kā sastindzis. Un tad šeit ieradās policija — vēl viens sasodīti uzpūtīgs ēzelis, policijas prefekts. Viņš man iedvesa bailes, un savu izbīli spēju apslēpt vienīgi ar drausmīgu rupjību. Visas šīs jezgas vidū atbrauca Dina.

Dina pameta skatienu laukā pa logu.— Pašlaik piebrauc automašīna. Tajā sēž vīrieši.

— Manuprāt, policija,— mis Mārpla secināja.

Bezils Bleiks piecēlās. Pēkšņi viņš kļuva gluži mierīgs un apņēmīgs. Viņš pat pasmaidīja.

—  Tātad man no tā neizbēgt, vai ne? Labi, Dina, mīlulīt, saglabā mieru. Sazinies ar veco Simsu — viņš ir ģimenes advokāts — un dodies pie mātes, pastāsti viņai par mūsu laulībām. Viņa nekodīs. Un neraizējies. Es to neizdarīju. Tātad saproti, mīļā, viss noteikti būs labi.

Pie kotedžas durvīm atskanēja klauvējiens. Bezils iesaucās:— Iekšā!

Istabā ienāca inspektors Sieks ar kādu vīrieti. Viņš noprasīja:— Misters Bezils Bleiks?

— Jā.

—  Man ir orderis jusu apcietināšanai, jo jus tiekat apsūdzēts Rūbijas Ķīnas noslepkavošanā 20. septembra naktī. Brīdinu, ka viss, ko jūs turpmāk sacīsiet, tiks izmantots kā liecība pret jums. Tagad, lūdzu, sekojiet man! Jums tiks dotas visas iespējas sazināties ar savu aizstāvi.

Bezils pamāja ar galvu. Viņš lūkojās uz Dinu, bet nepieskārās viņai.

— Uz redzēšanos, Dina!— viņš atsveicinājās.

«Nekauņa,» inspektors Sieks nosprieda. Ieraudzījis

mis Mārplu, viņš drusku palocījās, izmeta «Labrīt!» un klusībā nodomāja: «Slīpēta veca kaķene, viņu neapve- dīs ap stūri. Labi gan, ka mēs dabūjām to kamīna paklāju. Tas, kā ari no studijas autostāvvietas strādnieka iegūtās ziņas, ka Bleiks aizgājis no viesībām nevis pusnaktī, bet vienpadsmitos, bija krietns ķēriens. Manuprāt, Bleika draugi nedomāja sniegt nepatiesu liecību. Viņi bija sadzērušies, un nākamajā dienā viņš viņiem pārliecinoši teicis, ka aizgājis pulksten divpadsmitos, un šie noticējuši. Nu viņa dziesma ir nodziedāta. Pēc manām domām, psihiskais. Viņu gaida Brod- mūra, nevis pakāršana. Vispirms tas Rīvsu meitēns, laikam nožņaudza viņu, aizveda ar automašīnu uz akmeņlauztuvēm, aizkātoja atpakaļ uz Deinmutu, paņēma pats savu auto kādā sānieliņā, aizbrauca uz tām viesībām, tad atpakaļ uz Deinmutu, atveda Rūbiju Ķīnu uz šejieni, nožņaudza viņu, ielika vecā Bentrija bibliotēkas istabā, tad varbūt nobijās kā diegs par akmeņlauztuvēs atstāto automašīnu, aizbrauca uz turieni, pielaida tai uguni un atgriezās šite. Nenormāls — sekss un asinskāre, par laimi, šī meiča ir izglābusies. Man domāt, tas ir tas, ko dēvē par periodisku māniju.»

Palikusi vienatnē ar mis Mārplu, Dina Bleika vērsās pie viņas.

—  Es nezinu, kas jūs esat,— viņa teica, — bet jums jāsaprot: Bezils to neizdarīja.

— Zinu, ka viņš to neizdarīja,— mis Mārpla attrauca.— Zinu, kurš to izdarīja. Bet nebūs viegli to pierādīt. Man ir nojausma, ka kaut kas, ko jūs nesen teicāt, varētu palīdzēt. Tas mani uzvedināja uz kādu domu — uz sakaru, kuru es visu laiku pūlējos atrast. Nu, kas tas īsti bija?

20

—  Esmu mājās, Artur! — atrāvusi kabineta durvis, paziņoja misis Bentrija, pasludinādama šo faktu kā karaļa vēstījumu.

Pulkvedis Bentrijs acumirklī pietrūkās kājās, noskūpstīja sievu un no visas sirds noteica:

— Nu re, nu re, tas ir lieliski!

Pulkveža vārdi skanēja neliekuļoti, viņš izturējās kā parasti, bet mīlošu sievu ar tik ilgu gadu stāžu, kāds bija misis Bentrijai, nevarēja, piemānīt. Viņa tūlīt pavaicāja:

— Vai kaut kas noticis?

— Nē, protams, ne, Dollij. Kam gan vajadzētu notikt?

—      Ak, es nezinu,— misis Bentrija nenoteikti atbildēja.— Apstākļi ir tik savādi, vai ne?

Runādama viņa nometa savu mēteli, un pulkvedis Bentrijs to rūpīgi pacēla un pārlika pār dīvāna atzveltni. Viss gluži kā parasti, tomēr ne tā kā parasti. Viņas vīrs, tā misis Bentrija nodomāja, likās sakrities. Viņš izskatījās vājāks, vairāk salīcis, zem acīm vīdēja maisiņi, un šīs acis vairījās raudzīties viņējās. Tomēr viņš turpināja jautri ruftāt:

— Nu, kā tu pavadīji laiku Deinmutā?

—      Ai, bija ļoti interesanti. Tev vajadzēja atbraukt, Artur.

— Nevarēju tikt, mana dārgā. Mājās milzums rūpju.

—      Tomēr pārmaiņa, manuprāt, tev būtu nākusi par labu. Un tev taču patīk Džefersona ģimene?

—      Jā, jā, nabadziņš. Lāga zēns. Tas ir ārkārtīgi skumīgi.

— Ko tu sadarīji, kamēr es biju projām?

—      Ak, neko daudz, zini, braukāju pa fermām. Piekritu, ka Endersonam jādabū jauns jumts. Veco vairs nevar salāpīt.

— Kā noritēja Redfordšīras padomes sanāksme?

— Es … nu, taisnību sakot, es uz turieni neaizgāju.

— Neaizgāji? Bet tev bija jāatklāj sapulce.

—       Nu, patiesībā, Dollij, šķiet, tur radies kāds pārpratums. Man apvaicājās, vai es iebilstu, ja to uzņemtos Tompsons.

—       Skaidrs! — misis Bentrija izgrūda. Viņa novilka cimdu un tīšuprāt ielidināja to papīrgrozā. Vīru, kas devās izdabūt to ārā, viņa apstādināja, strupi izmezdama:— Lai stāv! Ciest nevaru cimdus!— Pulkvedis Bentrijs uzmeta viņai nemierīgu skatienu. Misis Bentrija stingri noprasīja:— Vai ceturtdien tu aizgāji pusdienās pie Datiem?

—      A, pusdienas? Tās tika atliktas. Viņu pavārs bija savārdzis.

—       Stulbi cilvēki,— misis Bentrija nošņāca.— Vai vakar pie Neilorsiem tu aizgāji? — viņa nebeidza prašņāt.

—       Es piezvanīju un pasacīju, ka nejūtos pietiekami labi, izteicu cerību, ka viņi mani atvainos. Viņi pilnīgi saprata.

— Ak viņi saprata gan, ko? — misis Bentrija bargi atbalsoja. Viņa apsēdās pie rakstāmgalda un izklaidīgi paņēma rokā dārza šķēres. Ar tām viņa citu pēc cita grieza nost otrā cimda pirkstus.

—  Ko tu dari, Dollij?

—  Mani pārņēmis postīšanas gars, — misis Bentrija atsvieda. Viņa piecēlās.— Kur mēs pasēdēsim pēc pusdienām, Artur? Bibliotēkas istabā?

— Nu . . . hm … es tā nedomāju … kā tev šķiet? Te pat ir ļoti jauki — vai viesistabā.

—  Domāju,— misis Bentrija noskaldīja,— mēs sēdēsim bibliotēkas istabā.

Viņas ciešais skatiens ieurbās viņa acīs. Pulkvedis Bentrijs izslējās visā augumā. Acis sāka zibsnīt.

— Tev taisnība, mana dārgā, — viņš atsaucās,— mēs sēdēsim bibliotēkas istabā!

Misis Bentrija, īgni nopūzdamās, nolika telefona klausuli. Viņa bija zvanījusi divas reizes un katru reizi saņēmusi to pašu atbildi. Mis Mārpla esot izgājusi. Būdama pēc dabas nepacietīga, misis Bentrija nekad nesamierinājās ar neveiksmi. Viņa žigli pēc kārtas piezvanīja uz mācītāja māju, Praisa Ridlija kundzei, mis FI art nelai, mis Veterbijai un kā pēdējo glābiņu sazvanīja zivju tirgotāju, kurš sava izdevīgā ģeogrāfiskā stāvokļa dēļ parasti zināja, kur atrodas katrs ciemata iedzīvotājs. Z-'vju tirgotājs izteica nožēlu, bet šajā rītā viņš nemaz neesot redzējis mis Mārplu ciematā. Viņa neesot manīta ejam savās parastajās gaitās.

—  Kur gan tā sieviete var būt? — misis Bentrija lielā nepacietībā skaļi izsaucās.

Viņai aiz muguras bija dzirdama cieņas pilna ieklepo- šanās. Taktiskais Lorimers nomurmināja:

— Jūs prasījāt pēc mis Mārplas, kundze? Es nupat ieraudzīju viņu tuvojamies mūsu namam.

Misis Bentrija aizdrāzās pie parādes durvīm, atrāva tās un aizelsusies sveicināja mis Mārplu:

—  Meklēju jūs malu malās. Kur jūs bijāt?— Viņa pameta skatienu pāri plecam. Lorimers bija delikāti pazudis.— Dzīve kļūst pārāk šausmīga! Cilvēki jau sāk izturēties noraidoši pret Arturu. Viņš izskatās novecojis par vairākiem gadiem. Mums kaut kas jādara, Džema' Jums kaut kas jādara'

—      Jums nav jāraizējas, Dollij,— mis Mārpla ierunājās diezgan savādā balsī.

Kabineta durvīs parādījās pulkvedis Bentrijs.

—      A, mis Mārpla! Labrīt! Priecājos, ka atnācāt. Mana sieva zvanīja jums kā negudra.

—      Domāju, es labāk paziņošu jums jaunumus, — mis Mārpla sacīja, sekodama misis Bentrijai kabinetā.

— Jaunumus?

—      Tikko kā apcietināts Bezils Bleiks — par Rūbijas Ķīnas noslepkavošanu.

— Bezils Bleiks? — izsaucās pulkvedis.

— Bet viņš to neizdarīja,— mis Mārpla piebilda.

Pulkvedis Bentrijs nepievērsa uzmanību šim apgalvojumam. Jāšaubās, vai viņš to maz saklausīja.

—      Vai jūs gribat teikt, ka viņš nožņaudza šo meiču un pēc tam atveda viņu un nolika manā bibliotēkas istabā?

—      Viņš viņu nolika jūsu bibliotēkas istabā,— mis Mārpla atbildēja, — bet nebija nonāvējis.

—      Muļķības! Ja viņš viņu nolika manā bibliotēkas istabā, tad, protams, arī nonāvēja! Sie abi fakti sader kopā!

—      Tas nav obligāti. Viņš atrada to mirušu pats savā kotedžā.

—       Ko vēl ne! — pulkvedis izsmējīgi noteica. — Ja kāds atrod līķi . . . nu, tad, ja vien ir godīgs cilvēks, pats par sevi saprotams, zvana policijai.

—      Ai,— mis Mārpla nopūtās, — bet mums visiem nav tādu dzelzs nervu, kādi ir jums, pulkvedi Bentrij. Jūs piederat pie vecās gvardes. Jaunākā paaudze ir citāda.

—       Nekādas izturības, — pulkvedis izmeta, atkārtodams savu nodeldēto spriedumu.

—       Daži no viņiem, — mis Mārpla turpināja, — ir pārcietuši grūtu laiku. Esmu daudz dzirdējusi par Bezilu. Zināt, viņš darbojās civilajā pretgaisa aizsardzībā[10], kad viņam bija tikai astoņpadsmit gadu. Viņš iegāja degošā namā un iznesa citu pēc cita četrus bērnus. Tad devās atpakaļ pēc suņa, kaut gan viņu brīdināja, ka tas ir bīstami. Eka sabruka un apbēra viņu. Arā puisi gan izdabūja, bet viņa krūtis bija stipri saspiestas, un pec

tam viņam ilgu laiku bija jāguļ ģipsī. Tolaik viņš sāka interesēties par dizainu.

—  A! — Pulkvedis nokrekstējās un nošņauca degunu.— Es . .. hm . . . to nemaz nezināju.

— Viņš par to nerunā, — mis Mārpla paskaidroja.

—  Hm . . . pavisam pareizi. Tieši tā arī vajag! Tai jaunaja zelli jābūt kaut kam vairāk, nekā man likās. Kā rādās, jāsargās izdarīt pārsteidzīgus secinājumus.— Pulkvedis Bentrijs izskatījās nokaunējies.— Bet vienalga,— viņa sašutums uzbangoja no jauna,— ko viņš domāja, mēģinādams uzvelt slepkavību man?

—  Manuprāt, viņš to neiedomājās tā,— mis Mārpla atteica.— Viņš par to domāja vairāk kā par … kā par joku. Redzat, tajā laikā viņš atradās diezgan stiprā alkohola ietekmē.

—  Sadzēries, vai ne? — pulkvedis Bentrijs precizēja ar anglim raksturīgo labvēlību pret alkohola pārmērībām.— Nu, nevar spriest par puisi pēc tā, ko viņš izstrādā dzērumā. Atceros, kad mācījos Kembridžā, es noliku kādu zināmu trauku . . . nu . . . nu, nekas! Tas sacēla velnišķīgu traci.— Pulkvedis Bentrijs palaida sīku smiekliņu, tad, savilcis stingru seju, aprāvās. Viņš gudrām un vērtējošām acīm lūkojās mis Mārplā.— Pēc jūsu domām, slepkavību nepastrādāja viņš, ko?

—  Esmu pārliecināta, ka viņš to neizdarīja.

—  Un jums liekas, ka zināt, kurš to izdarīja?

Mis Mārpla palocīja galvu.

Gluži kā jūsmīgs grieķu koris, kas runā nedzirdīgai pasaulei, misis Bentrija noskandēja:

— Vai viņa nav apbrīnojama?

—  Nu, kurš tas bija?

—  Es grasījos lūgt, lai jūs man palīdzat,— mis Mārpla atvairījās.— Domāju, ja mēs aizbrauktu uz Somer- sethauzu, tad mums rastos ļoti labs priekšstats.

21

Sera Henrija seja bija ārkārtīgi nopietna.— Man tas nepatīk,— viņš noteica.

—  Es labi apzinos, — mis Mārpla sacīja,— ka tas nav gadījums, ko varētu dēvēt par parastu. Bet ir tik svarīgi būt pilnīgi drošiem —«lai drošībā es būtu divkārt

drošs»[11], kā saka Šekspīrs. Man šķiet, ja misters Džefer- sons būtu ar mieru . . .

—  Kā ar Hārperu? Vai viņam tur jāpiedalās?

1 — Iespējams, ka viņš jutīsies neērti, ja zinās pārāk daudz. Bet jūs varētu dot viņam kādu mājienu. Novērot attiecīgās personas — zināt, likt tās izsekot, ļ — Jā, tas derētu, — sers Henrijs lēni un domīgi novilka.

Vecākais inspektors Hārpers caururbjoši skatījās serā Henrijā Kliteringā.

— Noskaidrosim to pilnīgi, ser. Vai tas ir mājiens no jūsu puses?

—  Es paziņoju jums to,— sers Henrijs paskaidroja, — ko mans draugs nupat tika paziņojis man — viņš man to neteica konfidenciāli —, ka viņš ir nolēmis rīt Peinmutā apmeklēt advokātu, lai uzrakstītu jaunu testamentu.

Vecākā inspektora kuplās uzacis noslīga pār vērīgajām acīm.

— Vai misters Konvejs Džefersons nodomājis paziņot šo faktu savam znotam un vedeklai?— viņš interesējās.

— Viņš gatavojas pastāstīt viņiem par to šovakar.

[ — Skaidrs.— Vecākais inspektors klaudzināja ar spalvaskātu pa savu rakstāmgaldu.— Skaidrs,— viņš atkārtoja. Tad pētigās acis vēlreiz ieurbās sarunu biedra sejā.— Tātad jūs neesat apmierināts ar to, ka ierosināta lieta pret Bezilu Bleiku?

—  Un jūs?

Vecākā inspektora ūsas nodrebēja.

—  Un mis Mārpla?— viņš atvaicāja. Abi vīrieši vērās viens otrā. Tad Hārpers ierunājās: — Atstājiet to manā ziņā. Es norīkošu cilvēkus. Nekādu joku nebūs, to es jums varu apsolīt.

—  Ir vēl kaut kas,— sers Henrijs teica.— Labāk apskatiet šo te.— Viņš atlocīja kādu papīra lapiņu un pabīdīja to pāri galdam.

Šoreiz vecākā inspektora miers pagaisa. Viņš iesvilpās.

—  Tad tā, lūk! Tas parāda šo notikumu pavisam citā gaismā. Kā jūs to uzgājāt?

— Sievietes,— sers Henrijs paskaidroja, — mūždien interesējas par laulībām.

— Sevišķi,— vecākais inspektors piemetināja,— pa dzīvojušas neprecētas sievietes.

Kad istabā ienāca draugs, Konvejs Džefersons pacēla skatienu. Viņa bargie vaibsti atslāba, sejā atplaiksnīja smaids.

— Nu, es viņiem pastāstīju,— viņš pavēstīja.— Viņi to uzņēma ļoti labi.

- Ko jūs teicāt?

—  Saciju viņiem, ka tagad, kad Rūbija ir mirusi, pēc mana ieskata, piecdesmit tūkstošus, kurus es sākotnēji atstāju viņai, vajadzētu izmantot kaut kam tādam, kas man saistītos ar viņas piemiņu. Ar šo summu jāuztur kopmītne jaunām meitenēm, kuras Londonā strādā par profesionālām dejotājām. Sasodīti muļķīgi atstāt savu naudu šādam nolūkam — brīnos, ka viņi tam noticēja, it kā es kaut ko tādu būtu gatavs izdarīt. — Tad viņš domīgi piebilda: — Jūs zinājāt, ka attiecībā uz šo meiteni es nostādīju sevi dumjā stāvoklī. Droši vien kļūstu par vecu muļķi. Tagad es to saprotu. Viņa bija glīts bērns, bet gandrīz visu no tā, ko viņā saskatīju, biju iztēlojies. Iedomājos, ka viņa ir otra Rozamunde. Jūs zināt, tāda pati sejas un matu krāsa. Bet sirds un prāts nebija tāds pats. Pasniedziet man to laikrakstu, tur diezgan interesants bridža uzdevums.

Sers Henrijs nokāpa pirmajā stāvā. Viņš uzdeva šveicaram kādu jautājumu.

— Misters Geskels, ser? Viņš tikko kā aizbrauca ar savu automašīnu. Viņam bija jābrauc uz Londonu.

— Skaidrs. Vai misis Džefersone ir tuvumā?

— Misis Džefersone, ser, nupat uzgāja augšā, lai dotos pie miera.

Sers Henrijs ielūkojās atpūtas telpā un cauri stiklotajai sienai — deju zālē. Atpūtas telpā Hugo Makleins, saraucis pieri dziļās grumbās, patlaban risināja krustvārdu miklu. Deju zālē Džozija drosmīgi smaidīja kādam tuklam, nosvīdušam vīrietim, kamēr viņas veiklās kājas izvairījās no viņa draudīgajiem soļiem. Bija skaidri redzams, ka tuklajam vīram deja sagādā prieku. Reimonds, graciozs un noguris, dejoja ar mazasinigu meiteni, kurai bija adenoīdi, nespodri, brūni mati un dārgs tērps, kas viņai pavisam nepiestāvēja.

—  Tātad jāliekas gulēt, — sers Henrijs klusu pie sevis nočukstēja un devās pa kāpnēm augšā.

Pulkstenis rādija trešo nakts stundu. Vējš bija norimis, mēness lēja savu spīdumu pāri rāmajai jūrai. Konveja Džefersona istabā nedzirdēja ne skaņas, vienīgi viņa paša smago elpu, kad viņš, spilvenu balstīts, gulēja pussēdus. Nebija ne vēsmas, kas varētu kustināt aizkarus pie loga, taču tie kustējās. Uz brīdi tie pašķirās, un mēnessgaismā iezīmējās kāds stāvs. Tad aizkari atkrita savā vietā. No jauna valdīja klusums, bet istabā atradās vēl kāds. Tuvāk un tuvāk gultai lavījās svešinieks. Dziļie elpas vilcieni uz spilvena nekļuva vājāki. Nedzirdēja ne skaņas vai gandrīz ne skaņas. Pirksts un īkšķis bija gatavs satvert ādas kroku, otra roka turēja ļjatavībā šļirci. Un tad pēkšņi no pustumsas pastiepās roka un sažņaudza plaukstu, kas turēja injekcijas adatu, otra roka dzelžainā tvērienā sagrāba augumu. Balss, kurā nebija saklausāmas nekādas emocijas, — likuma balss teica:

, — Nē, jūs to nedarīsiet! Šļirce vajadzīga man!

Iedegās gaisma, un Konvejs Džefersons no saviem spilveniem bargi noraudzījās Rūbijas Ķīnas slepkavā.

22

—  Runājot kā Votsons1 , es gribētu uzzināt jūsu metodes, mis Mārpla, — sers Henrijs Kliterings sacīja.

—  Es gribētu zināt, kas jūs vispirms uzvedināja uz šādu domu,— vecākais inspektors Hārpers ieteicās.

—  Nudien, jums atkal ir izdevies to atrisināt, mis Mārpla!— pulkvedis Melčets izsaucās.— Gribu dzirdēt visu no paša sākuma.

Mis Mārpla ar plaukstu noglauda savu vislabāko dabiskā zīda vakartērpu. Viņa piesarkusi smaidīja un izskatījās bezgala sakautrējusies.

—  Baidos, jums liksies, ka manas «metodes», kā sers Henrijs tās dēvē, ir šausmīgi diletantiskas. Redzat,

' Konana Doila varoņa — slavenā detektīva Serloka Holmsa draugs. (Tulk. piezīme.) patiesībā vairums cilvēku — un es te pieskaitu arī policistus — par daudz uzticas šai ļaunuma pilnajai pasaulei. Viņi tic tam, ko viņiem stāsta. Es nekad neticu. Man diemžēl vienmēr gribas visu pārbaudīt pašai.

— Tā ir zinātniska attieksme, — sers Henrijs piebilda.

—  Sajā gadījumā,— turpināja mis Mārpla,— visi no sākta gala nevis aprobežojās ar faktiem, bet zināmus apstākļus uzskatīja par pašsaprotamiem. Fakti, kā es ievēroju, bija šādi: upuris — pavisam jauna meitene, viņa grauzusi nagus, un viņas zobi mazliet izvirzīti uz āru — jaunu meiteņu zobi bieži vien mēdz būt tādi, ja tie laikus netiek koriģēti ar plati,— bet bērni ir ļoti nerātni un, kad vecāki neskatās, izņem plates laukā.

Bet tā jau ir novirzīšanās no temata. Kur tad es paliku? Ak, jā, skatījos uz mirušo meiteni un izjutu žēlumu — jo vienādiņ ir skumīgi redzēt, ka aprauta jauna dzīvība,— un domāju: lai kas to izdarījis, tas ir bezgala ļauns cilvēks. Saprotams, ārkārtīgi mulsinoši bija tas, ka viņa tika atrasta pulkveža Bentrija bibliotē- kas istabā, kopumā pārāk līdzīgi kādam grāmatā aprakstītam notikumam, lai atbilstu patiesībai. Faktiski tas radīja aplamu priekšstatu. Redzat, tas, kas mūs stipri mulsināja, nemaz nebija paredzēts. Patiesais nodoms bija bijis nolikt līķi nabaga jaunā Bezila Bleika mājā un tādējādi uzgrūst vainu viņam — Bleiks taču daudz piemērotāka persona —, un tas, ka viņš aizveda to uz pulkveža bibliotēkas istabu, visu krietni vien novilcināja un noteikti sagādāja īstajam slepkavam lielas errastibas. Saprotiet, sākumā misters Bleiks būtu bijis pirmais, uz kuru krit aizdomas. Policija būtu ievākuši ziņas Deinmutā, atklājusi, ka viņš pazinis šo meiteni, tad noskaidrojusi, ka viņš saistījies ar citu meiteni, un būtu domājusi, ka Rūbija nākusi viņu šantažēt vai kaut kādā tamlīdzīgā nolūkā un viņš nevaldāmu dusmu uzplūdā viņu nožņaudzis. Parasts, nekrietns noziegums, ko es saucu par naktsklubu tipa noziegumu.

Bet no visa tā, protams, nekas neiznāca, un uzmanība daudz par ātru tika pievērsta Džefersona ģimenei — par lielām errastibām zināmajai personai.

Kā jau teicu, es uz visu lūkojos ar aizdomām. Mans māsasdēls Reimonds zobojas, ka mans prāts esot kā kloāka. Viņš apgalvo, ka vairumam Viktorijas laika cilvēku esot tāds prāts. Varu teikt tikai to, ka Viktorijas laika ļaudis daudz ko zināja par cilvēku dabu. Kā jau ļlaclju, tā kā man ir šāds antisanitārs — vai varbūt tieši sanitārs? — prāts, es tūlīt raudzījos uz šo notikumu no [materiāla viedokļa. Divi cilvēki varēja gūt labumu no |is meitenes nāves — to nedrīkstēja neņemt vērā. Piecdesmit tūkstoši mārciņu ir milzīga nauda, it īpaši tad, ja kāds atrodas finansiālās grūtībās — kā abi šie cilvēki. Protams, viņi abi likās gaužām jauki un patīkami, šķita, ka viņi nav piemēroti slepkavas lomai, bet nekad neko nevar zināt, vai ne?

I Piemēram, misis Džefersone — visiem viņa patika, liet bija taču skaidri redzams, ka šovasar viņa kļuvusi nemierīga un viņai apnikusi dzīve, kādu viņa dzīvo, [pilnīgā atkarība no vīratēva. Viņai bija zināms — jo ārsts to tika pastāstījis —, ka vīratēvs ilgi nedzīvos, tātad viss bija kārtībā vai, cietsirdīgi izsakoties, būtu [bijis kārtībā, ja nebūtu ieradusies Rūbija Ķīna. Misis Džefersone ar visu sirdi ir pieķērusies dēlam, un dažām dievietēm izveidojusies dīvaina pārliecība, ka noziegumi, kas pastrādāti viņu pēcnācēju labā, ir gandrīz vai morāli attaisnojami. Pāris reižu esmu sastapusies ar tādu attieksmi ciematā. «Nu, saprotiet, mis, tas viss Maču tika darīts Deizijas dēļ,» viņas saka un, kā var ■oprast, domā, ka tas aizbildina apšaubāmu rīcību. Ļoti bezatbildīga domāšana.

I Misters Marks Geskels, protams, bija daudz piemēro- i iks sacīkšu dalībnieks, ja es drīkstu lietot šādu spor- Ristu teicienu. Viņš ir nodevies azartspēlēm, un es pieņēmu, ka viņa morāles principi nav sevišķi augsti, liet aiz zināmiem iemesliem es uzskatīju, ka šajā noziegumā iejaukta sieviete.

Kā es sacīju, meklējot slepkavības iemeslu, nauda likās ļoti rosinošs motīvs. Tāpēc nepatīkamu pārsteigumu sagādāja ziņa, ka šiem abiem cilvēkiem bija alibi lajā laikā, kad, pēc ārsta liecības, Rūbija Ķīna zaudējusi dzīvību. Bet drīz pēc tam uzgāja izdegušo automašīnu, kurā atradās Pamelas Rīvsas līķis, un tad viss durtin dūrās acīs. Alibi, saprotams, nekur vairs nederēja.

Tagad es redzēju šī nolikuma divas puses un abas pilnīgi pārliecinošas, bet tās nesaderēja kopā. Tur vajadzēja būt sakarībai, bet es to nepratu atrast. Personai, par kuru es zināju, ka tā ir iejaukta noziegumā, nebija rīcības motīva. Es biju muļķe,— mis Mārpla domīgi noteica.— Ja nebūtu Dinas Lī, man tas nebūtu Ienācis prātā — pats vienkāršākais izskaidrojums pasaulē. Somersethauza! Laulības! Tas nebija jaula jums, kas skar tikai misteru Geskelu vai misis Džefer soni; pastāvēja iespēja vēlreiz stāties laulībā. Ja vien no šiem abiem būtu precējies vai pat grasitos precēties tad arī laulību līguma otra puse būtu iejaukta. Rei monds, piemēram, varētu domāt, ka viņam ir itin laba izredzes apprecēt bagātu sievu. Viņš bija bijis sevišķ uzmanīgs pret misis Džefersoni, un, manuprāt, viņ pievilcība pamodināja jauno sievieti no ilgās atraitnī bas. Viņa bija jutusies gluži apmierināta, būdama tika mistera Džefersona meita. Kā Rute un Noami1 — tik Noami, ja jūs atceraties, stipri pūlējās nodrošināt Rute piemērotas laulības.

Bez Reimonda ir vēl misters Makleins. Viņš viņai ļo patīk, un liekas visai iespējams, ka viņa viņu galu gal apprecēs. Viņš nav turīgs un naktī, par kuru ir run atradās netālu no Deinmutas. Tātad šķita,— mis Mārpl secināja, — ka jebkurš būtu varējis to izdarīt. Bet, sapro tams, pati savā prātā es skaidri zināju. Nevar nepievērst uzmanību tiem apgrauztajiem nagiem.

—  Nagiem?— sers Henrijs pārvaicāja.— Bet viņa ielauza nagu un apgrieza pārējos. S

—  Muļķības! — iesaucās mis Mārpla. — Apgrauzti nagi un īsi apgriezti nagi izskatās pavisam citādi! Neviens, kurš zina kaut ko par meiteņu nagiem, nevarētu pārskatīties — ārkārtīgi neglīti, apgrauzti nagi, k" es aizvien saku meitenēm savā grupā. Redzat, tie nagi bija fakts. Un tie varēja nozīmēt tikai vienu. Līķis pulkveža Bentrija bibliotēkas istabā nemaz nebija Rū- bija Ķīna.

Un šis apstāklis norāda tieši uz to personu, kam jābūt ieinteresētai. Uz Džoziju! Džozija identificēja līķi. Viņa zināja — viņai bija jāzina —, ka tas nav Rūbijas Ķīnas līķis. Viņa apgalvoja, ka esot. Viņa bija apmulsusi — pilnīgi apmulsusi, atrazdama līķi tur, kur tas bija. īstenībā viņa izpļāpāja šo faktu. Kādēļ? Tādēļ, ka viņa zināja — neviens to nezināja labāk —, kur to būtu vajadzējis atrast! Bezila Bleika kotedžā. Kurš vērsa mūsu uzmanību uz Bczilu? Džozija, sacīdama Reimon- dam, ka Rūbija varētu būt kopā ar to kinovīru. Un vēl pirms tam, slepus ielikdama Bezila momentuzņēmumu Rūbijas rokassomiņā. Džozija, kas bija slīpēta, praktiska, nežēlīga un visiem spēkiem tiecās pēc naudas.

Tā kā bibliotēkas istabā neatradās Rūbijas Ķīnas līķis, tam bija jābūt kāda cita līķim. Kura līķis tas bija? Otras meitenes, kas arī bija pazudusi. Pamelas Rīvsas! Rūbi- jai bija astoņpadsmit gadu, Pamelai — sešpadsmit. Viņas abas bija veselīgas, diezgan nenobriedušas, bet muskuļainas meitenes. Bet kāpēc, es sev vaicāju, visa šī blēdība? Varēja būt tikai viens iemesls — nodrošināt zināmām personām alibi. Kam bija alibi tajā laikā, kad, pēc ārsta domām, iestājusies Rūbijas Ķīnas nāve? Markam Geskelam, misis Džefersonei un Džozijai.

Jūs zināt, tiešām bija gauži interesanti izsekot notikumu gaitai, apjaust, kā īsti bija izstrādāts plāns. Komplicēts un tomēr vienkāršs. Pirmām kārtām nabaga bērna, Pamelas, izraudzīšanās, tuvošanās viņai no kino- pasaules puses. Kinoizmēģinājums; saprotams, nabaga bērns nespēja tam pretoties. Nespēja, kad priekšlikums viņai tika izteikts tik pārliecinoši, kā to izteica Marks Geskels. Viņa aiziet uz viesnīcu, viņš viņu gaida, ieved iekšā pa sāndurvīm un iepazīstina ar Džoziju — vienu no studijas grima māksliniecēm! Nabaga bērns — man metas gluži nelabi, domājot par to! Viņa sēž Džozijas vannas istabā, kamēr Džozija balina viņas matus, grimē seju un lako gan roku, gan kāju nagus. Sajā laikā viņai iedota liela zāļu deva. Ļoti iespējams, ka tā iedota ar saldējumu. Meitene ieslīgst dziļā nesamaņā. Es pieļauju, ka viņi viņu nolika vienā no tukšajām istabām gaiteņa pretējā pusē. Atcerieties, tās tika tīrītas tikai reizi nedēļā.

Pēc pusdienām Marks Geskels aizbrauca ar savu automašīnu — uz piejūras bulvāri, kā viņš teica. Tad viņš arī aizveda Pamelu, ieģērbtu kādā no Rūbijas vecajiem tērpiem, uz kotedžu un novietoja viņu kamīna priekšā uz paklāja. Viņa vēl aizvien gulēja nemaņā, taču nebija mirusi, kad viņš viņu nožņaudza ar kleitas jostu. Nav jauki, nē, bet es ticu un ceru, ka viņa nekā nejuta. Patiešām mani iepriecina doma, ka noziedznieku gaida karātavas … Tas noteikti būs noticis tūlīt pēc pulksten desmitiem. Pēc tam vislielākajā ātrumā atpakaļ un uz atpūtas telpu, kur Rūbija Ķīna, joprojām dzīva, ar

Rcimondu dejoja savu paraugdeju. Man vajadzēja iedomāties, ka Džozija iepriekš devusi Rūbijai norādījumus. Rūbija bija radusi darīt to, ko Džozija viņai lika. Viņai bija jāpārģērbjas, jāiet uz Džozijas istabu un jāgaida. Arī Rūbija bija sazāļota, varbūt ar pēcpusdienas kafiju. Atcerieties, sarunādamās ar jauno Bārtletu, viņa žāvājās.

Vēlāk Džozija ar Reimondu uzkāpa augšā «meklēt viņu», bet neviens, izņemot Džoziju, neiegāja Džozijas istabā. Tad viņa laikam nobeidza meiteni — varbūt ar kādu injekciju vai ar sitienu pa pakausi. Nogājusi lejā, viņa dejoja ar Reimondu, pārrunāja ar Džefersoniem, kur gan varētu būt Rūbija, un beidzot likās gulēt. Agrā rīta stundā viņa apģērba meiteni Pamelas drēbēs, nonesa līķi lejā pa kāpnēm, kas veda uz sānterasi,— Džozija ir spēcīga, muskuļaina, jauna sieviete,— paņēma Džordža Bārtleta automašīnu, nobrauca divas jūdzes līdz akmeņlauztuvēm, aplēja mašīnu ar benzīnu un aizdedzināja. Pēc tam viņa soļoja atpakaļ uz viesnīcu, droši vien aprēķinādama, ka tur ieradīsies pulksten astoņos vai deviņos — savās raizēs par Rūbiju uzcēlusies agri!

—  Sarežģīts rīcības plāns, — pulkvedis Melčets noteica.

— Ne sarežģītāks par dejas soļiem,— mis Mārpla attrauca.

— Diez vai.

— Viņa visu bija gaužām pamatīgi apsvērusi,— mis Mārpla turpināja.— Viņa pat paredzēja nagu nesakritību. Tāpēc viņa pamanījās aizķert savā šallē un aizlauzt Rūbijas nagu. Tas noderēja par aizbildinājumu, kādēļ Rūbija īsi apgriezusi nagus.

— Jā, viņa domājusi par visu,— Hārpers piekrita.— Un vienīgais īstais pierādījums, ko jūs atradāt, bija skolnieces apgrauztie nagi.

— Vairāk nekā šis viens pierādījums,— mis Mārpla atteica.— Cilvēki mēdz runāt pārāk daudz. Marks Ges- kels runāja pārāk daudz. Izteikdamies par Rūbiju, viņš sacīja, ka viņai bija «uz iekšu ieliekušies zobi». Bet mirušajai meitenei pulkveža Bentrija bibliotēkas istabā zobi bija izvirzīti uz āru.

— Un vai pēdējais dramatiskais fināls bija jūsu ideja, mis Mārpla? — Konvejs Džefersons diezgan spīvi noprasīja.

— Nu, taisnību sakot, tā bija manējā. Ir tik patīkami būt drošam par kaut ko, vai ne?

—      «Drošs» ir īstais vārds,— Konvejs Džefersons skarbi piemetināja.

—  Redzat,— mis Mārpla paskaidroja,— ja nu viņi abi zināja, ka jūs gatavojaties sastādīt jaunu testamentu, viņiem vajadzēja kaut ko pasākt. Naudas dēļ viņi jau bija pastrādājuši divas slepkavības. Tātad viņi tikpat labi varētu izdarīt trešo. Markam, pats par sevi saprotams, bija jābūt pilnīgi ārpus aizdomām, tāpēc viņš pēkšņi aizbrauca uz Londonu un nodrošināja alibi, pusdienodams ar draugiem restorānā un tad ierazdamies naktsklubā. Darbs bija jāpaveic Džozijai. Viņi joprojām gribēja, lai Rūbijas nāve tiktu uzvelta Bezilam, tāpēc par mistera Džefersona nāvi bija jādomā, ka to izraisījis sirds vājums. Šļircē bijis digitāls[12], tā man stāstīja vecākais inspektors. Ikviens ārsts domātu, ka nāve no sirdskaites ir gluži dabiska šajos apstākļos. Džozija bija izkustinājusi vienu no akmens bumbām uz balkona un taisījās pēc tam to noblīkšķināt zemē. Mistera Džefersona nāve tiktu izskaidrota ar trokšņa radīto šoku.

—  Slīpēta vellata,— Melčets noteica.

— Tātad trešajam upurim, par kuru jūs runājāt, bija jābūt Konvejam Džefersonam? — sers Henrijs vaicāja.

Mis Mārpla papurināja galvu.— Ai, nē, es domāju par Bezilu Bleiku. Ja viņi spētu, viņi panāktu, ka Bezilu pakar.

— Vai iesloga Brodmūrā, — sers Henrijs piebilda.

Pa durvīm ieslīdēja Adeleida Džefersone. Viņai sekoja Hugo Makleins.

—  Liekas,— Hugo sacīja,— esmu palaidis garām gandrīz visu, ko jūs stāstījāt! Līdz šim neesmu sapratis, par ko ir runa. Kas Džozija bija Markam Geskelam?

—  Sieva, — mis Mārpla atbildēja.— Viņi apprecējās pirms gada. To viņi būtu turējuši noslēpumā, līdz misters Džefersons nomirtu.

Konvejs Džefersons nīgri ieņurdējās.

— Vienmēr esmu zinājis, ka Rozamunde bija apprecējusi draņķi,— viņš norūca.— Centos pats to neatzīt. Viņa mīlēja viņu. Mīlēja slepkavu! Nu, viņu, tāpat kā to sievieti, gaida karātavas. Priecājos, ka viņš sabruka un izstāstīja visu.

— Viņai aizvien bija stiprākais raksturs,— mis Mār- pla sacīja.— Tas caurcaurēm bija viņas plāns. Tīrā ironija, ka viņa pati ataicināja šurp meiteni, pat neiedomājusies, ka Rūbija iepatiksies Džefersonam un izpostīs visas viņas pašas izredzes.

—  Nabaga meitēns,— Džefersons nopūtās.— Nabaga mazā Rūbija.

Adeleida, uzlikusi roku uz viņa pleca, to viegli paspieda. Tovakar viņa izskatījās gandrīz daiļa.

—  Gribu jums kaut ko pavēstīt, Džef, — viņa, elpai mazliet aizraujoties, sacīja. — Tūlīt pat. Es precēšu Hugo.

Kādu mirkli Konvejs Džefersons, pacēlis acis, nolūkojās viņā.

— Tā kā būtu laiks tev atkal iziet pie vīra,— viņš piesmakušā balsī teica.— Apsveicu jūs abus. Starp citu, Adij, rīt es rakstīšu jaunu testamentu.

Viņa palocīja galvu.— Jā, es zinu.

—  Nē, nezini vis, — Džefersons iebilda.— Desmit tūkstošus mārciņu es novēlēšu tev. Visu citu saņems Pīters, kad es nomiršu. Kā tev tas patīk, manu meitenīt?

— Ak, Džef! — Viņas balss aizlūza.— Jūs esat brīnišķīgs!

— Viņš ir jauks zēns. Es gribētu viņu bieži redzēt savā tuvumā tajā. .. tajā laikā, kas man vēl atlicis.

— Jūs noteikti redzēsiet!

—  Pīters izrāda lielu interesi par noziegumu,— Konvejs Džefersons, domās iegrimis, teica.— Viņam ir ne tikai pirksta nags, kas piederēja nogalinātajai meitenei — katrā ziņā vienai no nogalinātajām meitenēm —, bet viņam palaimējās arī dabūt Džozijas šalles drisku, kura ieķērusies nagā. Tātad viņam ir arī suvenīrs no slepkavas! Tas viņu milzīgi iepriecina.

Hugo ar Adeleidu pagāja garām deju zālei. Pie viņiem pienāca Reimonds.

— Man jums jāpastāsta savi jaunumi,— Adeleida diezgan steidzīgi ierunājās. — Mēs precēsimies.

Reimonda sejā vidēja nevainojams smaids — drosmīgs, dziļdomīgs smaids.

— Es ceru,— viņš teica, ignorēdams Hugo un cieši raudzīdamies viņas acīs,— ka jūs būsiet ļoti, ļoti laimīga.

Viņi devas tālāk, un Reimonds stāvēja, nolūkodamies viņiem pakaļ. «Jauka sieviete,» viņš domāja. «Ārkārtīgi jauka sieviete. Un viņai būtu bijusi ari nauda. Un es tā pulējos iekalt to mazumiņu par Devonšīras Stāriem. Nu mana laime ir beigusies. Dejo, dejo, mazais džentlmeni»

Un Reimonds atgriezās deju zālē.

paskaidrojumi

1 Jaunava. (Latiņu vai.)

1 Deju pils. (Franču vai.)

1 Dzīvesprieku. (Franču vai.)

1 Amerikāņu tirdzniecības kompānijas «/•'. W. Woolworth» universālveikals, kur pārdeva Ielas plaša patēriņa preces. (Tulk. piezīme.)

[1] Karaliene Viktorija valdīja Anglijā no 1837. lidz 1901. gadam. (Tulk. piezīme.)

[3] tjūdori — kara]u dinastija anglijā (1485—1603). Arhitektūrā Tjū doru stilam, ko sauc par angļu vēlo gotiku, raksturīgas nedaudz izliektas arkas, nelielas dzegas un, ar koku apšūtas sienas. (Tulk. piezīme )

[4] tenisam lidziga spele, ko spēlē slēgtās telpās. (Tulk. piezīme.)

[5] anjjļu tautas balāde apdzied karali kofetuu, kādas afrikāņu valsts li'ļ'jondāru valdnieku, kurš mūža novakarē iemīlējies jaunā ubadzē un viņu apprecējis. (Tulk. piezīme.)

[6] angļu rakstnieka viljama tekerija romāna «liekulības tirgus» varonis, kas gadiem ilgi pašaizliedzīgi mīl mirušā drauga atraitni. (Tulk. piezīme.)

[7] pilsēta indijas dienvidrietumos, maharaštras štatā. (Tulk. piezīme.)

[8] tā nicīgi dēvē itāliešus, spāņus, portugāļus. (Tulk. piezīme.)

[9] elizabete bergnere (1897—1986) austriešu izcelsmes vācu ak trisc, kas drīz pec Hitlera nākšanas pie varas emigrēja uz Angliju, spolējusi jaunu, zēnisku meiteņu lomas. (Tulk. piezīme )

Vivjena Li (1913—1967) — angļu kinoaktrise, filmējusies kopš 1934. gada. (Tulk. piezīme.)

[10] te domāti treniņi pasivajā pretgaisa aizsardzībā. (Tulk. piezīme.)

[11] citāts no Šekspīra traģēdijas «makbcts». (tulk. piezīme.)

[11] Te mis Mārpla velk paralēlēs ar Bībeles leģendu par atraitni Noami, kas, sagudrojusi atjautīgu rīcības plānu, rūpējās, lai mirušā dēla sieva Rute no jauna izietu pie vīra. (Tulk. piezīme.)

[12] preparāts sirds un asinsvadu slimībām. pārāk liela deva var būt par nāves cēloni. (Tulk. piezīme.)

Content

Kristi Agata Līķis bibliotēkas istabā

Agata Kristi LĪĶIS BIBLIOTĒKAS ISTABĀ

paskaidrojumi