Kristi Agata

liktenīgais ceļojums

AGATA KRISTI

LIKTENĪGAIS CEĻOJUMS

I daļa ANGLIJA

1

—   Lineta Ridžveja!

—  Tā ir viņa\— noteica misters Bārnebijs, viesnīcas «Trīs kroņi» īpašnieks.

Viņš piebikstīja ar elkoni savam sarunu biedram.

Mutes pavēruši, abi vīri skatījās apa|ām, izbrīnītām acīm.

Pilsētiņas pasta priekšā nule bija apstājies liels, koši sarkans rolsroiss.

No auto izlēca meitene — bez cepures, ģērbusies kleitā, kura izskatījās (taču vienīgi izskatījās) vienkārša. Meitene ar zeltainiem matiem un pareiziem, valdonīgiem vaibstiem — meitene ar glīti veidotu augumu — meitene, kādu Moltonā pie Vodas reti varēja ieraudzīt.

Žiglā, drošā solī viņa iegāja pastā.

—   Tā ir viņa!— misters Bārnebijs atkārtoja. Un tad turpināja klusā, godbijīgā balsī:— Viņai pieder miljoni … Un viņa grasoties ieguldīt tūkstošus mūsu pilsētiņā. Te būšot peldbaseini un itāļu dārzi, un balles zāle, un puse māju tikšot nojauktas un pārbūvētas. ..

—   Viņa ienesīs pilsētiņā naudu,— sacīja viņa draugs. Tas bija kalsns neveselīga izskata vīrietis. Balsī skanēja skaudība un. nepatika.

Misters Bārnebijs piekrita.

—   Jā, Moltonai pie Vodas tas ir pamatīgs ķēriens. Pamatīgs

ķēriens.

Misters Bārnebijs jutās apmierināts.

—   Tas mūs sapurinās, kā nākas,— viņš piebilda.

—   Maķenīt citādi nekā sera Džordža laikā,— otrais atteica.

—   Ē, tas viss to viņa zirgu dēļ,— misters Bārnebijs iecietīgi novilka.— Neveicās, un cauri.

—   Cik viņš dabūja par māju?

—   Apaļus sešdesmit tūkstošus, tā es dzirdēju.

Kalsnais iesvilpās.

Misters Bārnebijs triumfējoši turpināja:

—    Un runā, ka viņa iztērēšot vēl sešdesmit tūkstošus, pirms būšot visu pabeigusi!

—   Cik negodīgi!— kalsnais iesaucās.— Kur viņa dabūjusi šitādu

naudu?

—   No Amerikas, tā es dzirdēju. Viņas māte bijusi vienīgā meita kādam no tiem miljonāru zeļļiem. Taisni kā ķinītī, vai ne?

Meitene iznāca no pasta un iesēdās mašīnā.

Kad viņa brauca prom, kalsnais vīrietis sekoja viņai ar skatienu. Viņš nomurmināja:

— Tas man liekas aplam — ka viņa šitā izskatās. Nauda un izskats — tas nu ir par daudz! Ja meitene ir tik bagāta, tad viņai nav tiesību būt vēl arī izskatīgai. Un viņa ir izskatīga … Šī meiča ir dabujusi visu. Tas neliekas taisnīgi …

Fragments no «Daily Blague» sabiedrības dzīves ailes:

' Starp tiem, kuri vakariņoja restorānā «Chez Ma Tante», esj ievēroju skaisto Linetu Ridžveju. Viņa bija kopā ar cienītI jamo Džoannu Sautvudu, lordu Vindlšemu un misteru Tobiju Braisu. Mis Ridžvejas tēvs, kā visiem zināms, ir Melišs Ridžvejs, kurš apprecējis Annu Harcu. No sava vectētiņa, Leopolda Harta, mis Ridžveja manto milzīgu bagātību. Piemīlīgā Lineta ir "šībrīža sensācija, un klīst baumas, ka drīz varot tikt paziņots par saderināšanos. Lai nu kā, lords Vindlšems izskatījās ļoti epris[1]!

Cienījamā Džoanna Sautvuda teica:

—   Dārgumiņ, es domāju, ka viss būs pilnīgi brīnišķīgi!

Viņa sēdēja Linetas Ridžvejas guļamistabā Vodholā.

Paraugoties pa logu, skatiens aizslīdēja pāri dārziem līdz lauku

plašumiem ar mežu zilajām ēnām.

—   Tā nekas, vai ne?— Lineta ieminējās.

Viņa atbalstīja elkoņus uz palodzes. Seja bija degsmes, dzīvīguma un apņēmības piina. Viņai līdzās Džoanna Sautvuda izskatījas tāda kā pabālējusi — slaida, kalsna, jauna sieviete, divdesmit septiņi gadi, iegarena, gudra seja, savdabīgi izdzītas uzacis.

—   Un tu pa šo laiku esi paspējusi tik daudz! Vai tev bija daudz arhitektu un tamlīdzīgi?

—   Trīs.

—   Kādi tie arhitekti ir? Man liekas, es nevienu neesmu sastapusi.

—   Nekādas vainas. Tikai reizēm viņi man likās diezgan nepraktiski.

- Dārgā, ar to tu žigli tiki galā! Tu taču esi vispraktiskākā meitene pasaulē!

Džoanna pacēla no tualetes galdiņa pērļu virteni.

—  Tās taču, jādomā, ir īstas, vai ne, Lineta?

—   Saprotams.

—Ka tas tev ir «saprotams», mīlulīt, to es zinu, bet lielajam vairumam cilvēku tas tik pašsaprotami vis nebūtu. Ja nu vienīgi mākslīgās vai «Vulvortā»* pirktas . .. Dārgā, šīs tiešam ir neticamas, tik brīnišķīgi saskaņotas. Tām droši vien ir pasakaina vērtība!

—  Tavuprāt, tās ir diezgan vulgāras?

—    Nē, itin nemaz — viens vienīgs skaistums. Cik tās ir vērtas?

— Kādus piecdesmit tūkstošus.

—    Pamatīga naudiņa! Vai tu nebaidies, ka tev tās varētu nozagt?

— Nē, es tās vienmēr nēsāju ap kaklu — turklāt tās ir apdrošinātas.

— Atļauj man panēsāt tās līdz vakariņam, labi, dārgumiņ? Tas būtu tik aizraujoši,1 Lineta iesmējās.

—   Protams, ja tu tā vēlies.

—   Zini, Linet, es tiešām apskaužu tevi. Tev nudien pieder viss. Divdesmit gadu vecumā tu esi noteicēja pati sev, naudas tev ir, cik tik

vajadzīgs, un vēl arī izskats un lieliska veselība. Un tev ir pat  smadzenes! Kad tev paliek divdesmit viens gads?

—   Nākamā gada jūnijā. Man būs liela pilngadības balle Londona.

— Un pēc tam tu precēsies ar Čārlzu Vindlšemu? Visi šausmīgie, šikie avīžu skribenti bezgala satraucas par to. Un viņš patiesi ir

šausmīgi pieķēries tev. f Lineta paraustīja plecus.

—   Nezinu. Pagaidām es vēl vispār netaisos precēties ne ar vienu.

—   Tev taisnība, dārgā! Pēc tam nav vairs gluži tā ka iepriekš, vai ne?

Iezvanījās telefons, un Lineta pacēla klausuli.

—   Jā? Jā?

Viņai atbildēja virssulaiņa balss.

—   Piezvanījusi mis de Belfora. Vai savienot?

—   Belfora? Ak, protams, jā, savienojiet.

Atskanēja klikšķis un tad balss — izteiksmīga, klusa, mazliet ! aizelsusies:

—   Hallo, vai tur mis Ridžveja? Lineta!

—   Žakij, dārgā! Simt gadu neesmu dzirdējusi no tevis ne vārda!

—   Zinu. Tas ir šausmīgi. Linet, es briesmīgi gribu tevi satikt.

— Dārgā, vai tu nevari atbraukt šurp? Aplūkot manu jauno rotaļlietu. Man tik ļoti patiktu tev to parādīt.

—  Tieši to es gribu darīt.

—   Nu tad lec vilcienā vai mašīnā!

—   Jā, protams. Man ir tāda baismīgi noplukuši divvietīgu mašīnīte. Nopirku par piecpadsmit mārciņām, un daždien tā iet, ka prieks. Bet untumaina gan. Ja nebūšu klāt ap tējas laiku, tad zini, ka manai mašīnai uznācis untums. Uz redzēšanos, mīļā!

Lineta nolika klausuli. Tad atgriezās pie Pžoannas.

—   Tā ir mana vissenākā draudzene, Žaklīna de Belfora. Mes kopā mācījāmies klosterskolā Parīzē. Viņu tik šausmīgi vajā neveiksmes. Viņas tēvs bija franču grāfs, bet māte — amerikāniete, no Dienvidiem. Tēvs aizbēga ar kādu sievieti, bet māte visu naudu pazaudēja Volstrīta bankrotā. Žakija palika pilnīgi bez līdzekļiem,] Nezinu, kā viņai izdevies iztikt pēdējos divus gadus.

Džoanna pulēja savus tumšās asinskrāsas nagus ar draudzenes! nagu pulējamo. Viņa paliecās atpakaļ un, galvu piešķiebusi, rūpīgi; nopētīja rezultātu.

—   Dārgumiņ,— viņa novilka,— vai tas nebūs visai apnicīgi? Jaj maniem draugiem atgadās kādas likstas, es viņus vienmēr pametu! uzreiz! Tas izklausās cietsirdīgi, taču vēlāk aiztaupa tik daudz ļ nepatikšanu! Draudzenes vienmēr grib aizņemties no tevis naudu vaii arī sāk nodarboties ar šūšanu, un tu esi spiesta pasūtīt pie viņām] atbaidošus tērpus. Vai arī viņas apglezno abažūrus, vai batiko šalles.]

—   Tātad, ja es zaudētu visu savu naudu, tu mani rīt pamestu? j

—   Jā, dārgumiņ, pamestu gan. Tu nevari teikt, ka es to nepasaku godīgi! Man gluži vienkārši patīk veiksminieki. Un tu sapratīsi, ka tāj tas ir gandrīz ar jebkuru — vienīgi vairums ļaužu tajā neatzītos. Viņi] apgalvotu, ka vairs nespēj saprasties ar Mēriju vai Emīliju, vaii Pamelu! «Rūpes ir padarījušas viņu tik sarūgtinātu un dīvainu, akj nabadzīte!»

—  Cik tu esi briesmīga, Džoanna!

—   Es vienkārši taisu karjeru, tāpat kā jebkurš cits.

—  Es netaisu karjeru!

—   Acīm redzamu iemeslu dēļ! Tev nav jābūt nekrietnai, ja izskatīgi pusmūža aizbildņi no Amerikas tev ik gada ceturksni pārskaita pamatīgu summu.

—   Un par Žaklīnu tev nav taisnība,— Lineta sacīja.— Viņa nav nekāda liekēde. Es gribēju viņai palīdzēt, taču viņa nebija ar mieru. Viņa ir velnišķīgi lepna.

—   Kāpēc tad viņa tā steidzas tevi satikt? Varu derēt — viņai kaut kas vajadzīgs! Pagaidi vien, gan redzēsi.

—   Izklausījās, ka viņa ir par kaut ko uztraukusies,— Lineta piekrita.— Zakija allaž šausmīgi satraucas par visu ko. Reiz viņa kādam iedūra ar spalvu nazīti!

—   Dārgumiņ, cik baigi!

—  Jā, vienam puišelim, kurš kaitināja suni. Žakija mēģināja panākt, lai viņš rimstas. Viņš neklausīja. Tad viņa pavilka puiku malā un sapurināja, bet viņš bija daudz stiprāks par Žakiju, un pēdīgi viņa izrāva spalvu nazīti un iedūra ar to zeņķim. Cik šausmīgs tracis izcēlās!

—   Domāju gan. Izklausās pēc ļoti neveiklas situācijas.

Istabā ienāca Linetas kalpone. Nomurminājusi atvainošanās vārdus, viņa izņēma no skapja kādu tērpu un aiznesa sev līdzi.

—   Kas Marijai noticis?— Džoanna jautāja.— Viņa ir raudājusi.

—   Nabadzīte. Atceries, es tev stāstīju, ka viņa gribēja precēties ar kadu vīrieti, kuram'Ēģiptē ir darbs. Neko daudz viņa par viņu nezināja, tāpēc es nospriedu, ka labāk pārliecināšos, vai tur viss ir kartībā. Izrādījās, ka viņam jau ir sieva un — trīs bērni.

—   Tu nu gan būsi sagādājusi sev daudz ienaidnieku, Linet.

| — Ienaidnieku?— Lineta izskatījās izbrīnījusies.

Džoanna pamāja un sniedzās pēc cigaretes.

—   Ienaidnieku gan, mana mīļā. Tu esi tik satriecoši prasmīga. Un tev tik šausmīgi labi izdodas paveikt taisni to, kas vajadzīgs.

Lineta iesmējās.

—   Ko niekus, man nav neviena ienaidnieka visā pasaulē!

4

Lords Vindlšems sēdēja ciedra paēnā. Viņa skatiens kavējās pie Vodholas piemīlīgajām proporcijām. Itin nekas nebojāja šo vecajai pasaulei piederošo skaistumu; jaunās ēkas un piebūves aiz stūra nebija saredzamas. Tā bija skaista un mierpilna aina, kuru apmirdzēja rudens saule. Tomēr, noraugoties tajā, Čārlzam Viņdlšemam šķita, ka tā vairs nav Vodhola, ko viņš redz. Likās — tās vietā parādījusies daudz iespaidīgāka Elizabetes laiku savrupmāja, plašs parka pusloks, klajāks fons… Tas bija viņa dzimtas miteklis, Carltonberija, un priekšplānā stāvēja kāds siluets — meitene ar spoži zeltainiem matiem un izteiksmīgu, pašapzinīgu seju … Lineta kā Čarltonberijas saimniece!

Viņš bija cerību pilns. Šis Linetas atteikums jau nepavisam nebija strikts. Vairāk tas bija izklausījies pēc lūguma pagaidīt. Nu, mazliet pagaidīt — to viņš varēja atļauties …

Cik pārsteidzoši labi viss sakrita! Protams, bija vēlams, ka viņš apprec naudu, bet nebija tik nepieciešams, lai viņš uzskatītu, ka ir spiests pamest novārtā savas jūtas. Un Linetu viņš mīlēja. Viņš vēlētos viņu arī tad, ja Lineta būtu pagalam nabadzīga, nevis viena 110 bagātākajām meitenēm Anglijā. Taču laimīgā kārtā viņa ir viena no bagātākajām meitenēm Anglijā …

Viņa prāts rotaļājās ar pievilcīgiem nākotnes plāniem. Varbūt Roksdeila tituls, nama rietumu spārna rekonstrukcija, nekādas vajadzības atteikties no medībām Skotijā …

Čārlzs Vindlšems sapņoja saulītē.

5

Bija četri pēcpusdienā, kad nobružātais mazais divvietīgais auto apstājās, nočirkstot grantij. No mašīnas izkāpa meitene — maza, tieviņa būtne ar tumšu matu ērkuli. Viņa uzskrēja pa kāpnēm un paraustīja zvana auklu.

Pēc dažām minūtēm viņu ieveda garajā, solīdajā viesistaba, un garīdzniekam līdzīgs virssulainis pienācīgi drūmā tonī pavēstīja:

—   Mis de Belfora.

—   Linet!

—   Žakij!

Vindlšems stāvēja mazliet nomaļus, ar simpātijām noraudzida mies, kā šī dedzīgā mazā būtne, rokas izplētuši, metas pretī Linetai.

—   Lords Vindlšems — mis de Belfora, mana labākā draudzene.

Skaists bērns, viņš nodomāja, nu varbūt ne gluži skaists, bet

noteikti pievilcīgs, ar tumšiem, viļņainiem matiem un milzīgām acīm. Čārlzs Vindlšems nodudināja dažus nenozīmīgus pieklājības vārdus un pamanījās neuzkrītoši atstāt abas draudzenes vienatnē.

Žaklīna uzreiz ķērās pie lietas — tieši tik strauji, kā aizvien, cik Lineta atcerējās.

—   Vindlšems? Vindlšems? Ak tad šis ir tas vīrietis, par kuru avīzēs mūžīgi raksta, ka tu taisoties ar viņu precēties! Un tu precēsies, Linet? Precēsies?

—   Varbūt,— Lineta nomurmināja.

—   Dārga — es tā priecājos! Viņš izskatās jauks.

—   Ak, neizsaki nekādus spriedumus — es pati vēl neko neesmu izlēmusi.

, — Protams, ka ne! Karalienes, izvēloties vīrus, allaž rīkojas ar vajadzīgo piesardzību!

—   Neesi nu smieklīga, Žakij.

—   Bet tu esi karaliene, Linet! Un vienmēr esi bijusi. Sa Majeste, la reine Linette. Linette la Blonde[2]! un es — es esmu karalienes uzticības persona! Uzticīgā galma dāma.

—   Žakij, dārga, kādus niekus tu sarunā! Kur tu biji visu šo laiku? Tu ņem un pazūdi. Un neraksti ne Vārda.

—   Man briesmīgi nepatīk rakstīt vēstules. Kur es biju? Ak, vai līdz kaklam iegrimusi, mīlulīt DARBA, vai zini. Baigā darbā pie baigām sievietēm!

—   Dārgā, es vēlētos, lai tu …

—   Lai es pieņemu karalienes atbalstu? Nu, mīļā, taisnību sakot, tieši tāpēc es esmu šeit. Nē, ne jau tādēļ, lai aizņemtos naudu. Tik dilu vēl nav! Bet es esmu ieradusies, lai lūgtu pamatīgu, lielu un svarīgu palīdzību.

, — Jā, es klausos.

— Ja tu grasies precēties ar to Vindlšemu, tad tu varbūt sapratīsi.

Lineta mirkli izskatījās apmulsusi, tad viņas seja noskaidrojās.

— Žakij, tu gribi 'teikt …

— Jā, mīlulīt, es esmu saderinājusies!

— Tad, lūk, kas par lietu! Man jau šķita, ka tu nez kāpēc izskaties īpaši mundra. Tāda tu, protams, esi vienmēr, bet šoreiz pat vairak nekā parasti.

—  Tieši ta es arī jūtos. — Izstāsti man par viņu.

— Viņa vārds ir Saimons Doils. Viņš ir liels un plecīgs, un neticami vienkāršs, un zēnisks, un taisni burvīgs! Viņš ir nabadzīgs — jtaligi bez naudas. Tiesa, viņš cēlies no tiem, kurus dēvē par «ristokrātiem,— tikai no ļoti trūcīgiem aristokrātiem —, jaunakais itlēls un tā tālāk. Viņa ģimene ir no Devonšīras. Viņam patīk lauki un viss, kas ar tiem saistīts. Bet pēdējos piecus gadus viņš ir pavadījis pilsētā, smacīga kantorī. Un nu tur samazina darbinieku skaitu, un viņš ir palicis bez darba. Linet, es nomiršu, ja nevarēšu apprecēties «r viņu! Es nomiršu! Nomiršu! Nomiršu …

—   Neesi nu smieklīga, Žakij.

—   Nomiršu, kad es tev saku! Viņa dēļ es esmu pilnīgi bez prāta. Un viņš ir bez prāta manis dēļ. Mēs nespējam dzivot viens bez otra.

—  Jā, miļā, tas nu gan tevi pamatīgi ķēris.

—   Zinu. Šausmīgi, vai ne? Kad nu tu ņem un iemīlies, tad tur vairs neko nevar darīt.

Viņa uz mirkli apklusa. Tumšās acis iepletās un pēkšņi izskatījās traģisma pilnas. Žaklīna viegli notrīsēja.

—    Reizēm tas ir pat — baisi! Mēs ar Saimonu esam radīti viens otram. Man nemūžam neiepatiktos neviens cits. Un tev mums japalīdz, Linet. Dzirdēju, ka tu esi nopirkusi šo īpašumu, un man ^ ienāca prātā kāda ideja. Paklau, tev būs vajadzīgs muižas pārvaldnieks — vai varbūt divi. Es gribu, lai tu pieņem šai darbā Saimonu.

—  O!— Lineta bija pārsteigta.

Žaklīna steigšus turpinaja:

—    Šo jomu viņš pazīst kā savus piecus pirkstus. Par muižām viņš zina visu — jo pats tādā izaudzis. Un arī profesionāli izglītojies viņš ir. Ak, Linet, tu taču dosi viņam šo darbu, vai ne,— ja tu mani mīli?

Ja viņš netiks galā, tad atlaid viņu. Bet viņš tiks galā. Un mēs varēsi dzīvot mazā namiņā, un es tevi bieži satikšu, un viss būs brīnišķi taisni brīnišķīgi!

Viņa piecēlās.

—  Saki, ka tu piekriti, Linet. Saki, ka piekriti. Jaukā Linet Burvīgā zelta Lineta! Manis pašas mīļā Lineta! Saki, ka tu piekriti!

—   Žakij…

—   Piekriti?

Lineta sāka smieties.

—   Jocīgā Žakija! Ved šurp to savu jaunekli, lai es uz viņ paskatos, un tad visu pārrunāsim.

Žakija metās pie Linetas un jūsmīgi noskūpstīja viņu.

—   Dārgā Linet — tu esi īsta draudzene! Es zināju, ka esi. mani nepamestu nelaimē — nekad. Tu esi visbrīnišķīgākā v" pasaulē. Uz redzēšanos!

—   Žakij, tu taču vēl brīdi paliksi!

—   Es? Nē, nepalikšu. Es braukšu uz Londonu, rīt būšu atpak atvedīšu Saimonu, un mēs visu nokārtosim. Viņš tev patiks. Vi tiešām ir burvīgs.

—   Vai tad tu nevarētu pagaidīt un vismaz padzert tēju?

—   Nē, es nevaru gaidīt, Linet. Esmu pārāk satraukta. Ma jābrauc turp un viss jāpastāsta Saimonam. Es zinu^dārgā, ka esm; neprātīga, bet tur neko nevar līdzēt. Ceru, ka laulība mani izārst- Sķiet, ka ta aizvien liek cilvēkiem atjegties.

Viņa pagriezās uz durvju pusi, mirkli pastāvēja, tad steidz atpakaļ, lai pēdējo reizi aši apskautu Linetu viegli kā putns.

—   Dārga Lineta — nav nevienas tādas kā tu.

6

Monsieur Gastons Blondēns, mazā modernā restorāniņa Chez Mi Tante īpašnieks, nebija no tiem, kam patiktu izrādīt pārmērīgu cieņ kuram katram no saviem apmeklētājiem. Bagātie, skaistie, slaveni un augstdzimušie varēja velti gaidīt, ka tiks pagodināti ar īpašu uzmanību. Vienīgi visretākajos gadījumos monsieur Blondēns žēlsirdīgā pretimnākšanā sasveicinājās ar viesi, pavadīja viņu līdz sevišķam galdiņam un apmainījās ar viņu atbilstošām un piemērotām piezīmēm.

Tovakar monsieur Blondēns ar šo karalisko privilēģiju bija apveltījis trīs klientus — hercogieni, slavenu sacīkšu braucēju un vēl mazu jocīga izskata vīriņu ar milzīgām melnām ūsām, kurš, kā varētu nodomāt nejaušs skatītājs, ar savu klātbūtni vis nespētu izdarīt nekādu pakalpojumu restorānam Chez Ma Tante.

Tomēr monsieur Blondēna gādība bija gluži neizmērojama. Lai gan apmeklētājiem pēdējās pusstundas laikā tika sacīts, ka brīvu galdiņu nav, tagad viens mīklainā kārtā atradās, turklāt visizdevīgākajā vietā. Monsieur Blondēns aizveda viesi turp, un viņa sejā nepārprotami jautās empressement[3]

—  Bet, protams, jums te vienmēr atradīsies galdiņš, monsieur l'uaro! Kā gan es vēlētos, lai jūs pagodinātu mūs biežāk!

Erkils Puaro pasmaidīja, atcerējies kādreizējo atgadījumu, kurā sava loma bija kādam līķim, viesmīlim, monsieur Blondēnam un ļoti daiļai dāmai.

—  Jūs esat pārāk, laipns, monsieur Blondēn,— viņš noteica.

—   Vai jūs būsiet viens pats, monsieur Puaro?

—  Jā, viens.

i — Labi, tad Žils jums sacerēs mazu maltīti, kura būs kā īsta dzeja! Sievietēm, lai cik tās burvīgas, ir viens trūkums: viņas novērš domas no ēdiena! Pusdienas jūs iepriecinās, monsieur Puaro, to es jums ■psolu. Bet, kas attiecas uz vīnu …

Sekoja lietpratēju saruna, kurā piedalījās arī Žils, maitre d' ho- tcl.[4]

Pirms promiešanas monsieur Blondēns vēl pakavējās un konfidenciāli pieklusināja balsi.

—   Vai jūs risināt kādu sarežģītu izmeklēšanu?

Puaro papurināja galvu.

—    Diemžēl dzīvoju gluži dīkā,— viņš skumji sacīja. — Esmu iekrājis ietaupījumus, un tagad man pietiek līdzekļu, lai baudītu [bezdarbīgu dzīvi.

—   Es jūs apskaužu.

—  Nē, nē, tas nebūtu prātīgi darīts. Ticiet man, tas nav tik jautri, ka izklausās.

Viņš nopūtās.

—  Cik patiess gan ir teiciens, ka cilvēks bijis spiests izgudrot darbu, lai izvairītos no piepūles, ko rada nepieciešamība domāt.

Monsieur Blondēns pasvieda rokas gaisā.

—   Ir taču tik daudz ko darīt! Ceļojumi, piemēram!

—   Jā, ceļojumi. Šo to esmu pasācis, tā vis nav. Domāju šoziem apmeklēt Ēģipti. Runā, ka klimats tur esot lielisks! Gribas aizmukt no miglas, pelēcības, mūžīgās lietus vienmuļības.

—  O! Ēģipte!— monsieur Blondēns noelsās.

—   Tagad turp, manuprāt, var aizbraukt pat ar vilcienu, izvairoties no jūrasbrauciena, ja nerēķina Lamanšu.

—  Ak, jūra,— vai tā jums nav pa prātam?

Erkils Puaro papurināja galvu un tikko manāmi nodrebinājās. \

—   Man arī ne,— monsicur Blondēns līdzjūtīgi atzinās. — Cii savādu iespaidu tā atstāj uz kuņģi!

—  Tomēr vienīgi uz dažiem kuņģiem! Ir |audis, kurus ku svārstības vispār neietekmē. Pat sagāda viņiem patiku!

—   Netaisnīgi no mī|ā Dieva puses,— monsieur Blondēns pie: mēja.

Viņš skumji nogrozīja galvu un, apcerēdams šo bezdievīgo domuj devās prom.

Šaudīdamies klusiem soļiem, viesmīļi veiklām rokām klāja galdu] Parādījās Melbas sausiņi, sviests, spainītis ar ledu — viss, kas pavadflļ smalku maltīti.

Nēģeru orķestris sāka ekstatiski dārdināt savādus, nesaskanīgu| trokšņus. Londona dejoja.

Erkils Puaro nodevās vērojumiem, iespaidus rūpīgi reģistrēdaļ savā akurātajā prātā.

Cik garlaikotas un nogurušas bija vairums seju! Tomēr dažs lah no šiem druknajiem vīriem izklaidējās, kurpretī vienīgās jūtas, kur šķita ierakstītas viņu partneru sejās, bija panesīga pacietība. Ta resn sieviete violetajā tērpā gan izskatījās starojoša… Bez šaubā resnajiem dzīvē ir zināma kompensācija . .. Sliecība un bauda, kā liegta tiem, kam elegantakas aprises.

Krietns bariņš jaunu ļaužu — daži ar neizteiksmīgu seju … da garlaikoti … daži acīm redzami nelaimīgi. Cik aplami dēvēt jaunīt par laimīgu laiku — jaunību, laiku, kad cilvēks visvieglāk ievain jams!

Puaro skatiens atmaiga, apstājies pie kāda no pāriem. Cik viņi a saderīgi — slaids vīrietis platiem pleciem un tieviņa, smalka meiten Divi augumi, kas kustējās pilnīga laimes ritmā. Laimē par šo viet par šo stundu, vienam par otru.

Deja spēji beidzās. Atskanēja aplausi, un ta atsakās. Pēc otr encore[5] paris atgriezās pie sava galdiņa, netālu no Puaro. Meiten pietvīkusi smaidīja. Kad viņa apsēdās, Puaro varēja nopētīt viņa seju, kura smaidā bija pavērsta pret vīrieti.

Viņas acīs jautās ne tikai smaids vien. Erkils Puaro kā šaubīda mies pašūpoja galvu.

«Viņa ir pārlieku aizravusies, tā mazā,» viņš klusībā noteica. «Ta ir bīstami. Nudien, tas ir bīstami.»

Un tad viņa auss uztvēra vārdu «Ēģipte».

Viņš skaidri saklausīja abu balsis — meitenes jauno, dzidro, pašapzinīgo, ar tikko samanāmiem mīkstiem, ārzemnieciskiem «r», un vīrieša patīkamo, zemo, kas skānēja izkoptā angļu valodā.

—     Es nepavisam nepriecājos pirms laika, Saimon. Kad es tev saku, Lineta mūs nepievils!

—  Es varu pievilt viņu.

—   Blēņas — tas darbs ir kā radīts tev.

—    Taisnību sakot, es arī domāju tāpat… Patiesība es nešaubos par savām spējām. Un esmu apņēmies strādāt, kā nākas,— tevis dēļ!

Meitene klusi iesmējās — laimes pilniem smiekliem.

—             Pagaidīsim trīs mēnešus — lai būtu droši, ka tevi neatlaidīs —, tin tad ..

—         Un tad es dāvāšu tev savu laicīgo mantu, tā mēdz teikt, vai ne? ' — Un, kā jau sacīju, mēs dosimies kazu ceļojumā uz Ēģipti. Lai

velns parauj izdevumus! Visu mūžu esmu vēlējusies aizbraukt uz I ģipti. Nīla un piramīdas, un smiltis …

Viņš mazliet nedroši ierunājās:  — Mēs to redzēsim abi kopā, Zakij… Kopa. Vai tas nebūs brīnišķīgi?

— Kas zina, vai tev tas liksies tikpat brīnišķīgi kā man? Vai tas Bev rūp — tikpat ļoti kā man?

Viņas balss piepeši kļuva asa, un acis iepletās gandrīz vai bailēs.

Vīrieša atbilde bija ātra un skarba.

—   Nemuļķojies, Žakij.

Taču meitene atkārtoja:

— Kas zina . ..

Tad viņa paraustīja plecus.  — Iesim dejot.

Erkils Puaro pie sevis nomurminaja: — Un qui aime et un qui se lasse aimer[6] jā, piekrītu — kas zina.

7

—             Un ja nu viņš izrādās tīrais lielceļa laupītājs?— Džoanna Sautvuda noprasīja.

Lineta papurinaja galvu.

—   Ak, nevar būt. Uz Žaklīnas gaumi es varu paļauties.

—             Nu, bet mīlas lietās cilvēki reizumis neturas pie patiesibas,— Džoanna nomurmināja.

Lineta nepacietīgi nogrozīja galvu un tad mainīja tēmu.

—   Man jāiet un jaaprunājas ar misteru Pīrsu par tiem plāniem.

—   Par plāniem?

—     Jā, par dažām baismīgi antisanitārām vecām būdām. Es liku tas nojaukt un iemītniekus pārcelt uz citurieni.

—  Cik sanitārs un patriotisks nodoms, dārgā!

—   Viņiem visviens būtu bijis jāpārvācas. Tās būdas iznāktu taisni blakus manam jaunajam peldbaseinam.

—   Un kā to iemītniekiem patīk pārvākšanās?

—   Lielākā daļa ir sajūsmā. Daži gan izturas diezgan muļķīgi — i patiesībā nejauki. Liekas, viņi nesaprot, cik milzīgi uzlabosies viņu dzīves apstākļi!

—   Manuprāt, tu esi ķērusies pie lietas visai patvarīgi.

—   Mana dārgā Džoanna, tas taču notiek viņu labā.

Lineta sarauca pieri. Džoanna iesmējās.

—   Paklau, tu esi tirāns, atzīsti to. Labdarīgs tirāns, ja tev tā tīk!

—   Es ne par mata tiesu neesmu tirāns.

—   Bet tev patīk palikt pie sava!

—   Ne sevišķi.

—   Lineta Ridžveja, vai tu vari paskatīties man acīs un nosaukt kaut vienu gadījumu, kad tu nebūtu rīkojusies tieši tā, kā tev gribējies?

—   Neskaitāmas reizes.

—   Nu, protams,—«neskaitāmas reizes», bet neviena konkrēta piemēra. Tu gluži vienkārši nespēj nevienu izdomāt, dārgumiņ, iai kā censtos. Linetas Ridžvejas triumfa brauciens zelta automobilī.

—  Tev šķiet, ka es esmu pārāk patmīlīga?— Lineta strauji noprasīja.

—   Nē — tikai neatvairāma. Naudas un pievilcības efekts. Tavā priekšā neiztur nekas. To, ko tu nespēj nopirkt par skaidru naudu, tu nopērc ar smaidu. Rezultāts ir — Lineta Ridžveja, Meitene, Kurai Ir Viss.

—   Nekļūsti smieklīga, Džoanna!

—   Nu, bet vai tad tev nepieder viss?

—   Laikam jau pieder gan … Bet tas nez kāpēc izklausās diezgan pretīgi!

—   Zināms, tas ir pretīgi, dārgā! Droši vien tev viss pamazām apniks, un tu kļūsi blasйe.[7] bet tikmēr izbaudi vien triumfa braucienu zelta automobilī. Es tikai nezinu — tik tiešām, nezinu —, kas notiks, kad tu gribēsi pabraukties pa ielu, kuras sākumā būs rakstīts «Ceļš slēgts».

—   Nerunā muļķības, Džoanna.

Kad abām piebiedrojās lords Vindlšems, Lineta pievērsās viņam un sūdzējās:

—   Džoanna man sarunāja visādas nejaucības!

—   Aiz spītības, dārgumiņ, aiz spītības,— Džoanna nenoteikti paskaidroja, pieceldamās no krēsla.

Viņa neaizbildinājās, kāpēc pamet abus vienatnē. Viņa bija pamanījusi spīdumu Vindlšema acīs.

Viņš brīdi klusēja, tad bez aplinkiem sāka runāt.

—   Vai jūs esat izlēmusi, Lineta?

—   Varbūt es izturos nežēlīgi,— Lineta lēnām noteica.— Manuprāt, ja īstas pārliecības nav, man būtu jāsaka «nē» …

Vindlšems viņu pārtrauca.

—   Nesakiet. Jums būs laiks — tik daudz laika, cik vien jūs gribēsiet. Bet es domāju, ka jūs zināt — kopā mēs būtu laimīgi.

—   Saprotiet,— Lineta runāja kā atvainodamās, gandrīz bērnišķīgi,— es tik jauki izklaidējos — īpaši ar visu šo.

Viņa pamāja ar roku.

—   Es gribēju pārvērst Vodholu par īstu lauku mājas ideālu, un inan nudien šķiet, ka esmu padarījusi to tīkamu,— vai jums tā

neliekas?

—   Tā ir skaista. Skaisti izplānota. Viss ir lieliski. Jūs esat ļoti prasmīga, Linet.

Mirkli klusējis, viņš turpināja: v

—   Un arī Carltonberija jums ir pa prātam, vai ne? Protams, to vajag modernizēt un tamlīdzīgi,bet jūs jau esat tik prasmīga un tā joprojām, jums tas sagādās prieku.

—   Nu, bez šaubām, Carltonberija ir lieliska.

Viņa nevilcinājās paust sajūsmu, taču iekšēji sajuta vēsumu. Bija ļ ieskanējusies neiederīga nots, iztraucēdama viņas pilnīgo saskaņu ar dzīvi. Tobrīd viņa neanalizēja šīs jūtas, bet pēcāk, kad Vindlšems bija iegājis mājā, mēģināja ielūkoties visslēptākajos domu stūrīšos.

Carltonberija — jā, tieši tā, viņu bija aizskārusi Carltonberijas pieminēšana. Bet kāpēc gan? Carltonberija bija visai izdaudzināta, Vindlšema senčiem tā bija piederējusi kopš Elizabetes laikiem. Būt par Carltonberijas saimnieci nozīmētu nepārspējamu sabiedrisko stāvokli. Un Vindlšems bija viens no vējainākajiem līgavaiņiem Anglijā.

Saprotams, ka viņš nespēja nopietni raudzīties uz Vodu … To nekādi nevarēja salīdzinat ar Carltonberiju.

Ak, bet Voda piederēja viņai! Viņa bija to ieraudzījusi, ieguvusi, pārbūvējusi un atjaunojusi, izšķiedusi par to naudu. Tas bija viņas īpašums — viņas karaļvalsts.

Un tas savā ziņā vairs neskaitītos, ja viņa apprecētos ar Vindlšemu. Ko lai viņi iesāktu ar divām lauku muižām? Un tā, no kuras nāktos atteikties, bez šaubām, būtu Vodhola.

Viņa, Lineta Ridžveja, vairs neeksistētu. Viņa būtu Vindlšemas grāfiene, kura atnestu krietnu pūru Čarltonberijai un tās saimniekam. Viņa būtu karaļa sieva, ne vairs karaliene.

«Es uzvedos smieklīgi,» Lineta klusībā nosprieda.

Tomēr savadi, cik neciešama viņai likās doma par to, ka jāpame Voda …

Un vai viņai nekremta vēl kas cits?

Dīvainais neizprotamais tonis Žakijas balsī, kura teica:

«Es nomiršu, ja nevarēšu apprecēties ar viņu! Es nomiršu Nomiršu …»

Tik pārliecināta. Tik nopietna. Vai viņa, Lineta, jutās tāpat domājot par Vindlšemu? Droši, ka ne. Varbūt viņai vispār neka nebūs tādu jūtu pret kādu cilvēku. Tā justies — tam ir jābūt diezga brīnumaini…

Pa vaļējo logu atplūda automobiļa rūkoņa.

Lineta nepacietīgi noskurinājās. Tā būs Žakija un viņas jaunekli Jāiet ārā un jāsagaida.

Viņa stavēja vaļējās durvīs, kad no auto izkāpa Žaklīna u Saimons Doits. J

—   Linet!— Žakija pieskrēja viņai klāt.— Tas ir Saimoif Saimon, tā ir Lineta. Visbrīnišķīgākā meitene pasaulē.

Lineta ieraudzīja gara auguma plecīgu jaunu vīrieti ar ļo tumšām zilam acīm, brūniem sprogainiem matiem, stūrainu zodu zēnisku, pievilcīgu, neliekuļotu smaidu …

Viņa pastiepa roku. Plauksta, kura satvēra viņējo, bija stingra u silta … Linetai patika viņa skatiens — šī naivā, neviltotā apbrīna. '

Žakija tika viņam stāstījusi, ka Lineta ir brīnišķīga, un viļ nepārprotami domāja, ka viņa tāda ir …

Linetas dzīslās ieplūda silts, salds reibums.

—   Vai tas nav jauki?— viņa ierunājās.— Nāciet iekšā, Saimoir un ļaujiet man pienācīgi apsveikt savu jauno muižas pārvaldnieku, i

Un, pagriezusies, lai ietu pa priekšu, viņa nodomāja: «Es esm šausmīgi — šausmīgi laimīga. Žakijas jauneklis man patīk …»

Un tad ar spēju sāpi atausa cita doma: «Laimīgā Žakija …»

8

Tims Alertons atslīga pītajā krēslā un nožāvājās, raudzīdamies pa logu uz jūru. Tad iesāņus uzmeta ašu skatienu mātei.

Misis Alertone bija izskatīga piecdesmitgadīga sieviete balti nosirmojušiem matiem. Ikreiz, lūkodamās uz dēlu, viņa bargi saknieba lūpas, mēģinādama noslēpt to, cik stipri viņu mīl. Pat pilnīgu svešinieku šī viltība reti spēja piekrāpt, bet Tims pats tai bez pūlēm redzēja cauri.

—   Vai tev tiešām patīk šeit, Malorkā, māt?— viņš iejautājās.

—   Nu …— misis Alertone apsvēra.— Te ir lēta iztikšana.

—   Un auksts,— Tims piebilda, viegli nodrebinādamies.

Viņš bija gara auguma kalsns jauneklis ar tumšiem matiem un pašaurām krūtīm. Lūpām bija ļoti maiga izteiksme, acis bija skumjas,

un zods neliecināja par apņēmību. Plaukstas viņam bija slaidas un smalki veidotas.

Pirms dažiem gadiem diloņa apdraudēts, viņš tā arī nebija iemantojis īsti spēcīgu miesasbūvi. Plaši valdīja uzskats, ka viņš «raksta», bet viņa draugi zināja, ka prašņāšana par literāriem sacerējumiem netiks atbalstīta.

—   Par ko tu domā, Tim?

Misis Alertone bija modra. Spožās, tumšbrūnās acis raudzījās ar aizdomām.

Tims Alertons pavīpsnāja.

—   Es domāju par Ēģipti.

—   Par Ēģipti?'

Misis Alertones balsī skanēja šaubas.

—   īsts siltums, dārgā. Aicinošas zelta smiltis. Nīla. Man patiktu ce[ot augšup pa Nīlu, un tev?

—   Ak, zināms, ka patiktu.— Tonis bija vēss.— Bet Ēģipte izmaksā dārgi, mans mīļais. Un nav domāta tiem, kuriem jāskaita peniji.

Tims iesmējās. Tad pieceļas un izstaipījās. Pēkšņi viņš izskatījas žirgts un degsmes pilns. Balsī iezagās satraukums.

—. Izdevumi lai paliek manā ziņā. Jā, dārgā. Tāds maziņš risks biržā. Ar pilnīgi apmierinošu iznākumu. Šorīt uzzināju.

—   Šorīt?— misis Alertone strauji pārvaicāja.— Tev pienāca tikai viena vēstule, un tā pati. ..

Viņa apklusa un iekoda lūpā.

Izskatījās, ka Tims mirkli svārstās — smieties vai skaisties. Uzjautrinājums guva virsroku.

—   Un tā pati — no Džoannas,— viņš rāmi pabeidza.— Pilnīgi pareizi, māt. Tu nu gan varētu būt īsta detektīvu karaliene! Slavenajam Erkilam Puaro vajadzētu uzmanīt savus laurus, ja tu būtu tuvumā.

Misis Alertone manāmi saīga.

—   Es gluži nejauši ievēroju rokrakstu …

—   Un tev bija skaidrs, ka tas nepieder biržas māklerim? Gluži pareizi. Vēsti no viņiem es patiesībā saņēmu vakar. Un nabaga Džoannai rokraksts nudien ir visai uzkrītošs — izplūst pa visu aploksni kā tāds apreibis zirneklis.

—   Ko Džoanna raksta? Kādi jaunumi?

Misis Alertone pūlējās, lai balss skanētu vienaldzīgi un pierasti. Draudzība starp dēlu un viņa otrās pakāpes māsīcu Džoannu Sautvudu aizvien bija kaitinājusi māti. Ne jau tāpēc, ka «tur kaut kas būtu», kā misis Alertone domās izteicās. Viņa bija pārliecināta, ka itin nekā tur nav. Tims nekad nebija izrādījis sentimentālu interesi par Džoannu, un māsīca par viņu arī ne. Abpusēja pieķeršanās šķita balstāmies uz tenkām un daudziem kopīgiem draugiem un paziņām.

Abiem patika cilvēki un valodas par viņiem. Džoannas mēļošana bija uzjautrinoša, kaut ari dzēlīga.

Ne jau aiz bailēm, ka Tims varētu iemīlēties Džoannā, misis Alertone ikreiz juta, ka sāk izturēties kokaini, tiklīdz Džoanna ierodas vai pienāk vēstule no viņas.

Tas bija kas cits, grūti nosakāms — varbūt pašas neatzīta greizsirdība, ka Timu Džoannas sabiedrība vienmēr likās iepriecinām. Tims un māte — viņi taču tik lieliski sapratās, un misis Alertone aizvien juta vieglu izbīli, redzēdama, ar kādu aizrautību un interesi Tims klausās citā sievietē. Viņai likās arī, ka pašas klātbūtne šādos gadījumos ir par šķērsli starp abiem jaunākās paaudzes pārstāvjiem. Bieži viņa bija tos pārsteigusi, nogrimušus dedzīgā sarunā, un, parādoties misis Alertonei, abi sastomījās un, itin kā pienākuma spiesti, mazliet pārspīlētā centībā iesaistīja viņu valodās. Džoanna Sautvutļa misis Alertonei nepatika, tas nu bija skaidrs. Viņa uzskatīja Džoannu par nepatiesu, mākslotu un savā būtībā nenopietnu radījumu. Misis Alertonei bija gaužām grūti noturēties, lai neapvaldītos toņos nepateiktu to visu skaļi.

Par atbildi viņas jautājumam Tims izvilka vēstuli no kabatas un pārlaida tai acis. Māte ievēroja, ka vēstule ir gara.

—   Nekā daudz jau te nav,— viņš sacīja.— Deveniši šķiras. Vecais Montijs iesūdzēts tiesā, jo sēdējis pie auto stūres piedzēries. Vindlšems aizbraucis uz Kanādu. Laikam būs bijis pamatīgi satriekts, kad Lineta Ridžveja viņu atraidīja. Viņa nopietni saposusies precēties ar to savu muižas pārvaldnieku.

—   Cik neparasti! Vai viņš ir ļoti briesmīgs?

—   Nē jau, nē, itin nemaz. Viņš ir no Devonšīras Doiliem. Naudas viņam, protams, nav, un turklāt viņš patiesībā bija saderinājies ar vienu no Linetas labākajām draudzenēm. Un tas nu ir diezgan traki.

—   Man tas liekas pavisam nejauki,— misis Alertone nosarkdama teica.

Tims uzmeta viņai žiglu, maigu skatienu.

—   Zinu, dārgā. Tu nekādi neatbalsti to, ja aizviļ svešus vīrus un tamlīdzīgi.

—   Manos laikos bija citādas mērauklas,— misis Alertone sacīja.— Un tas bija ļoti labi! Šķiet, tagad jaunie ļaudis iedomājas, ka var darīt itin visu, kas vien ienāk prātā.

Tims pasmaidīja.

—    Ne tikai iedomājas. Viņi tā arī dara. Vide[8] Linetu Ridžveju!

—   Nu, manuprāt, tas ir šausmīgi!

Tims piemiedza aci.

—  Galvu augšā, konservatīvā kundze! Varbūt es tev piekrītu. Starp citu, es vēl neesmu snaikstījies pēc svešas sievas vai līgavas.

—   Esmu pārliecināta, ka to tu nemūžam nedarītu,— misis Aler- tone noteica. Un sparīgi piebilda:— Esmu tevi audzinājusi, kā pieklājas.

—  Tā ka visi nopelni pieder tev," nevis man.

Viņš ķircinoši uzsmaidīja mātei, salocīja vēstuli un ielika to atpakaļ kabatā. Misis Alertonei pazibēja prātā: «Lielāko daļu vēstuļu viņš man parāda. Bet no Džoannas rakstītajām nolasa priekšā tikai pa krikumam.»

Tomēr viņa aizgainīja šo necienīgo domu un, kā allaž, nolēma izturēties kā dāma.

—   Vai Džoanna priecājas par dzīvi?— viņa jautāja.

—  Visumā jau jā. Raksta, ka gribot atvērt delikatešu veikaliņu Meifērā.

—   Viņa aizvien runā par naudas trūkumu,— misis Alertone piezīmēja ar vieglu ļaunprātības pieskaņu balsī,— bet braukā visur apkārt, un viņas tērpi nekādā ziņā nemaksā maz. Viņa vienmēr ir skaisti ģērbusies.

—   Ak, vai zini,— Tims atsaucās,— varbūt viņa par tiem nemaz nemaksā … Nē, māt, es nedomāju to, ko tev saka priekšā tavs edvardiāniskais prāts. Es gluži burtiski gribu teikt, ka viņa atstāj rēķinus neapmaksātus.

Misis Alertone nopūtās.

—   Savu mūžu nesapratīšu, kā cilvēkiem tas izdodas.

—  Tās ir tādas īpašas spējas,— Tims paskaidroja.— Ja vien tev ir pietiekami ekstravaganta gaume un nav pilnīgi nekādas jēgas par naudas vērtību, tad ļaudis piešķirs tev jebkuru kredītu.

—  Jā, bet beigās tu nonāc parādu tiesā — kā nabaga sers Džordžs Vods.

—  Tev ir vājība pret to veco zirgu mijēju — droši vien tāpēc, ka 1879. gadā kādā deju vakarā viņš būs nosaucis tevi par rožu pumpuriņu.

—1879. gadā es vēl nemaz nebiju piedzimusi,— misis Alertone sirdīgi atcirta.— Seram Džordžam ir burvīgas manieres, un es nevēlos, lai tu saukā viņu par zirgu mijēju.

—   Esmu dzirdējis par viņu jocīgus stāstus — no tādiem ļaudīm, kas zina.

—   Jums ar Džoannu itin nemaz nerūp tas, ko jūs sarunājat par cilvēkiem; viss ir gana labs, ja tikai ir pietiekami ļauns.

Tims pacēla uzacis.

—   Mana dārgā, tu esi pagalam iekarsusi. Nezināju, ka vecais Vods tik ļoti bauda tavu labvēlību.

—  Tu nesaproti, cik viņam bija smagi, kad nācās pārdot Vodholu. Šis īpašums viņam bija bezgala dārgs.

Tims atturējās no nevērīgas atbildes. Galu galā — vai viņš varēja par to spriest? Tāpēc viņš domīgi sacīja:

—   Zini, manuprat, tu daudz nek|ūdies. Lineta lūdza, lai viņš atbrauc paskatīties, kā viņa pārveidojusi muižu, bet viņš visai nelaipni atteicās.

—   Bez šaubām. Viņai gan vajadzēja prasties un neizteikt šādu iūgumu.

—   Un, man šķiet, viņš ir varen žultaini noskaņots pret Linetu — tiklīdz ierauga viņu, tūliņ nez ko klusiņām norūc. Nespēj piedot, ka par to ķirmju sagrauzto ģimenes īpašumu dabūjis no viņas visaugstāko cenu.

—   Un tu to nevari saprast?— misis Alertone skarbi noprasīja.

—■. Atklāti sakot,— Tims rāmi atbildēja,— nevaru vis. Kādēļ gan dzīvot pagātnē? Kādēļ tik cieši turēties pie izbijušām lietam?

—   Un ar ko gan tu tās aizvietotu?

Viņš paraustīja plecus.

—   Varbūt ar aizraušanos. Ar kaut ko jaunu. Ar prieku par to, ka nezini, kas atgadīsies rīt. Nevis mantot nekur nederīgu zemes strēmeli, bet gan sagādāt sev patiku, pelnot naudu ar paša smadzenēm un prasmi. ^

—   Nuja, veicot izdevīgu darījumu biržā!

Viņš iesmējās.

—   Kādēļ gan ne?

—   Un ko tu teiktu par tādu pašu zaudējumu biržā?

—  Tas nu, dārgā, ir diezgan netaktiski. Un šodien galīgi nepiemēroti … Ka būs ar tiem Ēģiptes plāniem?

—   Bet. ..

Tims smaidīdams partrauca māti:

—   Tas ir izlemts. Mēs abi vienmēr esam vēlējušies redzēt Ēģipti.

—   Un kad tu ierosini braukt?

—   Ak, jau nākamajā mēnesī. Janvāris tur ir gandrīz visjaukākais laiks. Vēl tikai pāris nedēļu papriecāsimies par apburošo sabiedrību šajā viesnīcā.

—  Tim,— misis Alertone pārmetoši novilka. Un tad vainīgi piemetināja:— Diemžēl esmu apsolījusi misis Līčai, ka tu aiziesi viņai līdzi uz policijas iecirkni. Viņa nesaprot spāniski.

Tims saviebās.

—   Viņas gredzena dēļ? Zirgu daktera meitas asinssarkanā rubīna dēļ? Vai viņa joprojām apgalvo, ka tas nozagts? Es iešu, ja tu tā gribi, taču tā ir laika tērēšana. Viņa vienīgi sagādās nepatikšanas kādai nabaga istabmeitai. Es skaidri redzēju to gredzenu viņai pirkstā, kad viņa todien brida jūrā. Ūdenī tas būs noslīdējis, un viņa pat nemanīja.

—   Viņa saka — esot pilnīgi pārliecināta, ka gredzenu novilkusi un atstājusi uz tualetes galdiņa.

—   Nu, tā vis nebūs bijis. Es redzēju gredzenu pats savām acīm.

Tā sieviete ir muļķe. Tapat ka mu|ķe ir jebkura, kas decembrī dižodamās lien peldēties un izliekas, ka ūdens ir gluži silts tikai tāpēc, ka tobrīd spoži uzspīdējusi saulīte. Turklāt korpulentām sievietēm vispār vajadzētu aizliegt peldēties; peldkostīmā viņas izskatās tik atbaidošas.

—  Jānudien, es jūtu, ka no peldēšanās man būs jāatsakās,— misis Alertone nomurmināja.

Tims izplūda skaļos smieklos.

—  Tev? Vairumam jauno meiču tu vēl vari dot nez cik punktu priekšā.

Misis Alertone nopūtās un sacīja:

—   Es vēlētos, lai te būtu mazliet vairāk jaunu cilvēku, ar kuriem tu varētu satikties.

Tims Alertons noteikti papurinaja galvu.

—   Es gan to nevēlos. Mēs abi itin omulīgi iztiekam arī bez izklaidēm no malas.

—  Tev patiktu, ja te būtu Džoanna.

—   Nepavisam ne,— viņa tonis bija negaidīti apņēmīgs.— Tur nu tu maldies. Džoanna mani izklaidē, bet patiesība viņa man nemaz nepatīk un, ilgi atrazdamās tuvumā, sak krist man uz nerviem. Esmu priecīgs, ka viņas te nav. Es itin rāmi samierinātos ar to, ka man nekad vairs nebūtu lemts Džoannu redzēt.

Un viņš piebilda gandrīz čukstus:

—   Pasaulē ir tikai viena sieviete, pret kuru es izjūtu patiesu cieņu un apbrīnu, un es domāju, misis Alertone, ka jūs lieliski zināt, kas ir šī sieviete.

Māte nosarka un izskatījās gluži apmulsusi.

Tims svinīgi turpināja:

—   Pasaulē nav necik daudz īsti jauku sieviešu. Izrādās, ka viena no tām esat jūs.

9

Kādā dzīvoklī, kura logi vērās uz Ņujorkas Centrālparku, misis Robsone izsaucās:

—  Vai tas nav brīnišķīgi! Tu tiešām esi vislaimīgākā meitene, Kornēlij!

Kornēlija Robsone atsaucīgi pietvīka. Viņa bija liela auguma smagnēja meitene ar brūnam acīm kā spanielam.

—   Ak, tas būs burvīgi!— viņa izdvesa.

Vecā mis van Shijlere pielieca galvu, apmierināta ar nabaga radinieču pienācīgo izturēšanos.

—   Es vienmēr esmu sapņojusi par ceļojumu uz Eiropu,— Kornēlija nopūtās,— bet nekad necerēju, ka tiešām tur nokļūšu.

—   Man Ildzi, kā parasti, protams, dosies mis Bauersa,— mis van Shijlere teica,— taču kā sarunu biedre viņa, manuprāt, ir aprobežota — ļoti aprobežota. Ir daudz sīkumiņu, kuros man varētu palīdzēt Kornēlija.

—  Tas man būtu ļoti patīkami, māsīc Marija,— Kornēlija dedzīgi apliecināja.

—   Labi, labi, tad tas ir izlemts,— mis van Shijlere sacīja. — Skrien nu un sameklē mis Bauersu, dārgā. Man laiks izdzert olu flipu.

Kornēlija aizgāja. Viņas māte ierunājās:

—   Mana dārgā Marija, es esmu jums tik ļoti pateicīga! Ziniet, es domāju, Kornēlija cieš no tā, ka viņai nav panākumu sabiedrībā. Tas liek viņai justies savā ziņā pazemotai. Ja es varētu atļauties vest viņu ceļojumos … Bet jūs jau zināt, kā mums klājas kopš Neda nāves.

—   Man ir liels prieks ņemt viņu sev līdzi,— mis van Shijlere teica.— Kornēlija vienmēr ir bijusi jauka, izdarīga meitene, kura labprāt veic dažādus darbiņus, un viņa nav tik patmīlīga kā daži no šiem mūsdienu jauniešiem.

Misis Robsone piecēlās un noskūpstīja bagātās radinieces grum- boto, iedzelteno vaigu.

—   Es esmu tik bezgala pateicīga,— viņa pavēstīja.

Kāpnēs viņa satika slaidu sievieti gudrām acīm, kura nesa glāzi ar dzeltenu, putainu šķidrumu.

—   Nu, mis Bauersa, jūs tātad dodaties uz Eiropu?

—  Jā, tā ir, misis Robsone.

—   Cik skaists ceļojums!

—  Ak, jā, manuprāt, tas būs ļoti patīkams.

—   Bet vai agrāk jūs esat bijusi ārzemēs?

—  Jā gan, misis Robsone,— pagājušajā rudenī es kopā ar mis van Shijleri biju Parīzē. Taču Ēģiptē es vēl nekad neesmu bijusi.

Misis Robsone mirkli vilcinājās.

—   Es ļoti ceru … ka nebūs nekādu nepatikšanu.

Viņa bija pieklusinājusi balsi. Tomēr mis Bauersa atbildēja parastajā tonī:

—   Ak, nē, misis Robsone; par to es parūpēšos, kā klājas. Es vienmēr esmu ļoti modra.

Tomēr, kad misis Robsone turpināja lēnām kāpt lejā pa kāpnēm, viņas sejā joprojām vīdēja kāda viegla ēna.

10

Savā iekšpilsētas birojā misters Endrjū Peningtons vēra vaļā personisko korespondenci. Pēkšņi viņa dūre sažņaudzās un ar blīkšķi nokrita uz galda; seja pietvīka, un pierē izspiedās divas lielas dzīslas.

Viņš nospieda pogu, un drīz durvīs parādījās eleganta stenogrā- fiste.

—   Pasakiet misteram Rokfordam, lai ienāk.

—   Jā, mister Penington.

Pēc dažām minūtēm birojā ienāca Stērndeils Rokfords, Penin- gtona partneris. Abi vīrieši bija visai līdzīgi — gara auguma, kalsni, iesirmiem matiem un gludi akūtām, gudrām sejām.

—   Kas noticis, Penington?

Peningtons pacēla skatienu no vēstules, kuru lasīja.

—   Lineta apprecējusies . ..— viņš sacīja.

—   Ko?

—  Tu taču dzirdēji! Lineta Ridžveja ir apprecējusies!

—   Kā? Kad? Kāpēc mēs neko nezinām?

Peningtons uzmeta acis kalendāram uz rakstāmgalda.

—   Kad viņa rakstīja šo vēstuli, tad vēl nebija precējusies, taču tagad jau ir. Ceturtā datuma rītā. Tas ir šodien.

Rokfords atkrita krēslā.

—   Oho! Bez brīdinājuma? Ne vārda neteikusi? Kas ir tas vīrietis?

Peningtons atkal ieskatījās vēstulē.

—   Doils. Saimons Doils.

—   Kas viņš ir par cilvēku? Tu kādreiz esi par viņu dzirdējis?

—   Nē. Un daudz viņa te neraksta … — Viņš nopētīja skaidrā, stāvā rokrakstā savirknētās rindas.

—  Tā vien šķiet, ka šai lietā ir kaut kas apslēpts . .. Tam nav nozīmes. Pats galvenais — viņa ir precējusies.

Abu vīriešu skatieni satikās. Rokfords pamāja ar galvu.

—  Tas viss maķenīt jāpārdomā,— viņš klusi teica.

—   Un ko mēs iesāksim?

—  To es jautāju tev.

Abi sēdēja klusēdami. Tad Rokfords iejautājās:

—   Vai tev ir kāds plāns?

—   Šodien jūrā dodas «Normandija»,— Peningtons lēnām sacīja.— Viens no mums vēl varētu turp paspēt.

—  Tu esi traks! Kas tā par tādu varenu ideju?

—   Šie ang|u juristi. ..— Peningtons iesaka un tad apklusa.

—   Angļu juristi? Tu taču necentīsies iestāstīt kaut ko viņiem! Vai tev prāts! •

—   Es jau nesaku, ka tev vai man jādodas uz Angliju.

—   Kur tad ir tā dižā ideja?

Peningtons nogludināja vēstuli uz galda.

—   Lineta ir devusies kāzu ceļojumā uz Ēģipti. Un domā palikt tur mēnesi vai ilgāk . ..

—   Ak uz Ēģipti?

Rokfords mirkli domāja. Tad pacēla galvu, un abu skatieni sastapās.

—   Ēģipte,— viņš noteica,— tāda ir tava ideja!

—   Jā — nejauša satikšanās. Ce|ojuma laikā. Lineta un viņas virs, medusmēneša gaisotne … Tas būtu nokārtojams.

—   Lineta ir attapīga,— Rokfords šaubīdamies novilka,— bet. .. Peningtons klusu turpināja:

—   Es domāju, ka varētu atrasties ceļi, kā to panakt. Skatieni atkal sastapās. Rokfords pamāja.

—   Labs ir, puikiņ. Peningtons pavērās pulkstenī.

—   Mums žigli jāizlemj — kurš no mums brauks.

—   Brauksi tu,— Rokfords bez vilcināšanās sacīja.— Tev vienmēr ir panākumi pie Linetas. «Tēvocis Endrjū.» Tas būs vislabākais!

Peningtona sejas izteiksme bija kļuvusi skarba. Viņš teica:

—   Es ceru, ka spēšu to veikt.

—   Tev tas jāveic,— viņa partneris atsaucās.— Stāvoklis ir kritisks …

Viljams Kārmaikls uzrunaja tieviņo, izstīdzējušo jaunekli, kurš atvēra durvis un jautajoši paskatījas uz viņu:

—   Lūdzu, atsūtiet pie manis misteru Džimu.

Džims Fantorps ienāca telpā un vaicājoši uzlūkoja tēvoci. Vecākais vīrietis pamaja ar galvu un iekrekstējas.

—   Ahā, te tu esi.

—   Jūs mani saucāt?

—   Uzmet nu aci šim te.

Jauneklis apsēdās un pievilka tuvāk papīru kaudzīti. Vecākais vīrietis vēroja viņu.

—   Nu?

Atbilde sekoja nekavējoties:

—   Manuprāt, izskatās aizdomīgi, ser.

Atkal atskanēja firmas «Kārmaikls, Grants un Kārmaikls» vecākā partnera raksturīgā krekstēšana.

Džims Fantorps pārlasīja vēstuli, kura pa gaisa pastu nule bija pienākusi no Ēģiptes:

«… Tas liekas negodīgi — rakstīt darījumu vēstules šādā dienā. Mēs pavadījām nedēļu viesnīcā «Mena House» un bijām izbraukumā uz Faijūmu. Parīt mēs tvaikonī dosimies augšup pa Nīlu uz Luksoru un Asuānu un varbūt vēl tālāk līdz Hartūmai. Kad šorīt aizgājām uz Kuka biroju, lai apvaicātos par savām biļetēm, tad — kā Jūs domājat, kas bija pirmais, kuru es ieraudzīju? Mans aizbildnis Amerikā, Endrjū Peningtons! Manuprāt, Jūs tikāties, kad viņš pirms

diviem gadiem bija Eiropā. Man nebija ne jausmas, ka viņš ir Ēģiptē, un viņam nebija ne jausmas, ka tur esmu es! Nedz ari, ka es esmu precējusies! Mana vēstule, kurā rakstīju viņam par savām laulībām, acīmredzot nav viņu sasniegusi. Viņš pat dodas ceļojuma kopā ar mums augšup pa Nilu. Vai tā nav sagadīšanās? Mīļš paldies par visu, ko Jūs esat paveicis šai nevaļīgajā laikā. Es …»

Kad jauneklis grasijās apgriezt lappusi otrādi, misters Kārmaikls paņēma vēstuli atpakaļ.

— Tas ir viss,— viņš sacīja.— Pārējais nav svarīgs. Nu, ko tu domā? '

Viņa masasdēls mirkli parlika un tad teica:

—  Jā . . . Es domāju — sagadīšanās tā nav …

Viņa sarunu biedrs piekrītoši pamāja.

—  Tev patiktu, aizbraukt uz Ēģipti?— viņš spēji noprasīja.

—  Jums šķiet—tas būtu lietderīgi?

—  Man šķiet, ka nav ko zaudēt laiku.

—  Bet kāpēc es?

—  Domā ar galvu, zēn; doma ar galvu. Lineta Ridžveja nekad nav tevi redzējusi; arī Peningtons ne. Ja tu lidosi ar lidmašīnu, tad vari vēl nokļūt tur laikā.

—  Tas… tas man nepatīk, ser. Un kas man jādara?

—  Skaties abain acīm. Klausies abām ausīm. Domā ar galvu — ja tev tāda ir. Un, ja vajadzīgs,— rīkojies.

—  Tas… tas man nepatīk.

—  Var jau būt — bet tev tas jāveic.

—  Tas ir nepieciešami?

—  Manuprāt,— misters Kārmaikls teica,— tas ir pārlieku svarīgi.

12

Misis Oterberna, sakārtodama ap galvu aptīto turbānu, kas bija

no iezemiešu austa auduma, īdzīgi ieteicas:

— Es tiešām nesaprotu, kāpēc mēs nebraucam uz Ēģipti. No

Jeruzālemes es esmu nogurusi un gluži slima. Kad meita neatbildēja, viņa turpināja:

—  Tu varētu vismaz atsaukties, kad ar tevi runā.

Rozālija Oterberna skatījās uz kādas sejas attēlu avīzē. Zem tā bija iespiests:

Saimona Doila kundze, kura pirms kāzām bija sabiedrībā slavenā skaistule mis Lineta Ridžveja. Misters un misis Doili pavada brīvdienas Ēģiptē.

—  Tu gribētu braukt uz Ēģipti, māt?— Rozālija pārvaicāja.

—   Jā, gribētu gan,— misis Oterberna atcirta.— Manuprāt, šeit pret mums ir izturējušies pilnīgi bezatbildīgi. Mana atrašanās te ir reklāma, un man pēc noteikumiem būtu jāsaņem īpašas atlaides. Kad es devu tādu mājienu, pret mani izturējās ļoti nekaunīgi. Es skaidri un gaiši pateicu, ko par viņiem domāju.

Meitene nopūtās.

—   Visas apmešanās vietas ir gluži līdzīgas. Es vēlētos, kaut mēs varētu tikt prom tūliņ pat,— viņa sacīja.

—   Un šorīt,— misis Oterberna nerimās,— direktoram pietika bezkaunības pateikt man, ka visas istabas esot pasūtītas iepriekš un ka mūsējās viņam būšot vajadzīgas pēc divām dienām.

—  Tad mums kaut kur jābrauc.

—   Nepavisam ne. Es esmu gatava cīnīties par savām tiesībām.

—   Manuprāt,— Rozālija nomurmināja,— mēs tikpat labi varētu doties uz Ēģipti. Kāda tur starpība.

—   Nu, protams, tas nav dzīvības un nāves jautājums,— misis Oterberna piekrita.

Taču tur viņa kļūdījās — tas bija tieši dzīvības un nāves jautājums.

II daļa ĒĢIPTE

1

—  Tas ir Erkils Puaro, detektīvs,— teica misis Alertone. Viņa un viņas dēls sēdēja koši sarkanos pītos krēslos viesnīcas «Katarakta» priekšā Asuānā. Abi skatījās uz divu cilvēku stāviem, kas attālinājās,— neliela auguma vīrieti, tērpušos baltā zīda uzvalkā, un slaidu meiteni.

Tims Alertons neparasti žigli izslējās krēslā.

—  Tas jocīgais mazais vīriņš?— viņš neticīgi jautāja.

—  Tas jocīgais mazais vīriņš!

—   Debestiņ, ko tad viņš te dara?— Tims vaicāja.

Māte iesmējās.

—   Izklausās, ka tu esi varen satraucies, dārgais. Kāpēc gan vīriešiem tik ļoti patīk noziegumi? Es nevaru ciest detektīvromānus un nekad tos nelasu. Taču es nedomāju, ka monsieur Puaro še atrastos kādā slepenā nolūkā. Viņš ir iekrājis krietni daudz naudas un bauda dzīvi, tā man šķiet.

—   Kā redzams, viņš spēj novērtēt visglītāko meiteni šai apkaimē.

Misis Alertone mazliet piešķieba galvu, vērodama aizejošā monsieur Puaro un viņa sarunu biedres muguru.

Meitene, kas soļoja līdzās, bija savas trīs collas garāka par Puaro. Gaita viņai bija pievilcīga — ne stīva, ne lempīga.

—   Manuprāt, viņa tiešām ir glīta,— misis Alertone piezīmēja.

Viņa iesāņus pameta ašu skatienu uz Timu. Viņai par uzjautrinājumu, zivs piekodās uzreiz.

—  Vairāk nekā «tiešām»! Žēl tikai, ka viņa izskatās tik īgna un sabozusies.

—   Varbūt tā ir tikai tāda izteiksme, dārgais.

—   Negants jauns velnēns, man liekas. Tomēr viņa ir visai skaista.

Šo piezīmju objekts lēnām soļoja līdzās Puaro. Rozālija Oter-

berna virpināja aizvērtu saulessargu, un viņas seja pauda tieši to, ko nule bija aprakstījis Tims. Viņa izskatījās gan īgna, gan sabozusies. Uzacis sarauktas, koši sarkanā mutes līnija kaktiņos noslīdējusi lejup.

Abi izgāja pa viesnīcas vārtiem, nogriezās pa kreisi un ienira pilsētas dārzu vēsajā paēnā.

Puaro mīlīgi tērgāja, un viņa sejā jautās svētlaimīgi labs garastāvoklis. Viņš bija tērpies rūpīgi izgludinātā, baltā zīda uzvalkā un panamas cepurē, bet rokā nesa gaužām greznu vēdekli ar mākslīgā dzintara rokturi; tas bija paredzēts mušu gaiņāšanai.

—  … aizgrābjoši,— viņš runāja.— Šīs melnās klintis un saule, un mazās laiviņas upē. Jā, cik labi būt dzīvam.

Viņš paklusēja un tad piebilda:

—   Vai jums tā nešķiet, mademoiselle?

Rozālija Oterberna strupi atteica:

—  Droši vien, ka tā. Asuāna, manuprāt, ir drūma pilsēta. Viesnīca pa pusei tukša, un visiem gandrīz vai simts…

Viņa aprāvās un iekoda lūpā.

Erkilam Puaro iedzirkstījās acis.

—  Tiesa gan, jā, es jau esmu ar vienu kāju kapā.

—  Es … es nedomāju jūs,— meitene taisnojās.— Piedodiet. Tas izklausījās pēc rupjības.

—   Itin nemaz. Tas ir gluži dabiski, ka jūs ilgojaties pēc sava vecuma sabiedrības. A, redziet nu, tur ir vismaz viens jauns vīrietis.

—  Tas, kurš visu iaiku sēž blakus savai mātei? Viņa man patīk, bet viņš, manuprāt, izskatās šausmīgi — tik augstprātīgs!

Puaro pasmaidīja.

—   Un es — vai es esmu augstprātīgs?

—   Ak, nedomāju vis.

Meiteni tas acīm redzami neinteresēja — tomēr nelikās, ka šis fakts kaitinātu Puaro. Rāmā gandarījumā viņš vienīgi piezīmēja:

—   Mans labākais draugs apgalvo, ka es esot ļoti augstprātīgs.

—   Nūja,— Rozālija nenoteikti attrauca,— jums jau laikam ir iemesls būt augstprātīgam. Bet, par laimi, noziegumi mani neinteresē.

Puaro svinīgi sacīja:

—   Man patīkami uzzināt, ka jums nav slēpjams itin nekas noziedzīgs.

Uz īsu mirkli sejas īdzīgā maska pārvērtās, kad meitene uzmeta viņam žiglu, jautājošu skatienu. Puaro nelikās to manījis un turpināja:

—   Madame — jūsu māte — šodien neieradās uz lenču. Ceru, viņa nav nevesela?

—   Šī pilsēta viņai nepatīk,— Rozālija īsi atbildēja. — Es priecā-j šos, kad mēs brauksim prom.

—   Mēs ceļosim kopā, vai ne? Dosimies izbraukumā uz Vādī Halfu un Otro Kataraktu?

—   Jā.

Abi iznāca no dārzu ēnas uz putekļaina ceļa posma, kuram garām plūda upe. Viņus ielenca pieci acīgi kreļļu pārdevēji, divi pastkaršu pārdevēji, trīs ģipša skarabeju tirgotāji, pāris puišeļu ar ēzeļiem un daži malā nostumti, taču cerību pilni jauni klaidoņi. -ļ

—   Jūs grib krelles, ser? Ļoti labas, ser. Ļoti lētas …

—   Kundze, jūs grib skarabeju? Paskat — lielā karaliene — nes lielu laimi…

—   Jūs paskat, ser,— īsts lazurīts. Ļoti labs, ļoti lēts …

—   Jūs grib jājamo ēzeli, ser? Šis ļoti labs ēzelis. Tikpat kā viskijs un soda, ser …

—   Jūs grib uz granīta lauztuvēm, ser? Šis ļoti labs ēzelis. Otrs ezelis ļoti slikts, ser, tas ēzelis kritīs …

—   Jūs grib pastkartes — ļoti lētas, ļoti skaistas …

—   Paskat, kundze … tikai desmit piastru — ļoti lēti — lazurīts —J šite ziloņkauls . ..

—   Šis ļoti labs mušu vēdeklis — šite viss no dzintara …

—   Jās brauks ar laivu, ser? Man ļoti laba laiva, ser …

—  Jūs brauks uz viesnīcu, kundze? Šis pirmklasīgs ēzelis …

Erkils Puaro vārgi vicināja rokas, lai tiktu vaļā no šā runājoi

mušu spieta. Rozālija cēli izsoļoja tam cauri gluži kā mēnessērdzīga

—   Labāk izlikties par kurlu un aklu,— viņa pamācīja.

Klaidoņi skrēja viņiem līdzās, žēlabaini murmulēdami:

—   Bakšišs*? Bakšišs? Hip, hip, urrā — ļoti labi, ļoti jauki. ..

Viņu spilgtās skrandas gleznaini plīvoja, bet ap acu plakstiem

ņudzēja mušas. Šie klaidoņi bija paši neatlaidīgākie. Pārējie atpalika un devās jaunā uzbrukumā citam nācējam.

Tagad Puaro un »Rozālijai no visām pusēm metās klāt bodīšu īpašnieki — skanēja samtaini, pārliecinoši vārdi .. .

—  Jūs šodien apciemos manu veikalu, ser?

—  Jūs grib to ziloņkaula krokodilu, ser?

—  Jus vel nebij manā veikala, ser? Es jums radīs ļoti skaistas lietas.

Viņi iegriezās piektajā bodītē, un tur Rozālija atdeva attīstīt vairākas fotofilmas — tas arī bija pastaigas mērķis.

Tad abi atkal iznāca ārā un devās uz upmalu.

Tobrīd pietauvojās viens no Nīlas tvaikoņiem. Puaro un Rozālija iir interesi vēroja pasažierus.

—  Cik viņu daudz, vai ne?— Rozālija piezīmēja.

Viņa pagrieza galvu, jo tuvojās Tims Alertons un piebiedrojās itbiem. Viņš bija mazliet aizelsies, it kā būtu ļoti steidzies.

Tā viņi brīdi stāvēja, līdz Tims ierunājās.

—  Manuprāt, šausmīgs pūlis, kā allaž,— viņš nicīgi noteica, pamādams uz pasažieriem, kuri kāpa krastā.

—   Parasti viņi ir taisni briesmīgi,— Rozālija piekrita.

Visiem trim seļā bija pārākuma izteiksme, kādu parasti pieņem Kilvēki, kuri ieradušies pirmie un nu nopēta jaunatbraucējus.

—  Hei!—Tims negaidot satraukti iesaucās. —Lai velns mani parauj, ja tā nav Lineta Ridžveja!

Šī informācija Puaro atstāja vienaldzīgu, toties Rozālijas interese bija pamodināta. Viņa paliecās uz priekšu, un viss īgnums bija pazudis, kad viņa jautāja:

—   Kura? Tā meitene baltajā tērpā?

—  Jā, kopā ar slaido vīrieti. Nu viņi kāpj krasta. Tas, man liekas, ir jaunais vīrs. Nevaru atcerēties viņas tagadējo uzvārdu.

—   Doila,— Rozālija teica.— Viņš ir Saimons Doils. Tas bija rakstīts avīzēs. Viņa gluži vai peldas naudā, vai ne?

—      Nē, viņa vienīgi ir gandrīz vai visbagātākā meitene Anglijā,— ! Tims jautri atsaucās.

Trīs skatītāji apklusa un noraudzījās, kā pasažieri kāpj krastā. Puaro ar interesi vēroja savu sarunbiedru piezīmju objektu. Un nodudināja:

—   Viņa ir skaista.

—   Dažiem cilvēkiem pieder viss,— Rozālija rūgti sacīja.

Noskatoties meitenē, kura gāja lejup pa kuģa trapu, viņas sejā jautās savāda nepatika.

Lineta Doila bija ģērbusies tik lieliski, it kā dotos uz rēvijas skatuves centru. Viņā varēja saskatīt arī kaut ko no slavenas aktrises pašpārliecības. Viņa bija pieradusi, ka uz viņu skatās, ka viņu apbrīno, ka viņa ir skatuves centrā, lai ietu kur iedama.

Lineta apzinājās, ka uz viņu vērsti pētīgi skatieni, un reizē gandrīz vai neapzinājās to; šādas nodevas bija daļa no viņas dzīves.

Krastā viņa izkāpa, spēlēdama lomu — pat, ja spēlēja to nevilši. Bagātā, skaistā augstāko aprindu līgava savā kāzu ceļojumā. Ar vieglu smaidu un īsu piezīmi viņa vērsās pie slaidā vīrieša sev blakus.

28

29

Viņš atbildēja, un šķita, ka viņa balss skaņa ieinteresē Erkilu Puar Redzokļi viņam iekvēlojās un uzacis saraucās.

Pāris pagāja tuvu viņiem garām. Puaro dzirdēja Saimonu Doil sakām:

—   Pamēģināsim atlicināt tam laiku, mīļā. Mēs gluži mierī varam palikt šeit nedēļu vai divas, ja tev patiks.

Viņa seja bija pievērsta Linetai — kaisla, pielūgsmes pilna un nedaudz pazemiga.

Puaro skatiens domīgi nomēroja jauno vīrieti — platos plecu iedegušo seju, tumšās, zilās acis, atklāto, visai bērnišķīgo smaidu, j

—   Laimes luteklis,— noteica Tims, kad abi bija pagājuši ga rām.— Iedomājieties.tikai — atrast bagātu mantinieci, kurai nav n adenoīdu, ne plakanās pēdas!

—   Viņi izskatās šausmīgi laimīgi,— Rozālija sacīja ar skaudīb pieskaņu balsī. Tad tik klusu, ka Tims neuztvēra vārdus, viņ negaidot piebilda:— Tas nav taisnīgi.

Taču Puaro dzirdēja. Itin kā mazliet samulsis, viņš bija rauci pieri, bet nu uzmeta viņai žiglu skatienu.

—  Tagad man šis tas jāiegādājas mātei,— Tims paziņoja.

Viņš pacēla cepuri un devās prom. Puaro un Rozālija lēnā"

soļoja uz viesnīcas pusi, atgaiņādami jaunus piedāvātājus un ēzeļu

—  Tātad tas nav taisnīgi, mademoiselle?— Puaro lēnprātī vaicāja.

Meitene dusmās nosarka.

—   Nesaprotu, par ko jūs runājat.

—   Es atkārtoju to, ko jūs nupat klusiņām pateicāt. Jā gan, tā bija

Rozālija Oterberna paraustīja plecus.

—  Tas tiešām liekas mazliet par daudz vienam cilvēkam. Naud labs izskats, lieliska figūra un .. .

Viņa apklusa, un Puaro pabeidza:

—   Un mīlestība? Vai ne? Un mīlestība? Bet jūs jau nezināt varbūt viņa ir apprecēta naudas dēļ!

—   Vai tad jūs neredzējāt, kā viņš uz viņu skatījās?

—   Kā nu ne, mademoiselle. Es redzēju itin visu, kas vien bija redzams,— tik tiešām, es pamanīju kaut ko tādu, ko nepamanījāt jūs.

—   Kas tas bija?

—   Es redzēju, mademoiselle,— Puaro lēnām sacīja,— tumšus lokus zem kādas sievietes acīm. Es redzēju roku, kura sažņaudza saulessargu tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti…

Rozālija ieplestām acīm skatījās viņā.

—   Ko jūs gribat teikt?

—   Es gribu teikt, ka ne viss ir zelts, kas spīd. Es gribu teikt — lai gan šī dāma ir bagāta un skaista, un mīlēta, tomēr kaut kas tur nav, kā nākas. Un es zinu vēl ko citu.

—  Jā?

—  Es zinu,— Puaro turpināja, saraukdams pieri,— ka kaut kur, kaut kad jau esmu dzirdējis šo balsi — monsieur Doila balsi —, un es labprāt atcerētos, kur isti.

Taču Rozālija neklausījās. Viņa bija sastingusi uz vietas. Ar saulessarga aso galu viņa vilka rakstus irdenajās smiltis. Un tad negaidot dedzīgi iesaucās:

—    Es esmu pretīga! Es esmu pagalam pretīga! Tīrais zvērs caur ļun cauri! Es vēlētos noplēst drēbes viņai no muguras un samīdīt viņas skaisto, iedomīgo, pašpārliecināto seju! Es gluži vienkārši esmu [nenovīdīga, bet tā nu es reiz jūtos. Viņa ir tik šaušalīgi veiksmīga, i/.nesīga un pašpaļāvīga.

Erkilu Puaro šis jūtu uzplūds likās mazliet pārsteidzam. Viņš »aņēma meiteni aiz rokas un viegli, draudzīgi sapurināja.

—  Tenez*— jūs jutīsieties labāk, jo esat to pateikusi!

—  Es viņu ienīstu! Nekad nevienu es neesmu tik stipri ienīduši no pirmā acu uzmetiena!

—   Lieliski!

Rozālija šaubīdamās paskatījās uz viņu. Tad viņas lūpas notrīcēja, ļun viņa iesmējās.

—  Bien[9],— Puaro noteica un arī sāka smieties.

Viņi draudzīgi devās atpakaļ uz viesnīcu.

—    Man jāsameklē māte,— Rozālija ieminējās, kad abi iegāja Jvēsajā, krēslainajā hallē.

Puaro izgāja ārā pa otru pusi, nonākdams terasē, no kuras pavērās skats uz Nīlu. Mazi galdiņi bija sagatavoti tējas dzeršanai, taču vēl bija agrs. Viņš brīdi pastāvēja, raudzīdamies uz upi, un tad lēnā solī devās prom pa dārziem.

Daži cilvēki spēlēja tenisu karstajā saulē. Viņš apstājās, lai mirkli tos pavērotu, un tad kāpa lejup pa stāvo taku. Tieši tur, uz soliņa Nīlas pusē, viņš ieraudzīja sēžam meiteni no restorāna Chez Ma Tante. Viņš viņu pazina uzreiz. Seja, kuru viņš tika redzējis tovakar, bija nemaldīgi iespiedusies viņam atmiņā. Tagad tā bija pavisam citāda. Bālāka, vājāka, ar vaibstiem, kuri liecināja par dziļu nogurumu un skumju māktu garu.

Puaro mazliet pakāpās atpakaļ. Meitene nebija viņu ieraudzījusi, un viņš brīdi vēroja sēdošo, kamēr viņa pat nenojauta par kāda klātbūtni. Mazā kājiņa nepacietīgi būkšķināja pret zemi. Acīs, kurās tumsa kas līdzīgs apslāpētai liesmai, jautās savāds, ciešanu pilns, tumšs triumfs. Viņa raudzījās prom, pāri Nīlai, kur šurpu turpu slīdēja baltburu laivas.

Seja — un balss. Viņš atcerējās abas. Šīs meitenes seja un balsļfl kuru viņš nupat bija dzirdējis, jaunizceptā vīra balss . ..

Un tieši tad, kad Puaro stāvēja, vērodams meiteni, kura neka, nenojauta, tika nospēlēta drāmas nākamā aina.

Augšā atskanēja balsis. Meitene pietrūkās no soliņa. Pa taku lejup! nāca Lineta Doila un viņas vīrs. Linetas balss bija līksma utlļ pašapzinīga. Skatiena trauksme un muskuļu saspringums bija nozu-' duši. Lineta bija laimīga.

Meitene, kura stāvēja pie soliņa, paspēra pāris soļus uz priekšu. Abi pārējie sastinga uz vietas.

—   Sveika, Linet,— sacīja Žaklīna de Belfora.— Tad re, kur tu esi! Kā gan mēs tā mūždien saskrienamies! Sveiks, Saimon, kā klājas?

Lineta Doila, klusu iekliegdamās, bija atkāpusies līdz klints sienai. Saimona Doila glīto seju pēkšņi izķēmoja niknums. Viņš paliecās uz priekšu, it kā gribētu iesist slaidajam, meitenīgajam stāvam.

Aši kā putns pagriezusi galvu, viņa parādīja, ka atklājus svešinieka klātbūtni. Sairnons pagriezās un ieraudzīja Puaro. Viņ neveikli ierunājās:

—   Sveika, Žaklīn, necerējām tevi te satikt.

Vārdi izskanēja bezgala nēpārliecinoši.

Meitene nozibināja pret viņiem baltus zobus.

—  Tīrais pārsteigums, vai ne?— viņa pajautāja. Tad, viegl pamājusi, aizgāja augšup pa taku.

Puaro smalkjūtīgi devās pretējā virzienā. Iedams viņš dzirdēji Linetu Doilu sakām:

—   Saimon — Dieva dēļ! Saimon — ko lai mēs darām?

2

Vakariņas bija gala. Par viesnīcas «Katarakta» terasi lija inaigaļ gaisma. Lielākā daļa viesnīcas iemītnieku sēdēja te, pie mazajiem! galdiņiem.

Terasē ienāca Saimons un Lineta Doili un viņiem līdzi — gara f auguma, īpatnēja izskata sirms vīrs ar sausnēju, gludi skūtu ameri- J kaņa seju.

Kad mazā grupiņa mirkli vilcinājās pie durvīm, turpat netālu noļ sava krēsla piecēlās Tims Alertons un piegāja viņiem klāt.

—  Jūs mani noteikti neatceraties,— viņš laipni uzrunāja Li-1 netu,— bet es esmu Džoannas Sautvudas brālēns.

—   Nu, protams,— cik muļķīgi oo manas puses! Jūs esat Tims ļ Alertons. Šis ir mans vīrs,— balsī vieglas trīsas, lepnums, kautrība?—ļ un šis ir mans aizbildnis no Amerikas, misters Peningtons.

—  Jums jāiepazīstas ar manu māti,— Tims sacīja.

Dažas minūtes vēlāk visi sēdēja kopā, vienā pulciņā,— Lineta stūrī, Tims un Peningtons katrs savā pusē viņai, bez mitas runādami, Nacenzdamies par viņas uzmanību. Misis Alertone tērzēja ar Saimonu Doilu.

Pagriezās virpuļdurvis. Skaisto, stalto stāvu, kas sēdēja starp abiem vīriešiem, pārņēma spējš saspringums. Tas izzuda, kad durvīs paradījās un terasi šķērsoja neliela auguma vīrietis.

—  Jūs neesat vienīgā slavenība šeit, mana dārgā,— misis Alertone ieminējās.— Tas jocīgais mazais vīriņš ir Erkils Puaro.

Viņa bija runājusi bezrūpīgi, aiz instinktīva sabiedriska takta, lai liktu pāri neveiklai pauzei, taču Linetu šī ziņa, kā šķita, bija satriekusi.

—   Erkils Puaro? Protams — esmu dzirdējusi par viņu …

Viņa it kā iegrima dziļā izklaidībā. Abi vīrieši abpus viņai mirkli

bija nesaprašanā. ,

Puaro aizstaigāja līdz terases malai, taču.kāds jau tūliņ lūdza pēc viņa uzmanības.

—   Apsēdieties, monsieur Puaro! Cik burvīgs vakars!

Viņš paklausīja.

—  Mais oui[10], madame, tas tiešām ir skaists.

Viņš pieklājīgi uzsmaidīja misis Oterbernai. Kas par melna zīda ielocēm, un šis smieklīgais turbāns! Misis Oterberna turpināja savā ļaugstajā, žēlabainajā balsī:

—     Patlaban te ir tik daudz slavenību, vai nav tiesa? Domāju, ka [drīz mēs par to lasīsim kādu rakstiņu avīzēs. Augstākās sabiedrības skaistules, pazīstami rakstnieki .. .

Viņa apklusa un īsi iesmējās liekuļotā kautrībā.

Puaro drīzāk juta neka redzēja, ka īdzīgā, sadrūmusī meitene viņam iepretim saviebjas un savelk lūpas vēl īdzīgākā līnijā.

—   Jums patlaban top romāns, madame?— viņš jautaja.

Misis Oterberna atkal lika atskanēt saviem kautrajiem smiekliem.

—   Es šaušalīgi slinkoju. Man tiešām būtu jāķeras pie darba. Mana publika kļūst drausmīgi nepacietīga, un mans izdevējs, nabadziņš, lūdzas katrā vēstulē! Sūta pat telegrammas!

Viņš atkal juta, ka meitene tumsā saraujas.

—    Varu jums atklāt, monsieur Puaro, ka esmu šeit pa daļai vietējā kolorīta dēf. «Sniegs tuksneša seja»— tads ir manas jaunas grāmatas nosaukums. Spēcīga — suģestējoša. Sniegs — tuksnesī — izkusis kaislības pirmajā liesmainajā elpā.

Rozālijā, kaut ko nomurminādama, piecēlās un devas prom, tumšajā dārzā.

—   Vajag būt stipram,— misis Oterberna turpināja, izteiksr šūpodama turbānu.— Stiprs saturs — lūk, kas ir visās manās grān tās — svarīgs no viena gala līdz otram. Bibliotēkās tas aizliedza vienalga! Es runāju patiesību. Sekss — ak! Monsieur Puaro — kāpēc visi tā baidās no seksa? No Visuma ass! Vai jūs esat lasījis manai grāmatas?

—   Ak vai, madame! Saprotiet, es daudz nelasu romānus. ManK darbs …

—   Man jums jāuzdāvina mans romāns «Zem vīģes koka»,— misi Oterberna stingri noteica.— Manuprat, jums tas šķitīs nozīmīgs. Tai ir vaļsirdīgs, taču reāls!

—   Ļoti laipni no jums, madame. Es to izlasīšu ar prieku.

Misis Oterberna kādu brīdi klusēja. Viņa nervozi knibinaja gaf

kreļļu virteni, kas divkārt bija apvīta ap kaklu. Tad pameta ātr skatienu no vienas puses uz otru.

—   Varbūt… es žigli uzsteigšos augša un tūliņ atnesīšu to jur

—   Ak, madame, nerūpējieties. Vēlāk …

—   Nē, nē. Tās nav nekādās rūpes.— Viņa piecēlās.— Es gribi jums parādīt…

—   Kas noticis, māt?

Viņai blakus pēkšņi bija nostājusies Rozālija.

—   Nekas, dārgā. Es tikai grasījos uzkāpt augšā, lai atnestu kā grāmatu monsieur Puaro.

—«Vīģes koku»? Es atnesīšu.

—  Tu nezini, kur tā ir, dārgumiņ. Es pati iešu.

—   Nē, es.

Meitene aizsteidzās pāri terasei un nozuda viesnīcā.

—   Ļaujiet man jūs apsveikt, madame, ar ļoti jauku meitu,4 Puaro palocīdamies teica.

—   Rozālija? Jā, jā — viņa ir izskatīga. Taču viņa ir ļoti cietsirdīga, monsieur Puaro. Viņa nespēj just līdzi slimiem cilvēkiem. Viņi vienmēr domā, ka visu zina labāk. Iedomājas, ka par manu veselību zina vairāk nekā es pati…

Puaro pamāja garāmejošam viesmīlim.

—   Liķieri, madame? Šartrēzi? Cr'eme de menthe?[11]

Misis Oterberna sparīgi papurināja galvu.

—   Nē, nē. Es tikpa.t kā esmu atturībniece. Jūs varbūt būsiet ievērojis, ka es nekad nēdzeru neko citu kā vienīgi ūdeni — vai varbūt limonādi. Alkoholā' garšu es nepanesu.

—   Tad vai es drīkstu pasūtīt jums citronu sulu, madame?

Viņš palūdza viesmīlim citroni? sulu un benediktinieti.

Pagriezās virpuļdurvis. Tajās parādījās Rozālija un tuvojās abiem, roka turēdama gramatu.

— Te būs,— viņa sacīja. Balss bija pilnīgi bez izteiksmes, kas likās gandrīz pārsteidzoši.

— Monsieur Puaro man nule pasūtīja citronu sulu,— viņas māte teica.

— Un jūs, mademoiselle, ko dzersiet jūs?

— Neko.— Pēkšņi aptvērusi, cik strupa izklausījās atbilde, viņa piemetināja:— Neko, paldies jums.

Puaro paņēma sējumiņu, ko viņam sniedza misis Oterberna. Grāmatai vēl bija gluži nenobružāts vāks, uz kura spilgtos toņos bija attēlota dāma eleganti !si apcirptiem matiem, koši sarkaniem nagiem, kura tradicionālajā Ievas kostīmā sēdēja uz tīģerādas. Pār viņu zarus blēta koks ar ozola lapām un lieliem āboliem neticamās krāsās.

Uz vāka bija rakstīts: «Zem vīģes koka. Salomes Oterbernas romāns.» Vāka iekšpusē bija nodrukāta izdevēja reklāma. Tā jūsmīgi klāstīja par izcilo drosmi un reālismu, kas raksturīgi šim pētījumam par modernas sievietes mīlas dzīvi. Bija lietoti apzīmējumi «bezbai- ūga, bez aizspriedumiem, reālistiska».

Puaro paklanījās un nodudināja:— Jūtos pagodināts, madame.

Paceļot galvu, viņa skatiens sastapās ar rakstnieces meitas acīm. Neviļus Puaro gandrīz sarāvās. Viņu izbrīnīja un skumdinaja llaijrunīgās sāpes, ko atklāja šīs acis.

Šai mirklī tika atnesti dzērieni, kas ļoti vēlami izkliedēja uzma- bību.

Puaro galanti pacēla glāzi. , — A votre saniē, madame — mademoiselle.[12]

Misis Oterberna, sūkdama citronu sulu, nomurmināja:

— Tik atspirdzinoša — un garšīga!

Pār trijotni nolaidās klusums. Viņi raudzījās lejup, uz mirdzoši Melnajām klintīm krastos. Mēnesnīcā tām piemita kaut kas fantaslisks. Tās izskatījās- kā milzīgi aizvēsturiski briesmoņi, kas pa pusei Izrāpušies no ūdens. Pēkšņi uzpūta viegla vēsmiņa un tikpat pēkšņi pagaisa. Gaisā sastinga klusums — un gaidas.

Erkils Puaro atkal pievērsa skatienu terasei un cilvēkiem uz tās. Vai viņš kļūdījās — vai arī tur valdīja tas pats gaidpilnais klusums?

Tas bija mirklis uz skatuves, kad tiek gaidīta titullomas tēlotājas I parādīšanās.

Un tieši šajā brīdī virpuļdurvis atkal sāka griezties. Šoreiz I likās — tās griežas ar sevišķi svarīgu izskatu. Visi bija apklusuši I pusvārdā un raudzījās turp.

-

Durvīs parādijas tumšmataina, slaida meitene vīnakrasas vakar« tērpā. Mirkli viņa vilcinājās, tad lēnām šķērsoja terasi un apsēdās^H brīva galdiņa. Viņas uzvedībā nebija nekā plātīga vai neparast™ tomēr tajā jautās kaut kas no skatuves uznāciena iestudētās māksloti«:, baš.

— Mjā,— misis Oterberna novilka, atmezdama turbāna rotāto! galvu.— Šī meitene laikam iedomājas, ka ir sazin kas!

Puaro neatbildēja. Viņš skatījās. Meitene bija apsēdusies vietā, nOļ kuras brīvi varēja saredzēt Linetu Doilu. Puaro ievēroja, ka LineUl patlaban paliecas uz priekšu, kaut ko pasaka, mirkli vēlāk pieceļas ntlB apsēžas citā krēslā. Tagad viņa sēdēja ar seju pretējā virzienā, j

Puaro domīgi pašūpoja galvu.

Pēc minūtēm piecām otrā meitene pārsēdās citur, terases viņ pusē. Viņa smēķēja, rāmi smaidīdama, izskatīdamās apmierināta uti mierīga. Taču viņas domīgais skatiens, itin kā neviļus, aizvien kavēji pie Saimona Doila sievas.

Pēc stundas ceturkšņa Lineta Doila strauji piecēlās un iegāja viesnīcā. Vīrs gandrīz nekavējoties sekoja viņai.

Žaklīna de Belfora pasmaidīja un pagrieza krēslu uz otru pusi Viņa aizsmēķēja cigareti un raudzījās uz Nīlu. Viņa joprojān smaidīja.

3

—  Monsieur Puaro.

Puaro steigšus piecēlās. Terasē viņš bija palicis viens, visi pārēju jau bija aizgajuši. Domās iegrimis, viņš lūkojās uz gludajām, mirdzo! melnajām klintīm, kad kāds viņu uzrunāja, atsaucot īstenībā.

Tā bija pieklājīga, pašpārliecināta balss, apburoša balss, lai gan varbūt ar niecīgu iedomības pieskaņu.

Strauji piecēlies, Erkils Puaro ieskatījās Ljnetas Doilas valdonīga- jās acīs. Baltajam satīna tērpam viņa bija apmetuši tumši violetu« samta šalli un izskatījās vēl daiļāka un karaliskāka, nekā Puaro būtuļ uzskatījis par iespējamu.

—   Jūs esat monsieur Erkils Puaro?— Lineta sacīja.

Patiesībā tas nemaz nebija jautājums.

—   Esmu jūsu rīcībā, madame.

—  Jūs droši vien zināt, kas es esmu?

—  Jā, madame. Esmu dzirdējis jūsu vārdu. Un skaidri zinu, kasi jūs esat.

Lineta pamāja. Tieši to viņa bija gaidījusi. Savā apburošajā , valdnieces manierē viņa turpināja:

—  Vai jūs neatnāktu man līdzi uz kāršu istabu, monsieur Puaro? j Man ļoti nepieciešams parunāt ar jums.

— Protams, madame.

Pa priekšu viņam Lineta iegāja viesnīcā. Puaro sekoja. Lineta ļcveda viņu tukšajā kāršu istabā un ar žestu lika aizvērt durvis. Tad «Islīga krēslā pie viena no galdiem, un Puaro apsēdās viņai iepretim.

Lineta uzreiz ķērās pie tā, ko bija gribējusi teikt. Nebija nekādas vilcināšanās. Valoda plūda raiti.

— Es esmu daudz dzirdējusi par jums, monsieur Puaro, un zinu, ku jūs esat ļoti gudrs cilvēks. Ir noticis tā, ka man ārkārtīgi nepieciešams kāds, kurš man palīdzētu, un, manuprāt, ir ļoti pīpējams, ka šis cilvēks vacētu būt jūs.

' Puaro nolieca galyu.

— Jūs esat ļoti laipna, madame, taču, redziet, es esmu atbraucis ■Ipūsties un, kad es atpūšos, tad detektīva pienākumus neuzņemos.

— To varētu nokārtot.

Tas nebija teikts aizvainojoši,— te mierīgā pārliecībā runāja ļkuna sieviete, kura aizvien bija spējusi visu nokārtot tā, lai panāktu

sa vu.

Lineta Doila turpināja:

— Es, monsieur Puaro, esmu kļuvusi par upuri neizturamai 1/,sekošanai. Tai jādara gals! Es nospriedu, ka šai sakara jāgriežas pie policijas, taču mans… mans vīrs, šķiet, domā, ka policija te būs bezspēcīga.

— Varbūt jūs paskaidrotu mazliet sīkāk?— Puaro pieklājīgi nomurmināja.

— Jā, bez šaubām, es paskaidrošu. Lieta ir gluži vienkārša, j Joprojām nebija nekādas vilcināšanās — nekādas nedrošības. Li- netai Doilai piemita ass, lietišķs prāts. Viņa tikai mirkli paklusēja, lai i/.klāstītu faktus tik kodolīgi, cik vien iespējams.

—      Pirms es sastapu savu vīru, viņš bija saderināts ar kādu mis de lielforu. Viņa bija arī mana draudzene. Mans vīrs lauza saderināšanos ar viņu — abi nekādi nebija piemēroti viens otram. Man žēl, ka tas jāsaka,— taču viņa uztvēra to visai smagi .. . Man ļoti žēl, ka tas ir tā… Tomēr tādos gadījumos nekas nav līdzams. Viņa izteica zināmus — nu, draudus, kuriem es pievērsu ļoti maz uzmanības un kurus, es teiktu, viņa nav centusies izpildīt. Toties viņa ir izvēlējusies gaužām ārkārtēju rīcību — seko mums visur, lai kurp mēs dotos.

Puaro pacēla uzacis.

—   Hm … diezgan neparasta … ē … atriebība.

—   Ļoti neparasta — un ļoti smieklīga! Un arī — apgrūtinoša.

Viņa iekoda lūpā.

Puaro pamāja.

—    Jā, varu iedomāties. Jūs, cik saprotu, atrodaties kāzu ceļojumā?

—    Jā. Tas viss. .. sākās Venēcijā. Viņa tur bija … Danielli viesnīcā. Es nospriedu, ka tā ir vienkārša sagadīšanās. Gana mulsi-

noši, bet vairāk nekā. Tad mēs ieraudzījām viņu uz kuģa, kas d uz Brindizi. Mēs… Mēs nolēmām, ka viņa brauc uz Paiesi" Domājam, ka esam atstājuši viņu uz kuģa. Bet… bet, kad nonāc viesnīcā Mena House, viņa jau bija tur — un gaidīja mūs.

Puaro pamāja.

—   Un tagad?

—   Mēs devāmies ar kuģīti pa Nīlu. Es… es pa pusei gaidīju, sastapšu viņu uz kuģīša. Kad viņu tur neredzēju, domāju, ka viņa I izbeiguši šo — šo bērnišķību. Taču, kad nokļuvām šeit, viņa .. .  jau bija klāt — un gaidīja mūs.

Puaro mirkli vērīgi nopētīja Linetu. Viņa joprojām bija piln savaldīga, vienīgi roka žņaudza galda malu, un tvēriena spēks bi padarījis pirkstu kauliņus gluži baltus.

—   Un jūs baidāties, ka tas varētu šadi turpināties?— viņš jautā

—   Jā.— Lineta brīdi klusēja.— Protams, tas, viss ir tik muļķi Žaklīna kļūst pilnīgi smieklīga. Man brīnums, ka viņai nav vair lepnuma — vairāk pašcieņas.

Puaro viegli pameta ar roku.

—   Ir reizes, madame, kad lepnums un pašcieņa paliek noma|i Ir citas — stiprākas jūtas.

—   Jā, iespējams,— Lineta runāja nepacietīgi.— Bet ko gan vi cer šādi iegūti

—   Runa ne vienmēr ir par ieguvumu, madame.

Kaut kas viņa tonī nepatīkami iedzēla Linetai. Viņa nosarka steigšus sacīja:

—  Jums taisnība. Nav jēgas apspriest motīvus. Lietas būtība ir ka tam visam jadara gals.

—   Un kā to, pēc jūsu domām, varētu paveikt, madame?— Pua vaicāja.

—   Nu … bez šaubām — mēs ar vīru vairs nespējam izturēt |o apgrūtinājumu. Jābūt kādam likumīgam veidam, kā to novērst. 9

Linetai zuda pacietība. Puaro, domīgi raudzīdamies viņā, jautāja:

—   Vai viņa ir draudējusi jums publiski, vārdos? Lietojusi aizvai nojošus izteicienus? Mēģinājusi nodarīt miesas bojājumus?

—   Nē.

—   Atklāti sakot, madame, tādā gadījumā es nezinu, ko jūs varētu darīt. Ja kādai jaunai dāmai patīk ceļot uz kādam vietām un šīs vieta* ir tieši tās, kur atrodaties jās ar vīru — eh bien — un kas tad irV Gaiss pieder visiem! Nav taču runas par to, ka viņa ielauztos jūsu personīgajā dzīvē? Un šis sastapšanās vienmēr notiek publiski? 1

—  Jūs gribat teikt, ka es tur jteko nevaru darīt?

Linetas baiss skanēja neticīgi.

—   Cik redzu, tad itin neko,— Puaro rāmi atbildēja.— Mademoi- selle de Belfora izmanto savas tiesības.

Bet — bet tā jau var sajukt prātā! Tas ir neciešami, ka man ar jāsamierinās!

Jūtu jums līdzi, madame,— Puaro dzedri sacīja,— īpaši, ja lomājos, ka jums ļoti reti ir nācies ar kaut ko samierināties. Lineta sarauca pieri.

—  Jābūt kādam veidam, kā to izbeigt,— viņa nočukstēja. Puaro paraustīja plecus.

—       Jūs vienmēr varat aizbraukt — pārcelties uz kādu citu etu,— viņš ieminējās.

—     Tad viņa sekos! — Ļoti iespējams — jā. — Tas ir bezjēdzīgi!

—  Tiesa gan.

— Turklāt kāpēc man — mums — būtu jābēg? It kā — it kā … Viņa apklusa.

—  Tieši tā, madame. It kā! Šais vārdos ietverts viss, vai ne? Lineta pacēla galvu un, acis iepletusi, raudzījās viņā.

— Ko jūs gribat teikt? Puaro mainīja toni. Viņš paliecas uz priekšu, balss bija noslēpumaina, aicinoša. Viņš ļoti maigi ierunājās:

— Kāpēc tas jūs tik stipri satrauc, madame?

— Kāpēc? Tas taču padara cilvēku vai traku! Tas ir kaitinoši līdz ■dējam! Es jau jums pateicu, kāpēc!

Puaro papurināja galvu.

— Nepavisam ne.

— Ko jūs gribat teikt?— Lineta atkārtoja.

Puaro atzvila krēslā, sakrustoja rokas un saka runāt vēsi un

bzpersoniski:

— Ecoutez, madame[13] Izstāstīšu jums mazu stāstu. Pirms mēneša ai diviem es ēdu pusdienas kādā Londonas restorānā. Pie blakusgal- iliņa sēd divi cilvēki — vīrietis un meitene. Abi šķiet ļoti laimīgi, ļoti •mīlējušies. Viņi paļāvīgi runā par nākotni. Es nenoklausos to, kas hav domāts manām ausīm, taču viņiem itin nemaz nerūp, kurš viņus iilzird un kurš ne. Vīrietis sēd ar muguru pret mani, toties es varu Verot meitenes seju. Tā ir jūtu pārpilna. Viņa ir iemīlējusies — ar lirdi, dvēseli un miesu — un nav no tām, kuras mīl viegli un bieži. [Viņai tas acīm redzami ir dzīvības un nāves jautājums. Abi ir laderinājušies un pošas kāzām, tā es secinu, un viņi spriež, kur pavadīt savu medusmēnesi. Viņi nolemj doties uz Ēģipti. Viņš apklusa. Lineta asi izmeta:

—   Un tad?

Puaro turpināja: — Tas bija pirms mēneša vai diviem, tačtļ meitenes seju — to es nespēju aizmirst. Zinu, ka, ieraudzījis vēirei: es to atcerēšos. Un es atceros arī vīrieša balsi. Un, manuprāt, jū madame, varat uzminēt, kur es atkal ieraudzīju pirmo un izdzirdēju otro. Tas-bija šeit, Ēģiptē. Vīrietis ir kāzu ce|ojumā, jā, taču ar citu sievieti.

—             Un kas tad ir?— Lineta skarbi atcirta.— Šos faktus es minēju.

—   Faktus — jā.

—   Bet ko tad vēl?

—   Meitene restorānā,— Puaro lēni sacīja,— pieminēja drau-J dzeni — un bija pilnīgi pārliecināta, ka draudzene viņu nepievils. Šī draudzene, manuprāt, bijāt jūs, madame.

Lineta nosarka.

—   Jā. Es jums teicu, mēs bijām draudzenes.

—   Un viņa jums uzticējās?

—   Jā.

Viņa rpirkli svārstījās, nepacietīgi kodīdama lūpas, bet, kad šķi ka Puaro nav noskaņots runāt, viņa strauji iesāka:

—  Protams, tas viss bija |oti nelaimīgi. Taču tā gadās, monsieui Puaro.

—  O jā, gadās gan, madame.— Viņš paklusēja.— Jūs, domāja piederat pie anglikāņu baznīcas?

—   Jā.— Lineta izskatījās nedaudz apjukusi.

—  Tad jūs būsiet dzirdējusi Bībeles pantus, kurus nolasa baznī Jūs būsiet dzirdējusi par ķēniņu Dāvidu un bagātnieku, kam bij daudz sīklopu un liellopu, un par nabaga vīru, kuram bija vie vienīga avs. Un par to, ka bagātnieks atņēma nabagajam viņa vienī, avi. Tā, lūk, ir gadījies, madame.

Lineta izslējās krēslā. Acis nikni iezibējās.

—   Es skaidri redzu, uz ko jūs tēmējat, monsieur Puaro! Prasti izsakoties, jūs domājāt, ka es esmu atvīlusi savai draudzenei līgavaini. Ja uz notikušo raugās sentimentāli — un, manuprāt, jūsu paaudzes cilvēki vispār nespēj raudzīties uz to citādi —, tad tā, iespējams, ir taisnība. Taču paliesā, skarbā īstenība ir citāda. Es nenĢliedzu, ka Žakija kaislīgi mīlēja Saimonu, taču jūs, pēc manām domām, neņemat vērā to, ka viņš varēja arī nebūt tikpat stipri pieķēries viņai. Žakija viņam ļoti patika, tomēr, man šķiet, jau pirms Saimons iepazinās ar mani, viņš sāka just, ka ir izdarījis kļūdu. Paskatieties uz to ar skaidru skatienu, monsieur Puaro. Saimons atklāj, ka mīl mani un nevis Žakiju. Ko viņam darīt? Būt varonīgi cēlsirdīgam un apprecēt sievieti, kuru viņš nemīl, un tādējādi varbūt izpostīt trīs dzīves — jo jāšaubās, vai šādos apstākļos viņš spētu darīt Žakiju laimīgu? Ja abi būtu jau precējušies tolaik, kad viņš satika mani, tad piekrītu, ka pienākums varētu spiest viņu palikt pie Žakijas,— lai gan

īsti pārliecināta neesmu. Ja nelaimīgs ir viens, cieš arī otrs. Bet saderināšanās nav neatsaucama. Ja izdarīta kļūda, tad noteikti ir labāk to atzīt, pirms nav par vēlu. Piekrītu, ka Žakijai tas bija smags trieciens, un man šausmīgi žēl,— bet tā nu tas ir. Tas bija neizbēgami.

—   Kas zina.

Viņa izbrīnīta paskatījās uz Puaro.

—   Ko jūs gribat sacīt?

—  Tas ir ļoti saprātīgi, ļoti loģiski — viss, ko jūs sakāt! Tomēr vienu tas neizskaidro.

—   Ko īsti?

—  Jūsu pašas attieksmi, madame. Redziet, šī izsekošana — to jus varētu uztvert divējādi. Tā varētu jūs apgrūtināt — jā, vai arī modināt jūsos līdzcietību, jo jūsu draudzene ir sāpināta tik dziļi, ka pilnīgi atteikusies no jebkurām sabiedrības uzvedības ierašām. Tomēr

Šādi jūs nereaģējat. Nē, jums šī izsekošana ir neciešama — un kāpēc? Tas var būt tikai viena iemesla dēļ — tāpēc, ka jūs jūtat vainu. Lineta pielēca kājās.

—     Kā jūs iedrošināties? Tiešām, monsieur Puaro, jūs aizejat par Itāļu.

—     Es iedrošinos gan, madame! Un runāšu ar jums pilnīgi atklāti. [Gribu likt jums padomāt par to, ka, lai gan jūs mēģinājāt pati sev [iegalvot, ka nenotiek nekas ļauns, tomēr tīši īstenojāt nolūku atņemt

savu nakamo vīru draudzenei. Jūs droši vien jutāt stipru valdzina- ļjumu, ieraugot viņu pirmo reizi. Taču man šķiet, ka bija brīdis, kad jūs svārstījāties, kad sapratāt, ka ir izvēle — atteikties vai iet tālāk. Un vēl man šķiet, ka iniciatīva piederēja jums — nevis monsieur Doilam. Jūs esat skaista, madame, jūs esat bagata, jūs esat gudra, inteliģenta — un apburoša. Šo burvību jūs varējāt likt lietā — vai arī apvaldīt to. Jums, madame, piederēja viss, ko vien dzīve var sniegt. Jūsu draudzenes dzīves laime bija saistīta ar vienu vienīgu cilvēku. Jūs to zinājāt un, lai gan vilcinājāties, tomēr neapturējāt savu roku. Jūs izstiepāt to un, gluži kā bagātnieks Bībelē, atņēmāt nabadzīgā vira vienīgo avi.

Iestājās klusums. Ar pūlēm savaldījusies, Lineta auksti teica:

—   Tas neattiecas uz ļietu.

—   Nē, tas tomēr attiecas uz lietu. Es jums tikai paskaidroju, kāpēc mademoiselle de Belforas negaidītā parādīšanās jūs arvien tik ļoti satrauc. Tas ir tāpēc, ka, lai gan viņa varbūt rīkojas nesievišķīgi un necienīgi, iekšēji jūs tomēr esat pārliecināta, ka taisnība ir viņas pusē.

—   Tas nav tiesa! Puaro paraustīja plecus.

—   Jūs negribat būt godīga pati pret sevi.

—   Tā nepavisam nav.

—   Es teiktu, madame,— Puaro lēnprātīgi sacīja,— ka jums i| bijusi laimīga dzīve, ka jūs esat bijusi devīga un laipna pret citiem.

—   Es esmu centusies,— Lineta atteica. Neiecietīgās dusmaf pagaisa. Viņa runāja vienkārši, gandrīz vai ar bezcerības pieskaņu balsī.

—   Tieši tāpēc sajūta, ka esat tīšām nodarījusi kādam pāri, jūs ti ļoti nomāc, un tāpēc jūs arī vairāties atzīt šo faktu. Piedodiet, ja esmu bijis pārdrošs, taču psiholoģija jebkuras lietas izmeklēšana ir pats galvenais.

—   Pat pieņemot, ka jūsu teiktais ir taisnība,— Lineta lēni teica,— un, iegaumējiet, es to neatzīstu,— ko tad tur tagad var labot' Pagātni mainīt nav iespējams, jātiek galā ar to, kas ir.

Puaro pamāja.

—   Jums ir ass prāts. Jā, pagātnē atgriezties nevar neviens. Lietas jāpieņem tadas, kādas tās ir. Un reizumis, madame, tas ir viss, ko cilvēks spēj darīt,— samierināties ar savas pagātnes rīcības sekām.

—   Jūs gribat sacīt,— Lineta neticīgi vaicāja,— ka es nevaru darīt neko — neko?

—   Jums jāsaņem drosme, madame, tieši tā man liekas.

Lineta gausi ierunājās:

—   Vai jūs nevarētu .. . aprunāties ar Žakiju — ar mis de Belforu? Pārliecināt viņu?

—   Jā, to es varētu. Es to darīšu, ja jūs vēlaties. Taču nekādu sevišķu iznākumu es negaidu. Man šķiet, ka mademoiselle de Belforu tik spēcīgi pārņēmusi šī uzmācīgā doma, ka nekas nespēs viņu no tas novērst.

—   Bet mēs noteikti varētu darīt kaut ko, lai tiktu brīvi?

—  Jūs, protams, varētu atgriezties Anglijā un apmesties savā mājā.

—   Man šķiet, ka Žaklīna pat tādā gadījuma ir spējīga palikt uz dzīvi ciematā, lai es viņu ieraudzītu ikreiz, kad izeju no sava darza.

—  Taisnība.

—    Turklāt,— Lineta lēnām piebilda,— es nedomāju, ka Saimons •būtu ar mieru bēgt prom.

—   Kāda ir viņa attieksme pret notiekošo?

—   Viņš ir saniknots — vienkārši saniknots.

Puaro domīgi pamāja.

—   Vai jūs parunāsiet ar viņu?-^- Lineta lūdzoši jautāja.

—   Jā, parunāšu. Taču es uzskatu, ka nespēšu neko sasniegt.

—   Žakija ir vienreizēja!— Lineta dusmīgi iesaucās.— Nevienam nav zināms, ko viņa var izdarīt!

—  Jūs nule runājāt par zināmiem draudiem, ko viņa izteikusi. Vai jūs man nepateiktu, kas tie bija par draudiem?

Lineta paraustīja plecus.

—   Viņa draudēja … nu … nogalināt mūs abus. Žakija dažkārt var būt visai karstasinīga.

—   Saprotu.— Puaro tonis bija drūms.

Lineta lūdzoši vērsās pie viņa:

—  Jūs darbosieties manā labā?

—   Nē, madame,— viņš stingri attrauca.— Es nepieņemšu no jums nekādas pilnvaras. Visu, ko spēšu, es darīšu cilvēcības labā. Tā, lūk. Šī situācija ir ļoti sarežģīta un bīstama. Es darīšu, ko varēšu, lai to atšķetinātu,— taču neesmu diez cik pārliecināts par sekmīgām izredzēm.

—   Bet manā laba jūs nedarbosieties?— Lineta Doila gausi pārvaicāja.

—   Nē, madame,-— atbildēja Erkils Puaro.

4

Erkils Puaro atrada Žaklīnu de Belforu sēžam uz klints, no kuras pavērās skats uz Nīlu. Viņš bija skaidri nojautis, ka viņa nav devusies pie miera un būs atrodama kaut kur viesnīcas apkaimē.

Žaklina sēdēja, atbalstījusi zodu plaukstās, un, dzirdēdama Puaro nakam, nepagrieza galvu, lai atskatītos.— Mademoiselle de Bel- fora?— Puaro ierunājās.— Vai jūs atļausiet, ka brīdi parunājos ar jums?

Žaklīna viegli pagrieza galvu. Viņas lūpās rotājās vārs smaids.

—   Protams,— viņa atbildēja.— Jūs, domājams, esat monsieur Erkils Puaro? Vai lai izsaku minējumu? Jūs darbojaties misis Doilas labā, kura apsolījusi jums lielu summu, ja jūsu misija izdosies.

Puaro apsēdās uz soliņa viņas tuvumā.

—  Jūsu pieņēmums pa daļai ir pareizs,— viņš smaidīdams sacīja.— Es nāku tieši no madame Doilas, taču neesmu pieņēmis no viņas nekādu atalgojumu un, stingri ņemot, nedarbojos viņas labā.

—  O!

Žaklīna vērīgi nopētīja viņu.

—  Tad kādēļ jūs esat ieradies?— viņa strupi noprasīja.

Erkila Puaro atbilde izskanēja cita jautājuma formā.

—   Vai jūs kādreiz jau esat mani redzējusi, mademoiselle?

Viņa papurināja galvu.

—   Nē, nedomāju vis.

—  Toties es esmu redzējis jūs. Reiz es sēdēju līdzās jums restorānā Chez Ma Tante. Jūs tur bijāt kopā ar monsieur Saimonu Doilu.

Meitenes seja sastinga dīvainā, maskai līdzīga izteiksme.

—   Es atceros to vakaru …— viņa sacīja.

—   Kopš tā laika,— Puaro teica,— daudz kas ir noticis.

—   Jā, jums taisnība, noticis ir daudz kas.

Viņas balss bija skarba, tajā jautās izmisuma rūgtums.

—   Mademoiselle, es runāju kā draugs. Aprociet savus mirušos!

Viņa izskatījās satrūkusies.

—   Ko jūs gribat teikt?

—   Atsakieties no pagātnes! Pievērsieties nākotnei! Kas izdarīts, tas izdarīts. Sarūgtinājums to nevērsīs par labu.

—   Esmu pārliecinātā, ka dārgajai Linetai tas lieliski patiktu.

Puaro pameta ar roku.

—   Šobrīd es nedomāju par viņu! Es domāju par jums. Jūs esat cietusi — jā —, taču tas, ko jūs darāt tagad, vienīgi paildzinās šīs ciešanas.

Viņa papurinaja galvu.

—   Jūs maldāties. Ir brīži, kad es gandrīz vai izjūtu prieku.

—   Un tieši tas, mademoiselle, ir visjaunākais.

Viņa strauji pacēla skatienu.

—   Jūs neesat muļķis,— viņa noteica un steigšus piebilda,—'es ticu, ka jūs patiesi gribat labu.

—   Brauciet mājas, mademoiselle. Jūs esat jauna, jums ir galva uz pleciem, visa pasaule ir jūsu priekša.

Žaklīna lēnām nogrozīja galvu.

—   Jūs nesaprotat — vai arī negribat saprast. Mana pasaule ir Saimons.

—   Mīlestība vēl nav viss, mademoiselle,— Puaro maigi sacīja.— Mēs tā domājam tikai tad, kad esam jauni.

Tomēr meitene atkal papurinaja galvu.

—   Jūs nesaprotat.— Viņa uzmeta viņam ašu skatienu.— Jūs,ļ protams, visu zināt? Jūs esat runājis ar Linetu? Un tovakar bijāt restorānā … Mēs ar Saimonu mīlējām viens otru.

—   Es zinu, ka jūs mīlējāt viņu.

Viņa bija gana attapīga, lai uztvertu šo vārdu slēpto nozīmi. Un ar uzsvaru atkartoja:— Mēs mīlējām viens otru. Un es mīlēju Linetu … Uzticējos viņai. Viņa bija mana labākā draudzene. Visu mūžu Lineta bija varējusi nopirkt itin visu, ko vēlas. Sev viņa nekad neko nav liegusi. Ieraugot Saimonu, Lineta viņu iekāroja sev — un vienkārši paņēma.

—   Un viņš ļāva, lai viņu — nopērk?

Žaklīna pašūpoja tumšmataino galvu.

—   Nē, gluži tā tas nav. Ja tā būtu, es šobrīd neatrastos te … Jūs liekat man saprast, ka Saimons nav tā vērts, lai par viņu raizētos. .. Ja viņš būtu apprecējis Linetu naudas dēļ, tad tas būtu tiesa. Taču viņš neprecējās naudas dēļ. Tas ir daudz sarežģītāk. Ir tāda lieta kā valdzinājums, monsieur Puaro. Un nauda palīdz to iegūt. Redziet, Linetai bija «atmosfēra». Viņa bija karalistes valdniece — jaunā princese — krašņa līdz pirkstu galiņiem. Viss noritēja itin kā uz

skatuves. Pasaule bija viņai pie kājām, viens no bagātākajiem un slavenākajiem Anglijas pēriem gribēja viņu precēt. Bet viņa ņem un metas lejā — pie nevienam nezināmā Saimona Doila … Vai jums brīnums, ka tas sagrozīja viņam galvu?

Viņa piepeši pamāja ar roku.

—   Paskatieties uz mēnesi tur augšā. Jūs to redzat pavisam skaidri, vai ne? Tas ir ļoti reāls. Taču, ja spīdētu saule, jūs mēnesi vispār nespētu saskatīt. Apmēram tā viss arī notika. Es biju mēness. .. Kad uzausa saule, Saimons vairs nespēja mani saskatīt… Viņš bija apžilbis. Viņš nespēja redzēt neko citu kā vien sauli — Linetu.

Mirkli klusējusi, viņa turpināja:

—    Tātad, saprotiet, tas bija — valdzinājums. Viņa sagrozīja Saimonam galvu. Un vēl — viņas milzīgā pašpārliecība, ieradums pavēlēt. Viņa ir tik droša par sevi, ka dara drošus arī citus. Varbūt Saimons bija vājš, taču viņš jau arī ir ļoti vienkāršs cilvēks. Viņš būtu mīlējis tikai un vienīgi mani, ja garām netrauktu Lineta un i neaizrautu viņu līdzi savos zelta kaujasratos. Un es zinu, es skaidri zinu, ka viņš nemūžam nebūtu iemīlējies Linetā, ja viņa nebūtu piespiedusi iemīlēties.

—   Tā jūs domājat — jā.

—   Es to zinu. Viņš mīlēja mani un vienmēr mīlēs mani.

—   Pat tagad?— Puaro vaicāja.

Šķita, ka Žaklīnas lūpas veras ātrai atbildei un tad sastingst. Viņa raudzījās uz Puaro, un viņas seju pārklāja tumšs, ugunīgs sārtums. Meitene novērsās, galva noslīga lejup. Klusā, aizžņaugtā balsī viņa ierunājās:

—  Jā, es zinu. Tagad viņš mani ienīst. Jā, ienīst.. . Lai viņš labāk piesargās!

Ar žiglu tvērienu viņa pakampa no soliņa mazo zīda somiņu un parakņājās tajā. Tad izstiepa plaukstu. Delnā gulēja maza pistole ar perlamutra spalu — tā izskatījās pēc glītas rotaļlietas.

—  Jauka maza lietiņa, vai ne?— Žaklīna noteica.— Izskatās pārāk muļķīga, lai būtu īsta, tomēr tā ir īsta. Viena no šīm lodēm varētu nogalināt vīrieti vai sievieti. Un es esmu laba šāvēja.

Viņa pasmaidīja — tālu atmiņu apmirdzētu smaidu.

—   Kad bērnībā es kopā ar māti aizbraucu mājās, uz Dienvidkaro- līnu, mans vectētiņš iemācīja mani šaut. Viņš bija no tiem vecmodīgajiem vīriem, kuri tic šaušanai — īpaši, ja runa ir par godu. Arī mans tēvs bija tāds pats — jaunībā viņš tika cīnījies vairākās divkaujās. Viņš bija labs paukotājs. Reiz viņš nogalināja kādu vīrieti. Sievietes dej. Tātad, redziet, monsieur Puaro,— viņa atklāti paraudzījās viņam acīs,— manī rit karstas asinis! Šo te es nopirku toreiz, kad viss tikko sākās. Grasījos nogalināt vienu vai otru no viņiem — nelaime tikai tā, ka nevarēju izlemt, kuru. Abus — nē, tas nederētu. Ja varētu cerēt, ka Lineta izskatīsies nobijusies,— bet viņai pietiek drosmes.

Viņa spētu pretoties fiziskam uzbrukumam. Un tad es iedomājos, ka es — gaidīšu! Tas man patika arvien labāk un labāk. Galu galā uzbrukt es varēju katrā laikā, interesantāk būtu gaidīt un — domāt par to! Un tad man prātā ienāca šī doma — sekot viņiem! Kad vien viņi ieradās kādā tālā pilsētā, bija kopā un laimīgi, viņi ieraudzīja mani! Un tas iedarbojas! Linetu tas pamatīgi satrieca — tā, kā nebūtu spējis neviens cits līdzeklis. Tas viņu darīja vai traku … Un tieši tad es sāku to visu izbaudīt… Un viņa neko nevar izdarīt! Es vienmēr esmu ļoti laipna un pieklājīga. Nav neviena vārda, kuram viņi varētu piesieties. Viņiem tas sagandē visu — visu.

Atskanēja viņas smiekli, dzidri un sidrabaini.

Puaro satvēra viņu pie rokas.

—   Rimstieties. Rimstieties, es saku.

Žaklīna paskatījas viņā.

—  Ja?— viņa ievaicājās. Smaids bija skaidri izaicinošs.

—   Mademoiselle, es jūs lūdzu, neturpiniet to, ko jūs darat.

—  Jūs domājat, lai es lieku Linetu mierā?

—   Ir vēl kas dziļāks. Neatveriet savu sirdi ļaunumam.

Viņas lūpas pavērās, un acīs iezagās apjukums.

Puaro nopietni turpināja:

—  Jo — ja jūs tā darīsiet — ļaunums nāks… Jā, ļaunums nāks visādā ziņā … Tas iekļūs jūsos un iemitināsies tur, un pēc neilga laika vairs nebūs iespējams izdzīt to āra. ®

Žaklīna nekustīgi raudzījās viņā. Skatiens likās šaudāmies, plaiksnāmies šaubās.

—   Es — nezinu …— viņa iesāka un tad izaicinoši iesaucas; — jūs mani neapturēsiet!

—   Nē,— Erkils Puaro teica.— Es jūs neapturēšu.

Viņa balss bija skumja.

—   Pat, ja viņa man būtu jānogalina, jūs nespētu mani apturēt.

—   Nē — ja jūs būtu ar mieru maksāt tādu cenu.

Žaklīna de Belfora iesmējās.

—   O, no nāves es nebaidos! Galu galā — kam lai es vairs dzīvoju? Jūs laikam uzskatāt, ka ir ļoti netaisni nogalināt cilvēku, kurš nodarījis tev pāri,— pat ja viņš atņēmis visu, kas tev šai pasaulē piederējis? ».

—  Jā, mademoiselle,— Puaro nesatricināmi sacīja.— Es uzskatu, ka nogalināt — tas ir nepiedodams nodarījums.

Žaklīna iesmējās atkal.

—   Tad jau jums vajadzētu atzīt par labu manu pašreizējo atriebības veidu, jo, redziet, kamēr tas darbojas, es nelietošu pistoli. .. Taču es baidos — jā, dažreiz baidos — acīs viss satumst —, es gribu darīt viņai sāpes — ietriekt viņai krūtīs dunci, pielikt viņai pie deniņiem savu dārgo mazo pistoli un tad — tikai nospiest gaili … Ak!

Sauciens iztrūcināja Puaro.

—   Kas noticis, mademoiselle?

Viņa bija pagriezusi galvu un cieši raudzījās ēna.

—   Kāds … tur stāvēja. Nu viņš jau ir prom.

Erkils Puaro strauji apcirtās apkārt.

Apkaime likās gluži vientulīga.

—   Šķiet, te nav neviena cita kā tikai mēs, mademoiselle.

Viņš piecēlās.

—  Katrā gadījumā es esmu pateicis visu, ko biju nācis pateikt. Vēlu jums labunakti.

Piecēlās arī Žaklīna. Gandrīz lūdzoši viņa teica:

—   Vai jūs varat saprast, ka es nevaru izdarīt to, ko jūs lūdzat?

Puaro papurinaja galvu.

—   Nē — jo jūs spētu to izdarīt! Izdevīgs bridis atrodas vienmēr! Jusu draudzene Lineta … Bija arī tāds brīdis, kad viņa būtu varējusi apturēt savu roku … Taču viņa palaida to garām. Un, tiklīdz kāds to palaiž garām, viņš ir nesaraujami saistījies ar aizsākto, un otras izdevības vairs nav.

—  Otras izdevības nav …— Žaklīna de Belfora atkārtoja.

Viņa stāvēja, nogrimusi domās; tad izaicinoši pacēla galvu.

—   Ar labunakti, monsieur Puaro.

Viņš skumīgi nogrozīja galvu un sekoja viņai pa taku uz viesnīcu.

5

Nākamajā rītā, kad Erkils Puaro izgāja no viesnīcas, lai aizstaigātu uz pilsētu, viņu panāca Saimons Doils.

—   Labrīt, monsieur Puaro.

—   Labrīt, monsieur Doil.

—  Jūs dodaties uz pilsētu? Vai jums nekas nebūs pretī, ja es iešu kopā ar jums?

—   Bet protams. Es priecāšos.

Abi vīrieši soļoja līdzās, izgaja pa vārtiem un iegriezās dārzu vēsajā ēnā.Tad Saimons izņēma pīpi no mutes un teica:

—  Cik saprotu, monsieur Puaro, manai sievai vakar vakarā bijusi saruna ar jums?

—  Tā ir.

Saimons Doils bija mazliet saīdzis. Viņš piedereja pie rīcības cilvēkiem, kuriem grūti ietērpt domas vārdos un neveicas izteikties skaidri.

—   Par vienu man prieks,— viņš iesāka.— Jūs likāt viņai saprast, ka šai lietā mēs esam vairāk vai mazāk bezspēcīgi.

—   Nekāda likumīga līdzekļa noteikti nav,— Puaro piekrita.

—   Tieši tā. Lineta negribēja to saprast,— viņš vari pasmaidīja. — Lineta ir audzināta tā, ka tic — jebkuras nepatikšanas var automātiski pāradresēt policijai.

—   Tas nu gan būtu ļoti izdevīgi,— Puaro piezīmēja.

Iestājās klusums. Tad Saimons, koši nosarkdams, spēji ierunājās:

—  Tas … tas ir nekrietni, ka viņa tiek tā mocīta! Viņa neko nav nodarījusi! Ja kādam patīk teikt, ka es esmu rīkojies kā nekauņa, tad lai tik saka! Manuprāt, tā arī ir. Bet es negribu, lai tas viss uzbruktu Linetai. Viņai ar to vispār nebija nekāda sakara.

Puaro nopietni palocīja galvu, taču neteica neko.

—  Vai jūs … ē … vai jūs esat … runājis ar Žakiju — ar mis de Belforu?

—  Jā, es runāju ar viņu.

—   Vai jūs panācāt, lai viņa attopas?

—   Baidos, ka ne.

—   Vai viņa tiešām nesaprot, kādā muļķa lomā nostāda pati sevi?— Saimons noskaities iesaucās.— Vai viņa neaptver, ka neviena pieklājiga sieviete tā neuzvestos? Vai viņai nav ne kripatas lepnuma un pašcieņas?

Puaro paraustīja plecus.

—   Viņai ir vienīgi — teiksim — pārestības sajūta?— viņš atbildēja.

—   Jā, bet, velns lai parauj, cilvēk, pieklajigas meitenes tā neuzvedas! Atzīstu — es biju caur un cauri vainīgs. Izturējos pret viņu sasodīti slikti un tamlīdzīgi. Es itin labi varētu saprast, ja būtu noriebies viņai līdz kaklam un viņa savu mūžu vairs negribētu mani redzēt. Bet šī sekošana man pa pēdām — ta ir … ta ir piedauzīgai Viņa padara sevi smieklīgu! Ko ellē viņa cer panakt?

—   Varbūt — atriebību?

—  Stulbums! Es tiešām drīzāk spētu saprast, ja viņa mēģinātu izdarīt kaut ko dramatisku — piemēram, nošaut mani tiešā tēmējumā.)

—   Jums šķiet, ka tas vairāk izskatītos pēc viņas — jā?

—  Taisnību sakot, jā. Viņa ir karstasinīga — viņai ir nevaidams temperaments. Es nebrīnītos, ja viņa sastrādātu nezin ko, aizsvilusies niknās dusmās. Bet šī spiegošana …

Viņš nogrozīja galvu.

—  Tas ir izsmalcinātāk — jā! Tas ir gudrāk!

Doils neizpratnē raudzījās uz Puaro.

—  Jūs 'nesaprotat. Tas plosa Linetai nervus.

—  Un jums?

Saimons uzmeta viņam izbrīnītu mirkli.

—   Man? Es labprāt apgrieztu tai mazajai raganai kaklu.

—   Tātad no senajām jūtām nekas nav palicis pāri?

—   Mans dārgais monsieur Puaro — kā lai es to pasaku? Tas ir tāpat kā ar mēnesi, kad uzaust saule. Jūs vairs pat nezināt, ka tas bijis pie debesīm. Tiklīdz es satiku Linetu — Žakija vairs neeksistēja.

—   Tiens, c'est drole ļa![14] — puaro nodudināja.

—   Piedodiet?

—   Mani ieinteresēja jūsu salīdzinājums, tas arī viss.

Saimons, atkal nosarcis, turpināja:

—   Žakija jums droši vien būs teikusi, ka es apprecēju Linetu vienigi naudas dēļ? Nu, tie ir nolādēti meli! Naudas dēļ es neprecētu nevienu sievieti! Žakija nesaprot, ka vīrietim ir grūti, kad … kad … sievietei viņš patīk tik ļoti, kā viņai patīku es.

—   Ak tā?

Puaro strauji pacēla skatienu.

—  Tas … tas . . . izklausās nekaunīgi,— Saimons stomījās,— bet Žakijai es pārāk stipri patiku!

—   Un qui ai me et un qui se lasse aimer,— Puaro nomurmināja.

—   Hm? Ko jūs tur sakāt? Saprotiet, vīrietis negrib sajust, ka patīk sievietei vairāk, nekā sieviete patīk viņam.— Runājot tālāk, Saimona tonis kļuva aizvien niknāks.— Viņš negrib just, ka kādai pieder ar miesu un dvēseli. Sasodītā īpašnieces attieksme! Šis vīrietis ir mans — viņš pieder man! To nu es nespēju izturēt — neviens vīrietis to nespētu izturēt! Viņš gribētu tikt prom — kļūt brīvs. Viņš gribētu, lai viņam pieder sieviete; bet nevis lai sievietei pieder viņš.

Saimons apklusa un viegli drebošiem pirkstiem aizdedzināja cigareti.

—   Tātad ar mademoiselle Žaklīnu jūs jutāties šādi?— Puaro jautāja.

—   Ko?— Saimons iepleta acis, taču tad piekrita.— Nu … jā … kā tad, patiesībā es tā jutos. Viņa to, protams, neaptver. "Un kaut ko tādu es viņai nemūžam nespētu pateikt. Taču es biju zaudējis pacietību — un tad sastapu Linetu, un tas šķita kā zibens spēriens! Es nekad nebiju redzējis kaut ko tik apburošu. Tas likās tik apbrīnojami. Visi klanās līdz zemei viņas priekšā — un tad viņa izraugās tādu nabaga cietpauri kā mani.

Viņa balsī skanēja zēniska bijība un apbrīna.

—   Saprotu,— Puaro noteica un domīgi pamāja.— Jā — es saprotu.

—   Kāpēc Žakija nespēj to uzņemt kā vīrs?— Saimons sašutis noprasīja.

Puaro augšlūpa notrīcēja vieglā smaidā.

—   Nu, redziet, monsieur Doil, sāksim ar to, ka viņa nav vīrs.

—   Nē jau, nē — bet, es domāju, kā labs draugs! Galu gala ar neizbēgamo ir jāsamierinās, kad tas pienācis. Vainīgs esmu es, atzīstu. Bet tā nu tas ir! Ja meitene tev vairs nepatīk, tad būtu tīrais neprāts viņu precēt. Un tagad, kad es redzu, kāda Žakija ir patiesībā un līdz

kādām galējībām viņa spēj nonākt, tad jūtu, ka esmu visai laimīgi izglābies.

—   Līdz kādām galējībām viņa spēj nonākt,— Puaro domīgi atkārtoja.— Vai jums ir kāda nojausma par to, monsieur Doil, kas tas par galējībām?

Saimons sarauca pieri, tad papurināja galvu.

—   Nē … Bet ko jūs gribat sacīt?

—   Zināt, viņa nēsa sev līdzi pistoli.

Saimons iztrūcies paskatījās viņā.

—   Es neticu, ka viņa laidīs to darbā — tagad. Agrāk viņa varbūt būtu tā darījusi. Taču tas, manuprāt, jau ir garām. Tagad viņa vienkārši spītējas — un izgāž uz mums abiem savu naidu.

Puaro paraustīja plecus.

—   Var būt arī tā,— viņš šaubīdamies noteica..

—   Es baiļojos par Linetu,— Saimons mazliet nevajadzīgi paziņoja.

—  To es pilnīgi saprotu,— Puaro sacīja.

—   Patiesība es nebaidos no tā, ka Žakija varētu sākt melodramatiski šaudīties, taču visa šī spiegošana un izsekošana ir smagi skārusi Linetu. Izstāstīšu jums savu plānu, un varbūt jūs varēsiet ieteikt kādus papildinājumus. Vispirms — esmu, daudziem dzirdot, paziņojis, ka paliksim te desmit dienas. Bet rīt no Šallālas uz Vādī Halfu atiet tvaikonis «Karnaka». Esmu nodomājis pasūtīt uz to divas biļetes ar izdomātu vārdu. Rīt mēs dosimies izbraukumā uz Fīlām. Bagāžu va paņemt Linetas kalpone. Šallālā mēs uzkāpsim uz «Kārnākās». Ka Žakija atklās, ka neesam atgriezušies, būs par vēlu — mēs jau būsim gabalā. Viņa nospriedīs, ka esam aizmukuši no viņas un atgriezušies Kairā. Es pat varētu piekukuļot šveicaru, lai viņai tā pasaka. Apvaicāšanas tūrisma birojos viņai nelīdzēs, jo mūsu vardi tur nebūs atrodami. Kā jums patīk šis plāns?

—   Labi izdomāts, jā. Bet ja nu viņa gaidīs šeit, līdz jūs atgriezīsieties?

—   Mēs neatgriezīsimies. Varam doties līdz Hartūmai un no turienes ar lidmašīnu uz Keniju. Ap visu zemeslodi viņa taču nevarēs mums sekot.

—   Nē, pienāks laiks, kad to neļaus finansiālie iemesli. Cik saprotu, viņai ir ļoti maz naudas.

Saimons apbrīnā skatījās uz viņu.

—  Tas ir prātīgi. Ziniet, par to es nebiju iedomājies. Žakija ir šausmīgi nabadzīga.

—   Un tomēr viņai ir izdevies sekot jums tik tālu?

—   Protams, viņai ir neliels ienāķums,— Saimons šaubīdamies teica.— Mazliet mazāk par diviem simtiem gada, ka liekas. Manuprāt — jā, manuprāt, viņa būs iztērējusi visu savu kapitālu šim nolūkam.

—                        Tatad pienāks laiks, kad viņa bus izsmēlusi savus līdzekļus un paliks bez graša pie dvēseles?

—  Jā…

Saimons aiz neomulības saviebās. Šķita, ka šī doma liek viņam I justies neērti. Puaro uzmanīgi vēroja viņu.

—   Nē,— viņš piezīmēja.'— Nē, tā nav jauka doma … .

—     Nu, es tur neko nevaru līdzēt,— Saimons visai nikni norūca ' I un tad piebilda,— ko jūs domājat par manu plānu?

— Domāju, ka tas varētu izdoties, ja. Tomēr tā, protams, ir I atkāpšanās.

Saimons nosarka.

—   Jūs gribat sacīt, ka mēs bēgam? Jā, tas ir tiesa. Bet Lineta … Puaro pavēroja viņu un tad īsi pamaja.

—    Ka jūs sakāt, tā varētu būt vislabākā izeja. Taču atcerieties — I mademoiselle de Belforai ir galva uz pleciem.

— Reiz, es jūtu, mums būs jāstājas viņai pretī un jāizrunā viss  līdz galam,— Saimons drūnii teica.— Viņas izturēšanās nav saprātīga.

—   Sapratīga, mon Dieu!— Puaro iesaucās.

— N&v nekāda iemesla, lai sievietes nevarētu uzvesties kā  saprātīgas būtnes,— Saimons flegmātiski paziņoja.

—    Tā viņas uzvedas itin bieži,— Puaro dzedri sacīja.— Un tas I pat mulsina vel vairāk!—Tad viņš piemetināja:—Uz «Kārnākās» I būšu arī es. Tas ietilpst mana ceļojuma maršrutā.

—   Ak tā!— Saimons brīdi vilcinājās un tad, ar zināmu satraukumu izvēlēdamies vārdus, ieminējās:— Tas taču nekādā ziņā . nebūs… nebūs… ē … mūsu dēļ? Tas ir, man negribētos domāt, | ka …

Puaro žigli izkliedēja viņa maldus.

—     Itin nemaz. Ta bija iecerēts jau pirms tam, kad es atstāju I Londonu. Es visu aizvien izplānoju krietnu laiku uz priekšu.

—     Un jūs neceļojat no vienas vietas uz otru, paļaudamies vienīgi | uz savu fantāziju? Vai tas patiesībā nebūtu patīkamāk?

—                        Varbūt. Taču, lai gūtu panākumus dzīvē, katrs sīkums jāsagatavo jau krietni iepriekš.

Saimons iesmējās un sacīja:

—  Tā, manuprat, rīkojas veiklākie slepkavas.

—                        Jā — lai gan jāatzīst, ka visizcilākais noziegums, kuru es atceros, un arī viens no visgrūtāk atšķetināmiem bija izdarīts bez sagatavošanās.

—                        Uz «Kārnākās» klāja jums būs mums kaut kas jāpastāsta par gadījumiem, kurus esat izmeklējis,— Saimons zēniski iesaucās.

—                        Nē, nē, tas nozīmētu runāt — kā jūs to saucat — par profesionālajām interesēm.

—  Jā, bet jūsu profesija ir tik aizraujoša. Misis Alertone tā domā. Viņa ilgojas pēc izdevības sarīkot jums pamatīgu iztaujāšanu.

—   Misis Alertone? Tā pievilcīgā sirmā sieviete, kurai ir tik mīlošs dēls? |

—  Jā. Arī viņa būs uz «Kārnākās».

—   Vai viņa zina, ka jūs …

—   Protams, nē,— Saimons uzsvērti attrauca.— To nezina neviens. Es turos pie principa, ka labāk ir — nevienam neuzticēties.

—   Brīnišķīgs ieskats, kuru es vienmēr pieņemu. Starp citu, trešais cilvēks jūsu sabiedrībā, sirmais vīrietis …

—   Peningtons?

—  Jā. Vai viņš ceļo kopā ar jums?

—   Medusmēnesi tas neliekas sevišķi normāli, tā jūs nodomājāt? Saimons dusmīgi teica.— Peningtons ir Linetas aizbildnis Amerikā. Mēs nejauši saskrējāmies ar viņu Kairā.

—   Ah vraiment![15] at|ausiet jautāt? Vai jūsu sievas kundze ir sasniegusi pilngadību?

Saimons izskatījās uzjautrināts.

—   Divdesmit viens gads gan viņai vēl nav. Taču at|auju precēties ar mani viņai nevienam nevajadzēja prasīt. Peningtonam 'tas bija pamatīgs pārsteigums. Viņš ar «Karmaniku» izbrauca no Ņujorkas divas dienas pirms tam, kad pienāca Linetas vēstule, kurā viņa stāstīja viņam par mūsu laulībām, tā ka viņš neko par to nezinaja.

—  Ar «Karmaniku» .. .— Puaro nodudināja.

—   Viņš bija bežgala pārsteigts, kad sastapām viņu Šeperda viesnīcā Kairā.

—  Tā nu gan bija sagadīšanās!

—   Ja, tad mēs uzzinājām, ka viņš dodas šai ceļojumā pa Nīlu, un, dabiski, nolēmām turēties kopā, citādi nebūtu pieklājīgi. Turklāt tas bija — nu, savā ziņā atvieglojums.— Saimons atkal izskatījās sašutis.— Saprotiet, Linetas nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam — gaidot, ka jebkurā vietā atkal var parādīties Žakija. Kamēr bijām kopā divi vien, šī tēma nemitīgi nāca prātā. Šai ziņā Endrjū Peningtons mums palīdz; mēs varam runāt par kaut ko citu.

—   Vai jūsu sieva nav uzticējusies misteram Peningtonam?

—   Nē,— Saimona žoklis izskatījās visai agresīvs.— Tam nav nekāda sakara ar svešiem cilvēkiem. Turklāt, kad devāmies šai braucienā pa Nīlu, mēs domājam, ka nu viss ir galā.

Puaro nogrozīja galvu.

—  Galā vēl nav nekas. Nē — gals vēl nemaz nav saskatāms. Esmu par to pilnīgi pārliecināts.

—   Nu, vai ziniet, monsieur Fuaro, jūs mani nepavisam neiedrošināt.

Puaro, mazliet aizkaitināts, paskatījās uz Saimonu. Viņš klusībā nodomāja: «Šie anglosakši — viņi neko neņem nopietni, vienīgi savas spēles. Un pieauguši nekļūst nekad.»

Lineta Doila un Žaklīna de Belfora — abas uztvēra notiekošo pietiekami nopietni. Toties Saimona attieksmē Puaro nespēja saskatīt neko citu kā vien vīrieša nepacietību un sapīkumu. Viņš ierunājās:

—  Vai atļausiet uzdot jums pārdrošu jautājumu? Vai ta bija jūsu ideja — pavadīt medusmēnesi Ēģiptē?

Saimons pietvīka.

—   Nē, protams, ka ne. Es patiesībā labprātāk būtu devies uz citurieni, bet Lineta bija to ieņēmusi galva. Un tā … un tā nu …

Viņš neveikli aprāva teikumu.

—   Dabiski,— Puaro drūmi sacīja.

Viņš novērtēja faktu — ja Lineta Doila bija kaut ko ieņēmusi galvā, tad šim kaut kam bija jānotiek.

Puaro nodornaja: «Tagad es esmu dzirdējis trīs dažādus stāstījumus par šo lietu — Linetas Doilas, Žaklīnas de Belforas un Saimona Doila versiju. Kura no tām ir vistuvāk patiesībai?»

6

Nākamajā rītā ap vienpadsmitiem Saimons un Lineta Doili uzsāka ceļojumu uz Fīlām. Zaklīna de Belfora, sēdēdama viesnīcas balkonā, noskatījās, ka abi dodas ceļā ar krāšņu burulaivu. Toties viņa neredzēja, ka no laukumiņa viesnīcas parādes durvju priekšā aizbrauca automobilis, pilns ar bagāžu, kurā sēdēja arī kalpone nopietnu seju. Auto nogriezās pa labi, Šallālas virzienā.

Divas stundas, kas atlika līdz lenčam, Erkils Puaro nolēma pavadīt Elefantinas salā, tieši iepretim viesnīcai.

Viņš nokapa lejā uz kuģa piestātni. Tur vienā no viesnīcas laivām patlaban kāpa divi vīrieši, un Puaro viņiem pievienojās. Abi vīrieši acīm redzami nebija pazīstami. Jaunākais bija atbraucis ar vilcienu iepriekšējā dienā. Tas bija slaids, tumšmatains jauneklis ar šauru seju un stūrainu zodu. Viņš bija ģērbies stipri nosmulētās pelēkās flaneļa biksēs un polo svīterī ar augstu apkakli, galīgi nepiemērotā klimatam. Otrs bija padrukns pusmūža vīrs, kurš velti nezaudēja laiku un tūliņ aizsāka ar Puaro sarunu raitā, taču mazliet lauzītā angļu valodā. Neizrādīdams nekādu vēlēšanos iesaistīties valodās, jaunākais vīrietis vienīgi uzmeta abiem drūmu skatienu, tad tīši uzgrieza viņiem muguru un pagāja tālāk, lai apbrīnotu izmanīgo nūbiešu laivinieku, kas stūrēja laivu ar kāju pirkstiem, bet ar rokām veikli novaldīja buru.

Ūdens bija ļoti rams, garam slīdēja lielas, gludas, slideni melnās klintis, maiga vēsmiņa apvēdīja seju. Elefantina drīz bija klāt, un Puaro līdz ar savu runīgo paziņu, izkāpuši krastā, devās taisnā ceļā uz muzeju. Patlaban paziņa izvilka no kabatas vizītkarti un, viegli paklanīdamies, sniedza to Puaro. Uz tās bija rakstīts:

Signor Guido Richetti, Archeologo.

Lai nepaliktu parādā, Puaro atbildēja uz paklanišanos un sameklēja savu vizītkarti. Tikuši galā ar šīm formalitātēm, abi vīrieši kopīgi iegaja muzejā, un no itālieša lūpām plūda erudītas informaci-J jas straume. Tagad abi jau sarunājās franciski.

Flaneļa biksēs tērptais jauneklis apātiski klaiņoja pa muzeju, ik pa brīdim nožāvadainies, līdz beidzot paglabas ārpusē.

Pēdīgi viņam sekoja arī Puaro un sinjors Riketi. Itālietis ar degsmi pētīja drupas, bet Puaro, saskatījis pie krastmalas klintīm zaļi svītrotu sauljumu, nozuda tai virzienā.

Uz liela klintsbluķa, līdzās nolikusi skiču burtnīcu, klēpī turēl dama grāmatu, sēdēja misis Alertone.

Puaro pieklājīgi pacēla platmali, un misis Alertone bez "ilcinaša-jj nās uzsāka sarunu.

—   Labrīt,— viņa sveicināja.— Laikam jau ir pilnīgi neiespējami likt vaļā no šiem šausmīgajiem bērniem.

Viņu ielenca sīku, tumšādainu bērnu pulciņš — tie vīpsnāja,] grozījās apkart, lūdzoši snaikstīja rokas, ik pa brīdim cerību pilnā balsī nošļupstēdami «bakšišs».

—   Biju gaidījusi, ka viņi nogurs no manis,— misis Alertone skumīgi sacīja.— Viņi mani uzmana jau divas stundas — un pamazām nāk aizvien tuvāk un tuvāk; tad es uzkliedzu «imši» un savicinu saulessargu, un viņi uz pāris minūtēm izklīst. Bet pēc tam atgriežas atkal un skatās neatņemdainies, viņu acis ir gluži vienkārši pretīgas un deguni tāpat, un man šķiet, ka es īsti nemīlu bērnus — ja vien tie nav daudzmaz nomazgājušies un tiem nepiemīt kaut vai ēna no j labām manierēm.

Viņa drūmi iesmējās.

Puaro varonīgi mēģināja izklīdināt pūli, tomēr bez kāda labuma.- ' Bērneļi pajuka kur kurais, taču atgriezās un tuvojās no jauna.

—   Ja Ēģiptē būtu kaut mazumiņš miera, tad man te patiktu labāk,— misis Alertone teica.— Bet tu, cilvēk, nekur nevari palikt vienatnē. Kāds vienmēr diedelē naudu vai piedāvā ēzeļus, krelles, ekspedīcijas uz iedzimto ciematiem vai pīļu medības.

—  Jā, tas patiesi ir vislielākais trūkums,— Puaro piekrita.

Viņš rūpīgi izklāja uz klints kabatdrānu un visai" piesardzīgi | apsēdās uz tas.

—   Jūsu dēls šorīt nav jums līdzi?— viņš apvaicajas.

—   Nē, Timām pirms prombraukšanas bija jānosūta dažas vēstu- ' Ies. Ziniet, mēs ceļosim uz Otro Kataraktu.

—   Es tāpat.

—   Kā es priecājos! Gribu jums pateikt — esmu pilnīgā sajūsmā, ka esmu jūs satikusi. Kad bijām Malorkā, tur uzturējās arī kāda misis Līča, un viņa stāstīja par jums brīnumu lietas. Peldoties viņa bija pazaudējusi gredzenu ar rubīnu un žēlojās, ka jūs neesat tur, lai sameklētu to.

—   Ak, parbleu[16], es jau neesmu nekāds ronis!

Abi nosmējās.

Misis Alertone turpināja:

—   Pa logu es šorīt redzēju, ka jūs aizgājāt pa piebraucamo ce|u kopā ar Saimonu Doilu. Pastāstiet jel, ko jūs domājāt par viņu? Mēs visi esam tā satraukHŠies!

—   A? Patiesi?

—     Jā. Ziniet, viņa laulības ar Linetu Ridžveju bija milzīgs | pārsteigums. Visi domāja, ka viņa precēsies ar lordu Vindlšemu, un [te pēkšņi viņa saderinās ar šo vīrieti, par kuru neviens nekad nav dzirdējis!

—   Vai jūs labi pazīstat šo dāmu, madame?

—     Nē, bet mana radiniece, Džoanna Sautvuda, ir viena no viņas [labākajām draudzenēm.

—   Ak, jā, šo vārdu esmu lasījis avīzēs.— Brīdi klusējis, Puaro turpināja:— Šī jaunā dāma — mademoiselle Džoanna Sautvuda — bieži ir uzmanības centrā.

—     O, viņa lieliski prot sevi reklamēt,— misis Alertone strupi [izmeta.

—   Jums, madame, viņa nepatīk?

—   Tā bija tikai nejauka piezīme,— misis Alertone šķita nožēlojam.— Saprotiet, es esmu vecmodīga, un viņa man diez kā nepatīk. Bet ar Timu viņa ir lielos draugos.

—   Saprotu,— Puaro noteica.

Sarunas biedre uzmeta viņam ašu mirkli un mainīja tēmu.

—   Cik te gan maz jaunu cilvēku! Tā glītā meitene ar kastaņbrū- niem matiem un šaušalīgo māti, kura nēsā turbānu, ir gandrīz vai vienīga jauniņā būtne viesnīcā. Esmu ievērojusi, ka jūs daudz runājaties ar viņu. Šis bērns marti interesē.

—   Kādē| tā, madame?

—   Man viņas žēl. Jāpiedzīvo tik daudz ciešanu, kad esi jauna un jūtīga. Manuprāt, viņa cieš.

—   Jā, laimīga viņa nav, tā mazā nabadzīte.

—   Mēs ar Timu dēvējam viņu par «īgno meiteni». Pāris reižu esmu mēģinājusi uzsākt ar viņu sarunu, taču viņa ikreiz izturas noraidoši. Tomēr, ka man šķiet, arī viņa dosies šai ceļojumā pa Nīlu, un es ceru, ka tad-mums visiem bus jaizturas daudzmaz biedriski, vai ne?

—   Visnotaļ iespējams, madame.

—   Es patiesībā esmu ļoti biedriska — cilvēki mani ārkārtīgi interesē. Visi šie dažādie tipi.

Viņa paklusēja un piemetināja:

—  Tims man stāsta, ka tā tumšmatainā meitene — viņas uzvārds ir de Belfora — esot bijusi saderināta ar Saimonu Doilu. Diezgan nepatīkami abiem — piedzīvot šādu satikšanos.

—  Jā, nepatīkami gan,— Puaro piekrita.

Misis Alertone žigli paskatījās uz viņu.

—   Ziniet, varbūt tas izklausās muļķīgi, bet viņa mani gandrīz nobiedēja. Viņa izskatījās tik saspringta.

Puaro lēnām palocīja galvu.

—  Jūs daudz nekļūdījāties, madame. Liels jūtu spēks aizvien ir biedējošs.

—   Vai arī jūs interesē cilvēki, monsieur Puaro? Vai varbūt jūs pataupāt savu interesi iespējamiem noziedzniekiem?

—  Madame — ārpus šīs kategorijas nepaliktu necik daudz ļaužu.

Misis Alertone izskatījās nedaudz iztrūcināta.

—   Vai jūs tiešām ta domājat?

—  Ja viņiem būtu īpašs pamudinājums, protams,— Puaro piebilda.

—   Un ta varētu būt visa atšķirība?

—   Dabiski.

Misis Alertone vilcinājās ar vieglu smaidu uz lūpām.

—   Varbūt pat es?

—   Matēs, madame, ir sevišķi nežēlīgas, ja apdraudēti viņu bērni.

—   Man šķiet, tas ir tiesa,— viņa nopietni sacīja.— Jā, jums ir pilnīga taisnība.

Brīdi klusējusi, viņa smaidot ierunājās:

—   Es cenšos iztēloties nozieguma motīvus, kuri atbilstu katram viesnīcas iemītniekam. Tas ir ļoti izklaidējoši. Piemēram, Saimonam Doilain?

Puaro atsmaidīja pretī.

—  Gaužām vienkāršs noziegums—lai saīsinātu ceļu uz savu mērķi. Nekādu viltību.

—   Un tāpēc to varētu ļoti viegli atšķetināt?

—   Ja, viņš nebūtu pārlieku atjautīgs.

—   Un Lineta?

—  Tur viss notiktu tāpat kā ar Karalieni no jūsu «Alises Brīnumzemē»—«Nocērtiet viņai galvu!».

—   Protams. Monarhijas dievišķās tiesības! Un maza pieskaņa no Bībeles līdzības par Nabota vīna kalnu. Bet šī bīstamā meitene — Žaklīna de Belfora —, vai viņa būtu spējīga uz slepkavību?

Puaro brīdi svārstījās un tad šaubīdamies atteica:

—  Jā, manuprāt, būtu.

—   Bet pārliecināts jūs neesat?

—   Nē. Viņa mani mulsina, tā mazā.

—  Toties man vis nešķiet, ka uz to varētu būt spējīgs misters Peningtons, bet jums? Viņš izskatās tik sažuvis un vēl slims ar kuņģi — gluži gaudens.

—   Savukārt varbūt ar stipru pašsaglabāšanās instinktu.

—   Jā, varbūt tiešām. Un nabaga misis Oterberna ar savu turbānu?

—   Vienmēr jau paliek vēl iedomība.

—   Kā motīvs slepkavībai?— misis Alertone neticīgi noprasīja.

—   Slepkavības motīvi palaikam ir gauži nenozīmīgi, madame.

—   Kādi ir visparastākie motīvi, monsieur Puaro?

—  Visbiežāk — nauda. Tas ir — peļņa tās visdažādākajās izpausmēs. Tad vēl atriebība — un mīlestība, bailes, vistīrākais naids, labdarība …

—   Monsieur Puaro!

—  Jā gan,_ madame. Zinu gadījumu, kad, teiksim, A mirst no B rokas tikai un vienīgi tādēļ, lai dotu labumu C. Šai kategorijā bieži ierindojas politiskas slepkavības. Kāds tiek uzskatīts par cilvēcei kaitīgu un tāpēc novākts. Šādi cilvēki aizmirst, ka dzīvība un nāve ir mīļā Dieva rokā.

Viņa balss skanēja drūmi.

—   Priecājos, ka jūs tā runājat,— misis Alertone klusu sacīja.— Tomēr Dievs izvēlas savus ieročus.

—  Tā domāt ir bīstami, madame.

Viņa uzņēma vieglāku toni.

—   Pēc šīs sarunas, monsieur Puaro, es brīnīšos, ka vēl kāds vispār ir palicis dzīvajos!

Viņa piecēlās.

—   Mums jadodas atpakaļ. Tūliņ pēc lenča jāpošas ceļā.

Sasnieguši kuģu piestātni, viņi ieraudzīja jaunekli polo svīterī

patlaban iekārtojamies laivā. Itālietis jau gaidīja. Kad nūbiešu laivinieks pacēla buru un viņi laidas ceļā, Puaro griezās pie svešinieka ar pieklājīgu piezīmi.

—   Ēģiptē var ieraudzīt gluži apbrīnojamas lietas, vai ne?

Jaunais cilvēks bija aizsmēķējis pīpi, kura izplatīja visai nepatīkamus dūmus. Viņš izņēma pīpi no mutes un pārsteidzoši izkoptā angļu izrunā strupi un uzsvērti attrauca:

—   Man no tām metas slikti.

Misis Alertone uzlika degunkniebi un ar tīksmīgu interesi nopētīja jaunekli.

—   Patiesi? Un kāpēc tā?— Puaro jautāja.

—   Piemēram, piramīdas. Samūrēti milzīgi, nekam nederīgi blāķi — un vienīgi tādēļ, lai kalpotu despotiska, uzpūtīga valdnieka egoismam. Iedomājieties sviedros izmirkušās ļaužu masas, kuras nopūlējās, tās ceļot, un strādājot nomira. Man kļūst nelabi, iztēlojoties ciešanas un mokas, ko šis piramīdas simbolizē.

Misis Alertone jautri teica:

—   Tad jūs labāk gribētu, lai nav ne piramīdu, ne Partenona, ne skaisto kapeņu un tempļu — toties lai dziļu apmierinājumu rada apziņa, ka cilvēki ir ēduši trīsreiz dienā un nomiruši savā gultā.

Jauneklis drūmi paskatījās uz viņu.

—   Pēc manām domām, cilvēciskas būtnes ir svarīgākas par akmeņiem.

—  Toties tām nav tik ilgs mūžs,— piezīmēja Erkils Puaro.

—   Es labprātāk skatos uz krietni paēdušu strādnieku nekā uz kādu ta dēvēto mākslās darbu. No svara ir nākotne — nevis pagātne.

Tas bija par daudz sinjoram Riketi, kas izplūda kaislīgā runā, kurai nebija viegli izsekot.

To jauneklis atspēkoja, visiem skaidri pateikdams, ko viņš domā par kapitālisma sistēmu. Viņa vārdi bija pilni indes.

Kad tirāde bija galā, laiva jau pietauvojās pie kuģu piestātnes viesnīcas priekšā.

—   Mjāa,— misis Alertone uzjautrināta novilka un izkapa krastā. Jauneklis raidīja viņai tumšu skatienu.

Viesnīcas hallē Puaro sadūrās ar Žaklīnu de Belforu. Viņa bija ģērbusies jātnieces tērpā. Žaklīna veltīja Puaro vieglu, ironisku galvas mājienu.

—   Es dodos izjādē ar ēzeli. Vai jūs neieteiktu iedzimto ciematus, monsieur Puaro?

—   Tā būs jūsu šodienas ekskursija, mademoiselle? Eh bien, ciemati ir gleznaini — tikai netērējiet lielas summas par vietējiem retumiem.

—   Kuri šurp atvesti ar kuģi no Eiropas? Nē, mani tik lēti nevar apkrāpt.

Viegli pamājusi, viņa izgāja ārā žilbinošajā saules gaismā.

Puaro pabeidza sakravāt savas ceļasomas — tas bija ļoti vienkārši, jo viņa mantas aizvien bija pedantiskā kārtībā. Tad viņš devās uz ēdamistabu un notiesāja agru lenču.

Pasažierus, kuri posās uz Otro Kataraktu, viesnīcas autobuss pēc lenča aizveda uz staciju, kur viņiem desmit minūšu skrējiena bija jāpaspēj uz ekspresi, kas ik dienas kursēja no Kairas uz Šallālu.

Pasažieri bija Alertoni, Puaro, jauneklis nosmulētajās flaneļa biksēs un itālietis. Misis Oterberna kopā ar meitu bija devusies izbraukumā uz aizsprostu un Fīlām, bet uz tvaikoņa paredzēja kāpt Šallālā.

Vilciens no Kairas un Luksoras kavēja apmēram divdesmit minūtes. Beidzot tas tomēr ieradās, un sākās parastā nevaldāmās rosības aina. Vietējie nesēji, kas cēla ce|asomas arā no vilciena, saskrējās ar citiem nesējiem, kuri stiepa somas iekšā.

Pēdīgi, mazliet aizelsies, Puaro attapās kādā kupejā līdz ar bagāžas jucekli, kas sastāvēja no viņa paša, Alertonu un pilnīgi nepazīstamām somām, bet Tims un viņa māte atradās kaut kur citur ar saputrotās bagāžas pārpalikumu.

Kupeju, kurā bija nonācis Puaro, aizņēma vecāka dāma ar gaužam krunkainu seju, stīvu, baltu apkaklīti, lērumu briljantu un reptiļa nicinājumu pret vairumu cilvēces.

Viņa apveltīja Puaro ar aristokrātisku, niknu skatienu un nošķīrās aiz kāda amerikaņu žurnāla lappusēm. Dāmai iepretim sēdēja liela auguma neveikla jauna sieviete pāri divdesmitiem. Viņai bija izteiksmīgas, brūnas acis ka spanielam, nevīžīgi sasprausti mati un sejā — šausmīga gatavība izdabāt. Vecā dāma ik pa brīdim paskatījās pār savu žurnāla un izmeta strupu pavēli.

—   Kornēlij, savāc segas!— Kad iebrauksim, pieskati manu nese- seru. Nekādā gadījumā neļauj to ņemt kadam citam!— Neaizmirsti manu papīrnazi!

Brauciens ar vilcienu bija īss. Pēc desmit minūtēm viņi apstājās pie mola, kur gaidīja tvaikonis «Karnaka». Oterbernas jau bija uz klaja.

«Karnaka» bija mazāka par «Papirusu» un «Lotosu», Pirmās Kataraktas tvaikoņiem, kuri ir pārāk lieli, lai izkļūtu cauri Asuānas kanāla aizsprosta slūžām. Pasažieri uzkāpa uz kuģa, kur viņiem ierādīja kajītes. Tā kā kuģis nebija pilns, tad vairumu pasažieru iemitināja uz pastaigas klaja. Visu šā klāja priekšgalu aizņēma skatu salons ar stikla sienām, kurā pasažieri varēja sēdēt un vērot, kā zem tvaikoņa plūst upe. Uz otrā klāja atradās smēķējamā istaba un neliela viesistaba, bet uz apakšējā klāja — ēdamzāle.

Pārliecinājies, ka viņa bagāža novietota kajītē, Puaro atkal iznāca uz klāja, lai noskatītos kuģa atiešanu. Viņš piebiedrojās Rozālijai Oterbernai, kura bija pārliekusies pār bortu.

—  Tātad mēs tagad ceļosim uz Nūbiju. Vai jūs tas iepriecina, mademoiselle?

Meitene dziļi ievilka elpu.

—  Jā. Es jūtu, ka beidzot dodos prom no visa tā.

Viņa pameta ar roku. Kaut kas mežonīgs piemita ūdens klajam viņu priekšā, klinšu kraujām, uz kurām nezaļoja ne stiebriņš un kuras nolaidās līdz pašam ūdenim, šur tur pavīdēja mājokļu atliekas, pamestas un sagruvušas pēc upes aizsprostošanas. Šai ainā jautās melanholiska, gandrīz baisa burvība.

—   Prom no cilvēkiem,— Rozālija Oterberna noteica.

-r- Izņemot tos, kuri ietilpst mūsu skaitā, mademoiselle?

Viņa paraustīja plecus. Tad ierunājās:

—   Šai zemē ir kaut kas tāds, kas liek man justies — ļaunai Virspusē paceļas tas, kas kūsājis dziļi cilvēka sirdī. Viss ir tik negodīgi — tik netaisni.

—   Diezin vai. Jūs nevarat spriest pēc kādiem materiāliem pierādījumiem.

—   Paskatieties uz … uz dažu cilvēku mātēm — un paskatieties uz manējo,— Rozālija nočukstēja.— Nav cita dieva kā vienīgi sekss, un Salome Oterberna ir tā praviete.— Viņa aprāvās.— To man laikam nevajadzēja teikt.

Puaro pamāja ar abām rokām.

—   Kādēļ gan lai jūs to neteiktu — man? Es esmu viens no tiem, kuri dabū dzirdēt daudz ko. Ja, kā jūs sakāt, jums sirdī viss kūsā — kā ievārījums —, eh bien, tad ļausim putām pacelties virspusē, un tad tās varēs nosmelt ar karoti,— tā.

Viņš pavicināja roku, kā iesviezdams kaut ko Nīlā.

—   Nu, lūk, tas ir prom.

—   Cik apbrīnojams cilvēks jūs esat!— Rozālija sacīja. Īdzīgās lūpas savilkās smaidā. Te viņa pēkšņi sastinga un iesaucās:— Skatieties, te ir arī misis Doila un viņas vīrs! Man nebija ne jausmas, ka viņi dosies šai ceļojumā!

Lineta nule bija iznākusi no kajītes, kura atradās ap klāja vidu Viņai sekoja Saimons. Linetas izskats gandrīz vai iztrūcināja Puaro — tik starojoša, tik pašpārliecināta viņa bija. Aiz laimes viņa likās gluži vīzdegunīga. Arī Saimons Doils bija pārvērties. Viņš pla smaidīja un izskatījās kā laimīgs skolaspuika.

—   Tas ir lieliski,— viņš teica, noliecies pār reliņiem.— Es tiešām ar prieku gaidīju šo ceļojumu, un tu, Linet? Tas liekas tāds — nu, daudz mazāk tūristisks. Itin kā mēs patiesi dotos iekšā pašā Ēģiptes sirdī.

—   Saprotu,— viņa sieva aši atbidēja.— Tas ir vairāk uz labu laimi — savā ziņā.

Viņas plauksta ieslīdēja zem viņa dilba. Saimons to cieši piekļāva sev klāt.

—   Mēs braucam, Lin,— viņš nočukstēja.

Tvaikonis slīdēja prom no mola. Viņi bija devušies savā septiņu

dienu ceļojumā — uz Otro Kataraktu un atpakaļ.

Viņiem aiz muguras atskanēja sidrabaini smiekli. Lineta apcirtās kā dzelta.

Tur stāvēja Žaklīna de Belfora. Viņa likās uzjautrināta.

—   Sveika, Linet! Necerēju sastapt šeit jūs. Manuprāt, jūs teicāt, ka palikšot Asuānā vēl desmit dienas.- Tas tik ir pārsteigums!

—  Tu … tu taču nebūsi…— Linetai mežģījās mēle. Līķa^bāla, viņa izmocīja pieklājības smaidu.— Es … es arī necerēju tevi sastapt.

—  Tiešām?

Žaklīna aizgāja uz klāja pretējo pusi. Lineta ciešāk satvēra vīra roku.

—   Saimon … Saimon . ..

Viss labsirdīgais prieks no Doila sejas bija pagaisis. Viņš zvēroja dusmās. Rokas sažņaudzās, par spīti pūlēm savaldīties.

Abi pagājās mazliet tālāk. Puaro, nepagriezdams galvu, uztvēra nesakarīgu vārdu skrandas: «… griezties" atpaka|. . . neiespējami … mēs varētu …» Tad nedaudz skaļāk atskanēja Doila balss, izmisīga, taču nelokāma:

—   Mēs nevaram aizbēgt uz visiem laikiem, Lin. Mums jātiek ar to galā tagad …

Bija pagājušas dažas stundas. Dienas gaisma jau dzisa. Puaro stāvēja stiklotajā salonā, raudzīdamies taisni uz priekšu. «Karnaka» virzījās cauri klinšu ietvertam šaurumam. Mežonīgas, stāvas klintis nolaidās līdz pašai upei, kura dziļa un strauja plūda starp tām. Tagad viņi atradās Nūbijā.

Puaro sadzirdēja soļus, un viņam blakus nostājās Lineta Doila. Viņas pirksti te savijās, te atlaidās; viņa izskatījās tāda, kādu Puaro viņu vēl nekad nebija redzējis. Tas bija mazs, apjucis bērns. Viņa ierunājās:— Monsieur Puaro, es baidos — es baidos no visa. Tā es savu mūžu neesmu jutusies. Šīs mežonīgās klintis, šī bardzība un stingums. Kurp mēs dodamies? Kas notiks? Kad es jums saku, es baidos. Visi mani ienīst. Tā es nekad neesmu jutusies. Es vienmēr esmu bijusi laba pret cilvēkiem — esmu viņiem palīdzējusi —,bet viņi mani ienīst — daudzi mani ienīst. Man apkārt ir vienīgi ienaidnieki, izņemot Saimonu … Cik šausmīgi sajust — ka ir cilvēki, kuri tevi ienīst. ..

—   Bet kāpēc tā, madame?

Viņa pašūpoja galvu.

—   Manuprāt — tie ir nervi … Es tikai jūtu, ka … man apkārt viss ir bīstams.

Viņa pameta pār plecu žiglu, nervozu skatienu. Tad strupi sacīja:

—   Kā tas viss beigsies? Mēs te esam iesprostoti. Kā slazdā! Izejas nav. Mums jāiet uz priekšu. Es… ēs nezinu, kur atrodos.

Viņa atslīga sēdeklī. Puaro skumji palūkojās uz v^ņu; skatienā jautās līdzjūtība.

—   Ka viņa zināja, ka mēs brauksim ar šo kuģi?— Lineta ieteicās.— Ka viņa varēja zināt?

—   Madame, viņai ir ass prāts,— Puaro, nogrozīdams galvu, atbildēja.

—   Man ir tādā sajūta, ka es nemūžam netikšu no viņas vaļā.

—   Ir kāds plāns, kuru jūs būtu varējusi pieņemt,— Puaro ieminējās.— Patiesība esmu pārsteigts, ka tas jums nav ienācis prātā.

Galu galā jums, madame, nauda nav šķērslis. Kāpēc jūs nenolīgstat sev privātu burulaivu?

Lineta diezgan bezpalīdzīgi papurināja galvu.

—   Ja mēs būtu to visu zinājuši … Taču, saprotiet, mēs nezinājām — tobrīd. Un tas bija sarežģīti …— Te viņa spējā nepacietībā iesaucās:— Ak! Jūs nesaprotat ne pusi no manām grūtībām! Man jābūt uzmanīgai ar Saimonu … Viņš ir … viņš ir muļķīgi jūtīgs — attiecībā uz naudu. Jo man tās ir tik daudz! Viņš gribēja, lai mēs braucam uz kādu mazu pilsētiņu Spānijā… Viņš… viņš gribēja pats maksāt par kāzu ceļojumu. It kā tam būtu kāda nozīme! Vīrieši ir dumji! Viņam vajadzēs pierast — pie komfortablas dzīves. Jau doma vien par burulaivu bojaja viņam omu — šie … šie nevajadzīgie izdevumi. Man nāksies viņu audzināt — pamazam.

Viņa pacēla galvu un dusmigi iekoda lūpā, it kā sajutusi, ka atļāvusies pārāk nepiesardzīgi pārspriest savas grūtības.

Viņa piecēlās.

—   Man jāpārģērbjas. Piedodiet, monsieur Puaro. Diemžēl bušu sarunājusi daudz muļķīgu blēņu.

7

Misis Alertone, rāma un cēla savā vienkaršajā, melnajā mežģīņu vakartērpā, nokāpa divus klājus zemāk uz ēdamzāli. Pie durvīm viņu panāca dēls.

—   Piedod, dārgā. Es jau domāju, ka nokavēšos.

—   Kur mēs varētu apsēsties?

Salons bija pilns ar maziem galdiņiem. Misis Alertone gaidīja, līdz stjuarts, kurš pašlaik sēdināja pie galda kādu viesu grupiņu, varēs pievērsties viņai un dēlam.

—  Starp citu,— viņa piebilda,— es ielūdzu pie mūsu galdiņa mazo Erkiiu Puaro.

—   Māt, tas nevar būt!— Tims izklausījās patiesi pārsteigts un sapīcis.

Māte izbrīnījusies paskatījās uz viņu. Tims parasti bija tik bezrūpīgs.

—   Dārgumiņ, vai tev ir kas iebilstams?

—  Jā, ir gan. Viņš ir šausmīgs mazs nekauņa!

—   Nē jel, Tim! Es tev nepiekrītu.

—  Turklāt — kādēļ mums jāsapinas ar kaut kādu cilvēku no malas? Kad visi iesprostoti tādā mazā laivelē, šādas attiecības vienmēr ir apnicīgas. Nu viņš dēdēs pie mums no rīta līdz vakaram.

—   Piedod, dārgais.— Misis Alertone likās noraizējusies.— Es tiešām biju domājusi, ka tas tevi izklaidēs. Beigu beigās viņam ir atgadījušies daždažādi piedzīvojumi. Un tev tik |oti patīk detektīvromāni.

Tims ieņurdējās.

—   Kaut nu tev nerastos šīs spožās idejas, māt. Tagad mēs vairs nevaram izkļūt no šīs situācijas, tā man šķiet?

—   Patiesi, Tim, es neredzu izeju.

—   Ak, nu tad būs vien jāsamierinās ar to.

Tobrīd pienāca stjuarts un aizveda viņus pie galdiņa. Misis Alertonei, sekojot stjuartam nopakaļ, bija visai mulsa sejas izteiksme. Tims allaž bija tik bezrūpīgs un labsirdīgs. Šis jūtu izvirdums pagalam neizskatījās pēc viņa. Timām nepiemita arī parastā britu nepatika — un neuzticēšanās — pret ārzemniekiem. Viņš bija visai kosmopolītisks. Ak, nu jā,— viņa nopūtās. Vīrieši bija neizprotami! Pat vistuvākajam un dārgākajam varēja rasties negaidītās reakcijas un jūtas.

Kad abi apsēdas, salonā žigli un klusu ienāca Erkils Puaro. Viņš apstājās un uzlika plaukstu uz trešā krēsla atzveltnes.

—  Vai jūs tiešām atļausiet, madame, ka izmantoju jūsu draudzīgo priekšlikumu?

—   Protams. Sēdieties, monsieur Puaro.

—  Jūs esat ļoti laipna.

Viņa jutās neveikli, pamanīdama, ka Puaro apsēzdamies uzmet atru skatienu Timām un ka Tims joprojām izskatās visai saīdzis.

Misis Alertone pati ķērās pie lietas, lai radītu patīkamu gaisotni. Kad stjuarts atnesa zupu, viņa paņēma pasažieru sarakstu, kurš bija nolikts blakus viņas šķīvim.

—   Mēģināsim noskaidrot, kurš ir kurš,— viņa jautri ierosināja. — Man šķiet, tas vienmēr izklaidē.

Viņa sāka lasīt.

—   Misis Alertone, misters T. Alertons. Nu, tas ir vienkārši! Mis de Belfora. Cik redzu, viņu nosēdinājuši pie Oterbernu galdiņa. Interesanti, kā viņa un Rozālija novērtēs viena otru. Kas ir nākamais? Doktors Besners. Doktors Besners? Karš pazīst doktoru Besneru?

Viņa pievērsa skatienu galdiņam, pie kura sēdēja četri vīrieši.

—   Manuprāt, viņš būs tas resnais ar ūsām un noskūto galvu. Vācietis, šķiet. Kā rādās, zupa viņam vareni garšo.— Līdz viņiem atplūda dažas sulīgas skaņas.

—   Mis Bauersa?— misis Alertone turpināja.— Vai mēs varētu uzminēt, kura ir mis Bauersa? Tur ir trīs vai četras sievietes… Nē, pagaidām liksim viņu mierā. Misters un misis Doili. Jā, nudien,— šā ceļojuma slavenības. Viņa patiesi ir ļoti skaista, un cik izcili glīts tērps viņai mugurā!

Tims pagriežas krēslā. Linetai, viņas vīram un Endrju Peningto- nam bija ierādīts galdiņš stūrī. Lineta bija ģērbusies baltā kleitā un ap kaklu aplikusi pērļu virteņu

—  Tērps, manuprāt, izskatās šausmīgi vienkāršs,— Tinis noteica.— Tikai auduma gabals ar tādu kā auklu ap vidu.

—   Jā, dārgumiņ,— māte novilka.— Ļoti jauks vīrieša vērtējumsļ par modeli, kurš maksā astoņdesmit gineju.

—   Nespēju iedomāties, kādēļ sievietes tik daudz maksā par | saviem apģērbiem,— Tims sacīja.— Tas man liekas bezjēdzīgi.

Misis Alertone turpināja pētīt savus līdzbraucējus.

—   Misters Fantorps būs viens no četrotnes pie tā galdiņa.® Klusēšanā nogrimušais jauneklis, kurš nekad nerunā. Diezgan glīta f seja, piesardzīga, taču prātīga.

Puaro piekrita.

—   Jā, viņš ir prātīgs. Viņš nerunā, toties klausās ļoti uzmanīgi —I un skatās tāpat. Jā, acis viņš prot likt lietā. Un īsti neatbilst tam cilvēku tipam, kurus parasti var sastapt izpriecas braucienos šai pasaules daļa. Interesanti, ko viņš šeit dara.

—   Misters Fergusons,— misis Alertone izlasīja.— Jūtu, ka misters Fergusons būs mūsu antikapitālistiski noskaņotais draugs. Misis Oterberna, mis Oterberna. Par viņām viss skaidrs. Misters Penin gtons? Alias tēvocis Endrjū. Manuprāt, izskatīgs vīrietis …

—   Bet, māt,— Tims ieteicās.

—   Manuprat, viņš ir ļoti izskatīgs tādā atturīgā veidā,— mi.sis Alertone nedomāja rimties.— Žoklis liecina par zināmu cietsirdību.] Droši vien viņš ir viens no tiem vīriešiem, par kuriem lasāms avīzēs un kuri darbojas uz Volstrīta — vai varbūt tomēr Volstritā? Esmu pārliecinātā, ka viņam jābūt ārkārtīgi bagātam. Tālāk — monsieur Erkils Puaro, kura dotības patlaban nekādi netiek izmantotas. Vai tu, Tim, nesameklētu monsieur Puaro kādu noziegumu?

Taču šī labi domātā ķircināšana nokaitināja dēlu no jauna.) Viņam nikni iezvērojās acis, un misis Alertone steigšus turpināja: '

—    Misters Riketi. Mūsu itāļu draugs, arheologs. Tad mis Rob- sone un mis van Shijlere. Ar pēdējo viss ir vienkārši. Tā ir ta gauži neglītā amerikāņu dāma, kura acīm redzami jūtas kā šā kuģi karaliene un grasās palikt nepieejama un nerunāt ne ar vienu, kurš neatbilst visaugstākajām prasībām! Viņa ir apbrīnojama, vai ne, patiešām? īsta sava laikmeta pārstāve. Abas sievietes pie viņas galdiņa būs mis Bauersa un mis Robsone — varbūt sekretāre, tā kalsnā ar degunkniebi, un nabaga radiniece — tā aizkustinošā jaunā sieviete, kura ir priecīga, par spīti tam, "ka pret viņu izturas ka pret melno verdzeni. Manuprāt, Robsone ir sekretāre un Bauersa — nabaga radiniece. ,

—   Aplam, māt,— vīpsnādams iejaucās Tims. Viņš piepeši bija atguvis labo noskaņojumu.

—   Ka tu zini?

Pirms pusdienām es biju atpūtas istabā, un večuka sacīja savai pavadonei: «Kur ir mis Bauersa? Tūliņ pat sameklē viņu, Kornēlij!» Un Kornēlija tipināja prom kā paklausīgs suns.

—    Man būs jāpatērzē ar mis van Shijleri,— misis Alertone pie sevis noteica.

Tims atkal pavīpsnāja.

—   Viņa izturēsies noraidoši, māt.

—   Itin nemaz. Es nobruģēšu ceļu, apsēzdamas viņai līdzās, un klusā (bet labi sadzirdamā) balsī sākšu smalki runāt par visiem titulētiem radiem un draugiem, kurus vien spēšu atcerēties. Domāju,

ļka visu nokārtos mirklis, kad garāmejot pieminēšu tavu otrās pakāpes brālēnu, Glazgovas hercogu.

—   Tev nu gan nav sirdsapziņas, māt!

Cilvēka rakstura pētniekam notikumi pēc pusdienām sagādātu dažu labu interesantu brīdi.

Sociālistiski noskaņotais jaunais cilvēks (kurš atbilstoši secinājumam izrādījās esam misters Fergusons) nošķīrās smēķēšanas istabā, •ir nicinājumu novērsdamies no pasažieriem, kuri bija sapulcējušies skatu salonā uz augšējā klāja.

Mis van Shijlere, kā jau varēja gaidīt, nodrošināja sev vislabāko ■ vietu, kur nevilka caurvējš, strikti pieiedama pie galdiņa, kur sēdēja misis Oterberna, un pavēstīdama:

—     Jūs mani noteikti atvainosiet, bet man šķiet, ka es šeit atstāju ! savu adīkli!

Hipnotizējošo acu stindzināts, turbāns piecēlās un atkāpās. Mis van Shijlere ar svītu iekārtojās pie galdiņa. Misis Oterberna apsēdās turpat netālu un iedrošinājās izteikt vienu otru piezīmi, kas sastapās ar tik ledainu pieklājību, ka viņa drīz meta mieru. Mis van Shijlere nu sēdēja brīnišķā savrupībā. Doili sēdēja kopā ar Alertoniem. Doktors Besners par biedru izvēlējās kluso misteru Fantorpu. Žak- lina de Belfora sēdēja viena pati ar grāmatu rokā. Rozālija Oterberna nevarēja rast mieru. Misis Alertone pāris reižu uzrunāja viņu un lūkoja iesaistīt savā pulciņā, taču meitene atbildēja nelaipni. Monsieur Erkils Puaro pavadīja vakaru, klausīdamies plašu ziņojumu par misis Oterbernas rakstnieces misiju.

Tovakar ceļā uz savu kajīti viņš sastapa Zaklīnu de Belforu. Viņa bija noliekusies pār reliņiem, bet, kad viņa pagrieza galvu, Puaro bija satriekts par dziļo bēdu izteiksmi sejā. Tagad tur vairs nebija ne bezrūpības, ne ļauna izaicinājuma, ne tumši kvēlojoša triumfa.

—   Labvakar, mademoiselle.

—   Labvakar, monsieur Puaro.

Mirkli vilcinājusies, viņa piebilda:

—   Jūs bijāt pārsteigts, satiekot mani šeit?

—   Tas nebija tik daudz pārsteigums ka žēlums — liels žēlums …

Viņš runāja skumji.

—   Jūs gribat teikt, ka jums bija žēl — manis?

—   Tieši to es gribēju teikt. Jūs, mademoiselle, esat izvēlējusi bīstamo ce|u … Kad mēs< sēdamies šai kuģī, lai uzsāktu ceļojumu tad arī jūs devāties pati savā ceļojumā — ceļojumā pa strauju upi starp bīstamām klintīm, kurš var aizvest pie nevienam nezināmā nelaimju krācēm …

—   Kādēļ jūs to visu sakāt?

—   Tādēļ, ka tā ir patiesība … Jūs esat pārcirtusi tauvas, kur turēja jūs pie drošības. Šaubos, vai tagad jūs vairs spētu atgriezti pat ja to vēlētos.

—   Tas ir tiesa …— viņa lēnām noteica.

Tad viņa atmeta galvu.

—   Ak, lai nu kā — jāseko savai zvaigznei, lai kurp tā vestu.

—   Piešargieties, mademoiselle,— ja nu tā nav īstā zvaigzne …

Viņa iesmējās un atdarināja ēzeļu dzinēju ķērcošos saucienus:

—   Tā ļoti slikta zvaigzne, ser! Tā zvaigzne krīt lejā …

Puaro patlaban laidās miegā, kad viņu atmodināja balsu mur

doņa. Viņš saklausīja Saimona Doila balsi, kura atkārtoja tos pašu vārdus, kurus viņš bija izrunājis brīdī, kad tvaikonis atstāja Šallālu

—   Mums jātiek ar to galā tagad …

«Jā,» Puaro nodomāja, «mums jātiek ar to galā tagad .. .»

Viņš nejutās laimīgs.

8

Agri nākamaja rītā tvaikonis ieradās Ez Sebā.

Kornēlija Robsone priekā starojošu seju un lielu platmalainui cepuri galvā bija viena no pirmajiem, kuri steidzās krastā. Kornēli'" neprata izturēties noraidoši. Viņai bija draudzīga daba, un viņa bij labvēlīgi noskaņota pret visiem līdzcilvēkiem.

Ieraudzījusi Erkilu Puaro, tērpušos baltā uzvalkā, sārtā kreklā ar lielu, melnu kaklasaites pušķi pazodē un baltu tropu cepuri galvā, viņa nepavisam nesaviebās, kā noteikti būtu saviebusies aristokrātiskā mis van Shijlere. Kad abi kopā soļoja pa ceļu, kam abās pusēs pacēlās sfinksas, viņa labprāt atbildēja uz viņa tradicionālajiem ievadvārdiem.

—   Vai jūsu ceļabiedres nenāks krastā, lai aplūkotu templi?

—   Ak, redziet, māsīca Marija — tas ir, mis van Shijlere — nemēdz celties pārāk agri. Viņai ļoti, ļoti jārūpējas par savu veselību. Un, protams, viņa gribēja, lai mis Bauersa — tā ir viņas kopēja — šo to viņai palīdz. Un vēl viņa sacīja, ka šis neesot no labākajiem tempļiem,— taču bija tik bezgala laipna un ļāva, lai es ejot vien.

—   Tā tiešām bija liela augstsirdība,— Puaro dzedri piezīmēja.

Lētticīgā Kornēlija piebalsoja bez kādām aizdomām.

—   Ak, viņa ir tik laipna. Tasni brīnišķīgi, ka viņa paņēma mani Ildzi šai ceļojumā. Es jūtos patiešām laimīga. Gandrīz vai nebiju spējīga noticēt, kad viņa ierosināja, lai māte ļauj man braukt līdzi.

—   Un ce|ojums dara jums prieku — jā?

—  O, tas ir brīnumains! Esmu redzējusi Itāliju — Venēciju un l'aduju, un Pizu — un tad Kairu — tiesa, Kairā māsīca Marija nejutās labi, un es nevarēju daudz staigāt apkārt —, un nu šis brīnišķais brauciens uz Vādī Halfu un atpakaļ!

Puaro smaidīdams noteica:

—   Jums ir ļoti jauks raksturs, mademoiselle.

Viņš domīgi ļāva skatienam pārslīdēt uz kluso, sadrūmušo kozāliju, kura viena pati soļoja viņiem pa priekšu.

—  Viņa izskatās ļoti glīta, vai ne?— Kornēlija ieteicās, sekojusi viņa skatienam.— Vienīgi tāda kā dusmīga. Un ļoti angliska, protams. Taču ne tik skaista kā misis Doila. Manuprāt, misis Doila ir visdaiļākā, viselegantākā sieviete, kādu es esmu redzējusi! Un viņas virs taisni vai pielūdz zemi, pa kuru viņa staigā, vai ne? Es domāju, ka tā sirmā dāma izskatās ļoti cēli, vai ne? Viņa ir kāda hercoga māsīca, es dzirdēju. Vakar vakarā viņa runāja par viņu mums tieši blakus. Bet pašai viņai nav titula, vai ne?

Kornēlija tērgāja bez mitas, līdz pavadonis tulks lika visiem apstāties un dziedošā balsī iesāka:

—     Šis templis tika celts par godu ēģiptiešu dieviem Amonam un ļ Saules dievam Ra-Haraktam, kura simbols bija vanaga galva …

Vienmuļā runa plūda un plūda. Doktors Besners, atvēris Bede- kera ceļvedi vācu valodā, kaut ko murmināja pie sevis. Viņš deva priekšroku rakstītam vārdam.

Tims Alertons nebija pievienojies ekskursantiem. Viņa māte bija aizsākusi piesardzīgu sarunu ar atturīgo misteru Fantorpu. Endrjū Peningtons, paņēmis zem rokas Linetu Doilu, uzmanīgi un ar šķietami dziļu interesi klausījās, kā gids uzskaita tempļa izmērus.

—   Sešdesmit piecas pēdas augsts, vai tiešām? Manuprāt, izskatās zemāks. Dižs vīrs, šis Ramzess. īsts ēģiptiešu zibeņzellis.

—   Liels biznesmenis, tēvoci Endrjū.

Endrjū Peningtons atzinīgi paskatījās uz Linetu.

—   Tu šorīt jauki izskaties, Linet. Pēdējā laikā biju maķenīt nobažījies par tevi. Tu šķities tāda kā sakritusies.

Pļāpājot par šo un to, pulciņš atgriezās uz kuģa^ «Karnaka» atkal slīdēja prom pa upi. Ainava, kas tagad pavērās visapkārt, vairs nebija tik barga. Parādījās palmas, iekopti lauki.

Šķita, ka ainavas maiņa būtu izkliedējusi kādu slēptu nomāktību, kura gūlusies pār pasažieriem. Tims Alertons bija pārvarējis savu slikto garastāvokli. Rozālija vairs neizskatījās tik īgna. Lineta likās gandrīz vai bezrūpīga.

—   Nav jau taktiski kāzu ceļojumā runāt ar jauno sievu par veikala lietām,— Peningtons pievērsās viņai,— tomēr ir daži jautā jumi…

—   Bet, protams, tēvoci Endrjū,— Lineta acumirklī kļuva lie^ tišķa.— Manas laulības, bez šaubām, ir šo to mainījušas.

—  Tieši tā. Es gribētu, lai tu kādā brīvā brīdī paraksti dažus dokumentus.

—   Un kāpēc ne tūliņ?

Endrjū Peningtons paskatījās apkārt. Skatu salona stūrī, kur viņi sēdēja, nebija neviena cita. Lielākā da[a cilvēku bija uz klāja starp! skatu salonu un kajītēm. Vienīgie salona apmeklētāji bija misteri Fergusons, kurš pie maza galdiņa telpas vidū dzēra alu, kājas nosmulētajās flaneļa biksēs izstiepis uz priekšu un pārtraukuma starp alus malkiem klusu svilpdams, monsieur Erkils Puaro, kur sēdēja pie pašas priekšējās sienas, cītīgi vērodams panorāmu, kas pavērās skatam, un mis van Shijlere, kura sēdēja kaktā, lasīdami kadu grainatu par Ēģipti.

—  Tas ir jauki,— Endrjū Peningtons noteica un izgāja no salont

Lineta un Saimons uzsmaidīja viens otram — lēnu smaidu, kam

vajadzēja labu brīdi, lai atplauktu pilnīgi.

—   Viss kārtībā, mīļā?— viņš jautāja.

—   Jā, vēl aizvien .. . Jocīgi, ka tas mani vairs neuztrauc.

—  Tu esi brīnišķīga,— Saimons sacīja ar dziju pārliecību balsī. |

Atgriezās Peningtons. Līdzi viņš atnesa sīki aprakstītu dokumenti

kaudzīti.

—   Apžēlojieties!— Lineta iesaucās.— Vai man jāparaksta tie visi

Endrjū Peningtons runāja kā aizbildinādamies.

—   Tas tevi apgrūtinās, es saprotu, taču es gribētu savest tava naudas lietas pienācīgā kārtība. Vispirms — te ir nomas līgums pai īpašumu Piektajā avēnijā … un vēl Rietumu gruntsgabalu koncesi jas…

Viņš runāja tālāk, šķirstīdams un šķirodams papīrus. Saimons nožāvājās.

Atdarījās durvis uz klāju, un salonā ienāca misters Fantorps. Viņā bezmērķīgi paraudzījās visapkārt, tad devās uz priekšu un apstājās līdzās Puaro, skatīdamies ārā uz gaišzilo ūdeni un dzeltenajām krasta smiltīm …

—… paraksties, lūk, šeit,— Peningtons pabeidza teikumu, noklādams Linetai priekšā papīra lapas un norādīdams paraksta vietu.

Lineta pacēla dokumentu un pārskatīja to. Viņa atgriezās pie pirmās lappuses, tad, paņēmusi pildspalvu, ko Peningtons bija nolicis uz galda, uzrakstīja savu vārdu: Lineta Doila .. .

Peningtons paņēma dokumentu un noklāja Linetai priekšā citu.

Fantorps lēnām devās viņu virzienā. Pa sānlogu viņš uzmeta acis krastam, kuram kuģis peldēja garām un kur viņu kaut kas šķita interesējam.

—   Tas ir tikai novilkums,— Peningtons teica.— Tev nav vajadzības to pārlasīt.

Tomēr Lineta īsi izskatīja dokumentu. Peningtons nolika uz galda trešo papīru. Lineta rūpīgi pārbaudīja arī to.

—   Tie visi ir pilnīgā kārtībā,— Endrjū sacīja. — Nekā interesanta. Vienīgi juridiskā frazeoloģija.

Saimons atkal nožāvājās.

—   Manu dārgo meitenīt, tu taču nelasīsi visu šito cauri, vai ne? Tad tu te sēdēsi līdz lenčam un vēl ilgāk.

—   Es vienmēr visu izlasu,— Lineta atbildēja.— To man iemācīja ttvs. Viņš teica — varot gadīties kāda pārrakstīšanās.

Peningtons paskarbi iesmējās.

—  Tu esi izcila darījumu sieviete, Linet.

! — Viņa ir daudz apzinīgāka, neka būtu es,— Saimons smiedamies piebilda.— Savu mūžu neesmu pārlasījis nevienu juridisku dokumentu. Parakstu, kur man liek — uz punktotās līnijas, un cauri, ļ — Tā ir šausmīga nolaidība,— Lineta noraidoši sacīja, ļ — Mans prāts nav lietišķs,— Saimons jautri paziņoja.— Un nekad tāds nav bijis. Kāds man liek parakstīties, un es parakstos. Tā Ir visvienkāršāk.

Endrjū Peningtons domīgi raudzījās viņā. Tad, berzēdams augš- lupu, sausi ievaicājās:

—   Vai tas dažreiz nav mazliet riskanti, Doil?

—   Nieki,— Saimons attrauca.— Es neesmu no tiem, kuri uzskata, ka visa pasaule to vien dara ka grasās viņus apkrāpt. Es Uzticos — un tas, vai zināt, atmaksājas. Es tikpat kā nekad neesmu vilies.

Pēkšņi visiem par pārsteigumu klusais Fantorps apcirtās apkārt un uzrunāja Linetu.

—   Ceru, ka neiejaucos jūsu darīšanas, taču Jaujiet man pateikt, cik ļoti es apbrīnoju jūsu lietišķuma spējas. Manā profesijā … ē … es esmu jurists — dāmas diemžēl izturas visai atšķirīgi. Nekad neparakstīt dokumentu, pirms tas nav izlasīts,— brīnišķīgs princips, taisni brīnišķīgs.

Viņš viegli paklanījās. Tad, stipri nosarcis, atkal pievērsās Nīlas krastu apcerei.

—    Hm … paldies jums …— Lineta šaubīdamās sacīja. Tad iekoda lūpā, lai apslāpētu smieklus. Jaunais cilvēks bija izskatījies tik pardabiski nopietns.

Toties Endrjū Peningtons izskatījās stipri aizkaitināts. Saimons Doils nevarēja izšķirties — skaisties vai uzjautrināties. Mistera Fantorpa ausis no aizmugures bija koši sarkanas.

—   Lūdzu, nākamo,— Lineta smaidīdama teica Peningtonam.

Taču Peningtons likās dziļi satraukts.

—   Es domāju, ka varbūt labāk kādu citu reizi,— viņš kokaini atsaucās.— Kā — hm — saka Doils, mēs te sēdēsim līdz lenčam, ja tev tie visi jālasa cauri. Nelaidīsim taču garām skaisto ainavu. Turklāt vienīgie steidzamie bija pirmie divi dokumenti. Pievērsīsimies darījumiem vēlāk.

—  Te, iekšā, ir baismīgi karsti,— Lineta ieminējās.— Iesim ārā.

Trijotne izgāja pa virpuļdurvīm. Erkils Puaro pagrieza galvu.

Viņa skatiens domīgi kavējās pie mistera Fantorpa muguras, tad pārslīdēja pie zvilnošā mistera Fergusona, kurš bija atgāzis galvu un joprojām klusi svilpoja.

Visbeidzot Puaro palūkojās uz stalti izslējušos mis van Shijleri salona stūrī. Mis van Shijlere nikni skatījās uz misteru Fergusonu.

Virpuļdurvis borta pusē atvērās, un salonā iesteidzās Kornēli Robsone.

—  Tu ilgi biji prom,— vecā dāma strupi uzsauca.— Kur tu biji?

—   Piedodiet, māsīc Marija. Dzijas nebija tur, kur jūs teicāt. Ti bija pavisam citā somā .. .

—   Mans dārgais bērns, tas ir pilnīgi bezcerīgi, ka tu spētu jel ki atrast! Tu labprāt paklausi, es zinu, mana dārgā, taču tev jāpace: būt mazliet attapīgākai un veiklākai. Tam nepieciešama vienīļ koncentrēšanās.

—   Lūdzu, piedodiet, māsīc Marija. Es laikam esmu ļoti dumja.

—   Nevienam nav jābūt dumjam, ja vien viņš pacenšas, mai dārgā. Esmu tevi paņēmusi līdzi šajā ceļojumā un pretī gaidu mazli» uzmanības.

Kornēlija nosarka.

—   Man ļoti žēl, māsīc Marija.

—   Un kur ir mis Bauersa? Pilieni man bija jādzer jau pir desmit minūtēm. Lūdzu, ej un tūliņ sameklē viņu. Ārsts teica, ka tai ir ārkārtīgi svarīgi. ..

Taču šai mirklī ienāca mis Bauersa, nesdama mazītiņu zāļu glāzīti.

—  Jūsu pilieni, mis van Shijlere.

—  Tos man vajadzēja dzert vienpadsmitos,— vecā dāma izmeta.— Ja man kaut kas riebjas, tad tas ir punktualitātes trūkums, j

—   Taisnība,— mis Bauersa piekrita un ieskatījās savā rokaspulk- stenī.— Ir tieši bez pusminūtes vienpadsmit.

—   Mans pulkstenis rāda desmit minūtes pāri.

—   Domāju, jūs piekritīsiet, ka mans pulkstenis ir pareizs. Tas ir izcils laikrādis. Nekad neatpaliek un nesteidzas,— mis Bauersa palika pilnīgi nesatraucama. . 1

Mis van Shijlere izdzēra zāļu glāzītes saturu.

—   Es jūtos daudz sliktāk,— viņa nošņāca.

—   Man ļoti žēl to dzirdēt, mis van Shijlere. Neizklausījās gan, ka mis Bauersai būtu žēl. Izklausījās, ka viņai

ir pilnīgi vienalga. Vajadzīgo atbildi viņa acīm redzami izteica automātiski. ,

—   Te ir pārāk karsti,— gražojās mis van Shijlere.— Mis Bauersa, sameklējiet man krēslu uz klāja! Kornēlij, atnes manu adīkli! Neizjauc vai nenomet zemē. Un tad es gribēšu, lai tu patin dziju.

Procesija izgāja ārā.

Misters Fergusons nopūtās, pakustināja kājas un piezīmēja, vērsdamies pie pasaules vispār:

—   Velns, es labprāt apgrieztu tai kundzei sprandu!

—   Vai viņa pieder pie tipa, kurš jums nepatīk?— Puaro ieinteresēts apvaicājās.

—   Nepatīk? Es domāju gan. Kāds labums jel kādam ir bijis no šīs sievietes? Viņa nekad nav strādājusi, pat pirkstu nav pakustinājusi. Tikai raususi mantu .uz citu rēķina. Viņa ir parazīts — un sasodīti nepatīkams parazīts. Uz šā kuģa ir daudz cilvēku, par kuriem es varētu sacīt, ka pasaule bez viņiem varētu iztikt.

—   Tiešām?

—   Jā. Tā meitene, kura te nupat bija, paraksta tik akciju kopijas un iedomājas, ka ir nezin kas. Simtiem tūkstošu nelaimīgu strādnieku vergo par nožēlojamiem grašiem, lai tikai nodrošinātu viņai zīda

eķes un nevajadzīgus greznuma niekus. Viena no bagātākajām sievietēm Anglijā, kā man kāds pastāstīja,— un savu mūžu ne mirkli nav strādājusi.

—   Kas jums teica, ka viņa ir viena no bagātākajām sievietēm Anglijā?

Misters Fergusons uzmeta viņam kareivīgu skatienu.

—   Cilvēks, ar kuru kopā jūs vis negribētu nevienam parādīties! Cilvēks, kurš strādā ar rokām un nekaunas par to! Nevis viens no jūsu sapucētajiem, ģeķīgajiem dīkdieņiem.

Viņa acis drūmi kavējās pie Puaro kaklasaites un sārtā krekla.

—    Es strādāju ar galvu un nekaunos par to,— Puaro sacīja, atbildēdams uz skatienu.

Misters Fergusons tikai nošņācās.

—   Apšaut šitos visus, vairāk nekā!— viņš paziņoja.

—   Mans dārgais jaunekli,— Puaro teica,— jums piemīt tāda kaislība uz vardarbību!

—   Vai jūs man varētu pateikt, kādu labumu var panākt bez tās? Vispirms ir jānojauc un jāiznīcina, lai varētu celt no jauna.

—   Tas jau nu katrā ziņā ir vieglāk, skaļāk un daudz iespaidīgāk.

—    Un kā jūs nopelnāt iztiku? Itin nekā, varu derēt. Droši vien dēvējat sevi par vidutāju.

—   Nē, pa vidu es neesmu. Es esmu galotnē,— Erkils Puaro ar vieglu augstprātību pavēstīja.

—  Kas jūs esat?

—   Es esmu detektīvs,— Erkils Puaro teica ar tādu pieticību ki tāds, kurš saka: «Es esmu karalis.»

—   Žēlīgais Dievs!— jauneklis šķila krietni pārsteigts. — Vai jūs gribat teikt, ka tā meitene no tiesas vazā sev līdzi stulbu okšķeri? Ka viņa tik ļoti uztraucas par savu dārgo ādu?

—  Man nav nekāda sakara ar monsieur un madame Doiliem,—1 Puaro vēsi atbildēja.— Es esmu brīvdienās.

—   Izbaudāt atpūtu, ko?

—   Un jūs? Vai tad jūs arī neesat brīvdienās?

—   Brīvdienās!— misters Fergusons nosprauslojās. Tad mīklaini piemetināja:— Es izpētu apstākļus.

—   Ļoti interesanti,— Puaro nomurmināja un lēnprātīgi izgāja ut klāja.

Mis van Shijlere bija iekārtojusies vislabākajā stūrītī. Kornēlija bija nometusies uz ceļiem viņas priekšā un turēja uz izstieptān^ rokām pelēkas dzijas šķeteri. Mis Bauersa sēdēja, ļoti taisni izslējusies, un lasīja «Saturday Evening Post».

Puaro lēnām soļoja uz priekšu pa klāju gar labo bortu. Kuģ pakaļgalā, pagriezdamies pretējā virzienā, viņš gandrīz uzskrēja virsi sievietei, kura pievērsa viņam iztrūcinātu seju — tumsnēju, pikanti dienvidnieces seju. Viņa bija ģērbusies vienkāršās melnās drānās ui stāvēja, sarunādamās ar liela auguma druknu vīrieti formastērpā J pēc izskata spriežot, vienu no mašīnistiem. Abu sejās bija savād izteiksme — vainīgums un nemiers. Puaro neizprata, par ko gan at varētu būt runājuši.

Kuģa pakaļgala viņš apgriezās un turpināja ceļu gar kreiso borti Atvērās kādas kajītes durvis, tajās parādījās misis Oterberna ulļ gandrīz vai iekrita Puaro rokās. Mugurā viņai bija spilgti sarkani satīna rītasvārki.

—   Piedodiet,— viņa atvainojas.— Dargais monsieur Puaro -rfl piedodiet. Šūpo — tā šūpo, zināt. Jūras ceļu es nepagalam nepanesu Kaut jel kuģis stāvējis rāmi …

Viņa sakampa Puaro roku.

—  Garenisko šūpošanos es nevaru izturēt… Uz jūras nekad nejūtos labi… Un es sēžu te viena pati stundu pēc stundas. Tā mana meitene — nekādas līdzjūtības — nekādas izpratnes prel savu nabaga māti, kura viņas labā darījusi visu …

Misis Oterberna sāka raudāt.

—   Vergojusi es viņas dēļ esmu … zaudējusi pēdējos spēkus — pēdējos. Une grande amoureuse* — lūk, kas es varētu būt — une grande amoureuse … bet esmu upurējusi visu — visu … Un nevie-

Diža mīlētāja. (Franču vai.)

ļl'.am nav nekādas daļas! Bet es visiem pateikšu — tagad es viņiem pateikšu … ka viņa pamet mani novārtā … cik viņa ir cietsirdīga — likdama man doties šai ceļojumā … es garlaikojos līdz nāvei .. . ļ lešu un tagad pateikšu viņiem . ..

Viņa sazvārojās uz priekšu. Puaro saudzīgi apvaldīja šo nolūku.

—  Es atsūtīšu viņu pie jums, madame. Atgriezieties kajītē. Tā būs labāk …

—   Nē. Es gribu pateikt visiem — visiem uz ša kuģa …

—    Tas ir pārāk bīstami, madame. Jūra ir pārlieku nemierīga. Jūs Ivar aizskalot pār bortu.

Misis Oterberna šaubīdamas paskatījās uz viņu.

—  Jūs ta domājat. Jūs tiešām tā domājat?

—  Tik tiešām.

Viņam izdevās. Misis Oterberna saļodzījās, sagrīļojās un atgriezās , sava kajītē.

Puaro nāsis pāris reižu notrīcēja. Tad viņš palocīja galvu un ļclevās turp, kur starp misis Alertoni un Timu sēdēja Rozālija Oterberna.

> — Jūs aicina māte, mademoiselle.

Rozālija nupat bija priecīgi smaidījusi. Tagad viņas seja apmācās. Viņa uzmeta Puaro ašu, aizdomīgu skatienu un aizsteidzās pa klāju.

—  Nevaru izprast šo bērnu,— misis Alertone teica.— Viņa tik ļoti mainās. Vienu dienu viņa ir laipna, nākamajā — gluži vienkārši rupja.

—   Caur un cauri izlutināta un vēl ar sliktu raksturu,— Tims [paziņoja.

Misis Alertone papurināja galvu.

—  Nē. Nedomāju vis, ka tas būtu tāpēc. Manuprāt, viņa ir nelaimīga.

Tims paraustīja plecus.

—   Ak, nu, man šķiet, ka mums katram ir savas raizes.

Viņa balss skanēja cieti un strupi.

Atskanēja dunošs troksnis.

—   Lenčs,— misis Alertone līksmi iesaucās.— Es mirstu badā!

Tovakar Puaro ievēroja, ka misis Alertone sēž un sarunājas ar mis van Shijleri. Kad viņš gāja garām, misis Alertone piemiedza aci. Tobrīd viņa teica:

— Protams, Kelfrīzas pilī… dārgais hercogs …

Kornēlija, tikusi brīva no pakalpojumiem, bija ārā uz klāja. Viņa klausījās doktorā Besnerā, kurš visai garlaicīgi izglītoja viņu eģiptolo- ģijā pēc Bedekerā savaktajiem faktiem. Kornēlija klausījās aizgrābtā uzmanībā.

Tims Alertons, pārliecies pār reliņiem, sacīja:

Puaro ar mirklīgu uzjautrinājumu saprata, ka viņa kritiska nostāja nav vairojusi Linetas simpātijas. Lineta bija pieradusi, ka viss, ko viņa dara vai saka, tiek apbrīnots bez kādām ierunām. Erkils Puaro bija smagi nogrēkojies pret šo pārliecību.

Misis Alertone, piebiedrodamās viņam,, jiočukstēja:

—              Kā šī meitene pārvērtusies! Asuānā viņa izskatījās norūpējusies un ne pārāk līksma. Šodien viņa izskatījās tik laimīga, ka taisni Jjbaidās, vai viņa nav nolemta.

Pirms Puaro paguva atbildēt, ko domā, grupiņa tika saukta pie Kartības. Oficiālais tulks stājās pie sava pienākuma pildīšanas un veda Visus krastā aplūkot Abū Simbilu.

Puaro sāka soļot blakus Endrjū Peningtonam. I — Vai tas ir jūsu pirmais brauciens uz Ēģipti — jā?— viņš ka jautāja.

— Nē, kur nu, es te biju 1923. gadā. Tas ir — es biju Kairā. Šādā leļojumā pa Nīlu gan vēl neesmu piedalījies.

—             Jūs, manuprāt, ieradāties ar «Karmaniku»— vismaz tā man ■āstīja madame Doila.

Peningtons nozibināja uz viņa pusi vērīgu skatienu.

—   Nu, jā, tā ir,— viņš piekrita.

—             Man ienāca prātā, vai jūs nebūsiet sastapis kādu no maniem [draugiem, kuri bija izbraukuši uz ārzemēm,— Rašingtonas Smitus.

—             Tādu uzvārdu es neatceros. Kuģis bija pārpildīts un laiks slikts. Daudzi pasažieri tikpat kā neparādījās uz klāja, un arī ceļš ir tik īss, lita nemaz nevar uzzināt, kas ir uz borta un kas ne.

—              Jā, tā ir tīra patiesība. Cik patīkams pārsteigums, ka jūs tā jatikāt madame Doilu un viņas vīru! Jūs nemaz nenojautāt, ka viņi ir ļlpprecējušies?

—                 Nē. Misis Doila gan bija man rakstījusi, taču vēstule tika J pārsūtīta tālāk, un es to saņēmu tikai dažas dienas pēc mūsu I negaidītās satikšanās Kairā.

—   Cik saprotu, jūs pazīstat viņu jau ilgus gadus?

—               Nu, tā es varētu teikt, monsieur Puaro. Linetu Ridžveju es [pazīstu kopš tiem laikiem, kad viņa bija maza, skaista meitenīte, lūk, tik liela .. .— Viņš parādīja ar roku.— Mēs ar viņas tēvu visu mūžu bijām draugi. Melišs Ridžvejs bija ievērības cienīgs vīrs, un viņam ļoti veicās.

—                 Viņa meita, cik saprotu, saņems ievērojamu mantojumu .. . |Ak, pardon,— varbūt tā runāt nav delikāti.

Endrjū Peningtons likās uzjautrināts.

—   O, to jau zina visi. Jā, Lineta ir bagāta sieviete.

—                 Tomēr, manuprāt, pašreizējā krīze noteikti skars jebkuras i akcijas, lai cik drošas tās būtu?

—  Tā vai gitādi, šī pasaule ir satrunējusi . ..

—  Tas nav taisnīgi; dažiem cilvēkiem pieder viss,— Rozālijai Oterberna atbildēja.

Puaro nopūtās. Viņš bija priecīgs, ka nav vairs jauns.

9

Pirmdienas rītā uz «Kārnākās» klāja skanēja visdažādākās prieki un atzinības izpausmes. Tvaikonis bija pietauvojies krastā, un pārsiml jardu tālāk, rīta saules apmirdzēts, pacēlās liels, klintī izkalts templil. Pāri Nīlai uzlēcošās saules sejā ar mūžīgu skatienu raudzījās četr» milzīgas, klintsbluķī izcirstas figūras.

Kornēlija Robsone satraukta sauca:

—   Ak, monsieur Puaro, vai tas nav brīnišķīgi? Es domāju — jK ir tik lielas un mierpilnas … un, skatoties uz tām, cilvēks jūt, ka ir tik mazs un . .. un gluži kā kukainis … un ka patiesībā nekam nlV sevišķi lielas nozīmes, vai ne?

Misters Fantorps, kurš stāvēja turpat netālu, norūca:

—   Ļoti. .. hm … iespaidīgi.

—   Vareni, vai ne?— viņiem tuvodamies, noteica Saimons Doi» Pievērsies Puaro, viņš vaļsirdīgi turpināja:— Ziniet, es diezin fl neaizraujos ar tempļiem un ievērojamām vietām, un tamlīdzīgi, taftu kaut kas šāds tomēr velk sirdi laukā, ja saprotat, ko es gribu teikt. Ti» vecie faraoni būs bijuši apbrīnojami zeļļi.

Pārējie bija aizgājuši tālāk. Saimons pieklusināja balsi.

—   Nevaru vien nopriecāties, ka mēs devāmies šai ceļojumā. Tai ir .. . nu, padarījis visu skaidrāku. Apbrīnojami, taču tā nu tas ir, Lineta ir atguvusi savaldīšanos. Viņa saka — tas esot tāpēc, ka viņi beidzot tiešām samierinājusies ar notiekošo.

—   Domāju, ka tas ir visai iespējams,— Puaro atteica.

—   Lineta saka — kad viņa ieraudzījusi Zakiju uz kuģa, tad jutusies šausmīgi, un tad tas pēkšņi zaudējis nozīmi. Mēs abi vienojāmies, ka vairs nemēģināsim izvairīties no viņas. Drīzāk izmantosim viņas pašas ieročus un parādīsim, ka viņas smieklīgie triki mūs neuztrauc itin nemaz. Tas ir tikai sasodīti slikts tonis, un viss. Viņa domāja, ka liks mums pamatīgi trūkties, bet tagad — nu, mēs vairs nemaz neesam iztrūkušies. Tad nu viņai vajadzētu prasties, ļ

—  Jā,— Puaro domīgi noteica.

—  Tas taču ir lieliski, vai ne?

—   Ak, jā, jā.

Pa klaju naca Lineta. Viņa bija ģērbusies maigas aprikožu krasas audekla tērpā. Viņa smaidīja. Ar Puaro viņa sasveicinājās bez īpaša entuziasma, vienīgi vēsi palocīja galvu un tad aizvilka savu vīru prom.

Peningtons brīdi klusēja un pēdīgi sacīja:

— Tas, protams, zināmā mera ir taisnība. Stāvoklis pašlaik ir ļo sarežģīts.

—   Tomēr es teiktu,— Puaro nomurmināja,— ka madame Doila ir ass un lietišķs prāts.

—   Ta ir. Jā, tā ir. Lineta ir apķērīga, praktiska meitene.

Viņi apstājās. Gids turpināja klāstīt par templi, kuru uzcēlis dižais

Ramzess. Abpus ieejai, pa pārim katrā pusē, uz mazo, izkliedēto tūristu grupiņu noraudzījās četri paša Ramzesa kolosi, izkalti klintī.

Sinjors Riketi, ignorēdams gida piezīmes, cītīgi pētīja nēģeru un sīriešu gūstekņu reljefus kolosu pakājē abās pusēs ieejai.

Kad visi iegāja templī, viņus apņēma krēsla un miers. Gr« pievērsa uzmanību dažiem reljefiem, kuri atradās pie iekšējā sienām un joprojām bija saglabājuši krāsu spilgtumu, taču pulci tiecās sadalīties.

Doktors Besners vācu valodā lasīja priekšā no Bedekera, ik brīdim mitēdamies, lai lasīto pārtulkotu Kornēlijai, kura paklausi turējās viņam līdzās. Tomēr ilgi tas neturpinājās. Balstīdamās flegmātiskās mis Bauersas rokas, ienāca mis van Shijlere, uzsauc pavēlošu: «Kornēlij, nāc šurp!», un paskaidrojumi izbeidzās spaicļ kārtā. Doktora Besnera acis, neskaidri starodamas aiz biezaj lēcām, pavadīja Kornēliju.

—   Ļoti patīkama jaunava,— viņš piezīmēja, vērsdamies pi Puaro.— Viņa neizskatās tik izkāmējusi kā viena otra no šī jaunajām sievietēm. Nē — viņai ir skaisti izliekumi. Un arī kļaus viņa ļoti prātīgi, prieks viņai kaut ko paskaidrot.

Puaro iešāvās prātā, ka tads likās esam Kornēlijas liktenis — v nu tikt terorizētai, vai pamācītai. Jebkurā gadījumā viņa vienme bija klausītāja, nevis runātāja.

Mis Bauersa, kuru uz brīdi bija atbrīvojusi Kornēlijas pavēloS ataicināšana, stavēja tempļa vidū un raudzījās apkārt ar savu vēso^ vienaldzīgo skatienu. Viņas reakcija uz pagātnes brīnumiem bijaj kodolīga.

—  Gids saka — vienu no šiem dieviem vai dievietēm saucot par Mutu. [17] vai varat aptvert!

Templī atradās svētnīca, kurā sēdēja četras figūras — mūžīgas un savādi cienīgas savā krēslainajā savrupībā.

To priekšā stāvēja Lineta un viņas vīrs. Viņas roka bija viņa plaukstā, seja pavērsta augšup — tipiska jaunās civilizācijas seja, gudra, zinātkāra, pagātnes neskarta.

—   Iesim ārā no šejienes,— Saimons piepeši teica.— Man šitie četri nepatīk — sevišķi tas tur, ar augsto cepuri.

—  Tas ir Amons, man šķiet. Un šis — Ramzess. Kāpēc viņi tev nepatīk? Manuprāt, viņi ir ļoti iespaidīgi.

—   Pārlieku sasodīti iespaidīgs skats, viņiem piemīt kaut kas baismīgs. Nāc ārā, saulē.

Lineta iesmējās, tomēr paklausīja.

Viņi izgāja no tempļa ārā, kur spīdēja saule un pie pēdām glaudās dzeltenas, siltas smiltis. Lineta izplūda smieklos. Pie viņu kājām, uz mirkli radīdamas drausmīgu iespaidu, itin kā nozāģētas no rumpjiem, rindā rēgojās pusducis nūbiešu puišeļu galvu. Acis bolījās, galvas ritmiski grozījās no vienas puses uz otru, lūpas skandēja jaunu aicinājumu:

—  Hip, hip, urrā! Hip, hip, urrā! Ļoti labi, ļoti skaisti. Lielais paldies, godātais.

—   Cik nejēdzīgi! Kā viņi to dara? Vai viņi patiesi ierakti tik dziļi?

Saimons sameklēja sīknaudu.

—   Ļoti labi, ļoti skaisti, ļoti dārgi,— viņš atdarināja.

Divi mazi zeņķi, kuri pieņēma samaksu par «izrādi», veikli uzlasīja monētas.

Lineta un Saimons gāja tālāk. Viņi vēl negribēja atgriezties uz kuģa, bet no skatīšanās bija noguruši. Abi apsēdās, atbalstījuši muguru pret klinti, un ļāva karstajai saulei izsildīt augumu.

«Cik jauka ir saule,» Lineta domāja. «Cik silta — cik droša … Cik jauki būt laimīgai … Cik jauki, ka es esmu es — es … es … Lineta .. .»

Viņas acis aizvērās. Pa pusei aizmigusi, pa pusei nomodā, viņa ļāvās domām, kuras bija ka plūstošas un vēja nestas smiltis.

Saimonam acis bija vaļā. Arī tajās jautās apmierinājums. Kāds muļķis viņš bija, tā pārbīdāmies pirmajā vakarā … Nebija nekā tāda, kādēļ būtu jābaidās… Viss kārtībā . .. Galu galā Žakijai var uzticēties . ..

Atskanēja kliedziens — ļaudis skrēja uz viņa pusi, vicinādami [ rokas — kliegdami .. .

Saimons mirkli muļķīgi blenza uz viņiem. Tad pielēca kājās un ļ rāva Linetu sev līdzi.

Viņi paguva laikā. Garām viņiem, veldamies no klints, aizdārdēja milzīgs akmens. Ja Lineta paliktu, kur bijusi, tad būtu sašķaidita atomos.

Līķa bālām sejām abi piekļāvās viens otram. Pie viņiem pieskrēja Erkils Puaro un Tims Alertons.

—   Ma foi, madame,[18] jūs bijāt par matu no nelaimes!

Visi četri instinktīvi pacēla acis uz klinti. Tur nekas nebija

redzams. Taču gar virsotni veda taka. Puaro atcerējās manījis pa to ejam dažus iedzimtos, kad kuģa pasažieri tikko bija nokāpuši krastā.

Viņš palūkojās uz vīru un sievu. Lineta joprojām izskatījās pilnīgi apjukusi. Toties Saimons bija vai traks aiz dusmām.

—   Lai velns viņu parauj!— viņš iekliedzās. Tad aprāvās, uzmetis ašu mirkli Timām Alertonam.

—  Tpū, cik tur trūka!— Tims noteica.— Vai kāds muļķis noripi- nāja to akmeni, vai arī tas pats paspruka vaļā?

Lineta bija ļoti bāla. Viņa ar pūlēm izdabūja:

—   Es domāju … to būs izdarījis kāds muļķis.

—   Tas taču varēja sadragāt jūs kā čaumalu. Vai jums tiešām nav neviena ienaidnieka, Linet?

Lineta divreiz norija siekalas, tomēr viņai bija par grūtu atbildē uz vieglprātīgo zobošanos.

—   Nāciet atpakaļ uz kuģi, madame,— Puaro steigšus ierunājās. — Jums jāiedzer kas spēcinošs.

Turp viņi gāja klusēdami, Saimons — vēl aizvien pilns aizturētu dusmu, Tims — mēģinadams jautri pļāpāt un novērst Linetas doma» no briesmām, kuras viņai draudējušas, bet Puaro — ar gluži sadrū< mušu seju.

Un tad, tiklīdz viņi sasniedza kuģa trapu, Saimons apstājās k iemiets. Viņa sejā spoguļojās izbrīns.

Krastā patlaban kāpa Žaklīna de Belfora. Tērpusies zili svītrot kokvilnas tērpā, viņa šorīt izskatījās pavisam bērnišķīga.

—   Žēlīgais Dievs!— Saimons nočukstēja.— Tātad tas tomēr biji nelaimes gadījums!

Dusmas pagaisa no viņa sejas. To vietā parādījās tik skaidr redzams, neatvairāms atvieglojums, ka Žaklīna manīja — kaut kas ir noticis.

—   Labrīt,— viņa sveicināja.— Baidos, ka būšu mazliet novēloju* sies.

Viņa visiem pamāja, nokāpa krastā un devās tempļa virzienā> Saimons satvēra Puaro roku. Abi pārējie bija aizgājuši tālāk.

—   Ak Dievs, kāds atvieglojums! Es domāju … es domāju … 9

Puaro paločīja galvu.

—   Jā, jā, es zinu, ko jūs domājāt.

Tomēr viņš pats joprojām izskatījās sadrūmis un nobažījies. Viņš pagriezās un uzmanīgi pētīja, kas noticis ar pārējiem kuģa pasažieriem.

Mis van Shijlere gausi tuvojās kuģim, balstīdamās uz mis Bauersas rokas.

Mazliet tālāk, pie mazo nūbiešu galvu rindas, smiedamās stāvēja misis Alertone. Misis Oterberna bija viņai līdzās.

Pārējos nekur neredzēja.

Lēnām sekodams Saimonam uz klāja, Puaro nogrozīja galvu.

—   Vai jūs, madame, neizskaidrotu man vārda «nolemta» nozīmi?

Misis Alertone izskatījās nedaudz pārsteigta. Viņi abi ar Puaro

soli pa solim kāpa klintī, no kuras pavērās skats uz Otro Kataraktu. Lielākā daļa ceļotāju devās kalnā ar kamieļiem, bet Puaro bija nojautis, ka šūpošanās kamieļa mugurā varētu atgādināt kuģa Ilgošanos. Misis Alertone atteikumu bija pamatojusi ar pašcieņas iemesliem.

Iepriekšējā vakarā viņi bija ieradušies Vādī Halfā. No rīta divas •"otorlaivas bija nogādājušas uz Otro Kataraktu visus pasažierus, izņemot sinjoru Riketi, kurš neatlaidīgi pastāvēja uz savu nolūku — vienatnē doties uz kādu attālu vietu, kuru sauca Semna un kura, kā viņš paskaidroja, esot ārkārtīgi interesanta kā Nūbijas vārti Amenemheta III laikā; tur atrodoties stēla, uz kuras iemūžināts fakts, ka, iebraucot Ēģiptē, nēģeriem jāmaksā muitas nodoklis. Sinjoru Riketi visādi izmēģinājās atrunāt no šādas individuālisma izpausmes, tomēr veltīgi. Sinjors Riketi bija stingri apņēmies un noraidīja jebkuru iebildumu: 1) ka šādā ekspedīcijā nav vērts doties, 2) ka šajā [ekspedīcijā nemaz nav iespējams doties, jo nav sameklējams automobilis, 3) ka nevienu šoferi nevarēs pierunāt braukt uz Semnu, 4) ka auto noma maksās pārmērīgi daudz. Nievīgi nosmējies par pirmo punktu, izteicis neticību par otro, piedāvājies visu sarunāt pats attiecībā uz trešo un raitā arābu valodā izkaulējies par ceturto, sinjors Riketi pēdīgi devās prom — turklāt aizbraukšana noritēja slepeni un klusu, lai tikai kādam no pārējiem tūristiem neienāktu prātā noklīst no stingri noteiktajām ekskursiju takām.

—«Nolemta?»— misis Alertone piešķieba galvu un apsvēra atbildi.— Tas patiesībā ir skotu vārds. Tas apzīmē tādu eksaltētu prieku, kādu cilvēks izjūt pirms lielas nelaimes. Ziniet — pārāk jauki, lai varētu noticēt.

Viņa sāka plaši iztirzāt šo tēmu. Puaro uzmanīgi klausījās.

—   Pateicos jums, madame. Tagad es saprotu. Savādi, ka jūs to pateicāt vakar — kad madame Doila drīz pēc tam tikai par matu izvairījās no nāves.

Misis Alertone viegli nodrebinājās.

—   Jā, patiesi — tikai par matu. Kā jums šķiet — vai akmeni joka pēc noripināja kāds no tiem mazajiem melnajiem nekrietneļiem? Kaut ko tādu jau varētu pastrādāt puišeļi visā pasaulē — varbūt nemaz negribēdami nodarīt ļaunumu.

Puaro paraustīja plecus.

—   Var būt, madame.

Viņš mainīja tēmu — sāka runāt par Malorku un uzdeva dažādus praktiskus jautājumus, piezīmēdams, ka, iespējams, apmeklēs šo salu.

Misis Alertonei mazais vīriņš bija paguvis ļoti iepatikties — pa daļai varbūt pretrunības gara dēļ. Viņa juta, ka Tims aizvien mēģina mazināt viņas draudzīgo attieksmi pret Erkilu Puaro,-kuru nelokāmi bija novērtējis kā «vissliktākā veida nekauņu». Toties viņa pati nepavisam neuzskatīja Puaro par nekauņu; viņasprāt, dēla aizspriedu-, mus modināja Puaro diezgan ārzemnieciskais, eksotiskais apģērbs. Misis Alertone gan domāja, ka Puaro ir inteliģents un uzmundrinošs sarunu biedrs. Un arī ārkārtīgi simpātisks. Viņa piepeši bija atzinu sies viņam savā netīksmē pret Džoannu Sautvudu. Par to runajoi kļuva vieglāk. Un galu galā — kādēļ ne? Viņš taču nepazini Džoannu — un droši vien nekad viņu nesastaps. Kādēļ lai viņi neatbrīvotos no šīs pastāvīgās greizsirdīgo domu nastas?

Tai pašā brīdī par misis Alertoni sarunājās Tims un Rozāliji Oterberna. Tims, pa pusei jokodamies, nule bija zākājis savu likleni Viņa nejēdzīgā veselība neesot gana slikta, lai būtu interesanta, totii arī ne pietiekami laba, lai viņš dzīvotu tā, kā pašam gribas. Ļoti maz naudas, nekādas piemērotas nodarbošanās . ..

—  Caur un cauri remdena, garlaicīga eksistence,— viņš īgni nobeidza.

—  Jums ir kaut kas tāds, par ko simtiem cilvēku jūs apskaustu, Rozālija strupi sacīja.

—   Kas tad tas ir?

—  Jūsu māte.

Tims jutās pārsteigts un iepriecināts.

—   Māte? Jā, protams, viņa ir pilnīgi vienreizīga. Jauki, ka jūs t( esat pamanījusi.

—   Manuprāt, viņa ir brīnišķīga. Viņa izskatās tik piemīlīga . .. til savaldīga un rāma . . . itin kā viņu nekas nekad nespētu saviļņot, un tomēr — tomēr viņa allaž ir gatava arī satraukties par kaut ko …

Rozālija runāja nopietni un mazliet stomīdamās.

Tims juta pret meiteni augošu siltumu. Viņš labprāt būtu atbildējis uz komplimentu, taču misis Oterberna diemžēl iemiesoja viņa priekšstatu par pasaules lielākajiem draudiem. Nespēja atbildēt ar laipnību pret laipnību lika viņam samulst.

Mis van Shijlere bija palikusi motorlaivā. Viņa nevarēja pakļaut sevi riskam un doties augšā klintī kamieļa mugurā vai uz pašas kājām. Viņa bija dzēlīgi pavēstījusi:

—   Man diemžēl jālūdz, lai jūs paliekat pie manis, mis Bauersa. Biju paredzējusi, ka jūs iesiet-un Kornēlija paliks, bet meitenes jau ir tik patmīlīgas. Viņa metās prom, man ne vārda nepateikuši. Un es pat redzēju, ka viņa sarunājas ar to gaužām nepatīkamo un slikti audzināto jauno cilvēku, Fergusonu. Kornēlija ir likusi man dziļi vilties. Viņai nav ne mazākās izpratnes par draudzīgām attiecībām.

Mis Bauersa, kā parasti, atbildēja lietišķi.

—  Tas nekas, mis van Sbijlere. Tur, augšā kāpjot, būtu ļoti karsti, un man nepavisam nepatīk, kā izskatās tie segli kamieļu mugurā. Pilnīgi iespējams, ka tur ir blusas.

Viņa pastūma brilles augstāk uz deguna, pacēla acis, lai nopētītu pulciņu, kurš kāpa lejup no kalna, un piezīmēja:

—   Mis Robsone vairs nav kopā ar to jaunekli. Viņa iet blakus doktoram Besneram.

Mis van Shijlere nokrekstējās.

Kopš viņa bija uzzinājusi, ka doktoram Besneram pieder liela klīnika Čehoslovakijā un Eiropas reputācija kā iecienītam ārstam, viņa bija noskaņota izturēties pret doktoru žēlsirdīgi. Turklāt, pirms ceļojums bija galā, viņai varēja ievajadzēties doktora profesionālo pakalpojumu.

Kad pulciņš atgriezās uz «Kārnākās», Lineta pārsteigta izsaucās:

—   Man telegramma!

Viņa paķēra to no vēstuļu dēļa un atplēsa.

—   Kā .. . es nesaprotu . .. kartupeļi, bietes … ko tas nozīmē, Saimon?

Saimons piegāja pie Linetas un jau grasījās paskatīties viņai pār plecu, kad atskanēja nikna balss:— Atvainojiet, šī telegramma ir domāta man,— un sinjors Riketi rupji izrāva to Linetai no rokas, veltīdams viņai asu skatienu.

Lineta brīdi stāvēja izbrīnā ieplestām acīm, tad apgrieza aploksni otrādi.

—   Ak, Saimon, kāda es esmu muļķe! Te rakstīts «Riketi», nevis «Ridžveja»— turklāt mans uzvārds vairs nemaz nav Ridžveja! Man jāatvainojas.

Viņa sekoja mazajam arheologam uz kuģa pakaļgalu.

—   Lūdzu, piedodiet, sinjor Riketi! Saprotiet, mans uzvārds pirms kāzām bija Ridžveja, un precējusies es esmu pavisam neilgi, tāpēc . ..

Viņa apklusa, sejā rotājās smaida bedrītes, aicinādamas sinjoru Riketi pasmaidīt par jaunās sievas faux pas.[19]

Tomēr Riketi acīm redzami nebija uzjautrināts. Kara'liene Viktorija visdziļākās nepatikas brīdī nevarētu izskatīties bargāka.

—   Vārdi jālasa rūpīgi. Nevērība šais lietās ir nepiedodama.

Lineta iekoda lūpā un pietvīka. Viņa nebija paradusi, ka viņas

atvainošanos uzņem šādi. Viņa devās atpakaļ un, piebiedrojusies Saimonam, dusmīgi noteica:

—   Šie itālieši patiesi ir neciešami.

—   Neuztraucies, dārgumiņ, iesim un paskatīsimies uz to lielo ziloņkaula, krokodilu, kurš tev iepatikās.

Abi nokāpa krastā.

Puaro, noskatīdamies, kā viņi kāpj iejup pa kuģa trapu, sadzirdēja strauji ievilktu elpu. Viņš pagriezās un turpat līdzās ieraudzīja Žaklīnu de Belforu. Meitenes rokas žņaudza reiiņus. Žaklīnas sejas izteiksme iztrūcināja Puaro. Tā vairs nebija ne līksma, ne Jauna. Šķita, ka sejai likusi sakristies kāda iekšēja, iznīcinoša uguns.

—   Viņi vairs neuztraucas,— vārdi skanēja klusu un steidzīgi.— Viņi ir aizslīdējuši prom. Es vairs nespēju viņus sasniegt… Viņiem vienalga, vai es te esmu vai ne … Es vairs — es vairs nespēju viņus ievainot…

Rokas uz reliņiem trīcēja.

—   Mademoiselle …

—   Ak, nu jau ir par vēlu,— viņa pārtrauca Puaro.— Par vēlu brīdināt… Jums bija taisnība. Man nevajadzēja braukt šurp. Šai ceļojumā. Kā jūs to nosaucāt? Par dvēseles cejojumu? Griezties atpakaļ es nevaru, man jāiet uz priekšu. Un es eju. Viņi nebūs laimīgi kopā, nebūs. Es drīzāk nogalināšu viņu …

Žaklīna strauji novērsās. Puaro, noskatīdamies viņai pakal, sajuta uz sava pleca kādu plaukstu.

—  Jūsu draudzene, šķiet, ir mazliet sliktā omā, monsieur Puaro.

Puaro pagriezās un izbrīnā iepleta acis, ieraudzījis senu paziņu.

—   Pulkvedi Reis!

Slaidais, iedegušais vīrs pasmaidīja.

—   Pārsteigums, ko?

Erkils Puaro bija iepazinies ar pulkvedi Reisu pirms gada Londonā. Abi bija ielūgti uz ļoti savādām viesībām — uz viesībām, kuras beidzās ar dīvainā vīra, viņu namatēva, nāvi.

Puaro zināja, ka Reiss nemēdz plaši izklāstīt, kurp nodomājis doties. Parasti viņu varēja atrast kādā no valsts nomalēm, kur izcēlušies kādi nemieri.

—   Ak tad jūs esat šeit, Vādī Halfā,— Puaro domīgi noteica.

—   Es esmu šeit, uz šā kuģa.

—   Proti?

—   Proti — atgriežos kopā ar jums Šallālā.

Erkila Puaro uzacis jautājoši pacēlās.

—   Tas ir ļoti interesanti. Varbūt iedzersim kādu glāzīti?

Viņi iegāja skatu salonā, kurš patlaban bija pilnīgi tukšs. Puaro pasūtīja pulkvedim viskiju, bet sev — pamatīgi cukurotu divkāršu oranžādi.

—   Tātad atpakaļceļā jūs dosieties kopā ar mums,— Puaro teica un nodzēra kādu malciņu.— Bet jūs nokļūtu tur drīzāk ar valsts tvaikoni, kas brauc gan pa dienu, gan pa nakti.

Pulkveža Reisa seja atzinīgi sagrumbojās.

—  Jūs, monsieur Puaro, kā allaž, trāpāt desmitniekā,— viņš ar labpatiku sacīja.

—   Tātad — pasažieri?

—   Viens no pasažieriem.

—   Bet kurš gan tas varētu būt?— Erkils Puaro jautāja izgreznotajiem griestiem.

—   Diemžēl es pats to nezinu,— Reiss skumīgi pavēstīja.

Puaro izskatījās ieinteresēts.

—   Nejūtu vajadzību izturēties pret jums noslēpumaini,— Reiss turpināja.— Te mums ir bijis diezgan daudz nepatikšanu — tādā vai citādā veidā. Ne jau dumpinieku šķietamos vadoņus mēs meklējam. Mums jāatrod cilvēki, kuri ļoti izmanīgi pieliek pulverim sērkociņu. Tādi bija trīs. Viens ir pagalam. Otrs cietumā. Man vajadzīgs trešais — vīrs, uz kura sirdsapziņas ir piecas sešas aukstasinīgas slepkavības. Viņš ir viens no attapīgākajiem algotajiem musinātājiem, kādi vien jebkad bijuši… Un viņš atrodas uz šā kuģa. Tas man zināms no teikuma kādā vēstulē, kura gāja caur mūsu rokām. Atšifrēts tas skanēja: «X būs ce|ojumā ar «Kārnāku» no septītā līdz trīspadsmitajam februārim.» Ar kādu vārdu X ceļos, tur nebija minēts.

—   Vai jums ir viņa apraksts?

—   Nav. Amerikāņu, īru un franču izcelsme. Šitāds jauktenis. Bet tas mums neko daudz nelīdz. Vai jums nav kāda ideja?

—   Ideja — tas jau ir ļoti jauki,— Puaro domīgi atteica.

Viņi sapratās tik labi, ka Reiss vairāk neuzstāja. Viņš zināja, ka Erkils Puaro nekad nerunā, pirms nav pārliecināts.

Puaro paberzēja degunu un bažīgi ieminējās:

—   Uz šā kuģa notiek kaut kas tāds, kas sagādā man lielu nemieru.

Reiss jautājoši palūkojās viņā.

—   Iedomājieties,— Puaro turpināja,— personu A, kura smagi nodarījusi pāri personai B. B alkst pēc atriebības. B izsaka draudus.

—   A un B abi ir uz šā kuģa?

—  Tieši tā,— Puaro pamāja.

—   Un B, cik noprotu, ir sieviete?

—   Pareizi.

Reiss aizkūpināja cigareti.

—   Es vis neuztrauktos. Ļaudis, kuri staigā apkārt, klāstīdami, ko grasās izdarīt, parasti to neizdara.

—   Un jo sevišķi tas attiecas uz Ies femmes[20], tā jūs gribējāt teikt! Jā, tā ir taisnība.

Tomēr viņš neizskatījās priecīgāks.

—   Vai ir vēl kas?— Reiss jautāja.

6'

—   Jā, ir gan. Vakar A par mata tiesu izglābās no nāves, no tādas nāves, kuru ļoti atbilstoši varētu nosaukt par nelaimes gadījumu.

—   Un to būtu sarīkojusi B?

—   Nē, tur jau tas āķis. B ar to nevarēja būt nekāda sakara.

—  Tātad tas bija nelaimes gadījums.

—   Laikam gan — taču man šādi nelaimes gadījumi nepatīk.

—   Vai jūs esat pilnīgi drošs, ka B tur nevarēja piedalīties?

—   Absolūti.

—   Nu, ko lai saka — mēdz notikt arī sagadīšanās. Starp citu, kas ir A? Kāda sevišķi nepatīkama būtne?

—   Gluži otrādi. Tā ir apburoša, bagāta un skaista jauna dāma.

Reiss pavīpsnāja.

—   Izklausās tikpat kā novele.

—  Peut-кtre.* Taču, kad es jums saku, mans draugs,— esmu pagalam nobažījies. Ja man ir taisnība, un galu galā man parasti aizvien ir taisnība,— dzirdot šo tipisko izteicienu, Reiss nosmaidīja ūsās,— tad ir pamats dziļām bažām. Un nu ierodaties jūs un pievienojat vēl vienu sarežģījumu, paziņodams, ka uz «Kārnākās» klāja atrodas slepkava.

—   Apburošas jaunas dāmas viņš nemēdz slepkavot.

Puaro neapmierināts nogrozīja galvu.

—   Es baidos, mans draugs,— viņš sacīja.— Es baidos … Šodien es šai dāmai — madame Doilai — devu padomu kopā ar laulāto draugu doties uz Hartūmu un vairs neatgriezties uz šā kuģa.. Taču viņi nebija ar mieru. Es lūdzu Dievu, kaut nu mēs nokļūtu Šallālā, nepiedzīvojuši katastrofu.

—   Vai jūsu priekšstats nav pārlieku drūms?

Puaro papurināja galvu.

—   Es baidos,— viņš vienkārši teica.— Jā, es, Erkils Puaro, baidos .. .

11

Kornēlija Robsone stāvēja Abū Simbilas templī. Tas notika nākamās dienas vakarā — karstā, rāmā vakarā. «Karnaka» atkal bija pietauvojusies iepretim Abū Simbilai, lai tūristi varētu apmeklēt templi vēlreiz — tagad mākslīgā apgaismojumā. Starpība patiesi bija ievērojama, un Kornēlija brīnīdamās ieminējās par to misteram Fergusonam.

— Padomājiet tik, nu viss ir redzams vēl daudz labāk!—viņa iesaucās.— Visi šie ienaidnieki, kuriem ķēniņš nocirtis galvas,— viņi tik ļoti izceļas. Un tur ir tāda maza, skaista pils, kuru es iepriekš nemaz nebiju pamanījusi. Kaut nu te bijis doktors Besners,— viņš man izstāstītu, kas tā tāda.

—   Nudien nevaru iedomāties, kā jūs spējat paciest to veco muļķi,— Fergusons īgni noteica.

—   Viņš ir viens no jaukākajiem cilvēkiem, kurus es jel kad esmu satikusi!

—   Vecs, augstprātīgs vīzdegunis.

—   Manuprāt, jums nevajadzētu šādi runāt.

Jaunais vīrietis pēkšņi satvēra viņu aiz rokas. Tobrīd viņi gāja no tempļa ārā, mēnesnīcā.

—   Kāpēc jūs ļaujat, lai jūs garlaiko resni veči… lai jūs izrīko un strostē ļauna, pretīga vecene?

—   Bet mister Ferguson!

—   Vai jums nemaz nav drosmes? Vai jūs nesaprotat, ka esat tikpat laba kā viņa?

—   Es taču neesmu!— Kornēlija runāja ar godīgu pārliecību.

—  Jūs neesat tik bagāta, tikai to jūs gribat teikt.

—   Nē, nepavisam! Masīca Marija ir ļoti, ļoti izglītota un …

—   Izglītota!— jauneklis atlaida viņas roku tikpat spēji, kā bija satvēris.— No šā vārda man kļūst nelabi.

Kornēlija satraukta paskatījās uz viņu.

—   Viņai nepatīk, ka jūs sarunājaties ar mani, vai ne?— jauneklis noprasīja.

Kornēlija pietvīka un izskatījās samulsusi.

—   Un kāpēc? Tāpēc, ka es, pēc viņas domam, neesmu no piemērotām sabiedrības aprindām. Fū! Vai tas neaizdod dusmas?

—   Kaut jel jūs tik stipri neniknotos par visu!— Kornēlija izdvesa.

—   Vai tad jūs neaptverat — un vēl amerikāniete būdama —,ka visi piedzimst brīvi un vienlīdzīgi?

—  Tā nav,— Kornēlija rāmā noteiktībā sacīja.

—   Manu meitenīt, tā taču ir daļa no jūsu konstitūcijas!

—   Māsīca Marija saka — politiķi neesot džentlmeņi,— Kornēlija noteica.— Un cilvēki nekādā ziņā nav vienlīdzīgi. Tam nav jēgas. Zinu, ka es izskatos diezgan neglīta, un tāpēc dažreiz jūtos pazemota, tomēr esmu tikusi tam pāri. Man patiktu, ja es būtu piedzimusi eleganta un skaista kā misis Doila, taču es tāda nepiedzimu, un tāpēc, manuprāt, nav nekādas nozīmes uztraukties.

—   Misis Doila!— Fergusons dziļā nicinājumā iesaucās.— Viņa ir no tām sievietēm, kuras par biedinājumu vajadzētu nošaut!

Kornēlija bailīgi pašķielēja uz viņu.

—   Manuprāt, tas jums būs no gremošanas traucējumiem,— viņa labsirdīgi ieminējās.— Man ir tāds īpašs pepsīns, kuru reiz izmēģināja māsīca Marija. Vai jūs negribētu pamēģināt?

—  Jūs esat neiespējama!— misters Fergusons nošņāca.

Viņš pagriezās un lieliem soļiem devās prom. Kornēlija sāka iet uz kuģa pusi. Tiklīdz viņa bija uz trapa, Fergusons vēlreiz nostājās viņai blakus.

—  Jūs esat visjaukākā pasažiere uz kuģa,— viņš sacīja.— Un pielūkojiet — paturiet to prātā!

Priekā notvīkuši, Kornēlija iegāja skatu salonā. Tur mis van Shijiere tērzēja fcr doktoru Besneru — tā bija tīkama saruna, kurā tika aplūkoti daži viņa pacienti no karaliskās ģimenes.

—   Es ļoti ceru, māsīc Marija,— Kornēlija vainīgi iesāka,— ka neesmu bijusi prom pārlieku ilgi.

Uzmetusi skatienu savam pulkstenim, vecā dāma strupi teica:

—  Steigusies tu gan neesi, mana dārgā. Un ko tu esi izdarījusi ar manu samta apmetni?

Kornēlija paraudzījās apkārt.

—   Varbūt man paskatīties, vai tas nav kajītē, māsīc Marija?

—   Zināms, ka nav! Tūliņ pēc pusdienām tas bija man līdzi šeit, un es neesmu izkustējusies no vietas. Tas bija uz šā krēsla.

Kornēlija metās juceklīgi meklēt apmetni.

—   Es nekur to neredzu, māsīc Marija.

—   Blēņas!— mis van Shijiere atcirta.— Paskaties apkārt.

Šādi varētu pavēlēt sunim, un Kornēlija tiešām paklausīja gluži suniski. Klusais misters Fantorps, kurš sēdēja pie galdiņa turpat netālu, piecēlās un gāja viņai palīgā. Tomēr apmetnis nebija atrodams.

Diena bija gadījusies tik karsta un tveicīga, ka vairums ceļotāju pēc tempļa apskatīšanas agri bija atgriezušies uz kuģa. Pie stūra galdiņa Doili, Peningtons un Reiss spēlēja bridžu. Vēl salonā bija vienīgi Erkils Puaro, kurš sēdēja pie galdiņa netālu no durvīm un bez mitas žāvājās.

Mis van Shijiere, Kornēlijas un mis Bauersas pavadībā karaliski virzīdamās uz kajītes pusi, lai dotos pie miera, apstājās pie Puaro krēsla. Viņš pieklājīgi . pietrūkās kājās, apspiezdams Gargantijas cienīgas žāvas.

—   Es tikai nupat atskārtu, kas jūs esat, monsieur Puaro,— mis van Shijiere viņu uzrunāja.— Varu jums pateikt, ka dzirdēju par jums no sava senā drauga Rufus van Aldina. Jums kādreiz būs jāpastāsta man par savu darbu.

Puaro, mazliet miegaini mirkšķinādams acis, uzsvērti paklanījās. Laipni, taču visai augstprātīgi palocījusi galvu, mis van Shijiere cēli aizsoļoja tālāk.

Puaro nožāvājās vēlreiz. Viņš jutās smags un miega apdullināts, acis gandrīz vai krita ciet. Viņš uzmeta skatienu bridža spēlētājiem, pilnīgi nogrimušiem spēlē, un jaunajam Fantorpam, kurš bija iedziļinājies grāmatā. Izņemot viņus, salonā cita neviena nebija.

Pa virpuļdurvīm Puaro izgāja uz klāja. Strauji iedama uz salona pusi, ar viņu gandrīz vai saskrējās Žaklīna de Belfora.

—  Pardon, mademoiselle.

—   Jūs izskatāties samiegojies, monsieur Puaro,— viņa teica.

To viņš godīgi atzina.

—   Mais oui — miegs mani pagalam nomocījis. Acis pašas veras ciet. Šī bija ļoti smacīga un tveicīga diena.

—  Jā,— viņa šķita to pārdomājam.— Šī bija no tām dienām, kad viss — pārtrūkst! Salūst! Kad nav iespējams turpināt. ..

Balss bija klusa un pilna kaisles. Meitene skatījās nevis uz Puaro, bet gan uz smilšaino krastu. Rokas bija sažņaugušās, stingas …

Pēkšņi saspringums atslāba. Viņa noteica:

—   Ar labunakti, monsieur Puaro.

—   Ar labunakti, mademoiselle.

Abu skatieni uz īsu brīdi sastapās. Nākamajā dienā, to pārdomādams, Puaro nāca pie slēdziena, ka šai skatienā bijis kāds lūgums. To viņam vēlāk nācās atcerēties .. .

Tad viņš devās uz savu kajīti, bet viņa — uz salona pusi.

Kornēlija, izpildījusi mis van Shijleres neskaitāmās iegribas un kaprīzes, paņēma šuvekli un atgriezās salonā. Viņai miegs nenāca itin nemaz. Gluži otrādi — viņa jutās pilnīgi mundra un mazliet satraukta.

Četrotne joprojām spēlēja bridžu. Citā krēslā klusais Fantorps lasīja grāmatu. Kornēlija apsēdās un ķērās pie izšūšanas.

Piepeši atvērās durvis, un ienāca Žaklīna de Belfora. Galvu atmetusi, viņa apstājās uz sliekšņa. Tad nospieda zvana pogu, lēnām piegāja pie Kornēlijas un apsēdās.

—   Vai bijāt krastā?— viņa iejautājās.

—  Jā. Manuprāt, mēnesnīcā tur izskatās pilnīgi burvīgi.

Žaklīna pamāja.

—   Jā, skaista nakts … īsta medusmeneša nakts.

Viņas skatiens pievērsās bridža galdam un brīdi pakavējās pie Linetas Doilas.

Atsaukdamies uz zvanu, ienāca apkalpotājs. Žaklīna pasūtīja divkāršu džinu. Kad viņa izteica šo vēlēšanos, Saimons Doils uzmeta viņai žiglu mirkli. Starp viņa uzacīm iegūla maza raižu rieviņa.

—   Saimon,— teica viņa sieva,— mēs gaidām, kad tu beidzot spēlēsi.

Žaklīna dungoja kādu dziesmiņu. Kad tika atnests dzēriens, viņa pacēla glāzi, noteica:— Te būs — par noziegumu!— izdzēra džinu un pasūtīja otru.

Saimons atkal novērsās no bridža galda un paskatījās uz Žaklīnu. Viņa spēle kļuva mazliet izklaidīga. Viņa partneris, Peningtons, izteica viņam piezīmi.

Žaklīna atsāka dungot — vispirms pie sevis, tad skaļāk:

—   Tai piederēdams, viņš to krāpa . . .

—   Piedodiet,— Saimons atvainojās Peningtonam.— Cik muļķigi, ka neatbildēju uz jūsu izspēli. Viņiem nu ir robers.

Lineta piecēlās.

—   Man nāk miegs. Man šķiet, es iešu gulēt.

—   Laiks tā kā būtu likties uz auss,— pulkvedis Reiss piebalsoja.

—   Piekrītu,— atsaucās Peningtons.

—   Saimon, vai nāksi?

—   Vēl ne,— Doils gausi atbildēja.— Domāju, ka vispirms kaut ko iedzeršu.

Lineta pamāja un izgāja ārā. Reiss viņai sekoja. Peningtons iztukšoja savu glāzi un steidzās abiem nopakaļ. Kornēlija sāka locīt savu izšuvumu.

—   Neejiet vēl gulēt, mis Robsone,— Žaklīna ierunājās. — Lūdzu, neejiet. Es vēlos pavadīt jauku vakaru. Neatstājiet mani vienu.

Kornēlija apsēdās atkal.

—   Mums, meitenēm, jāturas kopā,— Žaklīna piebilda. Viņa atmeta galvu un iesmējās — spalgi, bez jautrības. Tika atnesta otrā glāze.

—   Iedzeriet kaut ko,— Žaklīna piedāvāja.

—   Nē, liels paldies,— Kornēlija atteica.

Žaklīna paliecās atpakaļ ar visu krēslu. Nu viņa jau skaļi dungoja:

—   Tai piederēdams, viņš to krāpa . ..

Misters Fantorps pāršķīra lapu žurnālā «Europe from Within». Ari Saimons Doils paņēma kādu žurnālu.

—   Nudien, es domāju, ka iešu pie miera,— Kornēlija ieminējās. — Jau stipri vēls.

—   Jūs vēl nevarat iet pie miera,— Žaklīna paziņoja.— Es jums aizliedzu. Pastāstiet man par sevi.

—   Nu — es nezinu . .. Nav jau daudz ko stāstīt,— Kornēlija stomīgi sacīja.— Esmu dzīvojusi tikai pa mājām un nekur tālu neesmu braukusi. Šis ir mans pirmais ceļojums uz Eiropu. Un es esmu sajūsmā par katru minūti, ko šeit pavadu.

Žaklīna iesmējās.

—   Jūs nu gan esat laimīgs cilvēks, vai ne? Ak Dievs,- kā man gribētos būt jūsu vietā!

—   Kā, vai patiesi? Bet es gribu teikt… tas taču … Kornēlija bija uztraukusies. Mis de Belfora visādā ziņā dzēra

pārāk daudz. Kornēlijai tas gan nebija nekāds lielais jaunums. «Sausā likuma» laikos viņa bija redzējusi pietiekami daudz dzeršanas. Taču šis te bija kas cits … Žaklīna de Belfora runāja ar viņu — ska- lijās uz viņu —, tomēr Kornēlija juta, ka viņa it kā sarunājas ar kadu ļ citu …

Bet telpā bija vēl divi citi cilvēki — misters Fantorps un misters Doils. Misters Fantorps šķita gluži iedziļinājies savā grāmatā. Misters Doils izskatījās visai savādi — seja jautās dīvaina, vērīga izteiksme … 1

—   Pastāstiet man par sevi,— Žaklīna atkārtoja.

Paklausīga kā vienmēr, Kornēlija mēģināja izpildīt šo prasījumu. Viņa sāka diezgan neveikli stāstīt, nevajadzīgi sīki izklāstīdama savu ikdienu. Tik gara runāšana bija gluži neierasta. Viņas loma pastavīgi j bija — klausītāja. Tomēr šķita, ka mis de Belfora grib visu zināt. Kad Kornēlija sastomījās un apklusa, otrā meitene tūliņ sāka skubināt:

—  Turpiniet — stāstiet man vēl.

Tad nu Kornēlija turpināja («Protams, māte ir ļoti slimīga — i dažu dienu viņa neēd itin neko citu kā vien diedzētus graudus…»), juzdamās nelaimīga, jo apzinājās, ka viss, ko viņa saka, ir bezgala neinteresants, tomēr mis de Belforas šķietamā interese viņai glaimoja. Bet — vai tā bija interese? Vai viņa tomēr neklausījās kādā citā skaņā — vai varbūt gaidīja ko citu? Jā, viņa skatījās uz Kornēliju, taču — vai salonā nesēdēja vēl kāds cits?

—   Un mums, protams, ir ļoti labas mākslas lekcijas, un pagājušajā ziemā es apmeklēju kursus . ..

(Cik rādīja pulkstenis? Droši vien bija ļoti vēls. Viņa runā un runā. Kaut jel notiktu kas skaidrs …)

Un tūliņ pat, itin kā atbildot uz šo vēlēšanos, kaut kas notika. Tiesa, tobrīd tas likās pilnīgi dabiski.

Žaklīna pagrieza galvu un uzrunāja Saimonu Doilu.

—   Pazvani, Saimon. Es gribu vēl džinu.

Saimons Doils pacēla acis no žurnāla un klusu teica:

—   Stjuarti ir aizgājuši gulēt. Ir jau pāri pusnaktij.

—   Es tev saku, ka gribu vēl džinu!

—  Tu esi gana dzērusi, Žakij,— Saimons atsaucās.

Viņa apcirtās apkārt.

—   Sasodits, kāda tev tur daļa?

Viņš paraustīja plecus.

—   Nekādas.

Brīdi Žaklīna skatījās viņā. Tad ierunājās:

—   Kas noticis, Saimon? Tu baidies?

Saimons neatbildēja. Viņš atsāka centīgi šķirstīt žurnālu.

—   Vai dieniņ,— Kornēlija nomurmināja,— ir jau tik vēls … man jāiet…

Viņa ņurcīja rokās šuvekli, netīšām nometa uzpirksteni . . .

—   Neejiet gulēt,— Žaklīna sacīja.— Man gribētos, lai šeit ir vēl otra sieviete — kas mani atbalstītu.

Viņa atkal iesmējās.

—   Vai jūs zināt, no kā Saimons tā baidās? Viņš baidās, ka es jums neizstāstu par savu dzīvi.

—   Ak … ē …— Kornēlija stostījās.

—   Redziet,— Žaklīna noskaldīja,— viņš un es, mēs reiz bijām saderināti.

—   Ak, vai patiesi?

Kornēlijā plosījās pretrunīgas jūtas. Viņa bija pilnīgi apjukusi, tomēr reizē arī patīkami satraukta. Cik… cik drūms izskatījās Saimons Doils!

—  Jā, tas ir gaužām skumīgs stāsts,—Žaklīna turpināja, balss bija klusa un izsmējīga.— Viņš apgājās ar mani visai nejauki — vai nav tiesa, Saimon?

—   Ej gulēt, Žakij!— Saimons Doils rupji uzsauca.— Tu esi piedzērusies.

—  Ja tas tevi mulsina, dārgais Saimon, tad labāk ej ārā.

Saimons Doils paskatījās uz viņu. Roka, kura turēja žurnālu,

viegli drebēja, tomēr viņš runāja skarbi.

—   Es palikšu,— viņš noteica.

Kornēlija trešo reizi bikli iesāka:

—  Man tiešām jāiet… ir tik vēls …

—   Jūs neiesiet!— Žaklīna paziņoja. Viņa strauji izstiepa roku un ļ atspieda meiteni atpakaļ krēslā.— Jūs paliksiet un noklausīsieties, kas < man sakāms!

—   Žakij,— asi iejaucās Saimons,— tu nostādi sevi muļķīgā situa- i cijā! Dieva dēļ, ej taču gulēt!

Žaklīna piepeši izslējās. Vārdi sāka plūst strauji kā klusa, šņācoša 1 straume.

—   Tu baidies no skandāla, vai ne? Tas tāpēc, ka tu esi tik anglisks — tik atturīgs! Tu gribi, lai es izturos «pieklājīgi», vai ne? Bet man vienalga, cik pieklājīgi es uzvedos! Labāk taisies ka tieci, un ātri — jo man vēl sakāms … daudz kas.

Džims Fantorps uzmanīgi aizvēra grāmatu, nožāvājās, uzmeta acis pulkstenim, piecēlās un nesteigdamies izgāja ārā. Tas bija ļoti britisks un pilnīgi nepārliecinošs priekšnesums.

Žaklīna ar visu krēslu pagriezās apkārt un nikni raudzījās Saimonā.

—   Tu, nolādētais stulbeni,— viņa piesmakušā balsī teica,— vai tu domā, ka vari izturēties pret mani tā, kā esi to izdarījis, un tikt sveikā cauri?

Saimons Doils pavēra un atkal aizvēra muti. Viņš sēdēja gluži nekustīgi, it kā cerētu, ka šis jūtu izvirdums norims pats no sevis, ja viņš neteiks ne vārda, lai nesakaitinātu Žaklīnu vēl vairāk.

Žaklīnas balss bija aizkritusi un neskaidra. Tā nobūra Kornēliju, kura itin nemaz nebija pieradusi pie jel kādām neslēptām emocijām.

—      Es tev teicu,— Žaklīna turpināja,— ka drīzāk nogalināšu tevi, nekā ļaušu aiziet pie citas sievietes … Tu netici, ka tas bija nopietni domāts? Tu maldies. Es vienīgi — nogaidīju! Tu piederi man! Vai dzirdi? Tu piederi tikai man …

Saimons joprojām neatbildēja. Žaklīnas roka mirkli taustījās gar tērpu. Viņa paliecās uz priekšu.

—   Es tev teicu, ka nogalināšu tevi, un tas bija nopietni domāts .. .

Roka negaidot pacēlās augšup, un tajā iezibējās kaut kas spožs.

—   Es tevi nošaušu kā suni — kā nekrietnu suni, kurš tu arī esi …

Nu Saimons beidzot rīkojās. Viņš pielēca kājās, taču tai pašā

mirklī viņa nospieda gaili…

Saimons salīka i- pārkrita pār krēslu … Kornēlija iekliedzās un metās pie durvīm. Džims Fantorps stāvēja uz klāja, noliecies pār reliņiem. Kornēlija sauca viņu.

—   Mister Fantorp … mister Fantorp …

Viņš pieskrēja meitenei klāt, un viņa pilnīgā apjukumā pieķērās jaunekļa rokām.'..

—   Viņa nošāva viņu … Ak, viņa nošāva viņu …

Saimons Doils joprojām gulēja tāpat, kā nokritis,— šķērsām pār krēslu … Žaklīna stāvēja kā pamirusi. Viņa stipri drebēja, bet acis, baiļpilni ieplestas, bija pievērsušās spilgti sarkanajam traipam, kurš lēnām sūcās caur Saimona bikšu staru tieši zem ceļgala, kur viņš turēja cieši piespiestu mutautu …

Žaklīna izstomīja:

—   Es negribēju … Ak, mans Dievs, es tiešām negribēju …

Pistole izslīdēja no nervozajiem pirkstiem un nodārdēja pret

grīdu. Viņa to aizspēra prom. Ierocis paslīdēja zem viena no dīvāniem.

Saimons vārgā balsī iečukstējās:

—   Fantorp, Dieva dēļ — tur kāds nāk … Sakiet, ka viss ir kārtībā … ka tas ir negadījums… kaut ko. Skandāls nedrīkst izcelties.

Fantorps, aši aptvēris, pamāja. Viņš steidzās atpakaļ pie durvīm, kur jau parādījās iztrūcināta nūbieša seja.

—   Viss kārtībā,— viņš uzsauca,— viss kārtībā! Tikai izklaidēšanās!

Tumšajā sejā parādījās šaubas, tad mulsums un visbeidzot miers. Platā smaidā nozibēja zobi. Apkalpotājs pamāja un devās prom.

Fantorps atgriezās pie pārējiem.

—   Būs jau labi. Manuprāt, neviens cits neko nedzirdēja. Izklausījās pēc šampanieša korķa, ziniet. Tagad vajag . . .

Viņš aprāvās. Žaklīna bija sākusi histēriski raudāt.

—   Ak Dievs, kaut jel es būtu mirusi… Es nonāvēšos! Kaut jel es labāk būtu mirusi .. . Ak, ko gan es esmu izdarījusi — ko es esmu izdarījusi?

Kornēlija metās pie viņas.

—   Klusu, dārgā, klusu.

Saimons miklu pieri un sāpju izķēmotu seju iesaucās:

—   Vediet viņu prom! Dieva dēļ, vediet viņu prom no šejienes! Vediet viņu uz kajīti, Fantorp. Klausieties, mis Robsone, sameklējiet to savu slimokopēju!

Viņš lūdzoši paskatījās abos.

—   Nepametiet viņu vienu! Pārliecinieties, ka viņa ir drošībā un ka pie viņas ir kopēja. Tad sameklējiet veco Besneru un atvediet šurp. Dieva dēļ, nepieļaujiet, lai par visu to uzzina mana sieva.

Dzims Fantorps saprotoši pamāja. Šai kritiskajā stāvoklī jauneklis palika aukstasinīgs un lietpratīgs.

Viņi ar Kornēliju saņēma pie rokas raudošo meiteni, kura turējās pretī, izveda viņu no salona un pa klāju pavadīja līdz kajītei. Tur sākās lielākās grūtības. Žaklīna pūlējās atbrīvoties, elsas kļuva divkārt skaļākas.

—   Es noslīcināšos … Es noslīcināšos … Es nederu dzīvei… Ak, Saimon — Saimon!

—   Labāk atvediet mis Bauersu,— Fantorps uzrunāja Kornēliju. — Es tikmēr palikšu pie viņas.

Kornēlija pamāja un aizsteidzās.

Tiklīdz viņa bija prom, Žaklīna satvēra Fantorpu aiz rokām.

—   Viņa kāja — tā asiņo — ievainota . . . Viņš var noasiņot līdz nāvei. Man jāiet pie viņa. . . Ak, Saimon — Saimon … kā gan es varēju?

Balss pieņēmās skaļumā. Fantorps centās viņu nomierināt.

—   Mierīgi, mierīgi … Ar viņu viss būs kārtībā.

Žaklīna atkal sāka cīnīties pretī.

—   Laidiet mani! Ļaujiet man mesties pār bortu . .. Ļaujiet man nonāvēties!

Fantorps, saturēdams viņu aiz pleciem, nosēdināja viņu atpakaļ uz gultas.

—  Jums jāpaliek tepat, neceliet traci. Saņemieties! Viss ir kārtībā, kad es jums saku.

Viņam par atvieglojumu, satrauktajai meitenei izdevās mazliet savaldīties, tomēr viņš jutās pateicīgs, kad durvju priekškars tika pavilkts sāņus un Kornēlijas pavadībā kajītē ienāca prasmīgā mis Bauersa, cieši iejozusies atbaidošā kimono.

—   Nu, tātad,— mis Bauersa mundri noprasīja,— kas te notiek?

Neizrādīdama ne zīmes no pārsteiguma vai uztraukuma, viņa

sāka rūpēties par Zaklīnu.

Fantorps pateicīgi atstāja pārnervozējušos meiteni mis Bauersas veiklajās rokās un steidzās uz kajīti, kurā mita doktors Besners. Viņš pieklauvēja un nekavēdamies gāja iekšā.

—   Doktor Besner?

Noklusa šaušalīgs krāciens, un iztrūcināta balss vaicāja:

—  Jā? Kas noticis?

Pa to laiku Fantorps jau bija iededzis gaismu. Ārsts skatījās uz viņu, miegdams acis un varen izskatīdamies pēc lielas pūces.

—   Doils ir ievainots. Mis de Belfora viņu sašāva. Viņš ir salonā. Vai varat nākt līdzi?

Druknais ārsts reaģēja nekavējoties. Viņš uzdeva dažus strupus jautājumus, uzvilka čības un ritasvārkus, paķēra nelielu somu ar nepieciešamajiem instrumentiem un sekoja Fantorpam uz atpūtas telpu.

Saimonam bija izdevies atvērt logu sev līdzās. Viņš bija atbalstījis pret to galvu un elpoja svaigu gaisu! Viņa seja bija līķa bālumā.

Doktors Besners piegāja pie viņa.

—  A? Tā? Kas mums noticis?

Zemē mētājās asinīm piesūcies mutauts, un uz paklāja pletās tumšs traips.

Ārsts" sāka izmeklēt ievainoto, izraibinādams savu runu ar teitoniskiem rūcieniem un izsaucieniem.

—  Jā, tas ir slikti … Kauls sašķaidīts. Un liels asiņu zaudējums. Herr Fantorp, mums abiem viņš jānogādā manā kajītē. Lūk — tā. Iet viņš nevar. Mums viņš jānes — šādi.

Kad abi pacēla Saimonu, durvīs pārādījās Kornēlija. Ieraudzījis viņu, ārsts apmierināti nokrekstējās.

—   Ach, tā esat jūs? Gut.* Nāciet mums līdzi. Man vajadzīga asistente. Jūs derēsiet labāk nekā mans draugs. Viņš jau tagad izskatās pabāls.

Fantorps izmocīja diezgan vārgu smaidu.

—   Vai man pasaukt mis Bauersu?— viņš jautāja.

Doktors Besners uzmeta domīgu skatienu Kornēlijai.

—   Itin labi iztiksim ar jums, jaunkundz,— viņš paziņoja.— Jūs taču neģībsiet un nedarīsiet muļķības?

—   Es varu darīt visu, ko jūs liksiet, — Kornēlija dedzīgi apgalvoja.

Besners apmierināts pamāja.

Procesija aizsoļoja pa klāju.

Nākamās desmit minūtes bija tīri ķirurģiskas un misteram Džimam Fantorpam nepatika itin nemaz. Klusībā viņš jutās nokaunējies, jo Kornēlija izrādīja tik nepārspējamu rakstura stingrību.

—  Tā, tas nu ir labākais, ko es spēju izdarīt,— doktors Besners pēdīgi pavēstīja.— Jūs turējāties varonīgi, mans draugs.

Viņš atzinīgi paplikšķināja Saimonam pa plecu. Tad uzrotīja viņam piedurkni un salūkoja injekciju adatu.

—   Un nu es iedošu jums kaut ko miegam. Jūsu sieva — kā ir ar viņu?

—   Līdz ritam tas viņai nav jāzina . ..— Saimons vārgi izdvesa. — Es .. . jums nevajag vainot Žakiju … Tā bija vienīgi mana vaina. Es izturējos pret viņu nekrietni. .. nabaga bērns — viņa nezināja, ko dara …

Doktors Besners saprotoši pamāja.

—  Jā, jā — es zinu . ..

—   Mana vaina . ..— Saimons nerimās. Viņa skatiens pievērsās Kornēlijai.— Kādam … vajadzētu … palikt pie viņas. Viņa var sev ko nodarīt…

Doktors Besners iedūra šļirces adatu. Kornēlija ar rāmu mierinājumu teica:

—   Viss ir nokārtots, mister Doil. Mis Bauersā paliks pie viņas līdz rītam . ..

Saimona sejā pavīdēja pateicība. Augums atslāba. Acis aizdarījās. Negaidot viņš strauji pacēla plakstus.

—   Fantorp?

—  Jā, Doil.

—   Pistole … to nevajadzētu pamest.. . mētājamies apkārt. Apkalpotāji to no rīta atradīs .. .

Fantorps pamāja.

—   Pilnīgi pareizi. Es tūliņ iešu un paņemšu to.

Viņš izgāja no kajītes un devās prom pa klāju. Pie Žaklīnas'

kajītes durvīm parādījās mis Bauersa.

—  Tagad viss būs labi,— viņa paziņoja.— Iešļircināju viņai morfiju.

—  Jūs taču paliksiet pie viņas?

—   Ak, protams. Dažus morfija preparāti uzbudina. Es palikšu' visu nakti.

Fantorps aizgāja uz atpūtas istabu.

Pēc minūtēm trim pie Besnera kajītes durvīm atskanēja klauvējiens.

—   Doktor Besner?

—   Jā?— Parādījās druknais vīrs.

Fantorps ar rokas mājienu aicināja viņu iznākt uz klāja.

—   Redziet — es nevaru atrast to pistoli . ..

—   Ko tad?

—   Pistoli. Tā izkrita meitenei no rokas. Viņa to aizspēra, un tā> paslīdēja zem dīvāna. Zem tā dīvāna pistoles tagad nav.

Abi blenza viens otrā.

—   Bet kurš gan varēja to paņemt?

Fantorps paraustīja plecus.

—   Savādi gan,— Besners noteica.— Tomēr es nezinu, ko mēs tur varētu darīt.

Samulsuši un juzdami neskaidru satraukumu, abi vīrieši šķīrās.

Erkils Puaro patlaban slaucīja ziepju putas no svaigi skūtās sejas, kad pie durvīm atskanēja steidzīgs klauvējiens un iekšā bez kādām ceremonijām jau drāzās pulkvedis Reiss. Viņš aizvēra aiz sevis durvis.

—  Jūsu nojauta bija pilnīgi pareiza,— viņš noteica.— Tas ir noticis.

Puaro izslējās un asi jautāja:

—   Kas ir noticis?

—   Lineta Doila ir mirusi — viņai naktī iešauts galvā.

Puaro brīdi klusēja, dzīvi atcerēdamies divas ainas — meitene Asuānas dārzā, kura cietā balsī, elpai aizraujoties, sacīja: «Es gribu pielikt viņai pie deniņiem savu dārgo mazo pistoli un tad — tikai nospiest gaili,» un otru, nesenāku, kad tā pati balss teica: «Nav iespējams turpināt… tāda diena, kad viss salūst»— un savādo, mirklīgo, lūdzošo zibsni viņas acīs. Kas gan viņam bija lēcies, ka viņš neatbildēja uz šo lūgumu? Viņš bija bijis akls, kurls, apmāts aiz miegainības …

Reiss turpināja:

—   Uz kuģa man ir tāds kā oficiālas personas stāvoklis; mani ataicināja un nodeva šo lietu manās rokās. Pēc pusstundas kuģim jādodas ceļā, taču tas tiks atlikts, līdz es ļaušu braukt. Protams,, pastāv iespēja, ka slepkava ieradies no krasta.

Puaro nogrozīja galvu.

Reiss uztvēra šo žestu.

—   Piekrītu. To var tikpat kā izslēgt. Ko lai dara, draugs, tas nu ir jūso ziņā. Skatuve pieder jums!

Puaro ātri un izveicīgi bija saģērbies. Nu viņš paziņoja:

—   Esmu jūsu rīcībā.

Abi izgāja uz klāja.

—   Besneram jau būtu jābūt klāt,— Reiss sacīja.— Aizsūtīju pēc viņa stjuartu.

Uz kuģa bija četras luksuskajītes ar vannas istabu. No divām kreisā borta pusē vienu aizņēma doktors Besners, otru — Endrjū Peningtons. Labā borta pusē vienu aizņēma mis van Shijlere, otru, tieši blakus pirmajai,— Lineta Doila. Aiz šīs kajītes atradās viņas vīra garderobes telpa.

Pie Linetas Doilas kajītes durvīm stāvēja nobālis stjuarts. Viņš atvēra durvis Puaro un Reisam, un abi iegāja iekšā. Doktors Besners bija nolīcis pār gultu. Kad ienāca abi pārējie, viņš pacēla skatienu un ieņurdējās.

—   Ko jūs, doktor, varat mums pateikt par šo notikumu?— Reiss vaicāja.

Besners domīgi paberzēja neskūto zodu.

—  Ach! Viņa ir nošauta — nošauta no neliela attāluma. Paskatieties — šeit, tieši virs auss — tur iegājusi lode. Ļoti maza lode — es teiktu, divdesmit otrā kalibra. Pistole bijusi piespiesta cieši pie galvas; redziet, te ir samelnējums, āda apsvilusi.

Puaro netīkamā atmiņu vilnī atkal iedomājās Asuānā izskanējušos vārdus.

Besners turpināja:

—   Viņa ir gulējusi ciešā miega; pretošanās nav bijusi; slepkava ir piezadzies tumsā un nošāvis viņu guļošu.

—   Ah! non!— Puaro iesaucās. Viņa psiholoģijas izpratne bija aizvainota. Žaklina de Belfora, kura zogas pa tumšu kajiti ar pistoli rokā … Nē, šī aina nekādi nebija «piemērota».

Besners caur biezajiem briļļu stikliem raudzījās viņā.

—   Bet tieši tā tas ir noticis, kad es jums saku.

—   Jā, jā. Es negribēju sacīt to, ko jūs domājat. Es nerunāju jums pretī.

Besners apmierināti nokrekstējās.

Puaro pagājās uz priekšu un nostājās viņam blakus. Lineta Doila gulēja uz sāniem. Poza bija dabiska un mierpilna. Taču virs auss rēgojās niecīgs caurumiņš ar sakaltušu asiņu garoziņu apkārt.

Puaro skumji pašūpoja galvu.

Tad viņa skatiens krita uz balti krāsoto sienu tieši acu priekšā, un viņš strauji ievilka elpu. Tīro baltumu pārcirta liels, šķībs «Ž», uzšņāpts ar kaut ko sarkanbrūnu.

Puaro stingi skatījas uz to, tad noliecās pār mirušo meiteni un ļoti maigi pacēla viņas labo roku. Viens pirksts bija notriepts ar sarkanbrūnu krāsu.

•[21]— Nom (Turi nom d'un nom\* — Erkils Puaro iesaucās.

—  Jā? Kas tur ir?

Doktors Besners paraudzījās augšup.

—  Ach! Tas.

—   Nu, lai velns mani parauj,— novilka Reiss.— Ko jūs par to spriežat, Puaro?

Puaro viegli sašūpojās uz pirkstgaliem.

—  Jūs man vaicājat, ko es par to spriežu. Eh bien, tas ir ļoti vienkārši, vai ne? Madame Doila mirst; viņa grib norādīt uz savu slepkavu un, iemērkusi pirkstu pašas asinīs, uzraksta slepkavas vārda pirmo burtu. Jā gan, tas ir apbrīnojami vienkārši.

—   Ach! Bet. . .

Doktors Besners grasījās kaut ko teikt, taču viņu apklusinaja valdonīgs Reisa žests.

—  Tātad uz jums tas atstāj šādu iespaidu?— viņš lēni jautāja.

Puaro pagriezās pret viņu un pamāja.

—  Jā, jā. Kā jau teicu, tas ir apbrīnojami vienkārši! Tik pazīstami, vai ne? Tas darīts jau tik bieži, detektīvromānu lappusēs! Tagad tā nudien jau ir mazliet vieux jeu[22]\ tas rada aizdomas, ka slepkava ir vecmodīgs!

Reiss dziļi ievilka elpu.

—  Saprotu,— viņš sacīja.— Sākumā man šķita . . .— viņš aprāvās.

Puaro, tikko manāmi smaidīdams, turpināja teikumu:

—   Ka es ticu visiem nodrāztajiem melodrāmas trikiem? Bet, pardon, doktor Besner, jūs kaut ko gribējāt teikt?

—   Ko es teikšu?— Besners sāka guturāli bērt vārdus.— Fū! Es saku, ka tas ir absurds, ka tās ir blēņas! Nabaga dāma ir mirusi acumirklī. Lai viņa mērktu pirkstu asinīs (un, kā jūs redzat, asiņu te tikpat kā nav) un rakstītu uz sienas burtu «Ž» … Ha . .. tās ir blēņas — melodramatiskas blēņas!

—   C'est l'enfantillage[23],— puaro piebalsoja.

—   Tomēr tas tika izdarīts ar nolūku,— Reiss ieminējās.

—  Tas — protams,— Puaro piekrita, un viņa seja bija drūma.

—   Ko apzīmē «Ž»?— Reiss jautāja.

Puaro nekavējoties atbildēja:

«Ž» apzīmē Žaklīnu de Belforu, jaunu dāmu, kura mazāk kā pirms nedēļas pavēstīja man, ka nekas viņai nepatiktu tik labi kā …— viņš ieturēja pauzi un tad lēnām citēja,—«pielikt viņai pie deniņiem manu dārgo mazo pistoli un tad — tikai nospiest gaili …»

—  Gott im Himmel![24]— doktors Besners iesaucās.

Iestājās īss klusuma brīdis. Tad Reiss dziļi ievilka elpu un ierunājās:

—   Un tieši tas tika izdarīts šeit?

Besners pamāja.

—  Tā tas ir, jā. Tā bijusi ļoti maza kalibra pistole — kā jau teicu, apmēram divdesmit otrā. Protams, jāizņem lode, pirms varam apgalvot to noteikti.

Reiss, aši aptvēris, pamāja. Tad ievaicājās:

—   Kad varētu būt iestājusies nāve?

Besners atkal noglauda zodu. Pirksti noskrapstēja gar bārdas rugājiem.

—   Pārāk precīzi es negribētu izteikties. Tagad ir astoņi. Pienācīgi ievērojot pagājušās nakts temperatūru, es sacītu, ka viņa ir mirusi jau vismaz sešas stundas, taču ne vairāk par astoņām.

—  Tātad starp pusnakti un diviem nakti.

—   Tā tas ir.

Iestājās klusums. Reiss paskatījās apkārt.

—   Un viņas vīrs? Manuprāt, viņš guļ nākamajā kajītē.

—   Pašlaik,— doktors Besners paskaidroja,— viņš guļ manā kajītē.

Abi pārējie izskatījās ļoti izbrīnīti.

Besners vairākkārt pamāja ar galvu.

—   Ach, so. Redzu, ka jums par to vēl nav stāstīts. Vakar vakarā salonā uz misteru Doilu šāva.

—   Šāva? Kas?

—  Tā jaunā dāma, Žaklīna de Belfora.

—   Vai viņš smagi ievainots?— asi noprasīja Reiss.

—  Jā, sašķaidīts kauls. Šobrīd esmu izdarījis visu nepieciešamo, taču, jūs saprotat, iespējami ātri jāizdara lūzuma rentgenuzņēmums un jāveic vajadzīgā ārstēšana, kāda šeit, uz kuģa, nav pieejama.

—   Žaklīna de Belfora,— Puaro nočukstēja.

Viņa acis atkal pievērsās burtam «Ž» uz sienas.

Reiss strupi ierunājās:

—   Ja te patlaban nekas vairs nav darāms, tad kāpsim lejā. Kuģa vadība nodevusi mūsu rīcībā smēķējamo istabu. Mums jāsavāc vakarnakts notikuma detaļas.

Viņi atstāja kajīti. Reiss aizslēdza durvis un atslēgu paņēma līdzi.

—   Šurp mēs varam atgriezties vēlāk,— viņš teica.— Vispirmām kārtām vajag noskaidrot visus faktus.

Viņi nokāpa klāju zemāk, kur atrada «Kārnākās» pārvaldnieku bažīgi mīņājamies pie smēķējamās istabas durvīm.

Nabaga vīrs bija briesmīgi uztraucies un norūpējies par notikušo un visvairāk vēlējās atstāt rīkošanos pulkveža Reisa ziņā.

—    Es jūtu, ka nevaru darīt neko labāku kā visu nodot jūsu rokās, ser, ņemot vērā jūsu oficiālo posteni. Esmu saņēmis rīkojumu būt jūsu rīcībā šai — hm — lietā. Ja jūs uzņemsieties šo atbildību, tad es rūpēšos, lai viss tiktu izpildīts tā, kā jūs vēlēsieties.

—   Lieliski! Sākumam es vēlos, lai šī telpa nopratināšanas laikā tiek rezervēta man un monsieur Puaro.

—   Visādā ziņā, ser.

—   Pagaidām tas ir viss. Turpiniet pats savu darbu. Es zinu, kur jūs atrast.

Pārvaldnieka seja bija mazliet noskaidrojusies, kad viņš atstāja telpu.

—   Sēdieties, Besner,— Reiss uzaicināja,— un izstāstiet visu to, kas notika vakarnakt.

Viņi klusēdami klausījās ārsta dārdošajā balsī.

—   Pilnīgi skaidrs,— Reiss noteica, kad viņš bija beidzis.—■. Meitene uzkurināja pati sevi, piepalīdzot vēl ar pāris glāzītēm, un pēdīgi izšāva uz vīrieti no divdesmit otrā kalibra pistoles. Tad aizgāja uz Linetas Doilas kajīti un nošāva ari viņu.

Bet doktors Besners purināja galvu.

—   Nē, nē. Nedomāju vis. Nedomāju, ka tas bija iespējams. Viņa taču neatstātu uz sienas pati savu iniciāli; tas taču būtu smieklīgi, nicht wahr"?

—   Viņa tomēr varēja to izdarīt,— Reiss iebilda,— ja bija tik neprātīgi saniknota un greizsirdīga, kā izklausās; varbūt viņa gribēja — nu — parakstīties zem nozieguma, tā sakot.

Puaro nogrozīja galvu.

—   Nē, nē, nedomāju, ka viņa varētu būt tik — robusta.

—  Tādā gadījumā šim «Ž» ir tikai viens izskaidrojums. Kāds cits to tīšām uzrakstījis, lai vērstu aizdomas pret mis de Belforu.

Besners pamāja.

—  Jā, un noziedzniekam nav paveicies, jo, redziet, tas, ka jaunā Frдulein izdarījusi šo slepkavību, ir ne vien neticami, bet arī neiespējami.

—   Kā tā?

Besners pastāstīja par Žaklīnas histēriju un apstākļiem, kuru dēļ viņa bija_jāatstāj mis Bauersas gādībā.

—   Un man šķiet — es esmu pārliecināts —, ka mis Bauersa palika pie viņas visu nakti.

—   Ja tas ir tā,— Reiss sacīja,— tad viss kļūst vēl daudz vienkāršāk.

—   Kurš atklāja slepkavību?— Puaro jautāja.

—   Misis Doilas kalpone, Luīze Buržē. Viņa, kā parasti, devās modināt savu kundzi, atrada viņu mirušu, izskrēja ārā un bez samaņas iekrita rokās stjuartam. Viņš aizsteidzās pie pārvaldnieka, kurš atnāca pie manis. Es sameklēju Besneru un tad gāju pie jums.

Puaro pamāja.

—  Jāpaziņo Doilam,— Reiss ieminējās.— Jūs sakāt, viņš vēl nav pamodies?

—   Nē, guļ manā kajītē,— Besners paskaidroja.— Naktī iedevu viņam stipru opija preparātu.

Reiss pievērsās Puaro.

—   Tā,— viņš teica.— Manuprāt, doktoru mums vairāk nav vajadzības aizkavēt, vai ne? Paldies jums, doktor.

Besners piecēlās.

—  Jā, es tagad iešu brokastīs. Pēc tam atgriezīšos kajītē un paskatīšos, vai misters Doils jau nemostas.

—   Paldies.

Besners aizgāja. Abi vīrieši pārmija skatienu.

—   Nu, ko jūs sacīsiet, Puaro?— Reiss vaicāja.— Šī lieta ir jūsu pārziņā. Rīkojumus es saņemšu no jums. Jūs teiksiet, kas darāms.

Puaro paklanījās.

—   Eh bien,— viņš iesāka,— mums jāsarīko oficiāla nopratināšana. Vispirms, manuprāt, jāpārbauda pagājušā vakara notikumu atstāsts. Tas ir — jāizvaicā Fantorps un mis Robsone, kuri bija tiešie aculiecinieki. Ļoti zīmīga ir pistoles pazušana.

Reiss nospieda zvana pogu un aizsūtīja stjuartu pēc abiem lieciniekiem.

Puaro nopūtās un pašūpoja galvu.

—  Tas ir slikti,— viņš nomurmināja.— Slikti.

—   Vai jums ir kadas idejas?— Reiss ziņkārīgi noprasīja.

—   Manas idejas nesaskan. Tās nav sarindotas, kā nākas; tās nav kārtībā. Redziet, pastāv svarīgais fakts, ka šī meitene ienīda Linetu Doilu un gribēja viņu nogalināt.

—   Jūs domājat, ka viņa ir uz to spējīga?

—   Jā — tā es domāju,— Puaro balsī skanēja šaubas.

—   Taču ne jau šādā veidā? Tas jums liek bažīties, vai ne? Ne jau pa tumsu iezogoties viņas kajītē un nošaujot aizmigušu? Tā ir tāda aukstasinība, ka, jūsuprāt, neizklausās ticama?

—  Savā ziņā — jā.

—  Jums šķiet, ka šī meitene, Žaklīna de Belfora, nav spējīga uz iepriekš pārdomātu, aukstasinīgu slepkavību?

Puaro lēnām ierunājās:

—   Redziet, es neesmu pārliecināts. Attapības viņai pietiktu, jā. Bet es šaubos, vai viņa gluži fiziski spētu piespiest sevi rīkoties .. .

Reiss pamāja.

—   Jā, saprotu . .. Nu, un saskaņā ar Besnera teikto, tas arī fiziski būtu neiespējami.

—   Ja tas ir tiesa, tad mēs varam drošāk ķerties pie tālākā darba. Cerēsim, ka tas ir tiesa.— Puaro paklusēja un tad vaļsirdīgi piebilda:— Priecāšos, ja tas būs tā, jo šī mazā man ir dziļi simpātiska.

Atvērās durvis, un ienāca Fantorps un Kornēlija. Viņiem sekoja Besners.

—   Vai tas nav šausmīgi?— Kornēlija izdvesa.— Nabaga, nabaga misis Doila! Un cik viņa bija jauka! Tam bija jābūt īstam sātanam, kurš spēja nodarīt viņai ļaunu! Un nabaga misters Doils; viņš vai zaudēs prātu, kad uzzinās! Ak, pat vēl vakarnakt viņš tik šausmīgi bažījās par to, ka tikai viņa nepadzirdētu par šo negadījumu!

—   Mēs gribētu, lai jūs mums pastāstāt tieši par to, mis Robsone,— Reiss sacīja.— Mēs gribam skaidri zināt, kas vakar vakarā notika.

Kornēlija iesāka mazliet mulsi, taču viņai palīdzēja daži Puaro jautājumi.

—   Ak, jā, es saprotu. Pēc bridža madame Doila aizgāja uz savu kajīti. Un vai viņa patiešām gāja uz savu kajīti?

—   Jā gan,— Reiss atbildēja.— Es pats redzēju viņu. Pie durvīm novēlēju viņai labunakti.

—   Cikos tas bija?

—   Vai dieniņ, es nezinu,— Kornēlija atsaucās.

—   Bija divdesmit pāri vienpadsmitiem,— Reiss noteica.

—  Bien. Tātad divdesmit pāri vienpadsmitiem madame Doila bija sveika un vesela. Kas tobrīd atradās salonā?

—  Tur bija Doils,— Fantorps atbildēja.— Un mis de Belfora. Es un mis Robsone.

—  Tā ir,— Kornēlija piebalsoja.— Misters Peningtons izdzēra glāzīti un tad devās pie miera.

—   Pēc cik ilga laika tas notika?

—   Ak, pēc trim četrām minūtēm.

—   Tātad pirms pusdivpadsmitiem?

—   Jā.

—  Tātad salonā palikāt jūs, mademoiselle Robsone, mademoi- sclle de Belfora, monsieur Doils un monsieur Fantorps. Ko jūs visi darījāt?

—  Misters Fantorps lasīja grāmatu. Es izšuvu. Mis de Belfora … viņa…

Palīga nāca Fantorps.

—   Viņa pamatīgi dzēra.

—   Jā,— Kornēlija piekrita.— Viņa lielākoties runāja ar mani un vaicāja šo to par manu ģimeni. Un pati visu ko teica — galvenokārt man, tomēr, šķiet, tas bija domāts misteram Doilam. Viņš sāka itin kā dusmoties uz mis de Belforu, taču nesacīja neko. Manuprāt, viņš domāja — ja klusēs, tad viņa varbūt nomierināsies.

—   Taču viņa nenomierinājās?

Kornēlija papurināja galvu.

—    Es pāris reižu mēģināju iet prom, bet viņa piespieda mani palikt, un es sāku justies ļoti, ļoti neērti. Tad misters Fantorps piecēlās un izgāja ārā . ..

—   Tas bija diezgan nepatīkami,— Fantorps paskaidroja. — Nospriedu, ka neuzkrītoši iešu prom. Bija skaidrs, ka mis de Belfora gatavojas sacelt skandālu.

—    Un tad viņa izvilka pistoli,— Kornēlija turpināja,— un misters Doils pietrūkās kājās, lai mēģinātu to viņai atņemt, bet pistole izšāva, un lode trāpīja viņam kājā; un tad Žaklīna sāka šņukstēt un raudāt… Es biju nobijusies līdz nāvei un izskrēju pakaļ misteram Fantorpam, viņš atnāca man līdzi, un misters Doils teica, lai neceļot traci, un viens no nūbiešu apkalpotājiem bija dzirdējis šāviena troksni un ieskatījās salonā, bet misters Fantorps pateica viņam, ka viss ir kārtībā; pēc tam mēs aizvedām Žaklīnu uz viņas kajīti, un misters Fantorps palika pie viņa, kamēr es atvedu mis Bauersu. 4

Kornēlija, gluži bez elpas, apklusa.

—   Cikos tas notika? — Reiss noprasīja.

—   Vai dieniņ, es nezinu,— Kornēlija atkal sacīja, taču Fantorps atbildēja nekavēdamies.

—   Būs bijušas kādas divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem Vismaz es zinu, ka bija pusviens, kad beidzot tiku savā kajītē, ļ

—   Tagad ļaujiet man pārliecināties par dažiem jautājumiem,— Puaro teica.'— Vai kāds no jums četriem atstāja salonu pēc tam, ka< madame Doila bija devusies prom?

—   Nē.

—  Jūs esat pilnīgi droši, ka mademoiselle de Belfora vispā neizgāja no salona?

—   Pilnīgi,— Fantorps bez vilcināšanās atbildēja.— Ne Doils, ne mis de Belfora, ne mis Robsone, ne es — neviens neatstāja salonu. |

—   Labi. Tas pierāda faktu, Ka mademoiselle de Belfora nevarēja nošaut madame Doilu pirms — teiksim — divdesmit pāri divpadsmi* tiem. Tātad jūs, mademoiselle Robsone, gājāt pasaukt mademoiselle Bauersu. Vai pa to laiku mademoiselle de Belfora savā kajītē bija viena pati?

—   Nē, pie viņas palika misters Fantorps.

—   Labi! Tik tālu mademoiselle de Belforai ir pilnīgs alibi. Nākamā, ko mēs iztaujāsim, būs mademoiselle Bauersa, taču, pirms sūtu pēc viņas, es vēlētos dzirdēt jūsu uzskatus par dažiem jautājumiem. Jūs teicāt, ka monsieur Doils ļoti bažījās, lai mademoiselle de Belfora nepaliktu vienatnē. Vai viņš, jūsuprāt, baidījās, ka viņa gatavojas vēl kādai pārsteidzīgai rīcībai?

—  Tā man šķiet,— Fantorps atteica.

—   Vai viņš acīm redzami baidījās, ka viņa varētu uzbrukt madame Doilai?

—   Nē,— Fantorps papurināja galvu.— Nedomāju, ka tas viņam būtu nācis prātā. Manuprāt, viņš baidījās, ka viņa — hm — var nodarīt ko pārsteidzīgu pati sev.

—   Izdarīt pašnāvību?

—   Jā. Redziet, šķita, ka pašas rīcība ir viņu pilnīgi atskurbinājusi un dziļi satriekusi. Viņa mocījās pašpārmetumos. Nemitīgi atkārtoja, ka labāk būtu mirusi.

Kornēlija bikli ieminējās:

—  Man liekas, viņš bija ļoti uztraucies par Žaklīnu. Viņš runāja pavisam laipni. Teica, ka pie visa esot vainīgs pats — ka esot slikti izturējies pret viņu. Viņš — viņš tiešām bija ļoti laipns.

Erkils Puaro domīgi palocīja galvu.

—   Un tagad — par pistoli,— viņš turpināja.— Kas notika ar to?

—   Žaklina to nosvieda,— Kornēlija atbildēja.

—   Un pēc tam?

Fantorps izstāstīja, kā gājis meklēt pistoli un nav varējis to atrast.

—   Ahā!— Puaro noteica.— Nu jau kļūst siltāks. Es jūs lūdzu — būsim ļoti precīzi. Sīki aprakstiet man to, kas notika.

—   Mis de Belfora nosvieda pistoli. Tad ar kāju aizspēra to prom.

—   Viņa to itin kā ienīda,— Kornēlija paskaidroja.— Es labi saprotu, ko viņa juta.

—   Un pistole paslīdēja zem dīvāna, jūs sakāt. Tagad esiet ļoti uzmanīgi. Vai mademoiselle de Belfora pirms promiešanas nepaņēma pistoli?

Gan Fantorps, gan Kornēlija bija pilnīgi pārliecināti, ka tā nav bijis.

—  Prйcisйment. Es tikai vēlos būt iespējami akurāts, saprotiet. Tagad mēs nonākam pie tālākā. Kad mademoiselle de Belfora atstāj salonu, pistole ir zem dīvāna, un, tā kā mademoiselle de Belfora nepaliek viena — pie viņas ir Fantorps, mademoiselle Robsone un mademoiselle Bauersa —, tad viņai nav iespējas atgūt pistoli pēc aiziešanas no salona. Monsieur Fantorp, cikos jūs atgriezāties, lai meklētu ieroci?

—   Droši vien īsi pirms pusnakts.

—   Un cik ilgs laiks varētu būt pagājis no brīža, kad jūs un doktors Besners iznesāt monsieur Doilu no salona, līdz brīdim, kad jūs atgriezāties, lai meklētu pistoli?

—   Varbūt piecas minūtes … varbūt mazliet vairāk.

—   Tātad šais piecās minūtēs kāds paņem pistoli no dīvāna apakšas, kur tā neredzama guļ. .Šis kāds nebija mademoiselle de Belfora. Kurš tas bija? Liekas gaužām iespējams, ka cilvēks, kurš to paņēma, bija madame Doilas slepkava. Varam arī pieņemt, ka šis cilvēks noklausījās vai redzēja kaut ko no tā, kas risinājās tieši pirms tam.

—   Nesaprotu, kā jūs to izsecināt,— Fantorps iebilda.

—   Tādējādi,— Erkils Puaro atteica,— ka jūs mums tikko sacījāt — pistole zem dīvāna nav bijusi saredzama. Tāpēc maz ticams, ka tā atrasta nejauši. To paņēma kāds, kurš zināja, ka tā ir tur. Tāpēc šis cilvēks visādā ziņā bija notikuma liecinieks.

Fantorps nogrozīja galvu.

—   Tieši pirms šāviena, kad izgāju uz klāja, es nevienu neredzēju.

—  А, bet jūs taču izgājāt pa durvīm labā borta pusē.

—  Jā. Tai pašā pusē, kur atrodas mana kajīte.

—   Tātad, ja kāds stāvētu pie kreisajām durvīm un skatītos caur stiklu, jūs viņu nebūtu pamanījis?

—   Nē,— Fantorps atzina.

—   Vai, izņemot apkalpotāju nūbieti, kāds dzirdēja šāvienu?

—   Cik man zināms, nē. Redziet,— Fantorps turpināja,— visi logi te, iekšā, bija ciet. Mis van Shijlere kādu laiku iepriekš bija sajutusi caurvēju. Virpuļdurvis bija aizvērtas. Šaubos, vai šāvienu vispār, varēja skaidri sadzirdēt. Tas izklausītos pēc korķa paukšķa.

—   Cik zinu,— Reiss piebilda,— neviens nav dzirdējis otro šāvienu — to, kurš nogalināja misis Doilu.

—   Drīz mēs par to apvaicāsimies,— Puaro sacīja.— Šobrīd mēs joprojām runājam par mademoiselle de Belforu. Jāaprunājas ar mademoiselle Bauersu. Bet vispirms, iekams ejat prom,— viņš ar žestu apturēja Fantorpu un Kornēliju,— jūs sniegsiet man mazu informāciju par sevi. Tad pēcāk vairs nevajadzēs aicināt jūs vēlreiz. Sāksim ar jums, monsieur,— jūsu pilns vārds?

—   Džeimss Lečdeils Fantorps.

—   Adrese?

—   Glesmorhauza Mārkitdoningtonā, Northemptonšīrā.

—  Jūsu nodarbošanās?

—   Esmu jurists.

—   Un iemesli, kuru dēļ apmeklējat šo zemi?

Iestājās klusums. Bezkaislīgais misters Fantorps pirmo reizi likās samulsis. Pēdīgi viņš, gandrīz vai murminādams, izdabūja vārdus: |

—   Ē … izklaidēšanās.

—   Ahā!— Puaro noteica.—Jums ir brīvdienas, tiesa, vai ne?

-Ē… jā.

—   Ļoti labi, monsieur Fantorp. Vai jus man īsi neatstāstītu, ko darījāt vakar naktī pēc tiem notikumiem, par kuriem mēs nupat! runājām?

—   Taisnā ceļā gāju gulēt.

—   Tas bija — cikos?

—  Tūliņ pēc pusvieniem.

—   Jūs mitināties divdesmit otrajā kajītē klāja labajā pusē, vistu-ļ vāk salonam?

—   Jā.

—   Uzdošu jums vēl vienu jautājumu. Vai, iegājis kajītē, jūs kaut ko dzirdējāt — jebko?

Fantorps mirkli padomāja.

—   Es ļoti drīz likos gulēt. Man šķiet, ka iemigdams es saklausīju kaut ko līdzīgu plunkšķim. Vairāk neko.

—   Jūs dzirdējāt kaut ko līdzīgu plunkšķim? Vai tuvu?

Fantorps papurināja galvu.

—   īsti nevaru pateikt. Biju pa pusei aizmidzis.

—   Un cikos tas varēja būt?

—   Varbūt ap vieniem. Skaidri nezinu.

—   Pateicos, monsieur Fantorp. Tas ir viss.

Puaro pievērsās Kornēlijai.

—   Tātad, mademoiselle Robsone? Jūsu pilns vārds?

—   Kornēlija Ruta. Un mana adrese ir — Redhauza Belfīldā, Konektikutā.

—   Kas jūs atveda uz Ēģipti?

—   Māsīca Marija — mis van Shijlere — paņēma mani līdzi ce|ojumā.

—   Vai pirms šā brauciena jūs kādreiz bijāt satikusi madame Doilu?

—   Nē, nekad.

—   Un ko jūs darījāt pagājušajā naktī?

—   Palīdzējusi doktoram Besneram apkopt mistera Doila kāju, liiliņ gāju gulēt.

—  J ūsu kajīte ir …

—   Četrdesmit pirmā kreisajā pusē —tieši blakus mis de Belforai.

—   Un vai jūs kaut ko dzirdējāt?

Kornēlija papurināja galvu.

—   Es nedzirdēju itin neko.

—   Nekādu plunkšķi?

—   Nē, bet es to arī nevarētu dzirdēt, jo manā pusē kuģis ir vērsts pret krastu.

Puaro pamāja.

—   Pateicos jums, mademoiselle Robsone. Un tagad jūs varbūt būsiet tik laipna un paaicināsiet šurp mademoiselle Bauersu.

Fantorps un Kornēlija aizgāja.

—   Tas viss šķiet diezgan skaidrs,— sacīja Reiss.— Ja vien trīs neatkarīgi liecinieki nemelo, tad Žaklīnai de Belforai nav bijis iespējas paņemt pistoli. Tomēr kāds to paņēma. Un kāds noklausījās notiekošo. Un kāds bija pietiekami stulbs, lai uzrakstītu uz sienas lielu «Ž».

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca mis Bauersa. Slimo- kopēja apsēdās — kā parasti, savaldīga un lietpratīga. Atbildēdama Puaro, viņa nosauca savu vārdu, adresi un kvalifikāciju, piebilzdama:

—   Mis van Shijleri es aprūpēju nu jau vairāk nekā divus gadus.

—    Vai, mademoiselle van Shijleres veselība ir ļoti slikta?

—    Nu, nē, tā es neteiktu,— mis Bauersa atbildēja.— Viņa vairs nav jauna, uztraucas par sevi un grib, lai turpat līdzās būtu kopēja. Nekas nopietns viņai nekait. Viņai vienīgi patīk, ja viņai pievērš daudz uzmanības, un par to viņa ir ar mieru maksāt.

Puaro saprotoši pamāja.

—   Cik saprotu, vakarnakt jūs pasauca mademoiselle Robsone? j

—  Jā gan, tā bija.

—   Vai jūs man sīki neizstāstītu, kā viss notika?

—   Nu — mis Robsone man galvenajos vilcienos pateica, kat atgadījies, un es gāju viņai līdzi. Mis de Belforu es atradu ļoti satrauktā un histēriskā stāvoklī.

—   Vai viņa izteica kādus draudus pret madame Doilu?

—   Nē, nekā tamlīdzīga. Viņu māca smagi pašpārmetumi. Ej teiktu, ka viņa bija lietojusi daudz alkohola un cieta no reakcijas, Man nelikās, ka viņu varētu pamest vienu. Iešļircināju viņai morfiju un paliku sēžam pie viņas.

—   Tagad, mademoiselle Bauersa, es vēlos dzirdēt atbildi uz šādu jautājumu. Vai mademoiselle de Belfora atstāja savu kajīti?

—   Nē, neatstāja.

—   Un jūs pati?

—   Es paliku pie viņas līdz rīta agrumam.

—   Par to jūs esat droša?

—   Pilnīgi droša.

—   Pateicos jums, mademoiselle Bauersa.

Kopēja aizgāja. Abi vīrieši saskatījās.

Aizdomas pret mis de Belforu bija pilnīgi izkliedētas. Kurš ta i bija nošāvis Linetu Doilu?

13

—    Pistoli kāds pievāca,— Reiss sacīja.— Tā nebija Žaklīna de Belfora. Kāds zināja pietiekami daudz, lai justu, ka šo noziegumu piedēvēs viņai. Taču šis cilvēks nezināja, ka slimokopēja iešļircināi viņai morfiju un visu nakti paliks pie viņas gultas. Un vēl kas. Kādi jau bija mēģinājis nogalināt Linetu Doilu, nogrūzdams no klinti akmens bluķi; šis «kāds» nebija Žaklīna de Belfora. Kurš tas bija?

—   Vienkāršāk bus pateikt, kurš tas nav bijis,— Puaro atbildēja. — Ne monsieur Doilam, ne madame Alertonei, ne monsieur Timām Alertonam, ne mademoiselle van Shijlerei, ne mademoiselle Bauersal nevarēja būt ar to nekāda sakara. Viņi visi bija manā redzeslokā.

—   Hm,— Reiss novilka,— paliek vēl itin daudz iespēju. Un motīvs?

—   Šai sakarā, es ceru, mums varēs palīdzēt monsieur Doils. Ir bijuši vairāki gadījumi…

Atvērās durvis, un ienāca Žaklīna de Belfora. Viņa bija ļoti bāla un ejot mazliet grīļojās.

—   Es to neizdarīju,— viņa izdvesa. Balss skanēja kā izbiedētam bērnam.— Es to neizdarīju. Ak, lūdzu, ticiet man! Visi domās, ka to izdarīju es — bet es neesmu … neesmu vainīga. Tas … tas ir Šausmīgi. Kaut jel tas nebūtu noticis! Vakar vakarā es gandrīz nogalināju Saimonu; man liekas, es biju zaudējusi prātu. Bet es neizdarīju to otro …

Viņa apsēdās un izplūda asarās.

Puaro paplikšķināja viņai pa plecu.

—   Būs jau labi. Mēs zinām, ka jūs nenogalinājāt madarne Doilu. Tas ir pierādīts — jā, pierādīts, mori enfant[25]. Tā nebijāt jūs.

Žakija pēkšņi izslējās, sažņaugusi rokā miklo mutautiņu.

—   Bet kurš tad?

—  Tas,— Puaro atbildēja,— ir jautājums, kuru mēs sev uzdodam. Vai jūs, mans bērns, nevarat mums palīdzēt?

Žaklīna papurināja- galvu.

—    Es nezinu … Nespēju iedomāties … Nē, man nav ne mazākās jausmas.

Viņa sarauca pieri un pēc brīža atkartoja:

—  Nē. Nevaru iedomāties nevienu, kurš vēlētos viņas nāvi,— balss mazliet notrīcēja,— izņemot mani.

—   Atvainojiet mani uz mirkli,— ieteicās Reiss,— man kaut kas iešāvāvās prātā.

Viņš izsteidzās ārā.

Žaklīna de Belfora sēdēja noliektu galvu, nervozi lauzīdama rokas. Tad viņa piepeši ierunājās:

—   Nāve ir drausmīga! Man . .. man pretīgi par to domāt.

—  Jā,— Puaro piekrita.— Nav taču patīkami iztēloties, ka tagad, 8o pašu brīdi, kāds priecājas par sava plāna veiksmīgo izdošanos.

—   Nerunājiet — nerunājiet tā!— Žakija iekliedzās.— Tas, kā jūs to sakāt, izklausās šausmīgi.

Puaro paraustīja plecus.

—  Tā ir patiesība.

—   Es,— Žakija klusu ierunājās,— es vēlējos viņas nāvi — un viņa ir mirusi.. . Un, kas vēl ļaunāk … viņa nomira tieši tā, kā es teicu.

—   Jā, mademoiselle. Viņai ir iešauts galva.

—r- Tad man bija taisnība — tonakt, pie viesnīcas «Katarakta»!— Žakija iesaucās.— Kāds tiešām noklausījās!

—   Ā!— Puaro palocīja galvu.— Es jau gaidīju, vai jūs to atcerēsieties. Jā, tā nudien ir pārāk liela sagadīšanās — ka madarne Doila nogalināta tieši tādā veidā, kādu aprakstījāt jūs.

Žakija notrīsēja.

—   Tas vīrietis tonakt — kurš gan tas varēja būt?

Puaro brīdi klusēja, tad gluži citā tonī ieprasījās:

—   Mademoiselle, jūs esat pārliecinātā, ka tas bija vīrietis?

Žakija pārsteigta paskatījās uz viņu.

—  Jā, protams. Vismaz …

—   Es klausos, mademoiselle.

Viņa sarauca uzacis un pievēra plakstus, pūlēdamās atcerēties. Tad gausi noteica:

—   Es domāju, ka tas bija vīrietis .. .

—   Bet tagad jūs vairs neesat tik pārliecināta?

—   Nē,— Žakija lēnām atbildēja,— es nevaru būt droša. Es tika pieņēmu, ka tas ir vīrietis — bet patiesībā tas bija. tikai … kād stāvs … ēna …

Viņa apklusa un, nesagaidījusi, ka Puaro ierunāsies, pajautāja: 1

—   Vai jums šķiet, ka tā būs bijusi sieviete? Bet neviena no sievietēm, kuras atrodas uz kuģa, taču nevarēja gribēt Lineta nāvi!

Puaro vienīgi pašūpoja galvu.

Atvērās durvis, un parādījās Besners.

—   Vai jūs, lūdzu, neatnāktu un neparunātu ar misteru Doilu, monsieur Puaro? Viņš vēlas jūs redzēt.

Žakija pielēca kājās un satvēra Besneru pie rokas.

—   Kā viņš jūtas? 'Vai . . . labi?

—   Dabiski, ka viņš nejūtas labi,— doktors Besners pārmetoši atteica.— Saprotiet, ir lauzts kauls.

—   Viņš taču nemirs?— Žakija iesaucās.

—   Ach, kurš te runā par miršanu? Mēs nogādāsim viņu civilizētā vietā, kur būs rentgens un pienācīgā ārstēšana.

—   Ak vai!— Meitenes rokas konvulsīvi sažņaudzās. Viņa atka atslīga krēslā.

Puaro kopā ar ārstu izgāja uz klāja, un tai brīdī viņiem piebiedrojās Reiss. Viņi uzkāpa uz pastaigas klāja un devās uz Besnera kajīti.

Saimons Doils, atbalstījies pret spilveniem un spilventiņiem, gulēja gultā; kāja turējās improvizētā šinā. Seja bija līķa bāla, tajā jautās sāpju un pārdzīvojuma vaibsti. Tomēr visas citas izteiksmes nomāca apjukums — skumju pilns, bērnišķīgs apjukums.

—   Lūdzu, nāciet iekšā,— viņš izdvesa.— Ārsts man pateica .. pateica. . . par Linetu … Es nespēju tam ticēt. Es gluži vienkārši nespēju noticēt, ka tā ir patiesība.

—  Es zinu. Tas ir smags trieciens,'— Reiss sacīja.

—  Ziniet…— Saimons izstomīja,— Žakija to nav darījusi. Esmu pārliecināts, ka tā nav Žakija! Kā liekas, tad pret viņu ir smagas aizdomas, taču viņa to neizdarīja! Viņa … viņa vakarnakt ļbija iedzērusi, pagalam uztraukta, un tāpēc viņa man uzbruka. Bet viņa nekad … nekad neizdarītu slepkavību … aukstasinīgu slepka- 'vību …

—  Neraizējieties, monsieur Doil,— Puaro maigi teica.— Lai kas būtu nošāvis jūsu sievu, mademoiselle de Belfora tā nebija.

Saimons šaubīdamies paraudzījās viņā.

—   Vai tā ir taisnība?

—    Bet, tā kā mademoiselle de Belfora nav vainīga,— Puaro ļlurpināja,— tad varbūt jūs izteiksiet kādu ideju par to, kurš tas varēja būt?

Saimons papurināja galvu. Apjukums viņa sejā kļuva vēl dziļāks. I — Tas ir ārprāts … neiespējami. Izņemot Žakiju, neviens neva- retu gribēt Linetas nāvi.

—   Padomājiet, monsieur Doil! Vai viņai nav ienaidnieku? Vai [nav neviena, kurš turētu uz viņu ļaunu prātu?

Saimons vēlreiz tikpat bezcerīgi papurināja galvu.

—  Tas izklausās gluži fantastiski. Protams, ir Vindlšems. Viņa ķināmā mērā iedeva viņam kurvīti, lai apprecētos ar mani,— bet es nespēju iedomāties, ka tāds pieklājīgs vīrišķis kā Vindlšems varētu [izdarīt slepkavību, turklāt viņš ir simtiem jūdžu attālumā. Tas pats ir ar veco seru Džordžu Vodu. Viņam ir zobs uz Linetu mājas [dēļ — viņam nepatika, kā viņa tur visu pārtaisa; taču viņš ir gaisa gabalu prom, Londonā, turklāt — domāt par viņu slepkavības sakarā putu tīrais neprāts.

—   Paklausieties, monsieur Doil,— Puaro runāja ļoti nopietni.— Pirmajā dienā, kad mēs uzkāpām uz «Kārnākās» klāja, Ēnani ietekmēja maza saruna ar jūsu sievas kundzi. Viņa bija gaužām satraukta — gaužām noraizējusies. Viņa teica — ievērojiet to labi —, Ita visi viņu ienīstot. Viņa teica, ka jūtot bailes un nedrošību, it kā Ikviens visapkārt būtu viņas ienaidnieks.

—    Linetai pamatīgi sabojājās oma, kad viņa ieraudzīja uz klāja [Žakiju. Un man tāpat,— Saimons sacīja.

—   Tas ir tiesa, tomēr neizskaidro šos vārdus pilnīgi. Sacīdama, ka [visapkārt ir ienaidnieki, viņa droši vien pārspīlēja, tomēr viņai prātā bija vairāk nekā viena persona.

—  Varbūt jums taisnība,— Saimons atzina.— Manuprāt, es varu to izskaidrot. Viņu satrauca kāds vārds pasažieru sarakstā.

—   Vārds pasažieru sarakstā? Kurš vārds?

—  Redziet, to viņa man nepateica. Patiesībā es pat neklausījos, kā nākas. Tobrīd lauzīju galvu par visu to būšanu ar Žaklīnu. Cik atceros, Lineta teica kaut ko par kāda plānu izjaukšanu biznesa interesēs, un vēl — ka viņa jūtoties neērti, satikusi kādu, kas tur ļaunu prātu uz viņas ģimeni. Saprotiet, lai gan es pārāk nepārzinu ģimenes vēsturi, tomēr, kā šķiet, Linetas māte biji miljonāra meita. Linetas tēvs bija tikai parasts turīgs cilvēks, taču pēc kāzām, dabiski, sāka spekulēt biržā, vai kā nu to sauc. Un, protami, vairāki cilvēki lauza kaklu. Ziniet, šodien bagātība, rīt renstele.  un es spriežu, ka uz kuģa bija kāds, kura tēvs bija sanīdies ar Linet« tēvu un krietni dabūjis pa pieri. Atminos, ka Lineta teica: «Šausmīgi, ja ļaudis tevi ienīst, pat nepazīstot.»

—  Jā,— Puaro domīgi novilka.—Tas izskaidrotu to, ko viņi sacīja man. Viņa pirmo reizi izjuta sava mantojuma nastu, nevi» priekšrocības. Vai jūs, monsieur Doil, esat pilnīgi pārliecināts, k| viņa neminēja šā vīrieša vārdu?

Saimons noskumis papurināja galvu.

—  Es tiešām nepievērsu tam daudz uzmanības. Tikai noteic «Ak, mūslaikos nevienam vairs nerūp, kas notiek ar paša tēvu. Dz skrien pārāk ātri.» Vai kaut ko tādu.

—  Ach, es gan varētu kādu iztēloties, — dzedri ierunāji Besners. — Uz kuģa noteikti ir kāds aizvainots jauns cii vēks.

—   Jūs domājat Fergusonu?— Puaro vaicāja.

—  Jā. Viņš pāris reižu ir nosodoši izteicies par misis Doilu. pats dzirdēju.

—   Ko mēs varam darīt skaidrības labā?— Saimons jautaja.

—  Pulkvedim Reisam un man jāiztaujā visi pasažieri,— Pua atbildēja.— Kamēr nebūsim dzirdējuši viņu stāstus, nav gudri būv teorijas. Un vēl jau ir kalpone. Viņu vajadzētu izvaicāt vispilj Varbūt mēs tikpat labi varētu to darīt šeit. Monsieur Doila klātbūlj varētu palīdzēt.

—  Jā, tā ir laba doma,— Saimons piekrita.

—   Vai viņa sen bija misis Doilas kalpone?

—  Tikai kopš dažiem mēnešiem.

—  Tikai kopš dažiem mēnešiem!— Puaro iesaucās.

—   Kā, jūs taču nedomāsiet…

—   Vai madame Doilai līdzi bija vērtīgas rotaslietas?

—  Bija viņas pērles,— Saimons sacīja.— Reiz viņa man' teici, ka tās esot četrdesmit vai piecdesmit tūkstošus vērtas.— Vigi nodrebinājās. — Mīļais Dievs, vai jums šķiet, ka šīs sasodītas pērles …

—   Laupīšana ir visai iespējams motīvs,— Puaro sacīja.

— Tomēr — visviens, tas ir tikpat kā neticami… Nu, redzēsim Pasauksim kalponi.

Luīze Buržē bija tā pati spriganā dienvidnieciskā tumšmate, kurn Puaro nesen bija ievērojis.

Patlaban viņa nekādi nebija nosaucama par spriganu. Viņa bija noraudājusies un izskatījās izbijusies. Tomēr viņas sejā varēja saskatīt smalku viltību, kas abus vīriešus vis nenoskaņoja labvēlīgi.

—  Jūs esat Luīze Buržē?

—  Jā, monsieur.

—   Kad jūs pēdējoreiz redzējāt madame Doilu dzīvu?

—   Vakar vakarā, monsieur. Es gaidīju viņu kajītē, lai palīdzētu noģērbties.

—  Cikos tas bija?

—  Mazliet pēc vienpadsmitiem, monsieur. īsti nevaru pateikt. Es palīdzu kundzei noģērbties un tad eju prom.

—  Cik ilgs laiks tam bija vajadzīgs?

—  Desmit minūtes, monsieur. Kundze bija nogurusi. Viņa lika, lai es promejot nodzēšu gaismu.

—   Un ko jūs darījāt, kad bijāt atstājusi viņu?

—   Devos uz savu kajīti, monsieur, uz apakšējā klāja.

—  Un vairāk jūs nedzirdējāt un neredzējāt neko, kas varētu mums palīdzēt?

—   Kā lai es to būtu varējusi, monsieur?

—  Tas, mademoiselle, jāzina jums, nevis mums,— Puaro atcirta.

Viņa zagšus uzmeta viņam greizu skatienu.

—   Bet, monsieur, es nekur nebiju ne tuvumā … Ko gan es būtu varējusi redzēt vai dzirdēt? Es biju uz apakšējā klāja. Mana kajīte nat ir otrā pusē kuģim. Nebija iespējams neko dzirdēt. Dabiski, ja es nespētu iemigt, ja būtu uzkāpusi pa kāpnēm augšā, tad varbūt būtu Redzējusi šo slepkavnieku, šo briesmoni ieejam vai izejam pa kundzes kajītes durvīm, bet tagad …

Viņa lūdzoši izstiepa rokas pret Saimonu.

—  Monsieur, es lūgšus lūdzu — jūs redzat, kas notiek? Ko es varu pateikt?

—   Mīļo meitenīt,— Saimons asi uzsauca,— neesiet jel muļķe! Neviens nedomā, ka jūs būtu ko redzējusi vai dzirdējusi. Ar jums viss būs kārtībā. Es par jums parūpēšos. Neviens jūs neapsūdz.

—   Monsieur ir ļoti laipns,— Luīze nočukstēja un nolaida plakstiņus.

—   Tātad, cik mēs saprotam, jūs neko neesat ne redzējusi, ne dzirdējusi?— Reiss nepacietīgi noprasīja.

—  Tā es teicu, monsieur.

—     Un jūs nezināt nevienu, kas varētu turēt ļaunu prātu uz jūsu 'kundzi?

Par pārsteigumu saviem klausītājiem, Luīze sparīgi pamāja ar galvu.

—   Ka nu ne. Zinu gan. Uz šo jautājumu es no visas sirds varu atbildēt — jā.

—   Jūs domājat mademoiselle de Belforu?— Puaro jautāja.

—   Protams, viņu. Taču ne jau par viņu es runāja. Uz šā ku^ bija vēl kāds cits, kuram kundze nepatika, kurš bija ļoti noskaiti« par to, kā kundze bija viņu apvainojusi.

—  Žēlīgais Dievs!— Saimons iesaucās.— Ko tas viss nozīmē?

Luīze turpināja runāt, joprojām bezgala sparīgi un izteiksmij

madama ar galvu.

—  Jā, jā, jā, tā ir, kā es saku! Tas attiecas uz kundzes agrak kalponi — manu priekšgājēju. Bija kāds vīrietis, mašīnists uz šā ku^ kurš gribēja viņu precēt. Un mana priekšgājēja — viņu sauc Marija — būtu piekritusi. Taču madame Doila ievāca ziņas atklāja, ka šim Flītvudam jau ir sieva — krāsainā, saprotiet, no zemes. Viņa bija atgriezusies pie saviem radiem, bet viņi vēl arvi skaitījās precējušies, saprotiet. Ta nu kundze visu izstāstīja Mari un Marija bija ļoti nelaimīga un Flītvudu vairs ne redzēt negribēj Bet šitais Flītvuds, viņš pārskaitās un, uzzinājis, ka madame Doi agrāk bijusi mademoiselle Lineta Ridžveja, pateica man, ka labp ņemtu un nogalētu viņu! Viņas iejaukšanās sapostījusi viņam dzīvi, viņš sacīja.

Luīze triumfējoši apklusa.

—  Tas ir interesanti,— Reiss novilka.

Puaro pievērsās Saimonam.

—   Vai jūs to zinājāt?

—   Man nebija ne jausmas,— Saimons atteica nepārprota vaļsirdībā.— Šaubos, vai Lineta vispār zināja, ka šis virs ir uz ku To gadījumu viņa droši vien bija pilnīgi aizmirsusi.

Viņš strauji pagriezās pret kalponi.

—   Vai jūs kaut ko par to sacījāt misis Doilai?

—   Nē, monsieur, protams, ka ne.

—   Vai jums kaut kas zināms par jūsu kundzes pērlēm?— PuarO iejautājās.

—   Par pērlēm?— Luīze iepleta acis.— Vakar tās bija viņai ap kaklu.

—   Vai jūs tās redzējāt, kad viņa devās pie miera?

—  Jā, monsieur.

—   Kur viņa tās nolika?

—  Sev blakus uz galdiņa, kā vienmēr.

—   Un tur jūs tās pēdējoreiz redzējāt?

—  Jā, ser.

—   Vai šorīt jūs tās pamanījāt?

Meitenes sejā iezagās bailes.

—      Mon Dieu! Es pat nepaskatījos. Piegāju pie gultas un ie- \

raudzīju .. . ieraudzīju kundzi; tad iekliedzos, metos arā pa durvīm un noģību.

Erkils Puaro palocīja galvu.

— Jūs nepaskatījāties. Toties manas acis ievēro visu, un šorīt uz galdiņa līdzās gultai nekādu pēr|u nebija.

14

Erkila Puaro novērojums nebija maldīgs. Uz galdiņa pie Linetas Doilas gultas pērļu nebija.

Luīze Buržē saņēma rīkojumu pārmeklēt Linetas mantas. Pēc viņas domām, tur viss bija kartībā. Pazudušas bija vienigi pērles.

Kad viņi izgāja no kajītes, ārpusē jau gaidīja stjuarts, lai pavēstītu, ka smēķējama istabā uzklāts brokastu galds.

Ejot gar bortu, Reiss apstājās, lai paskatītos pār reliņiem.

—   A! Redzu, ka jums radusies kāda ideja, mans draugs.

—   Jā. Kad Fantorps pieminēja, ka itin ka esot dzirdējis plunkšķi, man pēkšņi ienāca prātā, ka arī mani vakarnakt pamodināja ūdens šļaksts. Pilnīgi iespējams, ka noziedznieks pēc slepkavības pārmetis pistoli pār bortu.

—   Mans draugs, vai jūs tiešām domājat, ka tas ir iespējams?— Puaro lēnām jautāja.

Reiss paraustīja plecus.

—  Tas ir tikai minējums. Galu galā kajītē pistoles nebija. Es to meklēju pašu pirmo.

—   Visviens,— Puaro sacīja,— nav ticams, ka tā būtu pārmestā pār bortu.

—   Kur tad tā ir?— Reiss noprasīja.

—  Ja tās nav madame Doilas kajītē,— Puaro domīgi atbildēja, — tad, loģiski, ir vēl tikai viena vienīga vieta, kur tā varētu būt.

—   Un tas ir?

—   Mademoiselle de Belforas kajītē.

—  Jā. Saprotams …— Reiss gausi noteica.

Viņš pēkšņi apklusa.

—   Viņas pašlaik nav kajītē. Vai neiesim un nepaskatīsimies?

Puaro papurināja galvu.

—   Nē, mans draugs, tas būtu pārsteidzīgi. Varbūt tā vēl nav tur nolikta.

—   Bet ja nu nekavējoties pārmeklētu visu kuģi?

—  Tādējādi mēs atklātu savas kārtis. Mums jādarbojas ar lielu piesardzību. Mūsu stāvoklis šobrīd ir ļoti delikāts. Pārrunāsim situāciju pie brokastīm.

Reiss piekrita. Abi iegāja smēķējamā istabā.

—   Tā,— Reiss iesāka, ieliedams sev tasē kafiju,— mums ir divi skaidri pavedieni. Pazudušās pērles. Un šis cilvēks, Flītvuds. Kas attiecas uz pērlēm, tad tās it kā norāda uz laupīšanu, taču … es nezinu, vai jūs man piekritīsiet .. .

—   Bet vai tam nebija izraudzīts dīvains brīdis?— Puaro aši pavaicāja.

—  Tieši tā. Ja pērles nozagtas šādā brīdī, tad taču tiks sīki pārmeklēts ikviens cilvēks uz kuģa. Kā gan zaglis varētu cerēt, ka izspruks sveikā ar savu laupījumu?

—   Viņš varētu izkāpt krastā un pārdot tās.

—   Krastā vienmēr atrodas kuģu kompānijas apsardze.

—  Tad tas nav iespējams. Vai slepkavība tikusi pastrādāta, lai novērstu uzmanību no laupīšanas? Nē, tas ir bezjēdzīgi; tas ir pilnīgi neapmierinoši. Bet ja nu madame Doila pamodās un pieķēra zagli?

—   Un tāpēc zaglis viņu nošāva? Bet viņa ir nošauta miegā.

—  Tātad arī tam nav jēgas . .. Zināt, man ir tāda maza ideja par šīm pērlēm … un tomēr … nē — tas nav iespējams. Jo, ja mana ideja būtu pareiza, pērles nebūtu pazudušas. Sakiet, ko jūs nodomājāt par kalponi?

—   Es prātoju,— Reiss lēni sacīja,— vai viņa zina vairāk, nekā izpauž.

—   A, arī jums palika tāds iespaids.

—  Tā nu nav nekāda jaukā meiča,— Reiss piezīmēja.

Erkils Puaro pamāja.

—  Jā, viņai es vis neuzticos.

—   Jums šķiet, ka viņa saistīta ar slepkavību?

—   Nē, to es neteiktu.

—  Tad — ar pēr[u zādzību?

—  Tas ir ticamāk. Pie madame Doilas viņa ir strādājusi pavisam neilgu laiku. Viņa varētu piederēt pie kādas bandas, kura specializējusies dārglietu laupīšanā. Tādos gadījumos bieži atrodas kāda kalpone ar lieliskām ieteikuma vēstulēm. Diemžēl mums nav iespējams meklēt informāciju šai jomā. Un tomēr — tāds izskaidrojums mani īsti neapmierina . .. Sīs pērles — ah, sacrē[26], manai mazajai idejai jābūt pareizai. Bet neviens jau nebūtu tik traks .. .

Viņš apklusa.

—   Un tas Flītvuds?

—   Mums viņš jāizvaicā. Var būt, ka atrisinājums ir tur. Ja Luīzes Buržē stāsts ir patiess, tad viņam bija skaidrs motīvs atriebībai. Viņš varēja noklausīties scēnu starp Žaklīnu un monsieur Doilu un, kad viņi atstāja salonu, ieskriet iekšā, un paņemt ieroci. Jā, tas viss ir itin iespējams. Un šis «Ž», uzšņāpts ar asinīm. Arī tas saskanētu ar vienkāršu, robustu raksturu.

—   Tātad viņš ir tieši tas, ko mēs meklējam?

—   Jā .. . tikai …— Puaro paberzēja degunu un, viegli saviebdai mies, sacīja:— Redziet, es atzīstu pats savas vājības. Par mani ir teikuši, ka man patīkot sarežģīt lietas. Šis atrisinājums, ko jūs piedāvājat,— tas ir pārāk vienkāršs, pārāk viegls. Es nespēju izjust, ka tā patiesi būtu noticis. Tomēr tas var būt arī tīrais aizspriedums no manas puses.

—   Nu, tad labāk paaicināsim to zelli šurp.

Reiss pazvanīja stjuartam un deva rīkojumu. Tad iejautājās:

—   Vai ir vēl citas iespējas?

—   Daudz, mans draugs. Ir, piemēram, aizbildnis no Amerikas.

—   Peningtons?

—   Jā, Peningtons. Šeit nesen norisinājās savāda maza ainiņa.

Viņš atstāstīja notikušo Reisam.

—   Jūs redzat — tas ir ar savu nozīmi. Madame gribēja pirms parakstīšanas izlasīt visus dokumentus. Tāpēc viņš atrunājās, ka( nokārtos to citreiz. Un tad viņas vīrs izteica ļoti zīmīgus vārdus.

—   Kādus?

—   Viņš teica: «Es nekad neko nelasu. Parakstos tur, kur man liek.» Jūs aptverat, cik tas ir svarīgi. Un arī Peningtons aptvēra. Es tol redzēju pēc viņa acīm. Viņš paskatījās uz Doilu tā, it kā prātā nupat būtu iešāvusies pilnīgi jauna ideja. Iztēlojieties, mans draugs, ka jūs' esat k|uvis par ārkārtīgi bagāta cilvēka meitas aizbildni. Varbūt jūsl izmantojat šo naudu biržas spekulācijām. Es zinu, tā notiek visos, detektīvromānos — taču par to raksta arī avīzēs. Tā gadās, mans draugs, tā gadās. ,

—  To es neapstrīdu,— Reiss sacīja.

—   Varbūt vēl ir atlicis laiks, lai novērstu iztrūkumu, spekulējot uz labu laimi. Jūsu aizbilstamā nav sasniegusi pilngadību. Un tad — viņa apprecas! Vienā acumirklī kontrole no jūsu rokām pāriet viņējās! Katastrofa! Taču ir vēl izdevība. Viņai ir medusmēnesis. Varbūt viņa bezrūpīgi izturēsies pret darījumiem. Nejaušs papīrs, iejaukts starp citiem, parakstīts, iepriekš neizlasot… Taču Lineta Doila nebija tāda. Lai medusmēnesis kur medusmēnesis, bet viņa bija lietišķa sieviete. Un tai brīdī viņas vīrs izmet kādu piezīmi, un izmisušajam cilvēkam, kurš meklē izeju no sabrukuma, rodas jauna ideja. Ja Lineta Doila nomirtu, īpašumu mantotu viņas vīrs — un ar viņu varētu viegli tikt galā, Saimons būtu tīrais bērns tik izmanīga cilvēka rokās, kāds ir Endrjū Peningtons. Mon cher[27] pulkvedi, kad es jums saku, es redzēju, ka šī doma pazibēja Endrjū Peningtona prātā. «Ja vien tas būtu Doils, ar kuru man jākārto darījumi …» Lūk, ko viņš domāja.

—   Ļoti iespējams, man liekas,— Reiss pavēsi noteica,— taču jums nav pierādījumu.

—   Diemžēl nav.

—   Tad vēl ir jaunais Fergusons,— Reiss turpināja.— Viņš izrunājās pietiekami nikni. Es jau nespriežu pēc runāšanas. Tomēr viņš varētu būt tas, kura tēvu izputināja vecais Ridžvejs. Varbūt tāds arguments ir mazliet pievilkts aiz matiem, tomēr iespējams. Ļaudis dažkārt mēdz perināt naidu vecu pārestību dēļ.

Brīdi paklusējis, viņš piebilda:

—   Un vēl ir mans zellis.

—  Jā, vēl ir «jūsu zellis», kā jūs viņu dēvējat.

—   Viņš ir slepkava,— Reiss sacīja.— To mēs zinām. Tomēr es nesaprotu, kā viņš varētu būt sadūries ar Linetu Doilu. Abu orbītas nekādi nesaskaras.

—  Ja vien madame Doila nejauši neieguva pierādījumus par viņa identitāti,— Puaro lēnām noteica.

—   Var jau būt, tomēr tas šķiet visai neiespējami.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

—   Ahā, tur nāk mūsu šķietamais bigāmists.

Flītvuds bija liela auguma un iecirtīga izskata vīrs. Iegājis telpā, viņš neuzticīgi nopētīja Puaro un Reisu. Puaro pazina viņā cilvēku, kuru bija pamanījis sarunājamies ar Luīzi Buržē.

—  Jūs gribējāt mani redzēt?— Flītvuds aizdomu pilnā balsī noprasīja.

—  Gribējām gan,— Reiss apstiprināja.— Jūs droši vien zināt, ka pagājušā naktī uz šā kuģa izdarīta slepkavība?

Flītvuds pamaja.

—   Un, domājams, patiesība ir tas, ka jums bija iemesls just dusmas pret sievieti, kura tika nogalināta.

Flītvuda acīs uzzibsnīja satraukums.

—   Kas jums to teica?

—   Jūs uzskatījat, ka misis Doila ir iejaukusies jūsu un kādas jaunas sievietes attiecībās.

—  Es zinu, kas jums to pateica,— tā melīgā franču padauza. Viņa, tā skuķe, melo, ka ausis kust.

—  Tomēr šis stāsts, kā izrādās, ir patiess.

—  Tie ir nekrietni meli!

—   Jūs to apgalvojat, lai gan vēl nezināt, par ko ir runa.

Bija trāpīts mērķī. Viņš pietvīka un norija siekalas.

—  Tā taču ir taisnība, ka jūs grasījāties precēt meiteni, vārdā Marija, un ka viņa atteicās no jums, uzzinājusi, ka jūs jau esat precēts virs?

—   Kas viņai tur bija par daļu?

—   Jūs gribat sacīt — kas par da|u tur bija misis Doilai? Nu, ziniet, divsievība ir divsievība.

—  Tā jau nemaz nebija. Es te apprecēju vienu no vietējām. Mums nesaskanēja. Viņa aizgāja atpakaļ pie savējiem. Neesmu viņu redzējis gadus sešus.

—  Tomēr jūs bijāt precējušies.

Vīrietis klusēja. Reiss turpināja:

—   Misis Doila jeb mis Ridžveja, kā viņu toreiz sauca, to visu izdibināja?

—   Jā gan, velns lai viņu parauj! Bāž savu degunu, kur neviens nav lūdzis. Ar Mariju es apgājos labi. Nez ko būtu viņas labā izdarījis. Un par to otro viņa Šāvu mūžu nebūtu dabūjusi zināt, ja ne šitā viņas uzplijīgā jaunā dāma. Jā, un pateikšu arī — man bija dusmas uz to dāmu, un es jutos tīri nikns, kad ieraudzīju viņu uz kuģa — vienās pērlēs un briljantos, tāda kundze, ka vai nu, pat neiedomāsies, ka sabojājusi kādam visu dzīvi! Jā, nikns es biju gan, bet, ja jūs domājat, ka es esmu nešķīsts slepkava — ja jūs domājat, ka es aizgāju un ar ieroci nošāvu viņu, nu, tad tie ir sasodīti meli! Neesmu ne pirkstu viņai piedūris. Tīrā Dieva patiesība.

Viņš apklusa. Pār seju plūda sviedri.

—   Kur jūs bijāt pagājušajā naktī starp pulksten divpadsmitiem un diviem?

—   Krācu savā guļamtīklā, un mans pārinieks jums to apliecinās.

—   Paskatīsimies,— Reiss teica. Ar īsu galvas mājienu viņš lika saprast, ka Flītvuds var iet prom. Ar to pietiks.

—   Eh bienl— Puaro ievaicājās, kad aiz Flītvuda bija aizvērušās durvis.

Reiss paraustīja plecus.

—   Stāsta itin sakarīgi. Nervozē, protams, taču ne pār mēru. Mums būs jāpārbauda viņa alibi — lai gan man nešķiet, ka tas būs izšķirīgais. Viņa pārinieks droši vien bija aizmidzis, un šis varēja klusiņām aiziet un pārnākt, ja vien gribēja. Viss atkarīgs no tā, vai viņu ir redzējis vēl kāds.

—   Jā, par to būs jāapvaicājas.

—   Manuprāt, nākamais,— Reiss sacīja,— ir tas, vai kāds ir dzirdējis kādu troksni, kas ļautu mums noskaidrot nozieguma izdarīšanas laiku. Besners apgalvo, ka tas noticis starp divpadsmitiem un diviem. .Liekas, ir pamats domāt, ka jel kāds no pasažieriem būs dzirdējis šāvienu — pat, ja nesaprata, kas tā par skaņu. Es pats neko tādu nedzirdēju. Un jūs?

Puaro papurināja galvu.

—   Es gulēju kā āpsis. Un nedzirdēju neko — itin neko. Gulēju tik cieši, itin kā būtu sazāļots.

—      Žēl,— Reiss teica.— Nu, cerēsim, ka mums cik necik paveik

sies ar tiem, kuru kajītes ir labā borta pusē. Ar Fantorpu esam izrunājušies. Nākamie ir Alertoni. Aizsūtīšu stjuartu viņiem pakaļ.

Telpā strauji ienāca misis Alertone. Viņa bija ģērbusies gaišpelēki svītrotā zīda kleitā. Sejā jautās bēdas.

—  Tas ir pārāk šausmīgi,— viņa ierunājās, apsēzdamās krēslā, ko viņai bija atnesis Puaro.— Es tikpat kā nespēju tam ticēt. Šī jaukā būtne, kam visa dzīve bija priekšā,— mirusi. Es gandrīz jūtu, ka nespēju tam ticēt.

—   Es saprotu, kā jūs jūtaties, madume,— Puaro līdzcietīgi sacīja.

—   Priecājos, ka jūs esat uz kuģa,— misis Alertone vaļsirdīgi ieminējās.— Jūs spēsiet izdibināt, kurš to izdarījis. Cik labi, ka tā nav tā nabaga nelaimīga meitene.

—  Jūs domājat mademoiselle de Belforu. Kas jums teica, ka to nav izdarījusi viņa?

—   Kornēlija Robsone,— misis Alertone ar biklu smaidu atbildēja.— Ziniet, viņu tas ir gluži satriecis. Varbūt tas ir vienīgais satraucošais notikums, kas viņai jel kad atgadījies, un varbūt vienīgais satraucošais notikums, kas viņai vispār atgadīsies. Bet viņa, tik jauka būdama, ir šausmīgi nokaunējusies par to, ka izbauda notiekošo. Viņai šķiet, ka no viņas puses tas esot briesmīgi.

Misis Alertone paskatījās uz Puaro un piebilda:

—   Bet man nevajadzētu pļāpāt. Jūs gribat uzdot man jautājumus.

—  Ja jūs atļausiet. Madame, cikos jūs devāties pie miera?

—   Tūliņ pēc pusvienpadsmitiem.

—   Un vai jūs iemigāt uzreiz?

—   Jā. Biju samiegojusies.

—   Un vai naktī jūs kaut ko dzirdējāt — vispār kaut ko?

Misis Alertone sarauca uzacis.

—   Jā, manuprāt, es dzirdēju plunkšķi un kādu skrienam — vai arī bija otrādi? Skaidri neatceros. Man bija tāda miglaina iedoma, ka jūras vidū kāds parkritis pār bortu — sapnī, saprotiet —, un tad es pamodos un ieklausījos, taču viss palika klusu.

—   Vai jūs zināt, cikos tas bija?

—   Nē, baidos, ka ne. Bet diezin vai tas notika pārāk ilgi pēc tam, kad biju iemigusi. Tas ir — apmēram pirmajā stundā pēc tam.

—   Diemžēl, madame, tas nav pārāk noteikti.

—  Jā, protams. Es taču nevaru mēģināt uzminēt, ja patiesībā man par to nav ne jausmas?

—   Un tas ir viss, ko jūs, madame, varat mums pateikt?

—   Par nožēlošanu, jā.

—   Vai kādreiz agrāk jūs bijāt satikusies ar madame Doilu?

—   Nē, bet Tims gan. Un es daudz biju dzirdējusi par viņu — no mūsu radinieces, Džoannas Sautvudas, taču pirmo reizi es ar misis Doilu sarunājos tikai Asuānā.

—    Man ir vēl viens jautājums, madame, ja atvainosiet mani par ļl šo taujāšanu.

Misis Alertone, vāri smaidīdama, nočukstēja:

—   Kā es priecātos par kādu nediskrētu jautājumu!

—   Runa ir, lūk, par ko. Vai jūs vai jūsu ģimene kādreiz ir cietusi i finansiālus zaudējumus madame Doilas tēva, Meliša Ridžveja, darbibas dēļ? ļ

Misis Alertone izskatījās pilnīgi pārsteigta.

—   Ak, nē! Ģimenes naudas lietas nekad nav cietušas, ja nu | vienīgi no procentu samazināšanās . .. Ziniet, viss tagad dod mazākus procentus nekā kādreiz. Nekādu nabadzības drāmu mēs nekad neesam piedzīvojuši. Mans vīrs atstāja ļoti maz naudas, taču šo | mantojumu es vēl āizvien esmu saglabājusi, kaut arī tas vairs neienes tik daudz, cik agrāk.

—   Pateicos jums, madame. Varbūt jūs palūgtu savu dēlu atnākt [' pie mums.

Kad pie Tiinp iegāja māte, viņš bezrūpīgi sacīja:

—   Pārbaudījums garām? Tagad mana kārta! Ko tad viņi tev jautāja? I

—   Tikai to, vai es pagājušā naktī esmu ko dzirdējusi,— misis Alertone atteica.— Un es nelaimīgā kārtā nedzirdēju itin neko. ' Nevaru iedomāties, kāpēc tā. Galu galā Linetas kajīte ir aiznākamā pēc manējās. Manuprāt, man visādā ziņā būtu vajadzējis dzirdēt šāvienu. Bet nu gan ej, Tim, viņi tevi gaida.

Timām Alertonam Puaro atkārtoja savu iepriekšējo jautājumu.

—   Gulēt es aizgāju agri, apmēram pusvienpadsmitos,— Tims atbildēja.— Mazliet palasīju. Gaismu izdzēsu tūliņ pēc vienpadsmi- I tiem.

—   Vai pēc tam jūs kaut ko dzirdējāt?

—   Dzirdēju vīrieša balsi novēlam labunakti — manuprāt, kaut kur netālu.

—  Tur es novēlēju labunakti misis Doilai,— Reiss paskaidroja.

—   Jā. Tad es aizmigu. Un vēlāk saklausīju, ka izcēlās kņada, 1 kāds sauca Fantorpu, cik atceros.

—  Tā bija mademoiselle Robsone, izsteigusies no skatu salona.

—   Jā, tā laikam bija. Un tad atskanēja daudz dažādu balsu. Un tad kāds skrēja pa klāju. Tad noplunkšķēja ūdens. Tad es dzirdēju veco Besneru dārdinām: «Tagad uzmanīgi!» un: «Ne par strauju!».

—   Jūs dzirdējāt plunkšķi?

—   Nu, kaut ko tamlīdzīgu.

—   Vai jūs esat pārliecināts, ka tas, ko jūs saklausījāt, nebija I

šāviens?

—   Jā, man šķiet, tā varēja būt… es dzirdēju korķa paukšķi. Varbūt tas bija šāviens. Šļakstu es varēju iztēloties, sasaistījis priekšstatu par korķi ar priekšstatu par glāzē līstošu šķidrumu . ..

Atceros, ka neskaidri nodomāju — sācies tāds kā saviesīgs vakars, un vēlējos, kaut jel visi vāktos gulēt un apklustu.

—   Vai pēc tam notika vēl kaut kas? Tims padomāja.

—   Vienīgi Fantorps rībinājās pa savu kajīti turpat blakus manējai. Man jau likās — viņš nemūžam neaizies gulēt.

—   Un pēc tam?

Tims paraustīja plecus.

—   Pēc tam — aizmirstība.

—   Vairāk jūs neko nedzirdējāt?

—   Itin neko.

—   Paldies jums, monsieur Alerton. Tims piecēlās un atstāja kajīti.

15

Reiss domīgi pētīja «Kārnākās» pastaigu klāja plānu.

—   Fantorps, jaunais Alertons, misis Alertone. Tad tukšā — Saimona Doila kajīte. Un kas mīt otrā pusē misis Doilai? Vecā amerikāņu dāma. Ja kāds kaut ko ir dzirdējis, tad pirmām kārtām viņa. Ja viņa ir pamodusies, tad labāk aicināsim viņu šurp.

Telpā ienāca mis van Shijlere. Šai rītā viņa izskatījās vēl vecāka un dzeltenāka nekā parasti. Mazajās, tumšajās acīs vīdēja indes pilna nepatika.

Reiss piecēlās un paklanījās.

—   Mēs ļoti atvainojamies par traucējumu, mis van Shijlere. Ļoti laipni no jums. Lūdzu, sēdieties.

—   Man nepavisam nepatīk, ka esmu te iejaukta,— mis van Shijlere asi atteica.— Tas mani dziļi aizvaino. Es nevēlos nekādā veidā būt saistīta ar šo — hin — gaužām netīkamo notikumu.

—   Protams, protams. Es nupat ieminējos monsieur Puaro, ka būs labāk, ja mēs iespējami ātrāk dzirdēsim jūsu liecību, lai pēc tam jūs vairs nevajadzētu apgrūtināt.

Mis van Shijlere uzmeta Puaro skatienu, kurā pavīdēja kaut kas līdzīgs labvēlībai.

—   Priecājos, ka jūs abi saprotat manas jūtas. Pie šādām lietām es nepavisam neesmu pieradusi.

—   Bez šaubām, mademoiselle,— Puaro mierinoši atsaucās. — Tieši tāpēc mēs gribam atsvabināt jūs no šīs nepatīkamās situācijas iespējami ātri. Tātad — cik bija pulkstenis, kad jūs vakar vakarā devāties pie miera?

—   Mans parastais laiks ir pulksten desmit. Vakar vakarā es diezgan stipri novēlojos, jo Kornēlija Robsone bija tik nevērīga, ka lika man gaidīt.

—   Tr'es bien, mademoiselle.[28] un ko jūs dzirdējāt, kad bijāt devusies gulēt?

—   Man ir ļoti trausls miegs,— mis van Shijlere pavēstīja.

—   A mer^eille\[29] Šai gadījumā tā ir tīrā laime.

—   Mani pamodināja tā visai bezkaunīgā jaunā sieviete, misis Doilas kalpone, kura sacīja «Bonne nuit, madame»[30] tādā balsī, kuru es nosauktu par nevajadzīgi skaļu.

—   Un pēc tam?

—   Es atkal iemigu. Pamodos ar sajūtu, ka manā kajītē kāds ir, taču tad sapratu, ka šis kāds iegājis blakuskajītē.

—   Madame Doilas kajītē?

—   Jā. Pēc tam es sadzirdēju soļus uz klāja un ūdens plunkšķi.

—   Vai jūs nezināt, cikos tas notika?

—   Laiku varu pateikt jums precīzi. Bija desmit minūtes pari vieniem.

—  Jūs esat paf to pārliecināta?

—  Jā. Es ieskatījos mazajā pulkstenīti, kurš stāv uz galdiņa līdzās manai gultai.

—   Vai šāvienu jās nedzirdējāt?

—   Nē, neko tamlīdzīgu.

—   Bet varbūt tas bija šāviens, kas jūs pamodināja?

Mis van Shijlere apsvēra jautājumu, piešķiebusi galvu un visai atgādinādama krupi.

—  Tā varētu būt,— viņa diezgan īdzīgi atzina.

—   Un jums nav ne jausmas, kas varēja radīt plunkšķi, kuru jūs dzirdējāt?

—   Kā nu ne — to es skaidri zinu.

Pulkvedis Reiss modri pacēla galvu.

—   Jūs zināt?

—   Noteikti. Man nepatika tie zaglīgie soļi. Es piecēlos un piegāju pie kajītes durvīm. Pār reliņiem bija pārliekusies mis Oterberna. Viņa tikko bija iemetusi kaut ko ūdenī.

—   Mis Oterberna?— Reisa balsī skanēja patiess pārsteigums.

—   Jā.

—   Jūs esat pilnīgi droša, ka tā bija mis Oterberna?

—   Es skaidri redzēju viņas seju.

—   Un jūs viņa neredzēja?

—   Nedomāju vis.

Puaro paliecās uz priekšu.

—Un kā izskatījās viņas seja, mademoiselle?

—   Viņa bija stipru emociju pārņemta.

Reiss un Puaro pārmija ašu skatienu.

—   Un tālāk?— Reiss mudināja.

—   Mis Oterberna aizgāja uz kuģa pakaļgalu, bet es atgriezos gultā.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca pārvaldnieks. Rokā viņš turēja slapju vīstokli.

—   Mēs to atradām, pulkvedi.

Reiss paņēma vīstokli. Kārtu pēc kārtas viņš attina izmirkušo samtu. No tā izkrita rupjš, blāvi sārtiem traipiem klāts mutauts, kurā bija ievīstīta maza pistole ar perlamutra spalu.

Reiss uzmeta Puaro skatienu, kurā jautās tāds kā ļauni priecīgs triumfs.

—   Redziet nu,— viņš teica,— mana doma bija pareiza. Pistole tika pārsviesta pār bortu.

Viņš izstiepa roku ar pistoli plaukstā.

—   Ko jūs teiksiet, monsieur Puaro? Vai tā ir tā pati pistole, kuru jūs tovakar redzējāt pie viesnīcas «Katarakta»?

Puaro rūpīgi nopētīja ieroci; pēc tam klusi teica:

—   Jā, tā pati. Tas pats ornaments, un arī iniciāļi — Z. B. Tas ir article de luxe[31], ļoti sievišķīgs izstrādājums un tomēr — nāvējošs ierocis.

—   Divdesmit otrais kalibrs,— Reiss nomurmināja. Viņš izvilka aptveri.— Izšautas divas lodes. Jā, nekādu lielu šaubu te nevar būt.

Mis van Shijlere zīmīgi ieklepojās.

—   Un kā ir ar manu apmetni?— viņa noprasīja.

—   Ar jūsu apmetni, mademoiselle?

—   Jā — tas tur ir mans samta apmetnis.

Reiss pacēla slapjo drānas vīstokli.

—  Tas ir jūsu, mis van Shijlere?

—  Saprotams, ka mansl— vecā dāma nošņāca.— Vakar vakarā es nevarēju to atrast. Un visiem jautāju, vai kāds nav to redzējis.

Puaro jautājoši paskatījās uz Reisu, un pulkvedis piekrizdams viegli palocīja galvu.

—   Kur jūs to redzējāt pēdējo reizi, mis van Shijlere?

—   Vakar vakarā tas bija man līdzi salonā. Kad posos uz kajīti, lai ietu pie miera, apmetni nekur vairs nevarēju atrast.

—   Vai jūs saprotat, kam tas ticis izmantots?— Reiss klusu jautāja. Viņš izpleta apmetni, ar pirkstu norādīdams uz apsvilumu un dažiem nelieliem caurumiem.— Slepkava ietina tajā pistoli, lai klusinātu šāviena troksni.

—   Kāda nekaunība!— mis van Shijlere strupi noteica. Viņas sažuvušajos vaigos sakāpa sārtums.

—   Es priecāšos, mis van Shijlere,— Reiss turpināja,— ja jūs pastāstīsiet, cik lielā mērā agrāk bijāt pazīstama ar misis Doilu.

—   Es viņu agrāk nepazinu.

—  Taču bijāt par viņu dzirdējusi?

—   Protams, es zināju, kas viņa ir.

—  Bet vai jūsu ģimenes nebija pazīstamas savā starpā?

—   Mūsu dzimta vienmēr ir lepojusies ar savu sevišķo stāvokli, pulkvedi Reis. Manai dārgajai mātei savu mūžu nebūtu nācis prātā apciemot kādu no Harcu dzimtas, kuri, ja nerēķina viņu bagātību, bija pilnīgas nulles.

—   Vai tas ir viss, kas jums sakāms, mis van Shijlere?

—   Pie teiktā man nekas nav piebilstams. Lineta Ridžveja izauga Anglijā, un es nebiju viņu redzējusi, pirms uzkāpu uz šā kuģa.

Viņa piecēlās. Puaro atvēra viņai durvis, un viņa izsoļoja

ārā.

Abu vīriešu skatieni sastapās.

—  Tāds nu ir viņas stāsts,— Reiss sacīja,— un pie tā viņa turēsies! Var jau būt, ka tā ir patiesība. Nezinu. Bet — Rozālija Oterberna? To nu es nebiju gaidījis.

Puaro itin kā pārsteigumā nogrozīja galvu. Tad ar spēju blīkšķi uzsita ar plaukstu pa galdu.

—   Bet tam nav nekādas jēgas!— viņš iesaucās.— Nom (Tun nom ctun nom! Tam nav jēgas.

Reiss paskatījās uz viņu.

—   Ko tieši jūs domājat?

—   Es domāju, ka līdz zināmam punktam mūsu ceļš ir ļoti viegls. Kāds gribēja nogalināt Linetu Doilu. Kāds vakar vakarā noklausījās scēnu salonā. Kāds tur iezagās un paņēma pistoli — Žaklīnas de Belforas pistoli, atcerieties. Kāds nošāva Linetu Doilu ar šo pistoli un uzrakstīja uz sienas burtu «Ž» … Viss ir tik skaidrs, vai ne? Viss norāda uz to, ka slepkava ir Žaklīna de Belfora. Un ko noziedznieks dara pēc tam? Vai viņš atstāj pistoli — Žaklīnas de Belforas pistoli — tā, lāi to varētu atrast jebkurš? Nē, viņš — vai viņa — izmet pistoli, šo īpaši apsūdzošo lietisko pierādījumu, pār bortu. Kādē], mans draugs, kādē|?

Reiss nogrozīja galvu.

—  Tas ir savādi.

—  Tas ir vairāk nekā savādi — tas ir neiespējami!

—   Iespējami gan, ja jau tas ir noticis!

—   Es nedomāju to. Es gribu teikt, ka neiespējama ir notikumu secība. Kaut kas tur nav kārtībā.

16

Pulkvedis Reiss ziņkārīgi paraudzījās uz savu kolēģi. Viņš cienīja — un ne bez pamata — Erkila Puaro prātu. Taču patlaban viņš nespēja sekot Puaro domu gaitai. Tomēr nekādus jautājumus Reiss neuzdeva. Viņš reti uzdeva jautājumus. Toties jo lietišķi devās uz priekšu.

—   Kas mums jādara tagad? Jāizvaicā Oterbernu meitene?

—  Jā, tas varētu mums palīdzēt tikt mazliet tālāk.

Rozālija Oterberna ienākot izskatījās visai nelaipna. Viņa nepavisam nelikās esam nervoza vai nobijusies — tikai neapmierināta un saīgusi.

—   Nu,— viņa noprasīja,— kas noticis?

Runasvīrs bija Reiss.

—   Mēs izmeklējam misis Doilas nāves apstākļus,— viņš paskaidroja.

Rozālija pamāja.

t— Vai jūs nepastāstītu man, ko darījāt vakar vakarā?

Rozālija brīdi padomāja.

—   Mēs ar māti gulēt aizgājām agri — pirms vienpadsmitiem. Neko īpašu mēs nedzirdējām, tikai kaut kādu kņadu pie doktora Besnera kajītes. Dzirdēju dārdam tā vācu večuka balsi. Par notikušo es, protams, uzzināju tikai šorīt.

—   Vai jūs nedzirdējāt šāvienu?

—   Nē.

—   Vai pagājušā naktī jūs atstājāt savu kajīti?

—   Nē.

—  Jūs esat pilnīgi pārliecināta par to?

Rozālija, acis iepletusi, skatījās Reisā.

—   Ko jūs gribat sacīt? Protams, ka esmu pārliecināta.

—   Vai jūs, piemēram, neaizgājāt pie labā borta un kaut ko neiemetāt ūdenī?

Meitenes seja pietvīka.

—   Vai tad ir tāds likums, kas aizliedz mest kaut ko pār bortu?

—   Nē, tāda, bez šaubām, nav. Tātad jūs to izdarījāt?

—   Nē. Es jau teicu, ka savu kajīti atstājusi netiku.

—  Tātad, ja kāds apgalvo, ka ir jūs redzējis …

—   Kurš teica, ka ir mani redzējis?— viņa pārtrauca Reisu.

—   Mis van Shijlere.

—   Mis van Shijlere?— Rozālijas balsī skanēja neviltots pārsteigums.

—   Jā. Mis van Shijlere stāsta, ka viņa esot paskatījusies ārā pa savas kajītes durvīm un redzējusi, ka jūš kaut ko pārmetat pār bortu.

—  Tie ir sasodīti meli,— ^Rozālija noskaldīja. Tad, itin kā pēkšņi kaut ko iedomājusies, ievaicājās:— Cikos tas bija?

Atbildēja Puaro.

—   Bija desmit minūtes pāri vieniem, mademoiselle.

Meitene domīgi palocīja galvu.

—   Vai viņa redzēja vēl ko citu?

Puaro ieinteresēts paraudzījās uz viņu. Tad noglauda sev zodu.

—   Nē, redzēt neredzēja,— viņš atteica,— toties dzirdēja gan.

—   Ko viņa dzirdēja?

—   Soļus madame Doilas kajītē.

—   Saprotu,— Rozālija nočukstēja.

Tagad viņa bija bāla — bāla kā krīts.

—   Un jūs pastāvat uz to, ka neko neesat sviedusi pār bortu, mademoiselle?

—   Ak kungs, kādēļ gan lai es pusnaktī skraidītu apkārt, sviez- dama sazin ko pār bortu?

—   Tam varētu būt iemesls — gluži nevainīgs iemesls.

—   Nevainīgs?— meitene asi pārvaicāja.

—  Tieši tā es teicu. Redziet, mademoiselle, vakarnakt pār bortu kaut kas tika pārsviests — kaut kas tāds, kas nebija bez vainas.

Reiss klusēdams pastiepa viņai notraipītā samta sainīti, locīdams vaļā audumu, lai parādītu saiņa saturu.

Rozālija Oterberna sarāvās.

—   Vai ar to … ar to … viņu nogalināja?

—   Jā, mademoiselle.

—   Un jūs domājat, ka to … izdarīju es? Pilnīgas blēņas! Kādēļ lai man vajadzētu nogalināt Linetu Doilu? Es pat nepazinu viņu!

Viņa iesmējās un nikni pietrūkās kājās.

—   Tas viss ir pārāk smieklīgi.

—   Atcerieties, mis Oterberna,— Reiss sacīja,— mis van Shijlere ir gatava apzvērēt, ka mēness gaismā gluži skaidri redzējusi jūsu seju.

Rozālija iesmējās vēlreiz.

—  Tā vecā kaķe? Varbūt viņa ir pa pusei akla. Tā, ko viņa redzēja, nebiju es.— Viņa ieturēja pauzi.— Vai nu es varu iet?

Reiss pamāja, un Rozālija Oterberna atstāji telpu.

Abu vīriešu acis sastapās. Reiss aizkūpināja cigareti.

—   Tā, lūk. Skaidra pretruna. Kurai no viņām mēs noticēsim?

Puaro nogrozīja galvu.

—   Man ir maza ideja, ka neviena no viņām nebija īsti atklāta.

—  Tas ir tas sliktākais mūsu darbā,— Reiss bezcerīgi noteica. — Tik daudzi cilvēki slēpj patiesību pilnīgi nenopietnu iemeslu dēļ. Ko darīsim tālāk? Turpināsim izvaicāt pasažierus?

—   Domāju, ka jā. Vienmēr vajag rīkoties, ievērojot kārtību un metodi.

Reiss pamāja.

Savai meitai sekoja misis Oterberna, ģērbusies plīvojošā batikotā tērpā. Viņa apstiprināja Rozālijas apgalvojumu, ka abas aizgājušas gulēt pirms vienpadsmitiem. Viņa pati naktī nebija dzirdējusi neko sevišķu. Un nevarēja arī pateikt, vai Rozālija atstājusi savu kajīti vai ne. Toties viņa labprāt vēlējās paspriedelēt par nozieguma tēmu.

—   Crime passionnel![32]— viņa izsaucās.— Šis primitīvais in-j stinkts — nogalināt! Tik cieši saistīts ar dzimuminstinktu! Šī meitenej Žaklīna, pa pusei dienvidniece, karstasinīga, paklausīdama savas būtnes dziļākajiem instinktiem, zogas tumsā, rokā satvērusi revol-ij veri…

—   Bet Žaklīna de Belfora nenošāva madame Doilu. To mēs zinām noteikti. Tas ir pierādīts,— Puaro paskaidroja.

—   Nu, tad tas būs bijis viņas vīrs,— atjēgusies no šā trieciena, misis Oterberna pavēstīja.— Asinskāre un dzimuminstinkts — seksuāls noziegums. Ir tik daudz slavenu piemēru.

—   Misters Doils bija ievainots kājā un itin nemaz nespēja kustēties — bija lūzis kauls,— pulkvedis Reiss iebilda.— Visu nakti, pie viņa palika doktors Besners.

Misis Oterberna jutās vīlusies vēl vairāk. Nezaudēdama cerības, viņa turpināja prātot.

—   Nu, protams!— viņa paziņoja.— Cik muļķīgi no manas puseslj Mis Bauersa!

—   Mis Bauersa?

—  Jā. Dabiski. Psiholoģiski tas taču ir tik skaidrs. Nomāktība.! Nomāktā jaunava! Kuru satracinājis šis skats — jauns vīrs un sieva, kuri kaislīgi mīl viens otru. Bez šaubām, tā bija viņa! Viņa ir tieši tas tips — seksuāli nepievilcīga, ar iedzimtu pašcieņu. Manā grāmatā «Neauglīgais vīnakoks» …

Pulkvedis Reiss taktiski iejaucās:

—  Jūsu minējumi ir ļoti noderīgi, misis Oterberna. Tagad mums jāturpina darbs. Liels paldies jums.

Viņš galanti pavadīja misis Oterbernu līdz durvīm un, pieri slaucīdams, nāca atpakaļ.

—   Kas par indīgu sievišķi! Ak žē! Kāpēc kāds nenogalināja viņu?

—  Tas vēl var atgadīties,— Puaro viņu mierināja.

—  Tam vismaz būtu jēga. Kas mums atlicis? Peningtons — viņu, manuprāt, vajag pataupīt beigām. Riketi un Fergusons.

Sinjors Riketi bija ļoti runīgs un ļoti satraukts.

—   Bet kādas šausmas, kāds zemiskums — tik jauna un skaista sieviete — patiesi necilvēcīgs noziegums!

Sinjora Riketi rokas izteiksmīgi pašāvās gaisā.

Viņa atbildes skanēja nekavējoties. Gulēt viņš bija aizgājis agri — ļoti agri. Patiesībā tūliņ pēc vakariņām. Brīdi viņš bija palasījis — gaužām interesantu, nesen publicētu pamfletu —«Pr'dhis- torische Forschung in Kleinasien»[33]—, kurš pilnīgi jaunā gaismā parādīja anatoliešu kalnu pakājes apgleznoto keramiku.

Gaismu viņš bija nodzēsis īsi pirms vienpadsmitiem. Nē, nekādu šāvienu viņš nebija dzirdējis. Un nevienu skaņu, kas līdzinātos korķa paukšķim. Vienīgais, ko viņš dzirdējis — bet tas noticis vēlāk, nakts vidū —, bijis plunkšķis, skaļš plunkšķis, turpat netālu no viņa iluminatora.

—  Jūsu kajīte ir uz apakšējā klāja, borta labajā pusē, vai ne?

—  Jā, jā, tā tas ir. Un es dzirdēju to lielo plunkšķi.— Viņa rokas vēlreiz pašāvās gaisā, lai attēlotu plunkšķa lielumu.

—   Vai jūs varat man pateikt, cikos tas bija?

Sinjors Riketi padomāja.

—  Tas bija vienu — divas — trīs stundas pēc tam; kad es aizmigu. Varbūt divas stundas.

—   Piemēram, kādas desmit minūtes pāri vieniem?

—  Tā tas pilnīgi varētu būt, jā. Ak! Bet cik drausmīgs noziegums — cik necilvēcīgi… Tik apburoša sieviete . ..

Sinjors Riketi devās ārā, joprojām sparīgi žestikulēdams.

Reiss paskatījās uz Puaro. Puaro jautājoši pacēla uzacis un tad paraustīja plecus. Tagad viņi ķērās pie Fergusona.

Fergusons bija ciets rieksts. Viņš nekaunīgi atgāzās krēslā.

—   Kas par negantu troksni ap šo notikumu!— viņš nicīgi teica. — Kāda tam vispār nozīme? Pasaulē pietiek nekam nederīgu sieviešu!

Reiss viņu dzedri pārtrauca:

—  Vai mēs varētu uzzināt, ko jūs darījāt vakar vakarā, mister Ferguson?

—   Nesaprotu, kāpēc tas jums būtu jāzina, taču man vienalga. Es krietnu laiku blandījos apkārt. Nokāpu krastā kopā ar mis Robsoni. Kad viņa atgriezās uz kuģa, es brīdi klimtu apkārt viens pats. Kajītē es atgriezos ap pusnakti.

—   Jūsu kajīte ir uz apakšējā klāja, pie labā borta?

—  Jā. Es jau neesmu tur augšā starp smalkajiem kungiem.

—   Vai jūs dzirdējāt šāvienu? Tas varēja izklausīties tikai kā korķa paukšķis.

Fergusons brīdi prātoja.

—  Jā, man šķiet, tādu kā korķa paukšķi es dzirdēju gan… Neatceros, kad īsti,— pirms gulētiešanas. Bet tobrīd apkārt vēl staigāja daudz ļaužu — rosījās un skraidelēja pa augšējo klāju.

—   Tas droši vien bija mis de Belforas raidītais šāviens. Vai otru jūs nesadzirdējāt?

Fergusons papurināja galvu.

—   Un plunkšķi ari ne?

—   Plunkšķi? Jā, manuprāt, plunkšķi es dzirdēju. Bet tobrīd vēl valdīja tāda kņada, ka drošs par to es nevaru būt.

—   Vai naktī jūs atstājāt savu kajīti?

Fergusons pasmīnēja. M

—   Nē, neatstāju vis. Un tai krietnajā darbiņā es nepiedalījos, kāda skāde.

—   Ūja, ūja, mister Ferguson, neuzvedieties bērnišķīgi!

Jauneklis reaģēja visai nikni. ļL

—   Kāpēc lai es neteiktu to, ko domāju? Es ticu vardarbībai.

—   Bet neīstenojat to, ko pats sludināt?— Puaro nomurmināja.! — Interesanti gan.

Viņš paliecās uz priekšu.

—  Tas bija šis vīrs, Flītvuds, kurš pateica jums, ka Lineta Doila ir viena no bagātākajām sievietēm Anglijā, vai ne?

—   Kāds tam visam sakars ar Flītvudu?

—  Flītvudam, mans draugs, bija lielisks motīvs, lai nogalinātu Linetu Doilu. Viņš turēja sevišķi jaunu prātu uz viņu.

Misters Fergusons izsprāga no sēdek|a kā atsperķipars.

—   Ak tad tāda ir jūsu netīrā spēlīte, ko?— viņš naidīgi noprasīja.— Novelt visu uz tādu nabaga velnu kā Flītvuds, kurš nevar aizstāvēties, kuram nav naudas, lai nolīgtu advokātus! Bet es jums saku — ja jūs mēģināsiet uzgrūzt to būšanu Flītvudam, tad jums būs darīšana ar mani.

—   Un kas tad jūs īsti esat?— Puaro saldā balsī jautāja.

Misters Fergusons tumši piesarka.

—   Es vismaz spēju nepamest draugus nelaimē,— viņš dusmīgi noteica.

—   Nu, mister Ferguson, pagaidām tas laikam būs viss,— Reiss sacīja.

Kad aiz Fergusona aizvērās durvis, viņš negaidot piezīmēja: <

—   Patiesībā diezgan patīkams puika.

—   Vai jums nešķiet, ka viņš varētu būt tas cilvēks, kuru meklējat jūs?— Puaro jautāja.

—   Diezin vai. Manuprāt, uz kuģa viņš ir. Informācija bija ļoti precīza. Nu, bet — katram darbam savs laiks. Lūkosim aprunāties ar Peningtonu.

Endrjū Peningtons demonstrēja visas pienācīgās sēru un sāpju izpausmes. Viņš, kā parasts, bija rūpīgi ģērbies, apsējis melnu kaklasaiti. Garenajā, gludi skūtajā sejā jautās apjukums.

—   Kungi,— viņš skumji sacīja,— notikušais ir mani pilnīgi satriecis! Mazā Lineta — ak, es atceros viņu kā visburvīgāko mazo meitenīti, kādu vien var iedomāties. Un kā Melišs Ridžvejs ar viņu

lepojās! Nu, bet nav jau vairs nozīmes par to runāt. Sakiet, ko es varētu darīt; tas ir viss, ko es lūdzu.

—   Vispirms, mister Penington,— Reiss teica,— vai vakar naktī jūs kaut ko dzirdējāt?

—   Nē, ser, to es nevaru apgalvot. Tieši blakus manai kajītei atrodas doktora Besnera kajīte, trīsdesmit sestais un trīsdesmit septītais numurs, un apmēram ap pusnakti es tur saklausīju tādu kā rosību. Protams, tobrīd man nebija ne jausmas, kas tur notiek.

—   Un neko citu jūs nedzirdējāt? Piemēram, šāvienus?

Endrjū Peningtons papurināja galvu.

—   Itin neko tamlīdzīgu.

—   Un cikos jūs gājāt gulēt?

—   Šķiet, kādu bridi pēc vienpadsmitiem.

Viņš paliecās uz priekšu.

—  Jums droši vien nav noslēpums, ka uz kuģa klīst visdažādākās baumas. Tā meitene, pa pusei francūziete, Žaklīna de Belfora — tur, vai ziniet, bija kaut kas šaubīgs. Lineta man neko neteica, taču man pašam ir acis un ausis. Viņai ar Saimonu kādreiz ir bijis tāds kā romāns, vai ne? Cherchez la femme — ļoti labs un saprātīgs likums, un es teiktu, ka jums nevajadzēs chercher tālu.

—  Jūs gribat sacīt, ka, pēc jūsu domām, madame Doilu nošāva Žaklīna de Belfora?— Puaro vaicāja.

—  Tā man liekas. Protams, es neko nezinu .. .

—   Diemžēl mēs kaut ko zinām!

—  A?— Misters Peningtons izskatījās pārsteigts.

—   Mēs zinām, ka mademoiselle de Belforai bija pilnīgi neiespējami nošaut madame Doilu. ,

Viņš rūpīgi izskaidroja apstākļus. Šķita, ka Peningtons tos uzklausa negribīgi.

—   Piekrītu, ārēji viss it kā sakristu — bet šī slimokopēja, varu derēt, ka visu nakti viņa nomodā nepalika. Gan jau iesnaudās, un meitene izzagās ārā un tikpat klusu atgriezās.

—   Diezin vai tas ir ticams, monsieur Penington. Atminieties, Žaklīna bija saņēmusi stipru morfija devu. Turklāt kopējām parasti ir visai trausls miegs, un viņas pamostas, tiklīdz ir uzmodies pacients.

—  Tas man tomēr liekas gaužām šaubīgi,— Peningtons paziņoja.

Reiss ar valdonīgu pieskaņu balsī noteica: '

—  J ums būs man jātic, mister Penington, ka visas iespējas mēs esam apsvēruši ļoti rūpīgi. Rezultāts ir pilnīgi noteikts — Žaklīna de Belfora nav nošāvusi misis Doilu. Tāpēc mēs esam spiesti meklēt citur. Un ceram, ka tieši šai ziņā jūs varēsiet mums palīdzēt.

—   Es?— Peningtons nervozi sarāvās.

—  Jā. Jūs bijāt tuvs mirušās sievietes draugs. Un viņas dzīves apstākļi jums katrā ziņā ir pazīstami daudz labāk nekā viņas vīram, jo viņš ar Linetu iepazinās tikai pirms dažiem mēnešiem. Jūs, piemēram, varētu zināt, kas turējis ļaunu prātu uz misis Doilu. Varbūt jūs varētu zināt, vai bija kāds, kuram būtu iemesls vēlēties viņas nāvi.

Endrjū Peningtons pārlaida mēli apkaltušajām lūpām.

—   Kad es jums saku, man nav ne jausmas … Redziet, Linetai izauga Anglijā. Par viņas apkārtni un paziņām es zinu ļoti maz.

—   Un tomēr,— Puaro pie sevis noteica,— uz kuģa bija kāds, kurš bija ieinteresēts novākt madame Doilu no ceļa. Jau pirms tam viņa tik tikko izglābās no nāves, atcerieties, šai pašā vietā, kad no klints novēlās akmens… A! Bet jūs jau tur laikam nebijāt?

—   Nē. Tobrīd es biju templī. Protams, pēc tam es to uzzināju. Tiešām par matu no nāves. Bet varbūt tas bija nelaimes gadījums, vai jūs tā nedomājat?

Puaro paraustīja plecus.

—   Tai mirklī tā varēja domāt. Bet šobrīd — gribot negribolļ jāšaubās.

—  Jā—jā, kā tad,— Peningtons noslaucīja seju smalkā zīda mutautā.

Turpināja pulkvedis Reiss:

—   Misis Doila reiz ieminējās par kādu, kurš atrodoties uz šā kuģa un turot ļaunu prātu — ne jau uz viņu personīgi, bet gan uz viņas ģimeni. Vai jūs zināt, kurš tas varētu būt?

Peningtons izskatījās neviltoti pārsteigts.

—   Nē, man nav ne jausmas.

—   Vai jums viņa neko par to neminēja?

—   Nē.

—  Jūs bijāt tuvs viņas tēva draugs; vai jūs nevarat atcerēties kādus viņa darījumus, kuri varētu būt par iemeslu kāda sāncenša izputēšanai?

Peningtons bezpalīdzīgi nogrozīja galvu.

—   Nekā īpaša. Tādas operācijas, protams, notika bieži, taču es nespēju atminēties nevienu, kurš būtu izteicis draudus — vismaz ne jau šādus. —•

—   Vārdu sakot, mister Penington, jūs nevarat mums palīdzēt?

—  Tā gan šķiet. Es nožēloju, ka nekādi neatbilstu jūsu prasībam, kungi.

Reiss pārmija skatienu ar Puaro un noteica:

—   Man arī žēl. Mēs cerējām uz jums.

Viņš piecēlās par zīmi, ka saruna beigusies.

—  Tā kā es tagad esmu Doila pilnvarotais,— Endrjū Peningtons sacīja,— tad viņš, šķiet, vēlētos, lai es ķēros pie saviem pienākumiem. Atvainojiet, pulkvedi,— kāds ir ceļojuma tālākais plāns?

—  Izbraukuši no šejienes, mēs bez apstāšanās dosimies līdz Šallālai, kur ieradīsimies rīt no rīta.

—   Un līķis?

—  To novietos vienā no saldētavas telpām.

Endrjū Peningtons nolieca galvu un tad atstāja telpu.

Puaro un Reiss atkal saskatījās.

—  Misters Peningtons,— Reiss ierunājās, aizkūpinādams cigareti,— itin nemaz nejūtas omulīgi.

Puaro pamāja.

—   Un,— viņš piemetināja,— misters Peningtons bija pietiekami apmulsis, lai diezgan muļķīgi samelotu. Kad no klints nogāzās akmens, templī viņa nebija. Es — moi qui vous pārle[34]— varu to apzvērēt. Es tikko biju iznācis no turienes.

—   Gaužām muļķīgi meli,— Reiss atzina,— un ļoti atmaskojoši.

Puaro pamāja vēlreiz.

—  Taču pašlaik,— viņš smaidot sacīja,— mēs pret viņu izturēsimies saudzīgi, vai ne?

—  Tā jau bija iecerēts,— Reiss piekrita.

—   Mans draugs,'mēs abi saprotamies brīnišķīgi.

Atskanēja gurkstošs troksnis, un grīda zem viņu kājām viegli salīgojās. «Karnaka» bija devusies atceļā uz Šallālu.

—   Pērles,— Reiss noteica.— Tas ir nākamais, kas jānoskaidro.

—   Vai jums ir kāds plāns?

—  Jā,— viņš ieskatījās pulkstenī.— Pēc pusstundas būs lenčs. Ierosinu maltītes beigās paziņot faktu, ka pērles nozagtas un ka man jālūdz, lai visi paliek ēdamzālē, kamēr notiek kratīšana.

Puaro piekrītoši palocīja galvu.

—   Labi izdomāts. Pērles joprojām ir pie tā, kurš tās paņēmis. Bez iepriekšējā brīdinājuma neradīsies iespēja panikā pārsviest tās pār bortu.

Reiss pievilka sev tuvāk dažas papīra lapas un kā atvainodamies nomurmināja:

—   Virzoties uz priekšu, man patīk uzmest īsu kopsavilkumu par faktiem. Tad domās nerodas juceklis.

—  Jūs pareizi darāt. Metode un kārtība — tas ir viss,— Puaro atbildēja.

Dažas minūtes Reiss rakstīja savā sīkajā, akurātajā rokrakstā. Pēdīgi piebīdīja sava darba rezultātu Puaro.

—   Vai šeit jūs kaut kam nepiekrītat?

Puaro paņēma lapas. Tur bija rakstīts:

MISIS LINETAS DOILAS NOSLEPKAVOŠANA

Pēdējā, kura redzēja misis Doilu dzīvu, bija viņas kalpone Luīze Buržē. Laiks: 11.30 (apm.).

No 11.30 līdz 12.20 alibi ir šādiem cilvēkiem: Kornēlijai Robso- nei, Džeimsam Fantorpam, Saimonam Doilam, Žaklīnai de Belfo-

rai — nevienam citam —, bet noziegums gandrīz noteikti ir izdarits pēc šā laika, jo ir pilnīgi skaidrs, ka Žaklinas de Belforas pistole, kura tam izmantota, tobrīd atradās viņas somiņā. Tas, ka lietota viņas pistole, nav absolūti skaidrs, līdz nebūs izdarīta līķa sekcija un eksperti neveiks lodes apskati,— taču šo faktu var uzskatīt par lielā mērā ticamu.

Iespējamā notikumu gaita: X (slepkava) bija liecinieks scēnai starp Žaklīnu un Saimonu Doilu skatu salonā un ievēroja, ka pistole paslīd zem dīvāna. Kad salons palika tukšs, X paņēma pistoli, nospriedis, ka aizdomas par slepkavību kritīs uz Žaklīnu de Belforu. Pēc šis teorijas pret vairākiem cilvēkiem automātiski zūd aizdomas Tie ir:

Kornēlija Robsone, jo viņai nebija iespējas paņemt pistoli, pirms atgriezās Džeimss Fantorps, lai to meklētu.

Mis Bauersa — tāpat.

Dr. Besners — tāpat.

N. B. Fantorps nav pilnīgi izslēgts no aizdomām, jo varēja piesavināties pistoli un apgalvot, ka nav varējis to atrast.

Zināmajā desmit minūšu starplaikā pistoli varēja paņemt jebkurļ cits.

Iespējamie slepkavības motīvi:

Endrjū Peningtons. Pieņemot, ka viņš vainīgs dokumentu viltošanā. Šim pieņēmumam ir daži pierādījumi, taču ne pietiekami, lai attaisnotu pret viņu vērstu tiesas prāvu. Ja akmeni no klints novēla Peningtons, tad viņš ir cilvēks, kurš prot izmantot radušos iespēju. Ir skaidrs, ka noziegums nebija iepriekš pārdomāts — tikai apsvērti vispārīgās līnijās. Pagājušā vakara šāvienam bija radusies ideāla izdevība. *

Iebildumi pret Peningtona vainas teoriju: kāpēc viņš pārsvieda pār bortu pistoli, ja tā bija vērtīgs pierādījums pret Ž. B.?

Flītvuds. Motīvs — atriebība. Flītvuds uzskatīja, ka Lineta Doila ir nodarījusi viņam pārestību. Varbūt noklausījies scēnu un ievērojis pistoles atrašanās vietu. Varbūt paņēmis pistoli drīzāk tāpēc, ka tas ir ērts ierocis, nevis tādēļ, lai vērstu aizdomas pret Žaklīnu. Tas saskanētu ar apstākli, ka pistole pārmesta pār bortu. Bet, ja tā būtu, kādēļ viņš uz sienas ar asinīm uzrakstījis «Ž»?

N. B. Lētais mutauts, kas atrasts kopā ar pistoli, drīzāk varētu piederēt tādam cilvēkam kā Flītvuds, nevis kādam no bagātajiem pasažieriem.

Rozālija Oterberna. Vai mums pieņemt mis van Shijleres liecību vai Rozālijas noliegumu? Zināmajā laikā kaut kas tika pārsviests pār bortu, un tā, iespējams, bija samta apmetnī ietītā pistole.

Kas jāievēro. Vai Rozālijai bija motīvs? Viņa varēja just nepatiku vai pat skaudību pret Linetu Doilu — taču slepkavības motīvam tas šķiet ārkārtīgi nepietiekami. Pierādījumi pret viņu var būt pārlieci-

noši vienīgi tad, ja mēs atklāsim pietiekamu motīvu. Cik mums /inams, iepriekš starp Rozāliju Oterbernu un Linetu Doilu nav bijis nekādu saikņu.

Mis van Shijlere. Samta apmetnis, kura bija ietīta pistole, pieder mis van Shijlerei. Saskaņā ar pašas teikto, apmetni viņa pēdējoreiz redzējusi skatu salonā. Vakara gaita viņa ievērojusi, ka tas nozudis, [bet meklējumi nav devuši nekādus panākumus.

Kā apmetnis nonāca pie X? Vai X to piesavinājās kadā brīdī vakara sākumā? Bet, ja tā, tad kādēļ? Neviens iepriekš nevarēja paredzēt, ka starp Žaklīnu un Saimonu izcelsies ķīviņš. Vai X atrada apmetni salonā, kad gāja izvilkt pistoli no dīvana apakšas? Bet, ja tā, tad kāpēc apmetnis netika atrasts, kad to meklēja? Varbūt mis van Shijlere nemaz netika to pazaudējusi? Tas ir: vai mis van Shijlere noslepkavoja misis Doilu? Vai viņas apsūdzība pret Rozāliju Oterbernu ir tīši meli? Ja mis van Shijlere noslepkavoja misis Doilu, kāds bija viņas motīvs? Citas iespējas.

Laupīšana kā motīvs. Iespējams, jo pazudušas pērles, un Linetai ļDoilai iepriekšēja vakarā tās noteikti bija ap kaklu.

Kāds, kas tur ļaunu prātu uz Ridžveju ģimeni. Iespējams; atkal nav pierādījumu.

Mēs zinām, ka uz kuģa ir bīstams cilvēks — slepkava. Ir gan slepkava, gan nāves gadijums. Vai abi nevarētu būt saistiti? Bet tad mums būtu jāpierāda, ka Lineta Doila zinājusi kaut ko tādu, kas apdraudējis šo cilvēku.

Secinājumi: Kuģa pasažierus var sagrupēt divās daļās: tie, kuriem ļ bija iespējams motīvs vai pret kuriem ir noteikti pierādījumi, un tie, 1 pret kuriem, cik mums zināms, nav nekādu aizdomu.

1. grupa 2. grupa

Endrjū Peningtons Misis Alertone

Flītvuds Tims Alertons

Rozālija Oterberna Kornēlija Robsone

Mis van Shijlere Mis Bauersa

! Luīze Buržē (laupīšana?) Misis Oterberna

! Fergusons (politika?) Džeimss Fantorps

Dr. Besners Sinjors Riketi

Puaro atbīdīja papīru.

—  Tas, ko jūs še esat uzrakstījis, ir ļoti pareizi, ļoti precīzi.

—  Jūs tam piekrītat?

—   Jā.

—   Un ko varat p.iebilst jūs?

Puaro svarīgi izslējās.

—   Es — es uzdodu sev vienu jautājumu: kādēļ pistole tīku pārmesta pār bortu?

—   Un tas ir viss?

—   Šobrīd jā. Kamēr es neatradīšu apmierinošu atbildi uz lg jautājumu, nekam citam nebūs jēgas. Tas ir — tam jābūt sāku punktam. Jūs ievērosiet, mans draugs, ka savā kopsavilkumā mūsu stāvokli jūs neesat mēģinājis atbildēt uz šo jautājumu.

Reiss paraustīja plecus.

—   Panika.

Puaro neizpratnē pašūpoja galvu. Viņš pacēla izmirkušo sami apmetni, miklu un ļenganu, un izpleta to uz galda. Ar pirkstu vi vilka pa sviluma traipiem un izdegušajiem caurumiem.

—   Sakiet, mans draugs,— viņš piepeši uzrunāja Reisu,— jūs tai pazīstat šaujamos ieročus labāk nekā es. Vai šāds auduma gaba aptīts ap pistoli, sipri klusinātu šāviena troksni?

—   Nē. Vismaz ne tik stipri kā, piemēram, skaņas slāpētājs.

Puaro pamāja un turpināja:

—   Vīrietis — protams, tāds, kuram bijis daudz darīšanas šaujamieročiem — to zinātu. Bet sieviete nezinātu.

Reiss ziņkārīgi paraudzījās viņā.

—   Iespējams, ka ne.

—   Nē. Viņa būtu salasījusies detektīvromānus, kur detaļas vienmēr aprakstītas sevišķi precīzi.

Reiss uzsita knipi pa mazo, pērļaino pistoli.

—   Šī spēļmantiņa vienalga nesaceltu lielu troksni,— vii noteica.— Atskanētu tikai tāds paukšķis. Un, ja apkārt būtu vēl kā< troksnis, tad dodu desmit pret vienu, ka šāviens nebūtu dzirdams, fl

—  Jā, par to es esmu domājis.

Puaro paņēma mutautu un nopētīja to.

—   Vīrieša — taču ne džentlmeņa mutauts. Ce cher[35] vulvorts, kl liekas. Augstākais, trīs pensi.

—   Šāds mutauts varētu piederēt tādam cilvēkam kā Flītvuds. ļ

—  Jā. Endrjū Peningtonam, kā ievēroju, ir ļoti smalks zīd» mutauts.

—   Un Fergusonam?— Reiss ieminējās.

—   Iespējams. Žesta labad. Bet tad tam būtu jābūt raibam kaklu lakatiņam.

—   Šis, manuprāt, ir lietots cimda vietā, lai turētu pistoli, neatstājot pirkstu nospiedumus,— Reiss piebilda. Tad pajokoja:— Nosarkušā mutautiņa noslēpums.

—  Jā gan. Krāsa, kura piedienētu kādai jeune fille[36], vai ne?

Viņš nolika mutautu un atgriezās pie apmetņa, vēlreiz nopētīdams šaujampulvera atstātās pēdas.

—  Un tomēr,— viņš nodudināja,— tas ir savādi. ..

—  Kas tad?

— Cette pauvre madame[37] doila,— puaro klusu atteica.— gu[ tik mierpilna … ar mazu lodes caurumiņu galvā. Vai jūs atceraties, ka viņa izskatījās?

Reiss ziņkārīgi paraudzījās viņā.

— Ziniet,— viņš sacīja,— man ir tāda sajūta, ka jūs mēģināt man kaut ko pateikt — bet man nav ne jausmas, kas tas ir.

18

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

—  Ienāciet,— Reiss uzsauca.

Durvīs parādījās stjuarts.

— Atvainojiet, ser,— viņš vērsās pie Puaro,— bet jūs aicina misters Doils.

—  Es eju.

Puaro piecēlās. Viņš izgāja no telpas, pa kāpnēm uzkāpa uz pastaigas klāja un devās uz doktora Besnera kajīti.

Saimons pietvīkušu, saspringtu seju sēdēja, atspiedies pret spilveniem. Viņš izskatījās apjucis.

— Cik tas laipni, ka jūs atnācāt, monsieur Puaro. Redziet, es jums kaut ko gribu pavaicāt.

— Jā?

Saimons nosarka vēl stiprāk.

—  Tas… tas ir par Žakiju. Es gribu viņu redzēt. Vai jūs nomājat . .. vai jums nekas nebūtu pretī… vai jums šķiet, ka viņai nekas nebūtu pretī, ja jūs palūgtu viņu atnākt šurp? Ziniet, es te gulēju un prātoju .. . Tas nabaga bērns — viņa galu galā ir tikai bērns — un es izturējos pret viņu tik slikti… un . ..

Viņš sastomījies apklusa.

Puaro ieinteresēts skatījās uz viņu.

— Jūs vēlaties redzēt mademoiselle Žaklīnu? Es viņu atvedīšu.

—  Paldies. Šausmīgi laipni no jums.

Puaro devās meklējumos. Žaklīnu de Belforu viņš atrada sarāvušos sēžam skatu salona stūrī. Viņai klēpī bija atvērta grāmata, taču [viņa nelasīja.

Puaro maigi ierunājās:

—  Vai jūs nenāktu man līdzi, mademoiselle? Jūs grib redzēt monsieur Doils.

Meitene satrūkās. Viņas seja piesārta — un tad nobāla. Viņu izskatījās pagalam samulsusi.

—   Saimons? Viņš grib redzēt mani — redzēt mani?

Meitenes neticība Puaro likās aizkustinoša.

—   Vai jūs nāksiet, mademoiselle?

—   Es .. . jā, protams, nākšu.

Viņa paklausīgi gāja viņam līdzi — kā bērns, kā apmāts bērns. 1

Puaro iegāja kajītē.

—  Te būs mademoiselle.

Viņa sekoja Puaro, sadurstījās, palika stāvam … un stāvēja kl mēma, piekalusi skatienu Saimona sejai.

—   Sveika, Žakij!— Arī viņš bija satraukts. Tomēr turpināji; — Šausmīgi labi, ka tu atnāci. Es gribēju teikt — tas ir . .. ■ gribēju …

Tad Žaklīna viņu pārtrauca. Vārdi sāka strauji plūst — bez elpai, izmisīgi.

—   Saimon — es nenogalināju Linetu. Tu zini, ka es to neizda« riju … Es — es vakar vakarā biju kā sajukusi. Ak, vai tu jel kad varēsi man piedot?

Tagad Saimons vieglāk atrada vārdus.

—   Protams. Ar to viss ir kārtībā! Pilnīgā kārtībā! Tieši to ■ gribēju pateikt. Domāju jau, ka tu būsi drusku nobažījusies, zini .9

—   Nobažījusies? Drusku? Ak, Saimon!…

—  Tieši tāpēc es gribēju tevi redzēt. Viss ir pilnīgā kārtībl, saproti, vecenīt? Tu vakar biji mazliet apjukusi — drusku apreibu^ Tas viss ir gluži dabiski.

—   Ak, Saimon! Es taču varēju tevi nogalināt!

—  Tu jau nu ne. Un ne ar tādu muļķīgu, mazu zirņu šaudāmo .9

—   Un tava kāja! Varbūt tu nekad vairs nevarēsi staigāt … 1

—   Nu, paklau, Žakij, neesi tik raudulīga. Tiklīdz mēs būsiffl Asuānā, viņi laidīs darbā rentgenu, izķeksēs to skārda lodīti, un visi būs, kā nākas.

Žaklīna divreiz norija siekalas, tad metās uz priekšu un noslīgi ceļos pie Saimona gultas, šņukstot paslēpdama seju segā. Saimoni neveikli noglauda viņai galvu. Viņa acis sastapās ar Puaro skatienu, un viņš nopūties negribīgi atstāja kajīti.

Iedams ārā, viņš saklausīja aizlūstošus čukstus:

—   Kā es varēju būt tik briesmīga? Ak, Saimon!. .. Man tik bezgala žēl…

Ārpusē pret reliņiem balstījās Kornēlija Robsone. Viņa pagrieza galvu.

—  A, tas esat jūs, monsieur Puaro. Savā ziņā tas liekas šausmīgi, ka diena padevusies tik jauka.

Puaro paskatījās debesīs.

—   Kad spīd saule, mēnesi nevar saredzēt,— viņš noteica.— Bet^ kad saule norietējusi — ak, kad saule ir norietējusi …

Kornēlija pavēra muti.

—   Kā, lūdzu?

—   Es sacīju, mademoiselle,— kad saule norietējusi, mēs ieraugām mēnesi. Tā ir, vai ne?

—   Nu . .. nūja, protams.

Viņa neizpratnē paskatījās uz Puaro.

Viņš klusu iesmējās.

—   Es runāju dumjības,— viņš teica.— Neņemiet to vērā.

Viņš lēnām devās uz kuģa paka|galu. Iedams garām pirmajai

kajītei, viņš uz mjrkli apstājās. No iekšienes bija saklausāmi sarunas fragmenti:

—   Kāda nepateicība . .. pēc visa tā, ko esmu darījusi tavā labā . .. nekādas rēķināšanās ar savu nabaga māti … tev nav ne jausmas, kas man jāizcieš …

Puaro stīvi saknieba lūpas. Viņš pacēla roku un pieklauvēja.

Iestājās iztrūcināts klusums, un misis Oterbernas balss iesaucās: — Kas tur ir?

—   Vai mademoiselle Rozālija tur būtu?

Durvīs parādījās Rozālija. Viņas izskats izbiedēja Puaro. Zem meitenes acīm ēnojās, tumši loki, un ap muti bija iegūlušas rievas.

—   Kas par lietu?— viņa nelaipni noprasīja.— Ko jūs gribat?

—   Izlūgties no jums laipnību dažu minūšu sarunai, mademoiselle. Vai jūs nāksiet?

Rozālijas mute īdzīgi savilkās. Viņa uzmeta Puaro aizdomu pilnu skatienu.

—   Kāpēc man būtu kur jāiet?

—   Es jūs ļoti lūdzu, mademoiselle.

—   Ak, nu tad …

Viņa iznāca uz klāja un aizvēra aiz sevis durvis.

—   Jā?

Puaro maigi saņēma Rozāliju pie elkoņa un veda prom pa klāju, kuģa pakajgala virzienā. Viņi pagaja garām vannas istabām un nogriezās ap stūri. Kuģa pakaļgalā viņi nu bija divi vien. Lejā plūda Nīla.

Puaro ar elkoņiem atbalstījās pret reliņiem. Rozālija stāvēja, kokaini izslējusies.

—  Jā?— viņa atkārtoja, un balsī skanēja tas pats nelaipnais tonis.

Puaro ierunājās lēni, izvēlēdamies vārdus.

—   Es varētu uzdot jums dažus jautājumus, mademoiselle, taču ne mfrkli nešaubos, ka jūs nebūtu ar mieru uz tiem atbildēt.

—  Tad jau laikam veltīgi būsiet aicinājis mani šurp.

Puaro gausi vilka ar pirkstu pa koka reliņu.

—      Jūs, mademoiselle, esat paradusi pati nest savu nastu . .. Bet pārāk ilgi jūs to nespēsiet. Sasprindzinājums ir kļuvis par lielu. Jums, nademoiselle, sasprindzinājums ir kļuvis par lielu.

—   Nesaprotu, par ko jūs runājat,— Rozālija attrauca.

—  Es runāju par faktiem, mademoiselle — par skaidriem, nepatīkamiem faktiem. Sauksim lietas īstajos vārdos un pateiksim to vienā nazā, īsā teikumā. Mademoiselle, jūsu māte dzer.

Rozālija neatbildēja. Viņas lūpas pavērās; tad viņa tās atkal saknieba. Mirkli viņa šķita apjukusi.

—  Jums nekas nav jārunā, mademoiselle. Visu pateikšu es pats. Asuānā mani ieinteresēja attiecības starp jums un jūsu māti. Es uzreiz ievēroju, ka, par spīti jūsu rūpīgi iestudētajām nelaipnajām piezīmēm, jūs patiesībā dedzīgi sargājat viņu no kaut kā. Drīz es sapratu, kas tas ir. Zināju to jau ilgi pirms tam, kad kādu rītu sastapu jūsu māti nepārprotami iereibušu. Vēl vairāk — es redzēju, ka viņas gadījuma tā ir slepenas dzeršanas tieksme, kas visgrūtāk apkarojama. Jūs vīrišķīgi tikāt ar to galā. Tomēr viņai piemita visas slepenā dzērāja viltības. Viņai izdevās sagādāt slepenus dzērienu krājumus un veiksmīgi nobēdzināt tos no jums. Es nebūtu pārsteigts, ja paslēptuvi jūs būtu uzgājusi tikai vakar. Un tāpēc vakarnakt, tiklīdz jūsu māte bija cieši iemigusi, jūs izzagāties ārā ar šīs slēptuves saturu rokās, aizgājāt uz kuģa pretējo pusi (jo jūsējā atrodas pret krastu) un pār bortu iesviedāt to Nīlā.

Viņš apklusa.

—   Man taču ir taisnība, vai ne?

—   Jā—jums ir pilnīga ' taisnība,— Rozālija runāja ar spēju dedzību.— Es laikam biju īsta dumiķe, ka to neizstāstīju! Bet es negribēju, lai visi to uzzina. Valodas izietu pa visu kuģi. Un tas šķita tik — tik muļķīgi … tas ir — ka es …

Puaro pabeidza teikumu viņas vietā.

—  Tik muļķīgi, ka jūs kāds varētu turēt aizdomās par slepkavību?

Rozālija pamāja. Tad viņa atkal sāka steigšus runāt:

—   Es tik ļoti centos — lai neviens neuzzinātu .. . Patiesībā tā nav viņas vaina. Viņa ir zaudējusi drosmi. Viņas grāmatas vairs nepērk. Cilvēki ir noguruši no tā lētā seksa . .. Tas viņu aizvainoja — šausmīgi aizvainoja. Un viņa sāka. .. sāka dzert. Ilgu laiku es nesapratu, kāpēc viņj ir tik savāda. Tad, atklājusi iemeslu, es lūkoju … darīt tam galu. Kādu brīdi viss parasti bija labi, un tad pēkšņi viņa sāka atkal, un izcēlās briesmīgi strīdi un skandāli ar cilvēkiem. Tas bija drausmīgi.— Viņa notrīcēja.— Man vienmēr bija jābūt modrai — lai aizdabūtu viņu prom … Un tad — viņa sāka mani neieredzēt. Viņa… viņa man tieši uzbruka. Man liekas, dažreiz viņa mani gandrīz ienīst …

—  Pauvre petite[38],— Puaro noteica. •

Rozālija dedzīgi uzrunāja viņu: )

—   Nežēlojiet mani! Neesiet tik labs! Tā man būs vieglāk.— ViņaS nopūtās tā, it kā sirds vai lūztu.— Es esmu tik piekususi … Tikļ bezgala piekususi, līdz nāvei.

—   Es zinu,— Puaro sacīja.

—   Ļaudis domā, ka es esmu šausmīga. Augstprātīga un dusmīga,! un īgna. Es tur neko nevaru līdzēt. Esmu aizmirsusi, kā būt… kā' būt jaukai.

—  Tieši to es jums teicu: jūs pārāk ilgi esat nesusi savu nastu viena.

Rozālija lēnām teica:

—   Kāds atvieglojums — runāt par to! Jūs … jūs aizvien esat bijis laipns pret mani, monsieur Puaro. Baidos, ka pati bieži būšu izturējusies pret jums rupji.

—   La politesse[39]— tā starp draugiem nav nepieciešama.

Piepeši viņ^s sejā atgriezās aizdomas.

—   Vai jūs… vai jūs visiem izstāstīsiet? Jums tas laikam jādara — to nolādēto pudeļu dēļ, kuras es izmetu pār bortu.

—   Nē, nē, tas nav vajadzīgs. Tikai pasakiet man to, ko es gribu uzzināt. Cikos tas notika? Desmit minūtes pāri vieniem?

—   Apmēram tā, man šķiet. īsti neatceros.

—   Mademoiselle, tagad pasakiet man, lūk, ko. Mademoiselle van Shijlere redzēja jūs, bet vai jūs redzējāt viņu?

Rozālija papurināja galvu.

—   Nē, neredzēju.

—   Viņa apgalvo, ka esot skatījusies ārā pa savas kajītes durvīm. '

—   Nedomāju vis, ka būtu viņu redzējusi. Es tikai uzmetu acis klājam un tad skatījos uz upi.

Puaro pamāja.

—   Un vai jūs vispār kādu redzējāt, kad paraudzījāties uz klāju?

Iestājās klusums — diezgan ilgs klusums. Rozālija bija saraukusi

uzacis. Šķita, ka viņa kaut ko nopietni apsver.

Pēdīgi viņa noteikti papurināja galvu.

—   Nē,— viņa teica.— Es nevienu neredzēju.

Erkils Puaro lēnām palocīja galvu. Taču viņa acis bija drūmas.

19

Pa vienam, pa diviem pasažieri klusītēm ienāca ēdamzālē. Visus likās pārņēmusi apjauta, ka būtu ārkārtīgi bezsirdīgi tagad kāri ķerties pie maltītes. Pasažieris pēc pasažiera kā atvainodamies nāca iekšā un sēdās pie galda.

' Tims Alertons ieradās pāris minūtes pēc tam, kad viņa māte bija apsēdusies savā krēslā. Viņš izskatījās pamatīgi sapīcis.

—  Kaut jel mēs nekad nebūtu devušies šai sasodītajā ceļojumā,— viņš norūca.

Misis Alertone skumīgi pašūpoja galvu.

—  Ak, mans mīļais, es domāju gluži tāpat. Tā skaistā meitene! Tas šķiet tik bezjēdzīgi. Iedomājies tik, kāds spēja viņu aukstasinīgi nošaut! Man liekas briesmīgi, ka kāds varēja izdarīt kaut ko tādu. Un

,tas otrs nabaga bērns, i — Žaklīna?

I —Jā, man sāp sirds par viņu. Viņa izskatās tik drausmīgi ■ nelaimīga.

—  Tā viņai būs mācība, lai nestaigā apkārt, šaudīdamās ar rotaļu pistolēm,— Tims nejūtīgi teica un pasniedzās pēc sviesta.

—   Manuprāt, viņu ir slikti audzinājuši.

—   Ak, māt, Dieva dēļ, nekļūsti tik traki līdzcietīga!

—  Tev ir šausmīgi slikts garastāvoklis, Tim.

—  Jā, ir gan. Kuram nebūtu?

—  Nesaprotu, kādēļ tev jādusmojas. Tas viss ir tikai bezgala skumji.

—  Tu uz to skaties no romantiska viedokļa!— Tims īgni atcirla. — Liekas, tu neaptver, ka tas nav nekāds joks — būt iejauktam slepkavības lietā.

Misis Alertone izskatījās mazliet satrūkusies.

—  Tas taču nebūs …

—  Tieši tas arī ir. Un nekāda «taču» tur nav. Ikviens uz šā nolādētā kuģa tiek turēts aizdomās — tu un es, tāpat kā visi pārējie.

— Teorētiski jau gan, bet patiesībā tas ir smieklīgi!— misis Alertone iebilda.

—   Nekā smieklīga nav, ja notikusi slepkavība! Tu, dārgā, vari te sēdēt, izstarodama tikumību un apzinīgu godīgumu, bet vesels bars nepatīkamu policistu Šallālā vai Asuānā vis nepieņems tevi par skaidru zeltu.

—   Varbūt patiesība nāks gaismā jau pirms tam.

—   Kādā veidā?

Varbūt monsieur Puaro visu izdibinās.

—  Tas vecais āksts? Viņš neizdibinās neko. Tik vien ir kā ta pļāpāšana un ūsas.

—  Nu, Tim,— misis Alertone sacīja,— jāteic, ka viss, ko tu saki, ir patiesība, bet, lai arī tā, mums tas ir jāpārcieš, tāpēc mēs tikpat labi varētu saņemties un pārciest visu ar tik līksmu prātu, cik vien spējam.

Taču viņas dēla drūmais noskaņojums nemainījās.

—   Un vēl pazudušas arī tās sasodītās pērles.

—   Linetas pērles?

—  Jā. Ka radas, kads ir tas pievacis.

—  Manuprāt, tas būs bijis nozieguma motīvs,— misis Alertone

noteica.

—   Kāpēc tā? Tu jauc divas pilnīgi dažādas lietas.

—   Kas tev sacīja, ka pērles pazudušas?

—   Fergusons. Uzzinājis no sava niknā draudziņa mašīntelpā, un viņš dabūjis zināt no kalpones.

—  Tās bija skaistas pērles,— misis Alertone paziņoja.

Paklanījies misis Alertonei, pie galda apsēdās Puaro.

—   Esmu mazliet novēlojies,— viņš teica.

—  Jums laikam bija daudz darba,— misis Alertone atsaucās.

. — Jā, darāmā bija daudz.

Viņš palūdza, lai viesmīlis atnes pudeli vīna.

—   Mūsu gaume ir ļoti katoliska,— misis Alertone sacīja.— Jūs aizvien dzerat vīnu, Tims dzer viskiju ar sodu, bet es pēc kārtas izmēģinu visas dažādās minerālūdeņu šķirnes.

—   Tiens!— Puaro noteica. Brīdi skatījies uz misis Alertoni, viņš klusu nomurminaja:— Jā, tā ir ideja …

Tad, nepacietīgi paraustījis plecus, viņš atmeta savas pēkšņās bažas, kas bija aizņēmušas domas, un sāka nepiespiesti tērzēt par citām tēmām.

—   Vai misters Doils ir smagi ievainots?— misis Alertone jautāja.

—   Jā, ievainojums ir diezgan nopietns. Doktors Besners grib ļ iespējami ātrāk nokļūt Asuānā, lai varētu izdarīt kājas rentgenuzņē- mumu un izņemt lodi. Taču viņš cer, ka monsieur Doilam nebūs jāpaliek klibam.

—   Nabaga Saimons,— misis Alertone sacīja.— Vēl vakar viņš i bija tik laimīgs zēns, kuram pieder itin viss, ko vien sirds kāro. Un tagad — viņa skaistā sieva ir nogalināta, bet viņš pats ievainots un bezpalīdzīgs. Tomēr es ļoti ceru …

—   Ko jūs cerat, madame?— Puaro ievaicājās, kad misis Alertone apklusa.

—   Es ceru, ka viņš pārāk nedusmojas uz to nabaga bērnu.

—   Uz mademoiselle Žaklīnu? Gluži otrādi. Par viņu monsieur Doils bija bezgala nobažījies.

Viņš pievērsās Timām.

—   Ziniet, tā ir jauka, maza psiholoģijas problēma. Visu laiku, kamēr mademoiselle Žaklīna visur sekoja abiem pa pēdām, viņš bija galīgi pārskaities; bet tagad, kad viņa ir šāvusi un bīstami ievainojusi viņu, varbūt pat padarījusi klibu uz mūžu, visas viņa dusmas šķiet pagaisušas. Vai jūs spējat to saprast?

—   Jā,— Tims domīgi novilka.— Šķiet, ka spēju gan. Šī izsekošana lika viņam justies kā muļķim …

Puaro pamāja.

—   Jums taisnība. Tā aizvainoja viņa vīrieša pašcieņu.

—  Bet tagad — ja uz to paskatās no zināma redzesviedok|a, tad muļķa lomā sevi ir nostādījusi viņa. Visi vaino Žaklīnu, un tāpēc . ..

—   Viņš var augstsirdīgi piedot,— pabeidza misis Alertone.— Vīrieši ir tādi bērni!

—   Dziļi nepatiess apgalvojums, kuru sievietes mūždien izsaka,— Tims norūca.

Puaro pasmaidīja. Tad uzrunāja Timu:

—  Sakiet man, vai madame Doilas māsīca, mis Džoanna Saut- vuda, bija līdzīga madame Doilai?

—  Jūs būsiet mazliet pārpratis, monsieur Puaro. Viņa ir mana māsīca un Linetas draudzene.

—   Ak, piedodiet — biju sajaucis. Tā ir jauna dāma, par kuru tiek daudz runāts. Jau labu laiku viņa mani interesē.

—   Kāpēc?— Tims asi noprasīja.

Puaro piecēlās, lai paklanītos Zaklīnai de Belforai, kura nule bija ienākusi un gāja garām viņu galdiņam, dodamās pie savējā. Vaigi viņai bija pietvīkuši, acis spožas un elpa mazliet saraustīta. Atkal apsēdies, Puaro šķita aizmirsis Tima jautājumu. Viņš klusu nodudi- nāja:

—   Diezin vai visas jaunas damas, kuram pieder dargas rotaslietas, ir tikpat nevērīgas, kāda bija madame Doila?

—  Tātad tā ir patiesība, ka pērles nozagtas?— misis Alertone vaicāja.

—   Kas jums to teica, madame?

—   Tā sacīja Fergusons,— paskaidroja Tims.

Puaro nopietni palocīja galvu.

—  Tā ir pilnīga patiesība.

—  Manuprāt,— misis Alertone ieminējās,— tas nozīmē, ka mums būs daudz nepatikšanu. Tims tā saka.

Viņas dēls dusmīgi saviebās, bet Puaro jau bija pagriezies pret viņu.

—  Ahā! Jums varbūt jau ir kāda pieredze? Jūs esat bijis kadā mājā, kur notikusi laupīšana?

—   Nē, nekad,— Tims attrauca.

—   Kā nu ne, dārgumiņ, tu taču biji Portārlingtonu mājā — toreiz, kad tai šausmīgajai sievietei nozaga briljantus.

—  Tu mūžīgi visu saputro, māt. Es tur biju tad, kad atklājās, ka briljanti, kurus viņa nēsā ap savu resno kaklu, ir tikai stikliņi! Patiesībā tie bija apmainīti jau pirms vairākiem mēnešiem. Un daudzi turklāt sacīja, ka viņa to izdarījusi pati!

—   Jādomā, tā būs teikusi Džoanna.

—   Džoannas tur nemaz nebija.

—   Bet viņa labi pazina Portārlingtonus. Un tāds minējums būtu gluži viņas gaumē.

—              aizvien uzbrūc Džoannai, māt.

Puaro steigšus mainīja tēmu. Viņš esot iecerējis lielu pirkumu vienā no Asuānas veikaliem. Kāds indiešu tirgonis pārdodot ļoti skaistu, violeti zeltainu audumu. Protams, būšot jāmaksā muita, bet…

—r Viņi apgalvo, ka varot to man nosūtīt. Un ka apmaksa nebūšot pārlieku augsta. Kā jūs domājat, vai sūtījums pienāks bez sarežģījumiem?

Misis Alertone atbildēja, ka esot dzirdējusi — daudziem pirkumi no šiem veikaliem esot nosūtīti tieši uz Angliju, un viss laimīgi nonācis galā.

—   Bieti. Tad es tā arī darīšu. Bet kādas nepatikšanas izceļas, ja, esot ārzemēs, jāsaņem sūtījums no Anglijas! Vai jūs esat to pieredzējuši? Vai jums ir pienākusi kāda paka, kopš esat ceļojumā?

—   Nedomāju vis, vai ne, Tim? Tu dažreiz saņem grāmatas, bet nekādas nepatikšanas to dēļ, protams, nav izcēlušās.

—   Ak, nē, grāmatas ir pavisam kas cits.

Pasniedza desertu. Sai mirklī bez iepriekšēja brīdinājuma piecēlās pulkvedis Reiss un iesāka savu runu.

Viņš aprakstīja nozieguma apstākļus un paziņoja, ka nozagtas pērles. Uz kuģa tikšot veikta kratīšana, un viņš būtu pateicīgs, ja visi pasažieri paliktu salonā, līdz tā būšot galā. Un pēc tam, ja pasažieri piekritīšot — par ko viņš esot pārliecināts —, viņi būšot tik laipni un paši pakļaušoties pārmeklēšanai.

Puaro veikli aizslīdēja pie pulkveža. Apkārt izcēlās kņada un dūkoņa. Šaubu pilnas, sašutušas, satrauktas balsis . ..

Puaro nostājās līdzās pulkvedim un kaut ko iečukstēja viņam ausī tieši tai brīdī, kad viņš grasījās iziet no ēdamzāles

Reiss noklausījās, piekrītoši palocīja galvu un pamāja stjuartam. Pateicis tam dažus vārdus, yiņš kopā ar Puaro izgāja uz klāja un aizvēra aiz sevis durvis.

Abi dažas minūtes palika stāvam pie reliņiem. Reiss aizsmēķēja cigareti.

—  Tā jums nav slikta ideja,— viņš sacīja.— Drīz mēs redzēsim, vai tā kam der. Došu viņiem trīs minūtes.

Atvērās ēdamzāles durvis, un iznāca tas pats stjuarts, ar kuru viņi bija sarunājušies. Viņš salutēja Reisam un teica:

—   Pilnīgi pareizi, ser. Viena no dāmām steidzīgi un neatliekami vēlas runāt ar jums.

—   Ahā!— Reisa sejā bija skaidri saredzams gandarījums.— Kura tā ir?

—   Mis Bauersa, ser, slimokopēja.

Reisa vaibstos atplaiksnīja viegla pārsteiguma ēna.

—   Pavadiet viņu uz smēķējamo istabu. Un neļaujiet aiziet prom nevienam citam.

—   Nē, ser,— par to parūpēsies otrs stjuarts.

Viņš atgriezās ēdamzālē. Puaro un Reiss devās uz smēķējamo istabu.

—   Paskat tik, Bauersa!— Reiss nomurmināja.

Viņi tikko bija iegājuši smēķējamā istabā, kad jau nāca stjuarts kopā ar mis Bauersu. Viņš ielaida mis Bauersu telpā un izgāja, aizvērdams durvis.

—  Jā, mis Bauersa?— pulkvedis Reiss jautājoši skatījās viņā.— Par ko mēs runāsim?

Mis Bauersa izturējās kā allaž — savaldīgi, nesteidzīgi. Nekādas īpašas emocijas viņa neizrādīja.

—   Jums mani jāatvaino, pulkvedi Reis,— viņa iesāka,— bet es izlēmu, ka šajos apstāk|os vislabāk būs uzreiz pateikt jums visu,— viņa atvēra savu vienkāršo, melno rokassomiņu,— un atdot šo.

Viņa izņēma pērļu virteni un nolika to uz galda.

20

Ja mis Bauersa būtu tāda sieviete, kurai patīk rīkot sensācijas, tad viņas rīcības rezultāts būtu viņu bagātīgi atalgojis.

Pulkveža Reisa sejā vīdēja bezgalīgs izbrīns, kad viņš pacēla no galda pērles.

—  Tas ir ārkārtīgi dīvaini,— viņš noteica.— Vai jūs nebūtu tik laipna un visu nepaskaidrotu, mis Bauersa?

—   Protams. Tieši tādēļ esmu atnākusi.— Mis Bauersa ērti ierīkojās krēslā.— Bez šaubām, man bija diezgan grūti izšķirties, kā rīkoties vislabāk. Ģimene, zināms, nevēlētos, lai izceļas jebkāds skandāls, un viņi uzticas manam diskrētumam, taču apstākļi ir tik neparasti, ka man nudien nav nekādas citas iespējas. Protams, ja jūs neko neatrastu kajītēs, tad tiktu pārmeklēti pasažieri, un, jā tad pērles atrastos pie manis, tad situācija būtu visai neveikla un patiesība visviens naktu gaismā.

—  Un kāda tad ir šī patiesība? Vai jūs paņēmāt šīs pērles no misis Doilas kajītes?

—  Ak, nē, pulkvedi Reis, bez šaubām, nē. Tās paņēma mis van Shijlere.

—   Mis van Shijlere?

—  Jā. Viņa tur neko nespēj līdzēt, bet, ziniet, viņa … ē … ņem lietas. īpaši dārglietas. Patiesībā es tieši tāpēc vienmēr pavadu viņu. Vainīga nav vis viņas veselība, bet gan šī mazā savādība. Es turu acis vaļā, un, kopš esmu kopā ar viņu, par laimi, vēl nav izcēlušās nekādas nepatikšanas. Jābūt tikai modrai, saprotiet. Un visas mantas, ko paņēmusi, viņa aizvien paslēpj vienā un tai pašā vietā, ietinusi zeķu pārī, tāpēc viss ir ļoti vienkārši. Es ik rītu apskatos. Protams,

miegs man ir trausls, es guļu blakusistabā vai atstāju vaļā durvis starp istabām, ja esam viesnīcā, tā ka parasti visu dzirdu. Tad es eju viņai pakaļ un pierunāju atgriezties gultā. Bez šaubām — uz kuģa tas ir sarežģītāk. Taču naktī viņa parasti ar to nenodarbojas. Drīzāk paņem lietas, kuras kāds kaut kur pametis. Bet pērles viņu allaž vilinājušas īpaši.

Mis Bauersa apklusa.

—   Kā jūs atklājāt, ka tās paņemtas?— Reiss vaicāja.

—   Šorīt tās bija viņas zeķēs. Es, protams, zināju, kam rota pieder. Bieži biju to redzējusi. Gāju nolikt pērles vietā, cerēdama, ka misis Doila vēl nebūs pamodusies un atklājusi, ka tās pazudušas. Taču tur jau stāvēja stjuarts, izstāstīja man par slepkavību un pateica, ka neviens nedrīkstot iet iekšā. Tā ka, redziet, es biju galīgā nesaprašanā. Tomēr cerēju vēlāk tās nemanāmi ienest atpakaļ kajītē, pirms kāds būs ievērojis, ka pērles nozudušas. Varat man ticēt — es pavadīju gaužām netīkamu rītu, lauzīdama galvu, ko vislabāk darīt. Saprotiet, van Shijleru dzimta ir tik ļoti īpaša un privileģēta. Nemūžam nebūtu pieļaujams, ka tas viss nonāk avīzēs. Tas taču nebūs nepieciešams, vai ne?

Mis Bauersa izskatījās patiesi norūpējusies.

—  Tas atkarīgs no apstākļiem,— pulkvedis Reiss piesardzīgi atbildēja.— Bet mēs, bez šaubām, darīsim jūsu laba visu, kas mūsu spēkos. Ko par notikušo saka pati mis van Shijlere?

—   Ak, viņa visu noteikti noliegs. Tā viņa dara vienmēr. Apgalvo, ka mantu tur nolicis kāds ļaundaris. Viņa nekad neatzīstas, ka būtu ko ņēmusi. Tieši tāpēc, ja viņu pieķer laikus, viņa iet atpakaļ uz gultu tik paklausīgi kā jērs. Un stāsta, ka izgājusi ārā, lai paskatītos uz mēnesi. Vai kaut ko tamlīdzīgu.

—   Vai mis Robsone zina par šo … hm … vājību?

—   Nē, nezina. Viņas māte zina, bet Kornēlija ir ļoti naiva meitene, un viņas māte domāja, ka būs labāk, ja viņa to nezinās. Es biju pilnīgi piemērota, lai rūpētos par mis van Shijleri,— lietpratīgā mis Bauersa piemetināja.

—   Mums jāpateicas jums, mademoiselle, ka ieradāties tik drīz,— Puaro noteica.

Mis Bauersa piecēlās.

—  Tiešām ceru, ka būšu rīkojusies pareizi.

—   Katra ziņā, katrā ziņā.

—   Saprotiet, turklāt vēl šī slepkavība . ..

Pulkvedis Reiss viņu pārtrauca. Viņa balss bija drūma.

—   Mis Bauersa, man jums jāuzdod kāds jautājums, un gribu likt jums pie sirds, ka uz to jāatbild patiesība. Mis van Shijlerei ir tik smagas psihiskas novirzes, ka viņa kļuvusi par kleptomāni. Vai viņai ir arī tieksme uz slepkavošanas māniju?

145

Mis Bauersas atbilde skanēja nekavējoties:

10 1576

—   Ak pasaulīt, nē! Nekā tamlīdzīga. Varat man pilnīgi ticēt. Vecā dāma pat mušai nenodarītu pāri.

Šajos vārdos skanēja tik stingra pārliecība, ka likās — nekas vairs nav piebilstams. Tomēr Fuaro lēnprātīgi apjautājās:

—   Vai mis van Shijlere cieš no dzirdes pasliktināšanās?

—   Patiesībā jā, monsieur Puaro. To gan nekādi nevar manīt — kad ar viņu sarunājas, es gribēju teikt. Taču viņa bieži nedzird, ja kāds ienāk istabā. Un līdzīgas lietas.

—   Vai jūs domājat, ka viņa būtu sadzirdējusi, ja kāds staigātu pa misis Doilas kajīti, kura atrodas blakus viņējai?

—   Ak, nedomāju vis — tas nav iespējams. Redziet, gu|vieta ir kajītes pretējā pusē, pat ne pie starpsienas. Nē, neticu, ka viņa varētu būt ko dzirdējusi.

—   Paldies jums, mis Bauersa.

—   Varbūt jūs tagad atgrieztos ēdamzālē un pagaidītu līdz ar pārējiem?— pulkvedis Reiss ieminējās. Viņš atvēra mis Bauersai durvis un noskatījās, kā viņa nokāpj pa kāpnēm un ieiet ēdamzālē. Tad aizvēra durvis un piegāja pie galda. Puaro bija pacēlis pērles.

—   Jā,— Reiss īgni novilka,— reakcija bija brīnum ātra. Tā ir ļoti aukstasinīga un izmanīga jauna sieviete, kura gluži labi spētu ciest klusu arī turpmāk, kamēr vien viņai liktos, ka klusēšana sakrīt ar viņas plāniem. Un kā būs ar mis Mariju van Shijleri? Man nešķiet, ka viņu vajadzētu izslēgt no iespējamo vaininieku saraksta. Ziniet, viņa spētu izdarīt slepkavību, lai tiktu pie šīm pērlēm. Kopējai nevar ticēt. Viņa šīs ģimenes labā ir gatava uz visu.

Puaro piekrītoši pamāja. Viņš cītīgi darbojās ar pērlēm, gan virpinādams tās pirkstos, gan paceldams pie acīm.

—   Es domāju, ka vecās dāmas stāsts pa daļai bijis patiess,— viņš sacīja.— Viņa tiešām paskatījās ārā pa savas kajītes durvīm un tiešām redzēja Rozāliju Oterbernu. Taču es neticu, ka viņa dzirdēja kādu troksni Linetas Doilas kajītē. Manuprāt, viņa zagšus paglūnēja no savas kajītes, gatavodamās lavīties pēc pērlēm.

—  Tātad mazā Oterberna tur bija?

—  Jā. Un pārmeta pār bortu savas mātes slepenos dzērienu krājumus.

Pulkvedis Reiss līdzcietīgi pašūpoja galvu.

—  Tad re, kā! Grūts liktenis tik jaunai meitenei.

—  Jā, viņas dzīve nav pārlieku priecīga, cette pauvre petite Rozālija.

—   Nu, man prieks, ka tas noskaidrojies. Vai viņa neko neredzēja un nedzirdēja?

—   Es viņai to jautāju. Viņa atbildēja — iepriekš savas divdesmit sekundes klusējusi —>, ka nevienu nav redzējusi.

—   Jā?— Reiss saausījās.

—   Ir par ko padomāt, vai ne?

Reiss lēnām ierunājās:

—   Ja Lineta Doila tika nošauta apmēram desmit minūtes pāri vieniem vai vispār kādu laiku pēc tam, kad uz kuģa bija norimusi kņada, tad man jābrīnās, kāpēc neviens nav dzirdējis šāvienu. Protams, tik maza pistole nesaceltu lielu troksni, tomēr uz kuģa valdīja dziļš klusums un būtu sadzirdama jebkura skaņa, pat kluss paukšķis. Taču tagad es jau sāku saprast labāk. Kajīte blakus Linetas kajītei, uz kuģa priekšgala pusi, bija tukša — jo viņas vīrs atradās doktora Besnera kajītē. Kajīti otrā pusē aizņem van Shijlere, un viņa slikti dzird. Tātad atliek vienīgi . ..

Viņš apklusa un jautājoši paskatījās uz Puaro, kurš pamāja.

—   Kajīte, kura atrodas vistuvāk Linetas Doilas kajītei klāja pretējā pusē. Citiem vārdiem sakot — Peningtons. Mēs, kā šķiet, nemitīgi atgriežamies pie Peningtona.

—   Šoreiz mēs pie viņa atgriezīsimies bez samta cimdiem rokās! Jā gan, šo prieku ēs sev apsolu.

—   Pagaidām gan vajadzētu turpināt kuģa pārmeklēšanu. Pērles joprojām ir pietiekams iegansts, lai arī tās ir atdotas — bet mis Bauersa diez kā nevēlēsies izpaust šo faktu atklātībai.

—   Ak, šīs pērles!— Puaro vēlreiz pacēla tās pret gaismu. Viņš izbāza mēles galiņu un piedūra to pērlēm, vienu pat piesardzīgi izmēģināja uz zoba. Tad nopūzdamies nometa tās uz galda.

—   Sarežģījumi vēl nav galā, mans draugs,— viņš sacīja. — Neesmu lietpratējs dārgakmeņu jomā, taču man diezgan daudz nācies ar tiem darboties, un es esmu pilnīgi pārliecināts par to, ko saku. Šīs pērles ir vienīgi veikla imitācija.

Pulkvedis Reiss izgrūda spēcīgu lāstu.

21

—  Šī sasodītā lieta samežģās arvien vairāk,— Reiss paņēma pērles.— Jācer, ka jūs nebūsiet kļūdījies? Man tās rādās gluži īstas.

—  Tā ir ļoti laba imitācija, jā.

—   Un ko tas mums dod? Man šķiet, ka Lineta Doila vis nebūtu tīšam likusi pagatavot imitāciju un drošības pēc ņēmusi to sev līdzi uz kuģa. Daudzas sievietes gan tā rīkojas.

—   Manuprāt, ja tas tā būtu, viņas vīrs to zinātu.

—   Lineta varēja viņam to nepateikt.

Puaro neapmierināti nogrozīja galvu.

—   Nē, tā man neliekas. Pirmajā vakarā uz kuģa es apbrīnoju madame Doilas pērles — to brīnumaino mirdzumu un dzidrumu. Esmu pārliecināts, ka toreiz viņai ap kaklu bija īstās.

—  Tas noved pie divām iespējām. Pirmā: mis van Shijlere nozaga imitāciju, pēc tam kad īstās jau bija nozadzis kāds cits. Otrā: viss šis kleptomānijas stāsts ir izdomāts. Vai nu mis Bauersa ir zagle, kura žigli sacerēja savu stāstāmo un mazināja aizdomas, atdodama viltotās pērles, vai ari viņas visas ir uz vienu roku. Tas nozīmētu, ka viņas ir viltīga dārgakmeņu zagļu banda, kura tēlo smalku amerikaņu ģimeni.

—   Jā,— Puaro nodudināja.— Grūti pateikt. Taču norādīšu jums uz vienu: lai pagatavotu nevainojamu un precīzu pērļu, sprādzes un visa pārējā kopiju, kura spētu rfialdināt pat madame Doilu, vajadzīgs ārkārtīgi prasmīgs tehnisks veikums. Steigā to nevarētu izdarīt. Tam kurš nokopējis šīs pērles, ir bijusi nepieciešama laba izdevība, lai izpētītu oriģinālu.

Reiss piecēlās.

—   Šobrīd nav nozīmes prātot par to. Turpināsim darbu. Mums jāatrod īstās pērles. Un reizē jātur acis vaļā.

Vispirms viņi devās uz apakšējā klāja kajītēm.

Sinjora Riketi kajītē bija dažādi arheoloģiski sacerējumi vairakās valodās, daudz apģērba gabalu, stipri smaržīgi matu losjoni un divas privātas vēstules — viena no arheoloģiskas ekspedīcijas Sīrija un otra, cik bija noprotams, no māsas Romā. Visi sinjora Riketi mutauti bija no krāsaina zīda.

Viņi pārgāja uz Fergusona kajīti.

Tur atradas kaudzīte komunistiskas literatūras, krietns vairums momentuzņēmumu, Semjuela Batlera «Erewhon» un lēts Pīpsa «Dienasgrāmatas» izdevums. Personīgo mantu nebija daudz. Lielākā daļa virsdrēbju bija noplīsušas un netīras, toties veļa bija patiesi laba Mutauti bija no dārga, smalka linu auduma.

—   Dažas interesantas pretrunas,— Puaro nomurmināja.

Reiss piekrizdams pamāja.

—   Diezgan savādi, ka nav itin nekādu personīgu piezīmju, vēstuļu un tamlīdzīgi.

—  Jā, tas liek padomat. Dīvains jauneklis, šis Fergusons.

Viņš domīgi noraudzījās uz zīmoggredzenu, kuru turēja rokā,

pirms nolika atpakaļ atvilktnē, kur bija uzgājis.

Abi devās uz kajīti, kurā mita Luīze Buržē. Kalpone ieturēja maltītes pēc visiem pārējiem pasažieriem, taču Reiss bija licis viņu sameklēt un aizsūtīt pie citiem uz ēdamzāli. Viņus sagaidīja stjuarts.

—   Piedodiet, ser,— viņš atvainojās,— taču es nekur nevarēju atrast to jauno sievieti. Nespēju iedomāties, kur viņa aizgājusi.

Reiss ielūkojās kajītē. Tā bija tukša.

Viņi uzkāpa uz pastaigas klāja un sāka soļot gar labā borta kajītēm. Pirmo aizņēma Džeimss Fantorps. Tur viss bija pedantiskā kārtībā. Misters Fantorps ceļoja ar nelielu bagāžu, taču viss, kas viņam piederēja, bija kvalitatīvs.

—  Nekādu vēstuļu,— Puaro domīgi ieminējās.— Mūsu misters Fantorps ir parūpējies, lai visa viņa korespondence tiktu iznīcināta.

Abi devās uz nākamo — Tima Alertona kajīti.

Tur atradās pierādījumi, kuri liecināja par angliski katolisku prāta noslieci,— apbrīnojami izsmalcināts mazs triptihs un liels rožukronis no kokā grieztām sarežģītas formas zīlītēm. Vēl kajītē bija apģērba gabali, nepabeigts manuskripts, izraibināts piezīmēm un uzrakstiem, un ievērojami daudz grāmatu, pa lielākai daļai nesen izdotu. Kādā atvilktnē, nevērīgi nomestas, gulēja vairākas vēstules. Puaro, kurš nekad nebija cietis no sīkumainas piesardzības, ja vajadzēja lasīt citu cilvēku korespondenci, izskatīja tās. Viņš ievēroja, ka to vidū nav vēstuļu no Džoannas Sautvudas. Viņš pacēla sekotīna līmes pudelīti, brīdi izklaidīgi pagrozīja to pirkstos un tad noteica:

—   Turpināsim.

—   Vulvorta mutautu nav,— Reiss ziņoja, steidzīgi likdams atpakaļ kādā atvilktnē tās saturu.

Nākamā bija misis Alertones kajīte. Tā bija izcili kārtīga, un tajā vēdīja viegla, vecmodīga lavandas smarža.

Te abi vīrieši drīz beidza meklēšanu. Promejot Reiss piezīmēja:

—   Jauka sieviete.

Nākamo kajīti par ģērbistabu bija izmantojis Saimons Doils. Pats nepieciešamākais — pidžama, tualetes piederumi un tamlīdzīgi — bija pārnests uz Besnera kajīti, bet pārējā mantība joprojām bija turpat: divas lielas ceļasomas no ādas un mugursoma. Skapī bija arī daži apģērba gabali.

—  Tur mēs paskatīsimies rūpīgāk, mans draugs,— Puaro noteica,— jo ir ļoti iespējams, ka zaglis paslēpis pērles tur.

—  Jūs. domājat, ka tā varētu būt?

—   Noteikti. Padomājiet! Zaglim, lai kas viņš vai viņa būtu, vajadzēja zināt, ka agrāk vai vēlāk tiks veikta kratīšana, un tāpēc nobēdzināt pērles paša kajītē būtu ārkārtīgi nesaprātīgi. Kopējās telpās draud citi sarežģījumi. Bet šeit, lūk, ir kajīte, l<uras īpašnieks pats nevar uz to atnākt, tāpēc, ja pērles atrastu te, tās neliecinātu ne par ko.

Taču pat visrūpīgākā meklēšana neatklāja ne pēdu no pazudušajām pērlēm.

Puaro klusu novilka:— Hm!—, un abi atkal izgāja uz klāja.

Pēc līķa aiznešanas Linetas Doilas kajīte tika aizslēgta, bet Reisam līdzi bija atslēga. Viņš atvēra durvis, un abi vīrieši devās iekšā.

Telpa izskatījās gluži tāpat kā no rīta, trūka vienīgi meitenes nedzīvā ķermeņa.

—   Puaro,— Reiss sacīja,— ja šeit kaut kas ir atrodams, tad, Dieva dēļ, ķerieties klāt un sameklējiet to. Ja kāds to vispār spēj, tad tas esat jūs,— to nu es zinu.

—   Šoreiz jūs nerunājat par pērlēm, mon ami[40]l

—   Nē. Galvenais ir slepkavība. Varbūt šoreiz es kaut ko neesmu pamanījis.

Puaro klusi un veikli ķērās pie meklēšanas. Viņš nometās ceļos un collu pa collai pētīja grīdu. Viņš apskatīja gultu. Ātri pārlūkoja skapi un kumodi. Ieskatījās skapja atvilktnēs un abās dārgajās ceļasomās. Paraudzījās dārgajā ar zeltu rotātajā neseserā. Visbeidzot viņš pievērsās mazgājamam galdiņam. Uz tā atradās dažādi krēmi, pūderi, sejas losjoni. Taču vienīgais, kas šķita interesējam Puaro, bija divas mazas pudelītes ar etiķeti Nailex. Pēdīgi viņš tās paņēma un aiznesa pie tualetes galda. Viena, ar uzrakstu Nailex Rose, bija gandrīz tukša — tajā bija tikai pāris pilienu tumšsarkana šķidruma. Otra, tikpat liela, bet ar uzrakstu Nailex Cardinal, bija bezmaz pilna. Puaro vispirms atskrūvēja tukšo, tad pilno un abas uzmanīgi paostīja.

Telpā ievēdīja bumbieru karameļu smarža. Viegli saviebies, viņš aizskrūvēja pudelītes.

—   Vai kaut ko atradāt?— Reiss jautāja.

Puaro atbildēja ar franču sakāmvārdu:

—  On ne prend pas Ies mouches avec le vinaigre.[41]

Tad nopūties piebilda:

—   Mums nav veicies, mans draugs. Slepkava nav bijis izpalīdzīgs. Viņš mums nav atstājis ne aproču pogu, ne izsmēķi, ne cigāra pelnus vai, ja tā būtu sieviete,— mutautiņu, lūpukrāsu vai matu sprādzi.

—   Vienīgi nagu lakas pudelīti?

Puaro paraustīja plecus.

—  Jāpavaicā kalponei. Te ir — jā, te ir kaut kas savāds.

—   Interesanti, kur ellē tā meiča palikusi?— Reiss norūca.

Viņi izgāja no kajītes, aizslēdza durvis un devās uz mis van

Shijleres kajīti.

Arī te bija visi bagātības atribūti — dārgi tualetes komplekti, labas ceļasomas, rūpīgi sakārtotas privātās vēstules un dokumenti.

Nākamais bija divvietīgais apartaments, kurā mita Puaro, un tālāk — Reisa kajīte.

—   Diezin vai tās būs paslēptas kādā no šīm,— pulkvedis šaubījās.

Puaro iebilda:

—  Tā var būt. Reiz, Austrumu ekspresī, es izmeklēju slepkavību. Tur bija tāda maza epizode ar spilgti sarkanu kimono. Tas bija pazudis, un tam tomēr bija jāatrodas vilcienā. Es to uzgāju — kā jūs domājāt, kur? Savā paša aizslēgtajā ceļasomā! Ak, tā nu gan bija nekaunība!

—   Nu, paskatīsimies, vai ari šoreiz kāds būs tikpat nekaunīgi izturējies pret jums vai mani.

Tomēr pēr|u zaglis nebija rīkojies nekaunīgi ne attiecībā uz Erkilu Puaro, ne pulkvedi Reisu.

Šķērsojuši kuģa pakaļgalu, viņi ļoti cītīgi pārmeklēja mis Bauer- sas kajīti, taču neko aizdomīgu neatrada. Viņas mutauti bija no vienkāršas linu drānas ar iniciāli.

Nākamā bija Oterbernu kajīte. Arī šeit Puaro meklēja jo rūpīgi, bet bez rezultātiem.

Nākamā bija Besnera kajīte. Tur gulēja Saimons Doils ar neskartu ēdiena papļāti līdzās.

—   Nav ēstgribas,— viņš kā atvainodamies noteica.

Izskatījās, ka viņam ir drudzis un ka viņš jūtas daudz sliktāk nekā

iepriekšējā dienā. Puaro bija vienis prātis ar Besneru, ka Saimons iespējami ātrāk jānogādā slimnīcā, kur būtu vajadzīgie instrumenti.

Mazais beļģis paskaidroja, ar ko abi nodarbojas, un Saimons piekrītoši pamāja. Uzzinājis, ka pērles atdevusi mis Bauersa, bet tās izrādījušās tikai imitācija, viņš pauda bezgalīgu pārsteigumu.

—   Vai jūs, monsieur Doil, esat pilnīgi pārliecināts, ka jūsu sievai nepiederēja imitēta pērļu virtene, kuru viņa paņēma līdzi īstās vietā?

Saimons noteikti papurināja galvu.

—   Nē, nē. Par to es esmu pilnīgi drošs. Linetai ļoti patika šīs pērles, un viņa tās valkāja vienmēr. Tās bija apdrošinātas pret jebkurām briesmām, un, manuprāt, tāpēc viņa kļuva mazliet nepiesardzīga.

—   Tad mums jāturpina meklēt.

Puaro sāka vērt vaļā atvilktnes. Reiss ķērās pie ceļasomas.

Saimons iepleta acis.

—   Paklausieties, jūs taču nedomāsiet, ka pērles nočiepis vecais Besners?

Puaro paraustīja plecus.

—  Tā var gadīties. Galu galā — ko mēs zinām par doktoru Besneru? Tikai to, ko izpaudis viņš pats.

—   Bet viņš tak nevarētu tās paslēpt te, man neredzot.

—   Šodien viņš neko nevarētu paslēpt te, jums neredzot. Bet mēs nezinām, kad pērles apmainītas. Šo maiņu viņš būtu varējis izdarīt jau pirms dažām dienām.

—  Tas man nebija ienācis prātā.

Tomēr meklējumi bija veltīgi.

Nākamā kajīte piederēja Peningtonam. Abi vīrieši pavadīja labu laiku, to pārmeklējot. Sevišķi cītīgi Puaro un Reiss izpētīja mapi, kas bija pilna ar juridiskajiem un darījumu dokumentiem; lielākā daļa bija paredzēti Linetas parakstam.

Puaro drūmi pašūpoja galvu.

—  Tie visi liekas precīzi un godīgi sastādīti. Jūs piekrītat?

—   Pilnīgi. Tomēr tas vīrs nav nekāds muļķis. Ja te būtu bijis kāds kompromitējošs dokuments — pilnvara vai kas tamlīdzīgs —, tad viņš to katrā ziņā būtu iznīcinājis pirmām kārtām.

—  Tas tiesa.

No kumodes augšējās atvilktnes Puaro izcēla smagu Kolta revolveri, nopētīja to un nolika atpakaļ.

—  Tātad, kā redzams, vēl arvien ir ļaudis, kuri ceļo ar revolveriem kabatā,— viņš nomurmināja.

—  Ja, varbūt te tiešām būtu ko padomāt. Tomēr Lineta Doila netika nošauta ar šī kalibra ieroci.— Mirkli klusējis, Reiss piemetināja:— Ziniet, esmu domājis par iespējamu atbildi uz jūsu jautājumu par to, kādēļ pistole izmesta pār bortu. Ja nu mēs pieņemtu, ka īstais slepkava atstājis to Linetas Doilas kajītē, bet kāds cits paņēmis to un iesviedis upē?

—  Jā, tas ir iespējams. Arī es par to esmu domājis. Taču tas atklāj veselu virkni jautājumu. Kas bija šī otrā persona? Kādēļ tā bija ieinteresēta pasargāt Žaklīnu de Belforu, paņemot pistoli? Ko šī otrā persona tur darīja? Vienīgā, par kuru mēs zinām, ka viņa iegājusi šai kajītē, ir mademoiselle van Shijlere. Vai ir iedomājams, ka mademoi- selle van Shijlere būtu paņēmusi pistoli? Kādēļ lai viņa vēlētos pasargāt Žaklīnu de Belforu? Un tomēr — kāds cits iemesls var būt pistoles paņemšanai?

Reiss ieminējās:

—   Viņa varēja pazīt savu apmetni, tad nobijās kā diegs un tāpēc pārsvieda visus tos krāmus pār bortu.

—   Apmetni varbūt, bet vai viņa būtu atbrīvojusies arī no pistoles? Taču es piekrītu, ka tas ir iespējams atrisinājums. Bet neveikls gan — boti Dieu, cik neveikls. Un jūs vēl neesat novērtējis kādu apstākli attiecībā uz šo apmetni…

Kad abi izgāja no Peningtona kajītes, Puaro ierosināja, lai Reiss pārmeklē atlikušās kajītes — Žaklīnas, Kornēlijas un divas tukšās klāja galā —, kamēr viņš pats pārmīs dažus vārdus ar Saimonu Doilu.

Viņš devās atpakaļ pa klāju un atkal iegāja Besnera kajītē.

Saimons uzrunāja viņu:

—   Paklausieties, es- atcerējos. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka ar pērlēm vēl vakar viss bija kārtībā.

—   Kā tā, monsieur Doil?

—  Jo Lineta,— izrunādams savas sievas vārdu, viņš saviebās, — tieši pirms vakariņām tās pacilāja un runāja par tām. No pērlēm viņa gan šo to saprata. Es skaidri jūtu — viņa uzreiz redzētu, ka tās viltotas.

—  Bet imitācija bija ļoti laba. Sakiet, vai madame Doilai bija paradums izlaist šīs pērles no rokām? Vai viņa, piemēram, kādreiz aizdeva tās draudzenēm?

Saimons uztraukumā pietvīka.

—   Redziet, monsieur Puaro, man grūti to pateikt… Es … es … nu, saprotiet, Linetu es nepazinu necik ilgi.

—  Tas gan,— jūsu romāns noritēja visai strauji.

Saimons turpināja:

—   Un tāpēc . .. patiesībā … es nemaz nevaru zināt kaut ko tādu. Bet Lineta bija šausmīgi devīga. Manuprāt, viņa tiešām varēja tās aizdot.

—   Vai viņa, piemēram, nekad …— Puaro balss skanēja ļoti rami,— vai viņa, piemēram, nekad neaizdeva tās mademoiselle de Belforai?

—   Ko jūs gribat teikt?— Saimons nosarka kā biete, pūlējās paslieties sēdus un saviebies atslīga atpakaļ.— Uz ko jūs tēmējat? Ka Žakija nozagusi pērles? Viņa nav zagusi. Varu apzvērēt, ka ne. Viņa ir godīga līdz pēdējam. Jau doma vien, ka viņa varētu būt zagle, ir smieklīga — pilnīgi smieklīga.

Puaro paskatījās viņā, viegli piemiedzis acis.

—  Olalā!— viņš negaidot noteica.— Šis mans minējums tik tiešām ir satramdījis sirseņu pūzni.

Nepievērsdams uzmanību Puaro vieglajam tonim, Saimons tiepīgi atkārtoja:

—   Žakija ir godīga!

Puaro atcerējās meitenes balsi Asuānā pie Nīlas sakām: «Es mīlu Saimonu, un viņš mīl mani…»

Viņš bija prātojis par to, kurš no trim tovakar dzirdētajiem apgalvojumiem bijis patiess. Viņam šķita, ka vistuvāk patiesībai acīmredzot bijusi Žaklīna.

Atvērās durvis, un ienāca Reiss.

—   Nekā,— viņš strupi sacīja.— Nu, to mēs nebijām gaidījuši. Es redzu, ka šurp nāk stjuarti, lai ziņotu par pasažieru pārmeklēšanu.

Durvīs parādījās stjuarts un stjuarte. Viņš ierunājās pirmais.

—   Nekā, ser.

—   Vai kāds no kungiem necēla traci?

—   Vienīgi tas itāļu džentlmenis, ser. Trokšņoja pamatīgi. Teica, ka tas esot negods — vai kaut ko tādu. Un viņam ir arī ierocis.

—   Kāds ierocis?

—   Automātiskais mauzeris, divdesmit piektais kalibrs, ser.

—   Itāļi ir neganti karstasinīgi,— Saimons piezīmēja.— Riketi tā satrakojās Vādī Halfā tikai tāpēc, ka iznāca pārpratums ar telegrammu. Tās dēļ viņš nolāpīti rupji izturējās pret Linetu.

Reiss pievērsās stjuartei. Tā bija glīta liela auguma sieviete.

—   Pie dāmām nav atrasts nekas, ser. Viņas stipri uztraucās — izņemot misis Alertoni, kura bija tik laipna, cik vien var būt. Ne zīmes no pērlēm. Starp citu, jaunajai dāmai — mis Rozālijai Oterbernai — somiņā atradās maza pistole.

—   Kāda?

—   Ļoti maziņa, ser, ar perlamutra spalu. Tāda kā rotaļlietiņa. i

Reiss iepleta acis.

—   Lai velns parauj šo būšanu,— viņš noņurdēja.— Es jau domāju, ka pret viņu aizdomas neradīsies, bet tagad … Vai tiešām katra meitene uz šā trakā kuģa nēsā līdzi perlamutra rotaļpistoli? ļ

Viņš strauji noprasīja stjuartei:

—   Vai viņa izrādīja kādas emocijas, kad jūs atradāt pistoli? ,

Sieviete papurināja galvu.

—  Manuprāt, viņa to neievēroja. Kad es pārmeklēju somiņu, biju uzgriezusi viņai muguru.

—  Tomēr viņai bija jāzina, ka jūs to uziesiet. Nē, nudien neticami! Un kas ir ar kalponi?

—  Mēs meklējām pa visu kuģi, ser. Un nekur nevaram viņu atrast.

—   Ko tad?— Saimons jautāja.

—   Misis Doilas kalponi — Luīzi Buržē. Viņa ir pazudusi.

—   Pazudusi?

Reiss domīgi sacīja:

—  Viņa var būt nozagusi pērles. Tieši viņai bija pietiekami laba izdevība likt pagatavot kopiju.

—   Un tad, uzzinājusi par kratīšanu, viņa metās pār bortu?— Saimons noprasīja.

—   Blēņas,— Reiss aizkaitināts atcirta.— No tāda kuģa kā šix sieviete nevar gaišā dienas laikā mesties pār bortu tā, lai neviens to nepamanītu. Viņai noteikti jābūt kaut kur uz kuģa.— Viņš vēlreiz vērsās pie stjuartes:— Kad viņa redzēta pēdējo reizi?

—   Kādu pusstundu pirms tam, kad atskanēja zvans uz lenču, ser.

—  Mēs tomēr ielūkosimies viņas kajītē,— Reiss paziņoja.— Varbūt kaut ko noskaidrosim.

Viņš pirmais devās uz apakšējo klāju. Puaro viņam sekoja. Viņi atslēdza kajītes durvis un iegāja iekšā.

Luīze Buržē, kuras pienākums bija uzturēt kārtībā citu cilvēku mantas, attiecībā uz savējām bija paņēmusi brīvdienu. Uz kumodes jukjukām mētājās daždažādi sīkumi; kādai ceļasomai, kura bija pamesta vaļā, pār malu rēgojās apģērba gabali, neļaudami aizvērt slēdzi; pār krēslu atzveltnēm nevīžīgi karājās veļa.

Kamēr Puaro ašiem, veikliem pirkstiem vēra vaļā kumodes atvilktnes, Reiss pētīja ceļasomu.

Rindā pie gultas stāvēja Luīzes kurpes. Viena no tām, melna lakādas laiviņa, turējās neparastā leņķī, itin kā bez jelkāda atbalsta. Kurpes izskats bija tik savāds, ka piesaistīja Reisa uzmanību.

Viņš aizvēra ceļasomu un noliecās pār kurpju rindu. Tad skaļi izsaucās.

Puaro apcirtās apkārt.

—   Qu'est ce qu'il y a -[42]

Reiss nikni izgrūda:

—   Viņa nav pazudusi. Viņa ir šeit — zem gultas …

22

Mirusī sieviete, kura dzīvē bija saukusies par Luīzi Buržē, gulēja uz kajītes grīdas. Abi vīrieši noliecās pār līķi.

Reiss izslējās pirmais.

—  Manuprāt, mirusi apmēram pirms stundas. Paaicināsim Bes- neru. Iedurts sirdī. Nāve droši vien iestājusies acumirklī, man tā šķiet.

!

Labi vis viņa neizskatās, vai ne?

—   Nē.

Puaro, viegli nodrebinādamies, pašūpoja galvu.

Tumšā, spītīgā seja bija saviebta it kā pārsteigumā un dusmās, ļzobi atņirgti.

Puaro lēnām pieliecās vēlreiz un pacēla mirušās labo roku. Sažņaugtajā dūrē kaut kas vīdēja. Viņš to izvilka un pastiepa Reisam — mazu plāna papīra strēmelīti bālganā violeti sārtā krāsā.

—   Jūs redzat, kas tas ir?

—    Nauda,— Reiss atbildēja.

—   Man liekas, tūkstoš franku banknotes stūris.

—   Nu, tad skaidrs, kas noticis,— Reiss sacīja.— Viņa kaut ko zināja — un tāpēc šantažēja slepkavu. Mums jau šķita, ka šorīt viņa nerunāja pilnīgi atklāti.

—   Mēs bijām idioti, stulbeņi!— Puaro iesaucās.— Mums tobrīd bija jāzina! Ko viņa teica? «Ko gan es būtu varējusi redzēt vai dzirdēt? Es biju uz apakšējā klāja. Dabiski, ja es nespētu iemigt, ja

' būtu uzkāpusi pa kāpnēm augšā, tad varbūt būtu redzējusi šo ļ slepkavnieku, šo briesmoni, ieejam vai izejam pa kundzes kajītes durvīm, bet tagad . ..» Protams, lūk, kas ir noticis! Viņa uzkāpa augšā. Un redzēja kādu ieslīdam Linetas Doilas kajītē — vai iznākam no turienes. Un savas alkatības, savas neprātīgās alkatības dēļ viņa tagad guļ šeit…

—   Un mēs ne par matu neesam tuvāk atrisinājumam — kurš viņu nogalinājis,— Reiss ar riebumu pabeidza.

Puaro papurināja galvu.

—   Nē, nē. Tagad mēs zinām daudz vairāk. Mēs zinām — mes zinām gandrīz visu. Tikai tas, ko mēs zinām, šķiet neticami… Tomēr tam jābūt tieši tā. Vienīgi — es nesaprotu. Ha, kāds muļķis es

šorīt biju! Mēs jutām — mēs abi jutām, ka viņa kaut ko noklusē, un tomēr neatskārtām loģisko iemeslu — šantāžu.

—   Viņa būs skaidri un gaiši pieprasījusi samaksu par klusēšanu,— Reiss sacīja.— Pieprasījusi un draudējusi. Slepkava bija spiests izpildīt šo prasību un samaksāja viņai franču naudā. Vai tas mums ko dod?

Puaro domīgi nogrozīja galvu.

—   Diezin vai. Daudzi ceļojumā ņem līdzi naudas rezerves — dažreiz piecu mārciņu banknotēs, dažreiz dolāros, bet ļoti bieži ari franču naudaszīmēs. Iespējams, ka slepkava atdeva viņai visu savu naudu dažādās banknotēs. Turpināsim nozieguma rekonstrukciju.

—   Slepkava ienāk viņas kajītē, iedod viņai naudu, un tad … j

—   Un tad,— Puaro teica,— viņa to pārskaita. O, šo šķiru es pazīstu. Viņa katrā ziņā pārskaitīja naudu un skaitīdama pilnīgi zaudēja modrību. Slepkava dūra. Tik veiksmīgi to izdarījis, savāca naudu un bēga — neievērojis, ka vienai no banknotēm norauts stūris.

—  Tādējādi mēs varētu viņu atrast,— Reiss svārstīgi ierosināja.

—   Šaubos,— Puaro atbildēja.— Viņš apskatīs naudaszīmes un droši vien pamanīs noplēsto stūri. Protams, ja viņš pēc dabas būtu skops, tad nespētu piespiest sevi iznīcināt mille[43] banknoti, taču es baidos — ļoti baidos, ka viņa temperaments ir gluži pretējs.

—   No kā jūs to secināt?

—   Gan šis noziegums, gan madame Doilas noslepkavošana prasīja zināmas īpašības — drosmi, pārdrošību, bezbailīgu un zibenīgu rīcību; šīs īpašības nesaderas ar taupīgu, piesardzīgu raksturu. -j

Reiss skumīgi papurināja galvu.

—   Es labāk pasaukšu lejā Besneru,— viņš noteica.

Druknais ārsts ilgi nevilcinājās. Bārstīdams neskaitāmus ach un

so, viņš ķērās pie darba.

—   Viņa ir mirusi ne ilgāk kā stundu,— viņš pavēstīja.— Nāve bijusi ātra — acumirklīga.

—   Un kāds ierocis, jūsuprāt, lietots?

—  Ach, tas ir interesanti. Kaut kas ļoti ass, ļoti plāns, ļoti smails. Es jums varētu parādīt kaut ko līdzīgu.

Atgriezies savā kajītē, viņš atvēra somu un izņēma garu, smailu skalpeli.

—  Tas bijis kas līdzīgs šim, mans draugs; un nevis parasts virtuves nazis.

—   Ceru,— Reiss laipnīgi ieminējās,— ka neviena no jūsu skalpeļiem — hm — netrūkst, doktor?

Besners izbrīnīts pablenza viņā; tad sašutumā pietvīka.

—   Ko jūs tur runājat? Vai jūs domājat, ka es — es, Karls Besners, slavens visā Austrijā — es ar savu klīniku, ar saviem augstdzimuša- jiem pacientiem — ka es būtu nogalinājis mazu, nožēlojamu femme de chambre[44]v. ach, tas ir smieklīgi — tas, ko jūs teicāt, ir absurds! Neviena skalpeļa netrūkst — neviena, kad es jums saku. Tie visi ir šeit, precīzi savās vietās. Varat paskatīties pats. Un šo apvainojumu savai profesijai es neaizmirsīšu.

Doktors Besners ar blīkšķi aizcirta somu, nosvieda to un dārdošiem soļiem izgāja uz klāja.

—   Ehē!— Saimons novilka.— Nu gan jūs uzkāpāt vecajam zēnam uz varžacīm.

Puaro paraustīja plecus.

—   Ļoti žēl.

—  Jūs esat uz nepareiza ceļa. Vecais Besners ir lielisks ārsts, lai ari itin kā pieder pie bošiem [45] .

Doktors Besners negaidot parādījās atkal.

—   Vai jūs tagad būsiet tik laipni un atstāsiet manu kajīti? Man jāpārsien pacientam kaja.

Viņam līdzi bija ienākusi mis Bauersa un, apņēmīga un lietišķa, stāvēja un gaidīja, kad pārējie izies ārā.

Reiss un Puaro padevīgi izslīdēja pa durvīm. Reiss, kaut ko noņurdējis, devās prom. Puaro pagriezās pa kreisi. Viņš saklausīja meiteņu sarunas fragmentus, klusus smieklus. Rozālija bija savā kajītē kopā ar Žaklinu.

Durvis bija pusvirus, un abas meitenes stāvēja netālu no tām. Kad pār abam krita Puaro ēna, viņas pacēla skatienu. Viņš pirmo reizi redzēja, ka Rozālija Oterberna viņam uzsmaida — kautru, laipnu smaidu, mazliet nedrošu, kā cilvēkam, kurš dara kaut ko jaunu un nepierastu.

—  Jūs pārrunājat skandālu, mademoiselles?— Puaro noprasīja.

—   Nē, nudien ne,— Rozālija atbildēja.— Patiesībā mēs tikai salīdzinājām lūpukrāsas.

Puaro pasmaidīja.

—   Les chiffons d'aujourdhui,*** — viņš nomurmināja.

Taču Puaro smaids bija mazliet mākslots, un Žaklīna de Belfora, būdama attapīgāka un vērīgāka par Rozāliju, to pamanīja. Viņa nometa lūpu zīmuli, ko turēja rokās, un iznāca uz klāja.

—   Vai kaut kas … kas ir noticis?

—   Jūs uzminējāt, mademoiselle; kaut kas ir noticis.

—   Kas tad?— Arā iznāca arī Rozālija.

—   Vēl viens mirušais,— Puaro atbildēja.

Rozālija strauji ievilka elpu. Puaro pētoši raudzījās viņā. Un redzēja, ka meitenes acīs mirkli pavīd trauksme un vēl kas vairāk — apjukums.

—   Nogalināta madame Doilas kalpone,— viņš bez aplinkiem, sacīja.

—   Nogalināta?— Žaklīna iesaucās.— Jūs sakāt — nogalināta? 1

—   Jā, tieši tā es teicu.

Lai gan atbilde it kā bija domāta Žaklīnai, Puaro nenolaida acis no Rozālijas. Un, pievērsies Rozālijai, turpināja:

—   Saprotiet, šī kalpone redzēja kaut ko tādu, ko viņai nevajadzēja redzēt. Un tāpēc — viņa tika apklusināta, lai nepalaistu mēli.

—   Ko viņa redzēja?

Atkal jautāja Žaklīna, bet Puaro atkal atbildēja Rozālijai. Tas bija savāds, mazs sarunas trīsstūris.

—   Manuprāt, nav gandrīz nekādu šaubu par to, ko viņa redzēja,— Puaro teica.— Tai liktenīgajā naktī viņa redzēja kādu ieejam un iznākam pa Linetas Doilas kajītes durvīm.

Dzirde viņam bija lieliska. Viņš saklausīja aso ieelpu un ievēroji ietrīsamies plakstiņus. Rozālija Oterberna bija reaģējusi tieši tā, ki viņš bija gaidījis.

-*- Vai viņa izstāstīja, ko īsti redzējusi?— Rozālija jautāja. j

Puaro lēni, kā nožēlā, papurināja galvu.

Pa klāju tuvojās soļi. Tā bija Kornēlija' Robsone — izbijusies, plati ieplestām acīm.

—   Ak, Žaklīn,— viņa sauca,— ir noticis kaut kas briesmīgs! Vēl viens šausmīgs gadījums!

Žaklīna pagriezās pret viņu. Abas pagājās dažus soļus uz priekšu. Puaro un Rozālija Oterberna gandrīz neapzināti devās pretējā virzienā.

—   Kāpēc jūs skatāties uz mani?— Rozālija dzedri noprasīja. — Kas jums prātā?

—  Jūs man uzdodat divus jautājumus. Es savukārt uzdošu jums tikai vienu. Kāpēc jūs nestāstāt man visu patiesību, mademoiselle?

—   Nesaprotu, ko jūs gribat teikt. Es jums šorīt pastāstīju … visu.

—   Nē, palika arī šis tas neizstāstīts. Jūs man nepateicāt, ka somiņā nēsājat maza kalibra pistoli ar perlamutra spalu. Un jūs man neizstāstījāt visu, ko vakarnakt redzējāt.

Viņa nosarka. Tad strauji atcirta:

—   Tā nav taisnība. Man nav revolvera.

—   Es nerunāju par revolveri. Es minēju mazu pistoli, kuru jūs nēsājat savā somiņā.

Viņa apsviedās, iedrāzās savā kajītē, izsteidzās atkal ārā un iesvieda Puaro rokās savu pelēko ādas somiņu.

—  Jūs runājat niekus. Paskatieties pats, ja vēlaties.

Puaro atvēra somiņu. Pistoles iekšā nebija.

Viņš sniedza somiņu atpakaļ, sastapdams meitenes izsmējīgo, triumfējošo skatienu.

—   Nē,— viņš apmierināts noteica.— Te tās nav.

—   Redziet nu. Jums ne vienmēr ir taisnība, monsieur Puaro. Un arī jūsu otrais smieklīgais apgalvojums ir maldīgs.

—   Es tā vis nedomāju.

—  Jūs esat neizturams!— Rozālija nikni piecirta kāju.— Jūs kaut ko ieņemat galvā un tad neliekaties un neliekaties mierā!

—  Tādēļ, ka es gribu, lai jūs man pateiktu patiesību.

—   Kāda tad ir tā patiesība? Izskatās, ka jūs zinātu to labāk par mani!

—  Jūs gribat, lai es pasaku, ko jūs redzējāt?— Puaro turpināja. — Ja man būs taisnība, vai jūs atzīsiet, ka man ir taisnība? Es jums izstāstīšu savu mazo ideju. Manuprāt, apgājusi kuģa pakaļgalu, jūs neviļus apstājāties, jo redzējāt, ka ap klāja vidu no kādas kajītes iznāk vīrietis — un tā bija Linetas Doilas kajīte, kā jūs atskārtāt nākamajā dienā. Jūs redzējāt, kā viņš iznāk, aizver aiz sevis durvis, aiziet pa klāju no jums pretējā virzienā un — varbūt — ieiet vienā no divām gala kajītēm. Tātad — vai man ir taisnība, mademoiselle?

Viņa neatbildēja.

—  Varbūt jūs domājat,— Puaro atsāka,— ka prātīgāk būs klusēt. Varbūt jūs baidāties, ka tad, ja runāsiet, var nogalināt arī jūs.

Mirkli viņam šķita, ka uz šā āķa viņa uzķersies viegli, ka viņas drosmes apšaubījums būs iedarbīgs tur, kur nelīdz maigāki argumenti.

Viņas lūpas pavērās — notrīsēja — un tad …

—   Es nevienu neredzēju,— Rozālija Oterberna teica.

23

Nogludinādama tērpa aproces, no doktora Besnera kajītes iznāca mis Bauersa.

Žaklīna tūliņ pameta Kornēliju un uzrunāja slimokopēju:

—   Kā viņš jūtas?

Puaro pienāca laikus, lai dzirdētu atbildi. Mis Bauersa izskatījās visai nobažījusies.

—   Pārāk slikti jau nu ne,— viņa atteica.

—  Jūs gribat sacīt, ka viņam ir ļaunāk?— Žaklīna iesaucās.

—   Nu, man jāteic, ka es jutīšos atvieglota, kad mēs piestāsim krastā, varēsim izdarīt pienācīgu rentgenuzņēmumu un, lietojot anestēziju, iztīrīt brūci. Monsieur Puaro, kā jums liekas, kad mēs nokļūsim Šallālā?

—   Rīt no rīta.

Mis Bauersa savilka lūpas un pašūpoja galvu.

—   Cik nelaimīgi. Mēs darām visu, ko spējam, tomēr aizvien pastāv asinssaindēšanās briesmas.

Žaklīna satvēra mis Bauersas roku un turēja to ciet.

—   Vai viņš mirs? Vai viņš mirs?

—   Apžēliņ, nē jel, mis de Belfora! Tas ir — es ceru, ka nē, noteikti nē. Brūce pati par sevi nav bīstama, taču nav šaubu, ka iespējami ātrāk jāizdara rentgenuzņēmums. Un vēl -+- nabaga misteram Doilam šodien, protams, būtu jānodrošina pilnīgs miers. Viņš ir pārāk daudz raizējies un uztraucies. Nav brīnums, ka cēlusies temperatūra. Tāds trieciens — sievas nāve un vēl viss kas …

Žaklīna atlaida kopējas roku un aizgriezās. Viņa stāvēja, pārliekusies pār reliņiem, uzgriezusi abiem pārējiem muguru.

—   Es teiktu, ka mums vienmēr jācer tas labākais,— mis Bauersa sacīja.— Protams, misteram Doilam ir ļoti stipra veselība — to var redzēt —, viņš droši vien savu mūžu nav slimojis. Tas runā viņam par labu. Taču nevar noliegt, ka šī temperatūras celšanās ir nelāgi zīme, un .. .

Viņa nogrozīja galvu, vēlreiz sakārtoja savas aproces un steigš aizgāja.

Žaklīna pagriezās un kā taustīdamās, asaru aizmiglotām acīm devās uz savas kajītes pusi. Kāda roka satvēra viņas elkoni, balsti dama un vadīdama viņu. Caur asarām viņa saskatīja, ka līdz" nostājies Puaro. Viņa viegli atbalstījās pret Puaro roku, un vi ieveda Žaklīnu pa kajītes durvīm.

Meitene noslīga uz gultas, un asaras sāka plūst, smagu, drebošuj elsu pavadītas.

—   Viņš nomirs! Viņš nomirs! Es zinu, viņš nomirs .. . Un es būšu viņu nogalinājusi. Jā, es būšu viņu nogalinājusi. ..

Puaro savilka plecus un viegli, skumīgi pašūpoja galvu.

—  Mademoiselle, kas izdarīts — izdarīts. Padarīto neviens vairs nevar paņemt atpakaļ. Nožēlot ir par vēlu.

Viņa vēl kaislāk iesaucās:

—  Es būšu viņu nogalinājusi! Un es viņu tik ļoti mīlu … tik ļoti mīlu.

Puaro nopūtās.

—   Pārliecīgi…

Tā viņš bija nodomājis jau sen, monsieur Blondēna restorānā. Patlaban tas viņam atkal ienāca prātā.

Mirkli vilcinājies, Puaro ierunājās:

—   Jebkurā-gadījumā — neklausieties tik daudz, ko saka mis Bauersa. Slimokopējas — viņas man .aizvien liekas tik drūmas. Nakts- aukle vienmēr brīnās, ka viņas slimnieks vakara vēl ir dzīvs; dienas aukle vienmēr brīnās, ka viņš vēl ir dzīvs no rīta! Saprotiet, viņas pārāk daudz zina par to, kas varbūt varētu atgadīties. Kāds, kurš sēž

pie stūres, viegli var sev iestāstīt: «Ja no tā krustojuma izdrāztos automobilis — vai, ja tas kravas auto pēkšņi ieslēgtu atpakaļgaitu — vai, ja tai automašīnai, kura tuvojas, nokristu ritenis — vai, ja no ļ žoga man virsū mestos suns un iekostos rokā — eh bien, tad es droši vien būtu pagalam!» Tomēr cilvēks parasti pieņem — un pareizi dara —, ka nekas tamlīdzīgs patiesībā nenotiks un ka viņš nonāks | sava ceļojuma galā. Taču, bez šaubām, ja kads ir cietis avārijā vai redzējis vienu vai vairākas avārijas, tad viņš sliecas uz pretēju f viedokli. ļt

Žaklīna, caur asarām pasmaidīdama, ievaicājās:

—   Monsieur Puaro, jūs mēģināt mani mierināt?

—   Tikai bon Dieu[46] zina, ko es mēģinu! Jums nevajadzēja doties šai ceļojumā.

—  Nē — kaut jel es nebūtu to darījusi! Tas bija … tik šausmīgi. Bet… tagad ta? drīz būs galā.

—   Mais oui — mais oui.

—   Un Saimons tiks slimnīcā un tiks pienācīgi apkopts, un viss būs kartībā.

—   Jūs runājat kā mazs bērns! «Un viņi dzīvoja laimīgi.» Tā tas ir, vai ne?

Žaklīna negaidot tumši piesarka.

—   Monsieur Puaro, ne jau … ne jau par to es…

—   Par agru domāt par tādām lietām!— īstā liekulība, kas šobrīd ļļļ būtu pasakāma, vai ne? Bet jūs pa daļai esat dienvidniece, mademoi- selle Žaklīna. Jums vajadzētu būt spējīgai atzīt faktus, pat ja tie neskan pārāk pieklājīgi. Le roi est mort — vive le roi\[47] Saule ir norietējusi, un uzlec mēness. Tā ir, vai ne? fļ

—  Jūs nesaprotat. Viņam vienkārši manis žēl — šausmīgi žēl, jo fl viņš zina, cik briesmīgi man apzināties, ka esmu viņu tik smagi ievainojusi. f>

—   Ak, jā,— Puaro teica.— Patiesa nožēla — tās ir ļoti cēlas jūtas. P

Viņš uzmeta Žaklīnai skatienu, kurā jautās neliela zobgalība un ļ- arī vēl kas cits.

161

Tad viņš pavisam klusu sāka franciski čukstēt:

— La vie est vaine. Un peu d'amour, Un peu de haine, Et puis bonjour.

La vie est brēve. Un peu (Tespoir, Un peu de reve, Et puis bonsoir.[48]

Viņš izgāja atpaka| uz klāja. Tur staigāja pulkvedis Reiss un tūliņ uzsauca viņam:

—   Puaro! Labo cilvēk! Jūs man esat vajadzīgs. Man ir ideja.

Paņēmis Puaro zem rokas, viņš lēnām soļoja tālāk pa klāju.

—  Gluži nejauša Doila piezīme. Tobrīd es to tikpat kā neievēroju. Kaut kas par telegrammu.

—   Tiens — c'est vrai.[49]

—   Varbūt tas neko nenozīmē, taču jāatšķetina itin visi pavedieni. Sasodīts ar ārā — divas slepkavības, bet mēs vēl arvien sēžam kā tumsā!

Puaro papurināja galvu.

—   Nē, tumsā gan ne. Gaismā.

Reiss ziņkārīgi paskatījās uz viņu.

—  Jums ir kāda ideja?

—  Tagad tā jau ir vairāk nekā tikai ideja. Es esmu pārliecināts.

—   Kopš kura laika?

—   Kopš kalpones Luīzes Buržē nāves.

—   Lai velns mani parauj, ja es ko saprotu!

—  Mans draugs, viss ir tik skaidrs — tik skaidrs. Vienīgi ir daži sarežģījumi — kavēkļi — traucējumi! Redziet, ap tādu personu kā Lineta Doila pastāv tik daudz — tik daudz pretrunīga ienaida, skaudības, greizsirdības un zemiskuma. Tas ir kā mušu bars, kurš sīc un sīc …

—   Bet jums šķiet, ka jūs zināt?— Reiss ziņkārīgi raudzījās viņā.— Jūs tā neteiktu, ja nebūtu drošs. Es gan nevarētu teikt, ka redzu kādu skaidrību. Protams, man ir aizdomas …

Puaro apstājās un ar uzsvaru uzlika roku Reisam uz delma.

—   Jūs esat dižs cilvēks, mon Colonel[50] … Jūs nesakāt: «Paskaidrojiet man. Ko jūs domājat?» Jūs zināt, ka es visu izstāstītu, ja šobrīd to varētu. Taču vispirms vēl tik daudz kas jānoskaidro. Tomēr padomājiet, brīdi padomājiet par tiem virzieniem, uz kuriem es norādīšu. Ir daži fakti… Ir mademoiselle de Belforas liecība par to, ka tai naktī Asuānas dārzā kāds noklausījies mūsu sarunu. Ir monsieur Tima Alertona liecība par to, ko viņš dzirdējis un darījis nozieguma naktī. Ir Luīzes Buržē zīmīgās atbildes uz mūsu šārīta jautājumiem. Ir fakts, ka madame Alertone dzer ūdeni, viņas dēls — viskiju ar sodu, bet es — vīnu. Pievienojiet tam nagu lakan pudelīšu atrašanu un sakāmvārdu, kuru es minēju. Un beidzot mējf nonākam pie vissarežģītākā jautājuma — pie tā, ka pistole tika ietīts lētā mutautā un samta apmetnī un izsviesta pār bortu …

Reiss, brīdi klusējis, nogrozīja galvu.

—   Nē,— viņš sacīja,— es neko nesaprotu. Protams, es nedaudz.' nojaušu, uz ko jūs tēmējat, bet, kā šķiet, nekas tur vienalga neiznāki

—   Kā nu ne, kā nu ne. Jūs redzat tikai pusi patiesības. Ui atcerieties, lūk, ko — mums atkal jāsāk no paša sākuma, jo mūsiļ pirmā koncepcija bija pilnīgi aplama. ,

Reiss viegli novaikstījās.

—   Pie tā es esmu pieradis. Man bieži liekas, ka tas arī ir visj detektīva darbs — izdzēst nepareizo sākumu un sākt no gala.

—   Jā, tas ir ļoti patiesi. Un tieši to daži cilvēki nevēlas darīt. Viņ1 pieņem kādu teoriju, un itin visam tad jāiederas šai teorijā. Ja kād:, mazs fakts tajā neiederas, viņi šo faktu atmet. Taču svarīgi allaž ijļ tieši tie fakti, kuri neiederas teorijā. Es visu laiku apzinājos, cii ļ svarīgi ir tas, ka no nozieguma vietas aizvākta pistole. Es zināju, k? tas kaut ko nozīmē, bet, ko īsti,— to es atskārtu tikai pirms nepilna, pusstundas.

—   Un es vēl arvien to nesaprotu!

—   Gan sapratīsiet! Tikai padomājiet par to, uz ko es norādīju. Ur,ļ tagad noskaidrosim to notikumu ar telegrammu. Tas ir, ja mū!| pieņems Herr Doktor.

Doktoram Besneram joprojām bija gaužām slikts garastāvoklisl Par atbildi uz klauvējienu durvīs parādījās viņa niknā seja.

—   Kas ir? Jūs vēlreiz gribat redzēt manu pacientu? Es jumi1 saku — tas nav prātīgi! Viņam ir drudzis. Uztraukumu viņam šodien' jau bijis vairāk nekā pietiekami.

—  Tikai vienu jautājumu,— Reiss noteica.— Itin neko vairāk, ticiet man.

Negribīgi ņurdēdams, ārsts pavirzījās sānis, un abi virieši iegāja kajītē. Doktors Besners, rūkdams pie sevis, paspraucās viņiem garām.

—   Pēc trim minūtēm es atgriezīšos,— viņš brīdināja.— Un tad gan jūs noteikti iesiet prom!

Viņi dzirdēja, kā ārsts smagiem soļiem aiziet pa klāju.

Saimons Doils jautājoši skatījās te uz vienu, te uz otru.

—  Jā,— viņš sacīja,— ko jūs gribat jautāt?

—   Tikai tādu sīkumu,— Reiss atbildēja.— Nupat, kad man atskaitījās stjuarti, viņi minēja, ka sevišķi nemierīgi uzvedies sinjors Riketi. Jūs apgalvojāt, ka tas jūs nepārsteidz, jo jūs zināt, ka viņam ir smags raksturs, turklāt viņš rupji izturējies pret jūsu sievu kādas telegrammas dēļ. Vai jūs varat pastāstīt man par šo atgadījumu?

—   Pavisam viegli. Tas notika Vādī Halfā. Mēs tikko bijām atgriezušies no Otrās Kataraktas. Linetai šķita, ka pie vēstuļu dēļa piesprausta viņai adresēta telegramma. Redziet, viņa bija piemirsusi, ka vairs nesaucas Ridžveja, un uzvārdi «Riketi» un «Ridžveja», uzrakstīti sliktā rokrakstā, tiešām izskatās visai līdzīgi. Tāpēc viņa to atplēsa, nenieka nesaprata un lauzīja par to galvu, kad klāt pieskrēja tas Riketi, burtiski izrāva telegrammu viņai no rokām un sāka nikni buldurēt. Lineta viņam sekoja, lai atvainotos, bet viņš izturējās šausmīgi rupji.

Reiss dziļi ievilka elpu.

—   Un vai jūs, mister Doil, zināt, kas tai telegrammā bija rakstīts?

—  Jā, daļu Lineta nolasīja skaļi. Tur bija teikts …

Viņš apklusa. Ara bija izcēlusies rosība. Strauji tuvojās kāda spiedzīga balss.

—   Kur ir monsieur Puaro un pulkvedis Reiss? Man viņi jāredz nekavējoties! Tas ir ļoti svarīgi, man ir būtiska informācija. E Vai viņi ir pie mistera Doila?

Besners nebija aizvēris durvis. Vaļējo aili aizsedza vienīgi aizkars. Tas pašāvās sānis, un kajītē kā viesulis iebrāzās misis Oterberna. Seja viņai bija pietvīkusi, gaita mazliet nedroša, vārdi neskanēja gluži skaidri.

—   Mister Doil!— viņa dramatiski iesāka.— Es zinu, kurš nogalināja jūsu sievu!

—   Ko?

Saimons apstulbis blenza viņā — tieši tāpat kā abi pārējie.

Misis Oterberna veltīja visiem trim uzvarošu skatienu. Viņa bija laimīga — bezgala laimīga.

—   Jā,— viņa noteica.— Manas teorijas ir pilnīgi attaisnojušās. Dziļās, pirmatnējās, aizvēsturiskās dziņas — tas var likties neiespējami — fantastiski —, bet tā ir patiesība!

Reiss asi noprasīja:

—   Vai es saprotu pareizi? Jums ir pierādījumi, kas liecina, kurš nogalinājis misis Doilu?

Misis Oterberna apsēdās krēslā un paliecās uz priekšu, sparīgi mādama ar galvu.

—   Protams, ka tie man ir. Jūs taču piekritīsiet, ka tas, kurš nogalināja Luīzi Buržē, ir nogalinājis arī Linetu Doilu,— ka abus noziegumus izdarījusi viena un tā pati roka?

—  Jā, jā,— nepacietīgi iesaucās Saimons.— Bez šaubām. Pats par sevi saprotams. Turpiniet.

—  Tad mans apgalvojums ir pamatots. Es zinu, kurš nogalināja Luīzi Buržē; tātad es zinu ari, kurš nogalināja Linetu Doilu.

—  Jūs gribat teikt, ka jums ir teorija par to, kurš nogalinājis Luīzi Buržē?— Reiss skeptiski apvaicājās.

Misis Oterberna gluži kā tīģeriene pacirtās uz viņa pusi.

—   Nē, es to skaidri zinu. To cilvēku es redzēju savām acīm.

Saimons pietvīcis uzsauca:

—   Dieva dēļ, sāciet no paša sākuma! Tātad jūs sakāt, ka zināt, f kurš nogalinājis Luīzi Buržē?

Misis Oterberna pamāja.

—   Es jums sīki izstāstīšu, kas notika.

Jā, viņa jutās ļoti laimīga — par to nebija šaubu! Šī bija viņas . zvaigžņu stunda, viņas triumfs! Kas par to, ja viņas grāmatas vairs [ nepirka, ja dumjā publika, kura reiz bija tās pirkusi un kāri lasījusi, I tagad pievērsās jaunākiem favorītiem? Salome Oterberna nu reiz atkal kļūs slavena. Viņas vārds būs visās avīzēs. Tiesā viņa būs galvenā apsūdzības lieciniece.

Viņa dziļi ievilka elpu un atvēra muti.

—  Tas bija tad, kad es kāpu lejā, uz lenču. Man tikpat kā negribējās ēst — visas šīs nesenās traģēdijas šausmas . . . Nu, par to I nav vajadzības stāstīt. Pusceļā es atcerējos, ka . . . ē … esmu kaut ko 1 aizmirsusi kajītē.' Teicu Rozālijai, lai iet tālāk bez manis. Un viņa aizgāja.

Misis Oterberna mirkli klusēja.

Aizkars pie durvīm viegli sakustējās it kā vēja pūsmā, taču neviens no trim vīriešiem to neievēroja.

—   Es … hmmm …— misis Oterberna atkal apklusa. Šai vietā j stāsta situācija bija slidena, bet pāri tai kaut kā vajadzēja ļ tikt.— Es … ē . .. man bija kāda noruna ar vienu no … mm . .. kuģa personnel. Viņam vajadzēja. . . hm … atnest kaut ko, kas man i bija nepieciešams, bet es negribēju, lai par to uzzina mana meita, ļ Zināmos jautājumos viņa dažkārt var būt visai kaitinoša.

Pārāk raiti jau tas neizklausījās, bet, pirms viss būs jāatstāsta tiesā, gan viņa izdomās kaut ko, kas skanētu labāk.

Reisa uzacis saraucās, un skatiens jautājoši pievērsās Puaro.

Puaro gandrīz nemanāmi pamāja. Viņa lūpas veidoja vārdu: ļ| «Dzēriens.»

Aizkars pie durvīm atkal sakustējās. Starp to un durvīm pazibēja ļ kaut kas metālisks, blāvi zilgans. j

Misis Oterberna turpināja:

—   Bija norunāts, ka es aiziešu uz kuģa pakaļgalu apakšējā klājā 1 un tur sastapšu cilvēku, kurš mani gaidīs. Kad es soļoju pa klāju, atvērās kādas kajītes durvis un kāds paskatījās ārā. Tā bija šī meitene — Luīze Buržē, vai kā nu viņu sauc. Šķita, ka viņa kādu gaida. Ieraudzījusi mani, viņa likās vīlusies un ātri iegāja atpakaļ. Tobrīd es, protams, neko tādu nedomāju. Gāju tālāk un, kā bija norunāts, saņēmu … saņēmu pasūtīto no tā cilvēka. Es viņam samaksāju un .. . ē . .. pārmiju ar viņu pa vārdam. Tad devos atpakaļ. Tiklīdz pagriezos ap stūri, es ieraudzīju, ka pie kalpones durvīm kāds pieklauvē un ieiet kajītē.

\

\ļ Reiss mudināja:

—   Un šis cilvēks bija … v

Blikš!

Kajīti piepildīja sprādziena dārds. Izplūda kodīga, skābena dūmu smaka. Misis Oterberna lēnām pagriezās sānis itin kā ar bezgalīgu izbrīnu sejā, tad viņas augums saļima uz priekšu un smagi nogāzās uz grīdas. No apaļa caurumiņa tieši viņai aiz auss sāka plūst asinis.

Mirkli valdīja apjukuma pilns klusums. Tad Puaro un Reiss sielēca kājās. Sievietes augums nedaudz traucēja viņiem rīkoties. Reiss noliecās pār to, kamēr Puaro gluži kā kaķis metās pa durvīm irā uz klāja.

Klājs bija tukšs. Zemē pie paša sliekšņa gulēja liels Kolta evolveris.

Puaro pameta skatienu abos virzienos. Klājs bija un palika tukšs. Tad viņš drāzās uz kuģa paka|galu. Steidzoties ap stūri, viņš sadūrās ir Timu Alertonu, kurš pilnā sparā nāca no pretējās puses.

—   Kas tur ellē notika?— Tims aizelsies sauca.

—   Vai jūs, šurp nākot, kādu sastapāt?— Puaro asi noprasīja.

—   Sastapu? Nē.

—   Tad nāciet man līdzi.

Viņš paņēma jaunekli aiz rokas un devās atpakaļ. Nu jau bija »lasījies neliels pūlītis. No kajītēm bija izskrējušas Rozālija, Žaklīna jn Kornēlija. Citi steidzās pa klāju no salona — Fergusons, Džims Fantorps un misis Alertone.

Līdzās revolverim stāvēja Reiss. Puaro pagrieza galvu un strupi jautāja Timām Alertonam:

—   Vai jums kabatā ir cimdi?

Tims iebāza roku kabatā.

—   Jā, ir gan.

Puaro pakampa no viņa cimdus, uzvilka tos un noliecās, lai apskatītu revolveri. Reiss rīkojās tāpat. Pārējie, elpu aizturējuši, noskatījās.

—   Uz to pusi viņš neaizskrēja,— Reiss sacīja.— Fantorps un Fergusons sēdēja atpūtas telpā; viņi to būtu pamanījuši.

—   Un misis Alertone būtu viņu satikusi, ja viņš būtu gājis uz kuģa pakaļgalu,— piebilda Puaro.

—   Man liekas,— Reiss teica, norādīdams uz revolveri,— ka šo te mēs redzējām gluži nesen. Taču pārliecināties vajag.

Viņš pieklauvēja pie Peningtona kajītes durvīm. Atbildes nebija. Kajīte bija tukša. Reiss metās pie kumodes labās puses atvilktnes un atrāva to vaļā. Revolveris bija pazudis.

—   Tiktāl skaidrs,— Reiss norūca.— Un nu — kur ir Peningtons pats? 1

Viņi atgriezās uz klāja. Grupai bija pievienojusies misis Alertone. Puaro aši piegāja pie viņas.

—   Madame, paņemiet sev līdzi mis Oterbernu un parūpējieties par viņu. Viņas māte ir …— viņš paskatījās uz Reisu, un Reiss pamāja,— nogalināta.

Surp steidzās doktors Besners.

—  Gott im Himmell Kas te noticis?

Viņam pašķīra ceļu. Reiss norādīja uz kajīti. Besners devās iekšā.

—   Atrodiet Peningtonu!— Reiss uzsauca.— Vai uz revolvera ir pirkstu nospiedumi?

—   Itin nekādu,— Puaro atbildēja.

Peningtonu atrada uz apakšējā klāja. Viņš sēdēja mazajā salona un rakstīja vēstules. Viņš pavērsa pret ienācējiem savu glīto, gludi skūto seju.

—   Vai kas jauns?— viņš jautāja.

—   Vai jūs nedzirdējāt šāvienu?

—   Nu … kad jūs tā sakāt — manuprāt, es dzirdēju tādu kž, blīkšķi. Bet man ne prātā nenāca … Kurš ir nošauts?

—   Misis Oterberna.

—   Misis Oterberna?— Izklausījās, ka Peningtons ir gaužām izbrīnījies.— Jūs nu gan mani pārsteidzat! Misis Oterberna.— Viņš nogrozīja galvu.— Neko nesaprotu.— Viņš pieklusināja balsi. — Man tā vien liekas, kungi, ka uz šā kuģa ir kāds slepkava maniaks Vajadzētu organizēt aizsardzības sistēmu.

—   Mister Penington,— Reiss ierunājāš,— cik ilgi jūs esat šai telpā?

—   Ļaujiet padomāt,— misters Peningtons viegli paberzēja zodu.— Es teiktu — kādas divdesmit minūtes.

—   Un jūs neesat gājis ārā no šejienes?

—   Nē — protams, nē.

Viņš jautājoši paskatījās uz abiem vīriešiem.

—   Redziet, mister Penington,— Reiss sacīja,— misis Oterberna ir nošauta ar jūsu revolveri.

24

Misters Peningtons bija satriekts. Misters Peningtons nespēja tam noticēt.

—  Jā, kungi,— viņš noteica,— tā ir ļoti nopietna lieta. Tiešām, Joti nopietna.

—   Ārkārtīgi nopietna tieši jums, mister Penington.

—   Man?— Peningtona uzacis saraucās satrauktā izbrīnā.— Bet, mans dārgais ser, es te sēdēju un mierīgi rakstīju, kad atskanēja šāviens.

—   Varbūt jums ir kāds liecinieks, kurš varētu to apstiprināt?

Peningtons papurināja galvu.

— Nnē … to es nevaru apgalvot. Bet ir pilnīgi neiespējami, ka es varētu būt uzkāpis uz augšēja klāja, nošāvis to nabaga sievieti (un turklāt — kādē[ es v '"?u nogalinatu?) un atgriezies šeit, neviena nepamanīts. Atpūtas telpā uz klāja ap šo laiku vienmēr ir daudz

: cilvēku.

—   Kā jūs izskaidrosiet to, ka izmantots jūsu ierocis?

— Jā . .. diemžēl te mani gan varētu vainot. Salonā drīz pēc kuģa atiešanas kādu vakaru notika saruna, cik atceros, par šaujamie-

, ročiem, un tad es ieminējos, ka ceļojot aizvien ņemu līdzi revolveri.

—   Kas atradās salonā?

—  Precīzi neatceros. Šķiet, lielākā daļa pasažieru. Katrā gadījumā — krietni daudz.

Viņš viegli pašūpoja galvu.

— Jā gan,— viņš noteica.— Par to mani noteikti var vainot.— Tad turpināja:— Vispirms Lineta, tad Linetas kalpone un nu — misis Oterberna. Liekas, tam visam nav itin nekāda iemesla!

—   Iemesls bija,— Reiss sacīja.

—   Bija?

— Jā. Misis Oterberna patlaban grasījās mums izstāstīt, ka redzējusi kādu cilvēku ieejam Luīzes kajītē. Pirms viņa paguva nosaukt šā cilvēka vārdu, atskanēja šāviens.

Endrjū Peningtons nosusināja pieri smalkā zīda mutautā.

—  Tas viss ir šausmīgi,— viņš nočukstēja.

—       Monsieur Penington,— Puaro viņu uzrunāja,— man gribētos i pārrunāt ar jums dažus šīs lietas aspektus. Vai jūs pēc pusstundas

neatnāktu uz manu kajīti?

—   Ar prieku.

Sevišķi priecīgs Peningtons gan neizskatījās. Un arī neizklausījās. Reiss un Puaro pārmija skatienu un tad strauji izgāja no telpas. 1 — Viltīgs vecs velns,— Reiss noburkšķēja,— bet nobijies gan. Vai ne?

Puaro pamāja.

—   Jā, necik laimīgs viņš vis nav, mūsu monsieur Peningtons. Kad viņi atkal sasniedza pastaigas klāju, no savas kajītes iznāca

misis Alertone un, ieraudzījusi Puaro, sparīgi pamāja viņam ar roku.

—   Madamel

— Tas nabaga bērns! Sakiet, monsieur Puaro, vai kaut kur nav kāda divvietīga kajīte, kur varētu apmesties mēs abas? Viņai nevajadzētu atgriezties tajā, kurā viņa mitinājās kopā ar māti, bet manējā ir vienvietīga.

—  To var nokārtot, madame. Ļoti laipni no jums.

— Gluži parasta pieklājība. Turklāt es esmu iemīļojusi to meiteni. Viņa man vienmēr ir patikusi.

—   Vai viņa ir ļoti izmisusi?

—   Briesmīgi. Šķiet, viņa ir dziļi mīlējusi to nejauko sievieti. Tieši tas aizkustina visvairāk. Tims saka — viņaprāt, misis Oterberna esot dzērusi. Vai tas tiesa?

Puaro pamāja.

—  Ak, tā nabaga sieviete,— laikam jau nevajag viņu nosodīt; bet meitenei būs bijusi šausmīga dzīve.

—  Tā arī bija, madume. Viņa ir ļoti lepna un gaužām uzticīga.

—  Jā, tas man patīk — proti, uzticība. Šodien tā gan vairs nav modē. Savāds raksturs tai meitenei — lepna, atturīga, stūrgalvīga, un aiz tā visa, manuprāt, slēpjas ārkārtīgi silta sirds.

—   Redzu, ka esmu atdevis viņu labās rokās, madame.

—  Jā, neraizējieties. Es par viņu parūpēšos. Viņa tik bezgala aizkustinoši vēlas man uzticēties.

Misis Alertone atgriezās kajītē. Puaro devās uz nozieguma vietu.

Kornēlija joprojām stāvēja uz klāja, plati iepletusi acis. Viņa ierunājās:

—  Es nesaprotu, monsieur Puaro. Kā tas, kurš viņu nošāva, tika prom tā, ka mēs viņu neredzējām?

—  Jā, kā gan?—atbalsoja Žaklīna.

—   Ak,— Puaro atbildēja,— tas nemaz nebija tāds triks ar izgaišanu, kā jūs, mademoiselle, domājat. Bija trīs acīm redzami ceļi, kā slepkava varēja aizbēgt.

Žaklīna izskatījās apmulsusi.— Trīs?— viņa pārvaicāja.

—   Viņš varēja aiziet pa labi vai pa kreisi, bet nekāda cita ceļa es neredzu,— Kornēlija prātoja.

Arī Žaklīna sarauca pieri. Tad viņas seja noskaidrojās.

—   Protams,— viņa noteica.— Viņš varēja kustēties divos virzienos pa vienu plakni, taču varēja arī pārvietoties pa šo plakni taisnā leņķī. Tas ir — viņš diez kā nevarēja doties uz augšu, toties uz leju gan.

Puaro pasmaidīja.

—   Jums ir ass prāts, mademoiselle.

—   Zinu, ka esmu galīga muļķe,— Kornēlija sacīja,— taču es vēl aizvien nesaprotu.

—   Dārgumiņ, monsieur Puaro grib teikt,— Žaklīna paskaidroja,— ka noziedznieks varēja pār reliņiem nolēkt uz apakšējā klāja.

—   Vai!— Kornēlija izsaucās.— To es nebiju iedomājusies. Bet tad viņam vajadzēja būt varen žiglam. Vai viņš to varēja pagūt?

—   Itin viegli,— atbildēja Tims Alertons.— Atcerieties, pēc tamlīdzīgiem notikumiem allaž iestājas tāds kā šoka mirklis. Cilvēks izdzird šāvienu un uz pāris sekundēm paliek kā sastindzis.

—   Jūs runājat pēc paša pieredzes, monsieur Alerton?

—  Jā. Savas piecas sekundes es stāvēju kā tāds manekens. Un tad drāzos prom pa klāju.

No Besnera kajītes iznāca Reiss un bargi noteica:

—   Vai jūs visi neizklīstu? Mēs gribam aiznest līķi. IH

Visi paklausīgi devās prom. Puaro gāja līdzi. Kornēlija ar skumju 1

nopietnību sacīja viņam:

—   Šo ceļojumu es neaizmirsīšu, kamēr vien dzīvošu. Trīs nā- ves … Tāda sajūta kā murgā.

To sadzirdēja Fergusons. Viņš nikni iejaucās:

—  Tas ir tāpēc, ka jūs esat tik pārmērīgi kulturāla. Jums ! vajadzētu raudzīties uz nāvi tā, kā to dara austrumnieki. Tas ir tikai ' gadījums — tik tikko pamanāms.

—   Lai nu būtu,— Kornēlija atteica.— Viņi, nabaga radījumi, ļ nav izglītoti.

—   Nē, un arī tas ir labi. Izglītība ir atņēmusi dzīvotspēju baltajai rasei. Paskatieties uz Ameriku — tur aizraujas ar īstu kultūras orģiju. . Vienkārši pretīgi.

—   Manuprāt, jūs runājat niekus,— Kornēlija nosarkdama sacīja.— Es katru ziemu apmeklēju lekcijas par grieķu mākslu un renesansi un esmu bijusi arī uz dažiem priekšlasījumiem par vēsturē slavenām sievietēm.

Misters Fergusons pārskaities novaidējās.

—   Grieķu māksla! Renesanse! Slavenas sievietes! Man vai nelabi metas, jūsos klausoties. Svarīga ir nākotne, nevis pagātne. Uz šā kuģa ir trīs mirušas sievietes. Nu un tad? Tas nav nekāds zaudējums! Lineta Doila ar visu savu naudu! Franču kalpone — pieradināts parazīts. Misis Oterberna — nevienam nevajadzīga veca muļķe. Vai jūs domājat, ka patiesībā kādam rūp, vai viņas ir dzīvas vai mirušas? Man jau nu nē. Manuprāt, tas ir sasodīti labi!

—   Tad jūs maldāties!— Kornēlija viņam uzsauca.— Un man metas nelabi, klausoties, kā jūs te runājat un runājat, itin kā svarīgs nebūtu neviens cits kā tikai jūs. Man diez kā nepatika misis ^ Oterberna, bet viņas meita viņu tik ļoti mīlēja un tagad ir gluži izmisusi par mātes nāvi. Par franču kalponi es tikpat kā neko nezinu, bet domāju, ka arī viņu kāds kaut kur mīlēja; un, kas attiecas uz Linetu Doilu — nerunājot par visu citu, viņa bija skaista! Lineta bija tik daiļa, ka tad, kad viņa ienāca telpā, kaklā sakāpa kamols. Es pati j esmu neglīta, un tas man liek vērtēt skaistumu vēl jo augstāk. Viņa \ bija skaista — gluži vienkārši kā sieviete —, tāpat kā grieķu mākslas ] priekšmeti. Un, ja mirst kaut kas daiļš, pasaule ir zaudējusi. Tā, lūk!

Misters Fergusons kādu gabaliņu atkāpās. Tad abām rokām ieķērās sev matos un ņēmās tos sparīgi raustīt.

—   Es padodos,— viņš noteica.— Jūs esat neticama. Jums nav sievietes dabiskās spītības ne tik, cik melns aiz naga.— Viņš pievērsās Puaro.— Vai zināt, ser, ka Kornēlijas tēvu patiesībā izputināja Linetas Ridžvejas vecais? Bet vai šī meitene griež zobus, kad ierauga mantinieci peldam apkārt vienās pērlēs un Parīzes kleitās?. Nē, šī

tikai ieblējās: «Vai viņa nav skaista?» Kā tāds svētlaimīgs jēriņš. Neticu, ka viņa justu kaut vai sarūgtinājumu.

Kornēlija pietvīka.

—  Jutu gan — kādu mirkli. Tētis, varētu teikt, nomira tāpēc, ka bija zaudējis drosmi, jo viņam nebija veicies.

—   Mirkļa sarūgtinājums ! Redziet nu.

Kornēlija strauji pagriezās pret Fergusonu.

—   Nu, bet vai tad jūs tikko neteicāt, ka svarīga ir nākotne un nevis pagātne? Tas viss notika pagātnē, vai ne? Tas ir garām.

—   Iekritu gan,— Fergusons novilka.— Kornēlija Robsone, jūs esat vienīgā jaukā sieviete, kuru es jel kad esmu sastapis. Vai jūs precēsieties ar mani?

—   Nerunājiet blēņas.

—  Tas ir īsts bildinājums — lai arī izteikts Paša Vecā Pēddziņa klātbūtnē. Starp citu, jūs esat liecinieks, monsieur Puaro. Es labprātīgi piedāvāju laulību šai sieviešu kārtas būtnei — pretēji visiem saviem principiem, jo juridiskiem kontraktiem starp dzimumiem es neticu; taču neceru, ka viņa piekritīs kam citam, tāpēc — lai būtu laulība. Kornēlij, sakiet «jā».

—   Man liekas, jūs kļūstat pilnīgi smieklīgs,— Kornēlija nosarkdama atbildēja.

—   Kāpēc jūs negribat precēties ar mani?

—   Jūs neesat nopietns,— Kornēlija atteica.

—  Jūs gribat teikt, ka nopietns nav mans bildinājums vai mans raksturs?

—   Abi, bet patiesībā es domāju raksturu. Jūs smejaties par nopietnām lietām. Par izglītību un kultūru — un … un nāvi. Uz jums nevarētu paļauties.

Viņa apklusa, pietvīka vēl vairāk un aizsteidzās uz savu kajīti.

Fergusons stingi noskatījās viņai pakaļ.

—   Sasodīts, tā meitene! Šķiet, viņa patiešām tā domā. Viņa grib, lai uz vīrieti var paļauties. Paļauties — ak debess!— Viņš mirkli klusēja un tad ievaicājās:— Kas noticis jums, monsieur Puaro? Izskatās, ka jūs būtu nogrimis domās.

Puaro iztrūcies pacēla skatienu.

—   Es šo to apsveru, tas arī viss. Apsveru.

—   Meditācija par nāvi. Erkila Puaro «Nāve kā periodiskais decimāldaļskaitiis». Viena no viņa slavenajām monogrāfijām.

—   Monsieur Ferguson,— Puaro aizrādīja,— jūs esat ļoti pārdrošs jauneklis.

—  Jums man jāpiedod. Man patīk uzbrukt vispāratzītiem institūtiem.

—   Un vai es būtu vispāratzīts institūts?

—   Tieši tā. Ko jūs domājat par šo meiteni?

—   Par mis Robsoni?

—   Jā.

—   Es domāju, ka viņai ir visai stingrs raksturs.

—   Jums taisnība. Viņai netrūkst drosmes. Viņa izskatās padevīga, bet tā tas nemaz nav. Viņai ir gribasspēks. Viņa ir .. . ak, nolādēts, man to meiteni vajag! Nebūtu slikts gājiens, ja es censtos pārliecināt veco dāmu. Ja es panāktu, ka viņa pilnīgi un galīgi vēršas pret mani, tad varbūt vieglāk lūztu ledus starp mums ar Kornēliju.

Viņš apcirtās un iegāja skatu salonā. Savā ierastajā stūrī sēdēja mis van Shijlere. Viņa izskatījās vēl augstprātīgāka nekā aizvien. Viņa adīja. Fergusons platiem so|iem devās pie viņas. Erkils Puaro, neuzkrītoši iegājis salonā, apsēdās pieklājīgā atstatumā un izlikās, ka ir iedziļinājies žurnālā.

—   Labdien, mis van Shijlere.

Mis van Shijlere uz īsu mirkli pacēla skatienu, tad novērsās un ledaini atbildēja.

—   Hm . .. labdien.

—   Paklausieties, mis van Shijlere, man ar jums jāaprunājas par kaut ko visai nopietnu. Lieta ir tāda — es gribu precēt jūsu radinieci.

Mis van Shijleres dzijas kamolītis novēlās uz grīdas un nevaldāmi aizripoja šķērsām pār salonu.

Viņa indīgi noteica:

—  Jaunais cilvēk, jūs būsiet zaudējis prātu.

—   Itin nemaz. Es esmu nolēmis viņu precēt. Un esmu lūdzis viņas roku!

Mis van Shijlere nopētīja viņu ar dzedras intereses pilnu skatienu, kā varētu raudzīties uz neredzētu kukaini.

—   Tiešām? Un es pieņemu, ka viņa būs sacījusi, lai jūs ejat savu ceļu.

—   Viņa man atteica.

—   Dabiski.

—   Nepavisam ne «dabiski». Es lūgšu viņu tikmēr, līdz viņa piekritīs.

—   Varu apgalvot, ser, ka es speršu nepieciešamos soļus, lai mana jauniņā māsīca netiktu pakļauta šādai vajāšanai,— mis van Shijlere dzēlīgā tonī attrauca.

—   Kas jums iebilstams pret mani?

Mis van Shijlere vienīgi pacēla uzacis un sparīgi parāva pavedienu, pirms posās pacelt kamolu un izbeigt sarunu.

—   Klausieties nu,— misters Fergusons neatlaidās,— kas jums iebilstams pret mani?

—   Man domāt, tas ir acīm redzami, mister … ē … es nezinu jūsu vārdu.

—   Fergusons.

—   Mister Ferguson,—■ mis van Shijlere izrunāja šo vārdu ar nepārprotamu nepatiku.— Šāda iedoma ir pilnīgi izslēgta.

—  Jūs gribat sacīt,— Fergusons teica,ka es viņai neesmu pietiekami labs!

—   Manuprāt, jums pašam to vajadzētu saprast gluži skaidri.

—   Kādā ziņā es neesmu pietiekami labs?

Mis van Shijlere atkal neatbildēja.

—   Man ir divas kājas, divas rokas, laba veselība un gana saprātīgas smadzenes. Kas vainas?

—   Pastāv tāda lieta kā sabiedriskais stāvoklis, mister Ferguson.

—   Sabiedriskais stāvoklis ir blēņas!

Alvērās durvis, 'un ienāca Kornēlija. Viņa sastinga kā sālsstabs, ieraudzījusi bargo māsīcu Mariju sarunājamies ar savu tā dēvēto pielūdzēju.

Briesmīgais misters Fergusons pagrieza galvu, plati nosmaidīja un iesaucās:

—   Nāciet šurp, Kornēlij! Es lūdzu jūsu roku, turklāt cik vien iespējams konvencionāli.

—   Kornēlija,— mis van Shijlere ierunājās, un viņas balss skanēja patiesi baismīgi,— vai tu esi pamudinājusi šo jauno cilvēku?

—   Es … nē, protams, nē .. . vismaz . .. patiesībā … es domāju . ..

—   Ko tu domā?

—   Viņa nav mani pamudinājusi,— misters Fergusons izpalīdzēja.— Visu izdarīju es pats. Pliķi gan viņa man neiecirta, jo viņai ir pārāk mīksta sirds. Kornēlij, jūsu māsīca apgalvo, ka es jums neesot pietiekami labs. Tā, protams, ir taisnība, bet ne tāda ziņā, kā to domā viņa. Mana morālā daba noteikti nevar līdzināties jūsējai, toties viņa grib sacīt, ka mans sabiedriskais stāvoklis ir bezcerīgi zems.

—   Manuprāt, Kornēlija to saskata' tikpat skaidri,— mis van Shijlere noteica.

—   Vai patiesi?— misters Fergusons pētoši paraudzījās uz meiteni.— Vai tāpēc jūs negribat precēties ar mani?

—   Nē, ne tāpēc,— Kornēlija nosarka.— Ja . .. ja jūs man patiktu, es ar jums precētos, neraugoties uz to, kas jūs esat.

—   Bet es jums nepatīku?

—   Man … man šķiet, ka jūs esat briesmīgs. Kā jūs par visu izsakāties … Un ko jūs sakāt … Es … es nekad neesmu satikusi nevienu, kurš kaut mazliet līdzinātos jums. Es …

Balsi draudēja pārmākt asaras. Kornēlija izskrēja no salona.

—   Kopumā,— misters Fergusons paziņoja,— iesākumam tas nemaz nav slikti.

Viņš atgāzās krēslā, svilpodams skatījās griestos, pārmeta vienu savu nekrietno kāju pār otru un piezīmēja:

—  Tagad es jūs saukšu par māsīcu.

Mis van Shijlere trīcēja aiz dusmām.

—  Tūliņ pat atstājiet šo telpu, ser, citādi es saukšu stjuartu!

—  Es esmu samaksājis par biļeti,— misters Fergusons attrauca. — Mani nevar izmest no kopējās atpūtas telpas. Bet es vēlos jums izpatikt.— Viņš klusu iedziedājās:— Johoho, un pudele ruma!— Piecēlies viņš aukstasinīgi devās uz durvīm un izgāja ārā.

No dusmām vai aizelsdamās, mis van Shijlere pieslējās kājās. Puaro, diskrēti pametis sava žurnāla aizsegu, pietrūkās un pasniedza viņai dzijas kamolu.

—   Pateicos jums, monsieur Puaro. Ja jūs atsūtītu pie manis mis Bauersu … es jūtos gluži satraukusies … šis nekaunīgais jaunais cilvēks.

—   Diemžēl visai ekscentrisks,— Puaro sacīja.— Tai ģimenē vairums ir tādi. Izlutināts, protams. Vienmēr grib cīnīties ar vējdzirnavām. Jūs, cerams, viņu pazīstat?— viņš nevērīgi pajautāja.

—   Pazīstu? …

—   Viņš dēvējas par Fergusonu un savu progresīvo ideju dēļ negrib lietot titulu.

—   Titulu?— mis van Shijleres tonis bija trauksmains.

—  Jā, tas ir jaunais lords Dolišs. Naudas viņam, protams, atliku likām, bet, būdams Oksfordā, viņš kļuva par komunistu.

Mis van Shijlere, kuras sejā plosījās pretrunīgas jūtas, teica:

—   Kopš kura laika jūs to zināt, monsieur Puaro?

Puaro paraustīja plecus.

—   Vienā no avīzēm bija fotoattēls, un es ievēroju līdzību. Tad uzgāju zīmoggredzenu ar dzimtas ģerboni. Ak, ticiet man, par to nav nekādu šaubu.

Viņš ar labpatiku vēroja strīdīgās emocijas, kuras nomainīja cita citu mis van Shijleres vaibstos. Beidzot, laipnīgi palocījusi galvu, viņa sacīja:

—   Esmu jums ļoti pateicīga, monsieur Puaro.

Puaro noraudzījās viņai pakaļ un pasmaidīja, kad vecā dāma nozuda aiz durvīm. Tad viņš apsēdās, un seja atkal kļuva nopietna. Viņš klusībā sekoja savu domu ritējumam. Laiku pa laikam viņš pamāja ar galvu.

—   Mais oui,— viņš pēdīgi noteica.— Viss saskan.

25

Reiss viņu atrada joprojām sēžam turpat.

—   Nu, Puaro, ko teiksiet? Pēc desmit minūtēm jāierodas Penin- gtonam. To es atstāšu jūsu ziņā.

Puaro steigšus piecēlās.

—   Vispirms sameklējiet jauno Fantorpu.

—   Fantorpu?— Reiss brīnījās.

—   Jā. Aizvediet viņu uz manu kajīti.

Reiss pamāja un devās prom. Puaro gāja uz savu kajīti. Pēc dažām minūtēm ieradās Reiss ar Fantorpu.

Puaro norādīja uz krēsliem un piedāvāja cigaretes.

—   Un nu, monsieur Fantorp,— viņš noteica,— ķersimies pie darbal Kā redzu, jūs nēsājat tādu pašu kaklautu kā mans draugs Heistingss.

Džims Fantorps ar zināmu samulsumu paraudzījās lejup, uz savu kaklautu.

—  Tas ir ītonas bijušā audzēkņa kaklauts,— viņš paskaidroja.

—  Tieši tā. Jums jāsaprot — lai gan es esmu ārzemnieks, tomēr kaut ko saprotu no angliskajiem uzskatiem. Es, piemēram, zinu, ka pastāv tas, «kas pieklājas», un tas, «kas nepieklājas».

Džims Fantorps pavīpsnāja.

—  Tādus izteicienus mēs šodien vairs nelietojam, ser.

—   Varbūt arī ne, bet ieraša taču saglabājas. Vecās Skolas kaklauts ir Vecās Skolas kaklauts, un ir šis tas (to es zinu no pieredzes), ko kaklauta nēsātājs nedarīs! Viena no šīm lietām, monsieur Fantorp, ir — bez uzaicinājuma iejaukties privātā sarunā, ja tās dalībnieki jums nav pazīstami.

Fantorps iepleta acis.

—    Bet nesen, monsieur Fantorp,— Puaro turpināja,— jūs izdarījāt tieši to. Skatu salonā zināmas personas klusu apsprieda dažas privātas biznesa lietas. Jūs staigājāt turpat netālu no viņiem, acīmredzot, lai noklausītos, kas tiek runāts, un pēc īsa brīža pagriezāties un apsveicāt kādu dāmu — Saimona Doila kundzi — par viņas saprātīgajām biznesa metodēm.

Džima Fantorpa seja tumši pievīka. Puaro, negaidīdams atbildi, runāja tālāk.

—   Un tā, monsieur Fantorp, nepavisam nebija tāda uzvedība, kāda pieklātos cilvēkam, kurš nēsā tādu pašu kaklautu kā mans draugs Heistingss! Heistingss ir pati pieklājība un drīzāk nomirtu aiz kauna, nekā šādi izrīkotos! Tādējādi, saistot šo jūsu darbību ar faktu, ka jūs esat pārāk jauns cilvēks, lai spētu atļauties dārgas brīvdienas, ka jūs esat kādas valsts advokātu firmas pārstāvis un tāpēc jums droši vien nav pārāk labs finansiālais stāvoklis, un ka jūsos nav vērojamas kādas nesenas slimības pazīmes, kas prasītu ilgstošu uzturēšanos ārzemēs, es jautāju sev — un tagad arī jums — kāds iemesls ir tam, ka jūs patlaban atrodaties uz šā kuģa.

Džims Fantorps atmeta galvu.

—   Es atsakos sniegt jums jebkādu informāciju, monsieur Puaro. Man patiešām liekas, ka jūs esat jucis.

—   Es neesmu jucis. Es esmu ļoti, ļoti saprātīgs. Kur atrodas jūsu firma? Northemptonā; tas nav pārāk tālu no Vodholas. Kādu sarunu jūs centāties noklausīties? Tadu, kura attiecas uz juridiskiem dokumentiem. Kāds mērķis bija jūsu piezīmei — piezīmei, kuru jūs izteicāt ar nepārprotamu satraukumu un malaise[51]7 Jūsu mērķis bija — atturēt madame Doilu no tā, lai viņa parakstītu kādu dokumentu, iepriekš to neizlasījusi.

Viņš ieturēja pauzi.

—   Pie mums, uz šā kuģa, notika slepkavība, kurai drīz sekoja divas citas. Ja es jums vēl izpaudīšu, ka ierocis, ar kuru tika nogalināta madame Oterberna, bija revolveris, kurš pieder monsieur Endrjū Peningtonam, tad jūs varbūt aptversiet, ka jūsu pienākums patiešam ir pateikt mums visu iespējamo.

Džims Fantorps vairākas minūtes klusēja. Beidzot viņš ierunājās:

—  Jums ir visai dīvainas metodes, monsieur Puaro, taču es novērtēju to, ko jūs pateicāt. Nelaime tā, ka man nav precīzas informācijas, ko jums sniegt.

—   Jūs gribat sacīt, ka viss šis jautājums balstās vienīgi uz aizdomām?

—  Jā.

—   Un tāpēc uzskatāt, ka izteikties būtu neapdomīgi? Juridiski runājot, tā tas varētu būt. Bet šī nav tiesas sēde. Mēs ar pulkvedi Reisu cenšamies sadzīt pēdas slepkavam. Viss, kas varētu mums palīdzēt, ir vērtīgs.

Džims Fantorps atkal brīdi prātoja. Tad viņš noteica:

—   Labi. Ko jūs gribat uzzināt?

—   Kādēļ jūs devāties šai ceļojumā?

—   Mani sūtīja mans tēvocis, misters Kārmaikls, misis Doilas advokāts Anglijā. Viņš nodarbojas ar daudziem viņas darījumiem. Un tāpēc bieži sarakstījās ar misteru Endrjū Peningtonu, kurš bija misis Doilas aizbildnis Amerikā. Daži sīki incidenti (visus es nespēju uzskaitīt) iedvesa manam tēvocim aizdomas, ka viss nenotiek gluži tā, kā vajadzētu.

—   Vienkārši sakot,— Reiss piebilda,— jūsu tēvocim bija aizdomas, ka Peningtons ir blēdis?

Džims Fantorps, viegli pasmaidīdams, pamāja.

—  Jūs izsakāt to daudz tiešāk, nekā darītu es, taču galvenā doma ir pareiza. Dažādas Peningtona atrunas, zināmi izskaidrojumi par kapitāla investīcijām radīja manā tēvocī neuzticību. Kamēr šīs viņa aizdomas vēl bija visai miglainas, mis Ridžveja negaidot apprecējās un devās kāzu ceļojumā uz Ēģipti. Viņas laulības darīja tēvoča prātu mierīgāku, jo viņš zināja, ka pēc atgriešanās Anglijā īpašums būs oficiāli jānodod misis Doilai. Taču vēstulē, ko tēvocis saņēma no Kairas, viņa starp citu pieminēja, ka necerēti sastapusi Endrjū

Peningtonu. Tēvoča aizdomas auga augumā. Viņš jutās pārliecināts, ka Peningtons, tagad jau varbūt nonācis bezcerīgā stāvoklī, centīsies iegūt no viņas parakstus, kuri apslēptu viņa paša izšķērdētās summas. Tā kā manam tēvocim nebija noteiktu pierādījumu, ko sniegt misis Doilai, viņš atradās ļoti sarežģītā situācijā. Vienīgais, ko viņš spēja izdomāt, bija — lidmašīnā nosūtīt mani šurp ar uzdevumu noskaidrot, kas īsti norisinās. Man bija jātur acis vaļā un vajadzības gadījumā steidzīgi jārīkojas — ārkārtīgi netīkama misija, ticiet man. Tai gadījumā, kuru jūs minējāt, man tiešām nācās izturēties kā nekauņam! Neveikli jau tas bija, taču kopumā es biju apmierināts ar iznākumu.

—   Jūs gribat teikt, ka darījāt misis Doilu uzmanīgu?— Reiss jautāja.

—   Varbūt ne tik daudz tas, bet, man šķiet, es sabaidīju Peningtonu. Jutos pārliecināts, ka nu viņš kādu laiku vairs neizmēģinās savus trikus, un tikmēr cerēju pietiekami sapazīties ar misteru un misis Doiliem, lai kaut kādā veidā viņus brīdinātu. Patiesībā es cerēju to panākt ar Doila palīdzību. Misis Doila bija tik stipri pieķērusies misteram Peningtonam, ka būtu mazliet bistami izteikt viņai tādas aizdomas. Man būtu bijis vieglāk aprunāties ar viņas vīru.

Reiss pamāja.

Puaro iejautājās:

—   Monsieur Fantorp, vai jūs izteiktu vaļsirdīgu viedokli par kādu jautājumu? Ja jūs būtu iesaistīts kādā krāpšana, vai par upuri jūs izvēlētos madame Doilu vai monsieur Doilu?

Fantorps vāri pasmaidīja.

—   Katrā ziņā misteru Doilu. Biznesa lietās Lineta Doila bija ļoti vērīga. Viņas vīrs, kā man liekas, ir viens no tiem lētticīgajiem cilvēkiem, kuri no biznesa neko nesaprot un vienmēr ir gatavi «parakstīties uz punktotās līnijas», kā viņš pats izteicās.

—   Piekrītu,— Puaro sacīja. Viņš paskatījās uz Reisu.— Un te jums būs motīvs.

—   Bet tie ir tikai minējumi,— Džims Fantorps iebilda.— Tie nav pierādījumi.

Puaro nevērīgi attrauca:

—   Ak, pierādījumus mēs dabūsim!

—   Kā?

—   Iespējams, no paša mistera Peningtona.

Fantorpa sejā jautās šaubas.

—   Diezin vai. Nezinu gan.

Reiss ielūkojās pulkstenī.

—   Nupat viņam jābūt klāt.

177

Džims Fantorps aši saprata mājienu un devās prom.

12 1576

Pēc divām minūtēm parādījās Endrjū Peningtons, smaidošs un pieklājīgs. Vienigi saspringusī žokļu līnija un piesardzīgais skatiens pauda, ka šeit modri stāv krietni pieredzējis cīnītājs.

—   Nu, kungi,— viņš sacīja,— te es esmu.

Viņš apsēdās un jautājoši raudzījās abos.

—   Mēs lūdzām jūs ierasties, monsieur Penington,— Puaro iesāka,— jo ir pilnīgi skaidrs, ka jūs šī lieta interesē īpaši un tieši.

Peningtons viegli pacēla uzacis.

—   Ak tā?

—   Noteikti,— Puaro lēnprātīgi teica.— Linetu Ridžveju, cik saprotu, jūs pazināt kopš tā laika, kad viņa vēl bija mazs bērns.

—   A! Jā …— Viņa seja pārvērtās, nebija vairs tik modra.— Atvainojiet, es īsti neuztvēru jusu domu. Jā, kā jau es jums šorīt teicu, Linetu es pazinu jau tad, kad viņa bija jauka, maza meitenīte ar priekšautiņu.

—   Vai ar viņas tēvu jūs bijāt tuvu pazīstams?

—  Jā gan. Mēs ar Melišu Ridžveju bijām tuvi draugi — ļoti tuvi.

—  Jūs bijāt saistīti tik cieši, ka mirstot viņš iecēla jūs par savas meitas aizbildni biznesa lietās un pilnvaroto milzīgajam mantojumam, ko viņa saņēma.

—   Jā, vispārīgi ņemot, tā tas ir.— Piesardzība bija atgriezusies. Tonis kļuva atturīgāks.— Dabiski, es nebiju vienīgais pilnvarotais, ar mani bija saistīti citi.

—   Kuri kopš tā laika ir miruši?

—   Miruši ir divi. Trešais, misters Stērndeils Rokfords, ir dzīvs.

—   Viņš ir jūsu partneris?

—   Jā.

—   Cik saprotu, mademoiselle Ridžveja vēl nebija sasniegusi pilngadību, kad apprecējās?

—   Divdesmit viens gads viņai būtu apritējis nākamgad jūlijā.

—   Un, ja viss ritētu normāli, tad viņa būtu pārņēmusi mantojumu savās rokās?

—  Jā.

—   Bet viņas laulības pasteidzināja notikumus?

Peningtona žoklis saspringa. Viņš agresīvi pacēla zodu pret jautātājiem.

—   Jūs mani atvainosiet, kungi, bet kāds tam visam īsti sakars ar jums?

—  Ja jums nepatīkami atbildēt uz šo jautājumu…

—   Nekādas* nepatikas tur nav. Man visviens, ko jūs vaicājat. Taču es nesaprotu, kāpēc tas jums tik svarīgi.

—   Bet kā nu ne, monsieur Penirlgīon,— Puaro paliecās uz priekšu, acīm zaļgani, kaķiski spīdot,— ir taču motīva jautājums. To iztirzājot, allaž jāņem vērā finansiāli apsvērumi.

Peningtons īdzīgi padevās.

—   Pēc Ridžveja testamenta Linetai bija jāsaņem mantojums, sasniedzot divdesmit vienu gadu vai apprecoties.

—   Un nekādu noteikumu?

—   Nekādu noteikumu.

—   Un šeit, kā es ne bez pamata uzskatu, ir runa par miljoniem.

—   Par miljoniem gan.

—  Jūsu atbildība, monsieur Penington, un jūsu partnera atbildība ir bijusi ļoti smaga,— Puaro klusu noteica.

—   Pie atbildības mēs esam pieraduši,— Peningtons strupi atcirta.— Tā mūs neuztrauc.

—   Diezin vai.

Kaut kas viņa balsī aizskāra Peningtonu. Viņš dusmīgi noprasīja:

—   Velns parāvis, ko jūs gribat teikt?

Puaro atbildēja ar laipnu vaļsirdību:

—   Es prātoju, mister Penington, vai Linetas Ridžvejas pēkšņās laulības nebūs radījušas kādu … samulsumu jūsu birojā.

—   Samulsumu?

—  Tieši šo vārdu es lietoju.

—   Sasodīts, uz ko jūs mērķējat?

—   Uz kaut ko pagalam vienkāršu. Vai Linetas Doilas biznesa lietas ir tik labā kārtībā, kādā tām vajadzētu būt?

Peningtons piecēlās kājās.

—   Nu reiz pietiek. Man gana.

Viņš devās uz durvīm.

—   Bet vai jūs vispirms neatbildētu uz manu jautājumu?

—  Tās ir lieliskā kārtībā,— Peningtons nošņāca.

—   Un, kad ziņa par Linetas Ridžvejas laulībām jūs sasniedza, jūs tātad nebijāt tik satraucies, ka ar pirmo kuģi steidzāties uz Eiropu un Ēģiptē notēlojāt šķietami nejaušu sastapšanos.

Peningtons nāca atpakaļ uz viņu pusi. Viņš atkal bija savaldījies.

—   Tas, ko jūs tur sakāt, ir tīrās pasakas! Es pat nezināju, ka Lineta ir apprecējusies, pirms satiku viņu Kairā. Biju ļoti pārsteigts. Viņas vēstule uz Ņujorku acīmredzot pienāca vienu dienu par vēlu. Tā tika pārsūtīta, un es to saņēmu kādu nedēļu vēlāk.

—   Man šķiet, jūs sacījāt, ka ieradāties ar «Karmaniku».

—   Tā ir.

—   Un vēstule sasniedza Ņujorku, kad «Karmanika» jau bija izgājusi jūrā?

—   Cik reižu man būs tas jāatkārto?

—  Savādi,— Puaro noteica.

—   Kas tur savāds?

12« 179

—   Uz jūsu bagāžas nav «Karmanikas» uzlīmju. Pēdējās uzlīmes, kas liecina par Atlantijas šķērsošanu, ir no «Normandijas». «Norman- dija», cik atceros, izgāja jūrā divas dienas pēc «Karmanikas».

Peningtons mirkli apjuka. Viņa skatiens šaudījās.

Tobrīd ar ievērības cienīgu efektu iejaucās pulkvedis Reiss.

—   Ko niekus, mister Penington,— viņš sacīja.— Mums ir vairāki iemesli domāt, ka jūs ieradāties ar «Normandiju» un nevis ar «Karmaniku», kā apgalvojat. Tādā gadījumā jūs saņēmāt misis Doilas vēstuli, pirms izbraucāt no Ņujorkas. Ir bezjēdzīgi to noliegt, jo nav nekā vienkāršāka kā apvaicāties tvaikoņu kompānijās.

Endrjū Peningtons izklaidīgi sagramstīja krēslu un apsēdās. Viņa seja bija bezkaislīga, vaibsti nepauda neko. Taču aiz šīs maskas viņa attapīgās smadzenes apsvēra nākamo gājienu.

—   Būs vien jāatzīst jūsu pārākums, kungi. Jūs esat mani pārspējuši. Taču man bija savi iemesli, kuru dēļ es rīkojos tieši tā.

—   Šaubu nav,— Reisa tonis bija visai strups.

—  Ja es tos jums izpaudīšu, tad, pats par sevi saprotams, gluži konfidenciāli.

—  Manuprāt, jūs varat ticēt, ka mēs rīkosimies pēc vajadzības. Nekādus aklus solījumus es, bez šaubām, nevaru dot.

—   Nu …— Peningtons nopūtās.— Stāstīšu visu, kā ir. Anglijā gāja vaļā kaut kādi tumši darījumi. Un es biju nobažījies. Ar vēstules palīdzību vien tur neko daudz nevarētu noskaidrot. Vienīga izeja, bija — braukt turp un paskatīties pašam.

—   Ko jūs domājat ar «tumšiem darījumiem»?

—   Man bija nopietns pamats uzskatīt, ka Linetu krāpj.

—   Kas?

—   Viņas britu advokāts. Bet tas nav no tiem apvainojumiem, ar kuriem var nevērīgi mētāties. Es nolēmu braukt taisnā ceļā uz turieni un par visu pārliecināties pats.

—  Tas noteikti dara godu jūsu modrībai. Bet kādēļ bija vajadzīga mazā viltība, ka jūs neesot saņēmis vēstuli?

—   Nu, ziniet. ..— Peningtons noplātīja rokas.— Nevar taču uzplīties jaunam pārim kāzu ceļojumā un neatklāt lietas būtību vai apmeklējuma iemeslus. Man likās, ka vislabāk būs, ja sastapšanās notiks it kā nejauši. Turklāt par Linetas vīru es neko nezināju. Kazi, arī viņš varēja būt iejaukts šai šantāžā.

—   Tātad jūs uz šādu rīcību pamudināja pilnīga nesavtība,— pulkvedis Reiss dzedri noteica.

—  Tā ir, kā jūs sakāt, pulkvedi.

Iestājās klusums. Reiss pameta skatienu uz Puaro. Mazais vīriņš paliecās uz priekšu.

—   Monsieur Penington, jūsu stāstā mēs neticam nevienam vārdam.

—   Pie velna! Un kam tad, diez, jūs ticat?

—   Mēs ticam, ka Linetas Ridžvejas negaidītās laulības noveda jūs finansiālās grūtībās. Ka jūs pa galvu pa kaklu steidzāties šurp, lai mēģinātu atrast kādu izeju no šīs ķezas — tas ir, lai kaut kādā veidā iegūtu laiku; ka, turēdams prātā šo nolūku, jūs centāties iegūt madame Doilas parakstu uz zināmiem dokumentiem un tas jums neizdevās. Ka ceļojumā pa Nīlu, iedams pa klints virsotni pie Abū Simbilas, jūs izkustinājāt akmeni, kurš novēlās lejā un tikai par mata tiesu netrāpīja savam mērķim …

—   Jūs esat traks!

—   Mēs ticam, ka līdzīgi apstākļi izveidojās ari atceļā. Tas ir — radās izdevība rlovākt madame Doilu no ceļa tādā brīdī, kad viņas navē gandrīz noteikti tiktu vainots cits cilvēks. Mēs ne vien ticam, bet arī zinām, ka tieši ar jūsu revolveri tika nogalināta sieviete, kas grasījās atklāt mums tā cilvēka vārdu, kuru viņa ne bez iemesla uzskatīja gan par Linetas Doilas, gan par kalpones Luīzes slepkavu …

—   Nolādēts!— skaļais sauciens izlauzdamies apturēja Puaro daiļrunības straumi.— Uz ko jūs tēmējat? Vai jūs esat jucis? Kāds man varēja būt motīvs, lai nogalinātu Linetu? Viņas naudu es nedabūtu, to manto viņas vīrs. Kāpēc jūs netirdāt viņu? Viņš ir tas, kurš gūst labumu,— un nevis es.

Reiss vēsi atbildēja:

—  Traģēdijas naktī Doils ne uz brīdi nepameta atpūtas telpu, lidz tika ievainots kājā. To, ka pēc tam viņš nespēja paiet ne soli, ir apliecinājis ārsts un slimokopēja — abi neieinteresēti un uzticami liecinieki. Saimons Doils nevarēja nogalināt savu sievu. Viņš nevarēja nogalināt Luīzi Buržē. Un ir pilnīgi skaidrs, ka viņš nenogalināja misis Oterbernu! Jūs to zināt tikpat labi kā mēs.

—   Es zinu, ka viņš nenogalināja Linetu,— Peningtona balss skanēja mazliet rāmāk.— Es tikai saku — kādēļ jūs piesienaties man, ja es negūstu nekādu labumu no viņas nāves?

—    Bet, mans dārgais ser,— Puaro iemurrājās maigi kā kaķis, — tas ir atkarīgs tikai no redzesviedokļa. Madame Doila bija lietišķa sieviete ar asu prātu, kura lieliski pārzināja darījumus un nekavējoties saskatīja jebkuru kļūmi. Tiklīdz viņa pārņemtu īpašumu savās rokās, kam bija jānotiek pēc atgriešanās Anglijā, viņai katrā ziņā rastos aizdomas. Bet tagad, kad viņa ir mirusi un, kā jūs nule uzsvērāt, mantinieks ir viņas vīrs, viss kļūst citādi. Saimons Doils nezina par sievas darījumiem neko vairāk kā vienīgi to, ka viņa bija bagāta sieviete. Viņš ir naivs un lētticīgs cilvēks. Jums pavisam vienkārši izdosies sniegt viņam sarežģītas atskaites, iepīt patieso rezultātu plašā skaitļu tīklā un novilcināt norēķināšanos, aizbildinoties ar juridiskām formalitātēm un pēdējo ekonomisko krīzi. Manuprāt, jums ir ievērojama starpība, vai jūs slēdzat darījumus ar vīru vai ar sievu.

Peningtons paraustīja plecus.

—  Jūsu idejas ir — fantastiskas.

—  To rādīs laiks.

—   Ko jūs teicāt?

—   Es teicu — to rādīs laiks! Mēs izmeklējam trīs nāves — trīs slepkavības. Likums pieprasīs, lai madame Doilas īpašuma stāvoklis tiktu pārbaudīts jo sīki.

Viņš pamanīja, ka Peningtona pleci pēkšņi sagumst, un zināja, ka ir uzvarējis. Dzima Fantorpa aizdomas bija pilnīgi pamatotas.

Puaro turpināja:

—  Jūs spēlējāt — un zaudējāt. Turpināt blefošanu ir veltīgi.

—   Jūs nesaprotat,— Peningtons nomurmināja.— Viss patiešām ņ- gluži godīgi. Tikai šī sasodītā krīze — Volstrīts sajucis prātā. Bet es nodrošināju ceļus, kā atgūt naudu. Ja veiksies, ap jūnija vidu viss būs kārtībā.

Trīcošām rokām viņš paņēma cigareti un mēģināja to aizsmēķēt, taču tas viņam neizdevās.

—   Manuprāt,— Puaro prātoja,— tas klintsbluķis bija pēkšņs kārdinājums. Jūs domājāt, ka neviens jūs neredz.

—   Tas bija nelaimes gadījums. Zvēru, ka tas bija nelaimes gadījums!— Peningtons paliecās uz priekšu; lūpas kustējās, acīs spoguļojās šausmas.— Es paklupu un kritu pret to. Zvēru, ka tas bija nelaimes gadījums …

Abi pārējie klusēja.

Peningtons pēkšņi saņēmās. Viņš joprojām izskatījās salauzts, taču cīnītāja gars zināmā mērā bija atgriezies. Viņš devās uz durvju pusi.

—  To jūs man nevarat piešūt, kungi. Tas bija nelaimes gadījums. Un ne jau es viņu nošāvu. Vai dzirdat? Arī to jūs man nevarat piešūt — un nekad nepiešūsiet.

Viņš izgāja ārā.

26

Kad aiz Peningtona aizvērās durvis, Reiss dziļi nopūtās.

—   Esam uzzinājuši vairāk, nekā biju cerējis. Atzīšanās blēdībās. Atzīšanās slepkavības mēģinājumā. Tālāk vairs nav iespējams iet. Cilvēks, teiksim, var atzīties slepkavības mēģinājumā, bet jūs nekad nepiedabūsiet viņu atzīties pašā slepkavība.

—   Dažreiz tas tomēr izdodas,— Puaro atteica. Viņa acis bija aizsapņojušās — kā kaķim.

Reiss ziņkārīgi paskatījās uz viņu.

—  Jums ir plāns?

Puaro pamāja. Tad sāka skaitīt uz pirkstiem:

—   Dārzs Asuānā. Misis Alertones liecība. Divas nagu lakas pudelītes. Mana vīna pudele. Samta apmetnis. Notraipītais mutauts. Pistole, kura atstāta nozieguma vietā. Luīzes nāve. Madame Oterber- nas nāve … Jā, viss ir. Reis, Peningtons to nav darījis!

—   Ko?— Reiss brīnījās.

—   Peningtons to nav darījis. Jā, motīvs viņam bija. Jā, viņam bija vēlēšanās to darīt. Viņš nonāca pat līdz mēģinājumam. Mais c'est tout.[52] Šim noziegumam bija nepieciešams kaut kas tāds, kā Peningto- nam nav! Šim noziegumam vajadzēja nekaunību, ātru un nek|ūdīgu rīcību, drosmi, vienaldzību pret briesmām un attapīgu, lietišķu prātu. Šo īpašību Peningtonam nav. Viņš nevarētu izdarīt noziegumu, ja nebūtu pārliecināts, ka pats paliks pilnīgā drošībā. Bet šis noziegums nekādu drošību nesolīja! Viss notika uz naža asmens. Te bija vajadzīga pārdrošībā. Peningtons nav pārdrošs. Viņš ir tikai viltīgs.

Reiss raudzījās uz viņu ar cieņu, kādu viens lietpratējs veltī otram.

—   Jums viss iznāk varen skaidri,— viņš noteica.

—   Liekas gan. Taču ir vēl šis tas cits — piemēram, telegramma, kuru izlasīja Lineta Doila. To es labprāt noskaidrotu.

—   Va vella, mēs aizmirsām pavaicāt Doilam! Viņš mums tieši stāstīja par to, kad atnāca nabaga vecā Oterberna. Uzprasīsim viņam vēlreiz.

—   Pēc īsa brīža. Vispirms es gribētu aprunāties ar kādu citu.

—   Kurš tas ir?

—  Tims Alertons.

Reiss pacēla uzacis.

—   Alertons? Nu, tad sauksim viņu šurp.

Viņš nospieda zvana pogu un aizsūtīja stjuartu pēc Tima.

Tims Alertons ienāca telpā un jautājoši raudzījās abos.

—   Stjuarts teica, ka jūs vēloties mani redzēt?

—  Taisnība, monsieur Alerton. Sēdieties.

Tims apsēdās. Seja gan bija nopietna, taču tajā vīdēja tikko manāma garlaicība.

—   Vai varu ko līdzēt?— Tonis bija pieklājīgs, taču entuziasma tajā nemanīja.

—   Vienā ziņā varbūt,— Puaro atbildēja.— Patiesībā es vēlos, lai jūs klausītos.

Tima uzacis pacēlās augšup pieklājīgā izbrīnā.

—   Protams. Esmu vislabākais klausītājs pasaulē. Varat paļauties, ka īstajos brīžos izsaukšos: «Ooo!»

—   Tas ir ļoti noderīgi. «Ooo!» skanēs visai izteiksmīgi. Eh bien, sāksim. Monsieur Alerton, kad es Asuānā satiku jūs un jūsu māti, jūsu sabiedrība mani stipri pievilka. Pirmām kārtām es nospriedu, ka jūsu māte ir viens no apburošākajiem cilvēkiem, kurus man gadījies sastapt…

Garlaikotā seja uz mirkli atdzīvojās; tajā parādījās kādas izteiksmes ēna.

—   Viņa ir — vienreizīga,— Tims sacīja.

—   Bet otrs, kas mani ieinteresēja, bija tas, ka jūs pieminējāt kādu dāmu.

—  Tiešām?

—  Jā, kādu mademoiselle Džoannu Sautvudu. Redziet, šo vārdu es nesen biju dzirdējis.

Mirkli klusējis, viņš turpināja:

—   Pēdējo triju gadu laikā ir notikušas dažas dārglietu zādzības, kuras sagādājušas Skotlendjardam pamatīgas galvassāpes. Tās varētu nosaukt par «augstako aprindu zādzībām». Metode parasti ir viena un tā pati — dārglietas oriģināla nomaiņa ar imitāciju. Mans draugs, galvenais inspektors Džeps, nonaca pie secinājuma, ka šīs laupīšanas veic nevis viena persona, bet gan divas, kuras lieliski un viltīgi sadarbojas. Vadoties no plašas iekšejās informācijas, viņš bija pārliecināts, ka šīs laupīšanas izdara personas ar labu sabiedrisko stāvokli. Un visbeidzot viņa uzmanība vērsās uz mademoiselle Džoannu Sautvudu.

Katrs upuris bija vai nu viņas draugs, vai paziņa, un ikvienā gadījumā attiecīgo dārglietu viņa bija vai nu turējusi rokās, vai aizņēmusies. Viņa arī dzīvoja daudz plašak, nekā ļautu ienākumi. Savukārt bija skaidrs, ka pašu laupīšanu — tas ir, apmaiņu — neveic viņa. Dažos gadījumos, kad kāda dārglieta tika nomainīta, viņa pat bija aizceļojusi no Anglijas.

Tā nu inspektora Džepa prātā pamazām veidojās tāda maza aina. Mademoiselle Sautvudai kādreiz bija sakari ar Moderno Juvelieru savienību. Viņam radās aizdomas, ka viņa paņem attiecīgās dārglietas, rūpīgi pārzīmē tās, liek kādam nabadzīgam, bet negodīgam juvelierim tās nokopēt, un trešo operācijas daļu — veiksmīgo nomaiņu — veic cita persona, kāds, kurš varētu pierādīt, ka savu mūžu nav nodarbojies ar dārglietām, un kuram nav bijis itin nekāda sakara ar dārgakmeņu kopijām vai imitācijām. Šī otrā persona inspektoram Džepam nebija zinama.

Sarunā ar jums mani ieinteresēja daži sīkumi. Kads gredzens, kurš pazudis, kad jūs bijāt Malorkā, fakts, ka jūs esat bijis kādās mājas viesībās, kad notikusi viena no šīm nomaiņām, jūsu tuvā draudzība ar mademoiselle Sautvudu. Skaidrs bija ari tas, ka jūs acīm redzami vairāties no manas klātbūtnes un savu māti cenšaties noskaņot pret mani mazāk draudzīgi. Tā, protams, varētu būt tikai personiska nepatika, tomēr man tā nelikās. Jūs pārlieku centāties slēpt savu īgnumu aiz laipnības maskas.

Eh bien, pēc Linetas Doilas noslepkavošanas atklājās, ka pazudušas pērles. Saprotiet, es uzreiz iedomājos par jums! Taču īstas pārliecības man nav. Jo, ja jūs sadarbojaties ar mademoiselle Sautvudu (kura bija tuva madame Doilas draudzene), tad izmantota tiktu nomaiņa — un nevis klaja zādzība. Bet tad pērles negaidot tiek atdotas atpakaļ, un ko es atklāju? Ka tās ir nevis īstās, bet gan imitācija. Un tad es saprotu, kurš ir zaglis. Nozagta un arī atdota tika imitētā pērļu virtene — imitācija, pret kuru jūs iepriekš bijāt apmainījis īsto kaklarotu.

Puaro paskatījās uz jauno cilvēku savā priekšā. Tims zem iedeguma bija nobālis. Viņš nebija tik labs cīnītājs kā Peningtons; viņam trūka spara. Pūlēdamies runāt tikpat zobgalīgi kā allaž, Tims sacīja:

—   Vai tiešām? Un, ja jau tā, tad ko es ar tām izdarīju?

—   Arī to es zinu.v

Jaunekļa seja pārvērtās un it kā sakritās.

Puaro lēnām turpināja:

—   Ir tikai viena vieta, kur pērles var būt. Esmu to pārdomājis, un mans prāts saka — tas ir tā. Šīs pērles, monsieur Alerton, ir paslēptas rožukroņi, kurš karājas jūsu kajītē. Tā zīlītes ir ļoti smalki izgrieztas. Manuprāt, tas jums pagatavots pēc pasūtījuma. Zīlītes var atskrūvēt, lai gan, paskatoties uz tām, to nekad nevarētu pateikt. Un katrā ir pērle, pielīmēta ar sekotīnu. Lielais vairums policijas izmeklētāju godā reliģiskus simbolus, ja vien tie nav acīm redzami aizdomīgi. Jūs ar to rēķinājāties. Es centos izdibināt, kā mademoiselle Sautvuda nosūtījusi jums imitēto kaklarotu. Tā viņa noteikti izdarīja, ja jau jūs, uzzinājis, ka madame Doila pavadīs šeit medusmēnesi, atbrauca šurp no Malorkas. Mana teorija ir tāda, ka pērles tika atsūtītas grāmatā,— vidus lapās tika izgriezts kvadrātveida dobums. Grāmatu pārsūta, saiņa galu atstājot vaļā, un pastā to nekad nepārbauda.

Iestājās klusums — ilgs klusums. Tad Tims rāmi ierunājās:

—  Jūs esat uzvarējis ! Spēle bija laba, bet nu tā beidzot ir galā. Laikam jau nebūs atlicis nekas cits kā vien iztukšot rūgto kausu.

Puaro viegli pamāja.

—   Vai jūs zināt, ka tonakt tikāt pamanīts?

—   Pamanīts?— Tims salēcās.

—   Jā, tonakt, kad mira Lineta Doila, kāds tūliņ pēc pulksten vieniem redzēja jūs iznākam no viņas kajītes.

—   Klausieties — jūs taču -nedomāsiet…— Tims stomījās.— Es viņu nenogalināju! Es zvēru! Jutos tik šausmīgi, kā uz adatām. Ka izvēlējos tieši to nakti un nevienu citu … Ak Dievs, cik tas bija briesmīgi!

—    Jā, jums būs bijuši grūti brīži,— Puaro piekrita.— Bet tagad, kad patiesība nākusi gaismā, jūs varētu mums palīdzēt. Vai madame Doila bija dzīva vai mirusi, kad jūs nozagāt pērles?

—    Nezinu,— Tims aizsmacis teica.— Dieva goda vārds, mon't sieur Puaro, es nezinu! Biju noskaidrojis, kur viņa tās atstāj pa nakti — uz galdiņa līdzās gultai. Iezagos iekšā, klusītēm aptaustīju galdu, pakampu vienas pērles, noliku vietā otras un izslīdēju ārā. Protams, es (izskatīju, ka viņa iemigusi.

—   Vai jūs dzirdējāt viņu elpojam? Jūs taču noteikti ieklausījāties?

Tims nopietni pārdomāja.

—    Bija ļoti kluss — tiešām, ļoti kluss. Nē, es nevaru atcerēties, ka būtu dzirdējis viņas elpu.

—    Vai gaisā nejautās dūmu smārds, kāds rastos, ja tur nesen būtu šauts?

—   Nedomāju vis. Neatceros.

Puaro nopūtās.

—   Tad mēs tālāk netiekam.

—    Kurš mani redzēja?— Tims ziņkārīgi vaicāja.

—    Rozālija Oterberna. Viņa tuvojās no kuģa pretējās puses un redzēja jūs iznākam no Linetas Doilas kajītes un aizejam uz savējo.

—   Tātad jums pateica viņa.

Puaro klusu atsaucās:

—   Atvainojiet, viņa man nepateica.

—   Bet kā tad jūs zināt?

—   Tāpēc, ka es esmu Erkils Puaro! Nav vajadzīgs, lai man pasaka. Vai zināt, ko viņa atbildēja, kad es viņai to jautāju? Viņa atbildēja: «Es nevienu neredzēju.» Un meloja.

—   Bet kāpēc?

—    Varbūt tāpēc,— Puaro izklaidīgi attrauca,— ka viņa nodomāja, ka cilvēks, kuru viņa redzējusi, ir slepkava. Tā izskatījās, vai zināt.

—   Man šķiet, tas ir vēl nopietnāks iemesls, lai visu jums izstāstītu.

Puaro paraustīja plecus.

• — Viņa acīmredzot tā nedomāja.

—    Neparasta meitene,— Tims sacīja ar savādu pieskaņu balsī.— Savas mātes dēļ viņa laikam ir krietni daudz pārcietusi.

—   Jā, dzīve viņai nav bijusi viegla.

—    Nabaga bērns,— Tims nomurmināja. Tad paskatījās uz Reisu. — Tātad, ser, ko darīsim tālāk? Es atzīstos, ka esmu paņēmis pērles no Linetas kajītes, un jūs atradīsiet tās tur, kur sacīts. Jā, es esmu vainīgs. Taču, kas attiecas uz mis Sautvudu, es neatzīstu neko. Jums nav nekādu pierādījumu pret viņu. Tas, kā es tiku pie viltotās kaklarotas, ir manis paša darīšana.

—   Ļoti korekta nostāja,— Puaro nodudināja.

Tims ar humora dzirksti piebilda:— Džentlmenis, kā vienmēr!— Tad piemetināja:— Varbūt jūs varēsiet iedomāties, kā mani kaitināja atklājums, ka mana māte sametas ar jums draugos! Neesmu pietiekami rūdīts noziedznieks, lai justos labi, pirms visai riskanta pasākuma sēdēdams plecu pie pleca ar nopelniem bagātu detektīvu! Dažu labu tas itin tīkami satrauktu. Mani gan ne. Godīgi sakot, man bija aukstas kājas.

—   Tomēr tas neatturēja jūs no šā mēģinājuma?

Tims paraustīja plecus.

—  Tik briesmīgi jau es nebaidījos. Vienreiz pērles bija jāapmaina, un man uz šā kuģa bija lieliska iespēja — kajīte tikai divas durvis tālāk, un Lineta tik aizņemta pati ar savām problēmām, ka nez vai atklātu šo nomaiņu.

—   Diezin vai tā bija . . .

Tims strauji pacēla skatienu.

—   Ko jūs gribat sacīt?

Puaro nospieda zvana pogu.

—   Es palūgšu, lai šurp uz brītiņu atnāk mis Oterberna.

Tims sarauca pieri, taču cieta klusu. Ienāca stjuarts, saņēma

rīkojumu un aizgāja.

Pēc dažām minūtēm parādījās Rozālija. Acis, sasarkušas no raudāšanas, mazliet iepletās, ieraugot Timu, toties agrākais aizdomīgums un naidīgums likās pilnīgi pazudis. Viņa apsēdās un ar neierastu padevību raudzījās uz Reisu un Puaro.

—  Mēs |oti atvainojamies par traucējumu, mis Oterberna,— Reiss laipni iesāka. Viņš bija mazliet noskaities uz Puaro.

—   Tas nekas,— meitene klusu atteica.

—   Nepieciešams noskaidrot dažus faktus,— sacīja Puaro.— Kad es jums jautāju, vai šonakt pulksten vienos un desmit minūtēs jūs kādu redzējāt uz klāja pie labā borta, jūs atbildējāt, ka nevienu neesat redzējusi. Par laimi, man izdevās atklāt patiesību bez jūsu palīdzības. Monsieur Alertons ir atzinies, ka vakarnakt bijis Linetas Doilas kajītē.

Viņa uzmeta žiglu mirkli Timām. Tims, drūmu un stingu seju, īsi pamāja.

—   Vai laiks ir precīzs, monsieur Alerton?

—   Pilnīgi precīzs,— Alertons atbildēja.

Rozālija neizpratnē raudzījās uz viņu. Meitenes lūpas notrīsēja, pavērās…

—   Jūs taču … jūs taču nebūsiet…

—   Nē, es viņu nenogalināju,— Tims steigšus atsaucas.— Es esmu zaglis, nevis slepkava. Viss tikpat nāks gaismā, tā ka uzziniet arī jūs. Es meklēju viņas pērles.

—  Monsieur Alertons stāsta,— Puaro paskaidroja,— ka vakar naktī aizgājis uz viņas kajīti un apmainījis īstās pērles pret viltotām.

—   Patiesi?— Rozālija vaicāja. Viņas acis — nopietnas, skumjas un bērnišķīgas — jautājoši meklēja Tima skatienu.

—  Jā,— Tims sacīja.

Iestājās klusums. Pulkvedis Reiss nemierīgi sarosījās.

Puaro savādā tonī teica:

—  To, kā jau minēju, stāsta monsieur Alertons un pa da]ai arī apstiprina jūsu liecība. Tas ir — pastāv pierādījumi, ka viņš pagājušā naktī apmeklējis Linetas Doilas kajīti, toties nav pierādījumu par to, kādēļ viņš tā darījis.

Tims izbrīnīts skatījās viņā.— Jūs taču zināt!

—   Ko es zinu?

—   Nu … jūs zināt, ka es paņēmu pērles.

—   Mais oui — mais ouil Es zinu, ka pērles ir pie jums, bet nezinu, kad jūs tās paņēmat. Tas varēja būt jau pirms pagājušās nakts … Jūs nule teicāt — Lineta Doila nebūtu ievērojusi, ka tās apmainītas. Es par to neesmu tik pārliecināts. Ja nu viņa to ievēroja? … Ja nu viņa pat zināja, kurš to izdarījis? … Ja nu tai pēdējā vakarā viņa piedraudēja, ka cels visu gaismā, un jūs zinājāt, ka viņa patiešām to darīs… un ja nu jūs noklausījāties scēnu salonā starp Žaklīnu de Belforu un Saimonu Doilu un, tiklīdz salons palika tukšs, ielavījāties iekšā un paņēmāt pistoli, un tad, stundu vēlāk, kad uz kuģa viss aprima, aizslīdējāt uz Linetas Doilas kajīti un gādājāt, lai nekādas atmaskošanas nebūtu .-..

—   Ak Dievs!— Tims iesaucās. No viņa pelnu pelēkās sejas Erkilā Puaro mēmi raudzījās divas moku un izmisuma pilnas acis.

Puaro turpināja:

—   Bet jūs pamanīja kāds cits — kalpone Luīze. Nākamajā dienā viņa aizgāja pie jums, lai jūs šantažētu. Jums bija viņai labi jāsamaksā, citādi viņa izstāstītu to, ko zina. Jūs sapratāt, ka pakļaušanās šantāžai nozīmētu beigu sākumu. Jūs izlikāties, ka piekrītat, norunājāt, ka īsi pirms lenča aiziesiet uz viņas kajīti ar naudu. Un tad, kamēr viņa skaitīja naudaszīmes, jūs dūrāt. Taču veiksme atkal bija no jums novērsusies. Kāds redzēja jūs ieejam šai kajītē,— Puaro pagriezās pret Rozāliju,— jūsu māte, mademoiselle. Jums atkal vajadzēja rīkoties — bīstami, pārdroši —, taču tā bija vienīgā iespēja. Jūs bijāt dzirdējis, ka Peningtons runā par savu revolveri. Jūs ieskrējāt viņa kajītē, paķērāt ieroci, aiz doktora Besnera kajītes durvīm noklausījāties sarunu un nogalinājāt misis Oterbernu, pirms viņa paguva nosaukt jūsu vārdu.

—   Nē!— iekliedzās Rozālija.— Tas nebija viņš! Tas nebija viņš!

—   Pēc tam jūs darījāt vienīgo iespējamo — metāties prom uz kuģa pakaļgalu. Bet, kad es steidzos jums paka], jūs bijāt pagriezies un izlikāties, ka nākat no pretējās puses. Revolveri jūs bijāt turējis cimdotās rokās; šie cimdi atradās jūsu kabatā, kad es pēc tiem vaicāju …

—   Dieva priekšā zvēru, ka tas nav tiesa — neviens pats vārds,— Tims sacīja, taču balss, nedroša un trīcoša, nespēja pārliecināt.

Tad visus pārsteidza Rozālija Oterberna.

—   Bet tas nav tiesa! Un monsieur Puaro zina, ka nav! Viņš tā runā kāda īpaša iemesla dēļ.

Puaro paskatījās uz meiteni. Viņa lūpās ievijās viegls smaids. Par padošanās zīmi viņš noplātīja rokas.

—   Mademoiselle ir ļoti gudra … Bet jūs piekritīsiet — tas bija- smalki izplānots?

—   Kas, pie velna. ..— Tims ar augošām dusmām iesāka, bet Puaro pacēla plaukstu.

—   Jūs var apvafnot smalki izplānotā noziegumā, monsieur Alerton. Es gribēju, lai jūs to atskāršat. Tagad es jums pastāstīšu ko patīkamāku. Rožukroņi jūsu kajītē es vēl neesmu izpētījis. Var būt, ka, ķēries tam klāt, es tur neko neatradīšu. Un vēl, tā kā mademoiselle Oterberna paliek pie tā, ka vakar naktī uz klāja nevienu nav redzējusi — eh bien, pret jums vispār nav nekādas apsūdzības. Pērles paņēma kleptomāne, kura ir jau paguvusi tās atdot. Tās ir mazā kārbiņā tur uz tā galda pie durvīm, ja jūs un mademoiselle vēlētos tās apskatīt.

Tims piecēlās. Mirkli viņš stāvēja, nespēdams parunāt. Kad atskanēja vārdi, tie likās nepiemēroti, tomēr varbūt apmierināja klausītājus.

—   Paldies!— viņš sacīja.— Otru izdevību jums man nevajadzēs

dot.

Viņš atvēra durvis meitenei; Rozālija izgāja ārā, un Tims, paņēmis mazo papes kārbiņu, sekoja viņai.

Abi soļoja līdzās. Tims atvēra kārbiņu, izcēla no tās neīsto pērļu virteni un iesvieda tālu Nīlā.

—  Tā!— viņš noteica.— Prom ir. Kad es atdošu Puaro kārbiņu, tajā būs īstās pērles. Kāds sasodīts muļķis es biju!

Rozālija klusu pajautāja:

—   Ka jums pirmo reizi ienāca prāta darīt kaut ko tādu?

—   Kā es sāku, jus gribat teikt? Ak, es nemaz nezinu. Garlaicība . . . slinkums … un labpatika. Daudz pievilcīgāks maizes pelnīšanas veids nekā nomocīties ar kādu darbu. Jums tas droši vien izklausās visai nekrietni, bet, ziniet, tur bija sava pievilcība — galvenokārt laikam risks.

—   Man liekas, es saprotu.

—   Jā, bet jūs tā nekad nedarītu.

Rozālija brīdi prātoja, pieliekusi savu nopietno sejiņu.

—   Nē,— viņa atklāti sacīja.— Es tā nedarītu.

—   Ak, mana dārgā,— viņš ierunājās,— jūs esat tik jauka… tik bezgala jauka. Kāpēc jūs neteicāt, ka pagājušo nakti redzējāt mani?

—   Es nospriedu … ka viņi turēs jūs aizdomās,— Rozālija nočuk stēja.

—   Un vai jūs turējāt mani aizdomās?

—   Nē. Es neticu, ka jūs spētu kādu nogalināt. f

—  Taisnība. Es neesmu tik rupji tēsts kā slepkavas. Esmu tikai nožēlojams zaglēns.

Viņa bikli pastiepa roku un pieskārās Tima delmam.

—   Nerunājiet tā …

Viņš satvēra meitenes plaukstu.

—   Rozālij, vai jūs… jūs zināt, ko es gribu sacīt? Vai arī jū mūžam nicināsiet mani un metīsiet to man acīs?

Viņa vāri pasmaidīja.

—   Ir šis tas, ko jūs pats varētu mest man acīs …

—   Rozālij — dārgā …

Taču viņa vēl vilcinājās.

—   Un šī — Džoanna?

Tims piepeši ieaurojās:

—   Džoanna? Jūs esat tikpat neizturama kā mana māte. Man nospļauties uz Džoannu! Viņai ir zirga ģīmis un plēsoņas acis Ārkārtīgi nepievilcīga sieviete.

Rozālija spēji noteica:

—  Jūsu mātei nevajag neko uzzināt par jums.

—   Neesmu pārliecināts,— Tims domīgi sacīja.— Man šķiet — es viņai pateikšu. Māte ir stipra. Viņa spēj skatīties patiesībai acīs. Jā man liekas, būs vien jāsatricina viņas mātišķās ilūzijas par mani. Viņa jutīsies tik atvieglota, uzzinājusi, ka manas attiecības ar Džoannu bijušas tīri lietišķas, un tādēļ piedos man visu pārējo.

Viņi bija nonākuši pie misis Alertones kajītes, un Tims apņēmīgi pieklauvēja pie durvīm. Tās atvērās, un uz sliekšņa stāvēja misis Alertone.

—   Mēs ar Rozāliju …— Tims iesāka un apklusa.

—   Ak, mani dārgie!— misis Alertone iesaucās. Viņa apskāva Rozāliju.— Mans dārgais, dārgais bērns … Es vienmēr cerēju — bet Tims bija tik nejauks… un izlikās, ka jūs viņam nepatīkat. Bet, tam es, protams, redzēju cauri!

Rozālija aizlūstošā balsī ierunājās:

—  Jūs esat bijusi tik mīļa pret mani… aizvien. Es tik ļoti vēlējos … vēlējos …

Viņa aprāvās un sāka laimīgi šņukstēt uz misis Alertones pleca. 9

27

Kad aiz Tima un Rozālijas aizvērās durvis, Puaro mazliet vainīgu skatienu paraudzījās uz pulkvedi Reisu. Pulkvedis likās visai bargs.

—   Jūs taču samierināsieties ar manu mazo pasākumu, vai ne?—»

Puaro lūdzoši ierunājās.— Tas ir pret noteikumiem — es zinu, ka tas ir pret noteikumiem, jā — bet es augstu vērtēju cilvēku laimi.

—   Manējo toties ne,— Reiss norūca.

—   Šī jeune fille, man ir maigas jūtas pret viņu, un viņa mīl to jaunekli. Tas būs lielisks pāris; viņai piemīt stingrība, kas viņam nepieciešama; mātei viņa patīk; viss brīnišķīgi saderas kopā.

—  Tātad preciniekos bijuši debesu spēki un Erkils Puaro. Man atliek tikai samierināties ar smagu noziegumu.

—   Bet, mon ami, es jau jums teicu — no manas puses tas bija tikai pieņēmums.

Reiss piepeši pavīpsnāja.

—   Kas tad man,—« viņš noteica.— Es jau, paldies Dievam, neesmu nekāds sasodīts policists! Un man šķiet, ka tas jaunais muļķis tagad dzīvos pietiekami godīgi. Un meitene ir krietna. Nē, es sūdzos vienīgi par to, kā jūs esat izturējies pret mani! Esmu pacietīgs cilvēks, bet arī manai pacietībai ir robežas! Vai jūs zināt vai nezināt, kurš pastrādājis trīs slepkavības uz šī kuģa?

—   Zinu.

—  Tad kāpēc visas šīs aplinkus runas?

—  Jums šķiet, ka es tikai izklaidējos ar blakusjautājumiem? Un tas jūs kaitina? Bet tā nepavisam nav. Reiz es kā savas profesijas pārstāvis devos arheoloģiskā ekspedīcijā — un tur šo to iemācījos. Kad izrakumu gaitā kaut kas parādās no zemes, ļoti rūpīgi tiek attīrīts viss, kas atrodas tam apkārt. Jūs norokat lieko zemi, šur tur paskrāpējat ar nazi, līdz beidzot jūsu mērķis ir redzams, viens pats, gatavs, lai to zīmētu un fotografētu bez kādiem nepiederošiem un traucējošiem sīkumiem. Tieši to es centos paveikt — novākt nepiederošos sīkumus, lai mēs ieraudzītu patiesību — kailo, tīro patiesību.

—   Labi,— Reiss sacīja.— Ķersimies pie šīs kailās, tīrās patiesības. Tas nebija Peningtons. Tas nebija jaunais Alertons. Pieņemu, ka tas nebija arī Flītvuds. Paklausīsimies, kurš tas pārmaiņas pēc būs tagad.

—   Mans draugs, es tieši grasos to jums pateikt.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Reiss izgrūda apslāpētu lāstu.

Tie bija doktors Besners un Kornēlija. Meitene izskatījās satraukta.

—   Ak, pulkvedi Reis,— viņa iesaucās,— mis Bauersa man nupat izstāstīja par māsīcu Mariju! Tas bija tik šausmīgs trieciens! Viņa sacīja, ka viena pati vairs nevarot uzņemties visu atbildību un ka man labāk jāuzzinot patiesība, jo es piederot pie ģimenes. Sākumā es nekādi nespēju noticēt, bet doktors Besners izturējās taisni brīnumaini.

—   Nē, nē,— ārsts kautrīgi protestēja.

—   Viņš bija tik laipns, izskaidroja visu — kā cilvēki pret šo slimību neko nevar iesākt. Viņam klīnikā arī bijuši kleptomāni. Un viņš paskaidroja arī, ka tur ļoti bieži vainojama dziļi apslēpta neiroze.

Šos vārdus Kornēlija atkārtoja ar bijību.

—   Tā mīt ļoti dziļi zemapziņā; dažreiz tas ir tikai kāds sīkums, kurš cilvēkam atgadījies bērnībā. Un doktors ir izārstējis slimos, likdams viņiem atcerēties šo sīkumu.

Kornēlija apklusa, dziļi ievilka elpu un atsāka:

—   Bet es briesmīgi bažījos par to, kas notiks, ja viss nāks gaismā. Ņujorkā tas būtu šausmīgi! Tas taču parādītos visās mazajās avīzēs! Māsīca Marija un māte — viņas nekad vairs nevarētu skatīties citiem acīs.

Reiss nopūtās.

—   Ir jau labi,— viņš mierināja.— Šis ir klusētāju nams.

—   Kā lūdzu, pulkvedi Reis?

—   Es gribēju teikt, ka tiks noklusēts itin viss, kas neattiecas uz slepkavību.

—   Ak!— Kornēlija sasita plaukstas.— Es tik ļoti priecājos! Visu laiku bija jāraizējas bez sava gala.

—  Jums ir pārāk mīksta sirds,— doktors Besners piezīmēja un labsirdīgi paplikšķināja viņai pa plecu. Pārējiem viņš pavēstīja:— Viņai ir ļoti jūtīga un jauka daba.

—   Ak, ta nemaz nav. Jūs esat pārāk laipns.

—   Vai jūs vēl esat sastapusi misteru Fergusonu?— Puaro nomurmināja.

Kornēlija nosarka.

—   Nē … bet māsīca Marija runāja par viņu.

—   Jaunais cilvēks, šķiet, ir no augstdzimušas ģimenes,— doktors Besners teica.— Man jāatzīst, ka pēc tāda viņš nepavisam neizskatās. Viņam ir tik briesmīgas drēbes. Ne mirkli neliktos, ka viņš ir labi audzināts.

—   Un kā domājat jūs, mademoiselle?

—   Es domāju, ka viņš gluži vienkārši ir jucis,— Kornēlija atbildēja.

Puaro pievērsās ārstam.

—   Kā klājas jūsu pacientam?

—   Ach, viss iet lieliski. Es nule nomierināju mazo Frдulein de Belforu. Iedomājieties, es viņu atradu pilnīgā izmisumā. Tikai tāpēc, ka tam puisim pēcpusdienā mazliet sakāpa temperatūra! Bet kas gan varētu būt dabiskāk? Jābrīnās, ka šobrīd viņam nav pavisam augsta temperatūra. Bet nē, viņš ir kā dažs no mūsu zemniekiem; viņam ir izcila veselība — kā vērsim. Esmu redzējis, ka šiem zemniekiem reizumis ir dziļas brūces, bet viņi neliekas ne zinis. Tāpat ir ar misteru Doilu. Pulss vienmērīgs, temperatūra tikai mazliet augstāka par normālo. Man izdevās izgaisināt mazās dāmas bailes. Bet visvienS — tas ir smieklīgi, nicht wahr? Vienubrīd tu šauj uz cilvēku; otrubrīd tu esi histērijā, ka viņš varbūt nejūtas īsti labi.

—   Saprotiet, viņa viņu šausmīgi mīl,— Kornēlija noteica.

—   Ach! Bet tas nav prātīgi. Ja jūs mīlētu kādu vīrieti, vai tad jūs šautu uz viņu? Nē, jūs esat prātīga.

—   Turklāt man nepatīk visādi priekšmeti, kuri blīkšķēdami šauj,— Kornēlija piebilda.

—   Dabiski, ka nepatīk. Jūs esat ļoti sievišķīga.

Reiss pārtrauca šos kvēlos atzinības apliecinājumus.

—  Ja jau Doils jūtas labi, neredzu iemeslu, lai neaizstaigātu pie viņa un nepabeigtu mūsu pēcpusdienas sarunu. Viņš man stāstīja par kadu telegrammu.

Doktora Besnera druknais augums piekrītoši palocījās.

—   Hohoho, tas tik bija joks! Doils — viņš man to pastāstīja. Ta bijusi telegramma par dārzeņiem — kartupeļiem, artišokiem, puraviem … Achf Kas noticis?

Reiss, apslāpēdams izsaucienu, bija izslējies krēslā.

—   Ak Dievs,— viņš noelsās.— Tad lūk, kā! Riketi!

Viņš pēc kārtas nopētīja visas trīs neizpratnes pilnās sejas.

—   Jaunais kods — to lietoja Dienvidāfrikas sacelšanās laika. Kartupeļi nozīmē ložmetējus, artišoki ir spēcīgas sprāgstvielas — un tā tālāk. Riketi ir tāds pats arheologs kā es! Viņš ir ļoti bīstams musinātājs, cilvēks, kurš nogalinājis ne vienu vien, un es varu apzvērēt, ka viņš ir slepkavojis atkal. Saprotiet, misis Doila kļūdījusies atplēsa to telegrammu. Viņš zināja — ja izlasīto misis Doila atkārtotu man, tad viņa dziesmiņa būtu nodziedāta!

Reiss pagriezās pret Puaro.

—   Vai man ir taisnība?— viņš jautāja.— Vai Riketi ir tas cilvēks?

—   Viņš ir -jūsu cilvēks,— Puaro atbildēja.— Man visu laiku šķita, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā! Savā lomā viņš bija mazliet pārāk precīzs; arheologs no galvas līdz kājām, un gandrīz neka no cilvēciskas būtnes.

Viņš mirkli klusēja un tad turpināja:

—  Taču Riketi nenogalināja Linetu Doilu. Tagad es jau kādu laiku zinu to, ko varētu nosaukt par slepkavas «pirmo pusi». Nu esmu uzzinājis arī «otro pusi». Aina ir pilnīga. Bet — jūs sapratīsiet —, lai gan es zinu, kas noticis, man nav pierādījumu, ka viss noticis tieši tā. Intelektuāli rezultāts mani apmierina. Toties faktiski tas ir pilnīgi neapmierinošs. Ir viena vienīga cerība — slepkavas atzīšanās.

Doktors Besners skeptiski paraustīja plecus.

—   Ach! Bet tas — tas būtu brīnums.

—   Nedomāju vis. Šajos apstākļos ne.

—   Bet kurš tas ir?— iesaucās Kornēlija.— Vai jūs mums nepateiksiet?

193

Puaro skatiens rāmi pārslīdēja visiem trim. Reiss sardoniski smaidīja, Besners joprojām izskatījās skeptisks, Kornēlija, mazliet pavērusi muti, ziņkārām acīm raudzījās uz Puaro.

13—1576

—  Mais oui,— viņš noteica.— Jāatzīstas, ka klausītāji man patīk. Redziet, es esmu godkārīgs. Esmu augstās domās par sevi. Man patīk sacīt: «Paskatieties, cik gudrs ir Erkils Puaro!»

Reiss viegli sakustējās krēslā.

—   Nu,— viņš laipnīgi ievaicājās,— cik gudrs tad ir Erkils Puaro?

Skumīgi pašūpojis galvu, Puaro atbildēja:

—   Sākumā es biju dumjš — neticami dumjš. Mans klupšanas akmens bija pistole — Žaklīnas de Belforas pistole. Kāpēc šī pistole netika atstāta nozieguma vietā? Slepkavas nodoms nepārprotami bija — uzvelt vainu viņai. Tad kāpēc slepkava aiznesa pistoli prom? Es biju tik dumjš, ka izprātoju visvisādus fantastiskus iemeslus. Bet īstais bija pavisam vienkāršs. Slepkava paņēma pistoli tāpēc, ka viņam vajadzēja to paņemt — jo viņam nebija izvēles.

28

—   Mēs abi, mans draugs,— Puaro paliecās uz Reisa pusi,— sākām izmeklēšanu no iepriekšpieņemtas idejas. Šī ideja bija — ka noziegums izdarīts spontāni, bez sagatavošanās. Kāds gribēja novākt no ceļa Linetu Doilu un izmantoja izdevību tādā brīdī, kad noziegums gandrīz nešaubīgi tiktu piedēvēts Žaklīnai de Belforai. No ta izrietēja, ka meklējamā persona noklausījusies scēnu starp Zaklīnu un Saimonu Doilu un ieguvusi pistoli savā ipašumā, kad pārējie atstājuši salonu.

Bet, mani draugi, ja šī iepriekšpieņemtā ideja bija aplama, mainījās viss izmeklēšanas aspekts. Un tā bija aplama! Tas nebija spontāns, acumirklīgs noziegums. Gluži otrādi, rūpīgi izplānots, laiks akurāti aprēķināts, visas detaļas sīki izstrādātas jau agrāk — pat tiktāl, ka vakarā, par kuru ir runa, tika sazāļota Erkila Puaro vīna pudele!

Jā gan, tā tas ir! Mani iemidzināja, lai nebūtu iespējas, ka es varētu piedalīties nakts notikumos. Tas man ienāca prātā tikai kā varbūtība. Es dzeru vīnu; mani galdabiedri dzer attiecīgi viskiju un minerālūdeni. Nebija nekā vieglāka kā iebirdinat manā vīna pudelē nekaitīgu miegazāļu devu — pudeles paliek uz galda visu dienu. Taču es atvairīju šo domu. Diena bija karsta; es jutos neparasti noguris; patiesībā tas nelikās nekas sevišķs, ka vienu nakti es guļu cieši, nevis trauslā miegā kā parasti.

Redziet, es vēl arvien atrados iepriekšpieņemtās idejas varā. Ja es būtu sazāļots, to būtu vajadzējis apsvērt agrāk, tas nozīmētu, ka pirms pusastoņiem, kad pasniedz vakariņas, noziegums jau ticis plānots; un tas (joprojām no iepriekšpieņemtās idejas viedokļa) bija absurds.

Pirmo triecienu šī ideja saņēma tad, kad Nīiā tika atrasta pistolei Vispirms, ja mūsu pieņēmumi būtu pareizi, pistole vispār nevarētu būt pārsviesta pār bortu … Un drīz sekoja vēl kas vairāk.

TOC \o "1-3" \h \z Puaro pievērsās doktoram Besneram. ļj

—    Doktor Besner, jūs apskatījāt Linetas Doilas līķi. Jūs atcerēsie-ļ ties, ka ap brūci bija apsviluma zīmes — tas ir, pistole pirms šāviena' -bija pielikta cieši viņai pie galvas. 1

Besners pamāja.

—  Jā. Tā tas ir. I

—   Bet, kad pistoli atrada, tā bija ietīta samta apmetnī un uJ apmetņa bija zīmes, kuras nepārprotami rādīja, ka šauts caur audumu, iespējams, ar nodomu klusināt šāviena troksni. Taču, jaf šauts būtu caur samtu, uz upura ādas nebūtu apsviluma pēdu. Tātad šāviens, kurš gājis caur apmetni, nevarēja būt tas, kurš nogalinājis Linetu Doilu. Vai tas varēja būt otrais šāviens — kuru Žaklīna deļ Belfora raidīja Saimonam Doilam? Atkal nē, jo tam šāvienam bija divi liecinieki,, un mēs visi to zinājām. Tādējādi izrādījās, ka bijis arī trešais šāviens — par kuru mēs nezinājām neko. Bet ar pistoli biji' šauts tikai divreiz, un nebija nekāda mājiena vai norādījuma uz citi šāvienu.

Nu mēs atradāmies aci pret aci ar ļoti savādu nenoskaidroti apstākli. Nākamais interesantais fakts bija tas, ka Linetas Doila kajītē es uzgāju divas krāsainas nagu lakas pudelītes. Protams, dāma ļoti bieži lako nagus, taču līdz tam laikam Linetas Doilas nagi arviei bija tonī, ko dēvē par Cardinal — spilgti, tumši sarkani. Uz otrā pudelītes etiķetes bija rakstīts Rose, kas apzīmē bāli sārtu toni, tomē; dažas pudelītē palikušās lāses bija nevis bāli sārtas, bet gan koš sarkanas. Es jutu gana lielu ziņkāri, lai noņemtu aizbāzni un paostītu Parastās stiprās bumbieru karameļu smaržas vietā pudelīte izplatīji etiķa smārdu! Proti, tas norādīja, ka nedaudzie šķidruma pilieni ii sarkana tinte. Zināms, nav nekāda iemesla, kādēļ lai madame DoiU nevadātu līdzi pudelīti sarkanas tintes, taču būtu dabiskāk, ja sarkanc tinti viņa glabātu sarkanās tintes pudelītē un nevis nagu lakas flakonā Tas lika nojaust saikni ar bāli sārtiem traipiem klāto mutautu, kur: bija aptīts ap pistoli. Sarkana tinte ūdenī ātri izbalo, taču vienmēi atstāj bāli sārtus traipus.

Varbūt es būtu nonācis pie patiesības jau ar šīm nelielajān pazīmēm vien, taču notika atgadījums, kurš visas šaubas darīja liekas Tika nogalināta "Luīze Buržē — tādos apstākļos, kuri nepārprotam rādīja, ka viņa šantažējusi slepkavu. Viņas rokā bija sažņaugt gabaliņš no mille franku banknotes, un turklāt es atminējos dažus ļot zīmīgus vārdus, kurus viņa no rīta bija izteikusi.

Klausieties cītīgi, jo nu nāk visbūtiskākais šai notikumā. Kad e viņai jautāju, vai viņa iepriekšējā naktī kaut ko redzējusi, viņa izteic; šo savādo atbildi: «Dabiski, ja es nespētu iemigt, ja būtu uzkāpusi p kāpnēm augšā, tad varbūt būtu redzējusi šo slepkavnieku, šo briesmoni ieejam vai izejam pa kundzes kajītes durvīm …» Tātad — par ko tas liecina?

Besners, intelektuālā ziņkārē saraucis degunu, bez kavēšanās attrauca:

—  Tas liecināja, ka viņa bija uzkāpusi pa kāpnēm.

—   Nē, nē; jūs nesaskatāt būtību. Kāpēc lai viņa to sacītu mums?

—   Lai dotu mājienu.

—   Bet kālab dot mājienu mums? Ja viņa zina, kurš ir slepkava, viņai ir divi ceļi — pateikt mums patiesību vai arī ciest klusu un pieprasīt samaksu par klusēšanu no vainīgās personas! Taču viņa nedara ne vienu, ne otru. Nesteidzas teikt: «Es nevienu neredzēju. Es gulēju.» Un nesaka arī: «Jā, es kādu redzēju, un tas bija tāds un tāds.» Kālab vajadzēja izmantot šo zīmīgo, nenoteikto vārdu savārstījumu? Parbleu, iemesls var būt tikai viens! Viņa dod mājienu slepkavam; tādējādi slepkavam tai brīdī bija jābūt klāt. Taču atskaitot mani un pulkvedi Reisu, klāt bija tikai divi cilvēki — Saimons Doils un doktors Besners.

Ārsts ierēkdamies pielēca kājās.

—   Ach! Ko jūs tur runājat? Jūs apsūdzat mani? Atkal? Bet tas ir smieklīgi — tas ir nicināmi!

—   Esiet rāms,— Puaro asi atrauca.— Es jums stāstu, ko es toreiz domāju. Iztiksim bez personiskiem apvainojumiem.

—   Viņš taču negrib teikt, ka tas bijāt jūs,— Kornēlija mierināja.

Puaro aši turpināja:

—   Tātad jāmeklē starp viņiem — starp Saimonu Doilu un doktoru Besneru. Bet kāds gan Besneram būtu iemesls nogalināt Linetu Doilu? Itin nekāda, cik man zināms. Tad Saimons Doils? Bet tas bija neiespējami! Pietika liecinieku, kuri varētu apzvērēt, ka Doils vakara gaitā ne reizes nav atstājis salonu, līdz izcēlās ķilda. Pēc tam viņš tika ievainots, un šāda rīcība būtu fiziski neiespējama. Vai abos šais punktos man bija labi pierādijumi? Jā, pirmkārt, bija mademoiselle Robsones, Dzima Fantorpa un Žaklīnas de Belforas izteikumi un, otrkārt, doktora Besnera un mademoiselle Bauersas kvalificētā lieciba. Šaubīties nebija iespejams.

Tātad vainīgajam jābūt doktoram Besneram. Šai teorijai par labu runāja tas, ka meitene nodurta ar skalpeli. Toties Besners no laba prāta bija vērsis mūsu uzmanību uz šo faktu.

Un tad, mani draugi, es atskārtu otru pilnīgi neapstrīdamu apstākli. Luīzes Buržē mājiens nevarēja būt paredzēts doktoram Besneram, jo viņa jebkurā laikā ļoti ērti varēja aprunāties ar viņu privāti. Bija viens, tikai viens cilvēks, kurš atbilda šādai nepieciešamībai — Saimons Doils! Saimons Doils bija ievainots, pie viņa pastāvīgi atradās ārsts, Doils gulēja šā ārsta kajītē. Tādējādi tieši viņam. Luīze riskēja pateikt šos neskaidros vārdus — gadījumam, ja citas izdevības nebūtu. Un es atcerējos, kā viņa turpināja, pievērsusies viņam: «Monsieur, es jūs lūgšus lūdzu — jūs redzat, kas notiek? Ko es varu pateikt?» Un viņa atbilde bija: «Mī|o meitenīt, neesiet jel mu|ķe. Neviens nedoma, ka jūs būtu ko redzējusi vai dzirdējusi. Ar jums viss būs kārtībā. Es par jums parūpēšos. Neviens jūs neapsūdz.» Tas bija apliecinājums, ko viņa gribēja, un to viņa arī sagaidīja!

Besners ska|i iesprauslājās.

—   Ach! Tas taču ir muļķīgi! Vai jūs domājat, ka cilvēks ar lauztu kaulu un iešinētu kāju varētu staigāt pa kuģi, durdams nost citus? Kad es jums saku — tas ir neiespējami, ka Saimons Doils varētu būt atstājis kajīti.

—   Es zinu,— Puaro klusu atteica.— Tā ir pilnīga patiesība. Tas bija neiespējami. 'Neiespējami, tomēr ari patiesība! Luīzes Buržē vārdos varēja slēpties tikai viena loģiska nozīme. Tā nu es atgriezos pašā sākumā un visu aplūkoju šo jauno zināšanu gaismā. Vai bija iespējams, ka laika sprīdī pirms ķildas Saimons Doils būtu atstājis salonu, bet pārējie to būtu aizmirsuši vai nebūtu ievērojuši? Man nešķita, kas tas ir iespējams. Vai ignorēt doktora Besnera un mademoiselle Bauersas kvalificēto liecību? Biju drošs, ka nevar arī to. Taču tad es atcerējos, ka starp abiem faktiem bija tukšs mirklis. Saimons Doils piecas minūtes bija palicis salonā viens, bet doktora Besnera kvalificētā liecība attiecās uz laiku pēc tam. Par šīm piecām minūtēm mums bija tikai liecība par vizuālo iespaidu, un, lai gan tā šķietami bija pārliecinoša, droša tā vairs nebija. Kas patiešām bija redzēts — atmetot visus pieņēmumus? Mademoiselle Robsone bija redzējusi, ka mademoiselle de Belfora izšauj, ka Saimons Doils sabrūk krēslā, ka viņš piespiež pie kājas mutautu un ka tas pamazām krāsojas sarkans. Ko bija dzirdējis un redzējis monsieur Fantorps? Viņš dzirdēja šāvienu un atrada sēžam Doilu ar kājai piespiestu, sarkaniem traipiem klātu mutautu. Kas notika pēc tam? Doils neatlaidīgi uzstāja, lai mademoiselle de Belfora tiktu pavadīta uz kajīti, jo viņu nedrīkstot atstāt vienu. Tad viņš ierosināja, lai Fantorps sameklē ārstu.

Tātad mademoiselle Robsone un monsieur Fantorps kopā ar mademoiselle de Belforu iziet ārā un nākamās piecas minūtes ir aizņemti klāja kreisajā pusē. Mademoiselle Bauersas, doktora Besnera un mademoiselle de Belforas kajītes atrodas kreisajā pusē. Divas minūtes ir viss, kas Saimonam Doilam vajadzīgs. Viņš izvelk pistoli no dīvāna apakšas, nomet kurpes, klusu kā zaķis aizdrāžas gar labo bortu, ieiet savas sievas kajītē, piezogas pie iemigušās, iešauj viņai galvā, noliek uz viņas mazgājamā galdiņa pudelīti, kurā bijusi sarkanā tinte (pie viņa to nedrīkst atrast!), skrien atpakaļ, pakampj mademoiselle van Shijleres samta apmetni, kuru sagatavojis, klusītēm pabāzdams zem kāda atzveltņa spilvena, aptin drānu ap pistoli un ietriec lodi sev kājā. Krēsls, kurā viņš atkrīt (šoreiz aiz patiesām sāpēm), atrodas pie loga. Viņš atver logu un iesviež Nīlā pistoli (ievīstītu nodevīgajā mutautā un samta apmetnī).

—   Neiespējami!— noteica Reiss.

—    Nē, mans draugs, tas nav neiespējami. Atcerieties Tima Alertona liecību. Viņš dzirdēja paukšķi — kuram sekoja ūdens šļaksts. Un viņš dzirdēja vēl ko citu — skrienoša cilvēka soļus — šis cilvēks paskrēja garām viņa durvīm. Bet pa klāja labo pusi nevienam nevajadzēja skriet. Tas, ko Tims dzirdēja, bija Saimons Doils, kurš vienās zeķēs paskrēja garām viņa kajītei.

Reiss iebilda:

—   Es joprojām apgalvoju, ka tas ir neiespējami. Neviens cilvēks nevarētu nostrādāt to jezgu tādā zibenīgā ātrumā — un kur nu vēl tāds kā Doils, kuram galva darbojas lēni.

—   Toties fiziskajā darbībā viņš ir ātrs un izveicīgs!

—   Tas gan. Taču viņš nespētu to visu izplānot.

—     Mans draugs, to viņš nemaz neizplānoja pats. Tieši tur mēs visi maldījāmies. Tas izskatījās pēc spontāna nozieguma, taču nebija spontāns noziegums. Kā jau teicu, tas bija viltīgi iecerēts un labi pārdomāts plāns. Tā nevarēja būt sagadīšanās, ka Saimonam Doilam 'kabatā atradās tintes pudelīte. Nē, tam jābūt nolūkam. Tā nebija sagadīšanās, ka viņam līdzi bija vienkāršs mutauts bez monogrammas. Tā nebija sagadīšanās, ka Žaklīnas de Belforas kāja paspēra pistoli zem dīvāna, kur to neviens neredzētu un kādu laiku neatcerētos.

—   Žaklīna?

—    Noteikti. Slepkavas divas puses. Kas deva Saimonam alibi? Žaklīnas raidītais šāviens. Kas deva alibi Žaklīnai? Saimona pieprasījums, lai kopēja paliek pie viņas visu nakti. Tur, pie abiem kopā, jūs atradīsiet visas īpašības, kādas vien vajadzīgas,— vēso, attapīgo, lietišķo prātu, Žaklīnas de Belforas prātu, un rīcības cilvēku, kurš visu paveiktu neticamā ātrumā un īstajā laikā.

Paraugieties uz to no pareizā viedokļa, un jūs saņemsiet atbildi uz jebkuru jautājumu. Saimons Doils un Žaklīna bija mīlējuši viens otru. Aptveriet, ka viņi joprojām mīl viens otru, un viss būs skaidrs. Saimons novāc savu bagāto sievu, manto viņas naudu un pēc pienācīga laika sprīža apprecēs savu kādreizējo iemīļoto. Tas bija atjautīgi izdomāts. Žaklīnas sekošana madame Doilai ari bija plāna daļa. Saimons tēloja sašutumu … Un tomēr — atgadījās arī kļūdas. Reiz viņš, man dzirdot, spriedelēja par sievietēm ar īpašnieces tieksmēm — un runāja ar patiesu rūgtumu. Man uzreiz vajadzēja saprast, ka viņš domā savu sievu — un nevis Žaklīnu. Tad — viņa izturēšanās pret sievu citu sabiedrībā. Parasts, nerunīgs anglis, tāds kā Saimons Doils, ir ļoti bikls savu jūtu izrādīšanā. Saimons nebija īsti labs aktieris. Viņš pārspīlēja savu pieķeršanos. Un vēl — mana saruna ar mademoiseŪe Žaklīnu, kad viņa izlikās, ka mūs kāds noklausījies. Es nevienu neredzēju. Un tur neviena nebija! Bet vēlāk tas noderēja tīšai maldināšanai. Tad — kādu vakaru uz šā kuģa man šķita, ka aiz manas kajītes durvīm sarunājas Saimons un Lineta. Viņi teica: «Mums jātiek ar to galā tagad.» Doils tas bija, jā, taču viņš runāja ar Žaklīnu.

Nobeiguma drāma bija smalki izplānota, laiks aprēķināts. Man tika sagādātas miegazāles, lai es gadījumā nebāztu savu degunu, kurļ nevajag. Par liecinieci tika izraudzīta mademoiselle Robsone, tika iecerēta visa aina — mademoiselle de Belforas pārspīlēta nožēla un histērija. Viņa sacēla pamatīgu troksni — gadījumam, ja būtu dzirdams šāviens. En vйritй, tā bija ārkārtīgi gudra ideja. Žaklīna apgalvo, ka esot šāvusi uz Doilu; to apstiprina mademoiselle Robsone; to apstiprina F^ntorps; un, kad apskata Saimona kāju, tā patiesi ir ievainota. Izskatās gluži neizskaidrojami! Viņiem abiem ir drošs alibi — tiesa, par to jāmaksā ar Saimona Doila sāpēm un risku, taču ir nepieciešams, lai brūce nepārprotami piekaltu viņu pie gultas.

Un tad plāns noiet greizi. Luīze Buržē ir bijusi modra. Viņa ir uzkāpusi augšā pa kāpnēm un pamanījusi Saimonu Doilu skrienam uz savas sievas kajīti un atgriežamies. Pavisam viegli iztēloties, kas notika nākamajā dienā. Viņa alkatīgi pieprasa naudu par klusēšanu un tādējādi paraksta sev nāvesspriedumu.

—   Misters Doils taču nevarēja nogalināt viņu?— Kornēlijī iebilda.

—   Nē, šo slepkavību izdarīja otrs partneris. Cik ātri vien spēdams. Saimons pieprasa tikšanos ar Žaklīnu. Pat palūdz mani, lai atstāju abus vienatnē. Un tad izstāsta viņai par jaunajām briesmām. Viņiem jārīkojas nekavējoties. Viņš zina, kur glabājas Besnera skalpeļi. Pēc nozieguma izdarīšanas skalpelis tiek noslaucīts un nolikts vietā, un tad, stipri nokavējusies un aizelsusies, Žaklīna de Belfora atsteidzas uz lenču.

Tomēr vēl viss nav labi, jo madame Oterberna ir redzējusi Žaklīnu ieejam Luīzes Buržē kajītē. Un uz karstām pēdām dodas pie Saimona, lai pateiktu, ka Žaklīna ir slepkava. Vai atceraties, kā Saimons kliedza uz to nabaga sievieti? Nervi, mēs nodomājām. Taču durvis bija vaļā, un viņš mēģināja paziņot par briesmām savai līdzzinātājai. Žaklīna sadzirdēja un rīkojās — zibens ātrumā. Viņa atcerējās, ka Peningtons runājis par revolveri. Viņa to dabūja rokā, piezagās pie durvīm, noklausījās un kritiskajā brīdī izšāva. Reiz viņa lielījās, ka esot laba šāvēja, un tā vis nebija tukša lielība.

Pēc šā trešā nozieguma es piezīmēju, ka ir trīs ceļi, pa kuriem slepkava varējis aizbēgt. Es gribēju teikt, ka viņš varēja skriet uz kuģa pakaļgalu (un tādā gadījumā noziedznieks bija Tims Alertons), lēkt pār reliņiem (kas bija maz ticams) vai paslēpties kādā kajītē. Žaklīnas kajīte atradās tikai divas durvis tālāk aiz doktora Besnera kajītes. Viņai vajadzēja vienīgi nomest revolveri, aizbultēties kajītē, uzbužināt matus un atkrist guļvietā. Riskanti, bet vienīgā iespēja.

Iestājās klusums, kuru pārtrauca Reiss:

—   Kas notika ar pirmo lodi, kuru tā meitene izšāva uz Doilu?

—   Manuprāt, tā ieurbās galdā. Tur ir svaigs robs. Domāju, ka Doilam pietika laika ar spalvu nazīti izvilkt lodi un izmest pa logu. Viņam, protams, bija rezerves patrona, lai izskatītos, ka šauts tikai divreiz.

Kornēlija nopūtās.

—   Viņi bija padomājuši par visu,— viņa teica.— Tas ir .. . baismīgi!

Puaro cieta klusu. Taču tā nebija kautra klusēšana. Viņa acis šķita sakām: «Jūs maldāties. Viņi nebija ņēmuši vērā Erkilu Puaro.»

Skaļi viņš paziņoja:

—   Un tagad, doktor, aiziesim un aprunāsimies ar jūsu pacientu.

29

Krietni vēlāk tajā vakarā Erkils Puaro piegāja pie kādas kajītes durvīm un pieklauvēja.

Kāda balss atsaucās:— Ienāciet!— un viņš devās iekšā.

Krēslā sēdēja Žaklīna de Belfora. Otra krēslā pie sienas sēdēja druknā stjuarte.

Žaklī/ias skatiens domīgi pievērsās Puaro. Viņa pamāja uz stjuartes pusi.

—   Vai viņa drīkst iet?

Puaro pamaja sievietei, un viņa izgāja āra. Puaro pievilka tuvāk krēslu un apsēdās netālu no Žaklīnas. Abi klusēja. Puaro seja bija skumīga.

Beidzot pirmā ierunājās meitene.

—   Nu,— viņa teica,— viss ir galā! Jūs mums bijāt par gudru, monsieur Puaro.

Puaro nopūtās. Tad noplātīja rokas. Viņš likās dīvaini nerunīgs.

—   Vienalga,— Žaklīna domīgi sacīja,— es īsti neticu, ka jums bija daudz pierādījumu. Jums, protams, bija pilnīga taisnība, taču, ja mēs būtu jūs apveduši ap stūri…

—   Nekādā citā veidā, mademoiselle, viss nevarēja risināties.

—   Tas ir pietiekams pierādījums loģiskam prātam, bet es neticu, ka tas pārliecinātu tiesu. Ak, ko nu — nekas vairs nav līdzams. Jūs to negaidot paziņojāt Saimonam, un viņš sabruka kā tāds kāršu namiņš. Viņš pilnīgi zaudēja galvu, nabaga zēns, un visa atzinās.— Žaklīna pašūpoja galvu.— Viņš neprot zaudēt.

—  Toties jūs, mademoiselle, gan protat zaudēt.

Viņa piepeši iesmējās — savādi, līksmi, izaicinoši un aprauti.

—   0 jā, es tiešām protu zaudēt.— Viņa paskatījās uz Puaro. Tad spēji un impulsīvi teica:— Neraizējieties tik ļoti, monsieur Puaro. Tas ir — par mani. Jūs taču raizējaties, vai ne?

—  Jā, mademoiselle.

—   Bet vai jums nenāktu prātā palaist mani vaļā?

—   Nē,— Erkils Puaro klusu atbildēja.

Viņa, rāmi piekrizdama, palocīja galvu.

—   Nē, nav jēgas būt sentimentālam. Es to pašu izdarītu vēlreiz … Es vairs neesmu nekaitīga. Un pati to jūtu .. .— Viņa lēnām turpināja:— Tas ir tik šaušalīgi viegli — nogalināt cilvēkus. Un tu sāc just, ka tam nav nekādas nozīmes… ka nozīme ir tikai tev! Tas ir bīstami.

Viņa apklusa, tad pasmaidījusi teica:

—   Zināt, jūš izdarījāt manā laba visu, ko spējāt. Tovakar Asuānā — kad sacījāt, lai es neatveru savu sirdi ļaunumam … Vai toreiz jūs apjautāt, kas man prātā?

Viņš papurināja galvu.

—   Es tikai zināju, ka tas, ko saku, ir patiesība.

—  Tā bija patiesība. Toreiz es būtu varējusi apstāties. Un gandrīz apstājos… Es varēju pateikt Saimonam, ka to vairs neturpināšu … Bet tad droši vien . ..

Viņa aprāvās.

—   Vai jūs gribētu par to dzirdēt? No paša sākuma?

—  Ja jūs vēlaties stāstīt, mademoiselle.

—   Man šķiet, es tiešām gribu jums izstāstīt. Patiesībā viss bija ļoti vienkārši. Saprotiet, mēs ar Saimonu mīlējām viens otru …

Tas bija lietišķs apliecinājums, tomēr zem vieglā toņa slēpās dziļas atbalsis …

—   Un jums pietiktu ar mīlestību, toties Saimonam ne,— Puaro bez aplinkiem piebilda.

—   Varbūt to var pateikt arī tā. Taču jūs īsti neizprotat Saimonu. Redziet, viņam vienmēr tik šausmīgi ir bijusi vajadzīga nauda. Viņam patīk visas tās lietas, kuras var iegūt par naudu,— zirgi, jahtas, medības. Tas viss ir jauki, un cilvēks varētu pec tā kārot. Un viņam nekad nebija izdevies kaut ko no tā iegūt sev. Viņš, Saimons, ir bezgala vientiesīgs. Viņš grib lietas kā bērns — ziniet — briesmīgi. Un tomēr viņš nekad nebija mēģinājis apprecēt kādu bagātu un pretīgu sievieti. Viņš nebija no tādiem. Un tad mēs satikāmies — un .. . un tas it kā visu nokārtoja. Mēs vienīgi nezinājām, kad varēsim apprecēties. Viņam bija bijis itin pieklājīgs darbs, bet viņš to pazaudēja. Sava veidā pats būdams pie tā vainīgs. Viņš ielaidās kaut kādās blēdībās ar naudu un tūliņ tika pieķerts. Neticu, ka viņš patiesi gribēja būt negodīgs. Viņš vienkārši domāja, ka tieši ar tādām lietām ļaudis nodarbojas Sitijā [53] .

Klausītāja sejā kaut kas pavīdēja, tomēr viņš cieta klusu.

—  Tā nu mēs bijām lielās grūtībās; un tad es ieprātojos par Linetu un viņas lauku māju un drāzos taisnā ceļa pie viņas. Ziniet, monsieur Puaro, es mīlēju Linetu, tiešām mīlēju. Viņa bija mana labākā draudzene, un man ne sapņos nerādījās, ka starp mums kādreiz kaut kas nostāsies. Es tikai nodomāju — kāda laime, ka viņa ir bagāta. Tas nokārtotu manu un Saimona dzīvi, ja viņa dotu viņam darbu. Un viņa bija tik atsaucīga un teica, lai es atvedot Saimonu pie viņas. Tieši ap to laiku jūs kādu vakaru redzējāt mūs Chez Ma Tante. Mēs uzdzīvojām, lai gan patiesībā nemaz nevarējām to atļauties.

Viņa apklusa, nopūtās un turpināja:

—  Tas, ko es teikšu tagad, monsieur Puaro, ir pilnīga patiesība. Pat tas, ka Lineta ir mirusi, nemaina patiesību. Un tieši tāpēc man viņas nav žēl — pat tagad ne. Viņa līda vai no ādas laukā, lai atņemtu man Saimonu. Tā ir vistīrākā patiesība! Nedomāju arī, ka viņa svārstījās ilgāk par minūti. Es biju viņas draudzene, bet viņai tas bija vienalga. Viņa tikai ķērās pie Saimona, nerēķinoties ar sekām . .. Bet Saimonam par viņu bija nospļauties! Es jums daudz sarunāju par valdzinājumu, taču tas, bez šaubām, nebija tiesa. Viņš negribēja Linetu. Viņš uzskatīja, ka Lineta ir gan izskatīga, bet arī šausmīgi valdonīga, un valdonīgas sievietes viņš nevarēja ciest ne acu galā! Viss notiekošais Saimonu nepatīkami pārsteidza. Taču doma par Linetas naudu viņam patika.

Protams, es to redzēju … un beigu beigās ierosināju viņam, ka varbūt būtu labi, ja viņš .. . pamestu mani un apprecētu Linetu. Viņš nicīgi noraidīja šo ideju. Lai nauda kur nauda, viņš sacīja, bet tā būtu tīrā elle — būt viņai pielaulātam. Viņš teica — ja reiz nauda esot, tad lai piederot viņam pašam, nevis bagātai sievai, kurai rokā naudas lādes atslēga. «Es būtu kā tāds sasodīts karalienes vīrs,» viņš man sacīja. Un arī to, ka negribot nevienu citu kā tikai mani …

Šķiet, es zinu, kad viņam prātā ienāca šī ideja. Kādu dienu viņš ieminējās: «Ja man veiktos, es viņu apprecētu, viņa pēc kāda gada nomirtu un atstātu man visu lielo naudas žūksni.» Un tad viņam acīs pavīdēja dīvaina, satraukta izteiksme. Tieši tobrīd viņš par to iedomājās pirmo reizi. . .

Par to viņš runāja daudz un dažādi — par to, cik izdevīgi būtu, ja Lineta nomirtu. Es atbildēju, ka tā ir briesmīga doma, un tādās reizēs viņš apklusa. Tad kādu dienu es atradu viņu lasām par arsēna iedarbību. Noprasīju, ko tas nozīmē, un viņš smiedamies attrauca: «Kas neriskē, tas nevinnē! Varbūt šī ir vienīgā reize manā mūžā, kad varu pastiept roku pēc pamatīgas naudiņas.» Pēc kāda laika es redzēju, ka viņš ir izlēmis. Un biju pārbijusies — pilnīgi pārbijusies. Jo, redziet, es apzinājos, ka viņš to nemūžam nespēs veikt. Saimons ir tik bērnišķīgi vientiesīgs. Neko smalku viņš neizplānotu, un arī iztēles viņam trūkst. Viņš droši vien tikai iemānītu Linetai arsēnu un cerētu, ka ārsts teiks — viņa mirusi no gastrīta. Saimons vienmēr ticēja, ka viss izies labi. Tāpēc, lai parūpētos par Saimonu, šai lietā vajadzēja iejaukties arī man …

Žaklīna to pateica ļoti vienkārši, taču ar dziļu pārliecību. Puaro itin nemaz nešaubījās par to, ka viņas motīvs bijis tieši šāds. Viņa netīkoja pēc Linetas Ridžvejas naudas, toties mīlēja Saimonu Doilu, mīlēja, aizmirstot veselo saprātu, taisnīgumu un žēlumu.

—   Es domāju un domāju — cenzdamās izstrādāt plānu. Man šķita, ka idejas pamatā vajadzētu būt tādam kā divkāršam alibi. Saprotiet — lai mēs^ar Saimonu varētu liecināt viens pret otru, bet lai šī liecība patiesībā novērstu no mums jebkuras aizdomas. Man būtu diezgan viegli izlikties, ka ienīstu Saimonu. Tādos apstākļos tas būtu gluži ticami. Tad, ja Lineta tiktu nogalināta, aizdomas visdrīzāk kristu uz mani, tā ka bija labāk, ja šīs aizdomas radās no paša sākuma. Mēs pamazām izstrādājām detaļas. Es gribēju, lai gadījumā, ja noiet greizi, ciet saņemtu mani un nevis Saimonu. Taču Saimons bija nobažījies par mani. Vienīgais, par ko es priecājos, bija — ka tas nav jādara man. Es vienkārši nespētu! Nespētu aukstasinīgi iet un nogalināt viņu — miegā! Jā, es nebiju viņai piedevusi — manuprāt, es būtu spējusi nogalināt viņu, stāvot aci pret aci, bet ne šādi . .. Mēs visu rūpīgi pārdomājām. Tomēr Saimons aizgāja un uzšņapa uz sienas asiņainu «Ž», kas bija muļķīgi un melodramatiski. Jā, tieši tādas lietas viņš spēj izdomāt! Tomēr viss noritēja veiksmīgi.

Puaro pamāja.

—   Jā. Tā nebija jūsu vaina, ka Luīze Buržē tonakt nevarēja iemigt… Un pēc tam, mademoiselle?

Žaklīna ielūkojās tieši viņam acīs.

—  Jā,— viņa sacīja,— tas ir diezgan šausmīgi, vai ne? Pati nespēju noticēt, ka es. .. to izdarīju! Tagad es saprotu, ko jūs gribējāt teikt — atvērt savu sirdi ļaunumam .. . Jūs ļoti labi zināt, kā tas notika. Luīze skaidri lika Saimonam apjaust, ka viņa zina. Saimons lika jums atvest mani. Tiklīdz mēs palikām vienatnē, viņš izstāstīja, kas noticis. Un pateica, kas man darāms. Es pat nebiju sašutusi. Tikai nobijusies — līdz nāvei nobijusies … Lūk, ko nodara slepkavība. Mēs ar Saimonu bijām drošībā — pilnīgā drošībā, ja neņem vērā šo nožēlojamo franču šantāžisti. Aiznesu viņai visu naudu, ko spējām sameklēt. Es izlikos, ka pielabinos viņai. Un tad, kad viņa sāka skaitīt naudu, es — to izdarīju! Tas bija pavisam viegli. Tieši tas ir tik drausmīgi, drausmīgi biedējoši… Tas ir tik šausmīgi viegli … Un pat tad mēs vēl nebijām drošībā. Mani bija redzējusi misis Oterberna. Viņa triumfēdama steidzās pa klāju, meklēdama jūs un pulkvedi Reisu. Man nebija laika domāt. Es zibenīgi rīkojos. Tas bija gandrīz vai patīkams satraukums. Tobrīd es zināju, ka riskēju. Un tas it kā attaisnoja mani . ..

Viņa atkal apklusa.

—   Vai atceraties, kā jūs pēc tam ienācāt manā kajītē? Jūs teicāt, ka pats īsti nezinot, kādēļ esat atnācis. Es biju tik izmisusi … tik pārbijusies. Jo domāju, ka Saimons mirst…

—   Un es — cerēju, ka tā notiks?— Puaro sacīja.

Žaklīna pamāja.

—   Jā, tā viņam būtu labāk.

—   Ne jau to es domāju.

Žaklīna paraudzījās viņa nopietnajā sejā. Tad maigi teica:

—   Neraizējieties tik daudz manis dēļ, monsieur Puaro. Galu galā man nekad nav klājies sevišķi viegli. Ja mūsu nodoms būtu izdevies, es būtu jutusies ļoti laimīga, priecājusies par dzīvi un varbūt nekad nebūtu neko nožēlojusi. Bet tagad — nu, atliek tikai visu pārciest. Manuprāt,— viņa piebilda,— tā stjuarte šeit uzmana, lai es nepaka- ros vai nenoriju kādu fantastisku zilskābes kapsulu, ka allaž notiek grāmatās. Jums nav jābaidās! To es nedarīšu. Saimonam būs vieglāk, ja- būšu viņam blakus.

Puaro piecēlās. Piecēlās arī Žaklīna. Ar pēkšņu smaidu viņa sacīja:

—   Vai atceraties — es teicu, ka man jāseko savai zvaigznei. Jūs atbildējāt, ka tā varbūt nav īstā zvaigzne. Un es atjokoju: «Tā ļoti slikta zvaigzne, tā zvaigzne krīt lejā.»

Puaro izgāja uz klāja, ausīs skanot Žaklīnas smiekliem.

30

Kad viņi sasniedza Šallālu, tikko ausa gaisma. Klintis drūmi nolaidās līdz pašam ūdenim.— Quel pays sauvage![54]— Puaro nomurmināja.

Viņam līdzās stāvēja Reiss.

—   Nu,— viņš ierunājās,— mūsu darbs ir galā. Esmu devis rīkojumu, lai Riketi izved krastā pirmo. Priecājos, ka esam dabūjuši viņu rokā. Glums tips, es jums teikšu. Izsprucis mums vai desmitiem reižu.

Viņš turpināja:

—   Jāsadabū nestuves Doilam. Apbrīnojami, kā viņš sabruka.

—   Patiesībā tas nav nekāds brīnums,— Puaro atteica.— Šis puiciskais noziedznieku tips parasti ir ļoti uzpūtīgs. Tiklīdz pārsprāgst viņu pašcieņas burbulis, viss ir pagalam! Viņi sašļūk kā mazi bērni.

—   Pakārt tik, vairāk nekā,— Reiss norūca.— Šitāds aukstasinīgs nelietis. Tās meitenes man žēl — bet tur neko nevar līdzēt.

Puaro pašūpoja galvu.

—   Saka jau, ka mīlestība visu attaisnojot, bet tas nav tiesa … Sievietes, kuras kādu mīl tik ļoti, kā Žaklīna mīl Saimonu Doilu, ir gaužām bīstamas. To es sev teicu, tikko viņu pirmoreiz ieraudzīju. «Viņa ir pārlieku aizrāvusies, tā mazā.» Un tā ir patiesība.

Pie viņiem pienāca Kornēlija Robsone.

—   Ak,— viņa sacīja,— mēs jau gandrīz esam klāt.

Mirkli klusējusi, viņa piebilda:

—   Es biju pie viņas.

—   Pie mademoiselle de Belforas?

—   Jā. Jutu, ka tam jābūt šausmīgi — sēdēt iesprostotai kopā ar to stjuarti. Bet baidos, māsīca Marija par to ļoti dusmojas.

Pa klāju viņiem lēnām tuvojās mis van Shijlere. Viņas skatiens bija žultains.

—   Kornēlija,— viņa nošņāca,— tu esi uzvedusies gluži nedzirdēti. Es taisna ceļā sūtīšu tevi mājās.

Kornēlija dziļi ievilka elpu.

—  Man žēl, māsīc Marija, bet mājās es nebraukšu. Es precēšos.

—  Tad beidzot esi nākusi pie prāta,— strupi noteica vecā dāma.

Ap stūri patlaban nāca Fergusons. Viņš iesaucās:

—   Kornēlij, ko es dzirdu? Tas nav tiesa!

—   Tā ir tīra patiesība,— Kornēlija atbildēja.— Es precēšos ar doktoru Besneru. Vakar vakarā viņš mani bildināja.

—   Un kāpēc jūs precēsieties ar viņu?— Fergusons pārskaities noprasīja.— Tikai tāpēc, ka viņš ir bagāts?

—   Nē, ne tāpēc,— Kornēlija sašutusi attrauca.— Viņš man patīk. Viņš ir laipns un daudz zina. Un mani vienmēr ir interesējuši slimi cilvēki un klīnikas, un man ar viņu būs brīnišķīga dzīve.

—   Jūs gribat teikt,— misters Fergusons neticīgi jautāja,— ka jūs labāk precaties ar to pretīgo veci un nevis ar mani?

—  Jā gan. Uz jums nevar paļauties! Kopā ar jums vis nebūtu necik patīkami dzīvot. Un viņš nav vecs. Viņam vēl nav piecdesmit.

—  Toties viņam ir vēderiņš,— misters Fergusons indīgi atcirta.

—   Man savukārt ir uzkumpuši pleci,— Kornēlija noteica.— Izskats jau nav svarīgs. Viņš saka — es tiešām varēšot palīdzēt viņam darbā, un viņš grasās iemācīt man visu par neirozēm.

Kornēlija devās prom. Fergusons uzrunāja Puaro:

—   Vai jums šķiet, ka viņa patiesi tā domā?

—   Visādā ziņā.

—   Un dod priekšroku šim vecajam, garlaicīgajam pūslim, nevis ļ man?

—   Nav šaubu.

—  Tā meitene ir jukusi,— Fergusons paziņoja.

Erkilam Puaro iedzirkstījās acis.

—   Viņa ir sieviete ar oriģinālu prātu,— viņš paskaidroja.— Varbūt šī ir pirmā reize, kad jūs tādu esat sastapis.

Kuģis iegāja piestātnē. Ap pasažieriem bija izvietota apsardze. Pirms kāpšanas krastā viņus lūdza pakavēties.

Divu mašīnu pavadībā krastā devās Riketi — tumšu, sadrūmušu . seju.

Tad pēc nelielas vilcināšanās tika atgadatas nestuves. Pa klāju uz kuģa trapa pusi nesa Saimonu Doilu.

Viņš izskatījās kā gluži cits cilvēks — pazemīgs, izbijies, visa zēniskā bezrūpība bija pagaisusi.

Viņam sekoja Žaklīna de Belfora. Viņai līdzās soļoja stjuarte. Žaklīna bija bāla, taču citādi izskatījās tāda pati kā allaž. Viņa piegāja pie nestuvēm.

—   Sveiks, Saimon,— viņa teica.

Viņš aši paskatījās uz meiteni. Viņa sejā uz mirkli atgriezās agrākā zēniskā izteiksme.

—   Es visu sabojāju,— viņš sacīja.— Zaudēju galvu un visā atzinos! Piedod, Žakij. Es tevi iegāzu.

Tad viņa uzsmaidīja Saimonam.

—   Ir jau labi, Saimon. Muļķīga spēlīte, un mēs tajā zaudējām. Tas arī viss.

Viņa pakāpās sānis. Nesēji satvēra nestuvju rokturus. Žaklīna noliecās un sasēja sev kurpju auklu. Tad viņas plauksta aizslīdēja pie zeķes augšmalas, un viņa iztaisnojās, kaut ko turēdama rokā.

Atskanēja skaļš šāviena blīkšķis.

Saimons Doils konvulsīvi notrīcēja un tad sastinga.

Žaklīna de Belfora palocīja galvu. Mirkli viņa stāvēja, turēdama rokā pistoli. Kā atvadīdamās viņa uzsmaidīja Puaro.

Mirklī, kad uz priekšu metās Reiss, viņa pavērsa mazo, mirdzošo rotaļlietiņu pret savu sirdi un nospieda gaili. Tad lēni saļima.

—   Kur ellē viņa rāva to pistoli?— Reiss iekliedzās.

Puaro sajuta kādu roku uz sava delma. Misis Alertone klusu < ievaicājās:

—  Jūs — zinājāt?

Viņš pamāja.

—   Viņai bija divas šādas pistoles. To es atskārtu, kad izdzirdēju, '; ka kratīšanas laikā viena atrasta Rozālijas Oterbernas somiņā, i Žaklīna sēdēja pie viena galda ar viņu. Aptvērusi, ka notiks kratīšana, „ viņa nemanāmi iemeta pistoli otrās meitenes somiņā. Vētāk aizgāja i

uz Rozālijas kajīti un paņēma ieroci atpakaļ, novērsusi meitenes uzmanību ar lūpukrāsu salīdzināšanu. Tā kā vakar tika pārmeklēta an viņa pati, gan viņas kajīte, otrreizēja kratīšana šķita lieka.

—   Vai jūs gribējāt, lai viņa izvēlas šādu atrisinājumu?— misis Alertone jautāja.

—   Jā. Bet viena viņa to nedarītu. Un tāpēc Saimons Doils nomira vieglākā nāvē, nekā bija pelnījis.

Misis Alertone nodrebinājās.

—   Mīlestība var būt ļoti šausminoša.

—   Tieši tādēļ vairums dižo mīlasstāstu ir traģiski.

Misis Alertones skatiens pievērsās Timām un Rozālijai, kuri viens otram līdzās stāvēja saules gaismā, un viņa spēji, kaislīgi ierunājās:

—   Bet, paldies Dievam, pasaulē ir ari laime.

—   Kā jūs teicāt, madame,— par to jāpateicas Dievam.

Drīz pasažieri izkāpa krastā.

Vēlāk no «Karnaķas» tika nonestas Luīzes Buržē un misis Oterbernas mirstīgās atliekas.

Visbeidzot krastā iznesa Linetas Doilas līķi, un visā pasaulē sāka dūkt telegrāfa stieples, vēstīdamas atklātībai, ka Lineta Doila, bijusī Lineta Ridžveja, slavenā, skaistā, bagātā Lineta Doila ir mirusi . ..

To izlasīja sers Džordžs Vods savā Londonas klubā un Stērndeils Rokfords Ņujorkā, un Džoanna Sautvuda Šveicē, un tas tika pārspriests bārā «Trīs kroņi» Moltonā pie Vodas.

Un mistera Bārnebija kalsnais draugs noteica:

—   Nu, nelikās necik taisnīgi, ka viņai pieder itin viss.

Un misters Bārnebijs attrauca:

—    Neliekas arī, ka nabaga meičai tas būtu nesis daudz labuma.

Bet pēc brīža viņi mitējās runāt par Linetu Doilu un sāka spriest,

kurš vinnēs Lielo Nacionālo kausu. Jo, kā to pašu brīdi Luksorā teica misters Fergusons, svarīga ir. nevis pagātne, bet gan nākotne.

paskaidrojumi

* Vai ne? (Vācu vai.)

99

[1] kompānijas f. w. Woolvworth universālveikali, kuros pārdod galvenokart Ietas plaša patēriņa preces.

[2] viņas majestale karaliene lineta. Gaišmataina Lineta. (Franču vai.)

[3] pretimnākšana. (franču vai.)

[4] virsviesmīlis. (franču vai.)

[5] atkārtojums. (franču vai.)

[6] viens, kurš mīl, un otrs, kurš |auj sevi milet. (Franču vai.).

[7] pārsātinātā. (franču vai.)

[8] paskaties. (latiņu vai)

[8] Žēlastības dāvana. (Persiešu vai.)

[8] Redziet nu. (Franču vai)

[9] labi. (franču vai)

[10] ja gan. (franču vai.)

I 1576

[11] Piparmētru liķieris. (Franču vai.)

[12] uz jūsu veselību, kundze, jaunkundz. (Franču vai.)

[13] klausieties, kundze. (franču vai.)

[14] paskat, tas tik ir jocīgi! (franču vai.)

I 1576

[15] Vai patiesi! (Franču vai.)

[16] Sasodīts. (Franču vai.)

[17] mute— mēmais. (Angļu vai.)

[18] nudien, kundze. (.franču vai.)

[19] kļūmīgs solis. (franču vai.)

(. 1576

[20] sievietes. (franču vai.)

83

[20] Varbūt. (Franču vai.)

[20] Labi. (Vācu vai.)

[21] saki viens cilvēks! (franču vai.)

[22] novecojusi spēle. (franču vai.)

[23] tā ir bērnišķība. (franču vai.)

[24] dievs debesīs! (vācu vai.)

7- 1576

[25] mans bērns. (franču vai.)

[26] sasodīts. (franču vai.)

[27] mans dārgais. (franču vai.)

[28] Ļoti labi, jaunkundz. (franču vai.)

[29] brīnumaini! (franču vai.)

. •** ar labunakti, kundze. (Franču vai.)

[31] luksus priekšmets. (franču vai.)

[32] noziegums kaislības dē|. (franču vai.)

[33] aizvestures pētījumi mazazija. (vācu vai.)

[34] es, kurš jums to srfku. (franču vai.)

[35] sis dārgais. (franču vai.)

[36] jauna meitene. (franču vai.)

[37] Sī nabaga kundze. (.Franču vai.)

[38] nabaga mazā. (franču vai.)

[39] pieklājībā. (Franču vai.)

[40] mans draugs. (Franču vai.)

[41] ar varu neko nepanāksi. (franču vai.)

[42] kas tur ir? (franču vai.)

[43] tūkstotis. (franču vai.)

[44] istabmeita. (franču vai.)

[45] nievājošā vāciešu iesauka.

[46] labais dievs (franču vai.)

[47] karalis ir miris, lai dzīvo karalis! (franču vai.)

1 1 1576

[48] dzīve ir veltīga. mazliet mīlas, mazliet naida un tad — ardievu. Dzīve ir īsa. Mazliet cerību, mazliet sapņu un tad — saldu dusu. (Franču vai.)

[49] jā, tas tiesa. (franču vai.)

[50] mans pulkvedi. (franču vai.)

[51] nepatika. (franču vai.)

[52] bet (as ari viss. (franču vai.)

[53] sitija — londonas vēsturiskais centrs, kur atrodas ari lielākās Anglijas bankas, akciju sabiedrības, finansu iestādes u. tml. ,

[54] cik rnežoniga zeme! (franču vai.)

Content

Kristi Agata liktenīgais ceļojums

AGATA KRISTI LIKTENĪGAIS CEĻOJUMS

I daļa ANGLIJA

II daļa ĒĢIPTE

paskaidrojumi