Kristi Agata

Lords Edžvers ir miris

Agata Kristi

Lords Edžvers ir miris

Pirmā nodaļa Teātra uzvedums

Sabiedrības atminadžein ir īsa. Satraukums, ko savulaik izraisīja Džordža Alfrēda svētā Vincenta Mārša jeb ceturtā barona Edžvera noslepkavošana, bija kļuvis par pagātni. Visas valodas bija rimušās.

Mans draugs Herkuls Puaro nekad netika atklāti pieminēts saistībā ar šo lietu. Tas, jāteic, bija saskaņā ar viņa paša vēlēšanos. Viss gods tika kādam citam, un tieši tāda bija mana drauga griba. Turklāt, no Puaro personiskā viedokļa raugoties, šajā lietā viņš bija cietis neveiksmi. Viņš allaž uzsver, ka veiksmīgu iznākumu nodrošinājis nejauši uz ielas sastapts svešinieks.

Taču jāatzīst, ka vienīgi Puaro ģenialitāte spēja atklāt patiesos apstākļus. Šaubos, vai bez Puaro līdzdalības tiktu noskaidrots nozieguma īstais vaininieks.

Tāpēc esmu pārliecināts, ka ir pienācis laiks skaidri un gaiši izklāstīt patiesību. Es zinu pat vissīkākās šīs lietas detaļas, un atļaujos piebilst, ka līdz ar to izpildīšu kādas brīnumjaukas dāmas vēlēšanos.

Man atmiņā bieži ir atausuši tās dienas  notikumi Puaro nelielajā viesistabā, kur valdīja nevainojama kārtība un vienkāršība. Staigājot turpu šurpu pa grīdceliņu, mans nelielā auguma draugs sniedza mums sīku un pārsteidzošu notikumu izklāstu. Savu vēstījumu es sākšu ar notikumu, kas pagājušā gada jūnijā risinājās Londonas teātrī.

Karlota Adamsa Londonā tika uzskatīta par spožu zvaigzni. Iepriekšējā gadā viņa uzstājās ar pāris izrādēm, kas skaitījās ārkārtīgi izcilas. Šajā gadā viņas viesizrādes ilga veselas trīs nedēļas, un šī bija viņas priekšpēdējā uzstāšanās.

Karlota Adamsa bija amerikāņu meitene, kura uzstājās viena bez grima un dekorācijām un kurai piemita apbrīnojams talants veidot aizraujošus skečus. Šķiet, viņa varēja atdarināt ikvienu cilvēku. Tovakar viņas veidotais skečs par ārzemju viesnīcu bija taisni apbrīnojams. Tajā uz skatuves varēja vērot gan amerikāņu un vācu tūristus, gan angļu vidusšķiras ģimenes un bagātību zaudējušus krievu aristokrātus, kā arī viesmīļus.

Viņas etīdēs dziļas skumjas mijās ar dzirkstošu jautrību un otrādi. Viņas atveidotā slimnīcā mirstošā sieviete no Čehoslovākijas riesa kamolu kaklā, bet jau pēc brīža visu zāli pāršalca smieklu lēkme, vērojot, kā zobārsts mīlīgi nopūlas, cenšoties izspiest pēc iespējas augstāku samaksu no saviem pacientiem.

Viņas programma noslēdzās ar priekšnesumu, kas saucās "Dažas imitācijas".

Un atkal viņa izrādījās apbrīnojami spoža. Aktrises personīgie sejas vaibsti izzuda, un piepeši bez jebkāda grima tie kļuva līdzīgi kādam slavenam politiķim vai labi pazīstamai aktrisei, vai arī sabiedrībā iecienītai skaistulei. Iemiesojoties tēlā, Karlota Adamsa teica nelielu runu, tēlam atbilstošu un asprātīgu monologu. Kā pēdējo viņa atdarināja Eilinu Vilkinsoni talantīgu, Londonā labi pazīstamu amerikāņu aktrisi. Priekšnesums patiešām bija izcils. Katrs izteiktais vārds skanēja emocionāli un vienlaikus daudznozīmīgi. Karlotas runas veids bija pieskaņots Eilinas Vilkinsones zemajai, it kā piesmakušai un uzbudinošajai balsij. Žesti un līganās ķermeņa kustības precīzi atbilstošas un iespaidīgas, pārliecinoši demonstrējot atveidojamās aktrises skaistumu. Man grūti izteikt vārdos, cik veiksmīgi viņa visu izdarīja!

Es allaž esmu bijis Eilinas Vilkinsones skaistuma pielūdzējs. Viņa mani allaž ir sajūsminājusi, un es nepiekrītu tiem, kas atzina viņas skaistumu, bet noliedza kā aktrisi, apgalvodami, ka viņa ir vienkārši teatrāla.

Jutos mazliet baisi, klausoties Karlotas nedaudz piesmakušajā balsī un vērojot, kā, it kā paužot kādu sāpi, viņa sažņaudz rokas, tad atkal palaiž tās vaļā un atmet galvu, noglaužot matus un atsedzot seju; tā allaž notika, noslēdzot kādu dramatisku ainu.

Eilina Vilkinsone bija viena no tām aktrisēm, kas pameta skatuvi savā kāzu dienā un atgriezās uz tās tikai pēc pāris gadiem.

Pirms trim gadiem viņa apprecējās ar bagāto, bet nedaudz savādo lordu Edžveru. Klīda baumas, ka viņa pametusi vīru drīz vien pēc kāzām. Lai kā tur būtu bijis, astoņpadsmit mēnešus pēc laulībām viņa spēlēja amerikāņu filmās un šajā sezonā guva spožus panākumus lugā, ko uzveda viens no Londonas teātriem.

Vērojot Karlotas Adamsas asprātīgo, taču nedaudz dzēlīgo Eilinas Vilkinsones atdarināšanu, es prātoju, cik daudz ir jānopūlas, lai atdarinātu izvēlēto personu, vai skatītāji ir apmierināti ar slavenās aktrises pulgošanu un vai tas vairo viņas popularitāti. Varbūt redzētais viņus kaitina? Vai Karlota Adamsa neizmanto savu talantu kā burvju mākslu, lai pasvītrotu, ka starp abām sievietēm ir konkurence, un vēlēdamās pateikt: "Ak, tas ir tikai triks! Tas ir loti vienkārši. Es jums parādīšu, kā to dara!"

Nospriedu, ja es būtu atdarinātās personas vietā, es justos ārkārtīgi pārskaities, protams, es neizrādītu savu sašutumu, taču pavisam noteikti man tas nepatiktu. Cilvēkam ir nepieciešama ļoti augsta pašapziņa un humora izjūta, lai pieņemtu tik atklātu publisku atmaskojumu.

Gremdējoties šādās pārdomās, es piepeši izdzirdu sev aiz muguras gandarījuma pilnus smieklus, smējējas balss bija tieši tāda pati zema, nedaudz piesmakusi, kāda tobrīd skanēja uz skatuves.

Es strauji pagriezos. Krēslā man tieši aiz muguras, nedaudz paliekusies uz priekšu un pavērusi muti, sēdēja atdarināmā persona lēdija Edžvera, plašākai sabiedrībai pazīstama kā Eilina Vilkinsone.

Acumirklī es atskārtu, ka mans iespējamais sašutums ir izrādījies aplams. Eilina Vilkinsone bija paliekusies uz priekšu ar smaidā pavērtām lūpām un jautri starojošām acīm.

Kolīdz atdarināšana bija beigusies, viņa ņēmās skaļi aplaudēt un pagriezās pret savu blakussēdētāju, staltu, ārkārtīgi izskatīgu vīrieti, kas līdzinājās grieķu dievam un kura seja man bija vairāk pazīstama no kinofilmām nekā no skatuves uzvedumiem. Tas bija Braiens Martins, šobrīd vispopulārākais kinoaktieris. Viņš un Eilina Vilkinsone bija kopā filmējušies vairākās kinolentēs.

-    Viņa ir apburoša, vai ne? lēdija Edžvera iesaucās

Martins smējās.

-    Eilina, tu izskaties tik sajūsmināta!

-    Jā, viņa patiesi ir burvīga! Tūkstoškārt labāka, nekā varēju iedomāties.

Es nemanīju, ka Braiens Martins būtu izrādījis tikpat lielu sajūsmu. Karlota Adamsa pievērsās jaunai improvizācijai.

Viss, kas sekoja pēc tam, man šķiet, ir dīvaina sakritība.

Pēc teātra izrādes mēs ar Puaro devāmies vakariņās uz Savojas viesnīcu.

Tieši blakus mūsu galdiņam bija apmetusies lēdija Edžvera, Braiens Martins un vēl divas personas, kuras es nepazinu. Es vērsu Puaro uzmanību uz šo sabiedrību, un tieši šajā brīdī restorānā ienāca vēl viens pāris, kas apsēdās pie nākamā galdiņa. Sievietes seja šķita kaut kur redzēta, bet uzreiz es nespēju viņu atpazīt.

Tad pēkšņi atskārtu, ka sieviete, kas piesaistījusi manu uzmanību, ir Karlota Adamsa! Vīrieti nepazinu. Viņš izskatījās rūpīgi kopts, dzīvespriecīgu, nedaudz bezkaunīgu sejas izteiksmi. Es nejūsmoju par šāda tipa cilvēkiem.

Karlota Adamsa bija neuzkrītoši ģērbusies. Viņas seja neizraisīja acumirklīgu atpazīstamību. Tā bija viena no dzīvīgajām, jūtīgajām sejām, kas varēja piešķirt saviem vaibstiem krāsainību un daudzveidību, spējot bez grūtībām iejusties jebkurā situācijā un iedzīvināt jebkuru svešu tēlu, taču viņai piemita arī savi individuālie vaibsti.

Es izklāstīju savus vērojumus un pārdomas draugam Puaro. Viņš uzmanīgi klausījās manī un, mazliet noliecis savu olai līdzīgo galvu uz vienu pusi, vērīgi aplūkoja sēdētājus pie manis norādītajiem galdiņiem.

Tad, lūk, tā būtu lēdija Edžvera? Jā, atceros esmu viņu redzējis uz skatuves. Viņa ir belle femme [1]

-    Un arī lieliska aktrise.

-    Iespējams.

-    Šķiet, jūs neesat pārliecināts.

-     Tas atkarīgs no dekorācijām, no uzveduma, mans draugs. Ja viņa atrodas lugas vai uzveduma centrā, ja visu pārējo spēle ir veltīta viņas izcelšanai, tad viņa var nospēlēt savu lomu. Es šaubos, vai viņa spētu meistarīgi iejusties nelielā lomiņā vai atveidot raksturlomu. Lugai jābūt uzrakstītai par viņu un tieši viņai. Manuprāt, viņa pieder pie tām sievietēm, kuras ir nodarbinātas tikai un vienīgi ar savām personiskajām interesēm. Puaro uz mirkli apklusa un tad negaidīti piebilda: Šādi cilvēki dzīvē mēdz iet cauri lielām briesmām.

-    Cauri briesmām? es pārjautāju.

-     Redzu, mon ami[2], ka jūs pārsteidz vārds "briesmas". Bet šis ir īstais vārds. Saprotiet, tāda tipa sievietes kā lēdija Edžvera neredz neko vairāk par sevi. Tādas sievietes nesaskata ne briesmas, ne risku, nedz arī neskaitāmos interešu konfliktus, ar kādiem nākas sastapties dzīvē. Nē, to viņas nespēj, jo redz vienīgi savu izvirzīto mērķi. Un tādējādi agri vai vēlu piedzīvo grūtus laikus.

Sacītais man šķita interesants. Jāatzīst, ka izteiktais viedoklis mani nepārsteidza.

-             Un ko jūs domājat par otro sievieti? es jautāju.

-    Par mis Adamsu?

Viņa skatiens pievērsās sēdētājiem pie otrā galdiņa.

-            Ko es domāju? Puaro smaidīdams sacīja. Ko jūs gribat no manis dzirdēt par viņu?

-            Vienīgi to, kādu iespaidu viņa uz jums atstāj.

-            Mori cher[3], vai es esmu kāds gaišreģis, kas pēc plaukstas līnijām nosaka cilvēka raksturu un nākotni?

-            Jūs to spējat daudz labāk par daudziem citiem,-es attraucu.

-             Jūs man ļoti glaimojat, Hastings. Jūtos aizkustināts. Vai jūs zināt, mans draugs, ka ikviens no mums ir liela mīkla, liels labirints, kurā sapludinātas dažādas jūtas, vēlmes un dažāda attieksme pret notiekošo? Mais oui, c'est vrai.[4] Cilvēks var izdarīt nelielus secinājumus, taču deviņos gadījumos no desmit viņš kļūdās.

-            Bet tikai ne Herkuls Puaro, es smaidīdams apgalvoju.

-     Pat Herkuls Puaro! Ak vai! Es lieliski zinu, ka jūs allaž uzskatāt mani par pašpārliecinātu, bet, patiesi, ticiet man, es esmu ļoti necils cilvēks.

Es sāku smieties.

-    Jūs un necils!

-    Tā ir. Ja neskaita to, ka es nedaudz lepojos ar savām ūsām, tas man patiešām jāatzīst. Nekur Londonā es neesmu redzējis kaut ko līdzīgu.

-     Varat būt pavisam drošs, es mierīgi piebildu, jūs neko līdzīgu arī neredzēsit. Tātad jūs nevēlaties mēģināt izteikt savu viedokli par Karlotu Adamsu?

-      Elle est artiste![5] Puaro pārliecinoši noteica. Un ar to viss ir pateikts, vai ne?

-    Katrā ziņā jūs nedomājat, ka viņa iet caur dzīvi riskējot?

-     Mēs visi riskējam, mans draugs, Puaro sērīgi noteica. Nelaime var uzglūnēt vienmēr. Kas attiecas uz jūsu jautājumu, es domāju, ka mis Adamsai paveiksies. Viņa ir gudra un vērīga. Un ne tikai. Jūs, bez šaubām, pamanījāt, ka viņa ir ebrejiete?

Es nebiju to pamanījis. Taču pēc tam, kad Puaro par to bija ieminējies, es secināju, ka nenoliedzami Karlotas senčos ir semītu asinis. Puaro pamāja ar galvu.

-    Tas savā zinā nodrošina veiksmi, tā ir. Taču arī šajā gadījumā nav izslēgtas briesmas, ja nu esam sākuši par briesmām runāt.

-    Kas tās varētu radīt?

-    Mīlestība pret naudu. Mīlestība pret naudu var pat apdomīgu un piesardzīgu cilvēku novest uz bīstama ceļa.

-      Tas var notikt ar mums visiem, es piebildu.

-     Tas tiesa, bet visādā ziņā mēs spētu saskatīt iespējamās briesmas. Mēs varētu izsvērt visus par un pret. Bet, ja cilvēks domā vienīgi par naudu un redz nākotnē tikai naudu, viss pārējais dzīvē paliek ēnā.

Es sāku smieties par sava drauga pārāk lielo nopietnību.

-      Esmeralda, čigānu karaliene, ir lieliskā formā, es zobgalīgi piemetināju.

-     Raksturu psiholoģija ir ļoti interesanta, Puaro atteica. Cilvēks var pat nenojaust, ka izdara noziegumu, ja viņš pilnīgi nedomā par psiholoģiju. Šajā gadījumā nav runa tieši par nogalināšanu, bet gan par attieksmi pret to. Vai jūs mani izprotat, Hastings?

Es apstiprināju, ka izprotu pilnībā.

-     Esmu ievērojis, ka tajos gadījumos, kad mēs abi kopā strādājam pie kādas lietas izmeklēšanas, jūs allaž vedināt mani pievērst uzmanību fiziskām darbībām, Hastings. Jūs gribat, lai es izmēru pēdu nospiedumus, apskatu cigarešu pelnus, lai paciešu izsalkumu, pētot dažādas detaļas. Jūs nekad neiedomājaties, ka, zvilnot atpūtas krēslā ar aizvērtām acīm, cilvēks var pietuvoties problēmas risinājumam. Šādās reizēs cilvēks raugās uz pasauli ar gara acīm.

-     Ar mani tā nenotiek, es sacīju. Kad zvilnu atpūtas krēslā ar aizvērtām acīm, tad es neko vairāk nedaru, kā vienīgi guļu.

-    Esmu to pamanījis! Puaro teica. Tas ir dīvaini. Šādos gadījumos smadzenēm vajadzētu drudžaini strādāt, nevis ieslīgt kūtrā mierā un miegā. Prāta aktivitāte ir ļoti interesanta, patiešām ļoti interesanta! Mazo pelēko šūniņu nodarbināšana ir garīga bauda. Tās, un vienīgi tās, var cilvēku caur miglu novest pie patiesības…

Diemžēl man jāatzīst, ka ik reizi, kad Puaro ierunājas par pelēkajām šūniņām, esmu radis atslēgties no sarunas. Esmu tik daudz reižu jau iepriekš to visu dzirdējis.

Šoreiz uzmanību pievērsu četriem cilvēkiem, kas sēdēja pie blakus galdiņa. Kad Puaro monologs tuvojās noslēgumam es piebildu

-            Vai jūs, Puaro, jūtat, ka skaistā lēdija Edžvera nojums ne acu nenolaiž.

-           Šaubos, ka viņa varētu zināt, kas es esmu, atteica Puaro, cenšoties saglabāt vienaldzīgu izskatu.

-            Domāju, ka pie vainas būs jūsu ūsas, es bildu. Viņa par tām ir pilnīgā sajūsmā.

Puaro paslepus saudzīgi tās aptaustīja.

-            Tiesa, tās ir lieliskas, viņš atzina. Taču jūs, mans draugs, tās dēvējat par "zobu suku". Samierinieties, mans draugs. Es jūs lūdzu.

-           Sasodīts, es iesaucos, nepievēršot vērību Puaro izteiktajam lūgumam. Lēdija pieceļas no krēsla. Domāju, ka viņa grib nākt šurp un runāt ar jums. Braiens Martins cenšas viņu atturēt, bet neveiksmīgi.

Patiešām, Eilina Vilkinsonc, strauji uzlēkusi no krēsla, pienāca pie mūsu galdiņa. Puaro piecēlās kājās un paklanījās. Arī es piecēlos.

-           Jūs esat mesjē Puaro, vai ne? viņa zemā balsī klusi jautāja.

-    Kā varu jums pakalpot.

-             Mesjē Puaro, es gribu ar jums parunāt, man ir ar jums jārunā!

-    Jā, lūdzu, kundze. Varbūt apsēdīsieties?

-    Nē, nē, šeit nē. Es gribu ar jums runāt privāti. Iesim augšā uz manu numuru.

Braiens Martins bija pienācis mums klāt un smaidīdams pārmetoši sacīja:

-    Mazliet uzgaidi, Eilina. Mūsu vakariņas ir tikai pusē. Arī mesjē Puaro nav beidzis maltīti.

Bet Eilinu Vilkinsoni nebija iespējams apturēt.

-    Klausies, Braien! Kāda tam nozīme? Mēs liksim vakariņas uznest numurā. Tu parunāsi ar viņiem par to, vai ne? Un, Braien…

Viņa steidzās Braienam nopakaļ, kad tas pagriezās un gāja projām. Izskatījās, ka viņa cenšas panākt savu. Braiens apstājās un noraidoši pakratīja galvu. Taču viņa runāja tik dedzīgi, ka beigās jauneklis paraustīja plecus un piekāpās.

Runājot ar Braienu, Eilina pāris reizes paskatījās uz blakus galdiņu, pie kura sēdēja Karlota Adamsa, un es prātoju, vai viņas priekšlikumam bija kāds sakars ar amerikāņu meiteni.

Panākusi savu, Eilina starojoša atgriezās pie mums.

-    Mēs tūdaļ iesim augšā, viņa paziņoja un, palūkojusies uz mani, žilbinoši uzsmaidīja.

Izskatījās, ka par atteikšanos nevar būt ne runas, tas viņas plānā neietilpa. Viņa pat neatvainojās par savu uzstājību.

-     Tā ir vislielākā laime, mesjē Puaro, ka es jūs šovakar satieku, Eilina teica, vadot mūs uz liftu. Cik burvīgi, ka viss notiek tieši tā, kā man tas nepieciešams. Es sēdēju pie vakariņu galda un gudroju, ko gan varētu iesākt, tad pie blakus galdiņa ieraudzīju jūs un sacīju sev: "Mesjē Puaro man pateiks, ko iesākt."

Viņa uz mirkli pievērsās lifta zēnam, lai pateiktu: "Uz trešo stāvu."

-     Ja varu būt jums kā noderīgs… Puaro iesāka.

-    Jā, varat. Esmu dzirdējusi, ka esat brīnišķīgs cilvēks. Kādam ir jāizpestī mani no sarežģījuma, kurā esmu iekūlusies, un esmu pārliecināta, ka jūs esat īstais cilvēks, kas to var izdarīt.

Trešajā stāvā mēs izkāpām no lifta, Eilina veda mūs pa gaiteni uz priekšu, tad, uz mirkli apstājusies pie durvīm, iegāja visgreznākajā Savojas viesnīcas numurā.

Nometusi kažokādas apmetni uz viena no krēsliem un dārgakmeņiem rotāto somiņu uz galda, aktrise ieslīga krēslā un iesaucās:

-     Mesjē Puaro, man jebkurā veidā ir jāatbrīvojas no vīra!

Otra nodaļa Vakariņas viesnīcas numurā

Pēc neilga samulsuma brīža Puaro atguvās.

-           Bet, kundze, viņš bilda, acis mirkšķinot, atbrīvošanās no vīriem nav mana specialitāte.

-    Jā, protams, es to zinu.

-    Jums ir vajadzīgs advokāts.

-             Jūs kļūdāties. Man jau nelabi metas no advokātiem. Man ir bijuši gan gudri, gan viltīgi advokāti, bet ne no viena nav bijis nekāda labuma. Advokāti zina vienīgi likumu, bet tiem nepiemīt vienkārši cilvēciskas prāta spējas.

-    Un jūs domājat, ka man piemīt?

Eilina smējās.

-             Esmu dzirdējusi, ka jūs esat kā kaķis, mesjē Puaro.

-    Kādā ziņā? Kā kaķis? Es nesaprotu.

-    Kas tur ko nesaprast.

-           Kundze, man var būt smadzenes un var nebūt patiesībā man ir smadzenes, to es nenoliegšu. Taču jūsu jautājums nav mans ampluā.

-    Nesaprotu, kāpēc ne. Tā ir problēma.

-    Ak, problēma!

-            Turklāt sarežģīta, Eilina turpināja. Es zinu, ka jūs esat tas cilvēks, kas nebaidās no grūtībām.

-            Pateicos, kundze. Bet es neizmeklēju šķiršanās lietas.

-            Cilvēk mīļais, es nelūdzu jūs to darīt. Tas nav nepieciešams. Man vienkārši ir jāatbrīvojas no vīra, un esmu pārliecināta, ka jūs man ieteiksiet, kā to izdarīt.

Puaro brīdi klusēja, un, kad atkal ierunājās, viņa balsī bija saklausāma jauna nots.

-             Vispirms, kundze, pasakiet, kāpēc jums "ir jāatbrīvojas" no lorda Edžvera?

Atbilde uz jautājumu atskanēja acumirklī. Tā bija tieša un šerpa.

-            Protams, tāpēc, ka gribu atkal apprecēties. Vai var būt vēl kāds cits iemesls?

Viņas lielās zilās acis iepletās mirdzošas un draiskas.

-               Bet laulības šķiršanu taču nav grūti panākt?

-             Jūs nepazīstat manu vīru, mesjē Puaro. Viņš ir… viņš ir… Eilina nodrebinājās. Nezinu, kā jums-to paskaidrot. Viņš ir savāds vīrietis… viņš nav tāds kā citi cilvēki.

Uz brīdi apklususi, viņa turpināja.

-              Viņam nekad nebūtu vajadzējis precēties… ne ar vienu. Es zinu, ko runāju. Nevaru paskaidrot, bet viņš ir… savāds. Ziniet, pirmā sieva no viņa aizbēga un pameta trīs mēnešus vecu berninu. Viņš no sievas nešķiras, bet tad

9 9 9

vina dīvainā kārtā kaut kur ārzemēs nomira.

9

Pēc tam viņš apprecējās ar mani. Saprotiet, es nevarēju ar viņu sadzīvot. Es biju pārbiedēta. Aizbēgu no viņa uz Ameriku. Es neesmu devusi iemeslu, lai viņš šķirtos, un, ja arī es būtu devusi tādu ieganstu, viņš tik un tā to neņemtu vērā. Viņš ir… viņš ir fanātiķis.

9 9 9

-            Dažos Amerikas štatos jūs, kundze, būtu varējusi dabūt šķiršanos.

-           Tas man neder… neder, ja es gribu dzīvot Anglijā.

-    Jūs vēlaties dzīvot Anglijā?

-Jā.

-             Kas ir tas vīrietis, ar kuru jūs vēlaties precēties?

-    Tas ir… tas ir Mērtonas hercogs.

Man aizrāvās elpa. Bija zināms, ka Mērtonas hercogu māte vēlas izprecināt, ka viņš dzīvo gandrīz kā mūks, ir pārliecināts anglokatolis. Cilvēki runāja, ka viņš pilnībā esot zem "mātes tupeles". Hercogiene bija kļuvusi par atraitni, un viņu uzskatīja par bīstamu sievieti. Hercogs bija askētisks cilvēks, viņš kolekcionēja Ķīnas porcelānu un skaitījās ārkārtīgi izsmalcināts vīrietis. Pastāvēja viedoklis, ka sievietes hercogu absolūti neinteresē.

-     Es esmu bez prāta viņa dēļ, Eilina sentimentāli sacīja. Viņš nav tāds kā visi pārējie vīrieši, kurus man ir nācies sastapt, un Mērtonas pils ir apburoša. Tas ir visromantiskākais notikums manā mūžā. Hercogs ir tik izskatīgs… viņš ir kā tāds sapņu mūks. Aktrise uz brīdi apklusa. Kad apprecēšos, es pametīšu skatuvi. Aktrises karjera mani vairs neinteresēs.

-    Šobrīd, ierunājās Puaro, lords Edžvers stāv ceļā jūsu romantisko sapņu piepildījumam.

-     Jā… un tas mani dzen ārprātā. Eilina atspiedās pret atzveltni un domīgi turpināja: Protams, ja mēs būtu Čikāgā, es varētu no viņa atbrīvoties pavisam viegli, bet jūs taču nedomājat, ka šeit tas būtu iespējams.

-     Šeit, Puaro smaidīdams sacīja, mēs uzskatām, ka katram cilvēkam ir tiesības dzīvot.

-      Jā. Šķiet, būtu daudz labāk, ja daža laba jūsu politiķa nebūtu, un, kas attiecas uz Edžveru, domāju, ka viņš nebūtu liels zaudējums, drīzāk otrādi.

Pie durvīm pieklauvēja, ienāca viesmīlis ar vakariņu traukiem. Eilina Vilkinsone turpināja, nepievēršot vērību ienācējam.

-     Bet es jau negribu, lai jūs manis dēļ viņu nogalinātu, mesjē Puaro.

-    Pateicos, kundze.

-            Es domāju, ka jūs varbūt varētu ar viņu kaut kā gudri vienoties. Pārliecināt viņu šķirties. Domāju, ka jūs to noteikti varētu.

-           Šķiet, jūs pārvērtējat manas pārliecināšanas spējas.

-           Ak, bet jūs noteikti kaut ko varat izdomāt, mesjē Puaro. Viņa noliecās uz priekšu. Zilās acis atkal iepletās. Jūs taču vēlaties, lai es būtu laimīga, vai ne?

-            Es vēlos, lai visi būtu laimīgi, kautrīgi bilda Puaro.

-           Jā, bet es nedomāju par visiem. Es domāju tieši par sevi.

Puaro pasmaidīja.

-    Jūs domājat, ka esmu savtīga?

-    Ak, es neesmu to teicis, kundze.

-            Jāteic, ka es tāda esmu. Bet, saprotiet, es tik ļoti negribu būt nelaimīga. Tas iespaido manu aktrises darbu. Un es būšu ļoti nelaimīga tik ilgi, kamēr viņš piekritīs šķirties vai… kamēr viņš nomirs. Vispār, Eilina domīgi turpināja, būtu labāk, ja viņš nomirtu, tad es beidzot justos pilnīgi atbrīvojusies no viņa.

Aktrise skatījās uz Puaro, sagaidot līdzjūtību.

-           Jūs palīdzēsiet man, vai ne, mesjē Puaro? Viņa piecēlās, paņēma balto apmetni un stāvot lūdzoši skatījās uz Puaro. Es izdzirdu aiz durvīm gaitenī balsis. Durvis atvērās. Ja jūs to nedarīsiet…

-    Ja es to nedarīšu, kundze?

Eilina smējās.

-    Man nāksies izsaukt taksi un doties pašai viņu nogalēt.

Smiedamās viņa iegāja otrā istabā. Šajā brīdī ienāca Braiens Martins kopā ar amerikāņu meiteni Karlotu Adamsu un viņas pavadoni, kā arī abiem cilvēkiem, kas bija vakariņojuši pie Eilinas Vilkinsones galdiņa. Iepazīstinot tika pavēstīts, ka viņi ir misters un misis Vaidberni.

-    Sveicināti! sacīja Braiens. Kur ir Eilina? Gribu pavēstīt, ka man izdevās izpildīt viņas doto uzdevumu.

Eilina parādījās guļamistabas durvīs. Vienā rokā viņa turēja lūpu krāsu.

-      Tu esi viņu dabūjis? Cik burvīgi! Mis Adamsa, es tik ļoti apbrīnoju jūsu uzstāšanos. Man bija tāda sajūta, ka noteikti jāiepazīstas ar jums. Ienāciet pie manis parunāties, kamēr es savedīšu kārtībā seju. Tā izskatās vienkārši atbaidoši.

Karlota Adamsa pieņēma uzaicinājumu. Braiens Martins apsēdās uz krēsla.

-           Mesjē Puaro, viņš sacīja, jūs esat gluži vai sagūstīts. Vai Eilina ir pārliecinājusi jūs iesaistīties savās cīņās? Agri vai vēlu jūs tiksiet iesaistīts. Viņa nepazīst vārdu "nē".

-            Iespējams, viņa nav ar tādu vārdu sastapusies.

-           Eilinai ir loti interesants raksturs, Braiens Martins piebilda. Viņš atlaidās pret krēsla atzveltni un pūta gaisā cigaretes dūmus. Tabu viņai neko nenozīmē. Nekāda morāle viņai

? 9

neeksistē. Es negribu apgalvot, ka viņa ir netikumīga… tāda viņa nav. Šķiet, pašpietiekama ir īstais vārds. Dzīvē viņa redz vienīgi to, ko vēlas Eilina.

Braiens iesmējās.

-           Es domāju, ka viņa ar priecīgu prātu varētu kādu nogalināt… un justies aizvainota, ja viņu notvertu un gribētu par to pakārt. Nelaime ir tā, ka vina tiktu noķerta. Viņai nav smadzeņu. Viņa rīkotos pavisam vienkārši ierastos ar taksi, nosauktu savu vārdu un izšautu.

-            Es brīnos, kas jūs vedina uz šādām domām? bilda Puaro.

-    Vai tiešām?

-    Vai jūs viņu labi pazīstat, mans kungs?

-    Es teiktu, ka pazīstu.

Braiens atkal smējās, un man šķita, ka viņa smiekli ir uzkrītoši dzēlīgi.

-     Jūs man piekrītat, vai ne? viņš vērsās pie pārējiem.

-     Vai! Eilina patiešām ir egoiste, atzina misis Vaidberna. Taču aktrisei tādai ir jābūt. Tā ir, ja viņa grib parādīt savu personību.

Puaro nerunāja. Viņa skatiens kavējās pie Braiena Martina, it kā ieurbjoties jaunā vīrieša sejas izteiksmē, kas man nebija gluži saprotama.

Šajā mirklī no blakus istabas iepeldēja Eilina, un viņai sekoja Karlota Adamsa. Es pieņemu, ka viņa bija "savedusi kārtībā" savu seju; nesaprotu gan, ko šie vārdi varētu nozīmēt, tas lai paliek Eilinas ziņā. Seja izskatījās tieši tāda pati kā iepriekš, nekādu uzlabošanas pazīmju nebija.

Vakariņu turpmākā norise bija gluži jautra, taču man reizēm šķita, ka jautās kaut kādas zemūdens straumes, kuras es nespēju īsti novērtēt.

Eilina Vilkinsone uzvedās nevainojami. Šī jaunā sieviete acīmredzot spēja koncentrēties tikai uz kaut ko vienu. Viņa gribēja parunāt ar Puaro, un to viņa panāca bez kavēšanās. Tagad vina bija labā omā. Viņas vēlēšanās iekļaut

9 9 5

vakariņu dalībnieku skaitā Karlotu Adamsu, manuprāt, bija tīrais untums. Viņa sajūsminājās, kā mēdz sajūsmināties bērns, sajūsminājās par veiksmīgo atdarinājumu, par to, kā Karlota atveidoja viņu.

Nē, es nedomāju, ka zemūdens straumes, kādas es jautu vakariņu laikā, bija saistītas ar liilinu Vilkinsoni. Ar ko gan vēl tās varētu būt saistītas?

Es pievērsu uzmanību visiem viesiem pēc kārtas. Braiens Martins? Viņš pavisam noteikti neizturējās gluži dabīgi. Bet tas varētu būt raksturīgi filmu zvaigznei. Pārspīlēta iedomīga vīrieša pašapmierinātība nav nekas neparasts.

Karlota Adamsa uzvedās jauki. Viņa bija vienkārša meitene ar patīkamu balsi. Es vērīgi viņu aplūkoju, jo man bija iespēja skatīt viņu tuvumā. Manuprāt, viņai piemita izteikta pievilcība, taču šo pievilcību neradīja viņas ārējais izskats. Viņā nebija nekā pārsteidzoša vai šokējoša. Viņa nebija skaistule. Tumši, zīdaini mati, acis gluži parastas gaiši zilas, bāla seja un izteiksmīgas mutes līnijas, jutekliskas lūpas. Seja šķita patīkama, taču ne sevišķi iezīmīga, un, redzot šo sievieti citā tērpā, seju varētu pat neatpazīt.

Šķiet, Karlota jutās gandarīta par Eilinas dāsnajiem komplimentiem. Manuprāt, tā justos jebkura meitene. Tad piepeši atgadījās kaut kas tāds, kas lika man pārvērtēt savu virspusējo, steigā radušos viedokli.

Karlota Adamsa skatījās pāri galdam uz namamāti, ja tā varētu teikt, kura tobrīd pagrieza galvu un sarunājās ar Puaro. Meitenes skatiens bija caururbjošs, pētošs, šķita, ka viņa rūpīgi fiksē, katru Eilinas vaibstu, katru kustību; un tanī pat laikā skaidri varēja manīt, ka bāli zilās acis raugās uz Eilinu ar izteiktu naidīgumu.

Varbūt tam par iemeslu bija iedomība. Vai varbūt profesionāla skaudība. Eilina bija panākumiem bagāta aktrise, kas jau kļuvusi par zvaigzni. Karlota bija tikko sākusi rāpties augšup pa slavas kāpnēm.

Es nopētīju pārējos vakariņu viesus. Misters un misis Vaidberni ko par tiem varētu teikt? Misters Vaidberns izskatījās kā īsts ģindenis, viņa kundze bija ražena blondīne ar sārtiem vaigiem. Varēja nekļūdīgi manīt, ka viņiem ir plaša rocība un liela interese par visiem un visu, kas saistīts ar skatuvi. Par citām tēmām viņi vispār nevēlējās runāt. Tā kā es ilgāku laiku biju uzturējies ārpus Anglijas un vāji pārzināju pēdējos teātru dzīves jaunumus, misis Vaidberna uzgrieza man savu tuklo muguru un aizmirsa par manu esamību.

Kā pēdējo starp vakariņu viesiem es aplūkoju tumsnējo jaunekli ar dzīvespriecīgu sejas izteiksmi, kurš bija Karlotas pavadonis. Jau no pirmā acu uzmetiena man šķita, ka jauneklis nav gluži skaidrā. Vakara gaitā viņš ik pa brīdim malkoja šampanieti un acīmredzami noreiba.

Šķita, ka jaunais vīrietis cieš no mazvērtības kompleksa un ir viegli ievainojams. Vakara pirmo pusi viņš drūmi nosēdēja, nebildis ne vārda. Vakariņu noslēgumā puisis atdzīvojās, atraisījās, un man radās iespaids, ka jauneklis uzskata mani par vienu no saviem senajiem draugiem.

-    Ko es gribu teikt, viņš murmināja. Tas nav. Nē, veco zēn, tas nav…

Nav iespējams pilnībā atainot visu Karlotas pavadoņa neskaidro runu.

-    Es gribu teikt, viņš turpināja, es tev prasu. Es gribu teikt, ja tu esi ar meiteni… proties… nekad nejaucies iekšā. Neblandies apkārt un netaisi ziepes. Lai es kaut reizi būtu viņai bildis kādu vārdu, man tas nav jādara. Viņa nav tāda… tēvs puritānis… viņa… maijā plaukstošs zieds… tā ir. Jāuzsver… meitene ir uz goda… kārtīga. Es saku… ko es teicu?

-    Grūti izsekot jūsu domu gaitai, es saudzīgi bildu.

-    Jā, nelāgi, tā ir. Pagalam nelāgi, man jāaizņemas nauda no mana skrodera, lai atdotu

?

tam meksikānim. Esmu bezgala pateicīgs savam skroderim. Jau gadiem esmu viņa parādnieks. Tas mūs saista kopā. Starp mums, veco zēn, laikam nav nekādu saišu. Starp tevi un mani. Tu un es. Velns lai parauj, starp citu, kas tu tāds esi?

-    Mani sauc Hastings.

-    Ko tu neteiksi. Es būtu gatavs apzvērēt, ka tevi sauc Spensers Džounss. Vecais labais Spensers Džounss. Tikos ar viņu Itonā un Harovā un aizņēmos pa piecītim. Es saku, ka cilvēku sejas ir tik līdzīgas viena otrai… tāpēc es tā nodomāju. Ja mums abiem būtu daudz džungura, mēs viens otru nepazītu.

Viņš sērīgi pašūpoja galvu, tad piepeši priecīgi iesmējās un iedzēra šampanieti.

-     Lai vai kā, viņš noteica, es neesmu sasodīts nēģeris.

Šī atziņa acīmredzami pacēla jaunekļa noskaņojumu, un viņš izteica vēl dažas spārnotas domas.

-     Raugies uz dzīvi no gaišās puses, vecīt, viņš man svinīgi ieteica. Ka es tev saku, raugies uz dzīvi no gaišās puses. Kad man reiz būs septiņdesmit pieci vai apmēram tā, es būšu bagāts vīrs. Kad mans tēvocis nomirs, es varēšu samaksāt savam skroderim.

Pie šiem vārdiem viņa seja atplauka laimīgā smaidā.

Dīvainā kārtā kaut kas jauneklī šķita simpātisks. Viņam bija apaļīga seja un maza, šaura Osiņu strīpiņa, kas darīja viņu mazliet aizkustinošu.

Es pamanīju, ka mis Adamsa uzmet skatienu savam pavadonim un pēc tam pieceļas, lai atvadītos.

-      Tas bija tik brīnišķīgi, ka jūs uznācāt augšā, Eilina teica. Man tik ļoti patīk visu darīt spontāni. Un jums?

-     Nē, atteica Karlota Adamsa. Es visu ļoti rūpīgi izplānoju, pirms kaut ko uzsāku. Es tā daru tāpēc, ka tas aiztaupa… raizes un nepatikšanas.

Viņas attieksme šķita nelaipna.

-    Labi, tāpēc arī rezultāti neizpaliek, Eilina smējās. Es neatceros, kad esmu jutusies tik laimīga un priecīga kā jūsu izrādē šovakar.

Sasprindzinājums meitenes sejā izgaisa.

-     Tas ir ļoti patīkami, viņa, silti smaidīdama, sacīja. Es priecājos par jūsu atzinību. Man ir nepieciešama atzinība. Mums visiem tā ir nepieciešama.

-       Karlota, ierunājās jaunais vīrietis ar melnajām Osiņām. Paspied roku un pasaki paldies par vakariņām tantei Eilinai un tad ejam prom.

Veids, kā jauneklis izgāja pa durvīm, bija apbrīnas vērts. Karlota steidzīgā solī viņam sekoja.

-     Paklausieties, Eilina iesaucās, kas tas bija, kas te ieblējās un nosauca mani par tanti Eilinu? Iepriekš es viņu nemaz nebiju pamanījusi.

-      Mana dārgā, misis Vaidberna bilda. Jums nevajag viņa vārdus ņemt pie sirds. Tas bija savulaik viens no spožākajiem Oksfordas universitātes Dramatiskās biedrības jaunekļiem. To nemaz nevar iedomāties, vai ne? Tas ir skumji, ja daudzsološi jaunekļi kaut kur pagaist. Bet nu mums ar Čārlzu laiks doties prom.

Vaidberni nesteidzīgi posās prom, un līdz ar viņiem aizgāja arī Braiens Martins.

-    Un tā, mesjē Puaro?

Puaro seja atplauka platā smaidā.

-    Eh bieti[6] lēdija Edžvera?

-     Dieva dēļ, nesauciet mani tā. Ļaujiet man to aizmirst. Ja vien jūs neesat viscietsirdīgākais mazā auguma vīrietis Eiropā.

-    Nē, es nebūt neesmu cietsirdīgs.

Puaro bija izdzēris pietiekami daudz šampanieša, manuprāt, pat vienu glāzi par daudz.

-           Tad jūs aizbrauksiet un tiksieties ar manu vīru? Un liksiet viņam darīt to, ko es gribu?

-      Es braukšu un tikšos ar vinu, Puaro

5 7

klusi apsolīja.

-           Un ja viņš jūsu priekšlikumu noraida tā noteikti būs -, jūs izdomāsiet kādu gudru plānu. Runā, ka jūs esot visgudrākais vīrietis Anglijā, mesjē Puaro.

-             Kundze, kad jūs runājat par cietsirdību, jūs minat Eiropu, bet, kad par gudrību, tad nosaucat tikai Angliju.

-            Ja jūs šo lietu dabūsiet cauri, es teikšu, ka esat visgudrākais visā pasaulē.

Puaro brīdinoši pacēla roku.

-             Kundze, es neko nesolu. Psiholoģisku interešu mudināts es centīšos sarunāt tikšanos ar jūsu vīru.

-             Nodarbojieties ar savu psihoanalīzi, cik vien vēlaties. Varbūt ka tā viņam nāks par labu. Bet jums jātiek ar visu galā… manis dēļ. Man ir jātiek pie iespējas baudīt romantiku, mesjē Puaro.

Beigās Eilina sapņaini piebilda:

-    Iedomājieties, kas tā būs par sensāciju.

Treša nodala Vīrietis ar zelta zobu

Dažas dienas vēlāk brokastojot, Puaro pameta man pāri galdam vēstuli, kuru nupat bija atvēris.

-     Paskatieties, mon ami* viņš sacīja. Ko jūs domājat par šo?

Sūtījums bija no lorda Edžvera, rakstīts ļoti oficiālā formā, un tas bija aicinājums uz tikšanos nākamajā dienā pulksten vienpadsmitos.

Jāteic, es jutos stipri vien pārsteigts. Es biju uztvēris Puaro solījumu kā nenopietnu pačalošanu, un man nebija ne mazākās nojausmas, ka viņš ir spēris kādus soļus sava solījuma īstenošanai.

Puaro, kura asais prāts darbojās zibenīgi, bija gluži vai nolasījis manas domas, un viņa acis iemirdzējās.

-     Jā, mon ami, tas itin nemaz nebija šampanieša iespaidā.

-    Gluži tā es nedomāju.

-    Jā…. jā… jūs tieši tā nodomājāt: nabaga vecais vīrs, vakariņas pacēlušas viņu spārnos, un viņš apsola to, ko nekad nedarīs… ka viņam nav vēlēšanās to darīt. Bet, mans draugs, Herkula Puaro solījumi ir svēta lieta.

To sakot, viņš lepni izslēja muguru.

-     Zinu jau zinu, es steidzīgi bildu. Taču jūsu apņemšanos tomēr ietekmēja vakariņu norise.

-     Es nekad neļauju ietekmēt, kā jūs ieminējāties, savus lēmumus. Ne vislabākais šampanietis, ne zeltmataina un pavedinoša sieviete nekas neietekmē Herkula Puaro lēmumus. Nē, mon ami, tos ietekmē tikai un vienīgi mana interese.

-      Interese par Eilinas Vilkinsones mīlas lietām?

-     Ne gluži. Viņas mīlas lietas, kā jūs to formulējat, ir ļoti sarežģīta būšana. Tā ir ļoti skaistas sievietes veiksmīga karjera. Ja Mērtonas hercogam nebūtu titula un bagātības, viņa romantiskā līdzība ar sapņu mūku neinteresētu jauno lēdiju. Nē, Hastings, mani interesē šo attiecību psiholoģiskais aspekts. Mani interesē raksturu savstarpējā mijiedarbība.

-    Necerat, ka jūsu misija vainagosies ar pozitīviem rezultātiem?

-     Pourquoi pas?[7] Katram cilvēkam ir savas vājības. Neiedomājieties, Hastings, ka mana interese par lietas psiholoģisko aspektu varētu kavēt centienus pēc iespējas veiksmīgāk izpildīt man uzticētu uzdevumu. Man vienmēr sagādā prieku likt lietā savu atjautību un izdomas spējas.

Es jau gaidīju, ka atkal būs runa par mazajām pelēkajām šūniņām, bet par laimi šī tēma izpalika.

-     Tātad rīt no rīta pulksten vienpadsmitos mēs dodamies uz Rīdžentgeitu? es teicu.

-    Mēs? Puaro jautri sarauca pieri.

-     Puaro, es iesaucos, jūs taču negrasāties atstāt mani mājās. Es visur eju jums līdzi.

-      Ja tas būtu kāds noziegums, mistiskas noindēšanas gadījums vai slepkavība, lūk, tad jums būtu interesanti. Bet vai vienkāršu sociālu jautājumu kārtošana var jūs interesēt?

-    Vairāk ne vārda, es viņu pārtraucu. Es eju kopā ar jums.

Puaro sirsnīgi smējās, un šajā brīdī mums paziņoja, ka ieradies kāds vīrietis.

Mums par lielu pārsteigumu izrādījās, ka atnācējs ir Braiens Martins.

Dienas gaismā aktieris izskatījās krietni vecāks, taču joprojām glīts. Man radās doma, ka varbūt viņš lieto narkotikas, par to liecināja viņa saspringtība un nervozitāte.

-       Labrīt, mesjē Puaro, viņš jautri sveicināja. Jūs abi ar kapteini Hastingu brokastojat īstajā laikā. Es priecājos jūs redzēt. Starp citu, vai šobrīd esat loti aizņemts?

9 9

Puaro draudzīgi uzsmaidīja.

-       Nē, viņš sacīja, šobrīd man nav praktiski nekādu svarīgu darīšanu.

-       Kā tad tā, Braiens smējās. Neesat uzaicināts uz Skotlendjardu? Nav jāizmeklē karaliskās ģimenes locekļu privātās lietas? Pilnīgi neticas.

-         Jūs jaucat literatūru ar realitāti, mans draugs, Puaro smaidīdams aizrādīja. Esmu pārliecināts un pavisam droši -, ka jūs šobrīd esat bez darba, taču nesanemat bezdarbnieka pabalstu. Dieu mērci[8]

-       Jā, tā ir mana laime, Braiens smiedamies attrauca. Varbūt jums priekš manis kaut kas atradīsies.

Puaro cieši lūkojās uz jauno vīrieti un, ieturējis krietnu pauzi, teica:

-       Jums ir kāda problēma, tāpēc atnācāt pie manis, vai tā ir?

-    Nu… kaut kas līdzīgs. Ir problēma un nav.

Šoreiz viņa smieklos varēja manīt satraukumu. Nenovēršot acis no aktiera, Puaro ar rokas mājienu norādīja uz krēslu. Jauneklis apsēdās mums iepretī.

-    Stāstiet, kas uz sirds, sacīja Puaro.

Šķita, ka Braienam Martinam ir grūti sākt

runāt.

-             Nelaime tā, ka es nevaru izstāstīt jums visu, ko vēlētos. Viņš vilcinājās. Tas ir sarežģīti. Redziet, viss sākās Amerikā.

-    Amerikā? Tiešām?

-             Manu uzmanību piesaistīja pavisam nejaušs gadījums. Es braucu ar vilcienu un ievēroju kādu vīrieti. Neglītu, nelielu vīreli, gludi skūtu, ar brillēm un ar zelta zobu.

-    Ak, ar zelta zobu!

-    Patiešām. Un tajā slēpjas lietas būtība.

Puaro vairākas reizes pamāja ar galvu.

-    Es saprotu. Turpiniet.

-            Kā jau teicu, es ievēroju to vīrieti. Starp citu, es braucu uz Ņujorku. Pēc sešiem mēnešiem es atrados Losandželosā un tur atkal pamanīju to vīrieti. Nezinu, kāpēc es viņu pamanīju, bet tā notika. Tas vēl nebūtu nekas.

-    Stāstiet tālāk.

-             Mēnesi vēlāk man vajadzēja būt Sietlā, un, kā jūs domājat, ko es tur atkal ieraudzīju drīz pēc ierašanās? Savu draugu, šoreiz viņš bija ar bārdu.

-    Ārkārtīgi interesanti.

-            Vai ne? Protams, toreiz es nedomāju, ka viņam ir kāds sakars ar mani, bet kad es to vīreli atkal redzēju Losandželosā bez bārdas, pēc tam Čikāgā ar ūsām un izmainītām uzacīm, pēc tam kalnu ciematā pārģērbušos par klaidoni, es sāku brīnīties.

-    Saprotams.

-           Visbeidzot tas liekas dīvaini -, bet nav nekādu šaubu es tiku izsekots.

-    Ārkārtīgi iespaidīgi.

-             Vai ne? Lai kurp es dotos, šis vīrelis, dažādi maskējies, man sekoja kā ēna. Laimīgā kārtā, pateicoties zelta zobam, es viņu vienmēr varēju atklāt.

-    Ak, zelta zobs ir īpaši laimīgs gadījums.

-    Jā, tā ir.

-              Atvainojiet, mesjē Martin, bet vai jūs nekad nesarunājāties ar to vīrieti? Nepajautājāt, kāpēc viņš tik uzkrītoši seko jums?

-            Nē, to es neizdarīju, aktieris vilcinoties atbildēja. Pāris reizes grasījos jautāt, bet tad izlēmu labāk to nedarīt. Man likās, ka es padarīšu šo vīreli tramīgu un beigās neko neuzzināšu. Ja atklāsies, ka esmu viņus atmaskojis, tiks nozīmēts cits cilvēks manis izsekošanai, kuru es vairs nepazīšu.

-            En effet…[9] kāds bez tik ļoti vērtīgā zelta zoba.

-            Nu, jā… Var jau būt, ka es kļūdījos, bet tā es nodomāju.

-            Mesjē Martin, jūs nupat teicāt "viņi". Kas šie "viņi", jūsuprāt, ir?

-            Šo vārdu es lietoju vienkārši kā apzīmējumu, jo kāds noteikti stāv tam visam aiz muguras.

-    Vai jums ir kāds pamats domāt, ka tā ir?

-    Nekāda.

-              Jūs gribat teikt, ka jums nav nekāda pieņēmuma, kas jūs izseko un kāpēc?

-    Nav ne jausmas. Vismaz…

-    Turpiniet, Puaro viņu iedrošināja.

-            Viena iespēja varētu būt, Braiens Martins gausi sacīja. Tas gan vairāk ir vienkārši minējums.

-              Minējums dažkārt mēdz būt ļoti veiksmīgs, mans kungs.

-            Iespējams, viss varētu būt saistīts ar kādu incidentu, kas atgadījās pirms diviem gadiem Londonā. Tas bija pavisam nenozīmīgs, tomēr neizprotams un neaizmirstams. Esmu bieži par to prātojis un neesmu varējis rast izskaidrojumu. Var jau būt, ka manis izsekošana ir ar to

saistīta, taču es nekādi nespēju izprast, kādā veidā.

-    Varbūt es to spēju.

-    Jā, bet, saprotiet… Braiens Martins jutās pagalam apmulsis. Vismuļķīgākais ir tas, ka nevaru par to runāt… šobrīd nevaru. Pēc dienas vai divām varbūt varēšu. Puaro ciešais skatiens jaunekli samulsināja vēl vairāk. Saprotiet… ar to ir saistīta viena meitene.

-    Ah, parfaitement![10] vai kāda angļu meitene?

-    Jā gan, bet… kā…?

-      Ļoti vienkārši. Jūs nevarat par to man stāstīt tagad, bet cerat, ka varēsiet pēc dienas vai divām. Tas nozīmē, ka vēlaties iegūt jaunās dāmas piekrišanu. Tātad viņa ir Anglijā. Viņa noteikti atradās Anglijā arī tajā laikā, kad tikāt izsekots. Ja meitene būtu bijusi Amerikā, jūs būtu viņu tur uzmeklējis. Tāpēc jāsecina, ka, iespējams, jaunā dāma pēdējos astoņpadsmit mēnešus ir uzturējusies Anglijā, tātad visdrīzāk viņa ir angliete. Ļoti loģisks secinājums, vai ne?

-    Diezgan. Sakiet, mesjē Puaro, ja es iegūšu piekrišanu, vai jūs uzņemsities izmeklēt šo lietu?

Iestājās pauze. Puaro, šķiet, apsvēra visus par un pret. Beidzot viņš sacīja:

-            Kāpēc jūs atnācāt pie manis pirms sarunas ar meiteni?

-            Saprotiet, es domāju… viņš vilcinājās, es gribēju viņu pārliecināt, lai… lai visu noskaidrotu… lai jūs visu noskaidrotu. Un vēl es gribētu, ja jūs piekristu izmeklēt šo notikumu, lai nekas netiktu izpausts publiski. Vai tā varētu?

-            Tas atkarīgs no vairākiem apstākļiem, Puaro vēsā mierā sacīja.

-    Kā jūs to domājat?

-              Ja šis notikums, piemēram, saistīts ar kādu noziegumu…

-    Ak! Tur nav nekāda nozieguma.

-    To jūs nevarat zināt. Viss kas var būt.

-             Bet jūs viņas labā… mūsu labā darīsiet visu, ko spējat?

-    Saprotams.

Puaro brīdi klusēja, tad jautāja:

-            Sakiet man, šis jūsu sekotājs… jūsu ēna… cik vecs viņš ir?

-    Vai! Pavisam jauns. Ap gadiem trīsdesmit.

-            Ak tā! noteica Puaro. Tas patiešām ir ārkārtīgi svarīgi. Jā, tas padara šo lietu ļoti interesantu.

Es neizpratnē raudzījos uz Puaro. Arī Braiens Martins reaģēja tāpat. Puaro pēdējā piebilde vienādi pārsteidza mūs abus. Braiens, saraucis pieri, jautājoši palūkojās uz mani. Es noraidoši pakratīju galvu.

-    Jā, Puaro pie sevis sprieda, tas padara

šo lietu loti interesantu.

?

-         Iespējams viņš varētu būt vecāks, Braiens, šaubu mākts, piebilda, taču es tā nedomāju.

-      Nē, nē, esmu pārliecināts, ka jūsu novērojums ir pilnīgi precīzs, mesjē Martin. Ļoti interesanti… bezgala interesanti.

Puaro mīklainie vārdi pārsteidza un samulsināja Braienu Martinu, un viņš bija neizpratnē, ko teikt un kā izturēties.

-      Tovakar bija aizraujoša pasēdēšana, viņš ierunājās. Eilina Vilkinsone ir visvaldonīgākā sieviete, kāda jebkad dzīvojusi pasaulē.

-       Viņai ir ļoti ierobežots skatījums uz pasauli, piebilda Puaro. Viņa nespēj uz lietām raudzīties daudzpusīgi.

-      Bet tas viņai nebūt netraucē, vina ne ar ko nerēķinās, teica Martins. Nesaprotu, kā cilvēki viņu pacieš!

-       Skaistas sievietes izdarības bieži tiek paciestas bez iebildumiem, smīnot sacīja Puaro. Ja viņa būtu strupdegune, pelēku seju un sirmiem matiem, tad … ak! … tad viss būtu pavisam citādi, tad viņa nevarētu, kā jūs teicāt, "ne ar ko nerēķināties".

9

-                Domāju gan, ka nevarētu, atzina Braiens. Vina mani tracina. Bet tik un tā savā ziņā esmu Eilinai pieķēries, kaut viņa neaptver, ko dara.

-            Gluži otrādi, viņa visu ļoti labi saprot, tā es teiktu.

-            Es negribu teikt, ka viņa ir nepraša. Viņa nevainojami prot aizstāvēt savas intereses. Viņai ir ķēriens uz biznesu, uz praktiskām lietām. Es vairāk domāju par morālo pusi.

-Ak, morālo! * -

-             Viņa, varētu teikt, ir nevis amorāla, bet bez morāles. Labais un sliktais viņas izpratnē neeksistē.

-           Jā, jā! Es atceros, ka tovakar jūs ko tādu minējāt.

-    Mēs nupat runājām par noziegumu…

-    Jā, mans draugs?

-             Es nebūtu pārsteigts, ja Eilina izdarītu kādu noziegumu.

-            Un jums vajadzētu viņu labi pazīt, Puaro domīgi sacīja. Jūs esat bieži spēlējis kopā ar vinu, vai ne?

9 7

-       Jā. Man liekas, ka redzu viņai caur un cauri, pazīstu no matu galiņiem līdz papēžiem, lis varu iedomāties, ka viņa ir spējīga nogalināt, turklāt pavisam viegli.

-    Vai! Tātad viņa ātri iekarst, vai ne?

-      Nē, nē, nepavisam. Vēsa kā zivs. Es teikšu tā: ja kāds stāv viņai ceļā, viņa to novāc… hcz domāšanas. Un viņa nejustos vainīga. Viņa gluži vienkārši uzskata, ka visam, kas traucē Eilinai Vilkinsonei, ir jāpazūd.

Martina pēdējie vārdi izskanēja ar jaušamu rūgtumu, kas nebija manāms iepriekš. Es prātoju, ko īsti viņš atsauc atmiņā.

-    Jūs domājat, ka viņa var… nogalināt?

Puaro cieši vēroja jaunekli.

Braiens dziļi ievilka elpu.

-      Goda vārds, es tā domāju. Iespējams, ka nākotnē kādu dienu jūs pieminēsiet manus vārdus… Es pazīstu viņu, saprotiet. Nogalināt viņa var tikpat viegli, kā izdzert tasi rīta tējas. Es tā patiešām domāju, mesjē Puaro.

Braiens piecēlās kājās.

-       Jā, noteica Puaro, man ir skaidrs, ka jūs tā domājat.

-       Es viņu pazīstu, Braiens atkal atkārtoja. Caur un cauri.

Kādu brīdi viņš stāvēja sarauktu pieri, tad, mainījis balss toni, teica:

-             Kas attiecas uz manu problēmu, par ko mēs runājām, pēc pāris dienām es jums, mesjē Puaro, darīšu zināmu, ko būšu sarunājis. Jūs taču uznemsieties šo lietu, vai ne?

Puaro kādas pāris minūtes skatījās uz Braienu Martinu klusēdams.

-            Jā, viņš beidzot sacīja. Es to uzņemšos. Es to uzskatu par interesantu.

Pēdējo vārdu viņš izrunāja ar savādu pieskaņu. Es pavadīju Braienu lejā līdz durvīm. Apstājies pie izejas, viņš man jautāja:

-            Vai jūs sapratāt, kāds āķis slēpjas vīrieša gadu skaitā? Kāpēc ir interesanti, ka mans sekotājs ir apmēram trīsdesmit gadus vecs? Es nesaprotu, kur tas suns aprakts.

-    Es tieši tāpat, es atzinu.

-            Man liekas, ka tam nav nekādas nozīmes. Iespējams, ka mesjē Puaro vienkārši pajokoja.

-            Nē, es atteicu. Puaro tāds nav. Ticiet man, tas ir svarīgi, ja viņš tā sacīja.

-            Labi, žēl, ka nesaprotu šī apstākļa nozīmīgumu. Priecājos, ka arī jūs to nesaprotat. Es ciest nevaru, ja mani uzskata par galīgu muļķi.

Martins aizgāja. Es atgriezos pie sava drauga-

Puaro, es teicu, kāda nozīme ir izsekoia ja gadiem?

Jūs neko tajā apstāklī nesaskatījāt? Mans nabaga, Hastings! Viņš smaidīja un šūpoja galvu, un pēc brīža jautāja: Ko jūs domājat par mūsu sarunu?

-            Ir ļoti maz pieturas punktu. Grūti pateikt. Ja mēs zinātu vairāk…

-           Vai tad nevar no tā paša mazumiņa izdarīt /ināmus secinājumus, mon ami?

Iezvanījās telefons, un tas mani izglāba man nebija jāatzīst, ka nevaru izdarīt nekādus secinājumus. Es pacēlu klausuli.

Atskanēja skaidra un lietišķa sievietes balss.

-               Runā lorda Edžvera sekretāre. Lords Edžvers nožēlo, ka viņam nākas atcelt rīt no rīta paredzēto sarunu ar mesjē Puaro. Rīt viņam negaidīti jābrauc uz Parīzi. Viņš varētu tikties ar mesjē Puaro šodien ceturksni pāri divpadsmitiem, ja tas būtu pieņemami.

Es apvaicājos, kā Puaro domā.

-           Protams, mans draugs, mēs dosimies turp šodien.

Es to pateicu klausulē.

-           Ļoti labi, sacīja skaidrā un lietišķā balss. Ceturksni pāri divpadsmitiem šodien.

Sieviete nolika klausuli.

Ceturta nodala Saruna

Dodoties uz lorda Edžvera māju Rīdžentgeitā, es biju ļoti patīkamā noskaņojumā, cerot uz interesantu sarunu. Kaut gan man nebija raksturīga Puaro aizraušanās ar psiholoģiju, ņemot vērā skopo informāciju, ko lēdija Edžvera bija sniegusi par savu vīru, es degu nepacietībā uzzināt ko jaunu un būtisku. Man arī interesēja, ko varēs secināt no šīs sarunas.

Māja bija ļoti iespaidīga pamatīgi būvēta, skaista un mazliet padrūma. Nekur nemanīja puķu kastes vai citus dekorējumus.

Durvis bez mazākās kavēšanās atvēra virssulainis, kura izskats nemaz neiederējās mājas interjerā; viņš nebija nedz vecs, nedz sirms. Gluži otrādi pavisam jauns vīrietis, kurš šķita kaut kur redzēts. Viņš bija stalts, gaišiem matiem, un lieliski noderētu skulptoram kā Apollona vai Hermeja prototips. Par spīti vīrišķīgajam izskatam, viņa balss skanēja maigi, mazliet sievišķīgi, un tas man nešķita patīkami. Dīvainā kārtā viņš man atgādināja kādu cilvēku, kuru es nesen biju sastapis, taču es nekādi nevarēju atcerēties kur un kad.

Mēs jautājām pēc lorda Edžvera.

Nāciet šurp, ser.

Viņš ieveda mūs hallē, mēs pagājām garām kāpnēm un devāmies uz durvīm, kas atradās halles pašā galā.

Atvēris durvis, sulainis mūs pieteica tanī pašā maigajā balsī, kas acumirklī manī viesa neuzticību.

Mēs tikām ievesti telpā, kas, kā varēja spriest, bija bibliotēka. Gar visām sienām atradās grāmatplaukti, mēbeles bija tumšas un vērtīgas, krēsli iespaidīgi, taču ne pārāk ērti.

Lords Edžvers piecēlās, lai sasveicinātos. Viņš bija gara auguma vīrietis ap gadiem piecdesmit, kalsnu seju, vīpsnā sakniebtām lūpām, tumšajos matos vizēja pa kādai sirmai šķipsnai. Viņš izskatījās noslēdzies un neapmierināts. Skatiens drūms un noslēpumains. Man

šķita, ka vina acis izskatās loti savādas, i ' i )

Lorda izturēšanās bija oficiāla un stinga.

Mesjē Puaro! Kapteini Hastings! Lūdzu sēdieties.

Mēs apsēdāmies. Istabā jautās vēsums. No logiem ieplūda skopa gaisma, kas padarīja telpu aukstu un nemīlīgu.

Lords Edžvers turēja rokā vēstuli, ko bija rakstījis mans draugs.

-            Man, protams, ir zināms jūsu vārds, mesjē Puaro. Kurš gan to nezina? Puaro pamāja, dzirdot šo komplimentu. Bet man nav skaidra jūsu loma šajā lietā. Jūs sakāt, ka vēlaties ar mani runāt… lords uz brīdi apklusa, manas sievas vārdā.

Pēdējos trīs vārdus viņš izrunāja tā, it kā tie prasītu milzīgu piepūli.

-    Tieši tā, atbildēja mans draugs.

-             Kā man zināms, jūs izmeklējat… noziegumus, mesjē Puaro?

-            Problēmas, lord Edžver. Protams, problēmas, kas saistītas ar noziegumu, kā arī cita rakstura grūtības.

-    Patiešām. Un kas šis būtu par gadījumu?

Viņa balsī skanēja neslēpta ironija. Puaro

tam nepievērsa uzmanību.

-            Man ar jums jārunā lēdijas Edžveras vārdā, teica Puaro. Lēdija Edžvera, kā jums zināms, vēlas… šķiršanos.

-            Man tas "gluži labi zināms, vēsi atteica lords Edžvers.

-             Lēdija vēlējās, lai mēs abi apspriežam šo jautājumu.

-    Te nekas nav apspriežams.

-Tātad, jūs atsakāties?

-    Atsakos? Protams, ne!

Puaro nebija gaidījis šādu atbildi. Man reti kad bija nācies redzēt viņu tik pārsteigtu kā šoreiz. Viņš izskatījās smieklīgs mute vaļā, K'is ieplestas, piere izbrīnā saraukta.

-           Comment?[11] viņš iesaucās. Ko tas no/fmē? Jūs piekrītat?

-           Es nesaprotu, par ko jūs brīnāties, mesjē Puaro.

-            Paklausieties, jūs vēlaties šķirties no sievas?

-            Protams, es vēlos. Vina to loti labi zina. Es viņai aizrakstīju vēstuli un to paziņoju.

-    Jūs viņai aizrakstījāt un to paziņojāt?

-    Jā. Pirms sešiem mēnešiem.

-    Es neko nesaprotu. Pilnīgi neko nesaprotu.

Lords Edžvers klusēja.

-            Cik man zināms, jūs esat pret šķiršanos, tāds ir jūsu princips.

-             Nesaprotu, kāda jums daļa par maniem principiem, mesjē Puaro. Tā ir taisnība, ka es nešķīros no pirmās sievas. Sirdsapziņa man neļāva to darīt. Mana otrā laulība, godīgi atzīšos, bija kļūda. Kad sieva ierosināja šķiršanos, es to noraidīju. Pēc sešiem mēnešiem viņa man atrakstīja vēlreiz. Man šķiet, viņa gribēja atkal apprecēties… ar kādu kinoaktieri vai tamlīdzīgi. Tajā laikā mani uzskati bija mainījušies. Es aizrakstīju viņai uz Holivudu un devu piekrišanu. Nesaprotu, kāpēc viņa jūs atsūtījusi pie manis. Biju domājis, ka tam ir kāds sakars ar naudu.

Izrunājot pēdējo teikumu, viņa lūpas savilkās dzēlīgā smīnā.

-    Ārkārtīgi savādi, murmināja Puaro, ārkārtīgi savādi. Te slēpjas kaut kas tāds, ko galīgi nesaprotu.

-     Kas attiecas uz naudu, turpināja lords Edžvers, mana sieva pameta mani pēc pašas vēlēšanās. Ja viņa grib precēties ar kādu citu, es tam nestāšos ceļā, bet naudu no manis vina nedabūs.

-    Runa nav par naudu.

Lords Edžvers sarauca uzacis.

-      Eilina grasās precēties ar kādu bagātu vīru, viņš ciniski noteica.

-    Te slēpjas kaut kas, ko es nesaprotu, sacīja Puaro. Viņa seja saspringa. No lēdijas Edžveras es sapratu, ka viņa vairākkārt vērsusies pie jums ar advokātu starpniecību?

-    To viņa darīja, atteica lords Edžvers. Bija gan angļu, gan amerikāņu advokāti, visādi advokāti, dažādus slaistus ieskaitot. Beidzot, kā jau es teicu, viņa atrakstīja man pati.

Iepriekš jūs atteicāties šķirt laulību?

-    Tā bija.

Bet, kad saņēmāt Eilinas vēstuli, jūs mainījāt savas domas. Kāpēc jūs tās mainījāt, lord Edžver?

-    Vēstulei ar to nav nekāda sakara, viņš asi atcirta. Bija mainījies mans viedoklis, tas arī viss.

-    Viedokļa maiņa izrādījās pēkšņa.

Lords Edžvers neatbildēja.

-    Kāpēc, lord Edžver?

-   Tā ir mana privāta lieta, mesjē Puaro. Negribu apspriest šo jautājumu. Sacīsim, ka es pakāpeniski apjautu priekšrocības, ko dod šķiršanās, atvainojiet par izteicienu, es atskārtu degradējošo iespaidu, ko radīja mūsu laulība. Mana otrā laulība bija kļūda.

-   Jūsu sieva saka to pašu, Puaro klusi piebilda.

-    Vai tiešām?

Lords Edžvers pasmīnēja, viņa acīs uz mirkli pazibēja līksma dzirksts, bet tūdaļ arī apdzisa.

Viņš piecēlās, uzskatot sarunu par izbeigtu, un, kad mēs atvadījāmies, viņa izturēšanās bija gluži nepiespiesta.

-    Atvainojiet, ka man nācās mainīt tikšanās laiku. Rīt man jābrauc uz Parīzi.

-Tas nekas… viss kārtībā.

-     Tur notiek mākslas darbu izsole. Esmu noskatījis vienu statueti… savā ziņā lielisku…

mākslas darbinu statueti, kas ataino nāvi.

Bet man tā patīk. Es nebaidos no nāves atainojuma. Mana gaume ir ļoti īpatnēja.

Atkal tas pats smīns un līksmā dzirksts acīs.

Es aplūkoju grāmatas plauktā, kas atradās manā tuvumā. Ievēroju Kazanovas memuārus, grāmatu par franču rakstnieku de Sadu, kā arī sējumu par viduslaiku spīdzināšanas paņēmieniem.

Man nevilšus ienāca prātā, kā Eilina Vilkinsone nodrebinājās, runājot par vīru. Tas nebija tēlojums. Tas bija patiess pārdzīvojums. Es prātoju, kāds īsti ir Džordžs Alfrēds svētais Vincents Māršs, ceturtais barons Edžvers.

Ļoti laipni un pieklājīgi no mums atvadījies, viņš klusi paskandināja zvaniņu. Mēs izgājām pa durvīm. Sulainis grieķu dieva izskatā gaidīja hallē. Aizverot bibliotēkas durvis, es pametu skatienu atpakaļ un gandrīz iekliedzos no pārsteiguma.

Laipnā, smaidošā seja bija pārvērtusies. Lūpas bija pavērtas, paužot niknumu vai riebumu, acīs zalgoja gandrīz neprātīgs naids.

Es vairs nebrīnījos, ka abas sievas bija pametušas lordu Edžveru. Jāatzīst, šī vīrieša d/elžainā paškontrole radīja manī apbrīnu. Viņš visu laiku turēja sevi grožos, saglabāja vēsu, atturīgu laipnību.

Kad nonācām pie parādes izejas, labajā pusē atvērās kādas durvis un uz sliekšņa parādījās meitene. Ieraudzījusi mūs, viņa mazliet parāvās atpakaļ.

Meitene bija gara, slaida, tumšiem matiem, bālu seju. Viņas acis, tumšas un izbiedētas, uz mirkli sastapās ar manējām, tad viņa ieslīdēja atpakaļ istabā un aizvēra durvis.

Pēc brīža mēs jau atradāmies uz ielas. Puaro apturēja taksometru. Mēs iekāpām mašīnā un palūdzām braukt uz Savojas viesnīcu.

-    Jā, Hastings, Puaro sacīja, tikko jaušami pasmaidot, saruna nemaz nenoritēja tā, kā es biju plānojis.

-    Jā, patiešām. Kāds dīvains cilvēks ir šis lords Edžvers!

Es atcerējos lorda sejas izteiksmi, mums promejot. Puaro lēni un domīgi pamāja ar galvu.

-    Man ir tāds iespaids, Hastings, ka viņš atrodas uz ārprāta robežas, varu iedomāties, ka šis cilvēks piekopj savādus netikumus, viņa

nevainojamā, vēsā āriene slēpj cietsirdīgus, nežēlīgus instinktus.

-            Nav brīnums, ka abas sievas viņu ir pametušas.

-    Tiesa.

-             Puaro, vai promejot pamanījāt meiteni? Tumšiem matiem, bālu seju.

-            Jā, es ievēroju viņu, mon ami. Jaunā sieviete izskatījās nobijusies un nelaimīga.

Mana drauga balss skanēja skumji.

-    Kā jūs domājat, kas viņa ir?

-    Iespējams, lorda meita. Viņam ir meita.

-            Viņa patiešām izskatījās nobijusies, es gausi sacīju. Šī māja ir pārāk drūma, lai jauna meitene tajā justos laimīga.

-           Jā, patiešām. Ak, mon ami, mēs esam klāt. Paziņosim labās vēstis lēdijai Edžverai.

Eilina bija viesnīcā. Administrators piezvanīja viņai, un mēs tūdaļ devāmies augšā. Izsūtāmais zēns mūs pavadīja līdz numuram.

Durvis atvēra pusmūža sieviete ar brillēm un sirmiem, cieši pieglaustiem matiem. No guļamistabas atskanēja Eilinas zemā balss. Viņa sauca:

-            Elisa, vai tas ir mesjē Puaro? Palūdz viņu apsēsties. Es uzmetīšu kādu kankaru un tūdaļ nākšu.

Eilinas Vilkinsones kankars bija tīmekļveidīga rītakleita, kas vairāk atsedza visus jaukumus, nekā aizsedza. Viņa pacilāta ienāca istabā, iesaukdamās:

-    Ko teiksiet?

Puaro piecēlās un noliecās pār viņas roku.

-    Tikai divus vārdus, kundze. Viss kārtībā.

-    Ko… ko jūs ar to gribat teikt?

-            Lords Edžvers labprāt piekrīt šķirt jūsu laulību.

-    Kā jūs teicāt?

Izbrīns viņas sejā izskatījās milzīgs un patiess, bet varbūt viņa bija lieliska aktrise.

-            Mesjē Puaro! Jūs to paveicāt! Uzreiz! Tik vienkārši! Ak, jūs esat īsts ģēnijs. Mans Dievs, kā jums tas izdevās?

-              Kundze, es nevaru pieņemt nepelnītus komplimentus. Pirms sešiem mēnešiem jūsu vīrs uzrakstīja jums vēstuli un paziņoja, ka mainījis savu viedokli un ir gatavs šķirties.

-            Ko jūs sakāt? Uzrakstīja man? Uz kurieni?

-    Uz Holivudu. Tāda ir mana informācija.

-    Es neko neesmu saņēmusi. Man liekas, ka sūtījums būs kaut kur pazudis. Un, tikai iedomājieties, kā es visus šos mēnešus pārdzīvoju, gaidīju, uztraucos līdz ārprātam.

-     Lordam Edžveram bija radies iespaids, ka jūs vēlaties apprecēties ar kādu aktieri.

-     Saprotams. Tā es viņam teicu. Eilina pasmaidīja kā laimes pārņemts bērns. Tad piepeši viņas sejā parādījās izbīlis. Mesjē Puaro, jūs taču viņam nepastāstījāt par mani un hercogu?

-    Nē, nē, zvēru jums. Es to atstāju jūsu ziņā. Kālab gan es to būtu stāstījis?

-     Saprotiet, mans vīrs ir zemisks, viņam ir ļoti nejauks raksturs. Kāzas ar Mērtonu viņš uzskatītu par pakāpienu uz augšu manā karjerā un sabiedriskajā stāvoklī. Bet kinoaktieris ir pavisam nenozīmīgs. Taču es tik un tā esmu pārsteigta! Jā, esmu pārsteigta. Elisa, vai tu neesi pārsteigta?

Es ievēroju, ka istabene visu laiku bija staigājusi turpu šurpu no viesistabas uz guļamistabu un otrādi, vākdama uz krēslu atzveltnēm samestās drēbes. Manuprāt, viņa patiesībā noklausījās sarunu. Šķita, ka Eilina viņai pilnībā uzticas.

-    Jā, patiesi, kundze. Kopš mūsu aiziešanas viņa augstība ir pamatīgi mainījies, dzēlīgi atteica istabene.

-    Jā, tā ir noticis.

-    Jūs nesaprotat viņa attieksmi? Tā jums ir mīkla? Puaro vaicāja.

-            Ak, tā ir. Bet par to nav ko uztraukties. Nav vērts lauzīt galvu, kāpēc viņš mainījis savu viedokli, galvenais, ka viņš to ir mainījis.

-           Tas var neinteresēt jūs, kundze, bet tas interesē mani.

Eilina Puaro teiktajam nepievērsa ne mazāko vērību.

-    Pats galvenais: es esmu brīva! Beidzot!

-    Vēl neesat, kundze.

-           Nav svarīgi, ka brīva kļūšu tikai nākotnē. Brīvība man ir rokā!

Izskatījās, ka Puaro gluži tā nedomā.

-            Hercogs ir Parīzē, Eilina sacīja. Man viņam tūlīt pat jāpiezvana. Nu gan viņa vecā māte kļūs traka aiz dusmām.

Puaro piecēlās.

-             Priecājos, kundze, ka viss ir nokārtojies tā, kā jūs vēlējāties.

-            Uz redzēšanos, mesjē Puaro, un milzīgs paldies.

-    Es neko neesmu paveicis.

-            Jūs atnesāt man labas ziņas, mesjē Puaro, esmu jums bezgala pateicīga, patiešām.

-             Lūk, tā, Puaro noteica, kad bijām izgājuši no viesnīcas numura. Viņa domā vienīgi… par sevi… par rezultātu! Viņu neinteresē, kāpēc tā vēstule viņu nesasniedza. Jūs

ievērojāt, Hastings, ka viņai nav ne kripatiņas intelekta. Tā ir. Jā, labais Dievs nevar iedot visu gan skaistumu, gan gudrību.

-    Tas neattiecas uz Herkulu Puaro, es lietišķi piebildu.

-     Jūs smejaties par mani, mans draugs, viņš klusi noteica. Bet paiesim tagad pa Viktorijas krastmalu. [12] es gribu sakārtot domas atbilstoši secībai un savai metodei.

Mans pienākums bija bijīga klusēšana un gaidīšana, līdz orākuls sāks runāt.

-    Tā vēstule, Puaro ierunājās, kad bijām nogājuši krietnu gabalu gar upes krastu, tā mani ir ieintriģējusi. Te ir Četras varbūtības, mans draugs.

-    Četras?

-    Jā. Pirmā varbūtība: vēstule varēja nozust pastā. Tā mēdz notikt. Bet ne sevišķi bieži. Ne sevišķi bieži. Ja būtu nepareizi uzrakstīta adrese, vēstule jau sen tiktu atsūtīta lordam Edžveram. Nē, šo varbūtību es gribu izslēgt.

Otrā varbūtība: mūsu skaistā aktrise melo, ka nav saņēmusi šo vēstuli. Tas, protams, ir pilnīgi iespējams. Šī apburošā lēdija, notēlojot nevainīgu bērnu, ir spējīga uz jebkādiem meliem, ja tie darbojas viņai par labu. Bet es neredzu, Hastings, kāds viņai varētu būt labums no tā. Ja viņa zina, ka lords piekrīt šķirt laulību, kāpēc viņa sūta mani, lai es lūgtu šķiršanos? Kāda tam jēga? Trešā varbūtība: lords Edžvers melo. Un, ja kāds no viņiem abiem melo, ticamāk, ka to dara viņš, nevis vina sieva. Bet es neredzu iemeslu šādiem meliem. Kāpēc izdomāt neesošu vēstuli, kas it kā nosūtīta pirms pusgada? Kāpēc gluži vienkārši nepiekrist manam priekšlikumam? Nē, es tomēr domāju, ka viņš nosūtīja to vēstuli… taču nevaru izprast iemeslu, kāpēc lords mainīja savu nostāju.

Te mēs esam nonākuši pie ceturtās varbūtības: kāds varēja pārtvert šo vēstuli. Un šajā gadījumā, Hastings, mēs nonākam pie ļoti interesantiem pieņēmumiem, jo vēstuli varēja pārtvert gan Amerikā, gan Anglijā.

Tas, kurš, iespējams, pārtvēra šo vēstuli, noteikti nevēlējās, lai laulība tiktu šķirta. Hastings, es ļoti gribētu zināt, kas slēpjas aiz šī notikuma. Tur kaut kas slēpjas, zvēru, tur kaut kas slēpjas.

Brīdi klusējis, Puaro piebilda: Kaut kas, par ko man ir neskaidra nojausma.

Piektā nodala Slepkavība

Nākamā diena bija trīsdesmitais jūnijs.

Pulkstenis rādīja tieši pusdesmit, kad mums pavēstīja, ka esot ieradies inspektors Džeps un gribot mūs redzēt.

Bija pagājuši vairāki gadi, kopš mēs pēdējo reizi tikāmies ar Skotlendjarda inspektoru.

-      Ak, Džeps! iesaucās Puaro. Interesanti, ko viņš vēlas?

-     Palīdzību, es teicu. Viņš ir iestidzis kādā lietā un tagad atnācis pie jums.

Man nebija tās iecietīgās, izturēšanās pret Džepu, kāda piemita Puaro. Galu galā viņš izmantoja Puaro smadzenes, bet pats Puaro jutās iepriecināts, viņam patika iedziļināties lietas procesā. Mani kaitināja Džepa liekulība, it kā nekāda izmantošana nenotiek. Man patīk tieši cilvēki. Es to visu izklāstīju Puaro, un viņš gardi smējās.

-     Jūs, Hastings, esat kā buldogu šķirnes suns, vai ne? Bet neaizmirstiet, ka nabaga Džepam ir svarīgs savs mundieris. Tas ir iemesls nelielai liekulībai. Tas ir gluži saprotami.

Es uzskatīju, ka tā ir muļķība, un tā arī pateicu. Puaro man nepiekrita.

-            Ārējā forma būtībā ir tikai bagatelle [13] , taču cilvēkiem tā ir ļoti nozīmīga. Tā palīdz uzturēt patmīlību.

Personīgi es uzskatīju, ka patiesums Džepam nekaitētu, bet nebija nozīmes strīdēties, turklāt man interesēja, kas inspektoram uz sirds.

Viņš sirsnīgi sasveicinājās ar mums abiem.

-           Redzu, ka grasāties brokastot. Vēl nav uzradušās vistas, kuras dētu kantainas olas, vai ne, mesjē Puaro?

Šī piezīme bija domāta kā kompliments Puaro galvas formai.

-           Jā, vēl nav, Puaro smaidīdams atteica. Kas jūs atvedis šurp tādā rīta agrumā, mans labais Džep?

-            Vairs nemaz nav agrs, vismaz man ne. Esmu augšā un strādāju jau krietnas divas stundas. Jūs jautājāt, kas mani atvedis šurp… Šurp mani atvedusi slepkavība.

-    Slepkavība?

-              Lords Edžvers ir nogalināts pagājušajā naktī savā mājā Rīdžentgeitā. Viņu nogalinājusi paša sieva, iedurot kaklā.

-    Viņa sieva? es iesaucos.

Acumirklī man atmiņā uzzibsnīja Braiena Martina teiktie vārdi iepriekšējā rītā. Vai viņam piemita pareģa spējas? Sieviete bez morāles tā Braiens Martins bija viņu nosaucis. Jā, tāda viņa patiešām ir. Bezjūtīga, patmīlīga, pašpietiekama, egoistiska un dumja. Cik pareizs ir izrādījies Braiena vērtējums!

Tas viss uzplaiksnīja man prātā, kamēr Džeps turpināja:

-      Jā. Aktrise. Slavena. Eilina Vilkinsone. Apprecējās ar viņu pirms trim gadiem. Nebija satikšanas. Viņa pameta vīru.

Puaro izskatījās pārsteigts un izbrīnīts.

-    Kas jums liek domāt, ka tieši viņa nogalināja lordu Edžveru?

-     Nav nekādu šaubu. Viņa tika atpazīta. Viņa arī īpaši nemaskējās. Piebrauca ar taksi…

-    Ar taksi, es atkārtoju, man atmiņā uzausa tovakar Savojas viesnīcā teiktie vārdi.

-     … piezvanīja pie durvīm, teica, ka nāk pie lorda Edžvera. Pulkstenis rādīja desmit. Sulainis sacījis, ka apvaicāsies lordam. "Ak!" viņa vienā mierā atbildējusi. "Nav nekādas vajadzības to darīt. Es esmu lēdija Edžvera. Domāju, ka viņš ir bibliotēkā." Un tad viņa pagājusi garām sulainim un iegājusi bibliotēkā.

Sulainis nodomājis, ka tas ir savādi. Viņš nokāpis lejā. Un apmēram desmit minūtes vēlāk dzirdējis, kā aizveras parādes durvis.

Kā redziet, viņa nepalika ilgi. Ap pulksten vienpadsmitiem viņš noslēdza uz nakti parādes durvis, tad iegāja bibliotēkā, tur bija tumšs, tāpēc viņš nolēma, ka kungs aizgājis gulēt. Līķi šorīt atklāja istabene. Lords ir nogalināts ar dūrienu kaklā, tieši tur, kur sākas mati.

-      Vai nebija nekādu kliedzienu? Neviens neko nedzirdēja?

-     Visi apgalvo, ka nav neko dzirdējuši. Bibliotēkas durvīm ir laba skaņas izolācija, turklāt garām brauc mašīnas. Dūriens trāpījis muguras smadzenēs, tā apgalvo ārsts. Ja trāpa īstajā vietā, cilvēks ir beigts uz vietas.

-    Tas prasa zināšanas, tieši kurā vietā jādur. Tas prasa medicīnas pārzināšanu.

-    Jā… tas tiesa. Ja raugās no šī viedokļa, tas ir viens punkts viņas labā. Taču vienreiz no desmit gadījumiem vienkārši laimējas. Viņai palaimējās. Dažiem cilvēkiem, saprotiet, apbrīnojami palaimējas.

-    Viņai nebūs ārkārtīgi palaimējies, ja viņa tiks pakārta, mon ami, piezīmēja Puaro.

-     Nē, nebūs. Saprotams, ka viņa bija muļķe… tā vienkārši ienāca mājā, nosauca savu vārdu.

-    Patiesi loti savādi.

-            Iespējams, viņa nebija paredzējusi tik ļaunu iznākumu, varbūt viņi sastrīdējās, un viņa paķēra vēstuļu nazīti un ietrieca to kaklā.

-    Vai tas bija vēstuļu nazītis?

-            Kaut kas tamlīdzīgs, dakteris saka. Lai tas būtu kas būdams, bet duramo viņa paņēmusi sev līdzi. Tas nav atstāts rētā.

Puaro neapmierināti pašūpoja galvu.

-            Nē, nē, mans draugs, tā nevar būt. Es pazīstu lēdiju. Viņa nav spējīga uz tik asiņainu un impulsīvu rīcību. Turklāt nevar būt, ka viņa nēsā sev līdzi vēstuļu nazīti. Tā dara tikai loti retas sievietes… un Eilina Vilkinsone noteikti nav to skaitā.

-    Jūs sakāt, ka pazīstat viņu, mesjē Puaro?

-    Jā. Pazīstu.

Kādu laiciņu Džeps neko neteica. Viņš vaicājoši skatījās uz Puaro.

-            Vai jums ir kaut kas padomā, mesjē Puaro? inspektčrs beidzot ierunājās.

-            Vai! Puaro nopūtās Jāpadomā. Kas jūs atvedis pie manis? Jūs taču nedomājat pavadīt dienu kopā ar vecu draugu? Noteikti ne. Jums ir neapgāžams slepkavības gadījums. Jums ir noziedznieks, jums ir motīvs… Starp citu, kāds ir motīvs?

-            Gribēja apprecēties ar citu vīrieti. Runā, ka tā viņa teikusi pirms nedēļas. Runā arī, ka viņa izteikusi draudus. Sacījusi, ka nogalēs viņu, atbrauks taksī un nobeigs.

-            Ak, Puaro sacīja, jūs esat ļoti labi informēts… ļoti labi informēts. Kāds ir ļoti papūlējies.

Man likās, ka Puaro jautājoši raugās uz inspektoru, taču Džeps to neņēma vērā.

-     Mums tādas lietas ir jāzina, mesjē Puaro.

-    viņš flegmātiski sacīja.

Puaro pamāja ar galvu. Viņš pasniedzās pēc dienas avīzes, Džeps gaidot to bija atvēris un pēc tam nolicis malā. Puaro mehāniski atšķīra avīzes vidējo lapu un rūpīgi nogludināja. Kaut skatiens bija piesaistīts avīzei, viņa domas bija tālu prom.

-    Jūs neatbildējāt, viņš beidzot ierunājās.

-    Ja viss rit kā pa diedziņu, kāpēc jūs atbraucāt pie manis?

-              Tāpēc, ka dzirdēju par jūsu vizīti Rīdžentgeitā vakar no rīta.

-    Skaidrs.

-            Kolīdz par to uzzināju, es sev teicu: "Tur kaut kas slēpjas". Viņa augstība ir izsaucis mesjē Puaro. Kāpēc? Ko lords turēja aizdomās? No kā viņš baidījās? Pirms es kaut ko noteiktu uzsāku, aizbraukšu pie Puaro aprunāties.

-            Ko jūs domājat ar vārdiem "noteiktu uzsāku"? Iespējams, esat paredzējis arestēt lēdiju?

-    Tieši tā.

-    Vai esat jau viņu redzējis?

-            O, jā! Esmu. Vispirms mēs aizbraucām uz "Savoju". Baidījāmies riskēt, ka viņa varētu izslīdēt mums no rokām.

-    Ak tā! Puaro sacīja. Tātad jūs…

Viņš apklusa. Skatiens, kas līdz šim bija domīgi piekalts avīzei, tagad atdzīvojās. Viņš pacēla galvu un vienaldzīgā balsī jautāja:

-            Un ko viņa teica? Ak, mans draugs! Ko vina teica?

-             Es darīju zināmas viņas tiesības un pienākumus un pateicu, ka gaidu atzīšanos… Nevar teikt, ka angļu policija nav godīga.

-            Manuprāt, muļķīgi, bet turpiniet. Ko lēdija teica?

-             Uztaisīja histērijas scēnu… tā, lūk. Salīgojās, uzmeta rokas gaisā un beidzot nogāzās uz grīdas. O! Viņa to izdarīja ļoti labi… visu cienu. Teicama aktiermeistarība.

-            Ak, Puaro mierīgi teica, jūs domājat, ka histērija nebija īsta?

Džeps saviebās.

-     Bet protams! Mani ar tādiem trikiem neapmuļķosi. Viņa nenoģība… tādas neģībst. Viņa to notēloja. Varu apzvērēt, tas viņu lieliski uzjautrināja.

-    Jā, Puaro domīgi iestarpināja. Es teiktu, ka tā varēja būt. Un kas notika tālāk?

-    O! Viņa turpināja izlikties… kunkstēja… un vaidēja… istabene steigšus sameklēja ožamo sāli, tad beidzot viņa atguvās un pieprasīja advokātu. Atteicās jebko teikt bez advokāta klātbūtnes. Es jums jautāju, vai tā ir normāla izturēšanās?

-    Šajā gadījumā, es teiktu, gluži normāla, Puaro rāmi atbildēja.

-    Gribat teikt normāla, jo ir vainīga un apzinās to.

-    Tā es nedomāju. Viņas izturēšanās saistīta ar temperamentu. Vispirms viņa kā sieva reaģē uz piepešo ziņu par vīra nāvi. Pēc teatrālās scēnas izspēlēšanas viņas atjautīgums liek pieprasīt advokātu. Tas, ka viņa ir sarīkojusi scēnu un guvusi no tās zināmu gandarījumu, nevar kalpot kā pierādījums viņas vainai. Tas drīzāk apliecina, ka viņa ir dzimusi aktrise.

-     Viņa nevar būt nevainīga. Tas ir pilnīgi skaidrs.

-    Jūs esat ļoti pārliecināts, sacīja Puaro. Es arī pieļauju, ka viņa varētu būt vainīga. Vai jūs teicāt, ka viņa neko nepastāstīja? Pilnīgi neko nepastāstīja?

Džeps norūca.

-    Atteicās runāt bez sava advokāta. Istabene viņam piezvanīja. Es atstāju tur divus vīrus, bet pats atbraucu pie jums. Uzskatīju to par saprātīgu rīcību.

-    Un tomēr jūs esat pārliecināts?

-     Protams, esmu pārliecināts. Bet es vēlos savākt pēc iespējas vairāk faktu. Saprotiet, ap šo lietu būs liela jezga. Tā nav kaut kāda kaktu slepkavība. Visas avīzes būs pilnas ar šīs lietas izklāstījumu. Un jūs taču zināt, kāda mēdz būt prese.

-     Runājot par avīzēm, Puaro piebilda, ko jūs teiksiet par šo, mans draugs? Jūs neesat sevišķi vērīgi izlasījis rīta avīzi.

Viņš noliecās pār galdu un pielika pirkstu pie kādas ziņas. Džeps paņēma avīzi un skaļi lasīja.

Sers Montegjū Korners vakar vakarā sarīkoja lieliskas svinīgās vakariņas savā mājā pie upes Čaizvikā. Viesu vidū bija sers Dzordzs un lēdija de Fisē, plaši pazīstamais teātra kritiķis misters

Džeimss Blants, Ouvertona filmu studijas pārstāvis sers Skars Hemmerfelds, slavenā aktrise Eilina Vilkinsone (lēdija Edžvera) un citi.

Uz mirkli Džeps jutās apjucis. Tad smiedamies attrauca:

-     Kāds tam visam sakars ar noziegumu. Šī informācija ir nosūtīta presei jau iepriekš. Jūs redzēsiet. Atklāsies, ka mūsu lēdijas tur nemaz nebija vai arī ieradās ar novēlošanos ap pulksten vienpadsmitiem. Zvēru jums, ser, visam, kas presē rakstīts, nevar akli ticēt. Tieši jums to vajadzētu zināt labāk par visiem citiem.

-    O! Es to zinu. Es zinu. Bet man likās loti interesanti.

-     Šādas sakritības allaž var gadīties. Zinu, mesjē Puaro, ka gribat būt mēms kā zivs, bet jūs neklusēsiet, vai ne? Jūs pastāstīsiet, kāpēc lords Edžvers pēc jums sūtīja?

Puaro pakratīja galvu.

-    Lords Edžvers to nedarīja. Tas biju es, kas lūdza tikšanos ar vinu.

-    Tiešām? Kāds tam bija iemesls?

-      Es atbildēšu uz jūsu jautājumu, mans draugs gausi teica, bet es to izdarīšu tā, kā pats vēlos, pēc sava prāta.

Džeps nopūtās. Es sapratu inspektora neapmierinātību un jutu viņam līdzi. Puaro rīcība dažkārt mēdza radīt zināmu aizkaitinājumu.

-            Es lūgšu, Puaro turpināja, lai jūs atļaujat man piezvanīt kādai personai un ataicināt viņu šurp.

-    Kādai personai?

-    Misteram Braienam Martinam.

-            Tam kinoaktierim? Kāds viņam sakars ar visu šo lietu?

-             Domāju, paskaidroja Puaro, ka viņa teiktais jums varētu likties interesants… un iespējams arī noderīgs. Hastings, vai jūs nebūtu tik laipns?

Es paņēmu telefonu grāmatu. Aktiera dzīvoklis atradās lielā bloku mājā netālu no Seintdžeimsa parka.

-    Viktorija 49499.

Pēc dažām minūtēm atskanēja samiegojusies Braiena Martina balss:

-    Hallo… kās runā?

-            Ko man teikt? es ar plaukstu aizsedzu klausuli.

-            Pasakiet viņam, Puaro sacīja, ka lords Edžvers ir noslepkavots un ka es būšu pateicīgs, ja viņš būs tik laipns un bez kavēšanās atbrauks šurp.

Es to visu atkārtoju klausulē. Martins skaļi iekliedzās no pārsteiguma.

-     Mans Dievs, Braiens Martins sauca. Tātad viņa tomēr ir to izdarījusi! Es tūdaļ braucu.

-    Ko viņš teica? jautāja Puaro.

Es pastāstīju.

-     Ak! Puaro pie sevis noteica. Viņš šķita apmierināts. "Tātad viņa tomēr ir to izdarījusi." Vai tā viņš sacīja? Tā jau es domāju, tā jau es domāju.

Džeps neizpratnē lūkojās uz Puaro.

-      Es jūs nesaprotu, mesjē Puaro. Vispirms jūs domājat, ka aktrise nav vainīga. Un tagad jūs apgalvojat, ka esat to visu zinājis.

Puaro smaidīja.

Sestā nodala atraitne

Braiens Martins turēja doto solījumu. Nepagāja ne desmit minūtes, kad viņš bija klāt. Kamēr mēs gaidījām Martina ierašanos, Puaro runāja par dažnedažādām nenozīmīgām tēmām, kas nekādi nebija saistītas ar notikušo

slepkavību un atteicās apmierināt jebkādu Džepa interesi par lietu.

Acīmredzot mūsu ziņa bija ārkārtīgi satriekusi jauno aktieri. Viņš izskatījās bāls un nomākts.

-      Žēlīgā debess, mesjē Puaro, Martins sacīja sasveicinoties. Tas ir šausmīgs notikums. Esmu satriekts līdz sirds dziļumiem… Un tomēr man jāteic, ka nejūtos pārsteigts. Man allaž bijusi neskaidra nojausma, ka var notikt kaut kas tamlīdzīgs. Iespējams jūs atceraties, vakar es jums tādu varbūtību izteicu.

-    Mais oui, mais oui,[14] puaro atzina. es

* * *

lieliski atceros, ko jūs vakar teicāt. Ļaujiet man jūs iepazīstināt ar inspektoru Džepu, kurš atbild par šīs lietas izmeklēšanu.

Braiens Martins pārmetoši paskatījās uz Puaro.

-    Man nebija ne jausmas, viņš nomurmināja. Jūs varējāt mani brīdināt.

Martins vēsi paklanījās pret inspektoru un apsēdās, cieši sakniebis lūpas.

-    Nesaprotu, viņš bilda, kāpēc jūs uzaicinājāt mani šurp? Notikušajam nav nekāda sakara ar mani.

-    Es domāju, ka ir, Puaro mierīgi iebilda.

Ja notikusi slepkavība, cilvēkam sava personiskā nepatika jāapslāpē.

-           Ak, nē, nē. Esmu spēlējis kopā ar Eilinu. Hs viņu labi pazīstu. Sasodīts, viņa ir viena no maniem draugiem.

-            Bet, kolīdz uzzināt, ka lords Edžvers ir nogalināts, jūs izdarāt secinājumu, ka vainīgā ir tieši viņa, Puaro rāmi noteica.

Aktieris satraucās.

-            Ko jūs gribat teikt? Viņš izbrīnā un neizpratnē iepleta acis; šķita, ka tās izlēks no pieres. Vai jūs gribat teikt, ka esmu kļūdījies? Ka viņai ar to nav ne mazākā sakara?

Sarunā iejaucās Džeps.

-             Nē, nē, mister Martin, tas ir pilnīgi izslēgts, viņas vaina ir neapšaubāma.

Jauneklis nomierinājies atslīga pret krēsla atzveltni.

-             Uz brīdi es iedomājos, viņš murmināja, ka esmu pieļāvis drausmīgu kļūdu.

-             Tādos gadījumos kā šis personiskās attiecības nedrīkst spēlēt nekādu lomu, Puaro secināja.

-    Pilnīgi pareizi, bet…

-           Mans draugs, vai jūs vēlaties nostāties sievietes pusē, kura ir nogalinājusi cilvēku? Slepkavība ir visbriesmīgākais noziegums.

Braiens nopūtās.

-            Jūs nesaprotat. Eilina nav parasta slepkava. Viņa… viņas izpratnē nepastāv jēdzieni labs vai ļauns, pareizs vai nepareizs. Pavisam nopietni no viņas nevar prasīt atbildību.

-    To izlems zvērinātie, teica Džeps.

-            Jums taisnība, aktieris atzina. Ko jūs gribat no manis?

Puaro uzmeta skatienu Džepam.

-            Vai esat dzirdējis, ka lēdija Edžvera varbūt es labāk saukšu viņu par Eilinu Vilkinsoni ir izteikusi draudus attiecībā uz savu vīru? Džeps jautāja.

-    Jā, vairākas reizes.

-     Ko viņa sacīja?

-            Eilina sacīja, ka viņa vīru "nogalēs", ja tas nedos viņai brīvību.

-    Vai tas nebija tikai joks?

-            Nē. Uzskatu, ka viņa to domāja nopietni. Reiz viņa sacīja, ka paņems taksi, aizbrauks un nogalinās viņu… jūs to dzirdējāt mesjē Puaro?

Martins vērsās pie mana drauga.

Puaro piekrītoši pamāja ar galvu.

Džeps turpināja:

-            Mister Martin, mums ir zināms, ka Eilina Vilkinsone vēlējās iegūt brīvību, lai varētu apprecēties ar citu vīrieti. Vai jums ir zināms, kas ir šis vīrietis?

Braiens apstiprinoši pamāja.

-    Kas?

-    Tas ir… Mērtonas hercogs.

-            Mērtonas hercogs! Ko tu neteiksi! detektīvs iesvilpās. Augstu mērķē, vai ne? Visiem zināms, ka viņš ir visbagātākais cilvēks Anglijā.

Braiens sērīgi pamāja.

Es nevarēju izprast Puaro attieksmi. Viņš bija atgāzies krēslā, saspiedis kopā pirkstus un ritmiski māja ar galvu, it kā izteiktu atzinību cilvēkam, kurš uzlicis uz gramofona pareizo plati.

-    Vai viņas vīrs negribēja šķirties?

-    Jā, viņš kategoriski atteicās.

-    Vai šis fakts jums ir zināms?

-Jā.

-            Un tagad, pēkšņi ierunājās Puaro, man jums jāpavēsta, mans dārgais Džep, lūk, kas: lēdija Edžvera lūdza mani tikties ar viņas vīru un mēģināt pierunāt šķirties. Šorīt bija paredzēta tikšanās ar lordu Edžveru.

Braiens Martins noraidoši pakratīja galvu.

-           Tam nebūtu nekādas jēgas, viņš pārliecinoši pavēstīja. Edžvers nemūžam nepiekristu.

-            Jūs domājat, ka nepiekristu? sacīja Puaro, pagriezis seju pret Martinu.

-           Esmu par to pārliecināts. Eilinai par to nebija ne mazāko šaubu, viņa to zināja kā divreiz divi. Viņai arī nebija pārliecības, ka jūs kaut ko panāksiet. Viņa bija atmetusi visas

cerības. Kas attiecas uz laulības šķiršanu tas

?

vīrietis bija maniaks.

Puaro smaidīja. Viņa acis izskatījās iezaļganas.

-           Jūs kļūdāties, mans jaunais draugs, viņš mīlīgi sacīja. Es tikos ar lordu Edžveru vakar, un viņš piekrita šķirt laulību.

Nav šaubu, ka šī ziņa Braienu Martinu pilnīgi apstulbināja. Pārsteigumā plaši iepletis acis, viņš skatījās uz Puaro.

-            Jūs… jūs vakar tikāties ar lordu? viņš stostījās.

-            Ceturksni pēc divpadsmitiem, mierīgi atteica Puaro.

-    Un viņš pieTcrita šķirties?

-    Viņš piekrita šķirties.

-             Jums vajadzēja to nekavējoties pateikt Eilinai, pārmetoši iesaucās aktieris.

-    Es to izdarīju, mesjē Martin.

-           Jūs izdarījāt? Martins un Džeps abi reizē iesaucās.

Puaro smaidīja.

-           Tas mazliet vājina nozieguma motīvu, vai ne? viņš sacīja. Un tagad, mesjē Martin, ļaujiet man vērst jūsu uzmanību, lūk, uz šo.

Puaro parādīja avīzē nodrukāto informāciju.

Braiens to izlasīja bez sevišķas intereses.

-           Jūs domājat, ka tas var kalpot kā alibi? viņš jautāja. Man šķiet, ka Edžvers tika nošauts kaut kad vakar vakarā?

-             Viņš tika nodurts nevis nošauts, paskaidroja Puaro.

Martins lēnām nolika avīzi.

-            Domāju, ka šai informācijai nav nekādas nozīmes, viņš ar nožēlu sacīja. Eilina neaizgāja uz tām vakariņām.

-    Kā jūs to zināt?

-    Kāds man to teica. Aizmirsu kas.

-    Ļoti žēl, Puaro domīgi noteica.

Džeps pētoši nolūkojās uz viņu.

-            Esmu neizpratnē, mans kungs. Tagad izskatās, ka jūs uzskatāt viņu par nevainīgu.

-            Nē, nē, mans dārgais Džep. Es necenšos viņu attaisnot. Bet, atklāti runājot, šī lieta nav tik vienkārša, kā jūs to traktējat, tā prasa intelektu.

-            Kā jūs to domājat "prasa intelektu"? Ar manu intelektu viss ir kārtībā.

Es ievēroju, ka Puaro trīc lūpas, bet viņš cenšas saglabāt mieru.

-    Jauna sieviete vēlas, teiksim tā, tikt vaļā no sava vīra. Šo lietas daļu es neapstrīdu. Viņa man to atklāti pateica. Eh bien[15] ko viņa dara? Vina vairākkārt liecinieku klātbūtnē skalā balsī atkārto, ka domā viņu nogalināt. Un tad kādu vakaru vina to īsteno. Aizbrauc uz vīra mājām, piesaka sevi, nodur vīru un dodas prom. Ko jūs par to domājat, mans draugs? Vai tā ir normāla rīcība?

-    Protams, mazliet muļķīga.

-    Muļķīga? Tā ir plānprātīga!

-    Nu, policijai tas nāk tikai par labu, ja kriminālnoziedznieki zaudē prātu, sacīja Džeps pieceļoties. Tagad man jādodas atpakaļ uz "Savoju".

-    Vai atļausit man doties kopā ar jums? Džeps neiebilda, un mēs cēlāmies kājās.

Braiens Martins to darīja negribīgi un gausi. Izskatījās, ka aktieris ir ārkārtīgi nervozs un nomākts. Viņš uzstājīgi lūdza, lai informē viņu par izmeklēšanas gaitu.

-     Kāds uzbudināts jauneklis, Džeps piezīmēja.

Puaro bija vienisprātis ar viņu.

Savojas viesnīcā mēs sastapāmies ar džentlmeni, kas nešaubīgi izskatījās pēc advokāta, un mēs visi devāmies uz Eilinas numuru. Pa teļam Džeps uzrunāja vienu no saviem vīriem.

-    Nu, kā? viņš īsi jautāja.

-    Viņa gribēja izmantot telefonu!

-            Kam viņa gribēja zvanīt? Džeps dega vai nepacietībā.

-    Džejam. Sakarā ar sērām.

Džeps klusi pie sevis nolamājās. Mēs iegājām numurā.

Par atraitni kļuvusī lēdija Edžvera spoguļa priekšā pielaikoja cepures. Viņa bija ģērbusies plāna auduma tērpā, ko rotāja melnbalts raksts. Viņa sveicināja mūs, žilbinoši smaidīdama.

-            Vai, mesjē Puaro, cik labi, ka jūs arī ieradāties. Mister Moksen, (tas bija advokāts) priecājos, ka atnācāt. Apsēdieties man blakus un sakiet, uz kuriem jautājumiem man ir jāatbild. Šis te cilvēks uzskata, ka es šorīt aizbraucu un nogalināju Džordžu.

-    Vakar vakarā, kundze, Džeps izlaboja.

-    Jūs teicāt pulksten desmitos.

-    Es teicu desmitos vakarā.

-    Es neievēroju.

-            Tikai tagad pulkstenis rāda desmit, inspektors asi norādīja.

Eilinas acis plati iepletās.

-            Piedošanu, viņa murmināja. Gadiem ilgi neesmu tik agri cēlusies. Jūs laikam ieradāties, kad ausa rīts.

-            Acumirkli, inspektor,ierunājās Moksens ļoti oficiālā un svarīgā tonī. Es gribu zināt, kad notika šis… traģiskais… šis satriecošais gadījums?

-    Ap pulksten desmitiem vakar vakarā, ser.

-            Vai, tas ir labi, Eilina aši noteica, es tanī laikā biju ballītē… Vai! Viņa piepeši aizsedza muti ar plaukstu. Varbūt man to nevajadzēja teikt. a'•

Viņa pavērsa biklu un bijīgu skatienu pret advokātu.

-             Ja jūs pulksten desmitos bijāt… bijāt… ballē, lēdija Edžvera, es… neredzu iemeslu, kālab jums nevajadzētu par to informēt inspektoru… man nav iebildumu.

-            Labi, sacīja Džeps. Es jums jautāju, ko jūs darījāt vakar vakarā.

-             Nē. Jūs teicāt pulksten desmitos. Un es šausmīgi uztraucos. Es pat noģību, mister Moksen.

-    Kas tā par balli, lēdija Edžvera?

-             Vakariņas pie sera Montegjū Kornera… Čaizvikā.

-    Cikos jūs turp devāties?

-              Vakariņas sākās pulksten astoņos trīsdesmit.

-    Un cikos jūs izgājāt no viesnīcas?

-            Es izgāju ap astoņiem. Pa ceļam uz brīdi iegriezos Pikadilli viesnīcā, lai atvadītos no amerikāņu draudzenes… misis Vandjūsenas, kas brauca prom uz Ameriku. Čaizvikā es ierados bez ceturkšņa deviņos.

9 9

-    Cikos devāties prom?

-    Apmēram pusdivpadsmitos.

-    Jūs braucāt tieši uz šejieni? -Jā.

-    Ar taksometru?

-           Nē. Ar savu mašīnu. Es to īrēju no Deimleriem.

-    Un vakariņu laikā jūs nekur negājāt?

-    Nu… es…

-           Tātad jūs tomēr izgājāt ārpus vakariņu telpas?

Šķita, ka terjers metas virsū žurkai.

-     Nezinu, kā to teikt. Vakariņu laikā mani

9

pasauca pie telefona.

-    Kas jūs pasauca?

-             Es domāju, kāds gribēja mani izjokot. Balss jautāja: "Vai jūs esat lēdija Edžvera?"

Un es atbildēju: "Jā, tieši tā," un tad atskanēja smiekli un tika nolikta klausule.

-    Vai jūsu saruna notika ārpus mājas?

Eilina pārsteigta iepleta acis.

-    Protams, ne.

-    Cik ilgi jūs bijāt prom no vakariņu galda?

-    Kādu pusotru minūti.

Džeps cieta neveiksmi. Es biju pilnīgi pārliecināts, ka viņš netic nevienam Eilinas teik-

?

tajam vārdam. Bet, iekams nebija guvis apstiprinājumu vai noliegumu aktrises stāstītajai versijai, viņš nevarēja neko tālāk uzsākt.

Inspektors vēsi izteica pateicību un devās prom.

Arī mēs grasījāmies aiziet, bet Eilina pasauca Puaro atpakaļ.

-             Mesjē Puaro, vai jūs kaut ko neizdarītu manā labā?

-    Protams, kundze.

-            Aizsūtiet manā vārdā hercogam telegrammu uz Parīzi. Viņam jāzina par notikušo. Es negribētu to darīt pati. Es uzskatu, ka man kādu nedēļu vai divas jāizturas kā sērojošai atraitnei.

-            Nav nepieciešams sūtīt telegrammu, kundze, Puaro teica. Par to būs rakstīts Parīzes laikrakstos.

-     Vai! Kāda jums gaiša galva! Protams, ka būs rakstīts. Tad jau labāk nesūtīt telegrammu. Tagad, kad viss ir nokārtojies, man jācenšas nekur nejaukties. Es gribu izturēties tā, kā pienākas atraitnei. Saprotiet ar cieņu. Es domāju, ka man vajadzētu aizsūtīt orhideju vainagu. Pašreiz tie ir visdārgākie ziedi. Un es domāju, ka man būtu jāiet uz bērēm. Ko jūs par to sakāt?

-     Vispirms jums, kundze, būs jāiet uz nopratināšanu.

-     Vai, tas tiesa. Eilina kādu laiciņu apsvēra situāciju tad sacīja: Tas Skotlenjarda inspektors man itin nemaz nepatīk. Viņš pārbiedēja mani līdz nāvei. Mesjē Puaro?

-Jā?

-     Šķiet, tā ir liela laime, ka es mainīju domas un tomēr aizgāju uz tām viesībām.

Puaro devās uz durvju pusi, izdzirdējis pēdējo teikumu, viņš strauji pagriezās atpakaļ.

-     Kā jūs teicāt, kundze? Jūs mainījāt domas?

-    Jā. Es biju nodomājusi nekur neiet. Vakar pēcpusdienā man bija šaušalīgas galvassāpes.

Puaro pāris reizes norija siekalas. Šķiet, viņam bija grūti parunāt.

-    Vai jūs… par to kādam teicāt?

-     Protams, teicu. Mēs ar kolēģiem dzērām tēju, un viņi aicināja mani uz kokteiļu vakaru, bet es teicu: "Nē." Es teicu, ka man galva vai pušu plīst, tāpēc došos mājās un neiešu arī uz vakara viesībām.

-    Un kas lika jums mainīt nodomu?

-     Elisa, kad aizgāju mājās. Viņa sacīja, ka es nevaru atļauties neiet. Vecais sers Montegjū tur savās rokās daudzus svarīgus grožus; un, saprotiet, viņš ir untumains kungs… ātri apvainojas. Es par to īpaši neuztraucos. Kad apprecēšos ar Mērtonu, man tas vairs nebūs svarīgi. Bet Elisa vienmēr ir ļoti piesardzīga, uzmanīga. Viņa teica, ka dzīvē var visādi gadīties, un man šķiet, ka viņai lielā mērā ir taisnība. Beigu beigās es aizgāju.

-    Jūs esat Elisai lielu pateicību parādā, kundze, nopietni secināja Puaro.

-    Laikam gan esmu. Tas inspektors taču to visu noskaidros, vai ne?

Eilina Vilkinsone smējās, Puaro to nedarīja. Viņš klusā balsī sacīja:

-      Tik un tā… par to visu ir ļoti nopietni jādomā. Jā, nopietni jādomā.

-    Elisa! Eilina sauca.

Istabene ienāca no blakus istabas.

-     Mesjē Puaro uzskata to par laimīgu sagadīšanos, ka tu liki man vakar tomēr aiziet uz tām viesībām.

Elisa paraudzījās uz Puaro. Viņa izskatījās drūma un barga.

-    Tas nekur neder atteikt ielūgumus, mana kundze. Jūs pārāk bieži to darāt. Cilvēki to nepiedod. Viņi kļūst nejauki.

Eilina paņēma cepuri, ko bija laikojusi mums ienākot. Viņa atkal uzlika to galvā.

-     Ciest nevaru melnu krāsu, viņa neapmierināti sacīja. Es to nekad nevalkāju. Bet kā pieklājīgai atraitnei man laikam nāksies ar to samierināties. Visas šīs cepures ir tik šaušalīgas. Elisa, piezvani uz citu cepuru veikalu. Man ir jāizskatās pieklājīgi.

Mēs ar Puaro izgājām no istabas.

Septītā nodaļa Sekretāre

Džepu kādu laiciņu nemanīja. Viņš uzradās apmēram pēc stundas, nometa uz galda cepuri un pavēstīja, ka ir pilnīgi satriekts.

-     Vai jūs veicāt nopratināšanu? Puaro ar interesi jautāja.

Džeps pamāja ar galvu.

-    Un, ja četrpadsmit cilvēki nemelo, viņa to neizdarīja, inspektors nodārdināja.

Viņš turpināja.

-    Man jāatzīst, mesjē Puaro, es uzskatīju, ka

te viss ir skaidrs kā diena. Visumā ņemot, lie-

?

kas, ka neviens cits nevarēja nogalināt lordu Edžveru. Viņa ir vienīgā persona, kurai ir skaidri saskatāms motīvs.

-    Es tā neteiktu.

-     Nu, kā jau sacīju, uzskatīju, ka te viss ir skaidrs kā uz delnas. Jūs jau zināt, kādi tie teātra ļaudis ir viņi stāv un krīt viens par otru. Bet šis ir diezgan atšķirīgs gadījums. Visi viesību dalībnieki bija cilvēki ar lielu ietekmi, un neviens no viņiem nebija Eilinas Vilkinsones tuvs draugs, turklāt vairāki nebija savā starpā pazīstami. Viņu liecības ir neatkarīgas, un tām var ticēt. Es cerēju atklāt, ka viņa ir aizslīdējusi no viesībām uz kādu stundu. Viņa to bez grūtībām būtu varējusi izdarīt, par ieganstu minot deguna nopūderēšanu vai ko tamlīdzīgu. Bet nē, viņa pameta viesību galdu tikai tad, kad viņu izsauca pie telefona, turklāt viesmīlis bija kopā ar viņu… un viss notika tieši tā, kā viņa mums stāstīja. Viņš dzirdēja, ko aktrise teikusi. "Jā, tieši tā. Esmu lēdija Edžvera." Un tad otrā galā tika nolikta klausule. Tas ir savādi, ziniet pagalam savādi. Ar lietas apstākļiem tas nesaistās kopā.

-    Iespējams, ne… bet tas ir interesanti. Kas zvanīja vīrietis vai sieviete?

-    Šķiet, viņa teica, ka sieviete.

-    Savādi, Puaro domīgi noteica.

-    Neko darīt, Džeps nervozi atzina. Atgriezīsimies pie svarīgā. Vakars noritēja tieši tā, kā viņa stāstīja. Viņa ieradās ceturksni pirms deviņiem, aizbrauca prom pusdivpadsmitos un atgriezās viesnīcā ceturksni pirms divpadsmitiem. Es runāju ar šoferi, kas viņu veda, viņš pastāvīgi strādā pie Deimleriem. Un cilvēki redzēja viņu ienākam "Savojā" un apstiprināja ierašanās laiku.

-    Eh bien, tas izklausās ļoti pārliecinoši.

-    Ko lai domā par tiem abiem Rīdžentgeitā? Runa nav tikai par sulaini. Lēdiju redzēja arī lorda Edžvera sekretāre. Viņi abi zvēr pie visiem svētajiem, ka tā patiešām bija lēdija Edžvera, kas pulksten desmitos ienāca mājā.

-    Cik ilgi sulainis strādā pie lorda?

-    Sešus mēnešus. Starp citu, izskatīgs puisis.

-     Jā, patiešām. Bet, ja viņš tur ir tikai sešus mēnešus, vai viņš varēja pazīt lēdiju Edžveru, ja nav viņu tur iepriekš redzējis?

-     Viņš atpazina lēdiju pēc avīzēs publicētiem attēliem. Turklāt viņu atpazina sekretāre. Viņa strādā pie lorda Edžvera piecus vai sešus gadus. Un viņa vienīgā ir absolūti pārliecināta, ka tā bija lēdija Edžvera.

-     Ak! iesaucās Puaro. Man jātiekas ar sekretāri.

-    Labs ir, kāpēc jums nebraukt kopā ar mani tūlīt pat?

-     Paldies, mon ami, ar lielāko prieku. Jūs uzaicinājumā iekļaujat arī Hastingu, es ceru?

Džeps norūca:

-    Kā jums liekas? Kur iet saimnieks, tur iet arī suns.

Es neuzskatīju, ka piebilde būtu pieskaitāma labām manierēm.

-     Man nāk prātā Elizabetes Keningas lieta, te ir liela līdzība, Džeps sacīja. Vai atceraties? Vienāds skaits liecinieku apgalvoja, ka redzējuši čigānieti Meri Skvairu divās dažādās vietās Anglijā^ turklāt abās vienlaikus. Visi godājami un cienījami liecinieki. Un viņai bija tik derdzīga seja, ka otru tādu nesastapt. Tā mistika tā arī palika neatklāta. Šoreiz ir tāds pats gadījums. Arī šoreiz vairāki cilvēki ir gatavi apzvērēt, ka redzējuši lēdiju vienlaikus divās dažādās vietās. Kuri no lieciniekiem runā patiesību?

-    Nevarētu būt nekādu grūtību to noskaidrot.

-     Jūs tā sakāt… bet šī sieviete… sekretāre mis Kerola, viņa patiešām pazina lēdiju Edžveru. Mis Kerola bija dzīvojusi zem viena jumta ar lēdiju un redzējusi viņu diendienā. Maz ticams, ka mis Kerola varētu kļūdīties.

-    Mēs to drīz noskaidrosim.

-    Kas pretendē uz mantojumu?

-     Brāļadēls, kapteinis Ronalds Māršs. Kā man zināms diezgan liels uzdzīvotājs.

-    Ko saka ārsts cikos iestājusies nāve?

-    Lai noteiktu precīzi, mums jāsagaida sekcijas rezultāti, saprotiet. Varēja būt diīz vien pēc vakariņu laika.

Diemžēl, man jāteic, ka Džepa izturēšanās neliecināja par nevainojamu profesionalitāti.

-     Tas varētu būt ap pulksten desmitiem. Pēdējo reizi viņš redzēts dzīvs dažas minūtes pēc deviņiem, kad piecēlās no vakariņu galda un sulainis aiznesa viņam uz bibliotēku viskiju ar sodu. Pulksten vienpadsmitos, kad sulainis gāja gulēt, gaisma bibliotēkā nedega; tātad šajā laikā viņš varēja būt jau miris. Tumsā lords Edžvers nebūtu sēdējis.

Puaro domīgi pamāja. Drīz vien mēs piebraucām pie mājas, logu aizlaidnes bija nolaistas.

Durvis atvēra tas pats izskatīgais sulainis.

Džeps uzņēmās vadību un iegāja pirmais. Mēs ar Puaro viņam sekojām. Durvis vērās uz kreiso pusi, un sulainis apstājās pie sienas tajā pašā pusē. Puaro atradās no manis pa labi, un, tā kā viņš ir mazāks par mani, sulainis viņu pamanīja tikai tad, kad mēs bijām ienākuši iekšā. Es stāvēju netālu no sulaiņa un dzirdēju, kā viņam no pārsteiguma aizraujas elpa. Viņš skatījās uz Puaro ar pēkšņu izbīli sejā. Lai ko tas nozīmētu, šo reakciju es paturēju prātā.

Džeps iesoļoja ēdamistabā, tā atradās pa labi, un pasauca sulaini.

-     Paklausieties, Olton, es gribu visu vēlreiz rūpīgi atkārtot. Tātad pulkstenis bija desmit, kad lēdija ieradās?

-    Viņas augstība? Jā, ser.

-    Kā jūs viņu atpazināt? jautāja Puaro.

-     Viņa nosauca savu vārdu, turklāt, es biju redzējis viņas portretu avīzēs. Esmu redzējis vinu arī uz skatuves.

Puaro pamāja ar galvu.

-    Kā viņa bija ģērbusies?

-      Melnā, ser. Melns ielas tērps un maza melna cepurīte. Ap kaklu pērļu virtene un rokās pelēki cimdi.

Puaro jautājoši paskatījās uz Džepu.

-            Balta tafta vakarkleita un sermuļādas apmetnis,lietišķi sacīja Džeps.

Sulainis turpināja. Viņa liecība pilnībā sakrita ar to, ko Džeps jau bija mums pastāstījis.

-           Vai tovakar bija atnācis vēl kāds, lai tiktos ar jūsu kungu? jautāja Puaro.

-    Nē, ser.

-    Kā bija noslēgtas parādes durvis?

-            Tās bija aizslēgtas ar "amerikāņu" atslēgu. Durvis es parasti aizbultēju, kad eju gulēt. Tas ir pulksten vienpadsmitos. Bet vakar vakarā mis Žeraldīne bija operā, tāpēc durvis palika neaizbultētas.

-    Kā tās bija aizvērtas šorīt?

-            Tās bija aizbultētas, ser. Mis Žeraldīne bija tās aizbultējusi, kad pārnāca.

-    Cikos viņa pārnāca? Vai jūs to zināt?

-            Es domāju ceturksni pirms divpadsmitiem, ser.

-            Tātad visu vakaru durvis no ārpuses bez atslēgas nevarēja atvērt? No iekšpuses tās varēja atvērt, vienkārši nospiežot rokturi.

-    Jā, ser.

-    Cik atslēgu jums šeit ir?

-           Viņa augstībai ir viena atslēga, ser, un viena atslēga glabājas atvilktnē hallē, to vakar vakarā bija paņēmusi mis Žeraldīne. Es nezinu, ka būtu vēl kāda atslēga.

-    Vai mājā vēl kādam ir atslēga?

-            Nē, ser. Mis Kerola vienmēr zvana pie durvīm.

Puaro darīja zināmu, ka tas ir viss, ko mēs vēlējāmies jautāt, un mēs devāmies meklēt sekretāri.

Mēs viņu sastapām sēžam pie rakstāmgalda un kaut ko steidzīgi rakstām.

Mis Kerola bija patīkama izskata lietišķa sieviete, apmēram četrdesmit piecus gadus veca, ar iesirmiem matiem. Viņa nēsāja pensneju, caur kuru uz mums cieši nolūkojās zilu acu pāris. Kad mis Kerola runāja, es atpazinu balsi, kas bija atbildējusi uz manu telefona zvanu.

-            Ak! Mesjē Puaro, viņa sacīja, kad Džeps mūs iepazīstināja. Jā. Tas bijāt jūs, kuram es vakar no rīta sarunāju tikšanos.

-    Tieši tā, jannkundz.

Man likās, ka Puaro ar īpašu labpatiku noraugās uz mis Kerolu. Protams, viņa bija akurātuma un lietišķuma iemiesojums.

-            Es klausos, inspektor Džep? mis Kerola sacīja. Ko vēl varu darīt jūsu labā?

-     Neko daudz. Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka tā bija lēdija Edžvera, kas vakar vakarā ienāca mājā?

-            Jūs man to jautājat jau trešo reizi. Protams, es esmu pārliecināta. Es viņu redzēju.

-    Kur jūs viņu redzējāt, jaunkundz?

-            Hallē. Viņa kādu minūti runāja ar sulaini, pēc tam cauri hallei aizgāja uz bibliotēkas durvīm.

-    Un kur atradāties jūs?

-    Otrajā stāvā… skatījos uz leju.

-    Un jūs esat pārliecināta, ka nekļūdījāties?

-    Absolūti. Es skaidri redzēju viņas seju.

-    Vai jūs nevarēja maldināt kāda līdzība?

-              Protams, ne. Eilinas Vilkinsones sejas vaibstus nav iespējams sajaukt ar citas sievietes vaibstiem. Tā bija viņa.

Džeps pavērsa skatienu pret Puaro un noteica:

-    Jūs redzat.

-            Vai lordam Edžveram bija kādi ienaidnieki, Puaro pēkšņi jautāja.

-    Muļķības, atteica mis Kerola.

9 i

-     Ko jūs ar to gribat teikt, jaunkundz?

-            Ienaidnieki! Cilvēkiem mūsdienās nav ienaidnieku. Un nejau angļiem!

-    Tomēr lords Edžvers ir noslepkavots.

-    To izdarīja viņa sieva, teica mis Kerola.

-    Vai sieva nav ienaidnieks?

-           Esmu pārliecināta, ka notikušais ir ārkārtīgi neparasts gadījums. Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējusi… nekad mūsu aprindās.

Bija skaidrs, ka pēc mis Kerolas domām slepkavības var tikt izdarītas tikai dzērāju ģimenēs un zemākas šķiras aprindās.

-    Cik atslēgas ir parādes durvīm?

-            Divas, mis Kerola bez vilcināšanās atbildēja. Vienu atslēgu vienmēr sev līdzi nēsāja lords Edžvers, otra glabājās atvilktnē hallē, tādējādi ikviens, kurš paredzēja pārrasties mājās vēlu, varēja to paņemt. Bija arī trešā, bet kapteinis Māršs to pazaudēja. Ļoti neuzmanīgi.

-    Vai kapteinis Māršs bieži nāca uz šo māju.

-            Viņš šeit dzīvoja un tikai pirms trim gadiem aizgāja.

-    Kāpēc viņš aizgāja?

-            Es nezinu. Domāju, ka viņš nesapratās ar savu tēvoci.

-           Es domāju, ka jūs tomēr zināt mazliet vairāk, jaunkundz,sacīja Puaro.

Vina uzmeta Puaro ašu skatienu.

-            Es nebūšu tā, kas izplata baumas, mesjē Puaro.

-     Bet jūs varat izstāstīt mums taisnību par baumām, ka starp lordu Edžveru un viņa brāļa dēlu ir nopietnas domstarpības.

-    Tās nav tik nopietnas, kā runā. Lords Edžvers ir sarežģīts cilvēks, ar viņu nav vienkārši saprasties.

-    Pat jūs to atzīstat?

-    Es nerunāju par sevi. Man ar lordu Edžveru nekad nav bijis nekādu domstarpību. Viņš vienmēr uzskatīja, ka uz mani var paļauties.

-     Bet, kas attiecas uz kapteini Māršu… Puaro iesāka, cenšoties iedrošināt mis Kerolu uz lielāku atklātību.

Mis Kerola paraustīja plecus.

-      Viņš ir ekstravagants. Iekļuva parādos. Gadījās arī citas ķibeles… es tieši nezinu, kādas. Viņi strīdējās. Lords Edžvers aizliedza viņam uzturēties šai mājā. Tas arī viss.

Viņa cieši saknieba lūpas. Acīmredzot nolēma vairāk neteikt ne vārda.

Istaba, kurā notika saruna ar mis Kerolu, atradās otrajā stāvā. Kad mēs izgājām, Puaro saņēma mani aiz rokas.

-      Acumirkli. Hastings, uzkavējieties šeit. Mēs ar Džepu iesim lejā. Novērojiet mūs tik ilgi, kamēr ieejam bibliotēkā, pēc tam pievienojieties mums.

Es jau sen esmu pārtraucis uzdot Puaro jautājumus, kas sākas ar vārdu "kāpēc". Tā teikt, rīkojies kā karalaukā: neprasi kāpēc, bet dari vai mirsti tāpēc, ka tā liek. Nodomāju, ka, iespējams, šoreiz mans draugs grib zināt, vai sulainis vinu neizseko. ?

Es apstājos un skatījos pāri margām. Puaro un Džeps izgāja pa durvīm un izgaisa no mana redzesloka. Pēc tam viņi atkal parādījās un lēnām soļoja pa halli. Es vēroju viņus no mugurpuses, līdz viņi iegāja bibliotēkā. Brīdi stāvēju un gaidīju, vai neparādīsies sulainis, bet neviens nenāca, tad es steidzos lejā un iegāju pie pārējiem bibliotēkā.

Līķis, protams, bija jau aizvākts. Aizkari atvilkti un iedegta elektrība. Puaro un Džeps stāvēja istabas vidū un pētīja apkārtni.

-    Nekā nav, sacīja Džeps.

Puaro ar smaidu piebilda:

-    Diemžēl! Nav ne cigarešu pelnu, ne pēdu nospiedumu, ne sievietes cimda, pat ne smaržas gaisā. Nekā tāda, ko parasti romānos detektīvs bez grūtībām atklāj.

-    Detektīvromānos policisti parasti tiek attēloti kā pilnīgi akli sikspārņi, Džeps ar smīnu uz lūpām noteica.

Reiz es atradu lietisko pierādījumu, sapņaini ierunājās Puaro. Bet, tā kā tas bija četras pēdas, nevis četrus centimetrus garš, neviens manam atradumam nenoticēja.

Man atausa atmiņā dīvainais atgadījums, un es sāku smieties, tad atcerējos pirms brīža man doto uzdevumu.

-           Puaro, viss ir kārtībā, es pavēstīju. Neviens jūs neizsekoja, cik vien bija redzams, vērojot halli.

-           Tātad turējāt acis vaļā, mans draugs Haslings,Puaro smīnēdams sacīja. Sakiet, mans draugs, vai jūs redzējāt rozi man starp lūpām?

-            Rozi jums starp lūpām? es izbrīnā jautāju. Džeps pagriezās sānis un gardi smējās.

-           Jūs mani nobeigsiet, mesjē Puaro, viņš teica. Jūs mani nobeigsiet. Iedomājieties roze! Kas sekos tālāk?

-            Es iztēlojos, ka esmu Karmena, Puaro vēsā mierā pavēstīja.

Es prātoju, kurš no mums visiem ir zaudējis prātu.

-           Jūs to nepamanījāt, Hastings? Puaro balsī skanēja pārmetums.

-            Nē, es lepni atzinu. Es nevarēju redzēt jūsu seju.

-    Tas nekas. Viņš rāmi pašūpoja galvu.

Vai viņi dzina ar mani velnu?

-            Labs ir, noteica Džeps. Uzskatu, ka šo posmu esam noslēguši. Es atkal gribētu tikties ar meitu, ja tas iespējams. Iepriekš viņa bija tik satriekta, ka nespēja neko pateikt.

Viņš paskandināja zvanu, lai izsauktu sulaini.

-            Pasakiet mis Māršai, ka es gribētu ar viņu nedaudz parunāt.

Sulainis aizgāja. Pēc brīža istabā ienāca nevis viņš, bet mis Kerola.

-            Žeraldīne ir iemigusi, viņa sacīja. Viņa piedzīvoja drausmīgu triecienu un satraukumu, nabaga bērns. Pēc jūsu aiziešanas es meitenei iedevu zāles, lai viņa varētu iemigt. Tagad nabadzīte guļ ciešā miegāi Ar viņu varētu runāt pēc stundas vai divām.

Džeps piekrita.

-             Jebkurā gadījumā Žeraldīne neko daudz jums nepastāstīs, mis Kerola stingri noteica.

-    Ko jūs domājat par sulaini? jautāja Puaro.

-            Jāatzīst, viņš man nepatīk, atbildēja mis Kerola. Bet es nevaru pateikt kāpēc.

Mēs bijām nonākuši pie parādes durvīm.

-            Jaunkundz, vakar vakarā jūs stāvējāt tur augšā, vai ne? Puaro pēkšņi jautāja, norādot ar roku uz kāpņu telpu otrajā stāvā.

-    Jā. Kāpēc jautājat?

-            Un jus redzejāt lēdiju Edžveru, kad viņa pa halli gāja uz bibliotēku?

-Jā.

-    Un jūs skaidri saredzējāt viņas seju?

-    Protams.

-            Bet jūs nevarējāt redzēt viņas seju, jaunkundz. Tur stāvot, jūs varējāt viņu redzēt vienīgi no mugurpuses.

Mis Kerola pēkšņi sadusmojās. Viņa jutās pārsteigta.

-           Es pazinu viņas pakausi, viņas balsi, viņas gaitu. Un tas ir svarīgi. Atpazinu absolūti nekļūdīgi. Es jums saku: es zinu, ka tā bija Eilina Vilkinsone… caur un cauri nelāga sieviete, cik vien nelāga var būt.

To pateikusi, mis Kerola apcirtās un uzsteidzās pa kāpnēm.

Astotā nodaļa Varbūtības

Džepam vajadzēja doties prom. Mēs ar Puaro uzmeklējām klusu solu Rīdženta parkā.

Tagad es izprotu jūsu gājienu ar rozi starp lūpām, es sacīju smiedamies. Tobrīd nodomāju, ka esat jucis.

Viņš pamāja.

-     Ņemiet vērā, Hastings, ka sekretāre ir bīstama lieciniece, bīstama tādēļ, ka nav precīza. Vai jūs ievērojāt, viņa apgalvoja, ka redzējusi ienācējas seju? Es jau domāju, ka tas nav iespējams. Nākot no bibliotēkas jā, bet nevis ejot uz bibliotēku. Tāpēc es veicu savu mazo eksperimentu, tā rezultāts izrādījās tieši tāds, kā biju domājis, un tad es uzdevu viņai papildjautājumu. Un viņas atbilde jau skanēja pavisam citādi.

-     Taču viņas pārliecība ir nemainīga, es iebildu. Un beigu beigās balss un gaita ir ļoti būtiski rādītāji.

-    Nē, nē. ■

-     Klausieties, Puaro, es domāju, ka cilvēka balss un gaita ir ļoti būtiskas īpašības.

-    Es piekrītu. Un tieši tāpēc tās ir visvieglāk atdarināt.

-    Es domāju…

-     Atsauciet atmiņā notikumu, kas risinājās pirms dažām dienām. Vai atceraties to vakaru, kad mēs sēdējām teātrī?

-    Karlota Adamsa? Ak! Bet viņa ir ģeniāla.

-      Labi pazīstamu personu nav nemaz tik grūti atdarināt. Bet es piekrītu, viņai piemīt neparasts talants. Esmu pārliecināts, ka viņa var nospēlēt jebko bez rampas ugunīm, bez dekorācijām un atrodoties rokas attālumā no skatītāja…

Pēkšņi man prātā iešāvās kāda doma.

-     Puaro! es iesaucos. Jūs taču nedomājat, ka varētu būt… nē, tā būtu pārāk uzkrītoša sakritība.

-    Tas atkarīgs no tā, kā uz to raugās, Hastings. No vienas puses, tā varētu arī nemaz nebūt sakritība.

-    Bet kāpēc lai Karlota Adamsa vēlētos nogalināt lordu Edžveru? Viņa to nemaz nepazina.

-     Kā jūs zināt, ka viņa lordu nepazina? Atturieties no pieņēmumiem, Hastings. Starp viņiem abiem varēja būt kāds sakars, par kuru mums nekas nav zināms.

-    Tātad jums ir kāda teorija?

-    Jā. Man jau pašā sākumā iešāvās prātā doma, ka lietā ir iejaukta Karlota Adamsa.

-    Bet, Puaro…

-     Pagaidiet, Hastings. Ļaujiet man pievērst jūsu uzmanību dažiem faktiem. Lēdija Edžvera pilnīgi atklāti, bez mazākās piesardzības izklāsta un apspriež attiecības ar vīru, un iet pat tik tālu, ka runā par viņa nogalināšanu. To dzirdējām ne tikai mēs abi. To ir dzirdējis viesmīlis. Viņas istabene to noteikti ir dzirdējusi vairākkārt. Braiens Martins to ir dzirdējis. Un es iedomājos, ka mis Karlota Adamsa to ir dzirdējusi. Un šie cilvēki dzirdēto ir stāstījuši citiem cilvēkiem. Tajā pašā vakarā tiek runāts, cik lieliski Karlota Adamsa atdarina Eilinu. Kam ir motīvs nogalināt lordu Edžveru? Viņa sievai.

Tagad iedomājieties, ka ir kāda cita persona, kura vēlas atbrīvoties no lorda Edžvera. Šai personai grēkāzis tiek pasniegts kā uz delnas. Todien, kad Eilina Vilkinsone paziņo, ka viņai sāp galva, un viņa vēlas pavadīt klusu vakaru… plāns tiek īstenots.

Lēdija Edžvera ir redzēta ienākam mājā Rīdžentgeitā. Viņa iet pat tik tālu, ka atklāj savu identitāti. Ak, liela gudrība te nav vajadzīga. Tas viss izraisīs aizdomas pat austerei.

Un vēl kāds apstāklis… pavisam nenozīmīgs apstāklis, es teiktu. Sieviete, kura vakar vakarā ieradās lorda mājā, bija tērpusies melnā. Eilina Vilkinsone nekad nevalkā melnas drānas. Mēs dzirdējām, ka viņa to teica. Tātad pieņemsim, ka sieviete, kura vakar vakarā ieradās lorda mājā, nebija Eilina Vilkinsone… tā bija sieviete, kura uzdevās par Eilinu Vilkinsoni. Vai šī sieviete nogalināja lordu Edžveru? Vai bija kāda trešā persona, kura ienāca mājā un nogalināja lordu Edžveru? Ja tā, vai šī persona ienāca mājā pirms vai pēc sievietes, kas tiek uzskatīta par lēdiju Edžveru? Ja pēc, ko sieviete varēja teikt lordam Edžveram? Kā viņa motivēja savu ierašanos? Viņa varēja piemānīt sulaini, kurš to nepazina, un sekretāri, kura neredzēja ienācēju tuvumā. Bet viņa nevarēja cerēt, ka spēs maldināt lordu Edžveru. Vai arī istabā jau bija līķis? Vai lordu Edžveru nogalināja pirms viņas ienākšanas mājā… kaut kad starp pulksten deviņiem un desmitiem?

-     Stop, Puaro! es iekliedzos. Man jau griežas galva!

-     Nē, nē, mans draugs. Mēs vienkārši pārcilājam varbūtības. Tas ir tas pats, kas apģērbu pielaikošana. Vai tas der? Nē, tas met krunku uz pleca. Un šis? Jā, tas jau ir labāk, bet nav pietiekami liels. Šis ir pārāk mazs. Un tā joprojām… līdz mēs atrodam to, kas der atrodam patiesību.

-       Ko jūs turat aizdomās šajā nežēlīgajā slepkavībā? es jautāju.

-     Ak! Vēl ir pāragri spriest. Jāizpēta, kam bija motīvs, kurš vēlējās lorda Edžvera nāvi. Jāatceras, ka ir brāļa dēls, kurš manto muižu un zemi. Lai gan tas ir pārāk vienkārši. Un turklāt, par spīti mis Kerolas neapstrīdamajam apgalvojumam, pastāv iespēja, ka lordam bija ienaidnieki. Lords Edžvers atstāja tāda cilvēka iespaidu, kurš viegli iedzīvojas ienaidniekos.

-    Jā, es piekritu. Tā patiešām ir.

-     Lai kurš tas būtu, šis cilvēks jutās pilnīgi drošs, ka viņu neatklās. Atcerieties, Hastings, ja Eilina Vilkinsone pēdējā brīdī nebūtu mainījusi savu nodomu, viņai nebūtu alibi. Viņa būtu atradusies savā numurā Savojas viesnīcā, un to viņai būtu grūti pierādīt. Viņa tiktu arestēta, tiesāta… iespējams, pakārta.

Es nodrebinājos.

-     Bet ir viens apstāklis, kuru es nespēju izprast, Puaro turpināja. Vēlēšanās apsūdzēt viņu ir pati par sevi saprotama… bet ko nozīmē tas telefona zvans? Kāpēc kāds piezvanīja uz Čaizviku un, pārliecinājies, ka viņa tur ir, tūdaļ nolika klausuli. Izskatās tā, it kā kāds gribētu būt drošs, ka viņa ir viesībās, pirms veikt… ko? Vai ne? Tas notika deviņos trīsdesmit, pilnīgi droši, ka tas notika pirms slepkavības. Nodoms šķiet… nav cita apzīmējuma kā… nevainīgs. Tas nevar būt slepkava, kurš zvanīja… slepkava veidoja savu plānu tā, lai vainotu Eilinu. Kurš tas bija? Izskatās, ka mums ir divas pilnīgi atšķirīgas varbūtības.

Es paraustīju plecus, jutos pagalam apjucis.

-           Tā varētu būt vienkārši sagadīšanās, es ieminējos.

-            Nē, nē, nevar būt ne runas par sagadīšanos. Pirms sešiem mēnešiem mīklainā kārtā pazuda vēstule. Kāpēc? Ļoti daudzas lietas ir neskaidras. Tām noteikti ir kāda sakarība.

Puaro nopūtās un turpināja:

-              Tas stāsts, ko Braiens Martins atnāca mums pavēstīt…

-            Protams, Puaro, tam nav nekāda sakara ar notikušo.

-             Jūs esat akls, Hastings, akls un aprobežots. Vai jūs neredzat, ka visai lietai ir noteikta sistēma? Sistēma šobrīd ir neskaidra, bet tā pamazām noskaidrosies…

Es nodomāju, ka Puaro ir pārāk liels optimists. Man šķita, ka nekas nenoskaidrosies.

9 7

Man galva griezās, smadzenes nedarbojās.

-           Tas nevar būt, es piepeši ierunājos. Es neticu, ka tā ir Karlota Adamsa. Vina šķiet…

y i

viņa šķiet jauka meitene.

Runājot par Karlotu, es atcerējos Puaro vārdus par mīlestību uz naudu. Mīlestība uz naudu… Man likās, ka Puaro tovakar bija īpaši iedvesmots. Viņš saskatīja, ka Eilinai draud briesmas egoistiskā temperamenta dēj. Viņš saskatīja, ka Karlotu pazudinās mantrausība.

-             Es nedomāju, Hastings, ka viņa izdarīja slepkavību. Viņa ir pārāk saprātīga un apdomīga. Viņu varēja izmantot, pašai to nezinot. Bet tad….

Viņš apklusa un sarauca pieri.

-            Pat ja tā, viņa tagad ir notikušā līdzdalībniece. Es gribu teikt, viņa redzēs šīs dienas ziņas. Viņa sapratīs…

Puaro satraukti iesaucās.

-            Ātri Hastings! Ātri! Es esmu bijis akls… muļķis. Taksometru! Tūdaļ pat!

Es neizpratnē skatījos uz Puaro. Viņš vicināja rokas.

-    Taksometru… tūdaļ.

Viens taksometrs brauca mums garām. Viņš apturēja mašīnu, un mēs burtiski ielecām tajā.

-    Vai jūs zināt viņas adresi?

-    Vai Karlotas Adamsas adresi?

-            Mais oui, mais oui! Ātri, Hastings, ātri! Katra minūte ir no svara. Vai jūs nesaprotat?

-    Nē, es teicu, nesaprotu.

Puaro klusi pie sevis lādējās.

-           Telefonu grāmata? Nē, viņa nebūs telefonu grāmatā. Teātris.

Teātrī negribēja dot Karlotas adresi, taču Puaro tomēr panāca savu. Dzīvoklis atradās lielu savrupmāju rajonā netālu no Slounskvēra. Mēs braucām turp. Puaro bija kā nervu kamols.

-    Kaut nebūtu par vēlu, Hastings! Kaut nebūtu par vēlu.

-    Kāpēc šī steiga? Es nesaprotu. Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka es esmu bijis pārāk gauss. Šausmīgi gauss, lai saprastu acīmredzamo. Ak! Mon Dieu, kaut mēs pagūtu laikā.

Devītā nodala Otrais nāves gadījums

Kaut arī man nebija saprotams Puaro satraukuma iemesls, es viņu pietiekami labi pazinu, lai būtu pārliecināts, ka uztraukumam ir pamats.

Mēs piebraucām pie Rouzedjū lielajām savrupmājām, Puaro izlēca no mašīnas, samaksāja šoferim un iesteidzās ēkā. Mis Adamsas dzīvoklis atradās otrajā stāvā, par to vēstīja pie informācijas dēļa piespraustā vizītkarte.

Puaro neizsauca liftu, jo tas atradās vienā no augšējiem stāviem, viņš skrēja augšā pa kāpnēm.

Viņš gan klauvēja, gan zvanīja pie durvīm. Pēc neilga brīža durvis atvēra vienkārša sieviete pusmūža gados ar cieši saglaustiem matiem. Viņas plakstiņi izskatījās apsārtuši kā pēc raudāšanas.

-    Mis Adamsa? Puaro steidzīgi sacīja.

Sieviete paskatījās uz viņu.

-    Vai jūs neesat dzirdējuši?

-    Dzirdējuši? Ko dzirdējuši?

Puaro seja nobālēja, un es atskārtu, ka ir noticis tieši tas, par ko viņš baiļojās.

Sieviete turpināja sērīgi šūpot galvu.

-            Viņa ir mirusi. Aizgāja miegā. Tas ir šausmīgi.

Puaro atspiedās pret stenderi.

-    Pārāk vēlu, viņš murmināja.

Puaro satraukums bija tik milzīgs, ka sieviete pievērsa viņam īpašu vērību.

-            Piedodiet, ser, vai esat viņas draugs? Es neatceros, ka būtu jūs iepriekš redzējusi?

Puaro neatbildēja uz jautājumu. Viņš sacīja:

-    Vai ārsts ir izsaukts? Ko viņš teica?

-            Pārdozētas miega zāles. Ak, cik šausmīgi žēl! Tik jauna un jauka sieviete! Briesmīgas un bīstamas lietas… šīs zāles. Veronāls, tā dakteris teica.

Puaro pēkšņi izslējās, viņā parādījās rosīgums.

-            Man nepieciešams ieiet dzīvoklī, viņš sacīja.

Sieviete bija neziņā, viņa skatījās uz Puaro ar zināmām aizdomām.

-    Es nezinu… vina iesāka.

Bet Puaro viņā neklausījās. Viņa mērķis bija par katru cenu iekļūt dzīvoklī.

-           Jums jāielaiž mani iekšā, viņš uzstāja. Es esmu detektīvs, un man ir jāizmeklē jūsu kundzes nāves apstākļi.

Sievietei aizrāvās elpa, viņa pakāpās sānis, un mēs iegājām iekšā.

Turpmāko situāciju noteica Puaro.

-            Tas, ko es jums teicu, viņš strikti sacīja, ir jāpatur slepenībā. Lai visi turpina domāt, ka mis Adamsas nāve ir nelaimes gadījums. Lūdzu, nosauciet man ārsta vārdu, kuru jūs izsaucāt, un viņa adresi.

-    Doktors Hīts, Kerlaizlesstrīta 17.

-    Un kā sauc jūs?

-    Beneta… Alise Beneta.

-              Noprotu, mis Beneta, ka mis Adamsa jums bija ļoti tuva, jūs bijāt viņai pieķērusies.

-     Ak, jā, ser! Viņa bija brīnišķīga jauna sieviete. Es pie viņas strādāju visu šo gadu, kopš viņa bija šeit. Viņa nebija tāda kā pārējās jaunās aktrises. Viņa bija īsta lēdija. Viņa bija izsmalcināta.

Puaro uzmanīgi un ar lielu pietāti klausījās. Vairs nemanīja milzīgo satraukumu. Es nopratu, ka mierīga un nosvērta izturēšanās veicina nepieciešamās informācijas iegūšanu.

-     Tas jums noteikti ir milzīgs trieciens, viņš līdzjūtīgi sacīja.

-      Ak! Tā patiešām ir, ser. Es ienesu viņai tēju… kā parasti pusdesmitos, un viņa gulēja… nodomāju, ka aizmigusi. Es noliku paplāti uz galdiņa, atvēru aizkarus… viens no riņķīšiem ieķērās, un man nācās to stipri vien paraut, ser. Tas izraisīja pamatīgu troksni. Es jutos pārsteigta, kad paskatījos un atklāju, ka viņa nav pamodusies. Un tad pēkšņi mani pārņēma savāda sajūta. Viņa gulēja tā pavisam dīvaini. Tad es piegāju pie gultas un pataustīju viņas roku. Tā bija auksta kā ledus, ser, un es iekliedzos.

Beneta apklusa, acīs sariesās asaras.

-    Jā, jā, līdzjūtīgi teica Puaro, tas jums bija šausmīgs trieciens. Vai mis Adamsa bieži mēdza lietot zāles, lai iemigtu?

-            Šad un tad viņa kaut ko iedzēra pret galvassāpēm, ser. Kaut kādas mazas tabletītes no pudelītes, bet vakar vakarā, dakteris teica, viņa bija ieņēmusi ko citu.

-            Vai kāds bija pie viņas atnācis vakar vakarā? Kāds viesis?

-            Nē, ser. Vakar vakarā viņas nebija mājās, ser.

-    Vai viņa jums pateica, uz kurieni iet?

-    Nē, ser. Viņa izgāja ap pulksten septiņiem.

-    Ak tā. Kā viņa bija ģērbusies?

-            Viņa bija uzvilkusi melnu kleitu un uzlikusi melnu cepuri.

Puaro paraudzījās uz mani.

-    Vai viņa bija uzlikusi kādas rotaslietas?

-             Vienīgi pērļu virteni, ko parasti mēdza nēsāt.

-    Un cimdi…vai cimdi bija pelēki?

-    Jā, ser. Viņai bija pelēki cimdi.

-             Vai jūs varētu raksturot, kāda bija viņas izturēšanās. Vai viņa bija jautra? Uztraukusies? Skumja? Nervoza?

-            Man likās, ka viņa par kaut ko priecājas, ser. Viņa pie sevis smaidīja, it kā gatavotos kādam jokam.

-    Cikos viņa atgriezās?

-    Mazliet pēc divpadsmitiem, ser.

-       Un kā viņa izturējās pēc atgriešanās? Tāpat kā iepriekš?

-    Viņa izskatījās un jutās briesmīgi nogurusi, ser.

-     Bet nebija neapmierināta? Vai sarūgtināta?

-     Ak, nē, ser! Man liekas, ka viņa bija par kaut ko sajūsmināta, kā kaut ko paveikusi, jūs mani saprotat, ser? Viņa gribēja kādam zvanīt, bet teica, ka netraucēs, ka piezvanīs rīt no rīta.

-     Ak tā! Puaro skatiens bija koncentrēts. Viņš paliecās uz priekšu un centās pēc iespējas neuzkrītoši jautāt:

-    Vai jūs dzirdējāt tās personas vārdu, kurai mis Adamsa gribēja zvanīt?

-     Nē, ser. Viņa nosauca numuru un gaidīja savienojumu; tur laikam atbildēja kā parasti, ka savienojums jāuzgaida. Un tad viņa sacīja: "Labi," tad pēkšņi nožāvājās un sacīja: "Ak, es netraucēšu. Esmu pārāk nogurusi." Un viņa nolika klausuli un sāka izģērbties.

-    Uz kādu numuru viņa zvanīja? Vai to jūs atceraties? Padomājiet. Tas var but ļoti svarīgi.

-     Man žēl, es to nezinu. Varu tikai pateikt, ka tas bija Viktorijas numurs, tas ir viss, ko atceros. Saprotiet, es tam nepievērsu īpašu uzmanību.

-           Vai viņa kaut ko ēda vai dzēra pirms gulētiešanas?

-    Kā parasti glāzi karsta piena.

-    Kas to sagatavoja?

-    Es, ser.

-    Un tovakar neviens dzīvoklī neienāca?

-    Neviens, ser.

-    Bet agrāk dienas laikā?

-            Neatceros, ka kāds būtu ienācis, ser. Mis Adamsa bija izgājusi uz pusdienām vai tēju. Viņa atgriezās pulksten sešos.

-           Cikos tika piegādāts piens? Piens, ko viņa vakarā iedzēra?

-             Tas bija svaigs piens, ser. To piegādāja pēcpusdienā. Zēns to atstāj ārpusē pie durvīm pulksten četros. Bet, ser, es esmu pārliecināta, ka pienam nebija nekādas vainas. Šorīt es to pielēju sev pie tējas. Un dakteris arī teica, ka piens ir labs, to draņķi viņa pati bija iedzērusi.

-             Iespējams, ka es kļūdos, Puaro noteica. Jā, iespējams, ka es patiešām kļūdos. Man jātiekas ar ārstu. Saprotiet, mis Adamsai bija ienaidnieki. Amerikā ir citādi…

Viņš uz brīdi pieklusa, bet Alise pārtvēra Puaro domu.

-            Ak, es zinu, ser! Esmu lasījusi par notikumiem Čikāgā, par bruņotiem vīriešiem. Tā noteikti ir briesmīga zeme, un es domāju, ka policija tur neko nevar darīt.

Puaro lāva Alisei izteikt savu viedokli.

Viņa skatienu piesaistīja soma… jeb drīzāk plakans portfelis, kas atradās uz krēsla.

-       Vai mis Adamsa bija paņēmusi to līdzi, kad vakar vakarā gāja prom?

-      Viņa paņēma to sev līdzi no rīta, ser. Kad viņa atgriezās no pusdienām ap tējas laiku, portfeļa nebija, bet viņa to atnesa atpakaļ vakarā.

-    Ak! Vai atļausit man to atvērt?

Alise Beneta bija gatava atļaut pilnīgi visu. Kad bija pārvarēta viņas neuzticība un aizdomas, viņa kā bērns bija gatava uz visu. Viņa piekrita visam, ko Puaro ierosināja.

Portfelis nebija aizslēgts, Puaro to atvēra. Es pienācu tuvāk un palūkojos pār Puaro plecu.

-       Jūs redzat, Hastings? Jūs redzat? viņš uztraukti iesaucās.

Portfeļa saturs bija neapšaubāmi nozīmīgs.

Tajā atradās grima piederumi, divi priekšmeti, kurus, kā es nopratu, izmantoja kā ieliktņus kurpēs, lai augums būtu garāks par kādiem pāris centimetriem, zīdpapīrā ietīts pelēku cimdu pāris un pirmklasīga zeltainu matu parūka, tieši tādā tonī kā Eilinas Vilkinsones mati un arī tieši tāda paša sakārtojuma ar celiņu vidū un sprogām aizmugurē pie kakla.

-            Vai tagad jums ir kādas šaubas, Hastings? Puaro jautāja.

Līdz pat šim brīdim es nebiju pārliecināts, bet tagad man vairs nekādu šaubu nebija.

Puaro aizvēra portfeli un pagriezās pret Alisi Benetu.

-            Vai jums ir zināms, ar ko mis Adamsa vakar ēda vakariņas?

9

-    Nē, ser.

-            Vai jums ir zināms, ar ko viņa pusdienoja vai dzēra tēju?

-            Par tēju man nekas nav zināms. Es domāju, ka viņa pusdienoja kopā ar mis Draiveri.

-    Mis Draiveri?

-             Jā, savu labāko draudzeni. Viņai pieder cepuru veikals Moufetstrītā, netālu no Bondstrītas. Veikala nosaukums ir "Dženeviva".

Puaro pierakstīja adresi savā piezīmju grāmatiņā tieši zem ārsta adreses.

-            Vēl viens jautājums, kundze. Vai varat atcerēties kaut ko… kaut ko, kas jums šķita neparasts vai nozīmīgs mis Adamsas rīcībā, kad viņa atnāca mājās pulksten sešos?

Kalpone brīdi domāja.

-         Es nevaru pateikt, ser, viņa beidzot sacīja. Es jautāju, vai viņa nevēlas tēju, bet viņa atbildēja, ka ir jau padzērusi.

-        Ak, viņa teica, ka ir jau padzērusi, Puaro steidzīgi pārtrauca. Atvainojiet! Turpiniet.

-        Pēc tam viņa rakstīja vēstules līdz pat promiešanai.

-    Vēstules? Vai zināt, kam viņa rakstīja?

-        Jā, ser. īstenībā tā bija viena vēstule viņas māsai Vašingtonā. Viņa rakstīja māsai regulāri divas reizes nedēļā. Viņa paņēma vēstuli līdzi, lai pagūtu nosūtīt ar vakara pastu, bet aizmirsa to iemest.

-    Tātad vēstule ir šeit?

-         Nē, ser. Es to nosūtīju. Vakar, ejot gulēt, viņa atcerējās, ka nav to nosūtījusi. Un es sacīju, ka izskriešu ārā nosūtīt, uzlikšu papildus marku, kas nepieciešama vēlajam pastam.

-    Un vai pasts ir tālu?

-    Nē, ser, pasts atrodas tieši aiz mājas stūra.

-    Vai jūs aizslēdzāt durvis, kad gājāt laukā?

Beneta izskatījās izbrīnīta.

-        Nē, ser. Es vienkārši aizvēru… kā vienmēr, kad eju uz pastu.

Puaro gribēja vēl ko jautāt, tomēr apklusa.

-         Vai jūs gribat uz viņu paskatīties, ser? jautāja kalpone. Viņa izskatās tik skaista.

Mēs iegājām guļamistabā.

Karlota Adamsa izskatījās mierīga un daudz jaunāka nekā tovakar Savojas viesnīcā. Viņa līdzinājās aizmigušam bērnam.

Skatoties uz Karlotu Adamsu, Puaro sejas izteiksme stipri izmainījās. Es redzēju, ka viņš pārmet krustu.

Mēs devāmies lejā pa kāpnēm.

Pēc pāris minūtēm viņš sacīja:

-             Tagad vismaz par vienu lietu man nav jādomā. Es nebūtu varējis viņu izglābt. Tad, kad mēs uzzinājām par lorda Edžvera nāvi, viņa bija jau mirusi. Jā, tas atvieglo manas sirdsapziņas mokas.

Desmitā nodala Ženija draivere

Mūsu nākamais gājiens bija pie ārsta, kura adresi iedeva Karlotas Adamsas kalpone.

Viņš izrādījās pārlieku rosīgs un nervozs pavecs vīrs ar savdabīgu uzvedību. Viņš bija dzirdējis par Puaro un tagad izteica gandarījumu par iespēju tikties personīgi.

-            Un kā es jums varu palīdzēt, mesjē Puaro? viņš jautāja pēc sasveicināšanās.

-            Jūs, mesjē doktor, tikāt šorīt izsaukts pie mis Karlotas Adamsas.

-             Ak! Jā, nabaga meitene. Gudra aktrise. Esmu divas reizes bijis uz viņas izrādēm. Tūkstoškārt žēl, ka tā beidzās. Nesaprotu, kāpēc tām meitenēm vajag lietot narkotikas.

-            Vai jūs domājat, ka viņa bija atkarīga no narkotikām?

-            Redziet, profesionāli runājot, es tā neteiktu. Viņa nelietoja to draņķi kā injekcijas. Nav adatu dūrienu pazīmju. Acīmredzot viņa tās mēdza iedzert. Kalpone gan teica, ka viņa labi gulēja bez visādām zālītēm, bet kalpones ne vienmēr visu zina. Es nedomāju, ka viņa ve-

ronālu ieņēma katru vakaru, bet acīmredzot

?

kādu laiku viņa to tomēr lietoja.

-    Kas jums liek tā domāt?

-    Šis te, sasodīts… kur es to lietiņu noliku?

Viņš pārmeklēja savu nelielo somu.

-    Ak! Te tā ir.

Viņš izņēma mazu, melnu safjāna rokassomiņu.

?

-            Noteikti tiks veikta nopratināšana. Es paņēmu to sev līdzi, lai kalpone pa to nerakņātos.

Atvēris plāno rokassomiņu, viņš izņēma mazu zelta kārbiņu. Uz tās ar rubīniem bija izveidoti iniciāļi K. A. Tā bija ļoti dārga greznumlietiņa. Ārsts to atvēra. Kārbiņa bija gandrīz līdz malām pilna ar baltu pulveri.

-    Veronāls, viņš lietišķi paskaidroja. Tagad paskatieties, kas ir rakstīts iekšpusē.

Uz vāciņa iekšpusē bija iegravēts:

K.A.no D. Parīze, 10. novembris.

Saldus sapņus.

-    Desmitais novembris, Puaro domīgi novilka.

-    Tieši tā, un tagad ir jūnijs. Tas liek domāt, ka viņa šo draņķi ir lietojusi vismaz pusgadu, bet, tā kā gads nav norādīts, tad varētu būt arī astoņpadsmit mēneši, varbūt divarpus gadi… vai jebkurš cits laiks.

-    Parīze. D, saraucis pieri, Puaro murmināja.

-     Jā. Vai tas jums ko izsaka? Starp citu, es neesmu pajautājis, kāpēc jūs interesējaties par šo lietu. Jums noteikti ir pamatots iemesls. Domāju, ka gribat zināt, vai tā nav pašnāvība? Saprotiet, to es jums nevaru pateikt. Neviens to nevar. Kā stāstīja kalpotāja, mirusī vakar bija labā omā. Tāpēc tas izskatās kā nelaimes gadījums, un, manuprāt, tā arī ir. Veronāls ir neaprēķināms draņķis. Var iedzert ziloņa devu un palikt dzīvs, bet var iedzert tikai mazlietiņ, un cilvēks ir pagalam. No šī viedokļa veronāls ir bīstama narkotika. Es nešaubos, ka izmeklēšanā konstatēs, ka nāve iestājusies negadījuma pēc. Baidos, ka vairāk nekādi nevaru jums palīdzēt.

-    Vai drīkstu apskatīt jaunkundzes mazo rokassomiņu?

-    Protams, protams.

Puaro aplūkoja somiņas saturu. Tajā bija smalks kabatlakatiņš ar iniciāļiem K. M. A. vienā stūrī, pūderslotiņa, lūpukrāsa, vienas mārciņas banknote un sīknauda, kā arī pensnejs.

Pēdējo Puaro nopētīja ar sevišķu interesi. Pensnejam bija zelta rāmītis.

-     Interesanti, sacīja Puaro. Es nezināju, ka mis Adamsa nēsā brilles. Bet varbūt tās nepieciešamas tikai lasīšanai.

Ārsts apskatīja pensneju.

-      Nē, tas paredzēts nēsāšanai uz ielas, viņš teica. Turklāt lēcas ir arī ļoti stipras. Persona, kas to izmanto, noteikti ir ļoti tuvredzīga.

-    Jūs nezināt, vai mis Adamsa…

-     Es nekad neesmu viņu izmeklējis. Esmu tikai vienu reizi uzaicināts uz viņas dzīvokli, lai apskatītu kalpones sastrutojošo pirkstu. Mis Adamsa, kuru es toreiz uz brīdi satiku, pavisam noteikti bija bez brillēm.

Puaro pateica paldies ārstam, un mēs devāmies prom.

Mana drauga izskats liecināja par dziļu neizpratni.

-    Iespējams, es esmu kļūdījies, viņš atzina.

-    Par atdarināšanu?

-     Nē, nē. Tas man šķiet pierādīts. Es domāju par nāves iemeslu. Acīmredzot viņai bija veronāls. Iespējams, viņa vakar jutās nogurusi un saspringusi un vēlējās nodrošināt sev labu naktsmieru.

Tad viņš piepeši apstājās kā zemē iemiets, kas radīja izbrīnu visos garāmgājējos, un, nemiera urdīts, sasita plaukstas.

-    Nē, nē, nē, nē! viņš pilnā balsī sauca. Kāpēc šim nelaimes gadījumam bija jānotiek tieši tagad? Tas nav nelaimes gadījums. Tā nav pašnāvība. Nē. Viņa nospēlēja savu lomu un ar to parakstīja sev nāves spriedumu. Veronāls tika izmantots, jo bija zināms, ka viņa to šad un tad lieto un ka viņas īpašumā ir tā dārgā kārbiņa. Bet, ja tā, tad slepkava ir kāds, kurš labi pazina mis Karlotu. Kas ir šis D,

Hastings? Es nez ko maksatu, lai uzzinātu, kas ir D.

-     Puaro, es ierunājos, kamēr viņš bija iegrimis dziļās pārdomās, vai mums nevajadzētu sākt kustēties? Visi uz mums skatās.

-      Ko? Ak, jā, jums laikam taisnība. Taču tas, ka cilvēki uz mums skatās, man nesagādā nekādas neērtības. Tas itin nemaz neietekmē manu domu pavedienu.

-    Cilvēki sāk smīkņāt.

-    Tam nav nekādas nozīmes.

Es nebiju ar viņu gluži vienisprātis. Uzkrītoša uzvedība mani uztrauc. Turpretī Puaro uztrauc vienīgi miklums vai karstums, kas var ietekmēt viņa slaveno ūsu formu.

-     Mēs paņemsim taksometru, sacīja Puaro, pamājot ar spieķi.

Kad taksometrs piebrauca, Puaro norādīja, ka jābrauc uz Mofetstrītu, kur atradās "Dženeviva".

"Dženeviva" bija viena no sieviešu iecienītām vietām. Pirmā stāva stikla vitrīnās greznojās dažādas cepures un šalles, bet īstais un galvenais centrs atradās stāvu augstāk, kur varēja nokļūt pa kāpnēm, kas oda pēc pelējuma.

Uzkāpuši pa kāpnēm, mēs nonācām pie durvīm ar uzrakstu: "Dženeviva. Lūdzu nāciet

iekšā." Tā mēs arī izdarījām un nokļuvām telpā, kas bija pilna ar cepurēm. Mums pretī panāca iespaidīga blonda būtne, kas aizdomīgi nolūkojās uz Puaro.

-    Mis Draivere? Puaro jautāja.

-            Es nezinu, vai kundze var jūs pieņemt. Ko jūs, lūdzu, vēlaties?

-              Pasakiet mis Draiverei, ka atnācis mis Adamsas draugs un grib viņu satikt.

Blondajai būtnei nekur nevajadzēja iet, lai izpildītu šo lūgumu. Steidzīgi pavērās samta aizkars un parādījās sparīga, maza auguma sieviete ar koši rudiem matiem.

-    Kas ir? viņa stingri noprasīja.

-    Vai jūs esat mis Draivere?

-    Jā. Kas ir ar Karlotu?

-    Vai esat dzirdējusi skumjo ziņu.

-     Kādu skumjo ziņu?

-             Mis Adamsa vakarnakt miegā ir mirusi. Pārdozējusi veronālu.

Meitenes acis iepletās.

-            Cik briesmīgi! viņa iesaucās. Nabaga Karlota. Es nespēju tam noticēt. Vakar viņa bija spara pilna.

-            Tomēr tā ir taisnība, jaunkundz, Puaro teica. Paklausieties, pulkstenis ir tieši viens. Es vēlos, lai jūs mani pagodinātu un paēstu kopā ar mums pusdienas. Gribētu jums uzdot dažus jautājumus.

Meitene nopētīja Puaro no galvas līdz kājām. Viņa izskatījās ļoti kareivīgi noskaņota maza būtne. Man, nez kāpēc, viņa atgādināja foksterjeru.

-    Kas jūs tāds esat? viņa skarbi jautāja.

-            Mans vārds ir Herkuls Puaro. Manu draugu sauc kapteinis Hastings.

Es viegli paklanījos.

Meitenes skatiens šaudījās no viena pie otra.

-            Esmu par jums dzirdējusi, viņa strupi noteica. Es iešu.

Viņa uzsauca blondajai būtnei:

-    Dorotij?

-    Jā, Ženij.

-            Misis Lestere atnāks sakarā ar rozes modeli, ko mēs viņai taisām. Pielaiko dažādas spalvas. Uz redzi! Es ceru, ka nebūšu prom ilgi-

Viņa paņēma mazu melnu cepurīti, uzsēdināja to uz vienas auss, enerģiski nopūderēja degunu un palūkojās uz Puaro.

-    Esmu gatava, viņa strupi noteica.

Piecas minūtes vēlāk mēs jau sēdējām nelielā restorānā Douverstrītā. Puaro bija viesmīlim pasūtījis pusdienas, un mūsu priekšā jau stāvēja kokteiļa glāzes.

-           Tagad, sacīja Ženija Draivere, es gribu zināt, ko tas nozīmē. Kur Karlota bija iepinusies?

-             Vai viņa bija kaut kur iepinusies, jaunkundz?

-    Kurš te uzdod jautājumus jūs vai es?

-              Es domāju, ka jautājumus uzdodu es, smaidīdams sacīja Puaro. Man ir zināms, ka jūs ar mis Adamsu bijāt labas draudzenes.

-    Taisnība.

-           Tad es lūdzu jūs, jaunkundz, ticiet manam apgalvojumam, ka to, ko es daru, es daru jūsu mirušās draudzenes labā. Es jums galvoju.

Uz brīdi iestājās klusums, kamēr Ženija Draivere apsvēra dzirdēto. Beidzot viņa pamāja ar galvu.

-            Es jums ticu. Turpiniet. Ko jūs gribat zināt?

-             Es zinu, jaunkundz, ka jūsu draudzene kopā ar jums vakar pusdienoja.

-    Tā bija.

-            Vai viņa jums stāstīja, kādi ir viņas plāni attiecībā uz vakaru?

-    Viņa tieši neminēja vakaru.

-     Bet viņa kaut ko minēja?

-     Nu, kaut ko viņa minēja, laikam to, ko jūs gribat zināt. Ņemiet vērā, ka tas, ko viņa runāja, ir noslēpums.

-    Es saprotu.

-    Labi, ļaujiet man padomāt. Man šķiet, es labāk izstāstīšu to saviem vārdiem.

-    Lūdzu, jaunkundz.

-     Nu, Karlota bija ļoti satraukta. Bieži viņa nemēdza būt tik uztraukta. Viņa nav tas tips. Viņa man neizstāstīja neko konkrēti, teica, ka solījusi nevienam neko nestāstīt, bet viņai bija gaidāms kaut kas vienreizējs. Kā nopratu, bija paredzēts, ka viņa kādu pamatīgi izjokos.

-    Izjokos?

-        Tā viņa teica. Viņa nestāstīja neko konkrētu. Vienīgi… Ženija uz brīdi apklusa un sarauca pieri. Saprotiet, Karlota nav tas cilvēks, kuru sajūsmina izjokošana vai tamlīdzīgas lietas. Viņa ir nopietna, labsirdīga un strādīga meitene. Bet kāds acīmredzot viņu uz šo triku uzaicināja. Un es domāju… viņa gan man neteica… ņemiet to vērā…

-     Jā, jā, pilnīgi saprotu. Ko tieši jūs domājāt?

-    Es domāju… esmu pārliecināta, ka šis pasākums kaut kādā veidā bija saistīts ar naudu. Nauda Karlotai ļoti daudz nozīmēja. Viņa bija tāds cilvēks. Viņai bija vislabākā galva uz pleciem, kādu man jebkad nācies redzēt. Bizness viņai nozīmēja daudz. Viņa nebūtu bijusi tik satraukta un tik iepriecināta, ja nebūtu paredzama nauda… liela nauda. Man radās iespaids, ka Karlota ar kādu ir saderējusi… un viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka vinnēs derības. Varbūt, ka tā nav gluži taisnība. Es zinu, ka mana draudzene nemēdza slēgt derības. Nedomāju, ka jebkad agrāk viņa būtu to darījusi. Bet šā vai tā, man šķiet, ka aiz visa stāvēja nauda.

-    Vina to neteica?

-     N-nē-ē. Viņa teica, ja izdarīs šo darbiņu, tad varēs kaut ko atļauties nākotnē. Vina gribēja māsu dabūt prom no Amerikas un satikties ar viņu Parīzē. Viņa ļoti mīlēja savu māsu. Cik man zināms, māsa ir ļoti jauka un muzikāla. Tas ir viss, ko es zinu. Vai to jūs gribējāt dzirdēt?

-    Jā. Tas apstiprina manu teoriju. Jāatzīst, es cerēju uz ko vairāk. Man bija nojausma, ka mis Adamsai ir savi noslēpumi. Taču es cerēju, ka viņa, būdama sieviete, atklās tos savai labākajai draudzenei.

-     Es mēģināju Karlotu pierunāt izstāstīt, Ženija atzina. Bet viņa tikai smējās un solīja man pastāstīt kādu citu reizi.

Puaro, kādu laiciņu klusējis, teica:

-            Vai esat kaut ko dzirdējusi par lordu Edžveru?

-              Ko? Par to vīrieti, kurš ir nogalināts? Pirms pusgada redzēju viņu uz kāda plakāta.

-            Skaidrs. Jūs nezināt, vai mis Adamsa bija ar viņu pazīstama?

-            Nedomāju gan. Esmu pārliecināta, ka nebija. Vai! Acumirklīti!

-            Ko teiksit, jaunkundz? Puaro ieinteresēti jautāja.

-            Kas īsti bija? Viņa sarauca pieri, mēģinot atcerēties. Jā, tagad atcerējos. Karlota viņa vārdu reiz pieminēja. Ar lielu rūgtumu, nepatiku.

-    Nepatiku?

-            Jā. Viņa sacīja… ko viņa sacīja?… Jā, ka cilvēkiem, kas ir tik cietsirdīgi un nesaprotoši, nedrīkstētu ļaut izpostīt citu cilvēku dzīves. Viņa sacīja… viņa patiešām sacīja, ka tāda cilvēka nāve droši vien nāktu par labu visiem.

-    Kad viņa to teica, jaunkundz?

-    Ak! Pirms mēneša, tā man šķiet.

-    Kāpēc izraisījās tāda saruna?

-            Neatceros, Ženija atzina. Viņa vārds kaut kā uzpeldēja. Varbūt par viņu bija rakstīts avīzē. Atceros, ka es brīnījos, kāpēc Karlotai pēkšņi radusies tāda nepatika, ja viņa to cilvēku nemaz nepazīst.

-           Tas patiešām ir savādi, Puaro domīgi atzina, tad jautāja:

-            Jums ir zināms, vai mis Adamsa mēdza lietot veronālu?

-            Es neko tādu nezinu. Nekad neesmu redzējusi, ka viņa to lietotu, un neesmu dzirdējusi, ka viņa būtu ieminējusies par tā lietošanu.

-            Vai kādreiz esat redzējusi viņas somā mazu zelta kārbiņu ar rubīnā darinātiem iniciā-

9

liem K. A. uz tās?

-    Mazu zelta kārbiņu nē. Noteikti nē.

9

-           Vai jūs gadījumā nezināt, kur mis Adamsa bija pagājušā gada novembrī?

-           Jāpadomā. Novembrī viņa aizbrauca atpakaļ uz Savienotajām Valstīm, man šķiet uz mēneša beigām. Bet pirms tam viņa bija Parīzē.

-    Viena?

-             Viena, protams! Piedodiet, varbūt jūs tā nedomājat, bet, kad piemin Parīzi, cilvēki iedomājas to sliktāko. Tā taču ir tik burvīga vieta. Bet Karlota nebija tāda, kas nedēļas nogalēs dodas uz Parīzi, ja jūs uz to mērķējat.

-      Tagad, jaunkundz, es jums uzdošu ļoti svarīgu jautājumu. Vai bija kāds vīrietis, kas mis Adamsai īpaši interesēja?

-      Atbilde ir "Nē", lēni sacīja Ženija. Kopš es Karlotu pazinu, viņa domāja vienīgi par darbu un par savu jauko māsu. Viņa uzskatīja, ka ir ģimenes galva un teica: "Viss atkarīgs no manis." Tā bija stingra pārliecība Tāpēc atbilde ir NĒ, pilnīgi noteikti nē.

-    Ak tā. Bet, ja nerunā tik noteikti?

-    Es nebrīnītos, ja… pēdējā laikā… Karlota būtu sākusi interesēties par kādu vīrieti.

-    Ak tā?

-     Ņemiet vērā, ka tas ir vienīgi mans minējums. Es tā iedomājos, spriežot pēc viņas uzvedības. Viņa bija kļuvusi… citādāka… neteiksim sapņaināka, bet izklaidīgāka. Arī izskats bija mainījies. Ak, es nevaru izskaidrot! Tas ir kaut kas tāds, ko otra sieviete dažreiz vienkārši nojauš… un, protams, var arī kļūdīties.

Puaro pamāja ar galvu.

-     Paldies, jaunkundz. Vēl viens jautājums. Vai mis Adamsai bija kāds draugs, kura vārds sākas ar burtu D?

-     D, domīgi atkārtoja mis Draivere. D? Nē, par nožēlošanu, es nevaru nevienu iedomāties.

Vienpadsmitā nodaļa Egoiste

Es nedomāju, ka Puaro bija gaidījis citu atbildi uz šo jautājumu. Bet tik un tā viņš skumji šūpoja galvu. Šķiet viņš bija iegrimis domās. Ženija Draivere paliecās uz priekšu un, uzlikusi elkoņus uz galda, teica:

-    Un tagad… vai man arī tiks kaut kas pastāstīts?

-     Jaunkundz, sacīja Puaro, vispirms ļaujiet man izteikt jums komplimentu. Jūsu atbildes uz maniem jautājumiem bija ļoti izsmeļošas. Jums ir labas smadzenes, jaunkundz. Jūs jautājat, vai es jums kaut ko pastāstīšu. Mana atbilde ir: ne sevišķi daudz. Es jums minēšu tikai dažus faktus, jaunkundz.

Pēc neliela klusuma brīža viņš turpināja.

-       Vakar vakarā lords Edžvers tika nogalināts savas mājas bibliotēkā. Pulksten desmitos kāda lēdija, manuprāt, tā bija jūsu draudzene mis Adamsa, ienāca mājā, teica, ka vēlas satikt lordu Edžveru un nosauca sevi par lēdiju Edžveru. Viņai galvā bija zeltaina parūka, un viņa līdzinājās īstajai lēdijai Edžverai, kas, droši vien jūs to zināt, ir aktrise mis Eilina

Vilkinsone. Mis Adamsa (ja tā bija viņa) uzturējās mājā tikai neilgu brīdi. Viņa izgāja no mājas piecas minūtes pāri desmitiem, bet savā dzīvoklī atgriezās tikai pusnaktī. Viņa aizgāja gulēt, iedzērusi pārāk lielu devu veronāla. Tagad, jaunkundz, jums ir skaidrs, kāpēc es uzdevu visus šos jautājumus.

Ženija dziļi ievilka elpu.

-     Jā, viņa sacīja, tagad man ir skaidrs. Domāju, ka jums ir taisnība, mesjē Puaro. Jums ir taisnība, ka tā bija Karlota. Ir viens fakts, vakar viņa nopirka pie manis jaunu cepuri.

-Jaunu cepuri?

-    Jā. Viņa sacīja, ka vēlas aizsegt sejas kreiso pusi.

Šajā vietā man jāsniedz neliels skaidrojums, es gan nezinu, kad šie vārdi tiks lasīti. Savā dzīvē esmu redzējis daudzus un dažādus cepuru modeļus: zvanveida cepures, kas nosedza sievietes seju tā, ka pat draugs nevarēja viņu atpazīt; uz pieres uzbīdītas cepures, pakausī atstumtas cepures, beretes un vēl daudzas citas. Šī gada jūnijā modē bija cepures, kas atgādināja apgāztu ziepju trauku, un tās valkāja uz vienas auss, atstājot sejas otru pusi neaizsegtu un apskatei pieejamu.

-     Šīs cepures parasti valkā uz labās auss, vai ne? Puaro jautāja.

Mazā modes stiliste apstiprinoši pamāja.

-       Bet mums ir izgatavotas dažas, kas ir valkājamas uz kreisās auss, viņa paskaidroja, jo daži cilvēki vēlas atsegt labo sejas daļu, daži nēsā matus ar celiņu vidū, citi ar celiņu vienā vai otrā sānā. Nezinu, vai Karlotai bija kāds īpašs iemesls, kāpēc viņa gribēja apslēpt daļu savas sejas?

Es atcerējos, ka durvis Rīdžentgeitā vērās uz kreiso pusi, tādējādi ikviens ienācējs sulainim ir labi redzams. Es arī atcerējos, ka Eilinai Vilkinsonei (es to ievēroju tovakar) ir neliela

dzimumzīmīte kreisās acs kaktiņā.

?

Es izteicu savu novērojumu. Puaro piekrita, sparīgi pašūpodams galvu.

-     Tā ir. Tā ir, Hastings. Jā, tas izskaidro, kāpēc Karlota nopirka tādu cepuri.

-     Mesjē Puaro? Ženija piepeši izslējās. Jūs nedomājat… jūs ne mirkli nedomājat, ka mis Karlota to izdarīja? Es domāju nogalināja viņu. Jūs tā nevarat domāt tikai tāpēc vien, ka viņa dzēlīgi izteicās par lordu?

-    Es tā nedomāju. Bet tik un tā ir savādi, ka viņa tā izteicās. Es gribētu zināt iemeslu, kāpēc viņa tā teica. Ko viņš bija nodarījis, ko viņa zināja par lordu Edžveru?

-            Es nezinu… bet viņa tomēr nenogalināja Edžveru. Viņa ir… viņa bija… viņa bija pārāk smalka.

Puaro piekrītoši pamāja.

-            Jā, jā. Jūs to ļoti pareizi pateicāt. Šis ir zinātniska rakstura noziegums, tam ar smalkumu nav nekāda sakara.

-    Zinātnisks?

-            Slepkava zināja, tieši kurā vietā iedurt, lai skartu vitāli svarīgus nervu centrus galvaskausa pamatnē, kur atrodas muguras smadzenes.

-             Liekas, ka tas varētu būt ārsts, Ženija domīgi sprieda.

-              Vai mis Adamsai bija pazīstams kāds ārsts? Vai viņai bija draugs ārsts?

Meitene kratīja galvu.

-             Nekad neesmu dzirdējusi, ka būtu kāds ārsts. Šeit noteikti ne.

-              Vēl viens jautājums. Vai mis Adamsa nēsāja pensneju?

-    Brilles? Nēkad.

-    Ak tā!

Es savā prātā iztēlojos ārstu, kas ož pēc karbola, ir stipri tuvredzīgs un nēsā brilles. Absurds!

-           Starp citu, vai mis Adamsa pazina kinoaktieri Braienu Martinu?

-            Jā. Viņi ir pazīstami jau no bērnības, tā Karlota man stāstīja. Taču es nedomāju, ka viņi bieži tikās. Tikai šad un tad. Viņa man stāstīja, ka Braiens esot kļuvis briesmīgi iedomīgs.

Ženija paskatījās pulkstenī.

-           Vai dieniņ! Man jāskrien. Vai es jums kaut kā palīdzēju, mesjē Puaro?

-             Jūs palīdzējāt gan. Es arī turpmāk lūgšu jūsu palīdzību.

-             Noteikti. Kāds izstrādāja šo velnišķību. Mums viņš ir jāatrod.

Viņa paspieda mums roku, platā smaidā atsedza žilbinoši baltus zobus un steigšus metās prom.

-            Interesanta personība, sacīja Puaro, apmaksājot rēķinu.

-    Man viņa patīk, es piebildu.

-           Vienmēr ir patīkami sastapt cilvēku ar asu prātu.

-            Varbūt mazliet virspusēja, es secināju. Draudzenes nāve neizsita vinu no līdzsvara tik ļoti kā, manuprāt, varētu gaidīt.

-           Viņa noteikti nepieder pie tām, kas raud, Puaro piekrita.

-    Vai jūs no sarunas uzzinājāt, ko vēlējāties?

-            Nē. Es cerēju… ļoti cerēju atklāt, kas ir šis D, persona, kura iedeva viņai mazo zelta

kārbiņu. Te es cietu neveiksmi. Diemžel, Karlota Adamsa bija noslēgta, atturīga meitene. Viņa neielaidās sarunās par saviem draugiem vai mīlas piedzīvojumiem No otras puses persona, kura ierosināja sarīkot izjokošanu varēja nemaz nebūt draugs. To varēja ierosināt vienkārši paziņa… šaubos, ka vienīgi sporta pēc, turklāt tur figurēja nauda. Sī persona varēja būt redzējusi zelta kārbiņu, ko Karlota nēsāja sev līdzi, un zināja, kas tajā atrodas.

-      Bet kā, sasodīts, viņai tika iedots veronāls? Un kad?

-    Nu, bija brīdis, kad dzīvokļa durvis palika vaļā, jo kalpone aizgāja nosūtīt vēstuli. Bet tas viss mani neapmierina. Ķeramies pie darba. Mums vēl ir divi pieturas punkti, divi pavedieni.

-    Kādi?

-     Vispirms jāpiezvana uz Viktorijas numuru. Skiet pilnīgi iespējams, ka mis Adamsa, atgriezusies mājās, zvanīja, lai pavēstītu par saviem panākumiem. Otrkārt, jānoskaidro, kur viņa bija no desmitiem un piecām minūtēm līdz pusnaktij? Iespējams, viņai bija tikšanās ar izjokošanas iniciatoru. Tādā gadījumā telefona zvans varēja būt paredzēts vienkārši draugam.

-    Un kāds ir otrais pavediens?

-            Ak, uz to es lieku zināmas cerības. Vēstule, Hastings. Vēstule māsai. Ir iespējams… es saku tikai iespējams, ka vēstulē varētu būt aprakstīts viss pasākums. Karlota varēja uzskatīt, ka nelauž solījumu, jo vēstule tiks lasīta tikai pēc nedēļas, turklāt citā valstī.

-    Pārsteidzoši, ja tā ir.

-            Pārāk lielas cerības, Hastings, uz to mēs nevaram likt. Tā ir tikai iespējamība. Nē, tagad mums jāsāk rakt no citas puses.

-    Ko nozīmē no citas puses?

-           Mums rūpīgi jāizpēta, kas gūst labumu no lorda Edžvera nāves.

Es paraustīju plecus.

-    Ir brāļa dēls un ir vina sieva…

9 9

-           Un vīrietis, ar kuru viņa grib apprecēties, piebilda Puaro.

-    Hercogs? Viņš ir Parīzē.

-            Tieši tā. Bet jūs nevarat noliegt, ka arī viņš var būt ieinteresētā persona. Turklāt cilvēki, kas atrodas mājā… sulainis… kalpotāji. Kas to lai zina, kāda nepatika viņiem varēja būt? Bet es domāju, ka mūsu turpmākais

mērķis ir saruna ar Eilinu Vilkinsoni. Vina ir

j i

vērīga un varētu mums kaut ko atklāt.

Mēs atkal devāmies uz Savojas viesnīcu. Viesistabā mētājās kārbas un kosmētiskās salvetes, bet uz katra krēsla atzveltnes izklātas dārgas melnas drapērijas. Eilina ar koncentrētu un nopietnu sejas izteiksmi spoguļa priekšā uzlaikoja vēl vienu melnu cepuri.

-    Vai, mesjē Puaro! Apsēdieties. Ja vien var kaut kur apsēsties. Elisa, vai tu neatbrīvotu kādu krēslu?

-    Kundze, jūs izskatāties apburoši.

Eilina izskatījās nopietna.

-    Es negribu tēlot liekuli, mesjē Puaro. Bet tradīcijas ir jāievēro, kā jūs domājat? Es domāju, ka man jāizturas uzmanīgi. Vai! Starp citu, es saņēmu ārkārtīgi mīļu telegrammu no hercoga.

-    No Parīzes?

-    Jā, no Parīzes. Protams, piesardzīgu, izsaka līdzjūtības apliecinājumus, bet ļoti daudz ko es varu izlasīt starp rindām.

-    Mani vislabākie novēlējumi, kundze.

-     Mesjē Puaro! Viņa sasita plaukstas, viņas zemā balss pieklusa. Viņa izskatījās pēc eņģeļa, kas grasās ļaut vaļu izsmalcinātām jūtām. Esmu daudz domājusi. Tas ir brīnumaini, vai jūs saprotat, ko es gribu teikt? Te es stāvu… un visas manas raizes ir beigušās. Nav vairs vajadzīga nomācošā šķiršanās. Nekādu uztraukumu. Mans ceļš ir brīvs, un es esmu

9

brīva. Tas man liek domāt par Dievu, kjūt ticīgai, saprotiet.

Es aizturēju elpu. Puaro skatījās uz viņu, piešķiebis galvu. Viņa izskatījās ļoti nopietna.

-    Vai tā jūs uztverat notikušo, kundze?

-            Viss notiek man par labu, Eilina bijīgi čukstēja. Pēdējā laikā es bieži esmu domājusi… ja Edžvers nomirtu. Un, lūk, viņš ir miris! Tas ir… tas ir… kā atbilde uz lūgšanu.

Puaro nokrekšķinājās.

-            Nevaru teikt, kundze, ka es notikušo uzlūkotu šādi. Kāds nogalināja jūsu vīru.

Viņa pamāja ar galvu.

-    Jā, protams.

-             Vai jums ienākusi prātā doma, kurš šis kāds varētu būt?

Viņa cieši raudzījās Puaro sejā.

-            Vai tas ir svarīgi? Kāds tam sakars ar mani? Mēs ar hercogu apprecēsimies apmēram pēc četriem vai pieciem mēnešiem…

Puaro ar grūtībām valdīja pār sevi.

-            Jā, kundze, es to zinu. Bet vai jums ne uz brīdi nav ienācis prātā jautājums: "Kurš nogalināja manu vīru?"

-              Nē. Aktrise šķita pārsteigta par šādu jautājumu. Tomēr likās, ka viņa uz brīdi aizdomājas.

-    Vai jūs negribat to uzzināt? jautāja Puaro.

-       Diemžēl, ne sevišķi, vina atzina. -

9 7 i

Domāju, ka policija to noskaidros. Viņi tur ir ļoti gudri, vai ne?

-    Tā saka. Es arī centīšos to noskaidrot.

-    Vai tiešām? Cik jocīgi.

-    Kāpēc jocīgi?

-            Nu, es nezinu. Eilinas skatiens aizslīdēja pie drānām. Viņa uzmeta uz pleciem atlasa mēteli un aplūkoja sevi spogulī.

-            Vai jums nav iebildumu? jautāja Puaro, piemiedzis acis.

-             Ak, protams, nav, mesjē Puaro. Es priecāšos, ja jums izdosies. Vēlu jums veiksmi.

-              Kundze… es vēlos ko vairāk par jūsu novēlējumu. Es vēlos dzirdēt jūsu viedokli.

-            Viedokli? izklaidīgi vaicāja Eilina, pagriezusi galvu. Par ko?

-            Kā jūs domājat, kurš varēja nogalināt lordu Edžveru?

Eilina papurināja galvu.

-     Man nav ne jausmas!

Viņa paraustīja plecus un paņēma rokās spoguli.

-             Kundze! Puaro uzsvērti skaļi sacīja: KAS PĒC JŪSU DOMĀM NOGALINĀJA JŪSU VĪRU?

Šoreiz vina uzmeta izbiedetu skatienu Puaro.

-    Žeraldīne, es domāju.

-    Kas ir Žeraldīne?

Bet Eilinas uzmanība atkal bija aizslīdējusi prom.

-     Elisa, ieņem mazliet pie labā pleca. Tā. Ko, mesjē Puaro? Žeraldīne ir viņa meita. Nē, Elisa, pie labā pleca. Tā jau ir labāk. Ak, mesjē Puaro, vai jums nav jāiet? Es esmu jums ļoti pateicīga par visu. Es gribu teikt par to, ka palīdzējāt kārtot šķiršanos, kaut arī tagad tā vairs nav nepieciešama. Es vienmēr domāšu, ka jūs bijāt brīnišķīgs.

Pēc tam es Eilinu Vilkinsoni redzēju tikai divas reizes. Vienreiz uz skatuves, un vienreiz sēdēju viņai iepretī oficiālās brokastīs. Man viņa palikusi prātā tāda, kādu viņu redzēju toreiz sarunas laikā; viņas sirds un dvēsele piesaistīta vienīgi drānām, no lūpām bezrūpīgi raisās vārdi, kuriem vajadzēja ietekmēt Puaro turpmāko darbību, viņas prāts un uzmanība egoistiski koncentrēta vienīgi uz sevi pašu, savu skaistumu.

-     Pārsteidzoša izturēšanās, godbijīgi noteica Puaro, kad mēs devāmies uz krastmalu.

Divpadsmita nodaļa Meita

Kad mēs atgriezāmies savos apartamentos, atradām uz galda ar roku rakstītu vēstuli. Puaro to paņēma un, ar lielu rūpību atvēris, sāka smieties.

Jūs mēdzat teikt: "Kā velnu piemin, tā…" Paskatieties, Hastings!

Es paņēmu viņa pasniegto papīra lapu.

Uz tās bija zīmogs: Rīdžentgeita 17. Rakstīts bija stāviem burtiem, un šķita, ka rokraksts ir skaidri salasāms, taču pirmais priekšstats dīvainā kārtā izrādījās maldīgs.

Vēstulē bija rakstīts:

Godātais ser!

Es uzzināju, ka šorīt kopā ar inspektoru esat bijis mūsu mājā. Es nožēloju, ka man nebija iespējas ar Jums runāt. Būšu ļoti pateicīga, ja varēsiet šo pēcpusdienu veltīt man dažas minūtes.

Patiesā cienā,

Žeraldīne Mārša.

-     Savādi, es brīnījos. Gribētos zināt, kāpēc viņa vēlas jūs redzēt?

-     Jūs sakāt savādi, ka vina vēlas mani redzēt? Jūs neesat sevišķi labi audzināts, mans draugs.

Puaro piemita īpašība jokot neīstajā brīdī, reizēm tas kaitināja.

-     Mēs tūdaļ turp dosimies, mans draugs, viņš sacīja un rūpīgi notrausa no cepures neredzamu putekli, tad uzlika cepuri galvā.

Eilinas Vilkinsones bezatbildīgi izteiktā varbūtība, ka Žeraldīne nogalinājusi savu tēvu, man šķita pilnīgi absurda. Tā būtu varējis izteikties vienīgi cilvēks bez prāta. Es to pateicu Puaro.

-       Smadzenes. Smadzenes. Ko mēs ar šo vārdu saprotam? Pēc jūsu domām Eilinai Vilkinsonei ir smadzenes kā trusim. Bet iedomājieties uz brīdi trusi. Tas eksistē un vairojas, vai ne? Dabā pastāv dzīves viedums. Apburošā lēdija Edžvera nezina vēsturi vai ģeogrāfiju, nedz arī klasiku, sans doute[16] Vārds Moljērs viņas izpratnē ir maison de couture.[17] Bet, kad runa ir par apģērba izvēli vai izdevīgām precībām, lai tiktu uz augšu, viņas spējas ir fantastiskas. Apsvērt no filozofiskā viedokļa lorda Edžvera slepkavību nav nozīmes, jo slepkavības motīvu varētu būt daudz, turklāt vairākām personām. Tikai daži filozofi var būt slepkavas. Bet lēdijas Edžveras nepārdomāti izteiktā frāze varētu būt noderīga, jo viņas viedoklis ir materiālistisks un balstīts uz cilvēka dabas vissliktāko īpašību pārzināšanu.

-    Var jau būt, ka tur ir sava jēga, es pieļāvu.

-     Nu, lūk, sacīja Puaro. Man ļoti interesē, kāpēc jaunā lēdija grib mani tik steidzami redzēt.

-    Tā ir dabiska vēlēšanās, es atteicu. Redzēt tuvumā kaut ko neparastu ir pilnīgi dabiska vēlēšanās.

-    Tad laikam jūs būsiet tas, kurš vakar lika meitenei tik ļoti satraukties, piebilda Puaro, zvanīdams pie durvīm.

Es atsaucu atmiņā meitenes pārbiedēto seju, kad viņa vakar pēkšņi parādījās durvīs. Sevišķi bālajā sejā izcēlās viņas baiļu pilnās acis. Tas acumirklis atstāja uz mani neizdzēšamu iespaidu.

Mūs uzveda otrā stāva viesistabā, Žeraldīne ienāca pēc pāris minūtēm.

Viņa izskatījās ārkārtīgi savaldīga un koncentrējusies, kaut bija tik ļoti jauniņa.

-           Ļoti labi, ka jūs tik ātri atnācāt, mesjē Puaro, viņa sacīja. Man ļoti žēl, ka nevarēju ar jums tikties no rīta.

-Jūs gulējāt?

-            Jā. Mis Kerola mana tēva sekretāre -, saprotiet, viņa uzstāja. Viņa bija ļoti laipna.

Meitenes balsī ieskanējās savāda nepatika, kas mani mazliet mulsināja.

-           Kā varu jums pakalpot, jaunkundz? Puaro jautāja.

Brīdi vilcinājusies, viņa teica:

-           Dienu pirms mana tēva nogalināšanas jūs tikāties ar vinu?

-    Tā bija, jaunkundz.

-    Kāpēc? Vai viņš… lūdza jūs atnākt?

Puaro kādu brīdi klusēja. Acīmredzot viņš

domāja. Manuprāt, tas bija ļoti prātīgi darīts. Viņš vēlējās, lai Žeraldīne pasaka kaut ko vairāk. Meitene, šķiet, piederēja pie ātra rakstura cilvēkiem, kas vēlējās visu izdarīt uzreiz.

-            Vai viņam bija bail no kaut kā? Pastāstiet man. Pastāstiet man. Man tas jāzina. No kura viņš baidījās? Kāpēc? Ko viņš jums teica? Ak! Kāpēc jūs neko nesakāt?

Man likās, ka savaldība nav patiesa. Viņa bija saliekusies uz priekšu un nervozi berzēja klēpī saliktās rokas.

-           Tas, kas norisinājās starp lordu un mani, ir konfidenciāli, Puaro gausi sacīja, nenovērsdams skatienu no meitenes sejas.

-            Tad tam vajadzētu būt…. es domāju, ka tam vajadzētu būt kaut kam tādam, kas ir saistīts… ar ģimeni. Vai! Jūs sēžat šeit un spīdzināt mani. Kāpēc jūs man nepastāstāt? Man ir nepieciešams to zināt. Tas ir nepieciešams. Saprotiet!

Puaro atkal gausi pakratīja galvu, acīmredzot dziļā neizpratnē.

-    Mesjē Puaro! Viņa piecēlās. Es esmu

vina meita. Man ir tiesības zināt… kas draudē-

j

ja manam tēvam viņa dzīves pēdējā dienā. Nav godīgi atstāt mani neziņā. Nav godīgi, ka viņš man neko neizstāstīja.

-            Vai tad jūs bijāt tik ļoti pieķērusies tēvam, jaunkundz? Puaro maigi jautāja.

Meitene kā dzelta satrūkās.

-            Vai es viņu mīlēju? viņa čukstēja. Vai mīlēju?Es… es…

Un pēkšņi Žeraldīnes savaldība, koncentrēšanās izgaisa. Viņa sāka smieties. Atspiedusies pret krēsla atzveltni, viņa smējās un smējās.

-            Tas ir tik jocīgi, viņa izdvesa. Tas ir tik jocīgi… ka tiek uzdots šāds jautājums.

Histēriskie smiekli nepalika nepamanīti. Atvērās durvis, un ienāca mis Kerola. Viņa bija stingra un lietiska.

-    Labi, labi, Žeraldīne, mana dārgā, nomierinieties. Tagad, lūdzu, nomierinieties. Es uzstāju, lai jūs nomierinieties. Pārtrauciet smieties. Tūdaļ pat pārtrauciet.

Mis Kerolas noteiktā izturēšanās iedarbojās. Žeraldīnes smiekli pieklusa. Viņa izberzēja acis un izslējās.

-    Piedodiet, viņa klusi sacīja. Man agrāk nekad tā nav gadījies.

Mis Kerola turpināja cieši raudzīties uz meiteni.

-     Ar mani viss ir kārtībā, mis Kerola. Tas bija muļķīgi.

Žeraldīne rūgti pasmaidīja, viņas lūpu kaktiņi notrīsēja. Viņa stingi sēdēja krēslā, ne uz vienu neskatīdamās.

-    Viņš man jautāja, meitene salti un skaļi sacīja, vai es biju pieķērusies tēvam.

Mis Kerola sakustējās, izrādot neapmierinātību. Žeraldīne turpināja skaļā un nicīgā balsī:

-     Nezinu, kas ir labāk melot vai teikt patiesību. Domāju, ka labāk ir teikt patiesību. Es nemīlēju tēvu. Es viņu ienīdu!

-    Žeraldīne, dārgā…

-      Kāpēc izlikties? Jūs viņu neienīdāt, jo viņš jūs nevarēja aizskart! Jūs bijāt viens no nedaudzajiem cilvēkiem pasaulē, kuriem viņš nevarēja piekļūt. Jūs uzskatījāt viņu par darba devēju, kas labi maksā. Viņa dusmas un dīvainības jūs neinteresēja… jūs to visu ignorējāt. Es zinu, ko jūs teiksiet. "Katram ar kaut ko ir jāsamierinās." Jūs esat dzīvespriecīga un norobežojusies. Jūs esat stipra sieviete. Jūs neesat parasts cilvēks. Jebkurā mirklī jūs varējāt vienkārši aiziet. Es nevarēju, es piederu pie ģimenes.

-     Patiešām, Žeraldīne, es nedomāju, ka tagad par to visu vajag runāt. Tēvi un meitas bieži vien nesaprotas. Bet, jo mazāk runā, jo labāk; klusēšana ir zelts.

Žeraldīne uzgrieza mis Kerolai muguru. Viņa pievērsās Puaro.

-    Mesjē Puaro, es ienīdu tēvu! Es priecājos, ka viņš ir miris. Man tas nozīmē brīvību… brīvību un neatkarību. Es nemaz nealkstu atklāt viņa slepkavu. Jo mums zināms vienīgi tas, ka cilvēkam, kurš viņu nogalināja, noteikti bija savi iemesli… pamatoti iemesli… kas attaisno šī cilvēka rīcību.

-    Jūs paužat bīstamus principus.

-            Vai kāda cilvēka pakāršana atgriezīs tēvam dzīvību?

-           Nē, strupi sacīja Puaro. Bet tas var novērst citu nevainīgu cilvēku noslepkavošanu.

-    Es nesaprotu.

-             Persona, kura ir nogalinājusi vienreiz, gandrīz vienmēr nogalina atkal… dažkārt nogalina atkal un atkal,jaunkundz.

-    Es tam neticu. Normāls cilvēks tā nedara.

-            Jūs domājat, ka tā rīkojas slepkava maniaks? Jā, tas tiesa. Iespējams, ka pirmā dzīvība tiek izdzēsta, cīnoties ar sirdsapziņu. Un tad draud briesmas otrā slepkavība tiek izdarīta ar vieglāku roku. Un pēc tam seko trešā. Un tad jau maz pamazām noslepkavošanai nav nekādu morālu šķēršļu, tā kļūst gandrīz vai par izpriecu.

-    Šausmīgi! Šausmīgi! Tā nevar būt.

-           Un iedomājieties, ka tas, ko es teicu, jau ir noticis! Lai sevi glābtu, slepkava ir izdarījis otru slepkavību!

-           Ko jūs sakāt, mesjē Puaro? iesaucās mis Kerola. Vēl viena slepkavība? Kas nogalināts? Kur?

Puaro mierīgi pakratīja galvu.

-            Es to stāstīju vienīgi ilustrācijai. Lūdzu piedošanu.

-            Ak! Skaidrs! Uz brīdi es iedomājos, ka tā patiešām noticis… Paklausieties, Žeraldīne, nu jau pietiks runāt blēņas.

-            Redzu, ka esat manā pusē, sacīja Puaro, nedaudz paklanoties.

-            Es neatzīstu briesmīgus sodus, dzīvīgi teica mis Kerola. Bet citādi esmu jūsu pusē. Sabiedrība ir jāaizstāv.

Žeraldīne piecēlās un atglauda matus.

-            Man ļoti žēl, viņa sacīja. Esmu uzvedusies kā īsta mulke. Jūs tomēr atsakāties man izstāstīt, kāpēc tēvs jūs izsauca?

-    Izsauca viņu? mis Kerola pauda izbrīnu.

-            Jūs mani pārpratāt, mis Mārša. Es neesmu atteicies jums izstāstīt.

Puaro bija spiests atklāt notikušo.

-             Es vienīgi apsvēru, cik konfidenciāla šī saruna varētu būt. Jūsu tēvs mani neizsauca. Es meklēju iespēju tikties ar viņu kāda klienta vārdā. Šis klients ir lēdija Edžvera.

-Ak! Skaidrs!

Meitenes sejā parādījās savāda izteiksme. Sākumā man šķita, ka viņa pauž neapmierinātību, sarūgtinājumu, bet tad uzplaiksnīja atvieglojuma sajūta.

-            Es biju liela muļķe, Žeraldīna lēni sacīja. Es domāju, ka tēvs nojauš kaut kādus draudus. Tas bija muļķīgi.

-            Ziniet, mesjē Puaro, nupat jūs mani nemaz nepārsteidzāt, sacīja mis Kerola, atklājot, ka tā sieviete ir izdarījusi otru slepkavību.

Puaro neatbildēja. Viņš vērsās pie meitenes.

-            Vai jūs, jaunkundz, ticat, ka slepkavību ir izdarījusi lēdija Edžvera?

Žeraldīne papurināja galvu.

-           Nē, neticu. Nevaru iedomāties, ka viņa to varētu izdarīt. Viņa ir pārāk… neīsta.

-            Es nevaru iedomāties nevienu citu, kas to būtu varējis izdarīt, atzina mis Kerola. Es nedomāju, ka tādām sievietēm kā viņa ir kādas morālas jūtas.

-            Viņa varētu nebūt vainīga, iebilda Žeraldīne. Varbūt viņa atnāca šurp, lai aprunātos, un pēc tam aizgāja, un īstais slepkava varētu būt kāds mēnessērdzīgais, kas ienāca pēc tam.

-            Visi slepkavas ir nepieskaitāmi, par to esmu pilnīgi pārliecināta, teica mis Kerola. Iekšējā limfātisko mezglu sekrēcija.

Tajā brīdī atvērās durvis, ienāca jauns vīrietis un neveikli apstājās uz vietas.

-            Piedodiet, viņš ierunājās, es nezināju, ka te kāds ir.

Žeraldīne steidzās iepazīstināt.

-    Mans brālēns lords Edžvers. Mesjē Puaro. Viss ir kārtībā, Ronald, tu mūs neiztraucēji.

-     Vai tiešām, Dina? Esiet sveicināti, mesjē Puaro! Vai jūsu pelēkās šūniņas darbojas sakarā ar mūsu ģimenes mistēriju?

Es pūlējos atcerēties. Šī patīkamā, apaļīgā, seja ar mazliet nekaunīgu skatienu, ar nelieliem maisiņiem zem acīm, mazās ūsas… Protams! Tas bija Karlotas Adamsas pavadonis tovakar, kad viņa piedalījās vakariņās Eilinas Vilkinsones viesnīcas numurā.

Kapteinis Ronalds Māršs. Tagad lords Edžvers.

Trīspadsmitā nodaļa Brāla dēls

Jaunais lords Edžvers bija ļoti acīgs. Viņš pamanīja, ka es jutos mazliet izbrīnīts.

-      Ak atpazināt gan, viņš draudzīgi sacīja. Tantes Eilinas nelielās viesības vakariņas numurā. Es biju maķenīt par daudz ieķēris, vai ne? Bet es ceru, ka viss noritēja bez starpgadījumiem.

Puaro atvadījās no Žeraldīnes Māršas un mis Kerolas.

-     Noiešu jums līdzi, Ronalds laipni piedāvājās.

Viņš pavadīja mūs lejā.

-    Dzīve ir viena savāda būšana. Te tu esi izlikts aiz durvīm, te atkal muižas saimnieks. Mans nelaika tēvocis vienu dienu ņēma un izmeta mani laukā, tas notika pirms trim gadiem. Bet es domāju, ka jums tas ir zināms, mesjē Puaro?

-    Dzirdēju pieminam šādu faktu, Puaro atturīgi sacīja.

-     Nu, protams. Tāda lieta nevar tikt nepamanīta. Neviens kārtīgs slepenpolicists nedrīkst to palaist garām.

Viņš pasmīnēja, tad plaši atvēra ēdamistabas durvis.

-    Vai negribat kaut ko uz ceļakāju?

Puaro atteicās. Arī es atteicos. Jaunais vīrietis sajauca sev kokteili un turpināja runāt.

-      Par slepkavību! viņš jautri uzsaucaVienas īsas nakts laikā no kreditoru dusmu vajātā un izmisušā esmu pārvērties par tirgoņu cerību. Vēl vakar man acīs ņirdza nabadzība, bet šodiena mani sagaida ar pārpilnību. Lai Dievs svētī tanti Eilinu!

Viņš iztukšoja glāzi, tad, nedaudz mainījis toni, uzrunāja Puaro.

-    Ja runājam nopietni, ko jūs šeit darāt, mesjē Puaro? Pirms četrām dienām Eilina dramatiski deklamēja: "Kas mani atsvabinās no nekaunīgā tirāna?" Un, raugi, nu viņa ir atsvabināta! Ceru, ka to nav veikusi jūsu aģentūra? Perfekts noziegums Herkulam Puaro.

Puaro smaidīja.

-      Esmu šeit, atbildot uz mis Žeraldīnes Māršas rakstisku lūgumu atbraukt.

-    Izvairīga atbilde, vai ne? Nē, mesjē Puaro, ko īstenībā jūs šeit darāt? Šāda vai tāda iemesla dēļ jūs interesējaties par mana tēvoča nāvi.

-      Es vienmēr esmu interesējies par slepkavībām, lord Edžver.

-    Bet jūs tās neveicat. Ļoti liela piesardzība. Jums vajadzēja iemācīt piesardzību tantei Eilinai. Piesardzība un pustumsa lieliska iespēja maskēties. Jūs mani atvainosiet, ka saucu vinu par tanti Eilinu? Tas mani uzjautrina. Vai jūs ievērojāt viņas trulo sejas izteiksmi, kad tovakar viņu tā nosaucu? Viņai nebija ne mazākās nojausmas, kas es esmu.

-    Vai patiešām?

-     Nē. Mani izmeta no šejienes trīs mēnešus pirms viņas ierašanās.

Rotaļīgais un muļķīgais smaids viņa sejā uz brīdi apdzisa. Viņš nenozīmīgi turpināja:

-           Skaista sieviete. Bet nav smalkuma. Viņas metodes ir diezgan rupjas, vai ne?

Puaro paraustīja plecus.

-    Var jau būt.

Ronalds urdīgi paskatījās uz Puaro.

-           Esmu pārliecināts, jūs nedomājat, ka to izdarīja viņa. Viņa ir apvedusi jūs ap stūri, vai

ne?

-           Es ar lielu apbrīnu izturos pret skaistumu, sacīja Puaro. Un arī pret pierādījumiem.

Pēdējo vārdu viņš izrunāja ar sevišķu uzsvaru.

-            Pierādījumiem? sarunu biedrs asi pārvaicāja.

-           Iespējams, jums nav zināms, lord Edžver, ka lēdija Edžvera vakar vakarā piedalījās viesībās Čaizvikā tieši tanī pašā laikā, kad, kā tiek uzskatīts, viņa bija šeit.

Ronalds skaļi lādējās.

-            Tad viņa tomēr aizgāja! Tipiski sievišķīga rīcība! Pulksten sešos dievojās, ka nekas uz pasaules nepiespiedīs viņu iet uz to ballīti, un esmu pārliecināts, ka desmit minūtes vēlāk jau bija mainījusi savu nodomu. Kad tiek plānota slepkavība, sievietes vārdiem nekad nevar ticēt. Nē, mesjē Puaro, es neesmu pie vainas. Nedomājiet, ka es nevaru uzminēt, kas jums prātā. Kurš ir galvenais aizdomās turētais? Neviens cits kā visiem labi pazīstamais grēcīgais, nekam nederīgais brāļa dēls.

Viņš atgāzās krēslā un nokrekšķinājās.

-         Es aiztaupīšu darbu jūsu pelēkajām šūniņām, mesjē Puaro. Jums nav jānopūlas skaidrojot, kurš mani redzējis Eilinas tuvumā, kad viņa pavēstīja, ka nekad, nekad, nekad neies uz vakara viesībām. Es tur biju klāt. Tagad jūs sev jautājat, vai tiešām šis grēcīgais brāļa dēls vakar vakarā, maskējies ar gaišu parūku un cepuri no Parīzes, ieradās šeit?

Šķiet, sajūsminoties par situāciju, viņš uzmanīgi vēroja mūs abus. Puaro, pieliecis galvu uz sāniem, vērīgi klausījās. Es jutos diezgan neveikli.

-     Man bija motīvs! Jā, lielisks motīvs. Es tūdaļ jums dāvāšu kādu vērtīgu informācijas drupatiņu. Vakar no rīta es ierados, lai tiktos ar savu tēvoci. Kāpēc? Lai lūgtu naudu. LAI LŪGTU NAUDU. Un aizgāju pilnīgi bešā. Un tās pašas dienas vakarā… tieši tās pašas dienas vakarā… lords Edžvers ir miris. Starp citu, labs virsraksts. Lords Edžvers ir miris. Lieliski izskatās avīžu kioskos.

Ronalds uz brīdi apklusa. Puaro nebilda ne vārda.

-    Mani patiešām aizkustina un glaimo jūsu uzmanība, mesjē Puaro. Kapteinis Hastings lūkojas uz mani kā uz spoku, vai arī grasās kuru katru mirkli spoku patiešām ieraudzīt. Neiespringstiet, dārgais cilvēk! Negaidiet uz kulminācijas punktu. Jā, pie kā mēs palikām? Pareizi, pie grēcīgā brāļadēla. Vaina gulstas uz nīstamo tanti, kas neveiksmīgi apprecējās. Brāļadēls varētu izcelties, tēlojot sievieti, tas būtu vienreizējs vēsturisks notikums. Meitenīgā balstiņā viņš piesaka sevi kā lēdiju Edžveru un klusiem soļiem kā kaķis aiztipina garām sulainim. Nerodas absolūti nekādas aizdomas. "Eilina!" iesaucas mans sajūsminātais tēvocis. "Džordž!" es atsaucos. Es apskauju viņu un akurāti iespraužu kaklā vēstuļu duncīti. Pārējās detaļas saistās vienīgi ar medicīnu, un tās var izlaist. Viltus lēdija aiziet un liekas gultā pēc veiksmīgi nostrādāta darbiņa.

Viņš, gardi smiedamies, piecēlās un ielēja sev vēl vienu viskiju ar sodu, tad lēni atslīga krēslā.

-     Izklausās lieliski, vai ne? Bet, redziet, ir viens āķis, kāds nieks. Un, lūk, vilšanās! Jo tagad, mesjē Puaro, mēs esam nonākuši pie alibi.

Viņš iztukšoja glāzi.

-     Es allaž atrodu lieliskus alibi, Ronalds piebilda. Ik reizi, kad lasu kādu detektīvromānu, es rūpīgi sekoju tām vietām, kurās parādās alibi. Man ir ļoti spēcīgs alibi. Trīs ietekmīgi ebreji. Skaidrāk izsakoties, misters, misis un mis Dorteimeri. Ārkārtīgi bagāti un ārkārtīgi muzikāli. Viņiem ir loža Koventgārdena operā. Uz šo ložu viņi mēdz uzaicināt jaunus vīriešus, kuriem ir perspektīva. Es, mesjē Puaro, esmu jauns vīrietis ar perspektīvu… labs jauns vīrietis, teiksim tā, viņuprāt. Vai man patīk opera? Atklāti runājot, nē. Bet man patīk lieliskās pusdienas, ko pasniedz Grosvenorskvērā, [18] vai pasēdēšana pēc izrādes kādā citā prestižā vietā pat tad, ja man ir jādejo ar mis Rcičelu Dorteimeri. Kā redzat, mesjē Puaro, viss ir kā uz delnas. Kad līst

tēvoča asinis un viņš mirst, es čukstu visādus

?

niekus jaunkundzes ausīs, kas rotātas ar dārgiem briljantiem, kuri mirdz zem gaišajām, nē, piedodiet, žem tumšajām, matu cirtām. Un tā, kā redzat, mesjē Puaro, es varu atļauties būt atklāts.

Viņš atgāzās pret krēsla atzveltni.

-     Es ceru, ka neesmu jūs nogurdinājis vai garlaikojis. Vai ir kādi jautājumi?

-            Varu apzvērēt, ka es itin nemaz nejutos garlaikots, sacīja Puaro. Tā kā esat tik laipns, atļaujiet uzdot vienu nelielu jautājumu.

-    Laipni lūdzu. Būs prieks atbildēt.

-           Cik sen jūs, lord Edžver, pazīstat Karlotu Adamsu?

Šādu jautājumu jaunais cilvēks nebija gaidījis. Viņš izslējās taisni, sejā uzplaiksnīja pilnīgi cita izteiksme.

-            Apžēliņ, kāpēc jūs gribat to zināt? Kāds tam sakars ar to, par ko mēs nupat runājām?

-           Man tas vienkārši interesē. Visu pārējo jūs izskaidrojāt tik pilnīgi, ka jautājumi ir lieki.

Ronalds uzmeta žiglu skatienu Puaro. Šķita, ka jauno cilvēku nemaz neiepriecina Puaro laipnība. Es nodomāju, ka viņam labāk patiktu, ja Puaro izteiktu kādas aizdomas.

-             Karlotu Adamsu? Ļaujiet padomāt. Apmēram gadu. Mazliet ilgāk. Es iepazinos ar viņu pagājušajā gadā, kad viņai bija pirmā izrāde.

-    Vai jūs viņu labi pazīstat?

-            Pietiekami labi. Taču viņa nepieder tām meitenēm, kuras var iepazīt īpaši labi. Viņa ir atturīga.

-    Bet jums viņa patīk ?

Ronalds neizpratnē skatījās uz Puaro.

-            Man gribētos zināt, kāpēc jūs tā interesējaties par šo sievieti. Vai tāpēc, ka es tovakar biju kopā ar viņu? Jā, man viņa ļoti patīk. Viņa ir simpātiska… prot vīrieti uzklausīt un liek viņam justies nozīmīgam.

Puaro pamāja.

-            Es saprotu. Tādā gadījumā jūs būsiet satriekts.

-    Satriekts? Par ko?

-    Vina ir mirusi.

-           Ko? Ronalds pārsteigts pieleca kājās. Karlota mirusi?

Šī ziņa bija viņu apstulbinājusi.

-             Jūs mani āzējat, mesjē Puaro. Kad es pēdējo reizi Karlotu redzēju, viņai nekas nekaitēja.

-    Kad tas bija? Puaro steidzīgi jautāja.

-    Man šķiet aizvakar. īsti neatceros.

-    Diemžēl vina ir mirusi.

-            Tas ir noticis ārkārtīgi pēkšņi? Kad tas bija? Vai negadījums uz ielas?

Puaro palūkojās griestos.

-    Nē. Viņa pārdozēja veronālu.

-    Ak šausmas! Nabaga bērns! Cik skumji!

-    Vai ne?

-    Cik loti žēl. Un viņai tik labi veicās. Vina

9 9 5

cerēja, ka varēs dabūt šurp savu mazo māsu, viņai bija tik daudz dažadu plānu. Sasodīts. Es nemaz nevaru izteikt, cik man loti žēl.

7 9

-           Jā, sacīja Puaro. Ir skumji, kad jāmirst (ik jaunam, kad vēl negribas mirt, kad visa dzīve priekšā un tik daudz kas jāsasniedz.

Ronalds ar sakāpinātu interesi paskatījās uz Puaro.

-           Man šķiet, ka es jūs nesaprotu, mesjē Puaro.

-Nē?

Puaro piecēlās un sniedza roku.

-            Es izsaku savas domas… varbūt mazliet neskaidri. Man nepatīk, ka jauniem cilvēkiem tiek laupīta dzīvība, lord Edžver. Tā ir mana visciešākā pārliecība. Vēlu jums jauku dienu.

-    Ak jā… uz redzēšanos.

Viņš izskatījās stipri vien pārsteigts.

Kad atvēru durvis, es gandrīz saskrējos ar mis Kerolu.

-             Ak, Puaro! Man teica, ka jūs vēl neesat aizgājis. Es gribēju pārmīt ar jums kādu vārdu, ja drīkst. Varbūt jums nebūtu iebildumu ienākt manā istabā?

-            Es gribu parunāt par nabaga bērnu Žeraldīni, mis Kerola teica, kad bijām iegājuši viņas darba istabā un viņa bija aizvērusi durvis.

-Jā, jaunkundz?

-       Šajā pēcpusdienā viņa sarunāja daudz muļķību. Nesakiet neko. Tieši muļķības! Tā es

9 9 9 9

saku un tā aiī ir. Viņa ir nomākta.

-    Varēja manīt, ka viņa cieš no kādas pārestības.

-     Jā… patiesību sakot, viņai nav bijusi sevišķi laimīga dzīve. Neviens nevar iedomāties, kā viņai ir klājies. Ja runājam atklāti, mesjē Puaro, lords Edžvers bija ļoti īpatnējs cilvēks… viņam nepiemita īpašības, kādas nepieciešamas bērna audzināšanā. Viņš terorizēja Zeraldīni.

-    Jā, es varu kaut ko tādu iedomāties.

-    Viņš bija īpatnējs cilvēks. Viņš… Es nezinu, kā to lai pasaka… Viņam patika redzēt, ka visi no viņa baidās. Šķita, ka tas viņam sagādā prieku.

-    Tieši tā.

-     Viņš bija ļoti izglītots vīrietis, daudz lasījis, cilvēks ar'plašu intelektu. Savā ziņā arī man nebija viegli. Es nebrīnos, ka sieva viņu pameta. Šī pēdējā sieva. Es, protams, viņu nekādā ziņā neattaisnoju. Man nav nekāda viedokļa par šo jauno sievieti. Bet, apprecoties ar lordu Edžveru, viņa ieguva vairāk, nekā viņai pienācās vai viņa būtu pelnījusi. Labi, viņa pameta lordu Edžveru, bet nekāda nelaime tā nebija. Taču Žeraldīne nevarēja nekur aiziet. Ilgu laiku viņš par meiteni pilnīgi aizmirsa, tad pēkšņi kādā brīdī atcerējās. Man reizēm likās… varbūt man to nevajadzētu teikt…

-    Jā, jā, jaunkundz, sakiet vien.

-     Saprotiet, reizēm es nodomāju, ka tādējādi viņš atriebjas meitenei par viņas aizbēgušo māti par savu pirmo sievu. Viņa bija ļoti jauka būtne, ļoti labdabīgi noskaņota. Man viņas allaž ir bijis žēl. Es par to nebūtu ieminējusies, mesjē Puaro, ja nebūtu bijis šis muļķīgais atgadījums ar Žeraldīni. Tas ko viņa pateica… par tēvu, ka viņa to ienīst, var likties briesmīgi, ja cilvēks neko nezina par apstākļiem šajā mājā.

-      Es jums ļoti pateicos, jaunkundz. Lords Edžvers, manuprāt, pieder pie tiem cilvēkiem, kuriem nevajadzētu precēties.

-    Tā būtu daudz labāk.

-      Vai viņš nekad nedomāja par precēšanos trešo reizi?

-    Kā viņš to varēja? Viņa sieva bija dzīva.

-      Dodot viņai brīvību, viņš arī pats iegūtu brīvību.

-      Es domāju, ka viņam pietika kreņķu ar tām divām sievām, kas jau bija, vēsi piezīmēja mis Kerola.

-            Tātad jūs domājat, ka par trešajām laulībām nevarēja būt ne runas. Vai nebija nevienas citas sievietes? Padomājiet, jaunkundz. Vai nebija nevienas?

Mis Kerolas seja piesarka.

-            Es nesaprotu, kāpēc jūs runājat par vienu un to pašu. Protams, nevienas nebija.

v

Četrpadsmitā nodaļa Pieci jautājumi

-            Kāpēc jūs mis Kerolai jautājāt, vai lords Edžvers nevēlējās atkal apprecēties? Es ziņkārīgi prasīju Puaro, kad mēs braucām mājās.

-            Man radās doma, ka pastāv tāda iespēja, mon ami.

-    Kāpēc?

-            Es savā prātā pārcilāju iespējamos iemeslus, kā izskaidrot lorda Edžvera pēkšņo uzskatu maiņu attiecībā uz šķiršanos. Te slēpjas kaut kas savāds un interesants, mans draugs.

-            Jā, es domīgi novilku. Tas patiešām ir jocīgi.

-             Redziet, Hastings, lords Edžvers apstiprināja to, ko mums bija stāstījusi kundze. Viņa

bija iesaistījusi advokātus, bet lieta nekustējās uz priekšu. Nē, viņš atsakās dot šķiršanos. Un tad pēkšņi piekāpjas!

-    Un saka jā, es piebildu.

-     Ļoti patiess novērojums, Hastings. Viņš saka jā. Mums nav pierādījumu, ka vēstule tika uzrakstīta. Iespējams, ka viņa augstība mums meloja, stāstīja pasaciņas. Vai ne tā? Kāpēc viņš tā darīja, mēs nezinām. Bet, ja balstās uz pieņēmumu, ka viņš uzrakstīja to vēstuli, tad ir jābūt iemeslam, kāpēc viņš tā rīkojās. Un iemesls varētu būt tas, ka viņš pēkšņi sastapis kādu sievieti, ar kuru vēlas apprecēties. Tas izskaidro viņa pēkšņo piekāpšanos.

-    Mis Kerola noliedza šādu iespēju, es atgādināju.

-      Jā. Mis Kerola… Puaro domīgi vilcinājās.

-      Klausieties, kas jums prātā? es nepacietīgi jautāju.

Puaro ir lietpratējs dažādu jautājumu apšaubīšanā, izmantojot balss intonāciju.

-    Kāds iemesls būtu mis Kerolai melot, es neatlaidos.

-    Jebkāds… jebkāds. Bet, redziet, Hastings, ir grūti noticēt viņas liecībai.

-     Jus domājāt, ka viņa melo? Bet kapec? Vina izskatās tik tieša.

9

-     Tā ir. Dažkārt ir grūti atšķirt tīšu nepatiesību no negribētas kļūdīšanās.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Detaļas ir ļoti svarīgas. Ņemiet vērā, ka vienu reizi viņa mums jau ir melojusi. Mis Kerola apgalvoja, ka ir redzējusi Eilinas Vilkinsones seju tādā situācijā, kad viņa to nevarēja redzēt. Kā tas notika? Viņa skatās uz leju un redz Eilinu Vilkinsoni hallē. Viņai nerodas nekādu šaubu, ka tā ir Eilina Vilkinsone. Viņa to zina. Viņa apgalvo, ka skaidri redzējusi kundzes seju… detaļas nav svarīgas! Viņai tiek aizrādīts, ka seju viņa nevarēja redzēt. Vai tā bija? Bet tas nav svarīgi, vai viņa redzēja vai neredzēja Eilinas Vilkinsones seju, tik un tā viņa apgalvo, ka ienācēja bija Eilina Vilkinsone. Tas pats attiecināms arī uz pārējiem jautājumiem, pārējiem gadījumiem. Viņa zina. Un viņa atbild az jautājumiem, balstoties uz savām zināšanām, nevis uz redzētajiem faktiem. Pret tādiem lieciniekiem vienmēr jāizturas ar aizdomām, mans draugs. Tie liecinieki, kuri nav pilnīgi pārliecināti, kuri domā, kā īsti notika, tie ir drošāki, uz tiem var vairāk paļauties.

-    Ak Dievs, Puaro, jūs apgāžat visus manus priekšstatus par lieciniekiem, es sacīju.

-      Atbildot uz manu jautājumu, vai lords Edžvers negrasījās vēlreiz apprecēties, mis Kerola noliedz tādu iespēju, jo tā viņai nekad nav ienākusi prātā. Viņa pat nepūlas kaut ko atcerēties, par kaut ko padomāt. Tāpēc mēs atrodamies tieši tajā pašā punktā, kurā bijām iepriekš.

-     Mis Kerola pat neizskatījās apjukusi, kad jūs norādījāt, ka viņa nevarēja redzēt Eilinas Vilkinsones seju, es piebildu.

-    Nē. Tāpēc es nolēmu, ka viņa ir viena no neprecīzajiem lieciniekiem, nevis tīša mele. Es neredzu motīvu tīšai melošanai, ja vien… patiešām, ir kāda ideja.

-    Kāda? es ar lielu ziņkāri jautāju.

Bet Puaro tikai papurināja galvu.

-    Kāda ideja ne no šā ne no tā ienāca prātā. Bet tas ir neiespējami… pārāk neiespējami.

-     Viņa, šķiet, ļoti rūpējas par meiteni, es teicu.

-    Jā. Viņa noteikti vēlējās būt klāt mūsu sarunā. Kāds ir jūsu iespaids, Hastings, par cienījamo Žeraldīni Māršu?

-      Man bija viņas ļoti žēl… patiešām ļoti žēl.

-    Jums allaž ir bijusi mīksta sirds, Hastings. Skaistums jūs vienmēr iežēlina.

-    Vai jūs nejutāt viņai līdzi?

Puaro skumīgi pamāja.

-     Jā, viņai nav bijusi laimīga dzīve. Tas ir skaidri ierakstīts meitenes sejā.

-     Lai vai kā, jūs taču saprotat, cik muļķīgs, nejēdzīgs bija Eilinas Vilkinsones apgalvojums, ka Žeraldīnei ir kāds sakars ar noziegumu, es ieminējos.

-     Bez šaubām, viņas alibi ir vērā ņemams, bet Džeps to vēl nav apstiprinājis.

-     Mans dārgais Puaro, vai tiešām pēc tā, ko mēs redzējām, meitenei vēl ir vajadzīgs kāds alibi? *

-     Ak, mans draugs, kāda nozīme redzētajam un dzirdētajam? Mēs zinām, ka meitene ir bijusi ļoti nelaimīga, viņa atzīst, ka ienīst savu tēvu un priecājas par viņa nāvi, un ļoti grib uzzināt, ko viņš ir teicis mums vakar no rīta. Un pēc visa tā jūs uzskatāt, ka nav nepieciešams alibi!

-     Viņas atklātība pierāda viņas nevainību, es silti iebildu.

-     Atklātība šai ģimenei ir raksturīga. Jaunais lords Edžvers cik atklāti viņš lika galdā visas savas kārtis.

-    Tā patiešām bija, es smaidīdams piekritu, atceroties notikušo. Diezgan savdabīga metode.

Puaro piekrītoši pamāja.

-    Viņš, kā mēdz teikt, izsita pamatu mums pie kājām.

-    Zem kājām, es izlaboju. Jā, viņš lika mums justies diezgan muļķīgi.

-    Jocīga doma. Jūs varbūt jutāties muļķīgi. Es tā nejutos, un domāju, ka arī neizskatījos muļķīgi. Gluži otrādi, mans draugs, es viņam liku zaudēt savaldīšanos.

-    Vai tiešām? es šaubījos, nespēdams atcerēties neko tamlīdzīgu.

-    Jā gan! Es klausos un klausos. Un tad uzdodu jautājumu par gluži citu tēmu, un tas, iespējams, jūs nemanījāt, redzami samulsina mūsu brašuli. Jūs, Hastings, pietiekami uzmanīgi nevērojāt.

-    Es domāju, ka izmisums un pārsteigums, uzzinot par Karlotas Adamsas nāvi, bija patiess, es sacīju. Jūs droši vien teiksiet, ka tas bija lieliski nospēlēts teātris.

-    To nav iespējams noteikt. Es piekrītu, tas izskatījās patiesi.

-    Kāpēc jūs domājat, ka viņš visus tos faktus ciniski izdomāja? Vai lai uzjautrinātos?

-            Tas vienmēr ir iespējams. Jums angļiem ir īpatnēja izpratne par humoru. Bet tā varēja būt arī taktika. Fakti, kas tiek noklusēti, iegūst aizdomīgu nozīmību. Fakti, kas tiek atklāti izklāstīti, tiek uzskatīti par mazāk svarīgiem, un tas patiešām tā arī ir.

-    Vai, piemēram, strīds ar tēvoci tajā rītā?

-            Tieši tā. Viņš zina, ka fakts nāks gaismā. Un, lūk, viņš to pasniedz ar plašu žestu.

-    Viņš nav tāds mulkis, kā izskatās.

9 9 9 7

-    O! Viņš nemaz nav mulkis. Viņam ir labas

9 9 9 9

smadzenes, ja viņš vēlas tās izmantot. Viņš, kā jau atzīmēju, liek kārtis galdā. Jūs spēlējat bridžu, Hastings. Sakiet man, kad jūs tā rīkojaties?

-            Arī jūs spēlējat bridžu, es smiedamies sacīju. Un ļoti labi zināt, kā izmantot trikus, lai iegūtu laiku un vinnētu partiju.

-            Jā, mon ami, tā patiešām ir taisnība. Bet reizēm ir arī cits iemesls. Pāris reizes esmu to novērojis, spēlējof ar dāmām. Iespējams rodas kāda neskaidrība, un viņas nomet kārtis un

9

pārtauc spēli.

-    Ko jūs domājat?

-            Es domāju, Hastings, ka pārāk liela bramanība ir viena interesanta lieta. Un vēl es domāju, ka pienācis laiks vakariņām. Vienai mazai omletitei, vai ne? Un pec tam ap pulksten deviņiem man ir vēl viena tikšanās.

-    Ar ko?

-     Vispirms paēdīsim, Hastings. Un, kamēr dzersim kafiju, apspriedīsim lietas turpinājumu. Kamēr cilvēks ēd, viņa smadzenēm ir jākalpo vēderam.

Puaro turējās pie saviem vārdiem. Mēs aizgājām uz nelielu restorānu Soho rajonā, kur mūs labi pazina un kur lieliski gatavoja gan omleti, gan jūras mēli, gan vistu un pasniedza Baba au Rhum. Par to Puaro ļoti sajūsminājās.

Kad mēs jau malkojām kafiju, Puaro, sirsnīgi smaidīdams, sacīja:

-      Mans labais draugs, esmu no jums atkarīgs vairāk, nekā jūs spējat iedomāties.

Dzirdot šos vārdus, es jutos gan apmulsis, gan iepriecināts. Nekad iepriekš viņš neko tādu nebija man teicis. Reizēm es jutos mazliet aizskarts, ko, protams, neizrādīju. Viņš

mēdza iet uz savu mērķi, noniecinot manas

) 7

garīgās spējas.

Kaut es nekad nedomāju, ka viņa paša spējas jebkad apsīkst, es atskārtu, ka viņš laikam kļūst atkarīgs no manas palīdzības vairāk, nekā pats to aptver.

-    Jā, viņš sapņaini sacīja, jūs ne vienmēr visu izprotat, taču bieži jo bieži norādāt turpmāko virzību.

Es nespēju noticēt savām ausīm.

-      Patiešām, Puaro, es stostījos, esmu bezgala laimīgs, domāju, ka esmu no jums daudz ko mācījies…

Viņš pakratīja galvu.

-    Jūs neesat neko mācījies.

-    Vai! es pārsteigti iesaucos.

-     Tā ir jābūt. Neviens cilvēks nemācās no otra cilvēka. Katram indivīdam jāattīsta sava varēšana līdz pilnībai pašam, nemēģinot atdarināt kādu citu. Es nevēlos, lai jūs būtu otrais Puaro, turklāt Puaro pakļautais. Es vēlos, lai jūs būtu izcils Hastings. Es reiz esmu skaidri izteicies par normālu prātu.

-     Ceru, es neesmu nenormāls, es iestarpināju.

-    Nē, nē. Jūs esat līdzsvarots. Vai saprotat, ko tas nozīmē? Kad noziedznieks dodas pastrādāt noziegumu, viņš cenšas veikt maldinošas darbības. Ko viņš grib maldināt? Katru normālu cilvēku. Ir brīži, kad jūsu prāts spoži uzplaiksnī (ceru, jūs mani atvainosiet), kad jūs paceļaties pāri vidusmēram, bet, visumā ņemot, jūs esat apbrīnojami normāls. Kā man tas palīdz, kā noder? Gluži vienkārši. Jūsu domās, uztverē es kā spogulī redzu, kas ir tas, par ko mani vēlas pārliecināt noziedznieks. Tas ir ārkārtīgi ierosinoši un sniedz milzīgu palīdzību.

Es īsti neizpratu Puaro prātojumu. Man nelikās, ka Puaro sacīto varētu uztvert kā komplimentu.

-    Es neskaidri izteicos, viņš steidzīgi piebilda. Jūs spējat ielūkoties noziedznieka prātā, domāšanā, ko es pats nespēju. Jūs man parādāt, pie kāda secinājuma noziedznieks vēlas mani aizvest. Tā ir liela dāvana.

-     Vērīgums, izpratnes spēja, es domīgi sacīju. Jā, iespējams, man piemīt vērīgums.

Es paskatījos pāri galdam uz Puaro. Viņš smēķēja savu mazo cigareti un raudzījās manī ar lielu labsirdību.

-    Dārgais Hastings, viņš murmināja, esmu jums ļoti pieķēries.

Es jutos aizkustināts un apmierināts, taču steidzos mainīt sarunas tēmu.

-     Paklausieties, es lietišķā balsī sacīju. Runāsim par lietu.

-    Eh bien. Puaro atspiedās pret krēsla atzveltni, samiedza acis un lēnām pūta gaisā dūmus.

-   Je me pase des questions,[19] viņš sacīja.

-    Jā? es brīnījos.

-    Jūs arī to vēlaties?

-             Saprotams, es atteicu, atspiedos pret krēsla atzveltni, samiedzu acis un izmetu: Kas nogalināja lordu Edžveru?

Puaro acumirklī izslējās un enerģiski pakratīja galvu.

-              Nē, nē. Tas nekur neder. Vai tā uzdod jautājumu? Jūs esat kā detektīvromānu lasītājs, kurš uzdod jautājumu par visu pēc kārtas, bez iemesla un bez jebkādas jēgas. Jāatzīst, ka reiz es pats tā esmu darījis. Tas bija absolūts izņēmuma gadījums. Kādreiz par to jums pastāstīšu. Bet par ko mēs gribējām runāt?

-            Par jautājumiem, kurus jūs grasījāties izvirzīt pats sev, es bez emocijām atbildēju. Man mēles galā bija pateikt Puaro, ka es viņam esmu vajadzīgs tāpēc vien, lai būtu kompanjons, kura priekšā var padižoties, taču es apslāpēju šo vfelmi. Ja viņš vēlas kādu apskaidrot, lai jau dara to.

-    Turpiniet, es teicu. Paklausīsimies.

Tas bija tieši tas, ko šī cilvēka iedomība

gaidīja. Viņš atkal atliecās atpakaj krēslā un ieņēma iepriekšējo pozu un arī attieksmi.

-     Pirmo jautājumu mēs jau esam apsprieduši. Kāpēc lords Edžvers mainīja savu nostāju jautājumā par šķiršanos. Pāris idejas attiecībā uz šo jautājumu man ir. Pirmo no tām jūs jau zināt. Otrais jautājums, ko gribu sev uzdot, ir: "Kas notika ar to vēstuli? Kā interesēs bija, lai lords Edžvers un viņa sieva paliktu precēti?" Trešais jautājums: "Ko nozīmēja viņa sejas izteiksme, ko ievērojāt, kad vakarrīt, ejot prom no bibliotēkas, palūkojāties atpakaļ?" Vai jums ir atbilde uz šo jautājumu, Hastings?

Es pakratīju galvu.

-    Nevaru iedomāties.

-     Vai esat pārliecināts, ka nevarat iedomāties? Reizēm, Hastings, jūs varat kaut drusciņ iedomāties.

-     Nē, nē, es noliedzoši pakratīju galvu, esmu pārliecināts, ka nevaru.

-       Labi. Tas būtu fakts, kuru nāksies noskaidrot. Mans ceturtais jautājums attiecas uz pensneju. Ne Eilina Vilkinsone, ne Karlota Adamsa nenēsāja brilles. Kā brilles nonāca Karlotas Adamsas somā? Un, lūk, piektais jautājums: "Kāpēc kāds zvanīja pa telefonu, lai pārliecinātos, vai Eilina Vilkinsone ir viesībās Čaizvikā, un kurš bija zvanītājs?" Man prāts ir nodarbināts tieši ar šiem jautājumiem, un, ja

es varētu uz tiem rast atbildi, man kļūtu daudz vieglāk. Ja vien es rastu kaut vai teoriju, kā tos pietiekami izsmeļoši izskaidrot…

-    Ir vēl arī citi jautājumi, es piebildu.

-    Piemēram, kādi?

-            Kurš ierosināja Karlotai Adamsai iesaistīties izjokošanas pasākumā? Kur viņa bija pirms un pēc pulksten desmitiem? Kas ir D, kurš iedeva viņai zelta kārbiņu?

9 9

-             Šie jautājumi ir paši par sevi saprotami, teica Puaro. Tajos neslēpjas nekāda viltība. Tās ir vienkārši lietas, kuras mums nav zināmas. Tie ir fakti. Mēs varam tos noskaidrot. Mani jautājumi, mon ami, ir psiholoģiska rakstura. Tie domāti pelēkajām smadzeņu šūniņām…

-            Puaro! es iesaucos. Es biju pārliecināts, ka man katrā ziņā jāaptur viņa filozofēšana. Vai jūs neplānojāt kādu tikšanos šovakar?

Puaro paskatījās pulkstenī.

-            Patiešām, viņš atteica. Es piezvanīšu un noskaidrošu, vai tikšanās notiks.

Viņš izgāja un pēc dažām minūtēm atgriezās.

-    Ejam, viņš sacīja. Viss ir kārtībā.

-    Uz kurieni mēs dosimies? es jautāju.

-            Uz sera Montegjū Kornera mājām Čaizvikā. Gribu zināt nedaudz vairāk par telefona zvanu.

Piecpadsmitā nodaļa Sers Montegjū Korners

Apmēram pulksten desmitos mēs sasniedzām sera Montegjū Kornera namu Čaizvikā, pašā upes krastā. Tā bija milzīga māja ar lielu zemes gabalu. Mūs ieveda hallē ar dārgu paneļu sienām. Labajā pusē pa atvērtām durvīm mēs redzējām ēdamistabu ar garu galdu un aizdegtām svecēm uz tā.

-    Esiet tik laipni, lūdzu, nāciet šeit.

Pa platām kāpnēm sulainis mūs uzveda otrajā stāvā un ieveda istabā ar skatu uz upi.

-    Mesjē Herkuls Puaro, sulainis pieteica.

Istabas proporcijas bija ļoti patīkamas, rūpīgi piemeklētie lampu abažūri nodrošināja mierīgu, blāvu gaismu, te jautās vecās pasaules gaisotne. Vienā istabas stūrī pie atvērta loga stāvēja bridža galds, pie tā sēdēja četri cilvēki. Kad mēs ienācām, viens no četriem spēlētājiem piecēlās un nāca mums pretī.

-     Ļoti patīkami ar jums iepazīties, mesjē Puaro.

Es ar interesi noraudzījos uz seru Montegjū Korneru. Viņam bija ļoti šauras inteliģentas acis un rūpīgi sakārtotas liekās sprogas. Viņš bija maza auguma, apmēram pusotra metra garš, ar izsmalcinātām manierēm.

-            Atļaujiet jūs iepazīstināt. Misters un misis Vaidberni.

-              Mēs esam tikušies, misis Vaidberna priecīgi iesaucās.

-    Un misters Ross.

Ross bija apmēram divdesmit divus gadus vecs jauneklis ar patīkamu seju un gaišiem matiem.

-            Esmu iztraucējis jūsu spēli. Tūkstoškārt atvainojos, sacīja Puaro.

-            Nē, itin nemaz. Mēs vēl neesam sākuši. Mēs tikai dalījām kārtis. Varbūt kafiju, mesjē Puaro?

Puaro atteicās no kafijas, bet pieņēma piedāvājumu nobaudīt vecu brendiju. To mums pasniedza milzīgos biķeros.

Kamēr mēs malkojām brendiju, sers Montegjū nolasīja mums gandrīz vai veselu lekciju-

Viņš runāja par japāņu gravīrām, ķīniešu glazūrām, persiešu tepiķiem, franču impresionismu, par mūsdienu mūziku un Einšteina teorijām.

Tad viņš ērti atgāzās krēslā un vēlīgi mums uzsmaidīja. Nebija nekādu šaubu, ka viņš jutās gandarīts par savu priekšnesumu. Istabas blāvajā gaismā viņš izskatījās kā džins arābu pasakās. Visapkārt varēja redzēt izcilus mākslas darbus un kultūras vērtības.

-     Un tagad, ser Montegjū, sacīja Puaro, es neizmantošu ilgāk jūsu laipnību, bet pievērsīšos tēmai, kālab esmu ieradies.

Sers Montegjū pamāja ar īpatnēju, putna knābim līdzīgu plaukstu.

-    Nav kur steigties. Laiks ir bezgalīgs.

-     Šajā namā cilvēks vienmēr to izjūt, izdvesa misis Vaidberna. Te ir brīnišķīgi!

-     Es negribētu dzīvot Londonā pat tad, ja man piedāvātu veselu miljonu mārciņu, smaidīja sers Montegjū. Šeit ir vecās pasaules atmosfēra, vecās pasaules miers. Patiešām! Šeit mēs nejūtam trokšņu un steigas pilnās dienas.

Man prātā pēkšņi iešāvās ķecerīga doma, ja patiešām kāds piedāvātu seram Montegjū miljons mārciņu, tad vecās pasaules godība tomēr tiktu aizmirsta.

-    Kas beigu beigās ir nauda? misis Vaidberna murmināja.

-     Ak! noteica misters Vaidberns un bezrūpīgi ieslidināja savā bikšu kabatā dažus sīknaudas gabalus.

-    Čārlz, ar pārmetumu balsī noteica misis Vaidberna.

-     Piedošanu, sacīja misters Vaidberns un nolaida rokas gar sāniem.

-    Es jūtu, ka šādā atmosfērā ir nepiedodami runāt par noziegumu, Puaro kā atvainodamies iesāka.

-     Tā nepavisam nav, iesaucās sers Montegjū, graciozi pavicinot savu roķeli. Noziegums var būt mākslas darbs. Un detektīvs var būt mākslinieks. Es, protams, to neattiecinu uz policiju. Inspektors šodien šeit bija. Dīvains cilvēks. Viņš nekad, piemēram, nebija dzirdējis par Benvenuto Čellīni.

-      Man liekas, sacīja misis Vaidberna, viņš bija ieradies sakarā ar Eilinu Vilkinsoni.

-      Tā ir laime, ka lēdija vakar vakarā bija jūsu mājā, teica Puaro.

-    Tā liekas, atzina sers Montegjū. Es viņu ielūdzu, jo zināju, ka viņa ir skaista un talantīga, un domāju, ka varētu būt viņai noderīgs. Viņa prāto par biznesa uzsākšanu. Bet izrādījās, ka esmu kļuvis viņai noderīgs pavisam citādā zinā.

-     Eilinai ir laimējies, secināja misis Vaidberna. Viņa par katru cenu gribēja tikt vaļā no Edžvera, un tagad kāds ir izdarījis viņai milzīgu pakalpojumu. Tagad viņa apprecēsies ar jauno Mērtonas hercogu. Hercoga māte gan par šo iespēju ir satracināta.

-     Uz mani jaunā aktrise atstāja apbrīnojami patīkamu iespaidu, piezīmēja sers Montegjū. Viņa izteica dažas spožas domas par grieķu mākslu.

Es pie sevis smaidīju, iedomājoties, kā Eilina savā zemajā, nedaudz piesmakušajā balsī saka: "Jā" un "Nē", un "Patiešām, cik apburoši." Sera Montegjū izpratnē inteliģence izpaudās cilvēka spējā klausīties viņa izteikumos un

izrādīt viņam nedalītu uzmanību.

?

-    Edžvers katrā ziņā bija savāda zivs, piemetināja Vaidberns. Viņam bija ne viens vien ienaidnieks.

-    Vai taisnība, mesjē Puaro, jautāja misis Vaidberna, ka slepkava iedūris vēstuļu nazīti lordam tieši muguras smadzenēs?

-    Pilnīga taisnība, kundze. Tas tika izdarīts ļoti precīzi un meistarīgi, varētu teikt: zinātniski.

-     Es zinu, ka jums, mesjē Puaro, māksla nav vienaldzīga, sacīja sers Montegjū.

-    Un tagad, Puaro viņu pārtrauca, ļaujiet man runāt par tēmu, kālab esmu šeit ieradies. Lēdija Edžvera tika izsaukta pie telefona, kad

viņa te viesojās. Es vēlos iegūt informāciju par to telefonsarunu. Varbūt jūs man atļausit izjautāt mājkalpotājus par šo izsaukumu?

-            Protams, protams. Nospiediet zvana pogu, esiet tik laipns Ros.

Uz zvanu atbildēja sulainis. Viņš bija gara auguma, garīdzniekam līdzīgs vīrietis pusmūža gados.

Sers Montegjū paskaidroja, kas no viņa tiek prasīts. Sulainis pagriezās pret Puaro, laipni paklanoties.

-            Kas pacēla telefona klausuli, kad atskanēja zvans? Puaro jautāja.

-            Es pats pacēlu, ser. Telefons atrodas nišā pie izejas no halles.

-             Vai persona, kas zvanīja, prasīja pēc lēdijas Edžveras vai Eilinas Vilkinsones?

-    Pēc lēdijas Edžveras, ser.

-    Kā noritēja saruna?

Sulainis brīdi apdomājās.

-             Cik atceros, ser, es sacīju: "Hallo." Tad balss jautāja, vai tā ir Čaizvika 43434. Es atbildēju, ka tā ir. Tad balss lūdza mani uzgaidīt pie klausules. Pēc tam kāda cita balss atkal jautāja, vai tā ir Čaizvika 43434, un, kad es atbildēju "Jā", balss jautāja: "Vai lēdija Edžvera vakariņo pie jums?" Es sacīju, ka kundze vakariņo pie mums. Tad balss sacīja: "Es vēlos runāt ar viņu, lūdzu." Es aizgāju un paziņoju par to viņas augstībai, kas sēdēja pie vakariņu galda. Viņas augstība piecēlās, un es viņai parādīju, kur atrodas telefons.

-    Un tad?

-            Viņas augstība paņēma klausuli un teica: "Hallo, kas runā?" Tad viņa sacīja: "Jā, tā ir. Lēdija Edžvera klausās." Es jau grasījos iet prom, kad viņas augstība pasauca mani un teica, ka saruna beigusies. Viņa vēl sacīja, ka runātājs sācis smieties un acīmredzot nolicis klausuli. Viņa man jautāja, vai persona, kas zvanīja, ir nosaukusi savu vārdu. Bet vārds netika nosaukts. Tas ir viss, ser, kas notika.

Puaro sarauca pieri.

-             Vai jūs tiešām domājat, mesjē Puaro, ka telefona zvanam ir kāds sakars ar slepkavību? jautāja misis Vaidberna.

-            Tas ir iespējams, kundze. Tas ir ļoti dīvains notikums.

-            Cilvēki dažreiz zvana vienkārši, lai pajokotos. Pati esmu šādus zvanus saņēmusi.

-    Tas vienmēr ir iespējams, kundze.

Puaro atkal pievērsās sulainim.

-    Vai zvanītājs bija sieviete vai vīrietis?

-    Sieviete, es domāju, ser.

-    Kāda bija šī balss smalka vai zema?

-            Zema, ser. Noteikta un diezgan skaidra. Viņš brīdi klusēja, tad piebilda: Varbūt man likās, bet tā izklausījās ārzemnieka balss. Burts "r" šķita sevišķi uzkrītošs.

-            Balss varēja piederēt kādam skotam, Donald, ieminējās misis Vaidberna, pagriezusies pret smaidošo Rosu.

Ross smējās.

-            Ne gluži, viņš sacīja. Es sēdēju pie vakariņu galda.

Puaro atkal vērsās pie sulaiņa.

-             Vai jūs domājat, ka varētu atpazīt šo balsi, ja atkal to dzirdētu?

Sulainis vilcinājās ar atbildi.

-              Es nevaru to apgalvot, ser. Varbūt. Es domāju, ka varbūt varētu to izdarīt.

-    Paldies, mans draugs.

-    Paldies, ser.

Sulainis palocījās un aizgāja.

Sers Montegjū turpināja tēlot draudzīga sena paziņas lomu. Viņš centās pārliecināt, lai mēs paliekam uz bridža partiju. Es atteicos… likmes bija lielākas, nekā es varēju atļauties. Jaunais Ross, šķiet, jutās atvieglots, ka viņam būs aizstājējs. Mēs ar Rosu sēdējām un noskatījāmies, kā pārējie četri spēlēja. Vakars noslēdzās ar pamatīgu Puaro un sera Montegjū ieguvumu.

Mēs pateicāmies namatēvam un atvadījāmies. Ross nāca kopā ar mums.

-            Savāds mazs vīrelis, sacīja Puaro, kad bijām izgājuši naksnīgajā laukumā.

Vakars bija brīnišķīgs, un mēs nolēmām iet kājām, kamēr izdosies noķert taksometru vai arī radīsies iespēja izsaukt to pa telefonu.

-    Jā, savāds mazs vīrelis, Puaro atkārtoja.

-            Ļoti bagāts mazs vīrelis, Ross svarīgi papildināja.

-    Man arī tā šķiet.

-           Izskatās, ka es viņam patīku, Ross piebilda. Ceru, ka tas turpināsies. Tāda vīra aizmugurei ir ļoti liela nozīme.

-    Vai jūs esat aktieris, mister Ros?

Ross apstiprināja, ka tā ir. Viņš izskatījās saskumis, ka viņa vārds nebija acumirklī atpazīstams. Acīmredzot pēdējā laikā viņš bija guvis lieliskus panākumus kādā drūmā lugā, kas bija tulkota no krievu valodas.

Kad mēs abi ar Puaro bijām viņa slavas kāri apmierinājuši, Puaro starp citu iejautājās:

-    Jūs pazināt Karlotu Adamsu, vai ne?

-            Nē. Šovakar avīzē izlasīju ziņu par viņas nāvi. Pārdozēta kaut kāda narkotika. Tas ir idiotiski, ka visas šīs meitenes lieto narkotikas.

-            Tas ir skumji, jā. Viņa bija ļoti gudra aktrise.

-    Iespējams.

Rosām neinteresēja citu aktieru spēle, viņš domāja vienīgi par sevi un saviem panākumiem.

-             Vai esat kādreiz redzējis viņu uz skatuves?-es jautāju.

-    Nē. Tādas lietas mani sevišķi neinteresē.

-    Vai! iesaucās Puaro. Lūk, taksometrs.

Viņš pamāja ar savu spieķi.

-             Paldies, es iešu kājām, teica Ross. No Hamersmitas Londonas metro mani nogādā tieši pie mājām.

Pēkšņi viņš nervozi iesmējās.

-            Jocīga būšana, viņš sacīja, tās vakardienas viesības.

-    Vai tiešām?

-            Mēs bijām trīspadsmit. Viens paziņa pašā pēdējā mirklī nevarēja ierasties. Mēs to nemaz nepamanījām, tas atklājās tikai viesību noslēgumā.

-    Un kurš piecēlās pirmais, es pajautāju.

Viņš savādi un nervozi pasmaidīja.

-    Tas biju es.

Sešpadsmitā nodaļa Galvenokārt pārspriedumi

Kad atgriezāmies mājās, atklājām, ka mūs gaida Džeps.

-              Nodomāju, ka iegriezīšos parunāties ar jums, mesjē Puaro, pirms nododu lietu policijai , viņš jautri sacīja.

-    Eh bien, mans labais draugs, kā iet?

-    Ne sevišķi labi.

Džeps izskatījās noraizējies.

-    Vai varat man piepalīdzēt, mesjē Puaro?

-            Man ir pāris idejas, kuras gribētos jums izklāstīt, Puaro sacīja.

-             Jūs un jūsu idejas! Nav jau tā, ka es nevēlētos tās uzklausīt. Es gribu tās dzirdēt. Tajā jūsu jocīgās formas galvā ir šis tas labs.

Puaro šo komplimentu uzņēma vēsi.

-            Vai jums ir kādas idejas, kas saistītas ar lēdijas dubultošanās problēmu? To es gribētu zināt. Kā ir, mesjē Puaro? Ko jūs par to teiksiet? Kas viņa bija?

-             Tieši par šo jautājumu es gribu runāt ar jums.

Viņš jautāja Džepam, vai inspektors ir kaut ko dzirdējis par Karlotu Adamsu.

-      Vārdu esmu dzirdējis. Acumirklī neko vairāk nevaru pateikt.

Puaro paskaidroja.

-    Viņa! Vai viņa spēja atdarināt? Kas jums licis iedomāties par viņu? Un ko esat atklājis?

Puaro izstāstīja visus sīkumus un secinājumu, pie kāda viņš ir nonācis.

-    Ak Dievs, izklausās, ka jums būs taisnība Drēbes, cepure, cimdi… un gaišā parūka. Jā, viss sakrīt. Es teikšu, jums ir gudra galva, mesjē Puaro. Smalks darbs! Šķiet, te viss ir skaidrs. Nedomāju, ka viņa ir noslepkavota. Tas šķiet pārāk pārspīlēti. Man ir lielāka pieredze nekā jums. Neticu, ka ir vēl kāda trešā persona. Karlota Adamsa, protams, bija kārtīga sieviete, bet es izvirzu divas versijas: šantāža vai naudas izspiešana. Viņiem iznāca vārdu pārmaiņa. Viņš sadusmojās, arī viņa sadusmojās un galu galā ietrieca vēstuļnazi pakausī. Atgriezusies mājās, jaunā sieviete sabruka, jo nebija-gatavojusies nogalināt. Tad nu viņa ieņēma pārāk lielu devu, lai spētu atslēgties.

-     Vai jūs domājat, ka tas sniedz izsmeļošu atbildi un izskaidro visus faktus?

-     Nu, dabiski, ir daudzas lietas, kuras mēs vēl nezinām. Otrs skaidrojums ir tāds, ka izjokošanai un slepkavībai nav nekā kopīga, tās nav savā starpā saistītas lietas. Ir notikusi vienkārši sasodīta sagadīšanās.

Es zināju, ka Puaro tam nepiekrīt, bet viņš izvairīgi noteica:

-    Iespējams.

-    Vai, paklausieties, kā tas izklausās! Izjokošana ir vienkārši nevainīga spēlīte un nekas vairāk. Kāds par to uzzina un nolemj, ka to var lieliski izmantot. Nav slikta ideja, ko? Inspektors uz brīdi apklusa un turpināja: Bet personīgi es dodu priekšroku idejai numur viens. Kāds sakars bija starp viņa augstību un meiteni mēs agri vai vēlu noskaidrosim.

Puaro pastāstīja inspektoram par vēstuli, kuru kalpone nosūtīja uz Ameriku, un Džeps piekrita, ka tā varētu būt ļoti noderīga lietas apstākļu noskaidrošanai.

-    Es tai nekavējoties pievērsīšos, viņš teica, izdarot ierakstu savā mazajā piezīmju grāmatiņā.

-    Sliecos domāt, ka slepkava bija jaunā sieviete, jo es nevaru atrast nevienu citu, viņš piebilda, noglabājot piezīmju grāmatiņu. Runa vēl varētu būt par kapteini Māršu, kurš tagad tapis par lordu. Viņam ir motīvs. Arī slava nav nekāda spožā. Kārs uz naudu, izšķērdīgs. Turklāt, vakar no rīta viņš ar tēvoci pamatīgi sastrīdējās. To viņš pats man pastāstīja… tas vien par daudz ko liecina. Bet, viņam attiecībā uz vakarvakaru ir alibi. Viņš

9 9

bija operā kopā ar Dorteimeriem. Grosvenorskvērā. Visu pārbaudīju. Viss sakrīt. Viņš vakariņoja ar viņiem, tad aizgāja uz operu un pēc tam uz Sobrani restorānu. Tā nu tas ir.

-    Un jaunkundze?

-      Jūs domājat meita? Viņas arī nebija mājās. Viņa vakariņoja kopā ar Vestu ģimeni. Tie paņēma viņu līdzi uz operu un pēc tam atveda mājās. Viņa ienāca mājā bez ceturkšņa divpadsmitos. Tas viņu atbrīvo no jebkādām aizdomām. Sekretāre liekas bez vainas loti

9

godīga, kārtīga sieviete. Tad vēl ir sulainis. Nevaru teikt, ka viņš viestu īpašu uzticību. Tas nav normāli, ka vīrietis ar tādu izskatu ieņem

9

tādu posteni. Ar viņu tā lieta nav tīra, un ir pagalam dīvaini, kā viņš nokļuva lorda Edžvera mājā un kļuva par sulaini. Es to visu pārbaudu. Bet es neredzu motīvu, kāpēc šis puisis būtu varējis lordu nogalināt.

-    Vai nav nākuši gaismā kādi jauni fakti?

-     Jā, ir. Viens vai divi. Grūti spriest, vai tiem ir kāda nozīme vai nav. Pazudusi lorda Edžvera atslēga.

-    Atslēga no parades durvīm?

-Jā.

-    Tas, protams, ir interesanti.

-            Kā jau teicu, tas var būt svarīgi un var arī itin neko nenozīmēt. Svarīgi, manuprāt, ir tas, ka lords Edžvers vakar izrakstīja čeku… summa nav nekāda lielā… tikai simt mārciņas. Tās tika izņemtas franču banknotēs, jo šodien lords grasījās doties uz Parīzi. Bet… bet šī nauda ir pazudusi.

-    Kas jums to pavēstīja?

-            Mis Kerola. Vina naudu izņēma, tā vina man teica, un atklāja, ka nauda ir pazudusi.

-    Vai tas notika vakarvakarā?

-            Mis Kerola nezina. Vina to nodeva lordam Edžveram apmēram pusčetros. Nauda bija ielikta bankas aploksnē. Tobrīd viņš atradās bibliotēkā. Viņš to paņēma un nolika uz galda.

-            Par to, saprotams, ir jāpadomā. Tas jau ir sarežģījums.

-    Varbūt tieši otrādi. Starp citu par rētu.

-    Jā?

-            Ārsts apgalvo, ka slepkavība nav izdarīta ar parasto vēstuļu nazīti. Kaut kas līdzīgs, bet ar citas formas asmeni. Tas ir bijis ārkārtīgi ass duramais.

-    Vai nebija bārdas nazis?

-    Nē, nē. Daudz mazāks.

Puaro domīgi koncentrējās.

-           Jaunais lords Edžvers, šķiet, ir sajūsmā par savu joku, Džeps piezīmēja Liekas viņš domā, ka ir uzjautrinoši tikt turētam aizdomās par slepkavību. Viņš īpaši izrīkojās tā, lai aizdomas kristu uz vinu. Izskatās mazliet dīvaini.

-    Tā varētu būt zināma veida izlūkošana.

-            Drīzāk ir ierunājusies netīrā sirdsapziņa. Tēvoča nāve viņam nākusi īstajā laikā. Starp citu, viņš ir ievācies atpakaļ mājā.

-    Kur viņš dzīvoja iepriekš?

-            Martinstrītā, Sentdžordžrodā. Ne visai laba apkaime.

-    Jūs varētu pierakstīt, Hastings.

Es tā arī izdarīju, kaut mazliet nobrīnījos. Ja Ronalds ir pārcēlies uz Rīdžentgeitu, kālab gan būtu vajadzīga viņa iepriekšējā adrese.

-             Es domāju, ka tā meiča Adamsa to izdarīja, sacīja Džeps pieceldamies. Mesjē Puaro, tas jums smalki izdevās. Bet jāņem vērā, ka jūs ejat uz teātriem, izklaidējaties. Jūs atklājat lietas, bet man nav tādas izdevības. Žēl, ka nav acīmredzama motīva, bet nedaudz jāparokas, un viss nāks gaismā.

-            Ir viena persona, kurai ir motīvs un kurai jūs neesat pievērsis vērību, piezīmēja Puaro.

-    Kurš tas ir?

-            Džentlmenis, kurš, kā runā, grib apprecēties ar lorda Edžvera sievu. Es runāju par Mērtonas hercogu.

-             Jā. Es domāju, ka viņam ir motīvs. Džeps smējās. Bet džentlmenim ir tāds sabiedriskais stāvoklis, ka viņš diez vai var izdarīt slepkavību. Turklāt, viņš ir Parīzē.

-             Jūs neuzskatāt, ka viņš varētu būt aizdomās turamais, vai ne?

-    Nu, un kā uzskatāt jūs, mesjē Puaro?

Smiedamies par šādu varbūtību, Džeps no

mums atvadījās.

Septiņpadsmitā nodaļa Sulainis

Nākamā diena mums ritēja rāmi un mierīgi, toties Džeps izrādīja lielu rosību. Viņš ieradās pie mums ap tējas laiku.

Inspektors izskatījās sasārtis un pārskaities.

-    Esmu pieļāvis rupju kļūdu.

-           Tas ir neiespējami, mans draugs, Puaro mierinoši sacīja.

-     Jā, esmu pieļāvis kļūdu. Esmu ļāvis (te viņš sulīgi nolamājās) sulainim izslīdēt caur pirkstiem.

-    Vai viņš ir aizbēdzis?

-    Jā. Aizlaidies. Visvairāk mani tracina tas, ka esmu izrādījies nelabojams idiots, viņš man itin nemaz nelikās aizdomīgs.

-    Nomierinieties… nomierinieties.

-     Viegli tā teikt. Jūs nebūtu mierīgs, ja galvenajā policijas pārvaldē būtu pamatīgi dabūjis pa mici. O! Viņš ir viens glums tips. Šī nav pirmā reize, kad viņš piesit pēdu. Viņš ir vecs kāršu spēlmanis.

Džeps noslaucīja ar plaukstu pieri un izskatījās pagalam nelaimīgs.1 * Puaro viņu līdzjūtīgi mierināja, kas no malas izklausījās kā vistas kladzināšana pēc izdētas olas. Izprazdams angļu raksturu, es ielēju stipru viskiju ar sodu un noliku drūmā inspektora priekšā. Viņš kļuva mazliet jestrāks.

-    Pateicos, viņš sacīja.

Džeps sāka runāt daudz mundrāk.

-      Es pat neesmu pārliecināts, ka viņš ir slepkava! Protams, izskatās nelāgi, ka viņš tā ir aizlaidies, bet bēgšanai varēja būt citi iemesli. Izskatās, ka viņš ir saistīts ar pāris sliktas reputācijas naktsklubiem. Ne jau parastiem. Te slēpjas kaut kas krietni vien izsmalcinātāks un riebīgāks. Viņš patiešām ir īsts nelietis.

-    Tas, protams, nenozīmē, ka viņš ir slepkava.

-    Tieši tā. Viņš varēja būt iesaistīts kādā netīrā būšanā, bet tā varēja nebūt slepkavība. Nē, esmu vairāk nekā pārliecināts, ka vainīga ir Adamsa. Taču man pagaidām nav nekā, lai to pierādītu. Mani vīri šodien izķemmēja viņas dzīvokli, bet nekā prātīga neatrada. Viņa bija viltīga. Vēstules neglabāja, izņemot dažas, kas saistītas ar biznesu. Atradās finansiāla rakstura līgumi. Tie visi kārtīgi sasprausti un sanumurēti. Bija dažas vēstules no māsas, kas dzīvo Vašingtonā. Visas tiešas un atklātas. Un vēl pāris labas veco laiku rotaslietas, bet nekā ļoti dārga. Viņa nav rakstījusi dienasgrāmatu. Viņas krājgrāmatiņa un čeku grāmatiņa nekādu noderīgu informāciju nesniedz. Nolādēts, meitenei šķiet nebija nekādas privātās dzīves.

-     Viņa bija ļoti rezervēta, Puaro domīgi sacīja. No mūsu viedokļa tas ir slikti.

-       Es runāju ar sievieti, kura pie viņas strādāja. Nekā nozīmīga. Biju pie meitenes, kurai ir cepuru veikals un kura skaitījās viņas draudzene.

-    Ak, tā! Un ko jūs domājat pat mis Draiveri?

-    Viņa ir modra asprāte. Viņa man neko nepalīdzēja. Es par to nebrīnos. Man ir nācies meklēt daudzas pazudušas meitenes, visos gadījumos ģimene un draugi saka vienu un to pašu: "Viņa bija gudra, jauka, sirsnīga, laba rakstura meitene, un viņai nebija draugos vīriešu." Tā nav taisnība. Tas ir pretdabiski. Meitenēm jābūt draugos ar vīriešiem. Ja tā nav, ar viņām kaut kas nav kārtībā. Draugu nesaprātīgā lojalitāte un attiecības padara detektīva darbu bezgala grūtu.

Džeps uz brīdi apklusa un dziji ievilka elpu, un es no jauna piepildīju viņa glāzi.

-     Paldies, kapteini Hastings. Es neiebilstu. Jā, tā nu tas ir. Tev nepārtraukti jāmeklē un jāizseko. Noteikti ir kāds ducis jaunu vīriešu, ar kuriem viņa gāja vakariņās un uz dejām, bet nekas neliecina, ka viens viņai būtu nozīmējis ko vairāk nekā citi. Ir gan jaunais lords Edžvers, gan Martins Braiens, tas kinoaktieris, un ir vēl ducis citu, bet nav nekā ievērības cienīga, nekā īpaša. Es domāju, ka jūs, mesjē Puaro, pārliecināsieties, ka viņa rīkojās uz savu roku. Tagad es meklēju sakarību, saistību starp viņu un nogalināto vīrieti. Tādai ir jābūt. Domāju, ka man jābrauc uz Parīzi. Uz mazās zelta kārbiņās ir uzrakstīts Parīzes nosaukums, un nelaiķis lords Edžvers pagājušajā rudenī devās uz Parīzi vairākas reizes, kā stāsta mis Kerola, lai apmeklētu izsoles un iegādātos interesantas lietas. Jā, es domāju, ka man jābrauc uz Parīzi. Es, protams, lietā pasludināšu pārtraukumu. Pēc tam došos uz pēcpusdienas kuģi.

-     Jums ir milzīga enerģija, Džep. Tā mani pārsteidz.

-     Jā, jūs kļūstat laisks. Jūs te sēžat un domājat! To jūs dēvējat par mazo pelēko šūniņu nodarbināšanu. No tā nav nekāda labuma, ir jāiet notikumiem pa pēdām, informācija ir jāmeklē. Tā pati pie jums nenāk.

Mazā istabene pavēra durvis.

-    Misters Braiens Martins, ser. Vai pieņemsiet vinu?

-    Es jau eju, mesjē Puaro. Džeps pieslējās kājās. Izskatās, ka visas teātra zvaigznes grib ar jums konsultēties.

Puaro kautrīgi paraustīja plecus, un Džeps nosmējās.

-Jums vajadzētu būt miljonāram, mesjē Puaro. Ko jūs darāt ar naudu? Vai krājat?

-     Pavisam noteikti esmu taupīgs. Un, runājot par naudas izmantošanu, kam lords Edžvers ir novēlējis savējo?

-    īpašumu, ko nenosaka zemes mantošanas kārtība, viņš atstājis meitai. Piecus simtus mis Kerolai. Citu novēlējumu nav. Ļoti vienkāršs testaments.

-    Un… kad tas sastādīts?

-      Pēc tam, kad sieva viņu pameta… tieši pirms diviem gadiem. Starp citu, viņš galīgi izslēdza sievu no mantojuma tiesībām.

-     Atriebīgs vīrietis, Puaro klusi nomurmināja.

Ar jautru "Uz redzi!" Džeps atvadījās.

Ienāca Braiens Martins. Viņš bija nevainojami ģērbies un izskatījās ārkārtīgi pievilcīgs. Taču es nodomāju, ka viņš izskatās izmocīts un nelaimīgs.

-     Šķiet, man jau sen vajadzēja atnākt, mesjē Puaro, Braiens Martins atvainodamies sacīja. Galu galā jūtos vainīgs, ka velti tērēju jūsu laiku.

-    En verite?[20]

-      Jā. Es tikos ar sievieti, par kuru runāju. Centos viņu pārliecināt, lūdzos, bet bez panākumiem. Viņa negrib ne dzirdēt, ka es jums kaut ko atklāju par to lietu. Tāpēc visam jāpieliek punkts. Man ir ļoti žēl… ļoti žēl, ka esmu jūs apgrūtinājis, traucējis…

-            Du tout… du tout, [21] mīlīgi sacīja puaro. es to biju paredzējis.

-           Jā? jaunais vīrietis brīnījās. JOs bijāt to paredzējis? viņš neizpratnē jautāja.

-           Mais oui.[22] kad jūs ieminējāties, ka jāaprunājas ar draudzeni, es jau paredzēju, ka iznākums būs tieši tāds, kāds tas ir.

-    Vai jums ir kāda īpaša teorija?

-            Detektīvam, mesjē Martin, vienmēr ir teorija. Bez tās nevar. Es pats gan to nesaucu par teoriju. Es saku, ka man ir neliela ideja. Tas ir pirmais solis.

-    Un otrais solis?

-            Ja nelielā ideja izrādās ir patiesība… tad es zinu! Kā redzat, tas ir loti vienkārši.

-            Es vēlos, kaut jūs būtu man pateicis, kāda ir jūsu teorija… jeb nelielā ideja?

Puaro lēni pakratīja galvu.

-            Tas ir cits likums. Detektīvs to nekad nestāsta.

-    Vai jūs nevarat pat likt nojaust?

-            Nē. Pateikšu jums vienīgi to, ka mana ideja radās, tiklīdz jūs pieminējāt zelta zobu.

Braiens Martins bezgala pārsteigts skatījās uz Puaro.

-            Esmu pagalam apmulsis, viņš pavēstīja. Man nav skaidrs, kas jums prātā. Ja jūs man dotu kaut vai niecīgāko nojausmu.

Puaro smaidīja un kratīja galvu.

-    Mainīsim sarunu tēmu.

-              Jā, bet vispirms… cik esmu jums parādā… jums tas man jāpasaka.

Puaro bezrūpīgi atmeta ar roku.

-    Neesmu nekā izdarījis, lai jums palīdzētu.

-     Bet es izmantoju jūsu laiku…

-            Ja lieta mani interesē, es izslēdzu naudu. Jūsu lieta mani ļoti interesēja.

-    Es priecājos, neveikli sacīja aktieris.

Viņš izskatījās bezgala nelaimīgs.

-            Paklausieties, teica Puaro, parunāsim par kaut ko citu.

-            Vai tas vīrs, kuru es sastapu kāpnēs, nebija no Skotlendjarda?

-    Jā, tas bija inspektors Džeps.

-            Apgaismojums bija nespodrs, un es nebiju pārliecināts. Starp citu, viņš bija atnācis pie manis un uzdeva dažus jautājumus par nabaga meiteni Karlotu Adamsu, kas mira no veronāla pārdozēšanas.

-    Vai jūs mis Adamsu labi pazināt?

-            Ne sevišķi. Es ar viņu iepazinos bērnībā Amerikā. Šeit es viņu satiku kādas pāris reizes, mēs netikāmies bieži. Man bija ļoti žēl, kad uzzināju par viņas nāvi.

-    Vai jums viņa patika?

-           Jā. Ar viņu varēja ļoti viegli izrunāties, viņa bija atsaucīga.

-            Ļoti simpātiska personība… jā, es par viņu domāju tieši tāpat.

-            Liekas, ka negadījums tiek uzskatīts par pašnāvību? Es nezināju nekā, kas būtu varējis inspektoram palīdzēt. Karlota vienmēr bija ļoti rezervēta, neko par sevi nestāstīja.

-    Es nedomāju, ka tā bija pašnāvība.

-             Piekrītu, visdrīzāk tas bija nelaimes gadījums.

Iestājās klusums.

Tad Puaro smaidīdams sacīja:

-             Lorda Edžvera nāve kļūst loti mīklaina, vai ne?

-            Pilnīgi neskaidra lieta. Vai jūs zināt… ko policija domā… kas to izdarīja? Eilina tagad ir ārpus aizdomās turētajām personām?

-           Mais oui… Aizdomās tiek turēta kāda persona.

Braiens Martins izskatījās ļoti ieinteresēts.

-     Patiešām? Kas?

-             Sulainis ir aizbēdzis. Saprotiet, bēgšana lielā mērā nozīmē atzīšanos.

-    Sulainis! Jūs mani patiešām pārsteidzat.

-             Neparasti izskatīgs vīrietis. II vous ressemble un peu [23] puaro ļoti godbijīgi paklanījās.

Protams! Es tagad atskārtu, kāpēc sulaiņa seja man šķita pazīstama, kad es viņu pirmo reizi redzēju.

-            Jūs man glaimojat, smiedamies sacīja Braiens Martins.

-            Nē, nē, nē! Vai tad visas jaunās meitenes gan kalpotājas, gan mašīnrakstītājas, gan sabiedrības zvaigznes vai viņas visas nedievina mesjē Braienu Martinu? Vai ir kāda, kas var palikt vienaldzīga?

-             Milzum daudz, es domāju, teica Martins. Viņš strauji piecēlās.

-            Liels paldies, mesjē Puaro. Ļaujiet man vēlreiz atvainoties, ka esmu jūs apgrūtinājis.

Braiens Martins paspieda mums abiem roku. Pēkšņi viņš izskatījās daudz vecāks, izmocītais izskats sevišķi dūrās acīs. > >

Es degu nepacietība, un, tiklīdz aktieris aizvēra durvis, savu ziņkāri darīju zināmu savam draugam.

-            Puaro, vai tiešām jūs domājāt, ka viņš atgriezīsies un izstāstīs visas savādās lietas, kas

ar vinu notika Amerikā?

»

-    Es tā neesmu teicis, Hastings.

-      Bet tad… es centos loģiski spriest. Tad jums jāzina, kas ir šī mistiskā meitene, ar kuru viņam bija jārunā?

-    Man ir neliela ideja, mans draugs. Es jums teicu, ka tā radās kopš brīža, kad tika pieminēts zelta zobs; un mazā ideja ir pareiza. Es zinu, kas ir šī meitene, es zinu, kāpēc viņa neatļāva mesjē Martinam konsultēties ar mani. Es zinu visu patiesību par šo afēru. Un arī jūs to varētu zināt, ja būtu licis lietā smadzenes, ko Dievs jums devis. Dažkārt es patiešām esmu spiests domāt, ka neuzmanības dēļ Dievs jums ir pagājis garām.

Astoņpadsmitā nodaļa Cits vīrietis

Es negrasos iztirzāt policijas atzinumus ne par Lorda Edžvera, nedz Karlotas Adamsas lietu. Karlotas gadījumā secinājums vēstīja: nāve iestājusies nelaimes gadījuma dēļ. Lorda Edžvera lietā izziņas sniegšana tika atlikta līdz brīdim, kamēr būs sagatavots un tiks paziņots medicīniskās ekspertīzes slēdziens. Bija noteikts, ka nāve iestājusies ne vēlāk kā stundu pēc vakariņu ieturēšanas. Tas nozīmēja, ka lords nogalināts laikā no pulksten desmitiem līdz vienpadsmitiem, pieļaujot iespēju, ka tas tomēr noticis agrāk.

Nekādi fakti attiecībā uz Karlotas pārģērbšanos par Eilinu Vilkinsoni netika izpausti, tas nebija atļauts. Presē publicēja nozudušā sulaiņa aprakstu, un tika radīts iespaids, ka galvenais meklējamais ir tieši šis puisis. Viņa liecība par Eilinas Vilkinsones ierašanos slepkavības vakarā tika uzskatīta par bezkaunīgu safabricējumu. Netika teikts, ka par to liecināja arī sekretāre. Visās avīzēs bezgala daudz rakstītīja par slepkavību, bet reālās informācijas bija maz.

Es zināju, ka Džeps visu laiku aktīvi darbojas. Mani mazliet satrauca tas, ka Puaro izturējās diezgan vienaldzīgi. Un man ienāca prātā doma, ka šāda izturēšanās, par nožēlu, ir saistīta ar vecumu. Viņš minēja man dažādus attaisnojošus iemeslus, kas neizklausījās pārliecinoši.

-    Manos gados cilvēks cenšas pasargāt sevi no nepatikšanām, grūtībām, raizēm, viņš skaidroja.

-     Bet, Puaro, mans dārgais draugs, jūs nedrīkstat domāt, ka esat vecs, es iebildu.

Domāju, ka viņam nepieciešams uzmundrinājums; zinu, ka tas pieder pie modernās ārstniecības metodēm.

-            Jūs esat enerģijas un spara pilns kā agrāk, es kaismīgi sacīju. Jūs esat spēka gados, Puaro. Savu spēju pašos augstumos. Jūs varētu iet un atrisināt, lieliski atrisināt, šo lietu, ja vien gribētu to darīt.

Puaro atbildēja, ka viņš labāk risina šo lietu sēžot.

-    Bet jūs tā nedrīkstat darīt, Puaro!

-    Tiesa, daļēji jums ir taisnība.

-            Man jāatzīst, ka mēs nedarām neko! Džeps dara visu.

-Tas mani lieliski apmierina.

-            Mani tas neapmierina itin nemaz. Es gribu, lai jūs kaut ko darāt.

-    Es jau daru.

-    Ko jūs darāt?

-    Gaidu.

-    Ko jūs gaidāt?

-            Labo Džepu. Kāpēc turēt suni un riet pašam? Džeps mums sniedz fiziskas enerģijas rezultātus, ko jūs tik ļoti apbrīnojat. Viņa rīcībā ir dažādas iespējas, kādu man nav. Drīz vien viņš mums atnesīs jaunākās ziņas, es par to nešaubos.

Tiesa, aktīvi un neatslābstoši darbojoties, Džeps pamazām savāca informāciju. Parīzē gan viņš neko neuzzināja, bet pāris dienas vēlāk ieradās pie mums, juzdamies pilnīgi apmierināts ar sevi.

-    Darbiņš rit pamazām, viņš teica. Taču beidzot mēs virzāmies uz priekšu.

-    Apsveicu, mans draugs! Kas ir noticis?

-    Es atklāju, ka gaišmatainā sieviete tovakar pulksten deviņos Jūstonas [24] bagāžas glabātavā atstāja plānu portfeli. Tika parādīts mis Adamsas portfelis, un tas tika atpazīts. Portfelis ražots Amerikā un tāpēc mazliet atšķiras no mūsējiem.

-    Ak, Jūstonā! Jā, tā ir vistuvākā stacija, kas atrodas pie Rīdžentgeitas. Tātad viņa neapšaubāmi bija devusies tur, tualetē saposusies un pēc tam atstājusi portfeli glabātavā. Kad tas atkal tika izņemts?

-    Pusvienpadsmitos. Darbinieks apgalvo, ka to izņēmusi tā pati sieviete.

Puaro pamāja ar galvu.

-     Un es esmu atklājis vēl kaut ko. Man ir pamats domāt, ka mis Karlota Adamsa pulksten vienpadsmitos atradusies Kornerhausā.

-    Kā jūs to atklājāt?

-     Jātzīst, ka nejauši. Redziet, avīzēs pieminēta mazā zelta kārbiņa, uz kuras ir no rubīna veidoti iniciāļi. Kāds reportieris par to rakstīja… viņš gatavoja rakstu par to, ka jaunās aktrises aizraujas ar narkotiku lietošanu. Tāds romantisks gabaliņš svētdienas avīzei. Liktenīgā mazā zelta kārbiņa ar nāvējošo saturu… un jauna meitene, kuras priekšā paveras visa pasaule! Tika runāts par to, kur viņa pavadīja savas dzīves pēdējo vakaru, kā jutās un tā tālāk. Acīmredzot oficiante Kornerhausā izlasīja rakstu un atminējās, ka sievietei, kuru viņa tajā vakarā apkalpoja, bija šāda kārbiņa. Viņa atcerējās uz tās K. A. iniciāļus. Jaunais avīžnieks visu šo materiālu, tā teikt, savāca, un šīvakara "Evening Shriek" būs aizkustinoši smalks izklāsts. Talantīgās aktrises pēdējās stundas. Vīrietis, kuru gaidīja un kurš neatnāca… Vēl kaut kas par aktrises intuīciju, ka kaut kas nav kārtībā ar viņas māšeli. Jums ir zināmi šāda veida nieki, mesjē Puaro?

-    Un kā tas tik ātri nonāca jūsu ausīs?

-    O! Mums ar avīzi ir loti labas attiecības. Man to paziņoja kāds jaunais censonis, kad gribēja uzzināt ko vairāk. Tā es tūdaļ metos uz Kornerhausu…

Jā, tā šīs lietas būtu vajadzējis risināt. Es jutu nožēlu, ka Puaro ir tik pasīvs. Džeps savācis informāciju… un, ļoti iespējams, kaut kādas būtiski svarīgas detaļas palaidis gar ausīm, un te ir Puaro, kurš rāmā mierā noklausās vecas ziņas.

-     Es tikos ar oficianti… un par viņas vārdu patiesīgumu nav šaubu. Viņa gan nevarēja atpazīt Karlotu Adamsu uz fotogrāfijas, bet viņa neesot sevišķi skatījusies sejā. Sieviete bijusi jauna, tumšmataina, slaida, ļoti labi ģērbusies. Galvā tai bijusi viena no jaunmodīgajām cepurēm, oficiante stāstīja. Es gribētu, kaut sievietes vairāk skatītos sejā un mazāk uz cepurēm.

-     Mis Adamsas seju nav tik viegli iegaumēt, sacīja Puaro. Tā ir kustīga, jutekliska, mainīga kā tekošs ūdens.

-     Jāteic, jums varētu būt taisnība. Es neiedziļinājos šajās lietās. Un vēl: sieviete bija ģērbusies melnās drānās, stāstīja oficiante, un viņai līdzi bijis portfelis. Tas meitenei licies sevišķi uzkrītoši un jocīgi, ka tik labi ģērbta dāma staigā ar portfelīti. Viņa pasūtījusi olu kulteni un kafiju, bet meitene domā, ka viņa īsinājusi laiku, jo kādu gaidījusi. Viņai bijis rokas pulkstenis, tajā viņa nemitīgi skatījusies.

Kad oficiante atnesusi rēķinu, viņa ievērojusi kārbiņu. Dāma bija izņēmusi to no rokassomiņas un nolikusi uz galda. Viņa atvērusi vāciņu un atkal aizvērusi. Viņa, aplūkojot kārbiņu, sapņaini smaidījusi. Oficiante to ievērojusi, jo tā bijusi ļoti jauka lietiņa. "Man arī gribētos

tādu zelta kastīti ar maniem iniciāļiem uz tās!"

?

meitene teica. Acīmredzot mis Adamsa palika kafejnīcā kādu brīdi pēc rēķina samaksāšanas. Tad viņa beidzot atkal paskatījās pulkstenī, nolēma ilgāk negaidīt un gāja prom.

Puaro domīgi sarauca pieri.

-    Tas bija rendez-vous, viņš murmināja. Iespējams randiņš ar kādu vīrieti, kurš neatnāca. Vai Karlota Adamsa satika šo personu vēlāk? Varbūt nesatika un aizgāja mājās, un mēģināja šai personai piezvanīt? Kaut es zinātu… Ak! Kaut es zinātu!

-    Tā ir jūsu teorija, mesjē Puaro. Vīrietis, kurš neatnāca. Es jau neapgalvoju, ka viņa kādu negaidīja, tas ir iespējams. Viņa varēja norunāt tikšanos ar kādu pēc tam, kad bija veiksmīgi pastrādāts darbiņš un viņa augstības vairs nebija starp dzīvajiem. Mēs zinām, kas notika. Viņa zaudēja prātu un nobeidza lordu. Stacijā viņa maina savu izskatu, izņem portfeli un dodas uz randiņu, un, kā mēs sakām, iestājas "reakcija". Viņu pārņem šausmas par izdarīto. Un drauga neierašanās satriec viņu līdz pamatu pamatiem. Iespējams, tas bija kāds, kurš zināja, ka viņa tovakar devās uz Rīdžentgeitu.Viņa jūt, ka spēle beigusies. Tāpēc viņa izņem mazo narkotiku kastīti. Pamatīga doza… un viss būs galā. Vismaz viņa netiks pakārta. Lūk, viss ir skaidrs kā uz delnas.

Puaro domīgi paberzēja degunu, tad viņa pirksti noslīdēja pie ūsām, un ar lepnu sejas izteiksmi viņš tās saudzīgi saglauda.

-     Nekādas liecības par mistisko vīrieti lietā neparādās, Džeps, juzdams savas priekšrocības, aizrautīgi turpināja. Man pagaidām nav arī nekādu pierādījumu par Karlotas Adamsas saistību ar viņa augstību, bet tie būs! Tas ir tikai laika jautājums. Jāatzīst, esmu neapmierināts ar rezultātiem Parīzē. Tomēr man tur ir cilvēks, kas ar šo jautājumu nodarbojas. Kaut kas vēl var nākt gaismā. Zinu, ka jūs tā nedomājat. Saprotiet, jūs esat veca auna galva.

-     Vispirms jūs apvainojat manu degunu un tagad arī galvu!

-     Es tēlaini izsakos, tas arī viss, Džeps mierinoši sacīja. Tas nebija tā domāts.

-            Varu atbildēt, es teicu, ka nebija tā pateikts.

Puaro neizpratnē nolūkojās uz mums abiem.

-             Vai ir kādi norādījumi? Džeps zobgalīgi jautāja, iedams ārā pa durvīm.

Puaro piedodoši pasmaidīja.

-    Norādījumu nav. Bet ierosinājums gan.

-    Jā, un kāds tas būtu ? Speriet laukā!

-            Ierosinājums ir pārbaudīt taksometrus. Atrodiet to, kas veda gaišmataino lēdiju… vai drīzāk iespējams divas gaišmatainas lēdijas no Koventgārdenas apkārtnes uz Rīdžentgeitu slepkavības vakarā. Aptuvenais laiks droši vien ir apmēram bez divdesmit minūtēm vienpadsmitos.

Džeps satraukti pašķielēja. Viņa skatiens atgādināja terjera acu zibsni.

-            Tā, vai tāda ir jūsu ideja? viņš noprasīja. Labi. Es to izdarīšu. Tur nav nekā neiespējama.

Tiklīdz inspektors aizgāja, Puaro piecēlās un rūpīgi jo rūpīgi sāka tīrīt savu cepuri.

-             Nejautājiet neko, mans draugs, bet atnesiet benzīnu. Kripatiņa no rīta omletes ir nolaidusies uz manas vestes.

Es atnesu prasīto.

-            Šķiet, ka man nekas nav jājautā, es sacīju. Viss ir skaidrs. Bet vai jūs tiešām domājat, ka tā ir?

-           Mon ami, šobrīd esmu pilnībā nodarbināts ar savu izskatu. Atvainojiet par aizrādījumu, bet jūsu kaklasaite man nemaz nepatīk.

-    Tā ir lieliska kaklasaite, es atteicu.

-            Iespējams, reiz bija. Tā liecina par vecumu, kā jūs reiz atļāvāties man bilst. Nomainiet to, es jūs lūdzu, un notīriet arī labo piedurkni.

-            Vai mēs grasāmies doties vizītē pie karaļa Džordža? es zobgalīgi jautāju.

-            Nē. Bet šīrīta avīzē es izlasīju, ka Mērtonas hercogs ir ieradies savā rezidencē. Es uzskatu, ka viņš ir angļu aristokrātijas virsotne. Es vēlos viņu pagodināt.

-    Kāpēc mēs iesim pie Mērtonas hercoga?

-    Gribu vinu redzēt.

?

Tas bija viss, ko varēju izdabūt no Puaro. Kad mans ārējais izskats bija gana labs, mēs devāmies ceļā.

Mērtona mājā sulainis livrejā jautāja Puaro, vai viņam ir nozīmēta tikšanās. Puaro atbil-

9

dēja noliedzoši. Sulainis livrejā aiznesa vizītkarti un drīz vien atgriezās sacīdams, ka viņa augstība atvainojas, bet viņš šorīt esot ļoti aizņemts. Puaro tūdaļ apsēdās krēslā.

-    Labi, viņš sacīja. Es gaidīšu. Es gaidīšu vairākas stundas, ja nepieciešams.

Tas nebija nepieciešams. Iespējams, visātrākais veids, kā atbrīvoties no uzmācīga viesa, ir viņu pieņemt. Hercogs bija apmēram divdesmit septiņus gadus vecs. Viņa ārējais izskats nelikās valdzinošs. Viņš bija vājš un trausls. Neizteiksmīgas krāsas mati bija plāni un jau atkāpušies no deniņiem, cieši sakniebtas lūpas, mazliet sapņainas acis. Istabā varēja redzēt krucifiksus un vairākus reliģiska rakstura mākslas darbus. Lielajā grāmatplauktā, šķiet, nebija nekā cita kā vienīgi grāmatas par teoloģiju. Jauneklis izskatījās drīzāk kā nīkulīgs vīriešu apģērbu tirgotājs nekā hercogs. Es zinu, ka viņš izglītību ieguvis mājas apstākļos, jo bijis ļoti slimīgs bērns. Šis bija vīrietis, kurš dievināja Eilinu Vilkinsoni! Tas patiešām šķita ļoti jocīgi. Viņa manieres liecināja par pašapmierinātību un mūsu pieņemšanai trūka attiecīgās pieklājības.

-    Jums, iespējams, ir zināms mans vārds, iesāka Puaro.

-    Neesmu ar to sastapies.

-    Es pētu nozieguma psiholoģiju.

Hercogs klusēja. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, viņa priekšā gulēja nepabeigta vēstule. Viņš nervozi bakstīja galdu ar pildspalvu.

-            Kāda iemesla dēļ jūs gribējāt ar mani tikties, hercogs vēsi jautāja.

Puaro sēdēja iepretī hercogam ar muguru pret logu.

-             Šobrīd es nodarbojos ar lorda Edžvera slepkavības apstākļu izmeklēšanu.

Hercoga sejā nepakustējās ne vaibsts.

-    Vai tiešām? Es viņu nepazinu.

-            Bet, es domāju, jūs pazīstat viņa sievu Eilinu Vilkinsoni?

-    Tā ir.

-            Vai aptverat, ka viņai bija ļoti izteikts motīvs vēlēties sava vīra nāvi?

-    Es patiešām neko tādu neaptveru.

-               Jūsu augstība, gribu jums uzdot tiešu jautājumu. Vai jūs gatavojaties drīzumā precēties ar Eilinu Vilkinsoni?

-            Kad es būšu ar kādu saderinājies un gatavošos precēties, tas tiks paziņots avīzēs. Es uzskatu, ka jūsu jautājums ir nekaunīgs. Viņš piecēlās. Ar labu rītu.

Piecēlās arī Puaro. Viņš izskatījās neveikls. Noliecis galvu, viņš murmināja:

-            Es tā negribēju… Es… es lūdzu jūsu piedošanu.

-     Ar labu rītu, hercogs atkārtoja nedaudz

skaļāk.

*

Šoreiz Puaro padevās. Viņš bezcerīgi atmeta ar roku, un mēs devāmies prom. Tā bija kaunpilna izraidīšana.

Man bija žēl Puaro. Viņa pārspīlētā pieklājība uzvedībā bija cietusi sakāvi. Mērtonas hercogam slavenais detektīvs nenozīmēja neko vairāk kā mazu melnu vaboli.

-            Iznāca pavisam nelāgi, es līdzjūtīgi sacīju. Hercogs ir uzpūtības iemiesojums. Kāpēc jūs gribējāt ar viņu tikties?

-           Es gribēju zināt, vai viņš un Eilina Vilkinsone patiešām gatavojas precēties?

-    Viņa tā apgalvoja.

-           Ak! Viņa tā apgalvoja. Bet, saprotiet, viņa pieder pie tiem cilvēkiem, kas apgalvos jebko, kas atbilst vinu mērķim. Vina varēja nolemt

99 9 -J

precēties ar hercogu, bet viņam, nabaga cilvēkam, par to varēja nebūt ne jausmas.

-    Jā, viņš nebija pārāk laipns.

-            Viņš atbildēja tā, kā būtu atbildējis jebkuram reportierim… jā. Puaro paklikšķināja ar mēli. Bet es zinu! Es zinu, kāda ir patiesība!

-    Kā jūs to zināt? Vai pēc viņa uzvedības?

-    Nē. Jūs ievērojāt, ka viņš rakstīja vēstuli?

-Jā.

-            Jaunībā, kad Beļģijā strādāju policijā, es iemācījos lasīt, raugoties no otras puses; tas ir

ļoti noderīgi. Vai pateikt jums, kas bija rakstīts vēstulē? "Mana mīļotā Eilina, mans lolojums, mans skaistais eņģeli, kā lai izsaku to, ko jūs man nozīmējat? Jūs, kurai nācies tik daudz ciest! Jūsu skaistā būtība…"

-     Puaro! Es satrūcies iesaucos, cenšoties viņu apklusināt.

-    Tik vien tālu es tiku. "Jūsu skaistā būtība… vienīgi es to pazīstu."

Es jutos sarūgtināts. Puaro izskatījās bērnišķīgi apmierināts ar savu veikumu.

-    Puaro, es skaļi sacīju. Jūs nedrīkstat tā rīkoties. Lasīt svešu vēstuli.

-    Jūs runājat muļķības, Hastings! Galīgi absurdi ir teikt "jūs nedrīkstat" par to, ko esmu izdarījis!

-    Tā nav… tā nav godīga spēle.

-      Es nespēlēju spēles. To jūs zināt. Slepkavība nav spēle. Un jums, Hastings, nevajadzētu lietot tādu frāzi kā "nav godīga spēle". Tā vairs nesakiet. Jauni cilvēki, to dzirdot, smiesies pārjums.

Es klusēju. Man šķita nepieņemami tas, ko Puaro ar tik lielu vienaldzību izdarīja.

-    Šāda rīcība nebija nepieciešama, es piebildu. Ja jūs būtu pastāstījis, ka pēc Eilinas Vilkinsones lūguma apmeklējāt lordu Edžveru, viņš būtu pret jums izturejies pavisam citādi.

-            Ak! Bet es to nevarēju darīt. Eilina Vilkinsone bija mana kliente. Es nedrīkstu izpaust savu klientu lietas. Es apsolīju klusēt. Nebūtu godīgi to izstāstīt.

-    Godīgi!

-    Tieši tā.

-    Bet viņa grasās precēties ar hercogu?

-           Tas nenozīmē, ka viņai no hercoga nav nekādu noslēpumu. Jūsu viedoklis par precībām ir ļoti vecmodīgs. Man, kā detektīvam, par savu godu ir jādomā. Gods ir ļoti svarīga lieta.

-            Jā, man liekas, ka pasaulē godam ir dažādas nozīmes.

Deviņpadsmitā nodala Vecā lēdija

Apmeklējums, ko mēs piedzīvojām nākamajā dienā, manuprāt, bija viens no pārsteidzošākajiem notikumiem pēdējo dienu laikā.

Es sēdēju savā kabinetā, kad ieslīdēja Puaro un satraukti pavēstīja:

-    Mon ami, mums ir ciemiņš.

-    Kas atnācis?

-     Augsti stāvošas personas atraitne Mērtonas hercogiene.

-    Cik neparasti! Ko viņa vēlas?

-     Ja nāksiet man līdzi lejā, mon ami, visu uzzināsit.

Es steidzīgi piekritu. Mēs kopā iegājām viesistabā.

Hercogiene bija sīka auguma sieviete ar taisnu degunu un valdonīgu skatienu. Kaut sieviete bija maza auguma, viņu nekādi nevarēja nosaukt par druknu. Lai gan hercogiene bija ģērbusies melnās, nemodernās drānās, viņa neapšaubāmi izskatījās pēc īstas dāmas. Mans acumirkļa iespaids par atnācēju bija, ka viņa ir cietsirdīga personība. Tā, kas trūka viņas dēlam, hercogienei bija pārpārēm. Viņas gribasspēks bija dzelžains. Es pat jutu, kā viņā kūsā enerģija. Nav brīnums, ka šī sieviete pakļāva savai gribai visus, ar kuriem nonāca saskarsmē.

Viņa uzlika lorneti un vispirms nopētīja mani, pēc tam Puaro; tad uzrunāja viņu. Viņas balss bija skaidra un skarba, balss, kura radusi pavēlēt; un neapšaubāmi balss īpašniece bija radusi, ka tai paklausa.

-    Jūs esat mesjē Herkuls Puaro?

Mans draugs paklanījās.

-    Esmu jūsu rīcībā, hercogienes kundze.

Hercogiene paskatījās uz mani.

-            Tas ir mans draugs, kapteinis Hastings. Viņš man palīdz visās lietās, ko izmeklēju.

Pirmajā mirklī skatiens pauda šaubas, tad viņa piekrītoši palocīja galvu.

Hercogiene apsēdās Puaro piedāvātajā krēslā.

-           Es atnācu, lai konsultētos ar jums ļoti delikātā lietā, mesjē Puaro, un man jūs jābrīdina, ka tas, ko es teikšu ir pilnīgi konfidenciāli, to nedrīkst izpaust.

-    Pats par sevi saprotams, kundze.

-             Par jums man pastāstīja lēdija Jerdlija. Spriežot pēc tā, kā viņa par jums runāja un kādus pateicības vārdus jums veltīja, es nolēmu, ka jūs esat vienīgais cilvēks, kurš var man palīdzēt.

-           Varat būt droša, es darīšu, ko varēšu, kundze.

Viņa vēl vilcinājās. Tad beidzot saņēmās un pateica savu vēlēšanos, tiešums un vienkāršība, kā viņa to izdarīja, man atsauca atmiņā Eilinu Vilkinsoni tajā neaizmirstamajā vakarā Savojas viesnīcā.

-            Mesjē Puaro, es gribu, lai jūs panāktu, ka mans dēls neprecas ar aktrisi Eilinu Vilkinsoni.

Ja Puaro jutās pārsteigts, viņš atturējās to izrādīt. Viņš domīgi nolūkojās uz hercogieni, apsvērdams atbildi.

-     Vai jūs varētu izteikties konkrētāk, kundze, tieši ko jūs vēlaties, lai es izdaru?

-     Tas nav viegli. Es jūtu, ka šī laulība būs liela nelaime. Tā izpostīs mana dēla dzīvi.

-    Vai jūs tā domājat, kundze?

-     Esmu par to pārliecināta. Manam dēlam ir ļoti augsti ideāli. Viņš zina patiešām maz par pasaulīgām lietām. Viņu nekad nav interesējušas jaunas meitenes no mūsu aprindām. Tās viņš uzskatīja par vieglprātīgām tukšgalvēm. Bet, kas attiecas uz šo sievieti Eilinu Vilkinsoni man jāatzīst, ka viņa ir ļoti skaista. Viņai piemīt spēja savaldzināt un pakļaut vīriešus. Viņa ir apbūrusi manu dēlu. Es biju cerējusi, ka apmātība, neprātīgā kaislība drīz norims. Paldies Dievam, viņa nebija brīva. Bet tagad viņas vīrs ir miris…

Hercogienei uz brīdi aizsitās elpa.

-     Viņi grasās apprecēties pēc dažiem mēnešiem. Visa mana dēla laime ir likta uz spēles. Hercogienes balss ieskanējās kategoriski. Tas ir jāaptur, mesjē Puaro.

Puaro paraustīja plecus.

-           Es neteikšu, ka jums nav taisnība, kundze. Es piekrītu, ka šī laulība nav veiksmīga, nav saderīga. Bet ko tur lai dara?

-    Jums jāizdomā, ko darīt, un jādara.

Puaro lēni pakratīja galvu.

-    Jā, jā, jums man ir jāpalīdz!

-             Es šaubos, vai kaut kas līdzēs, kundze. Jūsu dēls atteiksies uzklausīt jebko, kas būs vērsts pret aktrisi. Turklāt nedomāju, ka ir kaut kas sevišķs, kas liecinātu par sliktu Eilinai Vilkinsonei! Šaubos, vai viņas pagātnē varētu atrast kaut ko kompromitējošu. Viņa ir bijusi sacīsim tā ļoti uzmanīga?

-    Es zinu, drūmi noteica hercogiene.

-            Ak, jūs jau esat veikusi šajā lietā zināmu aptauju, zināmu izpēti.

Puaro urdīgais skatiens lika hercogienei nedaudz nosarkt.

-            Nav nekā tāda, ko es nebūtu spējīga darīt, mesjē Puaro, lai glābtu savu dēlu no šīm laulībām.

Viņa jo sevišķi uzsvēra vārdu spējīga! Brīdi padomājusi, hercogiene turpināja:

-             Nauda šajā lietā nav būtiska. Nosauciet jebkuru summu, kādu vēlaties. Bet laulības ir jānovērš. Jūs esat cilvēks, kas to var izdarīt.

Puaro atkal lēni pakratīja galvu.

-    Runa nav par naudu. Es šajā lietā neko nevaru darīt… Iemeslu es jums paskaidrošu. Bez tam, es neredzu jēgu kaut ko darīt, hercogienes kundze. Varbūt jūs uzskatīsiet mani par nekaunīgu, ja došu jums padomu?

-    Kādu padomu?

-     Nesanaidojieties ar dēlu! Nenostādiet viņu pret sevi! Viņš ir tanī vecumā, kad var pats izvēlēties, ko darīt. Tas, ka viņa izvēle nesakrīt ar jūsējo, neliecina, ka jums ir taisnība. Ja tā ir nelaime, samierinieties ar šo nelaimi. Esiet dēla tuvumā, lai palīdzētu viņam, kad tas viņam būs nepieciešams. Bet nenostādiet viņu pret sevi!

-    Jūs neko nesaprotat!

Hercogiene piecēlās kājās. Viņas lūpas trīcēja.

-      Kundze, es saprotu ļoti labi. Es izprotu mātes sirdssāpes. Neviens tās neizprot tik labi, kā es Herkuls Puaro. Un es jums ļoti nopietni iesaku esiet pacietīga. Esiet pacietīga un mierīga, neizrādiet savas jūtas. Pretestība tikai palielinās jūsu dēla ietiepību, stūrgalvību, neatlaidību.

-       Palieciet sveiks, mesjē Puaro! viņa auksti teica. Jūtos dziļi neapmierināta.

-      Man bezgala žēl, kundze, bet es nevaru jums pakalpot. Esmu sarežģītā situācijā. Lēdija Edžvera mani jau pagodināja, lai konsultētos ar mani.

-    Ak! Man ir skaidrs! Viņas vārdi skanēja kā cirvja cirtieni. Jūs esat pretējā nometnē. Nu ir saprotams, kāpēc lēdija Edžvera vēl nav arestēta par sava vīra slepkavību.

-    Ko jūs teicāt, kundze?

-      Es domāju, jūs dzirdējāt, ko es teicu. Kāpēc viņa nav arestēta? Viņa tur bija tovakar! Viņa tika redzēta ienākam mājā un ieejam bibliotēkā. Neviens cits lorda Edžvera tuvumā netika redzēts. Un viņš tika atrasts miris. Un viņa joprojām nav arestēta! Mūsu policija ir korumpēta caur un cauri.

Trīcošām rokām hercogiene sakārtoja šalli ap kaklu un, tikko jaušami paklanījusies, izmetās no istabas.

-    Vai dieniņ! es sacīju. Kāda paģēroša sieviete! Tomēr zināmā mērā apbrīnojama, vai ne?

-    Tāpēc, ka viņa grib visu pasauli pārkārtot pēc sava prāta?

-     Īstenībā viņas sirds uztraucas vienīgi par dēla labklājību.

Puaro pašūpoja galvu.

-    Tā ir, un tomēr, Hastings, vai tas patiešām būtu tik ļauni, ja hercogs apprecētos ar Eilinu Vilkinsoni?

-     Klausieties, jūs taču nedomājat, ka viņa ir patiesi iemīlējusies hercogā?

-      Iespējams, nav. Gandrīz noteikti nav. Bet viņa ļoti mīl hercoga sabiedrisko stāvokli. Viņa rūpīgi tēlos savu lomu. Viņa ir ārkārtīgi skaista sieviete un ļoti godkārīga. Tas nav nekāds pasaules gals. Hercogs bez grūtībām varētu apprecēt kādu jaunu meiteni no savām aprindām, kura kļūtu par viņa sievu tieši tā paša sabiedriskā stāvokļa dēļ. Un tad pat gailis pakal nedziedātu.

»

-    Tas tiesa, bet…

-    Un iedomājieties, ka viņš apprecas ar meiteni, kura viņā ir neprātīgi iemīlējusies, vai šajā gadījumā nav nekāda riska? Bieži vien man nācies novērot, ka vīrietis var būt loti nelaimīgs, ja viņam ir mīloša sieva. Viņa rīko greizsirdības scēnas, liek vīram izskatīties smieklīgam, pieprasa, lai vīrs velta viņai visu laiku un uzmanību. Ak nē, tas nav nekāds rožu dārzs.

-    Puaro, eš viņu pārtraucu. Jūs esat neārstējams vecs ciniķis.

-    Mais non, mais non[25] es vienkārši prātoju. Saprotiet, es patiešām esmu labās mammas pusē.

Es nevarēju valdīt smieklus dzirdot, ka augstprātīgā hercogiene tā tiek godāta.

Puaro saglabāja nopietnību.

-            Jums nevajadzētu smieties. Tas ir ļoti nopietni… viss ir ļoti nopietni. Man ir jāpadomā. Man ļoti nopietni jāpadomā.

-            Es neredzu, ko jūs varētu darīt lietas labā, es sacīju.

Puaro uz mani piebildi nereaģēja.

-           Jūs ievērojāt, Hastings, cik labi informēta ir hercogiene? Un cik atriebīga! Viņa zināja visus faktus, kas vērsti pret Eilinu Vilkinsoni.

-            Lietā esošās apsūdzības, bet ne aizstāvības faktus, es smaidot piebildu.

-    Kā viņa to visu ir uzzinājusi?

-           Eilina izstāstījusi hercogam, un hercogs izstāstījis viņai, es ieminējos.

-    Jā, tas iespējams. Tomēr man…

Skaļi zvanīja telefons. Es pacēlu klausuli. Mans uzdevums bija ik pa brīdim teikt "jā". Beidzot es noliku klausuli un satraukts pagriezos pret Puaro.

-             Tas bija Džeps. Pirmkārt, jums ir "vajadzīgās īpašības" kā parasti. Otrkārt, viņam pienākusi telefonogramma no Amerikas. Treškārt,

viņš ir atradis taksometra šoferi. Ceturtkārt, vai

i 7

jūs gribētu doties uz nopratināšanu un dzirdēt, ko taksists saka. Piektkārt, jums atkal ir "vajadzīgās īpašības", jūs esat trāpījis naglai uz galvas, kad teicāt, ka aiz tā visa vajadzētu būt kādam vīrietim! Es, protams, paturēju pie sevis faktu, ka pie mums nupat bija apmeklētāja, kura apgalvoja, ka policija ir korumpēta.

-           Tātad Džeps beidzot ir pārliecināts, Puaro noteica. Dīvaini, ka teorija par vīrieša klātbūtni lietā apstiprinās tieši tad, kad es esmu nosliecies uz citu varbūtības teoriju.

-    Kādu teoriju?

-            Teoriju, ka lorda Edžvera slepkavības motīvs nemaz nav saistīts ar pašu lordu. Iedomājieties, ka ir kāds cilvēks, kurš ienīst Eilinu Vilkinsoni, ienīst viņu tik ļoti, ka vēlas redzēt viņu pakārtu par slepkavības izdarīšanu. Vai tā nav interesanta ideja?

Viņš nopūtās un tad piecēlās kājās.

-            Iesim, Hastings, paklausīsimies, kas Džepam sakāms.

Divdesmitā nodala taksometra šoferis

Kad ieradāmies, Džeps nopratināja vecu briļļainu vīru ar izspūrušām ūsām. Viņam bija aizsmakusi, žēlabaina balss.

-    Ak! Jūs esat klāt! Džeps sacīja. Viss nāk gaismā, tā man šķiet. Šis vīrs, viņu sauc Džobsons, divdesmit devītā jūnija vakarā pie Longekras uzņēma savā mašīnā divus cilvēkus.

-      Tieši tā, čerkstošā balsī apstiprināja Džobsons. Bija lieliska nakts. Mēness, zvaigznes. Jaunā dāma un džentlmenis stāvēja pie metro stacijas un apturēja mani.

-    Vai viņi bija tērpušies vakartērpos?

-    Jā, vīrietim bija balta veste, sievietei viss tērps bija balts, izšūts ar gaišiem putniem. Man domāt, viņi bija iznākuši no Karaliskās operas nama.

-    Cikos tas bija?

-    Neilgi pēc vienpadsmitiem.

-    Kas notika tālāk?

-    Lika man braukt uz Rīdžentgeitu, pateica, pie kuras mājas jāpiebrauc. Teica, lai es pasteidzos. Visi cilvēki tā saka. It kā es gribētu stiept gumiju. Jo ātrāk tu, cilvēk, aizbrauc un dabū jaunu klientu, jo labāk. Par to neviens nepadomā. Un, ja nu gadās kāda ķibele, tevi, cilvēku, vaino par bīstamu braukšanu!

-     Diezgan par to, Džeps nepacietīgi pārtrauca. Šoreiz nekāda avārija neatgadījās, vai ne?

-      N-nē, šoferis negribīgi piekrita. Nē, neatgadījās vis. Es aizbraucu līdz Rīdžentgeitai, tas man prasīja ne vairāk kā septiņas minūtes. Tad džentlmenis pieklauvēja pie stikla, un es apstājos. Tas bija apmēram pie astotā numura. Džentlmenis un dāma izkāpa. Džentlmenis apstājās un lika man gaidīt. Dāma šķērsoja ceļu un gāja gar māju rindu pa pretējo pusi. Džentlmenis stāvēja uz ietves ar muguru pret mani un noskatījās dāmai nopakaļ, rokas kabatās sabāzis. Nepagāja ne piecas minūtes, kad es izdzirdēju, ka viņš kaut ko nosaka, klusi iesaucas un tad aiziet. Es skatos šim pakaļ, jo negribu, ka mani piekrāpj. Iepriekš jau tā ir gadījies. Es šo neizlaižu no acīm. Viņš uzkāpa pa mājas kāpnēm ielas pretējā pusē un iegāja iekšā.

-    Vai viņš vienkārši atgrūda vaļā durvis?

-    Nē, viņam bija atslēga.

-    Kāds bija mājas numurs?

-      Liekas, tas bija vai nu septiņpadsmitais vai deviņpadsmitais. Man likās jocīgi, ka bija jāgaida tur, kur mašīnu apstādināja. Es turpināju vērot. Piecas minūtes vēlāk viņš kopā ar jauno dāmu iznāca laukā. Abi iekāpa mašīnā un lika braukt uz Koventgārdena operas namu. Es nebiju vēl piebraucis pie operas, kad mani apturēja un samaksāja. Teikšu, trekni samaksāja. Tak liekas, ka esmu iekļuvis ķezā…

-             Ar tevi viss kārtībā, Džeps noteica. Paskaties uz šīm fotogrāfijām, vai starp tām ir jaunā dāma.

Tika izklāts pusducis skaistu sieviešu fotogrāfijas. Es ar interesi skatījos pār šofera plecu.

-            Tā bija viņa, sacīja Džobsons un pārliecinoši norādīja uz Žeraldīni Māršu vakartērpā.

-    Vai esi pārliecināts?

-           Pilnīgi pārliecināts. Viņa bija bāla un tumšmataina.

-    Un tagad paskaties uz vīriešiem.

Taksometra šoferim tika iedots žūksnis fotogrāfiju. Viņš rūpīgi tās nopētīja un pakratīja galvu.

-            Nevaru pateikt. Varbūt viens no šiem diviem.

Kaudzītē atradās arī Ronalda Mārša fotogrāfija, bet Džobsons to neizvēlējās. Viņš norādīja uz diviem citiem vīriešiem, kas nemaz nelīdzinājās Māršām.

Džobsons aizgāja, un Džeps nometa fotogrāfijas uz galda.

-      Neko darīt. Es nevarēju sameklēt skaidrāku viņa augstības fotogrāfiju. Protams, šis ir vecs uzņēmums, izdarīts pirms kādiem astoņiem gadiem. Šī bija vienīgā, ko man izdevās sadabūt. Jā, būtu labi, ja identifikācija būtu labāk izdevusies, taču lieta ir pietiekami skaidra. Blaukš izčib divu cilvēku alibi. Tā jums bija gaiša doma, mesjē Puaro.

Puaro izturējās atturīgi.

-     Kad uzzināju, ka Žeraldīne ar savu brālēnu ir bijuši operā, man šķita, ka vienā no starpbriziem viņi varētu būt bijuši kopā. Protams, cilvēki, ar kuriem viņi kopā apmeklēja operu, varēja uzskatīt, ka viņi nav izgājuši no operas ēkas. Bet pusstunda ir pietiekami ilgs laiks, lai starpbrīža laikā sasniegtu Rīdžentgeitu un pagūtu atgriezties operā. Tajā brīdī, kad jaunais lords Edžvers ar tik milzīgu pārliecību lika priekšā savu alibi, es sapratu, ka te kaut kas nav kārtībā.

-     Jums ir lieliska oža, vai ne? Džeps sajūsmināts teica. Šajā pasaulē aizdomu nekad nevar būt par daudz. Viņa augstība tagad mums ir rokā. Paskatieties uz šo.

Viņš pasniedza papīra lapu.

-    Telefonogramma no Ņujorkas. Viņi ir sazinājušies ar mis Lusiju Adamsu. Vēstule tika piegādāta šorīt. Viņa nevēlējās atdot oriģinālu, ja vien tas nav pilnīgi nepieciešams, bet labprāt atļāva mūsu darbiniekam to nokopēt. Lūk, te tā ir, un te ir tieši tas, ko jūs cerējāt ieraudzīt.

Puaro ar lielu interesi paņēma telefonogrammu. Es lasīju pār viņa plecu.

Lusijai Adamsai adresētais teksts, kas datēts ar 29. jūniju, sūtīts no Rouzedjū 8, Londona, S.W.3.

Ļoti dārgā mazā māsiņa!

Man loti žēl, ka pagājušajā nedēlā es uzrakstīju tādu mazumiņu, bet bija daudz dažādu pasākumu, un bija daudz kas jāpagūst. Jā, dārgumiņ, man bija tādi panākumi! Atsauksmes lieliskas, izrādes izpārdotas, visi ir loti laipni. Esmu ieguvusi šeit daž.us patiesi labus draugus, un nākamajā gadā es domāju uzstāties ar viesizrādēm divus mēnešus. Skečs par krievu dejotāju tika uzņemts ļoti labi, tāpat arī par amerikānieti Parīzē, bet vislielāko veiksmi ir piedzīvojis skečs "Ainas ārzemju viesnīcā". Man liekas, ka esmu tik sajūsmināta, ka nezinu, kā to aprakstīt. Bet vispirms man tev jāpastāsta, ko cilvēki ir teikuši. Misters Hergšeimers bija tik laipns un solīja mani aicināt uz pusdienām, lai iepazīstinātu ar seru Montegjū Korneru, kurš varot ļoti daudz darīt manā labā. Iepriekšējā vakarā es satiku Eilinu Vilkinsoni, un viņa bija tik sajūsmināta par manu šovu un par to, kā es viņu atdarināju. Man viņa ne visai patīk, jo pēdējā laikā esmu par viņu daudz dzirdējusi no kāda cilvēka, kuru pazīstu. Viņa ir ļoti nežēlīgi izturējusies, man šķiet, ļoti nelāgi rīkojusies… bet par to es tagad negribu runāt. Tu zini, ka viņa patiešām ir lēdija Edžvera? Arī par lordu Edžveru pēdējā laikā esmu daudz dzirdējusi, un viņš nav neko labs. Es zinu, kā viņš izturējās pret savu brāļa dēlu kapteini Māršu, esmu tev par viņu stāstījusi, viņš Māršu izmeta burtiski uz ielas, pārtrauca maksāt jebkādu naudu. Māršs man to pastāstīja, un man bija viņa ļoti žēl. Viņš par manu šovu bija lielā sajūsmā un man teica: "Es domāju, ka pat lords Edžvers blēdību nepamanīs. Paklau, vai gribat piedalīties derībās?" Es smējos un prasīju "par cik". Lusī, dārgumiņ, atbilde bija tāda, ka man pat elpa aizrāvās. Par desmit tūkstošiem dolāru. Desmit tūkstoši dolāru vai tu vari iedomāties, un tas, lai palīdzētu uzvarēt muļķīgās derībās. "Vai!" es sacīju esmu gatava izjokot pat karali Bakingemas pilī. Un tad mēs salikām galvas kopā un izstrādājām visas detaļas.

Es tev par to izstāstīšu nākamajā vēstulē; tad būs zināms, vai es tikšu atklāta vai ne. Bet vienalga, Lusī, mīlā, vai man veiksies vai neveiksies, es saņemšu desmit tūkstošus dolāru. Ak, Lusī, mana mazā māsiņa, ko tas mums nozīmē! Nav vairāk laika rakstīt, tūlīt jādodas uz "izjokošanu". Daudz daudz daudz mīlestības, manu mazo māsiņ.

Tava,

Karlota.

Puaro nolika vēstuli uz galda. Es redzēju, ka tā bija viņu aizkustinājusi.

Džepa reakcija bija pavisam citāda.

-             Viņš mums ir rokā, Džeps līksmi iesaucās.

-    Jā, teica Puaro.

Viņa balss skanēja ļoti savādi, bez emocijām.

Džeps uz viņu izbrīnījies paskatījās.

-    Kas ir, mesjē Puaro?

-            Nekas, atteica Puaro. Kaut kas nav tā, kā es domāju. Tas arī viss.

Viņš izskatījās ārkārtīgi nelaimīgs.

-            Bet tomēr tam vajadzēja tā būt, viņš pie sevis sacīja. Jā, tam ir tā jābūt.

-            Protams, ka tas tā ir. Kāpēc jūs atkārtojat šos vārdus?

-    Nē, nē, jūs mani pārpratāt.

-             Vai tad jūs visu laiku neteicāt, ka jābūt kādai personai, kas likusi meitenei darboties, neapzinoties sekas?

-    Jā,jā.

-    Nu, ko tad vēl jūs gribat?

Puaro nopūtās un neko neteica.

-            Jūs esat viens liels savādnieks. Nekas jūs neapmierina. Es saku, tā tik ir laime, ka skuķe uzrakstīja šo vēstuli.

Puaro piekrita, šoreiz izrādot dzīvīgāku attieksmi nekā iepriekš.

-             Slepkava nebija to paredzējis. Kad mis Adamsa piekrita darījumam par desmit tūkstoš dolāriem, viņa parakstīja savu nāves spriedumu. Slepkava iedomājās, ka ir pilnībā nodrošinājies, tomēr… Mirušie runā. Jā, dažreiz mirušie runā.

-            Es nekad neesmu domājis, ka viņa to izdarījusi bez citu līdzdalības, Džeps pašpārliecināti secināja.

-    Nē, nē, Puaro izklaidīgi sacīja.

-    Nu man ir jārīkojas.

-            Vai grasāties arestēt kapteini Māršu… lordu Edžveru, es gribēju teikt?

-    Kamdēļ ne? Viņa vaina pierādīta pilnībā.

-    Vai tiešām?

-           Jūs vienmēr esat neapmierināts, mesjē Puaro. Patiesību sakot, jums patīk sarežģīt lietas. Ir pierādīta jūsu paša teorija, un pat tas jūs neapmierina. Vai varat saskatīt kādu kļūdu pierādījumā, ko esam ieguvuši?

Puaro pakratīja galvu.

-            Vai mis Mārša bija līdzdalībniece, es nezinu, teica Džeps. Šķiet, ka viņai vajadzēja par to zināt, ja viņa kopā ar brālēnu aizbrauca no operas. Var jau būt, ka Žeraldīne nezināja, kāpēc viņš ņēma to sev līdzi. Labs ir, mēs dzirdēsim, ko viņi abi par šo lietu saka.

-    Vai es drīkstu piedalīties nopratināšanā?

Puaro runāja gandrīz vai pazemīgi.

-           Saprotams, jūs varat. Esmu jums pateicību parādā par ideju!

Džeps paņēma telefongrāmatu.

Es pavilku Puaro sānis.

-    Kas ir, Puaro?

-            Es esmu ļoti nelaimīgs, Hastings. Viss izskatās tik gludi, tik pareizi. Bet te kaut kas nav kārtībā. Kaut kur, Hastings, ir fakts, kas nav atklāts. Viss sakrīt, viss ir, kā es iedomājos, un tomēr, mans draugs, te kaut kas ir nepareizi, kaut kas nav kārtībā.

Viņš bēdīgi skatījās uz mani.

Es nezināju, ko teikt.

Divdesmit pirmā nodaļa Ronalda stāsts

Man bija grūti izprast Puaro attieksmi.

Visu ceļu līdz pat Rīdžentgeitai viņš sēdēja apjucis, laiku pa laikam saraucot pieri un nepievēršot nekādu vērību Džepa pašslavinājumiem.

Beidzot ar smagu nopūtu viņš no dziļajām pārdomām atgriezās realitātē.

-    Galu galā, viņš murmināja, redzēsim, kas viņam būs sakāms.

-     Nekādas muļķības, ja vien viņš ir saprātīgs, Džeps pavēstīja. Ir gadījušies daži cilvēki, kuri paši sevi pakāruši, trakoti vēlēdamies sniegt oficiālu paziņojumu. Neviens nevar pārmest, ka neesam viņus brīdinājuši! Viss ir godīgi un likumīgi. Jo vainīgāki ir šie cilvēki, jo vairāk melo, lai samudžinātu lietu. Viņi nezina, ka vispirms savi meli ir jāatklāj advokātam.

Džeps nopūtās un turpināja:

-     Advokāti un kriminālizmeklētāji ir policijas lielākie ienaidnieki. Man ir bijusi pilnīgi skaidra lieta, bet kriminālizmeklētājs mudžinās un mudžinās, līdz vainīgā puse tiek cauri sveikā. Pret advokātiem daudz neko iebilst nevar. Viņiem tiek maksāts, un viņi savirpina lietas uz vienu vai otru pusi.

Ierodoties Rīdžentgeitā, mēs uzzinājām, ka persona, kura mūs interesē, ir mājās. Ģimene sēdēja pie brokastu galda. Džeps izteica vēlēšanos runāt ar lordu Edžveru privāti. Mūs ieveda bibliotēkā.

Pēc minūtes vai divām ienāca arī jaunais vīrietis. Viņa sejā bija rotaļīgs smaids, kas nedaudz pagaisa, ieraugot mūs. Viņš saknieba lūpas.

-            Sveicināti, inspektor, viņš sacīja. Ko tas nozīmē? Par ko ir runa?

Džeps atbildēja ar vienkāršu, klasisku frāzi:

-    Par lietu.

-    Par ko ir runa? Ronalds atkārtoja.

Viņš pievirzīja krēslu mums tuvāk un apsēdās, tad izņēma cigarešu etviju.

-             Es domāju, inspektor, ka vēlētos sniegt oficiālu paziņojumu.

-    Kā vēlaties, godātais lord.

-           Jāatzīst, tas bija sasodīti muļķīgi no manas puses. Tik un tā es atļaušos teikt, kā mēdz teikt daudzi grāmatu varoņi: "Nav iemesla baidīties no patiesības."

Džeps klusēja. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

-    Šeit ir jauks, ērts galds un krēsls, jaunais vīrietis turpināja. Jūsu policists var apsēsties un visu stenografēt.

Es nedomāju, ka Džeps bija radis, ka par viņa ērtībām kāds tā rūpējas. Lorda Edžvera piedāvājums tika pieņemts.

-    Sāksim ar to, sacīja jaunais vīrietis, ka mans veselais saprāts liek atzīt dažas nepilnības manā skaistajā alibi. Īstenībā mans alibi ir izkūpējis kā dūmi gaisā. Izslēgsim nozīmīgos Dorteimerus. Es domāju, ka runa ir par taksometra šoferi, vai ne?

-     Mēs zinām par visām jūsu darbībām tajā vakarā, Džeps noskaldīja.

-      Visu cieņu Skotlendjardam. Taču, saprotiet, ja es būtu plānojis vardarbību, es nebūtu ņēmis taksometru un braucis tieši uz to vietu, un licis šoferim gaidīt. Vai esat par to padomājis? O! Es redzu, ka mesjē Puaro ir par to padomājis.

-    Tas man ienāca prātā, jā, atzina Puaro.

-    Tā neplāno noziegumu, teica Ronalds. Būtu jāpielīmē sarkanas ūsas un jāuzliek brilles raga ietvaros, jāaizbrauc līdz tuvākajai ielai un jāsamaksā taksometram, tālāk jābrauc ar metro. Labi, es neturpināšu. Mans advokāts par vairākiem tūkstošiem gineju to izklāstīs daudz labāk par mani. Protams, es redzu jūsu atbildi. Noziegums ir paveikts pēkšņa impulsa rezultātā. Vispirms es gaidīju taksometrā, un tad man likās… un tā tālāk… Labi, es jums izstāstīšu patiesību. Man bija robs finansēs. Es domāju, ka tas ir pilnīgi skaidrs. Tas bija diezgan bezcerīgs stāvoklis. Man naudu vajadzēja sadabūt līdz nākamajai dienai. Es griezos pie tēvoča. Viņš mani nemīl, bet es cerēju, ka viņam rūpēs mūsu dzimtas gods. Vīrieši pusmūža gados reizēm par to padomā. Mans tēvocis savā ciniskajā vienaldzībā izrādījās nožēlojami moderns. Laiks gāja uz priekšu. Es iedomājos, ka varētu aizņemties no Dorteimera, bet bija skaidrs, ka cerība ir niecīga. Apprecēt viņa meitu es nevarēju. Viņa ir pārāk saprātīga, lai pieņemtu mani. Operā es nejauši satiku savu māsīcu. Man negadās bieži viņu sastapt, bet viņa bija ļoti godīgs un sirsnīgs bērns, kad es dzīvoju tēvoča mājā. Un es viņai visu izstāstīju. Kaut ko viņa bija dzirdējusi arī no tēva. Tad viņa izrādīja savu labestību. Viņa ierosināja, ka es varētu paņemt viņas pērles. Tās ir piederējušas viņas mātei.

Viņš apklusa. Es sajutu trīsas viņa balsī. Vai varbūt viņš uzspēlēja spēcīgāk, nekā es spēju iedomāties.

Jā, es pieņēmu jaukā bērna piedāvājumu. Es par tām varētu iegūt nepieciešamo naudu, un zvēru, es biju gatavs tās izpirkt pat tad, ja man būtu jāstrādā. Pērles atradās mājā Rīdžentgeitā. Mēs nolēmām, ka vislabāk būtu tām tūdaļ aizbraukt pakaļ. Mēs iekāpām taksī un traucāmies uz Rīdžentgeitu. Mēs lūdzām taksistu apstāties ielas pretējā pusē, lai neviens nedzirdētu, ka pie durvīm piebrauc auto. Žeraldīne izkāpa un pārgāja pāri ielai. Viņai bija atslēga. Viņa varēja klusi ieiet mājā, lai iznestu man pērles. Viņa domāja, ka nevienu, izņemot kalpotāju, nesatiks. Mis Kerola, mana tēvoča sekretāre, parasti devās gulēt pusdesmitos. Viņš pats droši vien būs bibliotēkā.

Un tā Dina aizgāja. Es stāvēju uz ietves un smēķēju cigareti. Laiku pa laikam es paskatījos uz mājas pusi, lai redzētu, vai Dina jau nenāk. Un tagad sekos kas patiesi neticams. Uz ietves man garām pagāja kāds vīrietis. Es pagriezos un skatījos viņam nopakaļ. Man par pārsteigumu viņš kāpa augšā pa septiņpadsmitā nama kāpnēm. Vismaz man likās, ka tās mājas numurs ir septiņpadsmit, bet, protams, es stāvēju diezgan patālu. Tas mani pārsteidza divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, vīrietis iegāja mājā, atslēdzot durvis ar atslēgu;

otrkārt, man šķita, ka tas ir labi pazīstams aktieris. Es biju tik pārsteigts, ka nolēmu paraudzīties, kas īsti notiek. Man kabatā atradās septiņpadsmitā nama parādes durvju atslēga. Es domāju, ka esmu to pazaudējis pirms trim gadiem, bet pirms pāris dienām es to nejauši atradu un gribēju tēvocim atdot tajā rītā, kad gāju lūgt naudu. Taču sakarā ar mūsu aso vārdu pārmaiņu šī doma man izslīdēja no prāta. Un, kad pārģērbos, lai ietu uz teātri, es to ar visām pārējām lietām pārliku izejamā uzvalka kabatā. Pieteicis šoferim uzgaidīt, es šķērsoju ielu un steidzos vīrietim nopakaļ, uzkāpu pa septiņpadsmitā nama kāpnēm un atslēdzu durvis. Hallē neviena nebija. Nebija ne mazāko pazīmju, ka te būtu ienācis kāds viesis. Mirkli es stāvēju un skatījos apkārt. Tad es pagājos uz bibliotēkas pusi. Varbūt, ka apmeklētājs iegājis pie tēvoča. Ja tā, tad vajadzētu saklausīt balsis. Es pastāvēju pie bibliotēkas durvīm, bet nekā nedzirdēju. Pēkšņi es jutos kā galīgs muļķis. Protams, vīrietis iegāja citā namā, droši vien blakus mājā. Rīdžentgeita naktīs ir diezgan vāji apgaismota. Es jutos kā pilnīgs idiots. Es nespēju aptvert, kāpēc sekoju garāmgājējam. Ja gadījumā mans tēvocis iznāktu no bibliotēkas, es te stāvētu kā tāds mujķis. Es varēju sagādāt nepatikšanas Žeraldīnei, un tad būtu uguns pakulās. Un viss tikai tāpēc, ka garām aizgājušais vīrietis man likās aizdomīgs; man likās, ka viņš nevēlas, lai kāds to pamanītu. Laimīgā kārtā, neviens mani neredzēja, man bija jātiek laukā, cik vien ātri iespējams. Es uz pirkstgaliem virzījos uz durvju pusi, un tanī pašā brīdī Žeraldīne ar pērļu virteni rokā nāca lejā no otrā stāva. Protams, viņa bezgala satrūkās, ieraudzījusi mani. Es izdabūju viņu laukā no mājas un pēc tam visu paskaidroju.

Ronalds ieturēja pauzi.

-      Mēs steidzāmies atpakaļ uz operu. Atgriezāmies tieši tajā brīdī, kad tika pacelts priekškars. Nevienam neradās aizdomas, ka esam bijuši prom. Bija karsts vakars, un vairāki cilvēki izgāja laukā ieelpot svaigu gaisu.

Ronalds brīdi klusēja.

-     Es zinu, ko jūs teiksiet. Kāpēc nepastāstījāt to uzreiz? Un es jautāšu jums, vai jūs ticētu. ka neesmu vainīgs, ja esmu tur bijis slepkavības izdarīšanas vakarā? Atklāti sakot, es baidījos! Pat, ja mums noticētu, būtu bezgala daudz nepatikšanu gan man, gan Žeraldīnei. Mums nav nekāda sakara ar slepkavību, mēs neko neredzējām, mēs neko nedzirdējām. Es domāju, ka to izdarījusi tante Eilina. Kāpēc visā tajā lietā man iejaukt sevi? Es pastāstīju par strīdu ar tēvoci un savām finansiālajām grūtībām, jo zināju, ka jūs to uzodīsiet tik un tā; un, ja es to mēģinātu noklusēt, jums rastos aizdomas, un jūs rūpīgāk pārbaudītu manu alibi. Es nodomāju, ja atklāšu kaut ko, jūs noticēsiet, ka viss ir kārtībā. Dorteimeri ir pārliecināti, ka visu laiku esmu atradies operas namā, to es zinu. Tas, ka es vienu starpbrīdi esmu pavadījis kopā ar savu māsīcu, nekādas aizdomas neradītu. Un arī viņa varēja apgalvot, ka bijām kopā un opernamu nepametām.

-    Vai mis Mārša piekrita šī fakta noklusēšanai?

-      Jā. Tiklīdz uzzināju jaunumus par slepkavību, es satikos ar Žeraldīni un piekodināju viņai nevienam neko nestāstīt par mūsu vakara ceļojumu. Viņa ir bijusi kopā ar mani, un es esmu bijis kopā ar viņu pēdējā starpbrīža laikā Koventgārdenā. Mēs nedaudz papļāpājām, tas arī ir viss. Viņa saprata un pilnībā piekrita.

Ronalds apklusa un pēc brīža turpināja:

-    Es zinu, izskatās slikti… izskatās slikti, ka atklāju to visu tikai tagad. Bet stāsts ir pilnīgi patiess. Varu iedot jums tā vīra adresi, kurš man pret Žeraldīnes pērlēm šorīt aizdeva naudu. Un, ja jūs jautāsit Žeraldīnei, viņa apstiprinās ikvienu manu vārdu.

Ronalds izslējās krēslā taisni un skatījās uz Džepu.

Inspektors joprojām saglabāja vienaldzīgu izskatu.

-     Jūs domājāt, ka Eilina Vilkinsone ir izdarījusi slepkavību, tā jūs teicāt, lord Edžver? inspektors ierunājās.

-    Jā, vai tad jūs arī tā nedomājat? Pēc tam, kad noklausījāties sulaiņa stāstīto?

-      Un ko teiksiet par jūsu derībām ar mis Adamsu?

-    Derībām ar mis Adamsu? Jūs gribat teikt ar Karlotu Adamsu? Kāds viņai ar to visu sakars?

-    Vai jūs noliedzat, ka apsolījāt viņai desmit tūkstošus dolāru, ja viņa atdarinās mis Eilinu Vilkinsoni tovakar lorda mājā?

Ronalds iepleta acis.

-      Apsolīju desmit tūkstošus dolāru? Muļķības! Kāds jūs pamatīgi izjokojis. Man nav desmit tūkstošu dolāru, ko es varētu piedāvāt. Jūs esat iebraucis mākoņos. Vai viņa jums teica par tiem tūkstošiem? Ak! Sasodīts… es aizmirsu, ka vina ir mirusi.

7 9

-    Jā, klusi sacīja Puaro. Viņa ir mirusi.

Ronalda skatiens pievērsās mums, tas slīdēja no viena pie otra. Līdz šim viņš bija dzīvespriecīgs. Tagad viņa seja pēkšņi nobāla. Acīs varēja manīt izbīli.

-             Es nesaprotu, viņš sacīja. Tas, ko es jums stāstīju, ir patiesība. Izskatās, ka jūs man neticat… neviens nojums.

Man par lielu izbrīnu, Puaro panāca uz priekšu.

-    Nē, viņš sacīja. Es jums ticu.

Divdesmit otrā nodaļa Herkula Puaro dīvainā izturēšanās

Mēs ienācām savā numurā.

-    Kas īsti… es iesāku.

Puaro mani pārtrauca ar tik savdabīgiem žestiem, kādus es līdz šim nekad nebiju redzējis. Abas rokas enerģiski riņķoja virs galvas.

-           Es jūs lūdzu, Hastings! Tikai ne tagad! Tikai ne tagad!

Viņš paķēra platmali, uzmeta to galvā un izmetās no istabas. Kad pēc stundas ieradās Džeps, Puaro vēl nebija atnācis.

-             Mazais vīriņš kaut kur klīst? Džeps apjautājās.

Es pamāju ar galvu.

Džeps ieslīga krēslā un ar kabatlakatiņu susināja pieri. Diena bija silta.

-            Kāds velns viņu parāva? viņš jautāja. Kapteini Hastings, man jums jāatzīstas, ka tobrīd, kad viņš pagāja uz priekšu un teica: "Es jums ticu", mani ar spalvas vēzienu varēja nogāzt no kājām, tik pārsteigts es biju. Viņš izturējās kā romantiskā melodrāmā.

Es piekritu inspektoram.

-            Un pēc tam viņš devās prom, Džeps turpināja. Ko viņš jums par to teica?

-    Neko, es atbildēju.

-    Itin neko?

-            Pilnīgi neko. Kad es grasījos ar viņu runāt, viņš atmeta ar roku. Es nolēmu, ka būs labāk likt viņu mierā. Kad atgriezāmies, es grasījos jautāt, bet viņš pavicināja gaisā rokas, uzmeta galvā platmali un aizsteidzās.

Mēs skatījāmies viens uz otru. Džeps turpināja rūpīgi susināt sviedrus, ik pa brīdim piespiežot pie pieres kabatlakatiņu.

-    Savādnieks, viņš noteica.

v '

Šoreiz es biju spiests Džepam piekrist. Džeps bieži vien izteicās, ka Puaro ir, kā viņš

formulēja, "īpatnis". Tajos gadījumos inspektors neizprata Puaro domu gaitu. Šoreiz esmu spiests atzīt, ka arī es neizpratu Puaro dīvaino rīcību. Tikko apstiprinājās viņa paša izvirzītā teorija, viņš to atkal apšauba.

Tas samulsinātu pat visdedzīgākos viņa atbalstītājus. Es neizpratnē pašūpoju galvu.

Viņš vienmēr ir bijis savādnieks, piebilda Džeps. Puaro redzējums vienmēr ir savāds. Viņš ir sava veida ģēnijs, es to atzīstu. Bet mēdz teikt, ka ģēniji balansē uz robežas un jebkuru brīdi var šo robežu pārkāpt. Viņam patīk lietas sarežģīt. Skaidra un gaiša lieta viņam nekad nav laba. Nē, tai ir jābūt mokpilnai. Viņš spēlē pats savu spēli. Tāpat kā veca dāma spēlē pasjansu. Ja nesanāk, viņa blēdās. Ar Puaro viss ir otrādi. Ja viegli sanāk, viņš blēdās, lai visu padarītu pēc iespējas grūtāku. Tā es uz to visu skatos.

Man bija grūti kaut ko atbildēt. Es arī uzskatīju Puaro izturēšanos par neaprēķināmu. Un, tā kā es biju ļoti pieķēries savam dīvainajam mazajam draugam, manī tas radīja lielākas bažas, nekā es spēju izteikt.

Drūma klusuma brīdī ienāca Puaro.

Tagad viņš izskatījās gluži mierīgs. Es jutos ļoti iepriecināts.

Viņš ļoti uzmanīgi noņēma cepuri un nolika to uz galda, tad apsēdās savā ierastajā krēslā.

-             Tātad jūs esat šeit, mans labais Džep. Priecājos. Es iedomājos, ka jāsatiek jūs, cik vien ātri iespējams.

Džeps skatījās uz Puaro klusēdams. Viņš saprata, ka tas ir tikai sākums, un gaidīja turpmāko skaidrojumu.

To mans draugs arī sniedza, viņš runāja lēni, rūpīgi izvēloties vārdus.

-            Paklausieties, Džep. Mums nav taisnība. Mums nemaz nav taisnība. Ir skumji to atzīt, bet mēs esam pieļāvuši kļūdu.

-    Ir jau labi, Džeps mierinoši noteica.

-     Nē, nav labi. Tas ir nožēlojami. Tas mani

skumdina un satriec līdz sirds dziļumiem.

)

-            Jums nevajag skumt un satraukties par to jauno cilvēku. Viņš pilnībā pelnījis to, ko dabūjis.

-    Es neskumstu par viņu, bet pārjums.

-    Par mani? Jums nav jāuztraucas par mani.

-            Bet es uztraucos. Vai jūs saprotat, kas noteica nepareizo virzienu? Tas bija Herkuls Puaro. Es jūs rosināju sekot pa aplamām pēdām. Es pievērsu jūsu uzmanību Karlotai Adamsai, es jums minēju faktu par vēstuli, kas nosūtīta uz Ameriku. Katru šo soli jūs spērāt, manis rosināts.

-    Es būtu pie tā nonācis tik un tā, Džeps vēsi atteica. Jūs vienkārši bijāt man kādu soli priekšā, tas arī viss.

-    Tas man nesniedz nekādu mierinājumu. Ja jums nāksies piedzīvot nepatikšanas… ja cietīs jūsu prestižs tāpēc, ka uzklausījāt manas idejas, es jutīšos bezgala vainīgs.

Džeps izskatījās gandrīz vai priecīgs. Viņš droši vien iedomājās, ka Puaro izjūt zināmu nenovīdību sakarā ar izmeklēšanā gūtajiem panākumiem.

-     Ir jau labi, viņš sacīja. Es neaizmirsīšu, ka esmu jums šo to parādā par lietas rezultātiem.

Džeps piemiedza man ar aci.

-     Vai! Tas nav tas, par ko es domāju! Puaro nepacietīgi iesaucās. Es nevēlos nekādu atzīšanu, nekādu pateicību. Un man jāsaka vēl kas vairāk, nekāda pateicība nevar būt! Jūs sagaida pilnīgs fiasko, un tam par iemeslu esmu es Herkuls Puaro.

Pēkšņi Puaro ārkārtīgi melanholiskā izturēšanās izsauca Džepa skaļus jo skaļus smieklus. Puaro likās aizvainots.

-      Piedodiet, mesjē Puaro, sacīja Džeps, slaucīdams acis, bet jūs izskatāties kā negaisa laikā mirstoša pīle. Paklausieties, aizmirsīsim to visu. Esmu gatavs dalīties gan šīs lietas veiksmēs, gan neveiksmēs. Tā sacels lielu troksni, jums taisnība. Es darīšu visu, lai panāktu notiesāšanu. Var jau būt, ka advokāts izpestīs viņa augstību… Par zvērinātajiem neko nevar zināt. Bet pat tādā gadījumā manam godam tas kantes nerīvēs. Būs zināms, ka esam dabūjuši īsto vainīgo, kaut arī notiesāšana nesanāks. Un, ja nu pēkšņi kāda mājsaimniece sarīkos histēriju un atzīsies, ka ir vainīga, es nekādā gadījumā jums nepārmetīšu, ka jūs mani aizvedāt pa aplamu ceļu. Tas ir pavisam godīgi.

Puaro uzlūkoja Džepu liegi un sērīgi.

-    Jums piemīt pašpaļāvība… vienmēr pašpaļāvība. Jūs nekad neapstājaties… Vai tā var būt? Jūs nekad nešaubāties un nebrīnāties.

-    Jūs sarežģījat savu dzīvi, bet es ne. Un tāpēc, atvainojiet, ka tā saku, jūs ikreiz nobraucat no ceļa. Kāpēc lietas nevarētu būt vieglas, vienkāršas? Vai no vienkāršības rodas kāds ļaunums?

Puaro skatījās uz Džepu, nopūtās, atmeta ar roku un pašūpoja galvu.

-    Labi, es vairāk neko neteikšu.

-     Brīnišķīgi, Džeps sirsnīgi atzina. Tagad pāriesim pie lietas būtības. Vai gribat dzirdēt, ko esmu izdalījis?

-    Pavisam noteikti.

-     Es tikos ar cienījamo Žeraldīni, un viņas versija pilnībā sakrita ar lorda stāstīto. Varētu būt, ka šie abi ir iesaistīti lietā, bet es tā nedomāju. Mans viedoklis ir, ka viņš meiteni maldinājis vai iebiedējis… Viņa no visas sirds mīl savu brālēnu. Viņa trakoti pārdzīvoja, kad uzzināja par viņa arestu.

-    Un sekretāre mis Kerola?

-     Domāju, ka viņa nebija pārāk pārsteigta. Kaut gan tas ir vienīgi mans viedoklis.

-     Un kā ar pērlēm? es jautāju. Vai šī stāsta daļa ir patiesa?

-     Pilnīgi. Viņš dabūja naudu nākamajā rītā, pavisam agri. Domāju, ka šis plāns puisim iešāvās prātā, kad viņš satika māsīcu operā. Tas nāca kā zibens spēriens. Viņš bija izmisis… Un tā radās risinājums. Uzskatu, ka kaut ko līdzīgu viņš jau perināja, tāpēc līdzi bija atslēga. Es neticu versijai, ka viņš to atrada pēkšņi. Sarunājoties ar māsīcu, jauneklis nolemj, ka tās iesaistīšana viņam dod papildus drošību. Viņš spēlē uz meitenes jūtām, ieminas par pērlēm, meitene spēli atbalsta, un abi ir prom. Tiklīdz Žeraldīne ir iegājusi mājā,

viņš tai seko un dodas uz bibliotēku. Varbūt

?

viņa augstība bija iesnaudies krēslā. Divās sekundēs viņš paveic iecerēto un atkal ir laukā no bibliotēkas. Vajadzēja radīt iespaidu, ka viņš sojo šurp un turp pa ielu un smēķē cigareti, gaidot meiteni. Atcerieties, taksis stāvēja ielas pretējā pusē. Protams, nākamajā rītā viņš ieķīlā pērles, jo jārada iespaids, ka viņam ir nepieciešama nauda. Tad, kad parādās ziņas par noziegumu, viņš iebiedē meiteni, lai tā neko nesaka par viņu kopējo braucienu uz mājām. Viņi nolemj stāstīt, ka pavadījuši starpbrīdi kopā operā.

-     Tad kāpēc viņi tā arī neteica? jautāja Puaro.

Džeps paraustīja plecus.

-     Pārdomāja. Vai arī nolēma, ka Žeraldīne neizturēsies pārliecinoši. Viņa ir visai nervoza.

-    Jā, sacīja Puaro. Viņa tiešām ir nervoza. Pēc brīža viņš piebilda: Vai jums neienāca prātā, ka Māršs varēja starpbrīdī pamest operu viens pats. Klusītiņām ar savu atslēgu ieiet mājā, nogalināt tēvoci un atgriezties operā; nemaz nebūtu nepieciešams taksometrs pie mājas un nervoza meitene, kura varēja jebkurā mirklī nonākt lejā pa trepēm, pārbīties un sacelt pamatīgu traci, kas nodotu kapteini Māršu.

-           Tā rīkotos es un jūs. Bet mēs esam krietni gudrāki par Ronaldu Māršu.

-             Es neesmu pārliecināts. Ronalds Māršs man šķiet ļoti inteliģents cilvēks.

-             Bet ne tik inteliģents kā mesjē Herkuls Puaro! Paklausieties, esmu par to pārliecināts! Džeps gardi smējās.

Puaro vēsi skatījās uz inspektoru.

-             Ja viņš nav vainīgs, kāpēc tad pierunāja aktrisīti Adamsu uz šo spēli? Džeps turpināja. Trikam bija viens vienīgs mērķis novērst uzmanību no īstā noziedznieka.

-            Šajā jautājumā esmu ar jums pilnīgi vienisprātis.

-            Nu, priecājos, ka vismaz par kaut ko mēs varam vienoties.

-            Varētu būt, ka tas bija viņš, kas runāja ar mis Adamsu, Puaro prātoja. Kaut īstenībā nē, šāda doma ir pilnīga plānprātība.

Tad, pēkšņi paskatījies uz Džepu, Puaro spēra laukā negaidītu jautājumu:

-             Kāda ir jūsu teorija par mis Adamsas nāvi?

Džeps nokrekšķinājās.

-             Es sliecos ticēt, ka tas ir nelaimes gadījums. Jāatzīst ļoti izdevīgs nelaimes gadījums. Es neredzu tiešu viņa kopsakarību ar šo

lietu. Viņa alibi pēc operas ir pietiekoši pārliecinošs. Viņš kopā ar Dorteimeriem bija restorānā vēl krietni pēc vieniem naktī. Karlota jau sen bija gultā un aizmigusi. Nē, es domāju, ka dažos gadījumos kriminālnoziedzniekiem velnišķīgi paveicas. Citādi, ja tas nelaimes gadījums nebūtu noticis, viņam noteikti būtu plāns, kā tikt ar Adamsu galā. Vispirms viņš to iebiedētu, sacīdams, ka viņa tiks arestēta par slepkavību, ja atklās patiesību. Un pēc tam viņš aktrisi apbērtu ar svaigi iegūtu naudu.

-     Vai jums liekas, Puaro skatījās Džepam cieši acīs, vai jums patiešām liekas, ka mis Adamsa pieļautu, ka tiek pakārta kāda cita sieviete, ja viņa pati ir veiksmīgi tikusi galā ar savu uzdevumu?

-     Eilinu Vilkinsoni nemūžam nevarētu pakārt. Montegjū Kornera viesības ir pārāk spēcīgs nevainības pierādījums.

-     Bet slepkava to nezināja. Viņš bija rēķinājies, ka Eilinu Vilkinsoni pakārs, bet Karlota Adamsa cietīs klusu.

-    Jums patīk tērzēt, mesjē Puaro, vai ne? Un jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka Ronalds Māršs ir nevainīga avs, kas nav spējīga izdarīt neko ļaunu. Vai jūs ticat stāstam par vīrieti, kurš slepeni lavījās lorda mājā?

Puaro paraustīja plecus.

-    Vai zināt, pēc kā viņam tas izskatījās?

-    Iespējams, es varu iedomāties.

-      Viņš apgalvo, ka, viņaprāt, tas bija kinoaktieris Braiens Martins. Ko jūs par to teiksiet? Cilvēks, kurš nekad lordu Edžveru nebija pat redzējis.

-    Tas patiešām būtu savādi, ja šis cilvēks ieietu lorda mājā, izmantojot atslēgu.

-     Nu, lūk! iesaucās Džeps ar zināmu nicinājumu balsī. Un tagad es jūs pārsteigšu ar ziņu, ka Braiens Martins tovakar nebija Londonā. Viņš aizveda kādu jaunu dāmu vakariņās uz Mouliseju; un viņi atgriezās Londonā pēc pusnakts.

-     Ak, Puaro vienaldzīgi sacīja, nē, es nemaz neesmu pārsteigts. Vai jaunā dāma arī bija viņa profesijas pārstāve?

-      Nē. Tā bija skuķe, kurai pieder cepuru veikals. Precīzāk sakot, tā bija mis Adamsas draudzene mis Draivere. Es domāju, jūs piekritīsiet, ka viņa ir ārpus aizdomās turamo loka.

-    Es pret to neiebilstu, mans draugs.

-    Patiesībā, veco zēn, jums nav ko iebilst un nav ko piebilst, Džeps smiedamies teicaRunājot par Māršu, jāteic, ka viņš no oda uzpūta ziloni, tā bija. Neviens septiņpadsmitajā numurā neiegāja, un arī blakus mājās neviens neiegāja… Par ko tas liecina? Ka viņa augstība ir melis.

Puaro skumji pašūpoja galvu.

Džeps piecēlās kājās, enerģijas pārpilns.

-    Saprotiet, tagad mēs esam uz pareizā ceļa.

-    Ko nozīmē D, Parīze, novembris?

Džeps paraustīja plecus.

-            Sena pagātne, es domāju. Vai meitēnam nevarētu būt pirms sešiem mēnešiem iegūts suvenīrs, kam nav nekāds sakars ar noziegumu? Mums nepieciešams veselais saprāts.

-             Pirms sešiem mēnešiem, Puaro murmināja, un pēkšņi viņa acis iemirdzējās.

-            Ko tas nozīmē? Džeps vaicājoši skatījās uz mani.

-            Paklausieties, Puaro piecēlās un piesita Džepam pie krūtīm. Kāpēc mis Adamsas kalpone nepazina šo kārbiņu? Kāpēc mis Draivere par to neko nezināja?

-    Ko jūs gribat ar to teikt?

-            Šī kārbiņa ir jauna! Tā ir tikko iedota mis Adamsai. Parīze, novembris… neapšaubāmi, tas ir datums, kad šī kārbiņa izgatavota kā suvenīrs. Bet tā mis Adamsai iedota tagad, nevis tad. Tā ir tikko nopirkta! Tikko nopirkta! Jums tas ir jāizmeklē, jānoskaidro, es jūs lūdzu, mans labais Džep! Tā ir veiksme, noteikti tā ir mūsu veiksme. Tā nopirkta nevis šeit, bet ārzemēs. Iespējams Parīzē. Ja tā būtu nopirkta šeit, kāds juvelieris būtu atsaucies. Tā tika fotografēta, un par to daudz tika rakstīts avīzēs. Jā, jā, Parīze. Varbūt kādā citā ārzemju pilsētā, bet es domāju Parīzē. Noskaidrojiet, es jūs lūdzu. Apjautājieties. Es vēlos… es ārkārtīgi vēlos zināt, kas ir šis mistiskais D.

-            Te nav nekā sarežģīta, Džeps labsirdīgi teica. Nevaru teikt, ka es pats būtu par to ļoti ieinteresēts, bet es darīšu, ko varēšu. Jo vairāk mēs zinām, jo labāk.

Jautri atsveicinājies no mums, viņš aizgāja.

Divdesmit trešā nodala vēstule

-            Un tagad, Puaro sacīja, aiziesim kaut kur pusdienās.

Viņš paņēma mani zem rokas un uzsmaidīja.

-     Man ir cerība, viņš paskaidroja.

Es priecājos, redzot, ka viņš atguvies un ir atkal agrākais Puaro. Es nebiju vienīgais, kas jutās pārliecināts par jaunā Ronalda vainu. Man liekas, ka arī Puaro Džepa argumentu iespaidā bija tādās pašās domās. Zelta kārbiņas pircēja meklēšana, šķiet, bija pēdējā iespēja kaut kā uzspodrināt mundieri.

Mēs draudzīgi devāmies pusdienās.

Es jutos patīkami pārsteigts, kad ēdamzāles otrā malā ieraudzīju pusdienojam Braienu Martinu un Ženiju Draiveri. Atceroties Džepa teikto, es secināju, ka abiem jaunajiem cilvēkiem ir romantiskas attiecības.

Viņi mūs ieraudzīja, un Ženija pamāja ar roku.

Kad mēs jau malkojām kafiju, Ženija pameta savu pavadoni un pienāca pie mūsu galdiņa. Viņa izskatījās tikpat starojoša un enerģijas pilna kā vienmēr.

-              Vai drīkstu pie jums uz brīdi piesēst, mesjē Puaro?

-             Bet noteikti, jaunkundz. Es jūtos iepriecināts jūs redzot. Vai arī mesjē Martins mums nepievienosies?

-     Es viņam noteicu to nedarīt. Redziet, es

?

gribu ar jums aprunāties par Karlotu.

-    Jā, jaunkundz?

-             Jūs gribējāt kaut ko uzzināt par viņas draugu,vai ne?

-    Jā,jā.

-    Visu šo laiku es domāju un domāju. Dažreiz tā uzreiz nekas neienāk prātā. Jāpadomā par to, kas noticis agrāk, kādi vārdi, kādas frāzes ir izmestas, kas tobrīd nav likušās būtiskas vai intereses vērtas. Es visu laiku prātoju. Es domāju un domāju… un atcerējos, ko viņa reiz teica. Un esmu nonākusi pie zināma slēdziena.

-    Jā, jaunkundz?

-    Es domāju, ka vīrietis, kas viņai patika vai sāka patikt, bija Ronalds Māršs… jūs zināt, tas ir tas, kurš nupat ieguva lorda titulu.

-    Kas jums, jaunkundz, liek tā domāt?

-     Nu, savā ziņā tas, ka Karlota kādu dienu sāka runāt par vīrieti, kuram nav sevišķi paveicies un tas var savā zinā ietekmēt vina

9 ?

raksturu. Ka vīrietis ir lāga cilvēks, godīgs, tomēr viņš var noiet no ceļa. Pirmā lieta ko

9 9

sieviete dara, ja kāds vīrietis viņai kļuvis tuvs, viņa baiļojas. Karlotai saprāta netrūka, taču viņa izteica bažas kā tāda pusaudze, kura nekā nezina par dzīvi. "Hei," es pie sevis teicu. "Veidojas attiecības." Viņa nenosauca vīrieša vārdu… tas esot tā vispārēji. Bet gandrīz tūlīt pat viņa sāka runāt par Ronaldu Māršu un par to, ka pret viņu slikti izturas. Viņa runāja ļoti

vēsi un ieminējās it kā starp citu. Sākumā es šīs lietas kopā nesaistīju. Bet tagad… es prātoju. Man šķiet, ka tas bija Ronalds, kuru viņa pieminēja. Ko jūs domājat, mesjē Puaro?

Viņas sejā dega ziņkārība.

-            Es domāju, jaunkundz, ka jūs, iespējams, esat sniegusi man ļoti nodengu informāciju.

-    Lieliski. Ženija sasita plaukstas.

Puaro laipni skatījās uz meiteni.

-            Varbūt jūs vēl neesat dzirdējusi… džentlmenis, par kuru jūs runājat, Ronalds Māršs lords Edžvers ir arestēts.

-            Vai! Viņa izskatījās ļoti pārsteigta. Tad jau manas pārdomas nāk pārāk vēlu.

-            Nekad nav pārāk vēlu, atteica Puaro. Man tas nav par vēlu. Paldies, jaunkundz.

Viņa aizgāja atpakaļ pie Braiena.

-            Paklausieties, Puaro, es ierunājos. Tas noteikti satricina jūsu pārliecību.

-            Nē, Hastings. Gluži otrādi tas tikai to apstiprina.

Par spīti šim drosmīgajam apgalvojumam, manuprāt, viņa pārliecība vairs nebija tik stipra.

Nākamajās dienās viņš ne reizi nepieminēja Edžvera lietu. Ja es par to ierunājos, viņš atbildēja īsi un vienaldzīgi. Citiem vārdiem sakot, viņš stāvēja malā. Visu, ko viņš savās fantastiskajās smadzenēs bija izprātojis, tagad nācās atzīt par nederīgu, izrādījās, ka pirmā versija ir patiesa Ronalds Māršs ir vainīgs. Vienīgi Puaro spītības dēļ nespēja atzīt savu kļūdu. Tāpēc izlikās, ka zaudējis jebkuru interesi par lietu.

Tādu iespaidu atstāja Puaro izturēšanās. Šķita, ka vinu nomāc fakti. Viņš nemaz neinteresējās par policijas darbošanos. Viņš kavēja laiku ar citām lietām, un neizrādīja nekādu interesi, kad runa bija par Edžvera lietu.

Tikai pēc divām nedēļām es atskārtu, ka minēto notikumu izklāsts un Puaro attieksmes raksturojums ir bijis pilnīgi aplams.

Bija brokastu laiks. Uz Puaro paplātes kā parasti gulēja vēstuļu kaudze. Veikliem pirkstiem viņš tās sašķiroja. Tad pēkšņi atskanēja prieka pilns sauciens, un viņš paņēma vēstuli ar Amerikas pastmarku.

Ar mazo vēstuļu nazīti viņš atvēra aploksni. Es ar interesi noskatījos uz Puaro, jo viņš burtiski staroja no sajūsmas. Vēstulei bija pievienotas diezgan pabiezas aprakstītas lapas.

Puaro vēstuli pārlasīja divas reizes, tad paraudzījās uz mani.

Vai gribat to redzēt, Hastings?

Es paņemu vēstuli un lasīju.

Dārgais mesjē Puaro!

Jūsu laipnā vēstule mani aizkustināja. Es jutos tik loti apmulsusi. Mani nomāca bezgalīgas skumjas, un mani aizvainoja visas lietas, kas tika minētas par Karlotu manu visjaukāko, visdārgāko māsu, tik brīnišķīgu, cik vien brīnišķīga māsa var uz pasaules būt. Nē, mesjē Puaro, viņa nelietoja narkotikas. Esmu par to pilnīgi pārliecināta. Viņa par tādām lietām šausminājās. Es bieži dzirdēju viņu sakām, cik tas ir briesmīgi. Ja viņa ir nospēlējusi kādu lomu tā nabaga vīrieša nāvē, tā ir bijusi pilnīgi nevainīga spēle; un, protams, viņas vēstule to pierāda. Es nosūtu Jums vēstules oriģinālu, kā Jūs lūdzāt. Man ļoti negribas šķirties no pēdējās vēstules, ko viņa man rakstījusi, bet zinu, ka Jūs to saglabāsiet un atsūtīsit man atpakaļ. Un, ja tā palīdzēs noskaidrot kaut dalu no mistikas, kas saistās ar f 7

viņas nāvi, kā Jūs to apgalvojat, tad, protams, vēstulei jānonāk Jūsu rokās.

Jūs jautājat, vai Karlota īpaši pieminēja kādus no saviem draugiem. Protams, viņa pieminēja daudzus cilvēkus, bet nevienu īpaši neizcēla. Braiens Martins, ar kuru mēs iepazināmies pirms daudziem gadiem, meitene vārdā Ženija Draivere un kapteinis Ronalds Māršs, man šķiet, bija visbiežāk pieminētās personas.

Es vēlos, kaut varētu Jums kaut kā palīdzēt. Jūs rakstāt tik jauki un ar tādu izpratni, un man liekas, Jūs saprotat, ko mēs ar Karlotu viena otrai nozīmējām.

Pateicībā,

Lusī Adamsa.

P.S. Kāds ierēdnis bija šeit ieradies pēc vēstules. Es sacīju, ka esmu jau to nosūtījusi Jums. Tā, protams, nebija taisnība, bet es uzskatīju, ka ir loti svarīgi, lai Jūs vēstuli redzētu pirmais. Šķiet, Skotlendjardam tā nepieciešama kā lietiskais pierādījums pret slepkavu. Jūs viņiem to nodosiet. Ak! Bet, lūdzu, dabūjiet to atpakaļ pēc kāda laika. Saprotiet, tie ir pēdējie vārdi, ko Karlota man veltījusi.

-    Tātad jūs pats viņai aizrakstījāt, es teicu, nolikdams vēstuli uz galda. Kāpēc jūs to darījāt, Puaro? Un kāpēc jūs prasījāt atsūtīt Karlotas Adamsas vēstules oriģinālu?

Puaro bija noliecies pār vēstules lapām.

-     Patiesībā es to nevaru pateikt, Hastings, ja vien neatradīšu to, ko ceru atrast. Domāju, ka oriģināls izskaidros to, kas līdz šim ir bijis neizskaidrojams.

-        Nesaprotu, ko tas jums dos. Karlota Adamsa pati iedeva to kalponei nosūtīt. Tā ir pavisam parasta vēstule.

Puaro nopūtās.

-     Es zinu. Es zinu. Un tieši tas rada grūtības. Tāda vēstule, kāda tā lasāma pašreiz, ir neiespējama, Hastings.

-    Muļķības.

-     Si, si, tā ir. Redziet, dažām lietām ir jābūt noteiktā secībā, notikumi seko viens otram, atbilstoši noteiktai metodei un kārtībai un saprotamā veidā. Bet tad pienāk šī vēstule. Un vairs nav skaidrības, nav sakarības. Kaut kas ir nepareizs. Kas ir nepareizs? Herkuls Puaro? Vai vēstule?

-      Vai jūs nedomājat, ka tas varētu būt Herkuls Puaro? es ļoti pieklājīgi un saudzīgi apjautājos.

Puaro palūkojās manī ar pārmetošu skatienu.

-     Ir bijuši brīži, kad esmu pieļāvis kļūdas, bet šī nav tā reize. Skaidrs kā diena, ja vēstule šķiet neiespējama, tad tā ir neiespējama. Vēstulē ir kāds fakts, kas mums paslīdējis garām. Es cenšos šo faktu atklāt.

Un pēc tam viņš turpināja aplūkot vēstuli, izmantojot mazu kabatas lupu.

Beidzis pētīt katru lappusi, viņš pasniedza aprakstītās lapas man. Es, protams, nevarēju saskatīt nekā kļūdaina. Vēstule bija uzrakstīta skaidri salasāmā rokrakstā un vārds vārdā telegrafēta mums.

Puaro smagi nopūtās.

-    Te nav nekāda viltojuma… nē. Visu vēstuli uzrakstījusi viena un tā pati persona, rokraksts nav atdarināts. Un tomēr, kā jau es teicu, tas ir neiespējami…

Viņš saduga un ar nepacietīgu rokas mājienu pieprasīja atdot aprakstītās lapas un atkal ņēmās tās aplūkot.

Pēkšņi viņš iekliedzās.

9 9

Biju piecēlies no brokastu galda, aizgājis pie loga un skatījos laukā. Izdzirdis Puaro kliedzienu, es apsviedos riņķī.

Puaro burtiski drebēja no sajūsmas. Viņa zaļās acis mirdzēja kā kaķim. Viņa rādītājpirksts trīsēja.

-    Vai jūs redzat, Hastings? Paskatieties šurp! Ātri! Nāciet šurp un paskatieties!

Es piesteidzos pie Puaro. Viņa priekšā bija izklāta vēstules vidējā lapa. Es nekā neparasta tajā nesaskatīju.

-      Vai neredzat? Abām pārējām lapām ir līdzenas malas. Bet šai lapai… Redziet! Šai lapai viena mala ir robaina… tā ir noplēsta. Vai tagad jūs redzat, par ko es runāju? Šai vēstulei bija dubultās lapas, un vienas lapas trūkst.

Es muļķīgi skatījos.

-    Bet kā tas var būt. Kāda tam jēga.

-     Jā, jā, tam ir sava jēga. Te ir īpaša gudrība! Izlasiet! Un jūs redzēsit.

Es nespēju saskatīt neko īpašu norādītajā lapā.

-    Vai tagad jūs redzat? dedzīgi vaicāja Puaro. Vēstule pārtrūkst tajā vietā, kur viņa runā par kapteini Māršu. Karlotai ir viņa žēl, un viņa raksta: "Viņš par manu šovu bija lielā sajūsmā…" Tad jaunā lapā viņa turpina: "… man teica…" Bet, mon ami, trūkst vienas lapas. Cilvēks jaunajā lapā nav tas pats, par kuru bija runa pirmajā lapā. Faktiski tā ir pavisam cita persona, kas piedāvājusi izjokošanu. Ievērojiet, nekur tālāk netiek minēts vārds. Ak! Vēstule kaut kādā veidā nonāk slepkavas rokās. Tā viņu nodod. Neapšaubāmi slepkava domā vēstuli iznīcināt, bet tad, pārlasot to, atrod citu risinājumu. Viņš izplēš vienu lapu, un tādējādi vēstule kļūst par cita cilvēka apsūdzību cilvēka, kuram arī būtu varējis rasties motīvs lorda Edžvera nogalināšanai. Ak, šī vēstule slepkavam ir īsta dāvana. Viņš izplēš lapu un ieliek vēstuli atpakaļ aploksnē.

Es skatījos uz Puaro ar apbrīnu. Nebiju pārliecināts par Puaro teorijas patiesīgumu. Iespējams, ka Karlota izmantoja kādu vecu papīra lapu, kuras viena puse jau bija noplēsta. Bet Puaro staroja tādā laimē, ka es vienkārši neuzdrošinājos viņam par šo apstākli ieminēties. Beigu beigās viņam varēja būt taisnība.

Es tomēr atļāvos izteikt pāris varbūtības attiecībā uz viņa teoriju.

-     Bet kā tam cilvēkam radās iespēja iegūt vēstuli? Mis Adamsa izņēma to tieši no savas rokassomas un pati iedeva kalponei nosūtīšanai. Kalpone tā apgalvoja.

-     Tāpēc mums jāapsver divas varbūtības. Vai nu kalpone melo, vai arī tajā vakarā Karlota Adamsa tikās ar īsto slepkavu.

Es pamāju ar galvu.

-     Man liekas, ka pēdējā varbūtība ir visticamākā. Mēs joprojām nezinām, kur Karlota bija pēc tam, kad izgāja no mājas, līdz pulksten deviņiem, kad Jūstonas stacijas bagāžas glabātavā atstāja savu portfeli. Tajā laika sprīdī, pēc manām domām, viņa tikās ar slepkavu kādā norunātā vietā… varbūt viņi kopā ieturēja maltīti kādā restorānā. Slepkava deva viņai pēdējos norādījumus. Mēs nezinām, kas tieši notika ar vēstuli. Varam tikai minēt. Vēstule varēja būt Karlotas portfelī, varbūt viņa bija paredzējusi to nosūtīt. Varbūt viņa uzlika to uz galda restorānā. Slepkava redz adresi un nojauš iespējamās briesmas. Tad viņš to izveicīgi paņēma, atvainojās, ka uz brīdi jāaiziet no galda, atvēra vēstuli, izlasīja to, noplēsa pusi lapas, ielika vēstuli atpakaļ aploksnē un nolika uz galda, vai arī atdeva Karlotai, kad viņi gāja prom, sakot, ka viņa vēstuli nejauši nometusi zemē. Kā tieši tas notika, nav svarīgi. Bet svarīgi ir divi apstākļi. Karlota Adamsa tikās ar slepkavu tajā vakarā, kad tika nogalināts lords Edžvers, vai nu pirms slepkavības izdarīšanas vai arī pēc tam (pēc Karlotas aiziešanas no Kornerhausas bija brīvs laika sprīdis, lai satiktos un parunātos). Man liekas, ka tas bija slepkava, kurš iedeva Karlotai zelta kārbiņu tas varēja būt kā sentimentāls suvenīrs, atzīmējot viņu tikšanos. Ja tā tiešām bija, tad slepkava ir D.

-    Es nesaprotu, kāda loma ir zelta kārbiņai.

-     Paklausieties, Hastings, Karlota Adamsa nekad nelietoja veronālu. Viņas māsa to apgalvo, un es ticu, ka tā ir patiesība. Karlota bija veselīga meitene ar gaišu galvu, viņai nebija noslieces uz tādām lietām. Neviens no viņas draugiem, nedz arī kalpone nebija redzējuši kārbiņu. Kāpēc tad tā atradās Karlotas lietās pēc nāves? Lai radītu iespaidu, ka viņa lietoja veronālu un ka viņa to lietojusi jau krietnu laiku sešus mēnešus. Pieņemsim, ka vina tikās

? ' 9

ar slepkavu dažas minūtes pēc slepkavības izdarīšanas. Viņi kopā iedzēra, lai atzīmētu kopējā plāna panākumus. Un meitenes glāzē slepkava iebēra tādu veronāla devu, lai Karlota vairs nepamostos nākamajā rītā.

-    Šausmīgi, es teicu nodrebinoties.

-    Jā, tas nebija labi, Puaro drūmi piebilda.

-            Vai jūs to visu stāstīsit Džepam? es pēc pāris minūtēm jautāju.

-             Šobrīd ne. Ko es viņam varu pastāstīt? Viņš teiks, ka es atkal leju ūdeni! Meitene uzrakstīja vēstuli uz savādas lapas.

Es mulsi skatījos grīdā.

-    Ko es varu teikt? Neko. Tā varēja notikt.

Puaro klusēja. Viņa seja kļuva domīga.

-            Padomājiet pats, Hastings, ja vien tas cilvēks būtu rūpīgāks, viņš vēstules lapu izgrieztu, nevis noplēstu. Un mēs neko nepamanītu. Pilnīgi neko!

-            Tātad mums jāsecina, ka šis cilvēks ir nekārtīgs, ka paviršība ir viņa paradums, es smaidīdams sacīju.

-           Nē, nē. Viņš varēja tā rīkoties lielā steigā. Palūkojieties, noplēsts ir ļoti pavirši. Ak jā! Viņam noteikti bija ierobežots laiks.

Brīdi klusējis, Puaro sacīja:

-           Viena lieta ir skaidra. Šim cilvēkam šim D tajā vakarā bija ļoti labs alibi.

-            Es nesaprotu, kā šim cilvēkam vispār varēja būt jebkāds alibi, ja viņš vispirms bija Rīdžentgeitā, kur izdarīja slepkavību, un pēc tam kopā ar Karlotu Adamsu.

-            Tieši tā, sacīja Puaro. Tieši par to es domāju. Šim cilvēkam bija ļoti vajadzīgs alibi, tāpēc nav šaubu, ka viņš par to parūpējās un tādu sagatavoja. Vēl viens būtisks jautājums: vai vina vārds tiešām sākas ar burtu D? Varbūt ar burtu D sākas kāda iesauka, kas zināma vienīgi Karlotai?

Kādu brīdi mans draugs klusēja.

-           Cilvēks kura vārds vai iesauka sākas ar D. Viņš ir jāatrod, Hastings. Mums viņš jāatrod.

e»

Divdesmit ceturtā nodala zinas no parīzes

Nākamajā dienā pie mums ieradās neparedzēts viesis.

Tika pieteikta Žeraldīne Mārša.

Puaro sasveicinājās ar viņu un apsedinaja krēslā. Man kļuva viņas žēl. Lielās tumšās acis

9 9

izskatījās it kā iegrimušas, zem acīm iezīmējās melni loki, šķita, ka viņa visu nakti nav gulējusi. Seja bija bāla, bezgala izmocīta un nogurusi, kaut viņa bija tik jauna gandrīz vai bērns.

-           Es atnācu pie jums, mesjē Puaro, jo es nezinu, ko tālāk darīt. Esmu tik šausmīgi noraizējusies un satriekta.

-Jā, jaunkundz?

Puaro izturējās ar patiesu līdzjūtību.

-            Ronalds man pastāstīja, ka jūs todien, kad viņu arestēja, teicāt, ka viņam ticat. Vai tā ir taisnība, mesjē Puaro?

-    Tā ir taisnība, jaunkundz, tā es teicu.

-            Es zinu, bet es gribu zināt arī to, vai tie vārdi ir patiesi. Vai jūs patiešām ticējāt viņa stāstam?

Žeraldīne izskatījās bezgala uztraukusies, viņa bija noliekusies uz priekšu, rokas sažņaugusi.

-            Mani vārdi bija patiesi, jaunkundz, Puaro mierīgi atbildēja. Es neticu, ka jūsu brālēns nogalināja lordu Edžveru.

-            Ak! Meitenes sejā iesitās sārtums, acis iemirdzējās. Tad jūs domājat, ka to izdarīja kāds cits!

-    Evidement[26] jaunkundz. Viņš smaidīja.

-            Es esmu dumja. Es neprotu izteikties. Es gribu jautāt, vai jūs zināt, kas ir slepkava?

Viņa vēl vairāk saliecās uz priekšu.

-             Dabiski, man ir dažas idejas, aizdomas, varbūt sacīsim tā?

-    Vai jūs man nepateiktu? Lūdzu… lūdzu.

Puaro pakratīja galvu.

-    Tas, iespējams, nebūs godīgi.

-            Tad jums ir noteiktas aizdomas? Jūs turat kādu aizdomās?

Puaro nenoteikti pakratīja galvu.

-            Kaut es zinātu mazliet vairāk, meitene lūdzās. Man kļūtu daudz vieglāk. Un varbūt es varētu jums palīdzēt. Jā, patiešām, varbūt es spētu jums palīdzēt.

Žeraldīnes lūgšanās bija bezgala aizkustinoša, taču Puaro turpināja noliedzoši kratīt galvu.

-             Mērtonas hercogiene joprojām domā, ka to izdarīja mana pamāte, meitene domīgi teica un vaicājoši paskatījās uz Puaro.

Puaro uz teikto nereaģēja.

-    Bet es īsti nesaprotu, kā tas var būt?

-            Ko jūs domājat par viņu? Par savu pamāti?

-    Es viņu gandrīz nepazīstu. Es biju Parīzē skolā, kad tēvs apprecējās. Kad atgriezos mājās, viņa bija gluži laipna. Viņa nemaz nepievērsa man vērību. Domāju, ka viņa ir mantkārīga, un galva viņai ir galīgi tukša.

Puaro viegli pamāja.

-     Jūs pieminējāt Mērtonas hercogieni. Vai jūs bieži viņu satiekat?

-    Jā. Viņa ir ļoti laipna pret mani. Pēdējo divu nedēļu laikā es bieži esmu bijusi kopā ar viņu. Viss ir bijis tik briesmīgi… tās runas, un reportieri, un Ronalda arests un viss pārējais. Žeraldīne nodrebēja. Es jūtu, ka man nav īstu draugu. Bet hercogiene ir bijusi brīnišķīga, un arī viņš ir bijis jauks viņas dēls.

-    Vai jums viņš patīk?

-    Viņš ir kautrīgs, man liekas. Tāds atturīgs, ar viņu ir diezgan grūti. Bet māte par viņu daudz stāsta, tāpēc man liekas, ka pazīstu viņu labāk, nekā patiesībā ir.

-     Es saprotu. Sakiet, jaunkundz, vai jums patīk jūsu brālēns?

-     Ronalds? Protams. Viņš… Pēdējos divus gadus neesmu viņu sevišķi bieži satikusi… bet pirms tam viņš dzīvoja mūsu mājā. Es… es vienmēr esmu uzskatījusi, ka viņš ir brīnišķīgs. Vienmēr joko, izdomā visādus trikus.

Vai! Un mūsu drūmajā mājā tas ienesa lielu gaišumu.

Puaro saprotoši pamāja, bet tad viņš izteica tādu piezīmi, kuras nežēlīgums satrieca pat mani.

-Jūs negribat redzēt viņu… pakārtu?

-            Nē, nē! Meitene strauji satrūkās. Nekādā ziņā. Vai! Kaut tā būtu viņa mana pamāte. Tai ir jābūt viņai. Hercogiene saka, ka tā ir jābūt.

-             Ak! nopūtās Puaro. Kaut kapteinis Māršs būtu palicis taksometrā, vai ne?

-           Jā… Ko jūs ar to gribat teikt? Viņas uzacis saraucās. Es nesaprotu.

-           Kaut viņš nebūtu sekojis tam cilvēkam un iegājis mājā. Vai jūs dzirdējāt, ka kāds ienāk mājā?

-    Nē. Es neko nedzirdēju.

-    Ko jūs darījāt, kad iegājāt mājā?

-           Es uzskrēju augšā otrajā stāvā, lai paņemtu pērles, jūs to zināt.

-           Protams. Pagāja labs laiciņš, kamēr jūs tās sameklējāt.

-           Jā, es nevarēju uzreiz atrast sava dārglietu šķirstiņa atslēgu.

-            Tā mēdz gadīties. Jo vairāk steidzies, jo lēnāk sanāk. Tātad pagāja kāds laiks, iekams jūs nonācāt lejā… un jūs ieraudzījāt savu brālēnu hallē?

-    Jā, iznākam no bibliotēkas.

-    Es saprotu. Tas jūs pārbiedēja.

-             Jā, ļoti. Žeraldīne izskatījās pateicīga par Puaro mierīgo toni. Es gandrīz vai iekliedzos, saprotiet.

-    Protams, protams.

-             Ronijs vienkārši teica: "Hei, Dina, vai dabūji tās?" To viņš teica man no aizmugures… Un es salecos.

-           Jā, Puaro maigi sacīja, kā jau teicu, ļoti žēl, ka viņš nepalika laukā. Taksometra šoferis būtu varējis apzvērēt, ka viņš neiegāja mājā.

Žeraldīne pamāja. Pār viņas vaigiem ritēja asaras, tās lēnām krita klēpī. Viņa piecēlās. Puaro saņēma vinu aiz rokas.

9 9

-    Jūs gribat, lai es viņu izglābju, vai ne?

-    Jā, jā! Vai! Lūdzu, jā. Jūs nezināt…

Viņa stāvēja, rokas sakrampējusi, un centās savaldīties.

-            Dzīve jums nav bijusi viegla, jaunkundz, Puaro līdzjūtīgi teica. Es to saprotu. Nē, tas nav bijis viegli. Hastings, vai jūs sagādāsit jaunkundzei taksometru?

Es nogāju lejā kopā ar meiteni un iesēdināju viņu mašīnā. Viņa bija jau mazliet nomierinājusies, koncentrējusies un ļoti pieklājīgi pateicās man.

Kad atgriezos, Puaro soļoja šurp un turp pa istabu, saraucis uzacis un iegrimis domās. Viņš izskatījās bezgala nelaimīgs.

Es priecājos, kad iezvanījās telefons, tas viņu atsauca realitātē.

-    Kas runā? Ak, Džeps!

-         Kas viņam sakāms? es jautāju, pieiedams tuvāk pie telefona.

Beidzot pēc vairākiem izsaucieniem Puaro sāka runāt.

-    Jā, un kas to prasīja? Vai viņi zina?

Varēja manīt, ka atbilde nav tāda, kādu Puaro gaidīja. Viņa seja jocīgi saviebās.

-    Vai jūs esat pārliecināts?

Ne, tas vienkārši ir mazliet nepatīkami, tas arī viss.

Jā, man jasakarto domas.

Comment?[27]

Tik un ta man bija taisnība. Ja, detaļas, kā jūs sakāt.

Nē, esmu palicis pie tāda paša viedokļa. Es lūgtin lūdzu jūs turpināt aptaujāt cilvēkus Rīdžentgeitas, Jūstonas, Totenhemkortroudas vai varbūt Oksfordstrītas apkārtnē.

Ja, sieviete un vīrietis. Un ari Strendas apkārtnē, tieši pirms pusnakts. Comment?

Bet, jā. Es zinu, ka kapteinis Māršs bija kopā ar Dorteimeriem. Bet bez kapteiņa Mārša pasaulē vēl ir arī citi cilvēki.

Nav sevišķi labi sacīt, ka man ir aitas galva. Izdariet to, es jūs lūdzu.

Puaro nolika klausuli.

-    Labas ziņas? es nepacietīgi jautāju.

-      Vai labas? Es brīnos. Hastings, tā zelta kārbiņa bija nopirkta Parīzē. Tā tika pasūtīta ar vēstules starpniecību kādā plaši pazīstamā Parīzes darbnīcā, kas specializējusies šādu lietu izgatavošanā. Vēstuli bija parakstījusi kāda lēdija Akerlija, Konstance Akerlija. Saprotams, ka tāda persona neeksistē. Vēstule tika saņemta divas dienas pirms slepkavības. Tika pasūtīti arī rakstītājas iniciāļi no rubīna ar attiecīgo ierakstu vāciņa iekšpusē. Tas bija steidzams pasūtījums, kurš bija jāizpilda nākamajā dienā. Tas ir dienā pirms slepkavības.

-    Un vai tā tika paņemta?

-            Jā. Tā tika paņemta, un par to samaksāja skaidrā naudā.

-             Kas to paņēma? es satraukti jautāju. Man bija tāda sajūta, ka mēs esam patiesībai uz pēdām.

-    Tai pakaļ atnāca sieviete, Hastings.

-    Sieviete? es brīnījos.

-            Mais oui. Sieviete, neliela auguma, vidējos gados, kura nēsā pensneju.

Mēs skatījāmies viens uz otru pilnīgā apjukumā.

Divdesmit piektā nodaļa Svinīgās brokastis

Man šķiet, ka tieši nakamajā diena mes devāmies uz Vaidbernu rīkotajām svinīgajām brokastīm Kleridžā. [28]

Nedz Puaro, nedz man nebija īpašas vēlmes piedalīties šajās brokastīs. Taču bijām saņēmuši jau sesto ielūgumu. Misis Vaidberna bija

uzstājīga un neatlaidīga sieviete, un viņai patika pulcēt ap sevi slavenības. Daudzie atteikumi nespēja viņu aizvainot, un viņa tik cītīgi turpināja sūtīt uzaicinājumus, ka beidzot nekas cits neatlika kā padoties. Ņemot vērā šos apstākļus, mēs bijām spiesti izdarīt secinājumu, ka, jo ātrāk piekritīsim rīkotajam pasākumam, jo labāk.

Kopš tika saņemtas ziņas no Parīzes, Puaro bija ļoti noslēdzies sevī.

Uz visiem jautājumiem un piebildēm par šo tēmu es allaž saņēmu vienu un to pašu atbildi.

Te ir kaut kas, ko es nesaprotu.

Un pāris reizes viņš pie sevis murmināja:

Pensnejs. Pensnejs Parīzē. Pensnejs Karlotas Adamsas somā.

Tāpēc es pat priecājos par svinīgajām brokastīm, jo tās nozīmēja kaut vai nelielas pārmaiņas.

Uz brokastīm bija ieradies arī jaunais Donalds Ross, viņš pienāca pie manis un priecīgi sasveicinājās. Svinīgo brokastu pasākumā piedalījās vairāk vīriešu nekā sieviešu, tāpēc viņš tika nosēdināts pie galda man līdzās.

Eilina Vilkinsone sēdēja mums gandrīz pretī, un starp viņu un misis Vaidbernu sēdēja jaunais Mērtonas hercogs.

Man likās, ka viņš jūtas mazliet neveikli. Sabiedrība, kurā viņš bija spiests atrasties, nebija īsti viņa gaumē. Viņš bija stipri vien konservatīvs un savā ziņā arī reakcionārs jauns vīrietis, pēc viņa rakstura spriežot, varētu secināt, ka kaut kādas nožēlojamas kļūdas dēļ viņš mūsu laikmetā ir nonācis no viduslaikiem. Viņa aizraušanās vai apmātība ar mūsdienīgo, moderno Eilinu Vilkinsoni bija viens no anahroniskajiem jokiem, ko Dabai labpatika izstrādāt.

Redzot Eilinas skaistumu un sajūsminoties par viņas valdzinājumu, es sevišķi nebrīnījos par hercoga kapitulāciju viņas priekšā. Bet pie nevainojamā skaistuma un valdzinošās balss var pierast. Man iešāvās prātā doma, ka, iespējams, tagad veselais saprāts sāk kliedēt apmātās mīlestības dūmaku. Par to man lika aizdomāties un šādu iespaidu radīja Eilinas izteiktā aplamība, ko viņa pasniedza kā sevišķi gudru atziņu.

Kāds, es neatceros kurš, iesāka sarunu par Parisa spriedumu, un Eilina nekavējoties savā valdzinošajā balsī iesaucās:

Parīze? Ak, Parīze šodien vairs nav spožākā zvaigzne pie debesīm. Tā ir Londona un Ņujorka, kas tagad pievelk ar neatvairāmu spēku.

Kā parasti mēdz gadīties, šie nevietā izteiktie vārdi izskanēja tieši diskusijas laikā. Iestājās neveikls klusums. Man blakus sēdošais Donalds Ross dziļi ievilka elpu. Misis Vaidberna sāka uzsvērti kaislīgi runāt par krievu operu. Viesi steidzīgi centās viens otram kaut ko pateikt. Vienīgi Eilina izskatījās pilnīgi apmierināta, nemaz nenojauzdama, ka pateikusi aplamību.

Es pamanīju, ka hercoga lūpas ir cieši sakniebtas, viņš nedaudz piesarkst un atvirzās nedaudz nostāk no Eilinas. Jādomā, ka viņam

5

radās apjausma, ka, ņemot vērā viņa sabiedrisko stāvokli, kāzas ar Eilinu Vilkinsoni varētu novest pie bīstamas un negaidītas neveiksmes.

Kā bieži mēdz gadīties, es izteicu frāzi, kas pirmā man iešāvās prātā, savai pa kreisi sēdošajai galda biedrenei, ražena auguma sievietei, kas nodarbojās ar bērnu izrāžu organizēšanu. Es atceros, ka pajautāju: "Kas ir tā neparastā izskata sieviete sārtajā kleitā galda pretējā pusē?" Tā, protams izrādījās manas galda biedrenes māsa! Es neveikli atvainojos un pagriezos pret Rosu, cenšoties uzturēt sarunu. Ross atbildēja tikai ar vienzilbīgiem vārdiem.

Cietis neveiksmi abās pusēs, es pamanīju Braienu Martinu. Viņš laikam bija nokavējies, jo iepriekš nebiju viņu ievērojis.

Viņš sēdēja manā galda pusē un dedzīgi tērzēja ar kādu gaišmatainu sievieti.

Es nebiju aktieri sen redzējis, un mani pārsteidza pozitīvās izmaiņas Martina ārējā izskatā. Visas savārguma pazīmes bija izgaisušas. Viņš izskatījās jaunāks un gluži apmierināts ar dzīvi. Viņš smējās, ķircināja savu vis-ā-vis[29] un jutās kā septītajās debesīs.

Man neiznāca viņu ilgāk pavērot, jo mana raženā galda biedrene lika noklausīties garā monologā par bērnu izrāžu brīnumaino jaukumu, izrādes viņa organizējot labdarības mērķim.

Puaro nācās aiziet ātrāk, jo viņam bija paredzēta tikšanās. Viņš izmeklēja kāda vēstnieka zābaku nozušanu, un viņam bija nolikta tikšanās pulksten pustrijos. Draugs lūdza mani vina vārdā atsveicināties no misis Vaidbernas. Kamēr es stāvēju un gaidīju, lai varētu izpildīt uzticēto pienākumu, kas nemaz nebija vienkārši, jo viņu bija ielenkuši draugi, kas nepārtraukti skandēja vārdu "mīļā", kāds pienāca pie manis un saņēma aiz elkoņa.

Tas bija jaunais Ross.

-            Vai mesjē Puaro šeit nav? Gribēju ar viņu runāt.

Es paskaidroju, ka Puaro nesen aizgāja.

Ross šķita pārsteigts. Ielūkojoties ciešāk, man šķita, ka viņš izskatās neapmierināts. Viņš nobāla, saspringa, acīs parādījās satraukums.

-            Vai jūs gribat redzēt tieši viņu? es jautāju.

Viņš gausi atteica:

-    Es… nezinu.

Tā bija tik īpatnēja atbilde, ka es pārsteigts skatījos uz viņu. Viņš nosarka.

-           Izklausās jocīgi, es zinu. Īstenībā ir noticis kaut kas dīvains, savāds. Kaut kas, ko es nevaru īsti izskaidrot. Es… es gribētu mesjē Puaro padomu. Jo, saprotiet, es nezinu, ko darīt… es arī negribētu viņu traucēt, bet…

Viņš izskatījās tik apmulsis un nelaimīgs, ka es steidzos vinu mierināt.

-            Puaro bija nolikta tikšanās, es teicu. Bet es zinu, ka viņš būs atpakaļ pulksten piecos. Kāpēc jums nepiezvanīt vai arī neatnākt?

-            Paldies! Ziniet, es tā darīšu. Pulksten piecos?

-            Labāk vispirms piezvaniet, es ieteicu, un pārliecinieties pirms nākšanas, vai viņš ir atgriezies.

-            Labi. Paldies, Hastings. Saprotiet, es domāju, ka tas varētu būt… varētu būt… ļoti svarīgi.

Es pamāju ar galvu un pagriezos pret misis Vaidbernu, kas joprojām uzklausīja īpaši sagatavotus medainus vārdus un saņēma ļenganus roku spiedienus.

Izpildījis savu pienākumu, es pagriezos, lai dotos prom, un šajā brīdī mani kāds paņēma zem elkoņa.

-            Jūs nedrīkstat mani atstāt bez ievērības, jautra balss sacīja.

Tā bija Ženija Draivere; viņa izskatījās ļoti eleganta.

-           Sveicināti! es teicu. No kurienes jūs te uzradāties?

-    Es sēdēju pie blakus galda.

-    Es jūs nemanīju. Kā veicas ar biznesu?

-    Lieliski, paldies.

-    Vai zupas šķīvjiem ir labs noiets?

-            Zupas šķīvjus, kā jūs atļāvāties tik nicinoši nosaukt modernās cepures, sievietes pērk ļoti labi. Kad visas sievietes būs tās iegādājušās, viens darbiņš būs padarīts. Tad sekos uz pieres liekamas mices ar spalvu pušķi.

Viņa nosmējās un pagriezās, lai dotos prom.

-            Uz redzīti. Esmu izbrīvējusi sev pēcpusdienu brīvu, bizness lai pagaida. Došos nelielā izbraukumā uz laukiem.

-            Un arī tas ir ļoti jauki, es atzinīgi piebildu. Londonā šodien ir ļoti smacīgs.

Es nesteidzīgi izgāju cauri parkam. Pulksten četros nonācu mājās. Puaro vēl nebija atgriezies. Viņš ieradās bez divdesmit minūtēm piecos. Viņš staroja un bija noskaņots uz jokiem.

-            Es redzu, Holms, es ieminējos, ka esat nācis uz pēdām vēstnieka zābakiem.

-            Tā bija lieta, kas saistīta ar kokaīna kontrabandu. Ļoti asprātīgs izgudrojums. Pēdējās stundas laikā es biju skaistumkopšanas salonā. Tur bija kāda meitene ar kastaņbrūniem matiem, kura būtu acumirklī savaldzinājusi jūsu sirdi.

Puaro vienmēr ir domājis, ka es jūsmoju par kastaņbrūniem matiem. Es necenšos viņu pārliecināt par pretējo.

Zvanīja telefons.

-            Tas droši vien ir Donalds Ross, es sacīju, iedams pie aparāta.

-    Donalds Ross?

-            Jā, tas jaunais vīrietis, kuru mēs satikām Čaizvikā. Viņš grib jūs satikt kaut kādā lietā.

Es paņēmu klausuli.

-    Hallo! Kapteinis Hastings klausās.

Tas bija Ross.

-            Ak! Tas esat jūs, Hastings? Vai mesjē Puaro ir atnācis?

-           Jā, tagad viņš ir mājās. Vai gribat ar viņu runāt vai arī tūdaļ nāksiet šurp?

-            Man nekas daudz nav sakāms. Varu to pateikt pa telefonu.

-    Labi. Uzgaidiet.

Puaro pienāca un paņēma klausuli. Es stāvēju tik tuvu, ka varēju saklausīt Rosa balsi.

-           Vai mesjē Puaro? Runātāja balss skanēja satraukti un steidzīgi.

-    Jā, tas esmu es. ^

-            Saprotiet, es negribu jūs īpaši traucēt, bet ir kaut kas tāds, ko es uzskatu par mazliet dīvainu. Tas saistīts ar lorda Edžvera nāvi.

Es pamanīju, ka Puaro stāvs izslienas.

-    Turpiniet, turpiniet.

-    Jums tas varbūt liksies mazsvarīgi…

-    Nē, nē. Stāstiet! Stāstiet vien.

-    Mani aizdomīgu darīja Parīze. Redziet…

Es dzirdēju, ka Rosa dzīvoklī ieskanējās

durvju zvans.

-    Mirklīti, Ross teica.

Varēja dzirdēt, kā uz galda tiek nolikta klausule.

Mēs gaidījām. Puaro turēja pie auss klausuli. Es stāvēju viņam blakus.

Es atkārtoju: mēs gaidījām…

Pagāja divas minūtes… trīs minūtes… četras minūtes… piecas minūtes.

Puaro nervozi mīņājās no vienas kājas uz otru. Viņš paskatījās pulkstenī.

Tad viņš pakratīja klausuli, pēc tam sazinājās ar līnijas savienojuma centru. Viņš pagriezās pret mani.

-            Klausule otrā galā nav nolikta, bet neviens neatbild. Ar abonentu nav iespējams sazināties. Ātri, Hastings, sameklējiet telefona grāmatā Rosa adresi. Mums tūdaļ pat jādodas turp.

Divdesmit sestā nodaļa Parīze

Jau pēc dažām minūtēm mēs kāpām taksometrā.

Puaro seja izskatījās ļoti skumja.

-            Es baidos, Hastings, viņš sacīja. Es baidos.

-            Jūs taču nedomājat, ka… es ierunājos un aprāvos.

-     Mums ir darīšana ar kādu, kurš jau divas reizes ir nogalinājis… Šī persona nevilcināsies to izdarīt atkal. Šis cilvēks lokās kā zutis, viņš cīnās par savu dzīvību. Ross ir bīstams. Tāpēc Ross ir jālikvidē.

-    Vai tas, ko viņš gribēja jums teikt, bija tik svarīgs? es domīgi jautāju. Man likās, ka viņš gluži tā nedomāja.

-    Tad viņš kļūdījās. Acīmredzot tas, ko viņš gribēja teikt, bija ārkārtīgi svarīgs.

-    Bet kādā veidā kāds varēja to uzzināt?

-     Jūs sacījāt, ka viņš ar jums runāja. Tur, Kleridžā. Un apkārt stāvēja cilvēki. Neprāts… galīgs neprāts. Ak, vai! Kāpēc jūs viņu neatvedāt sev līdzi… nepasargājāt viņu… nenorobežojāt no citiem cilvēkiem, kamēr es būtu varējis uzklausīt, kas viņam man sakāms.

-    Es nevarēju iedomāties… man pat sapņos nerādījās… es stostījos.

Puaro steidzīgi pamāja ar roku.

-     Nevainojiet sevi… Kā jūs varējāt zināt? Es… es… man to vajadzēja zināt. Redziet, Hastings, slepkava ir viltīgs kā tīģeris, turklāt arī nerimstošs un nežēlīgs. Ak, vai! Kad mēs nokļūsim galā?

Beidzot mēs atbraucām. Rosa dzīvoklis atradās mājā, kurai bija vairākas atsevišķas ieejas. Ēka atradās pie Kensigtona laukuma. Ross dzīvoja otrajā stāvā, par to liecināja pie durvju zvana speciālā ailē iesprausta vizītkarte. Halles durvis bija atvērtas. Iekšpusē uz otro stāvu veda vairākas kāpnes.

Tik viegli ienākt. Neviens nepamana, murmināja Puaro, kāpdams augšā pa kāpnēm.

Otrajā stāvā mēs nonācām pie šaurām durvīm ar amerikāņu durvju slēdzeni. Durvju centrā bija iestiprināta Rosa vizītkarte.

Mēs brīdi pastāvējām. Visapkārt valdīja nāves klusums.

Es pagrūdu durvis. Man par pārsteigumu tās atvērās.

Mēs gājām iekšā.

Šaurajā hallē bija atvērtas divas durvis; vienas atradās halles sānos, otras tieši iepretī acīmredzot veda uz viesistabu.

Mēs iegājām viesistabā. Tā bija sadalīta divās daļās, priekšējā daļa kalpoja kā darbistaba. Telpa bija lēti, bet gaumīgi iekārtota. Tajā neviena nebija. Uz neliela galdiņa atradās telefons, un tam līdzās, nenolikta uz aparāta, gulēja klausule.

Puaro pagāja pāris steidzīgus soļus uz priekšu, paskatījās apkārt, tad pakratīja galvu.

-    Te neviena nav. Ejam, Hastings.

Mēs atgriezāmies hallē un iegājām otrajā istabā. Tā bija neliela ēdamistaba. Galda vienā pusē uz krēsla ieraudzījām Rosu. Viņš bija sagāzies uz sāniem un pārkritis pāri galdam.

Puaro noliecās pār viņu. Sasprindzis un nobālis mans draugs sacīja:

-    Viņš ir miris. Nāvējošs dūriens galvaskausa pamatnē.

Vēl ilgi pēc tam notikumi, kas norisinājās tās dienas pēcpusdienā, manā prātā saglabājās kā viens šausmīgs murgs. Es ilgi nevarēju atbrīvoties no briesmīgās vainas apziņas.

Vakarā, kad bijām palikuši vieni, es atklāju Puaro savus sirdsapziņas pārmetumus. Viņš steigšus mani mierināja.

-    Nē, nē, nevainojiet sevi. Kā gan jums varēja rasties aizdomas? Labais Dievs nav jums devis spēju sajust aizdomas.

-    Jums būtu radušās aizdomas?

-     Tas ir pilnīgi citādi. Redziet, visu savu mūžu esmu dzinis pēdas slepkavām. Es zinu, ka slepkavam ar katru reizi impulss nogalināt kļūst aizvien spēcīgāks, līdz beidzot tas kļūst par ikdienišķu lietu…

Puaro apklusa.

Viņš visu laiku, kopš mūsu drausmīgā atklājuma, bija ļoti kluss. Viņš klusēja, kad ieradās policija, kad nopratināja tuvākos kaimiņus, kad centās noskaidrot simt un vienu detaļu. Puaro stāvēja nomaļus… un dīvaini klusēja. Viņš bija iegrimis domās, skatiens it kā

klīda kaut kur tālumā. Arī tad, kad viņš ie-

?

runājās, domīgais skatiens no viņa sejas neizgaisa.

-      Mums nav laika, lai to šķiestu nožēlā, Hastings, viņš klusi sacīja. Mums nav laika teikt: "Ja vien…" Nabaga jaunajam vīrietim, kurš tagad ir miris, bija kaut kas sakāms. Un tagad mēs zinām, ka tas "kaut kas" bija ļoti svarīgs, citādi viņš netiktu nogalināts. Tā kā viņš vairs nevar neko pastāstīt, mums ir jāmin. Mums ir jāmin, izmantojot vienu vienīgu pavedienu, kas var mūs virzīt uz priekšu.

-    Parīze, es ieminējos.

-    Jā, Parīze. Viņš piecēlās kājās un atkal sāka soļot šurp un turp pa istabu.

-      Parīzes vārds ir minēts šīs lietas sakarā, bet nelaimīgā kārtā dažādos kontekstos. Vārds Parīze ir iegravēts uz zelta kārbiņas. Parīze pagājušajā novembrī. Mis Adamsa toreiz tur bija… un, iespējams, arī Ross. Kas vēl tur bija, kuru Ross pazina? Kuru viņš redzēja kopā ar mis Adamsu kaut kādos īpatnējos apstākļos?

-      To mēs nekad nevarēsim uzzināt, es sacīju.

-      Jā, jā, mēs varam uzzināt. Mums tas ir jāuzzina! Cilvēka smadzeņu spējas, Hastings, ir gandrīz neierobežotas. Kādā sakarā vēl ir minēta Parīze šīs lietas ietvaros? Ir neliela auguma sieviete ar pensneju, kas ieradās saņemt juvelierveikalā izgatavoto zelta kārbiņu. Vai viņa pazina Rosu? Mērtonas hercogs bija Parīzē, kad tika pastrādāts noziegums. Parīze, Parīze, Parīze. Lords Edžvers gatavojās doties uz Parīzi… Varbūt aiz tā kaut kas slēpjas. Varbūt lords tika nogalināts, lai novērstu viņa braucienu uz Parīzi?

Viņš atkal apsēdās, uzacis saraucis. Es gandrīz vai sajutu viņa koncentrēto domu plūsmu.

-      Kas notika tajās svinīgajās brokastīs? viņš murmināja. Kāda liktenīga frāze varēja Rosām likties nozīmīga, ņemot vērā viņa plašās zināšanas, bet kuru līdz tam viņš nebija uzskatījis par īpaši svarīgu. Vai tika pieminēta Francija? Vai Parīze? Varbūt tur, jūsu galda galā?

-     Tika pieminēts Pariss, bet pavisam citā kontekstā. [30]

Es viņam izstāstīju par Eilinas Vilkinsones "kļūmi"'.

-           Tas iespējams visu izskaidro, viņš domīgi secināja.

-            Viens vārds var būt pietiekošs, ja to skata kopsakarībā ar kaut ko citu. Bet kas bija tas kaut kas cits, kam Ross pievērsa uzmanību? Par ko viņš runāja, kad šis vārds tika izteikts?

-    Viņš runāja par skotu māņticību.

-             Un kurā virzienā bija vērsts viņa skatiens?

-            Neesmu pilnīgi pārliecināts. Es domāju, ka viņš skatījās uz galda galu, kur sēdēja misis Vaidberna.

-    Kas sēdēja viņai blakus?

-            Mērtonas hercogs, tad Eilina Vilkinsone, tad vēl kāds jauns vīrietis, kuru es nepazinu.

-            Hercogs. Iespējams, ka Ross skatījās uz hercogu, kad vārds tika izrunāts. Hercogs ir bijis Parīzē vai gatavojās turp doties tieši tanī laikā, kad tika izdarīts noziegums. Varbūt Ross pēkšņi atcerējās kaut ko, kas liecināja, ka Mērtons nemaz nebija Parīzē.

-    Mans dārgais Puaro!

-           Jūs uzskatāt to par absurdu. Vai hercogam bija motīvs slepkavībai? Jā, ļoti nopietns un vērā ņemams. Bet doma, ka viņš to pastrādāja… Ak, tā ir absurda doma. Viņš ir tik bagāts, viņš ir tik nodrošināts, viņam ir tik plaši pazīstams izsmalcināts raksturs. Neviens rūpīgi nepārbaudīja viņa alibi. Un tomēr viltot alibi lielā viesnīcā nemaz nav tik grūti. Aizej uz pēcpusdienas dievkalpojumu… pēc tam atgriezies… un viss padarīts. Pastāstiet, Hastings, vai Ross kaut ko teica brīdī, kad tika pieminēts vārds Pariss? Vai tas viņā izraisīja kādas emocijas?

-    Man liekas, es atceros, ka viņš dziļi ievilka elpu, un izdarīja to diezgan uzkrītoši.

-    Un kā viņš ar jums sarunājās pēc tam? Vai viņš izskatījās pārsteigts, apjucis, uztraucies?

-      Šie vārdi pilnībā raksturo viņa tā brīža noskaņojumu.

-      Skaidrs. Viņam prātā bija ienākusi kāda doma. Viņš domā, ka apjautis kaut kādu nejēdzību! Varbūt absurdu! Vispirms viņš grib aprunāties ar mani. Bet, ak vai! Kad viņš nolemj to darīt, es esmu jau prom.

-      Kaut viņš būtu man pateicis, es novaidējos.

-     Jā, kaut būtu… Kas tobrīd bija jūsu tuvumā?

-     Nu, gandrīz visi. Viņi atvadījās no misis Vaidbernas. Es sevišķi neievēroju.

Puaro atkal piecēlās kājās.

-     Vai man nav bijusi taisnība? viņš murmināja, atkal sākdams soļot šurp un turp pa istabu. Vai visu laiku esmu kļūdījies?

Es skatījos uz viņu ar līdzcietību. Es nezinu, kādas īsti domas riņķoja viņa galvā. "Noslēdzies kā austere" tā Džeps par viņu teica, un Skotlendjarda inspektora vārdi bija patiesi. Zinu, ka tobrīd Puaro bija uzsācis karu pats ar sevi.

-    Lai vai kā, es ierunājos, šo slepkavību nevar piesiet Ronaldam Māršām.

-      Tas ir viens punkts viņa labā, mans draugs izklaidīgi atbildēja. Bet šobrīd mums ir kas svarīgāks.

Pēkšņi viņš apsēdās.

-    Nevar būt, ka esmu domājis pilnīgi nepareizi. Hastings, vai atceraties, reiz es izvirzīju sev piecus jautājumus?

-    Kaut ko atceros.

-    Lūk, mani jautājumi. Kāpēc lords Edžvers mainīja domas sakarā ar šķiršanos? Kā varētu skaidrot pazudušo vēstuli, kuru viņš uzrakstījis sievai, bet kuru viņa nav saņēmusi, kā pati to apgalvo? Kāpēc lorda sejā bija niknums, kad mēs gājām prom? Kādā sakarā Karlotas Adamsas rokassomā atradās pensnejs?

Kapec kada persona piezvanīja lēdijai Edžverai uz Čaizviku un tūdaļ nolika klausuli?

-    Jā, bija tādi jautājumi, es apliecināju, tagad es atceros.

-     Hastings, manu prātu visu laiku nodarbina viena noteikta, neliela ideja. Kas ir tas cilvēks? Cilvēks, kurš saistīts ar visu šo lietu? Uz trim jautājumiem es esmu radis atbildi, pamatojoties uz savām mazajām idejām. Bet divi jautājumi, Hastings, ir palikuši neatbildēti.

Saprotat, ko tas nozīmē? Vai nu es esmu kļūdījies attiecībā uz lietā iesaistīto personu, un tā nav īstā persona. Vai arī atbilde uz abiem neatbildētajiem jautājumiem visu šo laiku tepat vien ir. Kā ir, Hastings? Kā tas ir?

Puaro piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda, atslēdza atvilktni un izņēma Lusijas Adamsas vēstules oriģinālu. Viņš bija lūdzis Džepam paturēt to kādas pāris dienas pie sevis, un Džeps bija laipni piekritis. Puaro izklāja vēstuli sev priekšā ūz galda un vērīgi pētīja.

Ritēja minūtes. Es nožāvājos un paņēmu grāmatu. Man vairs nebija cerību, ka mans draugs gūs kādus rezultātus. Mēs bijām pārlasījuši šo vēstuli vairākas reizes atkal un atkal. Bija skaidrs, ka tas nav Ronalds Māršs, uz kuru, spriežot pēc vēstules, tika attiecināta

slepkavība, bet nebija arī ne mazākā minējuma, kurš cits tas varētu būt.

Es lapoju savu grāmatu…

Laikam arī iesnaudos…

Piepeši Puaro skaļi iekliedzās. Es strauji salecos.

Viņš skatījās uz mani ar neaprakstāmu sejas izteiksmi, zaļganās acis mirdzošas, dzirkstošas.

-Hastings! Hastings!

-    Kas ir?

-            Vai atceraties, es jums sacīju ja slepkava būtu cilvēks, kuram ir metode un kas ir kārtīgs, viņš nebūtu lapu noplēsis, bet būtu nogriezis?

-Jā.

-              Man nebija taisnība. Šajā noziegumā ir gan sava metode, gan kārtība. Lappuse bija jānoplēš, nevis jānogriež. Paskatieties pats!

Es apskatījos.

-    Nu, vai redzat?

Es papurināju galvu.

-            Jūs domājāt, ka noziedznieks bija spiests to darīt steigā?

-            Ar steigu vai bez steigas tas lietas būtību nemainītu. Vai jūs redzat, mans draugs? Lappuse bija jānoplēš…

Es papurināju galvu.

Puaro klusā balsī sacīja:

-            Es biju nejēga. Es biju akls. Bet tagad… tagad mēs tiksim uz priekšu!

Divdesmit septītā nodaļa Par pensneju

Pēc mirkļa Puaro noskaņojums mainījās. Viņš pieleca kājās. Es arī pielecu kājās, pats nezinādams, kāpēc to daru.

-            Paņemsim taksometru. Pulkstens ir deviņi. Vēl nav pārāk vēlu, lai kaut kur aizbrauktu.

Es steidzos lejā pa kāpnēm draugam nopakaļ.

9

-    Uz kurieni mēs brauksim?

-    Mēs brauksim uz Rīdžentgeitu.

Es uzskatīju par pareizāku klusēt. Izskatījās, ka Puaro nav noskaņots atbildēt uz jautājumiem. Varēja manīt, ka viņš ir stipri uztraucies. Sēdēdams mašīnā, Puaro ar pirkstiem nepārtraukti bungoja sev pa ceļgaliem, viņa rāmais miers bija pilnīgi pagaisis.

Es domās vārdu pa vārdam atkārtoju Karlotas Adamsas vēstules tekstu. Es to zināju no

galvas. Un atkal, un atkal prātoju par Puaro vārdiem, ko viņš bija teicis par noplēsto lapu.

Bet ne pie kādas skaidrības nenonācu.

Durvis mums atvēra Rīdžentgeitas jaunais sulainis. Puaro gribēja satikt mis Kerolu. Kad mēs sekojām sulainim augšā pa kāpnēm, es simto reizi prātoju, kas noticis ar agrāko grieķu dievam līdzīgo sulaini. Līdz šim policijai nebija izdevies viņu atrast. Pēkšņi man pārskrēja trīsas pār kauliem, jo es iedomājos, ka varbūt arī viņš ir miris…

Mis Kerolas nevainojamais izskats un mundrums lika man atgriezties realitātē. Viņa bija bezgala pārsteigta, ieraugot Puaro.

-      Esmu priecīgs, jaunkundz, ka joprojām esat šeit, Puaro sacīja paklanoties. Es baidījos, ka vairs nesastapšu jūs šajā mājā.

-     Žeraldīne negribēja ne dzirdēt par manu aiziešanu, mis Kerola sacīja. Viņa lūdza, lai es palieku. Un patiešām, tik grūtā brīdī nabaga bērnam kāds ir vajadzīgs. Ja viņai nevajag neko vairāk, tad morāls atbalsts vien ir noderīgs. Un varu jums apzvērēt, mesjē Puaro, ka varu būt loti labs atbalsts.

Viņas sejas vaibsti saspringa. Es sapratu, ka viņa prot labi tikt galā ar reportieriem un privātās informācijas medniekiem.

-       Jaunkundz, jūs man allaž esat likusies kārtīguma un saimnieciskuma iemiesojums. Es vienmēr esmu apbrīnojis saimnieciskumu. Tā ir reta īpašība. Mis Žeraldīnei Māršai tas nepiemīt, viņai nav praktisku iemaņu.

-      Viņa ir sapņotāja, atteica mis Kerola. Viņa ir pilnīgi nepraktiska. Vienmēr tāda ir bijusi. Laimīgā kārtā viņai nav jārūpējas par iztiku un dzīves praktisko pusi.

-    Jā, patiešām.

-      Bet es nedomāju, ka jūs braucāt šurp, lai runātu par saimnieciskām lietām. Ko varu darīt jūsu labā, mesjē Puaro?

Es nedomāju, ka Puaro patika tik tieši uzdots jautājums. Viņš parasti pie vēlamās tēmas centās nonākt aplinkus ceļā. Taču ar mis Kerolu šī metode nederēja. Viņa aizdomīgi raudzījās caur briļļu stikliem un gaidīja.

-     Ir daži jautājumi, par kuriem vēlētos iegūt informāciju. Es zinu, ka varu paļauties uz jūsu

atminu, mis Kerola.

> 7

-     Es būtu nekam nederīga sekretāre, ja jūs nevarētu to darīt, vēsi un drūmi atbildēja mis Kerola.

-      Vai lords Edžvers bija Parīzē pagājušajā novembrī?

-Jā.

-    Vai varat nosaukt datumu, kad tas bija?

-    Man ir jāapskatās.

Viņa piecēlās, atslēdza atvilktni, izņēma nelielu iesietu grāmatu, un, pašķirstījusi lappuses, sacīja:

-            Lords Edžvers aizbrauca uz Parīzi trešajā novembrī un atgriezās septītajā. Vēlreiz viņš aizbrauca uz Parīzi divdesmitajā novembrī un atgriezās ceturtajā decembrī. Vai vēl kas?

-    Jā. Kādā nolūkā viņš turp devās?

-            Pirmajā reizē viņš aizbrauca, lai apskatītu dažas statujas, kuras vēlējās nopirkt un kuras bija izliktas izsolē. Otrajā reizē, cik man zināms, viņam nebija īpaša mērķa.

-           Vai mis Mārša kādā no braucieniem devās tēvam līdzi?

-            Viņa nekad nebrauca tēvam līdzi, mesjē Puaro. Lordam Edžveram tāda varbūtība pat sapņos nerādījās. Tajā laikā Žeraldīne atradās klosterī Parīzē, bet es nedomāju, ka tēvs viņu apciemoja vai izņēma no klostera uz kādu dienu… Katrā ziņā tas mani ļoti pārsteigtu.

-    Vai jūs pati nekad nebraucāt viņam līdzi?

-Nē.

Mis Kerola pētoši paskatījās uz Puaro un tad strupi jautāja:

-             Kāpēc jūs man uzdodat šos jautājumus, mesjē Puaro? Kāds ir šo jautājumu mērķis?

Atbildes vietā Puaro teica:

-    Mis Māršai ļoti patīk brālēns, vai ne?

-            Patiešām, mesjē Puaro, es neredzu, kāds tam ir sakars ar jums.

-            Vienu dienu viņa bija atnākusi pie manis! Vai jūs to zināt?

-            Nē, es nezināju. Mis Kerola izskatījās satraukusies. Ko vina teica?

-            Viņa man teica, nejau tiešiem vārdiem, ka viņai patīk brālēns.

-    Labi, bet kāpēc jūs to jautājat man?

-    Tāpēc, ka vēlos zināt jūsu viedokli.

Šoreiz mis Kerola nolēma atbildēt.

-            Manuprāt, viņa pārāk sajūsminās par Ronaldu. Vienmēr tā ir bijis.

-Jums nepatīk jaunais lords Edžvers?

-            Tā es neesmu teikusi. Es neesmu sajūsmā par viņu. Viņš nav nopietns. Es nenoliedzu, ka viņš prot būt patīkams. Viņš var aptīt jūs ap pirkstu. Bet es gribētu, lai Žeraldīne sāk interesēties par kādu citu cilvēku, par tādu, kuram ir mazliet stingrāks mugurkauls.

-    Par tādu, kā, piemēram, Mērtonas hercogs?

-            Es nepazīstu hercogu. Taču šķiet, ka viņš izturas nopietni pret saviem pienākumiem. Bet viņš skrien pakaļ tai sievietei tai samākslotajai Eilinai Vilkinsonei.

-    Vina māte…

-            Ak, māte labprāt gribētu, lai viņš apprecas ar Žeraldīni. Bet ko mātes var darīt? Dēli nekad negrib precēt tās meitenes, kuras viņiem izraudzījušās mātes.

-            Vai jūs domājat, ka mis Māršas brālēnam Žeraldīne nav vienaldzīga?

-             Kāda tam nozīme viņa pašreizējā situācijā?

-    Vai jūs domājat, ka viņš tiks notiesāts?

-            Nē, nedomāju. Es nedomāju, ka viņš to izdarīja.

-    Bet vinu varētu notiesāt tik un tā?

Mis Kerola neatbildēja.

-            Es nedrīkstu jūs aizkavēt. Puaro piecēlās. Starp citu, vai jūs pazināt Karlotu Adamsu?

-            Es redzēju viņu spēlējam uz skatuves. Ļoti spējīga.

-           Jā, viņa bija spējīga. Izskatījās, ka Puaro ir aizdomājies par kaut ko. Ak! Lūk, kur esmu nolicis savus cimdus.

Liecoties pāri galdam pēc cimdiem, Puaro piedurkne aizķēra mis Kerolas pensneju un nogāza to zemē. Puaro pacēla pensneju un nokritušos cimdus, dziļi atvainodamies.

9

-     Man arī jāatvainojas par traucējumu, viņš teica. Bet es iedomājos, ka varētu atklāties kāds noderīgs pavediens lorda Edžvera sarunā ar kādu personu pagājušajā gadā. Tāpēc visi šie jautājumi par Parīzi. Bet bezcerīgi. Jāpiebilst, ka Žeraldīnes jaunkundze bija pārliecināta, ka tas nebija viņas brālēns, kas izdarīja noziegumu. Labi, ar labu nakti, jaunkundz, un es tūkstoškārt atvainojos par traucējumu.

Mēs bijām nonākuši pie durvīm, kad mis Kerolas balss lika mums atgriezties.

-    Mesjē Puaro, šīs nav manas brilles. Es ar tām neko neredzu.

-      Comment? Puaro izskatījās pārsteigts. Tad viņa seja atplauka smaidā.

-    Kāds es esmu nejēga! Manas brilles izkrita no kabatas, kad noliecos, lai paceltu savus cimdus un jūsu brilles. Es esmu sajaucis jūsu brilles ar savējām. Tās izskatās tik vienādas, saprotiet.

Notika briļļu apmaiņa, un mēs atvadījāmies.

-    Puaro, es teicu, kad bijām uz ielas, jūs taču nevalkājat brilles.

Viņš pavīpsnāja.

-     Iedziļinieties! Cik ātri jūs spējat saskatīt lietas būtību?

-            Tas ir tas pensnejs, kas tika atrasts Karlotas Adamsas portfelī?

-    Pareizi.

-            Kāpēc jūs domājat, ka tas varētu piederēt mis Kerolai?

Puaro paraustīja plecus.

-            Viņa ir vienīgā persona, kura valkā brilles un kurai ir sakars ar izmeklējamo lietu.

-            Taču tas nav viņas pensnejs, es domīgi piebildu.

-    Tagad tas apstiprinājās.

-    Ak, jūs vecais aizdomīgais velns.

-     Nemaz ne, nemaz ne. Droši vien vina tei-

' 9

ca taisnību. Es domāju, ka viņa teica taisnību. Pretējā gadījumā es šaubos, vai viņa būtu pamanījusi, ka es samainīju brilles. Es to izdarīju ļoti meistarīgi, mans draugs.

Mēs bezmērķīgi klīdām pa ielām. Es ierosināju paņemt taksometru, bet Puaro pakratīja galvu.

-            Man vajag padomāt, mans draugs. Iešana veicina domāšanu, tā palīdz smadzenēm.

Es vairāk neteicu ne vārda. Diena bi ja noslēgusies, un nakts nelika steigšus atgriezties mājās.

-             Vai jūsu jautājumi par Parīzi bija tikai maskēšanās? es ziņkārīgi jautāju.

-    Ne gluži.

-            Mēs joprojām neesam atrisinājuši mistiku ar burtu D, es domīgi piebildu. Dīvaini, ka nevienai personai, kas kaut kā būtu saistīta ar lietu, vārds vai uzvārds nesākas ar D. Ak jā!

Izņemot to dīvaini, izņemot Donaldu Rosu.

? 7 ?

Un viņa vairs nav starp dzīvajiem.

-           Jā, Puaro neskanīgi noteica. Viņa vairs nav starp dzīvajiem.

Man atmiņā atausa kāds vakars, kad mēs vi-

f 7

si trīs soļojām pa naksnīgajām ielām. Un es, kaut ko atcerējies, strauji ievilku elpu.

-           Lai Jupiters sasper! es iesaucos. Puaro, vai jūs atceraties?

-    Ko lai es atceros, mans draugs?

-            Ko Ross sacīja par trīspadsmit personām pie galda? Un viņš bija pirmais, kurš piecēlās?

Puaro neatbildēja. Es jutos mazliet nelāgi, kā vienmēr, kad māņticība apstiprinās.

-            Tas ir aizdomīgi, es pieklusināti teicu. Jums jāatzīst, ka tas ir aizdomīgi.

-Ko?

-            Es sacīju, ka tas ir aizdomīgi… Ross bija trīspadsmitais, Puaro. Ko jūs par to domājat?

Man par pārsteigumu Puaro pēkšņi sāka skaļi smieties. Viņš locījās smieklos. Kaut kas viņā izraisīja ārkārtīgu jautrību.

-     Par ko, velns lai parauj, jūs smejaties? es neiecietīgi jautāju.

-     Vai! Vai! Vai! Puaro aizelsies dvesa. Nekas. Es iedomājos par mīklu, kuru kādu dienu dzirdēju. Kas tas ir, kam ir divas kājas, spalvas un kas rej kā suns?

-     Protams, vista, es gurdi un vienaldzīgi teicu. Es to zināju jau bērnībā.

-      Jūs esat pārāk labi informēts, Hastings. Jums vajadzēja teikt: "Es nezinu." Un tad es teiktu: "Vista," un tad jūs teiktu: "Bet vista nerej kā suns," un es: "Ak, es to pateicu tāpēc, lai padarītu uzdevumu sarežģītāku." Iedomājieties, Hastings, ka šādā veidā mēs esam ieguvuši skaidrojumu par to, kas ir D ?

-    Kādas muļķības!

i ?

-     Jā, vairumam cilvēku tā varētu likties… Ak! Ja vien es varētu kādam pajautāt…

Mēs gājām garām lielam kinoteātrim. Cilvēki straumēm plūda laukā no ēkas, apspriezdami savas problēmas, runādami par kalpotājiem un seksa partneriem, un viens otrs arī par filmu, kas nupat redzēta.

Kopā ar šo straumi mēs šķērsojām Jūstonroudu.

-    Man tā patika, teica kāda meitene. Man šķiet, ka Braiens Martins bija vienkārši apburošs. Es neizlaižu nevienu filmu, kura viņš

7 ?

spēlē. Kā viņš nojāja no kalna un paguva laikā atgādāt dokumentus!

Viņas pavadonis nebija tik sajūsmināts.

-      Idiotisks stāsts! Ja vien šiem būtu ienācis prātā nekavējoties pajautāt Elisai! To izdarītu jebkurš cilvēks ar veselo saprātu…

Pārējo sarunu es nedzirdēju. Sasniedzis ietvi, es pagriezos atpakaļ un ieraudzīju Puaro stāvam ielas vidū! No abām pusēm viņu iekļāva mašīnu straume. Es instinktīvi aizsedzu

9

acis ar plaukstām. Kauca bremzes, skanēja sulīgas šoferu lamas. Puaro cienīgā gaitā atsoļoja līdz ietves malai. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kas staigā miegā.

-      Puaro! es iesaucos. Vai jūs esat galīgi traks?

-      Nē, mon ami. Man pēkšņi atausa gaisma! Tieši šajā brīdī!

-       Sasodīti nelāgs brīdis, es secināju. Turklāt tas varēja būt jūsu pēdējais brīdis.

-         Nav svarīgi, mon ami! Es biju akls, kurls un nejūtīgs! Tagad es redzu atbildes uz visiem jautājumiem… jā, uz visiem pieciem jautājumiem. Jā… es tās visas redzu… Tās ir tik vienkāršas… tik bērnišķīgi vienkāršas…

Divdesmit astota nodala Puaro uzdod dažus jautājumus

Mūsu gājiens uz mājām bija pagalam ērmīgs.

Puaro bija iegrimis domās un šķetināja kādu viņam vien zināmu pavedienu. Ik pa brīdim viņš klusi nomurmināja kādu vārdu. Pāris no tiem es saklausīju. Vienreiz viņš nočukstēja vārdu "sveces", otrreiz es saklausīju "douzaine".[31] Ja es būtu bijis apķērīgāks, es apjaustu viņa domu gājienu. Tas izrādījās gluži skaidrs. Taču tobrīd man šķita, ka tāda buldurēšana

5 7

vien ir.

Kolīdz mēs pārradām ies mājās, viņš metās pie telefona, piezvanīja uz Savojas viesnīcu un lūdza pie telefona lēdiju Edžveru.

-     Tas ir bezcerīgi, veco zēn! es uzjautrināts sacīju.

Puaro, kā jau esmu viņam to teicis, reizēm ir viens no vissliktāk informētajiem cilvēkiem pasaulē.

-      Vai jūs nezināt? es turpināju. Viņa spēlē jaunajā lugā. Viņa vēl ir teātrī. Tagad ir tikai pusvienpadsmit.

Puaro nepievērsa man uzmanību. Viņš runāja ar viesnīcas darbinieku, kurš acīmredzot stāstīja viņam visu to pašu, ko es biju jau pateicis.

-          Ak, tiešām? Tādā gadījumā es vēlētos runāt ar lēdijas Edžveras kalponi.

-          Vai lēdijas Edžveras kalpone? Te runā mesjē Puaro. Mesjē Herkuls Puaro. Jūs atceraties mani, vai ne?

Tas labi. Tagad, saprotiet, ir atgadījies kaut kas ļoti svarīgs. Es gribētu, lai jūs tūdaļ brauktu pie manis.

-        Jā, ļoti svarīgs. Es jums pateikšu adresi. Klausieties uzmanīgi!

Viņš atkārtoja adresi divas reizes, tad domīgu skatienu nolika klausuli.

-        Kas jums padomā? es ar interesi jautāju. Vai jums patiešām ir kāda jauna informācija?

-    Nē, Hastings. Informāciju man sniegs viņa.

-     Kādu informāciju?

-    Informāciju par vienu noteiktu personu.

-    Eilinu Vilkinsoni?

-        Ak, kas attiecas uz viņu, man ir visa informācija, kāda nepieciešama.

-    Kas tad?

Puaro man veltīja īpaši dziļdomīgu smaidu un teica, lai gaidu, tad jau redzēšot.

Tad viņš steidzīgi speciāli izmētāja mantas pa istabu.

Pēc desmit minūtēm kalpone bija klāt. Viņa izskatījās mazliet nobažījusies un nervoza. Nelielā auguma sieviete, ģērbusies melnās drānās, izskatījās ļoti kārtīga un saposusies. Viņa šaubu pilnu skatienu lūkojās apkārt.

Puaro steidzās viņai pretī.

-             Ak! Jūs jau esat klāt! Tas ir ļoti laipni. Apsēdieties, jaunkundz Elisa, es domāju?

-    Jā, ser, Elisa.

Viņa apsēdās uz krēsla. Puaro pienāca viņai klāt.'

Elisa sēdēja klēpī saliktām rokām un skatījās gan uz Puaro, gan uz mani. Viņas bālā seja bija saspringta, lūpas cieši sakniebtas.

-            Sāksim ar to, mis Elisa, vai esat ilgi kopā ar lēdiju Edžveru?

-    Trīs gadus, ser.

-            Tieši tā es domāju. Vai jūs labi pārzināt viņas darbošanos?

5

Elisa neatbildēja. Viņa izskatījās neapmierināta.

-            Es gribēju jautāt, vai jums ir zināms, kas varētu būt viņas ienaidnieki?

9

Elisa saknieba lupas vel ciešāk.

-             Vairums sieviešu centušās viņai ieriebt, ser. Jā, viņas visas ir uz lēdiju Edžveru briesmīgi greizsirdīgas.

-    Tātad sievietēm viņa nepatīk?

-            Nē, ser. Viņa pārāk labi izskatās. Un viņa vienmēr dabū to, ko grib. Teātra pasaulē ir ļoti daudz nejaukas skaudības, greizsirdības.

-    Kā ir ar vīriešiem?

Elisas gurdajā sejā atplauka smaids.

-            Ar džentlmeņiem vina var izdarīt visu, ko vēlas, ser; un tas ir fakts.

-            Es jums piekrītu, Puaro sacīja smaidīdams. Jā, es spēju iedomāties, kādi apstākļi var rasties…

Viņš apklusa. Pēc brīža pavisam citādā balsī jautāja:

-            Jūs pazīstat misteru Braienu Martinu, kinoaktieri?

-O jā, ser!

-    Vai loti labi? "

-    Patiešām loti labi.

?

-            Man liekas, ka es nekļūdīšos, ja teikšu, ka apmēram pirms gada misters Braiens Martins bija ļoti iemīlējies jūsu kundzē?

-             Līdz ausīm, ser. Un, ja jūs man jautājat, joprojām "ir" un nevis "bija".

-            Viņš toreiz domāja, ka viņi apprecēsies, vai ne?

-    Jā, ser.

-            Vai lēdija Edžvera jebkad nopietni domāja apprecēties ar viņu?

-            Viņa par to domāja, ser. Ja vien būtu tikusi vaļā no viņa augstības, es domāju, Eilina būtu apprecējusies ar misteru Martinu.

-              Un tad, šķiet, parādījās Mērtonas hercogs?

-            Jā, ser. Viņš apceļoja Savienotās Valstis. Tā bija mīlestība no pirmā acu uzmetiena.

-    Un tā Braiena Martina iespēja izkūpēja?

Elisa pamāja ar galvu.

-             Protams, misters Martins sapelnīja milzum daudz naudas, viņa skaidroja. Bet Mērtonas hercogam arī ir gan manta, gan stāvoklis. Un kundzei stāvoklis ir ļoti svarīgs. Ja viņa apprecēsies ar hercogu, būs viena no pirmajām lēdijām valstī.

Kalpone izklausījās visai apmierināta.

-              Tātad misters Braiens Martins dabūja kurvīti? Vai viņš to sāpīgi uztvēra?

-    Viņš kļuva briesmīgs, ser.

-Ak!

-            Reiz viņš draudēja Eilinai Vilkinsonei ar revolveri. Un rīkoja visādas scēnas. Viņš biedēja arī mani. Viņš daudz dzēra. Pārdzīvoja briesmīgi.

-    Bet beigās samierinājās?

-     Tā liekas, ser. Bet viņš vēl arvien trinas

7 9

apkārt. Man nepatīk, kā viņš skatās. Esmu brīdinājusi savu kundzi, bet viņa par to tikai smejas. Viņa pieder pie tām sievietēm, kurām patīk izjust savu varu, ja jOs saprotat, ko es gribu teikt.

-            Jā, Puaro domīgi novilka. Es domāju, ka saprotu, ko gribat teikt.

-            Pēdējā laikā es viņu reti esmu redzējusi, ser. Pēc manām domām, tas ir labi. Viņš sāk atjēgties, es ceru.

-    Droši vien.

Kaut kas Puaro teiktajā darīja Elisu tramīgu. Viņa uztraukti jautāja:

-             Jūs domājat, ka viņai draud briesmas, ser?

-            Jā, skumji atteica Puaro. Es domāju, ka viņai draud lielas briesmas. Bet viņa pati tās sev ir radījusi.

Puaro roka bezmērķīgi slīdēja pār kamīna dzegu un apgāza vāzi. Elisai virsū uzlija ūdens. Puaro parasti nebija tik neveikls, tāpēc secināju, ka viņš ir iegrimis dziļās pārdomās. Viņš jutās ļoti nelaimīgs, aizsteidzās pēc dvieļa, palīdzēja kalponei noslaucīt seju un kaklu un nemitīgi atvainojās.

Beidzot abi svinīgi paspieda viens otram roku, un Puaro vadīja Elisu uz durvīm, pateikdamies viņai par atnākšanu.

-            Bet vēl ir ļoti agrs, Puaro ieminējās, paskatījies pulkstenī. Jūs pagūsiet atgriezties pirms jūsu kundzes atnākšanas.

-            O! Pilnīgi mierīgi, ser. Viņa vēl dosies uz svinīgām vakariņām. Un kundze nekad neliek man sēdēt un gaidīt viņu, ja nav īpaša iemesla.

Piepeši Puaro izturēšanās kļuva dīvaina.

-    Jaunkundz, piedodiet, bet jūs klibojat.

-    Tas nekas, ser. Man mazliet sāp kājas.

-            Vai radziņi? dīvainā līdzcietībā murmināja Puaro.

Puaro pastāstīja par dažām sāpes remdējošām ziedēm, kas, balstoties uz viņa pieredzi, darot brīnumus.

Beidzot Elisa aizgāja.

Mani urdīja ziņkāre.

-    Kā ir, Puaro? es jautāju. Kā ir?

Puaro pasmīnēja par manu dedzību.

-             Šim vakaram ir gana, mans draugs. Rīt agri no rīta mēs piezvanīsim Džepam. Palūgsim, lai viņš atnāk. Piezvanīsim arī misteram Braienam Martinam. Es domāju, ka viņš varēs mums pastāstīt kaut ko interesantu. Un es gribu viņam atmaksāt to, ko esmu parādā.

-    Patiešām?

Es palūkojos uz Puaro. Viņš pašapmierināti smaidīja.

-           Lai vai kā, es teicu, es neturu viņu aizdomās par lorda Edžvera nogalināšanu. Jo īpaši pēc visa tā, ko mēs šovakar dzirdējām. Tāda varētu būt atriebība Eilinai. Bet neviens vīrietis nevarētu būt ieinteresēts nogalināt vīru, zinot, ka lēdija Edžvera precēsies ar kādu citu vīrieti, nevis ar vinu.

-    Kāds saprātīgs spriedums!

-            Paklausieties, neesiet tik sarkastisks, es apvainojies teicu. Un ko jūs visu šo laiku perināt? Kas jums padomā?

Kā atbildi uz jautājumu Puaro pacēla gaisā roku ar kādu priekšmetu.

-            Labās Elisas pensnejs, mans draugs. Viņa to atstāja.

-            Muļķības! Viņai tas bija uz deguna, kad viņa gāja projām.

Puaro lēni pakratīja galvu.

-           Jūs kļūdāties! Smagi kļūdāties! Tas pensnejs, kurš Elisai bija uz deguna, tika atrasts Karlotas Adamsas rokasssomā!

Man pārsteigumā aizrāvās elpa.

Divdesmit devītā nodaļa Puaro runā

Nākamajā rītā mans pienākums bija zvanīt inspektoram Džepam.

Viņa balss izklausījās diezgan nomākta.

-            O! Tas esat jūs, kapteini Hastings. Sakiet, kādi vēji tagad pūš jūsu pusē?

Es viņam pateicu Puaro lūgumu.

-            Atbraukt vienpadsmitos? Labs ir. Es varu to izdarīt. Viņam nav nekā, kas varētu noderēt jaunā Rosa nāves izmeklēšanā, vai ne? Man nebūtu iebildumu kaut ko uzzināt. Šobrīd nav neviena pavediena, aiz kā aizķerties. Vismistiskākā būšana, kāda vien var būt.

-             Man liekas, ka viņam ir kaut kas priekš jums, es izvairīgi sacīju. Šobrīd viņš izskatās ļoti apmierināts ar sevi un notikumu gaitu.

-           To es nevarētu teikt par sevi, atzīstos. Labi, kapteini Hastings. Es būšu klāt.

Mans nākamais uzdevums bija piezvanīt

Braienam Martinam. Viņam es teicu tā, kā man

?

tika norādīts: ka Puaro ir atklājis kaut ko jaunu, un misteram Martinam, kā domā Puaro, būs interesanti to dzirdēt. Kad man tika jautāts, kas tas ir, es atbildēju, ka man nav ne jausmas. Puaro man to nav atklājis. Sekoja pauze.

-             Labi, beidzot sacīja Braiens, es atbraukšu.

Viņš nolika klausuli.

Tūdaļ Puaro piezvanīja Ženijai Draiverei un lūdza arī viņu atnākt. Es biju ļoti pārsteigts.

Man draugs izskatījās drūms un kluss. Es viņam nekādus jautājumus neuzdevu.

Pirmais ieradās Braiens Martins. Viņš bija labā omā, taču jutās mazliet neveikli, tā man likās. Tūdaļ pēc viņa parādījās arī Ženija Draivere. Viņa izbrīnījās, redzot Braienu, un arī viņš bija pārsteigts.

Puaro atnesa divus krēslus un lūdza abus apsēsties. Viņš paskatījās pulkstenī.

-              Inspektors Džeps būs klāt kuru katru mirkli, es ceru.

-              Inspektors Džeps? Braiens šķita izbiedēts.

-            Jā… esmu uzaicinājis viņu atnākt… neoficiāli… kā draugu.

-    Skaidrs.

Braiens apklusa. Ženija uzmeta viņam žiglu skatienu un tad pagrieza galvu sānis. Izskatījās, ka šorīt viņa par kaut ko ir norūpējusies.

Pēc brīža istabā ienāca Džeps.

Viņš izskatījās bezgala pārsteigts, ieraugot Braienu Martinu un Ženiju Draiveri, taču neko neteica.

Kā parasti, viņš mazliet komiski, ar humoru sveicināja Puaro.

-            Kā ir, mesjē Puaro? Ko jaunu žagata atnesusi? Jums radusies kāda brīnišķīga teorija, es domāju.

Puaro pasmaidīja.

-              Nē, nē. Nekā brīnišķīga. Tikai neliels stāsts, pavisam vienkāršs… Ļoti vienkāršs! Man kauns, ka nesapratu visu uzreiz. Es gribētu ar jūsu atļauju izsekot šim stāstam no paša sākuma.

Džeps nopūtās un paskatījās pulkstenī.

-           Ja vien tas neprasīs vairāk par stundu… viņš piezīmēja.

-            Esiet drošs, atteica Puaro. Pat stunda nebūs nepieciešama. Paklausieties, jūs taču gribat zināt, kurš nogalināja lordu Edžveru, kurš nogalināja mis Adamsu un kurš nogalināja Donaldu Rosu, vai ne?

-             Es gribu zināt, kas nogalināja Rosu, Džeps piesardzīgi teica.

-            Paklausieties manī, un jūs uzzināsit visu. Redziet, stāsts būs pavisam vienkāršs. Es jums parādīšu katru soli, visu lietas virzību… Es jums atklāšu, kā tiku piemuļķots, kā izrādījos par pilnīgu plānprātiņu, cik ļoti man bija nepieciešamas sarunas ar manu draugu Hastingu un cik noderīga bija kāda nejauša piezīme, ko izteica pilnīgs svešinieks, lai es nonāktu uz pareizā ceļa, uz pareizām pēdām.

Viņš ieturēja nelielu pauzi, noklepojās un sāka runāt skalā balsī.

-     Es sākšu ar vakariņām Savojas viesnīcā. Lēdija Edžvera uzrunāja mani un lūdza uz privātu sarunu. Viņa gribēja tikt vaļā no sava vīra. Mūsu sarunas noslēgumā viņa sacīja, ka varētu aizbraukt ar taksi un pati nogalēt lordu. Šos vārdus dzirdēja misters Braiens Martins, kurš tobrīd nāca iekšā.

Puaro palūkojās apkārt.

-    Tā ir, vai ne?

-    Mēs visi to dzirdējām, sacīja aktieris. Vaidberni, Māršs, Karlota mēs visi.

-     Ak! Es piekrītu. Pilnībā piekrītu. Eh bien, es nespēju aizmirst šos lēdijas Edžveras vārdus. Nākamā rītā atnāca misters Braiens Martins, lai atgādinātu man šos vārdus.

-      Nemaz ne, dusmīgi iesaucās Braiens Martins. Es atnācu…

Puaro pacēla roku.

-     Jūs atnācāt, lai stāstītu man pekstiņus, ka tiekat izsekots. Jūs to droši vien patapinājāt no kādas vecas filmas. Meitene, kuras atļauja jums bija nepieciešama… vīrietis, kas jūs izsekoja un kuru jūs atpazināt pēc zelta zoba… Mon ami, nevienam jaunam vīrietim mūsdienās nevar būt zelta zobs. Zelta zobs ir vecmodīgs risinājums. Ak, tas viss nebija nekas vairāk kā pilnīgs absurds! Stāstot man šos niekus, jūs nonācāt pie īstā apmeklējuma iemesla, lai iepilinātu manās smadzenēs indes pilienu pret lēdiju Edžveru. Izsakoties skaidrāk, jūs sagatavojāt augsni tam brīdim, kad viņa nogalina savu vīru.

-    Es nezinu, par ko jūs runājat, murmināja Braiens Martins. Viņa seja bija līķa bālumā.

-     Jūs šaubāties, ka lords Edžvers piekritīs šķirties. Jūs domājat, ka es tikšos ar viņu nākamajā dienā, bet īstenībā tikšanās laiks ir mainīts. Es tiekos ar viņu tās pašas dienas rītā, un viņš piekrīt šķirties. Motīvs, kas liktu domāt par lēdijas Edžveras vainu, vairs nepastāv. Vēl vairāk, lords man pastāsta, ka jau ir uzrakstījis lēdijai Edžverai vēstuli, kurā devis piekrišanu šķirties. Bet lēdija Edžvera apgalvo, ka vēstuli nav saņēmusi. Vai nu vina melo, vai melo vīrs, vai arī kāds šo vēstuli ir pārtvēris… Kurš? Tagad es jautāju pats sev, kāpēc mesjē Braiens Martins apgrūtina sevi un nāk pie manis stāstīt šos melus? Kas liek viņam to darīt? Un man rodas ideja, ka jūs, kungs, esat neprātīgi iemīlējies lēdijā. Lords Edžvers ieminējās, ka viņa sieva grib precēties ar kādu aktieri. Pieņemsim, ka tas ir tiesa, bet tad lēdija maina savas domas. Laikā, kad tiek uzrakstīta lorda Edžvera vēstule, kas dod piekrišanu šķirties, ir parādījies kāds cits vīrietis, ar kuru lēdija grib precēties. Tas neesat jūs! Šajā gadījumā rodas iemesls, vēstuli paņemt, lai tā nenonāktu lēdijas rokās.

-    Es nekad…

-    Jūs vēlāk varēsit pateikt visu, ko vēlaties. Tagad uzklausiet mani.

-     Kāds ir domu gājiens aktierim, kurš, atrodoties slavas zenītā, nekad nav saņēmis atraidījumu? Kā noprotu, jums rodas vēlēšanās pēc iespējas sāpīgāk ieriebt lēdijai Edžverai. Un kas gan varētu būt vēl lielāks sods, kā pakāršana par vīra noslepkavošanu.

-    Ak Dievs! nopūtās Džeps.

Puaro pagriezās pret viņu.

-    Jā, tieši tāda doma man radās. Vairāki fakti to apstiprināja. Karlota Adamsa draudzējās ar diviem vīriešiem kapteini Māršu un Braienu Martinu. Ļoti iespējams, ka Braiens Martins, ir tas, kurš ierosināja organizēt izjokošanu un par to apsolīja desmit tūkstošus dolāru, ja joks izdosies. Šķiet neiespējami, ka mis Adamsa spētu noticēt, ka Ronalds Māršs varētu iedot viņai desmit tūkstošus dolāru. Vina

9 9

zināja, ka Ronaldam Māršām ir finansiālas grūtības. Tāpēc Braiens Martins šķita pieņemamāks variants.

-    Es to nedarīju, es jau teicu, aktieris aizsmakušā balsī iebilda.

-     Kad man no Vašingtonas tika atsūtīts Karlotas Adamsas vēstules teksts, ko viņa bija rakstījusi savai māsai… Ak vai, ak vai! Es biju sarūgtināts. Šķita, ka mans secinājums ir bijis pilnīgi aplams. Bet vēlāk es izdarīju atklājumu. Man tika atsūtīts vēstules oriģināls. Oriģinālā atklājās, ka trūkst vienas lapas. Un man radās doma, ka cilvēks, par kuru ir runa vēstulē, tomēr nav kapteinis Māršs. Vēl viens fakts. Kapteinis Māršs pastāstīja, ka, iespējams, redzējis Braienu Martinu ieejam Rīdžentgeitas mājā. Mesjē Martinam, protams, bija alibi. Tas ir gluži dabiski! To vajadzēja sagādāt. Ja mesjē Martins izdarīja slepkavību, alibi bija absolūti nepieciešams. Šo alibi apstiprināja viena vienīga persona mis Draivere.

-    Un kas par to? meitene skarbi vaicāja.

-      Nekas, jaunkundz, smaidīdams sacīja Puaro. Jāpiebilst vienīgi, ka tajā pašā dienā es redzēju jūs pusdienojam kopā ar mesjē Martinu; un pēc tam jūs ieradāties pie manis, lai pavēstītu, ka jūsu draudzene mis Adamsa izjutusi īpašas simpātijas pret Ronaldu Māršu un nevis pret Braienu Martinu, kā biju domājis.

-      Starp mums nekā nebija, teica filmu zvaigzne.

-    Jūs varējāt to nenojaust, klusi sacīja Puaro, bet kaut kādas simpātijas tomēr bija. Jūs Karlotai izstāstījāt par savu nepatiku pret lēdiju Edžveru, ko radīja viņas atraidījums, vai ne?

-     Nu… jā… man vajadzēja kādu, ar ko parunāt, un vina…

-     Viņa bija līdzjūtīga. Jā, viņa bija līdzjūtīga, to pamanīju arī es. Kas notiek tālāk? Ronalds Māršs tiek arestēts. Jūsu noskaņojums tūdaļ uzlabojas. Jebkādas raizes, ja tādas ir bijušas, nu ir pagaisušas. Tad seko svinīgās brokastis… Jūs noklausāties, ka Donalds Ross, jaukais, bet nesaprātīgais jauneklis, kaut ko saka Hastingsam, un jums šķiet, ka jūsu drošība ir apdraudēta.

-    Ta nav taisnība, aktieris iekliedzas. Vina

7 5

pieri klāja sviedri. Acis iepletās šausmās. Es jums apgalvoju, ka neko nedzirdēju… neko… es neko neesmu darījis.

Tad, man liekas, sekoja tā rīta lielākais šoks.

-    Pilnīgi pareizi, tā arī ir, mierīgi teica Puaro. Un es ceru, ka esat saņēmis pienācīgu sodu par to, ka nācāt pie manis Herkula Puaro ar savu ģeķīgo izdomājumu.

Mums visiem aizrāvās elpa, bet Puaro sapņaini turpināja.

-      Redziet, es jums parādu visas savas kļūdas. Es sev uzstādīju piecus jautājumus. Hastings tos zina. Atbildes uz trim jautājumiem, šķiet, neradīja problēmas. Kas pārtvēra vēstuli? Skaidrs, ka to varēja izdarīt Braiens Martins. Nākamais jautājums: kas lika lordam Edžveram mainīt savas domas un piekrist laulības šķiršanai? Arī attiecībā uz šo jautājumu man bija savs viedoklis. Vai nu viņš gribēja atkal apprecēties, bet šo varbūtību man neizdevās pierādīt, vai arī viņš tika šantažēts. Lords Edžvers bija cilvēks ar ļoti īpatnējiem uzskatiem. Iespējams, ka gaismā nāca kādi nevēlami fakti par viņu, kurus izmantotu vai nu sieva, vai viņas mīļākais, ja lords nedotu šķiršanos. Es domāju, ka tā varēja būt. Lords Edžvers nevēlējās nekādu skandālu, kas saistītos ar viņa vārdu. Viņš piekāpās, un tas radīja mežonīgo niknumu lorda skatienā, kad, viņaprāt, neviens viņu nenovēroja.

Palika divi jautājumi. Nesaprotamais jautājums par mistisko pensneju, kurš tika atrasts mis Adamsas somā un kurš viņai nepiederēja. Un dīvainais jautājums kāpēc lēdija Edžvera tika izsaukta pie telefona viesību laikā Čaizvikā. Nevienu no minētajiem jautājumiem es nekādi nevarēju sasaistīt ar mesjē Braienu Martinu.

Tāpēc man nācās noskaidrot, vai nu es kļūdos attiecībā uz Braienu Martinu, vai arī klūdaini ir paši jautājumi. Izmisumā es atkal rūpīgi jo rūpīgi pārlasīju mis Adamsas vēstuli. Un kaut ko atklāju. Jā, es kaut ko atklāju.

Apskatiet paši. Lūk, vēstule. Jūs redzat, ka viena lapa ir noplēsta ļoti nelīdzeni? Un otrās lapas augšpusē norauts stūrītis.

Lūk! Te tas ir! Redzat? Varbūt tur bija rakstīts nevis "viņš", bet gan "viņa"? Iespējams, tā bija sieviete, kas piedāvāja Karlotai Adamsai sarīkot izjokošanu ar pārģērbšanos.

Es sastādīju sieviešu sarakstu, kuras kaut kādā, kaut vai attālā veidā bija saistītas ar slepkavības lietu. Bez Eilinas Vilkinsones manā sarakstā ietilpa vēl četras: Žeraldīne Mārša, mis Kerola, mis Draivere un Mērtonas hercogiene.

No pēdējām četrām mani visvairāk interesēja mis Kerola. Viņa nēsā brilles un atradās mājā naktī, kad notika slepkavība, viņa neprecīzi sniedza liecību, apgalvodama, ka redzējusi ienākam mājā lēdiju Edžveru, jo gribēja inkriminēt lēdijai slepkavību, turklāt mis Kerola ir sieviete ar raksturu un stipriem nerviem, kura būtu spējīga uz noziegumu. Motīvs bija ļoti vājš, bet, galu galā viņa bija nostrādājusi pie lorda Edžvera trīs gadus, un šajā laikā tas varēja rasties, ņemot vērā lorda raksturu.

Uzskatīju, ka nevaru pilnīgi izslēgt arī Žeraldīni Māršu. Viņa ienīda tēvu, kā pati apgalvoja. Viņa bija neirotiska, ātri uzbudināma. Varētu pieņemt, ka tajā vakarā meitene iegāja mājā, ieblieza tēvam pa skaustu, uzkāpa augštāvā, paņēma pērles un iznāca laukā. Iedomājieties mis Māršas briesmīgo satraukumu, kad viņa atklāja, ka mīļotais brālēns nav palicis ārpusē pie taksometra, bet ir ienācis mājā. Meitenes milzīgais satraukums bija skaidrojams gan ar viņas nevainīgumu, gan ar bažām, ka brālēns varētu būt izdarījis noziegumu. Bija vēl viena mīklaina detaļa. Zelta kārbiņa, kas tika atrasta mis Adamsas somā ar

9 '

iniciāli D vāka iekšpusē. Es dzirdēju, ka brālēns uzrunā Žeraldīni ar vārdu "Dina". Turklāt pagājušajā novembrī viņa atradās klosterī Parīzē un iespējams varēja Parīzē satikt Karlotu Adamsu. Varat iedomāties, ka ir pilnīgi absurdi sarakstā iekļaut Mērtonas hercogieni. Bet viņa ieradās pie manis, un es konstatēju, ka vina ir fanātiska sieviete. Visa viņas dzīves mī-

9 9

lestība ir veltīta dēlam, un tāda sieviete varētu būt spējīga uz visu.

Vēl atlika mis Ženija Draivere…

Puaro apklusa un paraudzījās uz Ženiju. Viņa, pieliekusi galvu uz vienu pusi, cieši skatījās Puaro acīs.

-    Un ko jūs atklājāt par mani? viņa jautāja.

-            Neko, jaunkundz, izņemot to, ka jūs esat Braiena Martina draudzene… un ka jūsu uzvārds sākas ar burtu D.

-    Tas nav sevišķi daudz.

9

-            Jāpiebilst, ka jums ir labas smadzenes un vēss prāts, lai varētu izdarīt noziegumu. Es šaubos, vai kāds cits to tik viegli varētu izdarīt.

Mis Draivere aizsmēķēja cigareti.

-    Turpiniet, viņa jautri sacīja.

-     Vai mesjē Martina alibi bija patiess vai arī nē? Tas man bija jāizdibina. Kas bija tas vīrietis, kuru Ronalds Māršs redzēja ieejam mājā? Un tad es pēkšņi atcerējos kaut ko. Izskatīgais Rīdžentgeitas sulainis bija stipri līdzīgs Braienam Martinam. Tas bija viņš, kuru kapteinis Māršs tovakar redzēja. Un man radās teorija. Manuprāt, viņš atklāja, ka lords ir nogalināts. Kungam līdzās uz galda gulēja aploksne ar franču banknotēm, kuru vērtība bija viens simts mārciņu. Viņš paņēma naudu, izslīdēja no mājas, noslēpa naudu pie kāda sev draudzīga blēža un atgriezās mājā, izmantojot lorda Edžvera atslēgu. Viņš nogaidīja līdz rītamm, lai noziegums tiktu atklāts. Viņš jutās pilnīgi drošs par sevi, jo bija pārliecināts, ka noziegumu izdarījusi lēdija Edžvera, un nauda atradās ārpus mājas drošā vietā un jau samainīta mārciņās, pirms bija pamanīta tās nozušana. Taču, kad atklājās, ka lēdijai Edžverai ir alibi, un Skotlendjards sāka izmeklēt iepriekš notikušo, sulainis nozuda kā vēja aizpūsta spalva.

Džeps piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Man vēl atlika noskaidrot jautājumu, kas saistījās ar pensneju. Ja izrādītos, kas tas pieder mis Kerolai, lieta būtu atrisināta. Vina

?

varēja iznīcināt vēstuli un, vienojoties par detaļām ar Karlotu Adamsu, būtu varējusi nevērības dēļ pensneju ielikt Karlotas Adamsas somā. Bet izrādījās, ka atrastajam pensnejam nav nekāda sakara ar mis Kerolu. Es nomākts gāju mājās kopā ar Hastingu un domāju par sakarībām un metodi, kā izdarīt secinājumus. Un tad pēkšņi notika brīnums!

Vispirms Hastings ierunājās par zināmu sakarību. Viņš pieminēja Donaldu Rosu, kurš bija trīspadsmitais pie galda sera Montegjū Kornera rīkotajās viesībās un pirmais piecēlās no galda. Mans prāts bija nodarbināts, šķetinot savu domu pavedienus, un es nepievērsu tam nekādu vērību. Man iešāvās prātā doma, ka tā nevar būt taisnība. Viņš varēja būt pirmais, kurš pameta viesības, bet pirmā no galda piecēlās lēdija Edžvera, jo tika pasaukta pie telefona. Domājot par viņu, es atcerējos kādu mīklu… tādu mīklu, kas labi saderējās ar viņas bērnišķīgo mentalitāti. Es to izstāstīju Hastingam. Tad es prātoju, kam es varētu pajautāt sīkāku informāciju par Braiena Martina jūtām pret Eilinu Vilkinsoni. Viņa pati man to nestāstītu, to es zinu. Un tad, kad mēs šķērsojām ceļu, es izdzirdu kādu garāmgājēju sakām pavisam vienkāršu teikumu.

-    Viņš teica savai meitenei, ka "vajag jautāt Elisai". Un acumirklī kā zibens spēriens pār mani nāca apskaidrība!

Puaro palūkojās apkārt.

-    Jā, jā, pensnejs, telefona zvans, mazā auguma sieviete, kas saņēma Parīzē zelta kārbiņu. Elisa, protams, Eilinas Vilkinsones kalpone. Es izsekoju katru soli, ņemot vērā visus sīkumus… sveces… blāvo apgaismojumu… mis Vandjūsenu… pilnīgi visu! Es zināju!

Trīsdesmitā nodala lietas izklāsts

Puaro paskatījās uz mums visiem pēc kārtas.

-     Tagad, mani draugi, viņš lēnprātīgi sacīja, ļaujiet man izstāstīt patieso stāstu par to, kā viss tovakar norisinājās.

-      Karlota Adamsa iziet no sava dzīvokļa pulksten septiņos vakarā. Viņa paņem taksometru un brauc uz Pikadilli viesnīcu. Tur vairākas stundas iepriekš viņa ir pasūtījusi numuru uz misis Vandjūsenas vārda. Viņa ir uzlikusi stipras brilles, kas, kā zināms, ievērojami izmaina ārējo izskatu. Kā jau teicu, viņai tur ir pasūtīta istaba, viņa par to samaksā, sacīdama, ka ar nakts vilcienu dosies uz Liverpūli un ka bagāža jau ir nodota. Astoņos trīsdesmit ierodas lēdija Edžvera un jautā pēc misis Vandjūsenas. Viņa tiek aizvesta uz attiecīgo numuru. Tur abas sievietes apmainās ar drēbēm. Uzlikusi blondu parūku, uzvilkusi baltu tafta kleitu un aplikusi sermuliņādas apmetni, Karlota Adamsa un nevis Eilina Vilkinsone iziet no viesnīcas un brauc uz Čaizviku. Jā, jā, tas ir simtprocentīgi iespējams. Es esmu vakarā bijis Čaizvikā. Vakariņu galds ir apgaismots vienīgi ar svecēm, lampu gaisma ir blāva, neviens tajā sabiedrībā nepazīst Eilinu Vilkinsoni ļoti labi. Pietiek ar blondajiem matiem, labi pazīstamo, raksturīgo zemo, mazliet piesmakušo balsi un uzvedību. O! Tas bija pavisam vienkārši. Bija padomāts arī par iespēju, ja atdarinājums nebūtu izdevies un viltojums tiktu atklāts. Lēdija Edžvera tumšā parūkā, Karlotas drēbēs un ar pensneju uz acīm samaksā rēķinu, ieliek somu taksometrā un brauc uz Jūstonas staciju. Tur tualetes istabā viņa noņem parūku un bagāžas glabātavā noliek somu. Pirms braukšanas uz Rīdžentgeitu viņa piezvana uz Čaizviku un palūdz pie telefona lēdiju Edžveru. Tas starp abām sievietēm bija norunāts. Ja viss būs noritējis veiksmīgi un Karlota nebūs atklāta, viņai vienkārši ir jāatbild: "Tieši tā." Man jāatzīmē, ka diez vai mis Adamsa zināja šī telefona zvana īsto iemeslu. Izdzirdusi šos vārdus, lēdija Edžvera turpina savu gaitu. Viņa aizbrauc uz Rīdžentgeitu, jautā pēc lorda Edžvera, nosauc savu vārdu un dodas uz bibliotēku. Un izdara pirmo slepkavību. Protams, viņa nezināja, ka mis Kerola vēro viņu no augšstāva. Viņa bija pārliecināta, ka sulaiņa liecībai pret divpadsmit ievērojamu cilvēku apgalvojumu nebūs nekāda svara. Turklāt sulainis nekad viņu nav redzējis, un viņai galvā ir cepure, kas nosedz seju.

Lēdija Edžvera aiziet no Rīdžentgeitas, atgriežas Jūstonā, uzliek tumšo parūku un izņem somu no glabātavas. Viņai jātiek Savojas viesnīcā uz to laiku, kad Karlota Adamsa atgriežas no svinīgajām vakariņām Čaizvikā. Viņa dodas uz Kornerhausu, ik pa brīdim palūkojas pulkstenī. Laiks rit lēni. Tad viņa sagatavojas otrajai slepkavībai. Viņa ieliek mazo zelta kārbiņu, ko pasūtījusi no Parīzes, Karlotas Adamsas somā, kuru, protams, nes sev līdzi. Iespējams, tieši tad viņa uziet vēstuli. Bet varbūt tas notika agrāk. Tiklīdz viņa ierauga adresi uz aploksnes, viņa sajūt briesmas. Viņa atver vēstuli aizdomas apstiprinās.

Iespējams, viņas pirmais impulss bija, ka vēstule jāiznīcina. Bet vēlāk viņa redz labāku iespēju. Izplēšot vienu vēstules lapu, visa apsūdzība vēršas pret Ronaldu Māršu pret cilvēku, kuram ir spēcīgs motīvs izdarīt noziegumu. Pat ja Ronaldam ir neapstrīdams alibi, vaina gulsies uz viņu, ja no otras lapas augšējās malas tiks rūpīgi noplēsts vārdiņš "viņa". To lēdija Edžvera arī izdara. Tad ieliek vēstuli atpakaļ aploksnē un aploksni somā.

Tad ir pienācis attiecīgais laiks un viņa iet Savojas viesnīcas virzienā. Tiklīdz Eilina Vilkinsone redz, ka garām pabrauc taksometrs ar viņas dubultnieci salonā, viņa paātrina soli, ieiet viesnīcā un dodas pa trepēm augšā. Viņa ir ģērbusies melnās drānās, kas viņai nav raksturīgi. Nepastāv iespēja, ka viņu kāds varētu atpazīt. Uzkāpusi augšā, viņa ieiet savā numurā. Karlota Adamsa ir jau priekšā. Kalponei tika pateikts iet gulēt tā ir ierasta kārtība. Tad sievietes atkal apmainās ar drēbēm. Domāju, ka lēdija Edžvera piedāvāja kādu malku iedzert lai nosvinētu izdevušos pasākumu. Šajā dzērienā ir veronāls. Lēdija Edžvera apsveic savu upuri un apsola rīt nosūtīt čeku. Karlota Adamsa dodas mājās. Viņa jūtas ļoti miegaina, mēģina piezvanīt kādam draugam iespējams Braienam Martinam vai kapteinim Māršām, jo abiem ir Viktorijas krastmalas rajona numuri -, bet atmet šo domu. Viņa ir pārāk nogurusi. Veronāls sāk darboties. Viņa apguļas gultā… un nekad vairs nepamostas. Otrais noziegums ir pastrādāts veiksmīgi. Tagad par trešo noziegumu. Cilvēki sapulcējušies uz svinīgajām brokastīm. Sers Montegjū Korners atstāsta savu sarunu ar lēdiju Edžveru tajā vakarā, kad tika izdarīta lorda Edžvera slepkavība. Viss norit gludi. Bet vēlāk liktenis izspēlē nelāgu joku. Tiek runāts par "Parisa spriedumu", un lēdija Edžvera uztver to kā sarunu par Parīzi modes un spozmes pilsētu! Bet viņai blakus sēž jauns cilvēks, kurš dzirdēja, kā lēdija Edžvera (neīstā) tovakar sprieda par Homēru un grieķu civilizāciju. Karlota Adamsa bija izglītota meitene, kas daudz lasījusi. Jauneklis ir neizpratnē. Viņš cieši ielūkojas blakus sēdētājā. Un pēkšņi viņā ataust atziņa. Tā nav tā pati sieviete. Viņš jūtas satriekts. Viņš nav īsti par sevi pārliecināts. Viņam nepieciešams padoms. Viņš iedomājas par mani. Viņš runā ar Hastingu. Bet lēdija sarunu noklausās. Viņa ir pietiekami apķērīga, lai saprastu, ka ir sevi nodevusi. Viņa dzird Hastingu sakām, ka es līdz pulksten pieciem mājās nebūšu. Bez divdesmit minūtēm piecos viņa steidzas uz Rosa māju, kurai ir atsevišķa ieeja. Viņš atver durvis un ir ļoti pārsteigts, redzot lēdiju Edžveru, bet viņam neienāk prātā, ka sieviete var būt bīstama. Viņš ieiet ar viešņu ēdamistabā, vina droši vien ir sacerējusi kādu mazticamu stāstu. Varbūt viņa krīt uz ceļiem vai apvij rokas ap jaunekļa kaklu. Un tad ātri un precīzi, iedur, tieši tāpat kā iepriekšējā gadījumā. Varbūt viņš pagūst iekliegties, bet neko vairāk. Arī trešais upuris ir apklusināts.

Iestājās klusums. Tad Džeps aizsmakušā balsī sacīja:

-     Jūs gribat teikt, ka to visu nostrādāja viņa?

Puaro pamāja ar galvu.

-     Bet kāpēc, ja lords Edžvers piekrita dot viņai šķiršanos.

? 9

-     Tāpēc, ka Mērtonas hercogs ir anglokatoļu pīlārs. Tāpēc, ka viņam nenāktu ne prātā precēties ar sievieti, kura ir šķīrusies. Viņš ir jauns vīrietis ar fanātiskiem principiem. Kā atraitnei viņai bija cerība un lielas iespējas apprecēties ar hercogu.

-    Tad kāpēc viņa jūs sūtīja pie lorda Edžvera?

-    Lai aizmiglotu man acis! Lai padarītu mani par liecinieku, ka viņai nebija nekāda motīva noslepkavot. Jā, viņa atļāvās mani Herkulu Puaro pataisīt par murrājošu kaķi. Un viņai tas arī izdevās! Ak, tik savādas smadzenes bērnišķīgas un arī viltīgas. Viņa prot nospēlēt. Cik veikli viņa notēloja pārsteigumu, kad pateicu par vēstuli, kurā vīrs paziņoja, ka piekrīt šķirties. Viņa zvērēja, ka neko nav saņēmusi. Vai viņa izjūt kaut vismazākos sirdsapziņas pārmetumus par trim izdarītajām slepkavībām? Es varu apzvērēt, ka ne.

-     Es jums teicu, kāda viņa ir! iesaucās Braiens Martins. Es jums teicu. Es zināju, ka viņa grasās lordu nogalināt. Es to jutu. Un man bija bail, ka viņa to var arī izdarīt. Viņa ir gudra… velnišķīgi gudra savā ziņā. Un es gribēju, lai viņa ciestu. Es gribēju, lai viņa ciestu. Es gribēju, lai viņu par to pakar.

Viņa seja kļuva sarkana, balss skanēja guldzoši.

-    Nomierinies, nomierinies, Ženija Draivere sacīja.

Viņa runāja tādā tonī, kā aukles mierina bērnus parkā.

-     Un zelta kārbiņa ar iniciāli D un Parīzi

»

novembrī? Džeps apvaicājās.

-      Viņa pasūtīja to ar vēstules starpniecību, un Elisa, viņas kalpone aizbrauca tai pakaļ. Elisa vienkārši aizbrauca izņemt paciņu un samaksāja par to. Viņai nebija ne mazākās nojausmas, kas tur ir iekšā. Lēdija Edžvera paņēma arī Elisas pensneju, lai ar tā palīdzību vairotu Vandjūsenas neatpazīstamību. Viņa par pensneju aizmirsa un atstāja to Karlotas Adamsas somā tā ir viņas vienīgā kļūda. Ak! Par to visu man nāca apskaidrība, kad es stāvēju ceļa vidū. Tas nebija nekas patīkams, ko autobusa vadītājs sarunāja par mani, bet bija vērts to noklausīties. Elisa! Elisas pensnejs. Elisa dodas pēc sūtījuma uz Parīzi. Elisa! Un ar viņu saistās secinājums par Eilinu Vilkinsoni. Ļoti iespējams, ka viņa aizņēmās no Elisas ne tikai pensneju bet arī vēl kaut ko.

-Ko?

-    Duncīti…

Es nodrebinājos. Istabā acumirklī iestājās klusums. Tad Džeps to pārtrauca.

-    Mesjē Puaro, vai tā ir taisnība?

-    Tā ir taisnība, mon ami.

Braiens Martins ierunājās, un, man šķiet, tas bija viņam tik raksturīgi.

-     Bet paklausieties, viņš īdzīgi teica. Kāds tam sakars ar mani? Kāpēc jūs šodien uzaicinājāt mani? Kāpēc jūs mani pārbiedējāt gandrīz līdz nāvei?

Puaro veltīja viņam vēsu skatienu.

-    Lai sodītu jūs, kungs, par to, ka bijāt bezkaunīgs! Kā jūs atļaujaties spēlēt spēlītes ar Herkulu Puaro?

Tad Ženija Draivere sāka smieties. Viņa smējās skaļi un sirsnīgi.

-     Tu esi to pelnījis, Braien viņa beidzot noteica.

Viņa pagriezās pret Puaro.

-     Esmu bezgala priecīga, ka tas nav Ronijs Māršs, viņa sacīja. Man viņš vienmēr ir paticis. Un es esmu priecīga, ka Karlotas nāves vaininiece nepaliks nesodīta. Kas attiecas uz Braienu, es jums kaut ko pateikšu. Es ar viņu precēšos. Un, ja viņš domā, ka ik pēc diviem trim gadiem varēs šķirties un atkal precēties, kā to dara Holivudā, tad dziļi maldās. Viņš precēsies ar mani un arī paliks kopā ar mani.

Puaro skatījās uz viņu… skatījās uz viņas stingrajiem sejas vaibstiem… uz viņas košajiem matiem.

-    Ļoti iespējams, jaunkundz, ka notiks tieši tā, viņš sacīja. Es jau jums teicu, ka esat sieviete ar raksturu un spējat ļoti daudz ko. Pat apprecēt filmu "zvaigzni".

Trīsdesmit pirmā nodaļa Personisks dokuments

Pāris dienas vēlāk es tiku izsaukts uz Argentīnu. Tāpēc Eilinu Vilkinsoni nekad vairs neredzēju, vienīgi lasīju avīzē par tiesu un spriedumu. Gluži negaidīti viņa pilnīgi sabruka. Nopratināšanas laikā viņa visā atzinās.

Kā jau iepriekš minēju, svinīgās brokastis bija pēdējā reize, kad es redzēju Eilinu Vilkinsoni. Bet, kad es par viņu iedomājos, manu acu priekšā allaž ir viena un tā pati aina: kā viņa ar nopietnu un lietišķu sejas izteiksmi stāv savā numurā Savojas viesnīcā spoguļa priekšā un uzlaiko dārgas melnas drānas. Esmu pārliecināts, ka tā nebija poza. Viņa bija pilnīgi dabiska. Plāns bija izdevies, un tāpēc viņai vairs nebija nekādu šaubu un bažu. Man arī likās, ka viņai nebija nekādu sirdsapziņas pārmetumu par tiem trim noziegumiem, kurus bija pastrādājusi.

Nobeigumā pievienoju dokumentu, kuru, kā Eilina Vilkinsone tika norādījusi, pēc viņas nāves jānosūta Puaro. Tas, man šķiet, raksturīgi ļoti skaistajai lēdijai, kurai trūka sirdsapziņas.

9

Dārgais mesjē Puaro!

Esmu ilgi domājusi par visu, un jūtu, ka man par to Jums jāuzraksta. Zinu, ka Jūs dažkārt publicējat dokumetus, kad esat beidzis lietas izmeklēšanu. Es gribētu, lai cilvēki zina, kā tieši es visu izdarīju. Es arvien domāju, ka viss bija loti labi izplānots. Ja vien nebūtu Jūs, viss būtu pilnīgā kārtībā. Mani tas ļoti sarūgtināja, bet, man liekas, ka Jūs citādi nespējāt rīkoties. Esmu pārliecināta, ja aizsūtīšu Jums šo dokumentu, jūs padarīsit to slavenu. Jūs to izdarīsiet, vai ne? Es gribu, lai mani atcerētos. Un es domāju, ka patiešām esmu vienreizēja persona. Seit visi tā domā.

Viss sākās Amerikā, kad iepazinos ar Mērtonu. Uzreiz kļuva skaidrs ja es būtu atraitne, viņš mani apprecētu. Diemžēl viņam ir jocīgs aizspriedums pret šķiršanos. Es centos viņu pārliecināt, bet tas neizdevās, turklāt man vajadzēja būt piesardzīgai, jo viņš ir ļoti dīvains, sarežģīts cilvēks.

Drīz es sapratu, ka manam vīram vienkārši ir jāmirst, bet es nezināju, kā to nokārtot. Jūs varat iedomāties, ka šādas lietas Savienotajās Valstīs ir daudz, vienkāršāk atrisināt. Es domāju un domāju, bet nevarēju izdomāt, kā to izdarīt. Pēkšņi es ieraudzīju Karlotu Adamsu un to, kā viņa mani atdarināja, un uzreiz atradu risinājumu. Ar viņas palīdzību es varēju iegūt alibi. Tajā pašā vakarā es redzēju Jūs, un man radās laba ideja nosūtīt Jūs pie mana vīra, lai lūgtu šķiršanos. Tajā pašā laikā es staigāju apkārt un runāju par sava vīra nogalināšanu, jo esmu ievērojusi, ja cilvēks saka taisnību muļķīgā veidā, neviens tai netic. Es tā bieži rīkojos, slēdzot līgumus. Un vēl laba un noderīga lieta ir tā, ja tu izliecies dumjāka, nekā īstenībā esi. Otro reizi tiekoties ar Karlotu Adamsu, es viņai piespēlēju ideju. Es teicu, ka tās ir derības, un viņa ierosinājumam uzreiz piekrita. Viņai vajadzēja kādās viesībās notēlot mani, un, ja tas izdotos, viņa saņemtu desmit tūkstošus dolāru. Karlota par to nopriecājās, un dažas idejas pieder viņai, piemēram, samainīties ar drēbēm. Saprotiet, mēs nevarējām samainīties Savojas viesnīcā Elisas dēļ, un mēs nevarējām to izdarīt Karlotas mājās viņas kalpones dēļ. Viņa, protams, nesaprata, kāpēc mēs to nevarējām darīt ne vienā, ne otrā vietā. Tas bija mazliet neveikli. Es vienkārši teicu: "Nē." Viņa domāja, ka esmu mazliet padumja, bet beigās piekāpās. Mēs izdomājām plānu ar viesnīcu. Es paņēmu Elisas pensneju.

Protams, es drīz sapratu, ka arī viņa ir jānovāc. Tas bija ļoti žēl, bet, no otras puses, tā manis atdarināšana bija ļoti bezkaunīga. Man pašai bija veronāls, taču es to reti lietoju, tāpēc tas nekādas grūtības nesagādāja. Un tad man radās ideja. Saprotiet, būtu daudz labāk, ja izskatītos, ka viņa ir paradusi lietot veronālu. Es pasūtīju kastīti ar viņas iniciāļiem uz tās un ierakstu vāciņa iekšpusē. Es izdomāju, ja būs kāds svešs iniciālis iekšpusē un ieraksts Parīze, novembris, tas visu padarīs sarežģītāku. Es pasūtīju kastīti no Riča viesnīcas, kad tur pusdienoju. Un aizsūtīju Elisu to izņemt. Viņa, protams, nezināja, kas tur ir.

Vakarā viss noritēja gluži kā plānots. Es paņēmu vienu no Elisas duncīšiem, kamēr viņa bija prom Parīzē. Tas bija ļoti jauks un ass. Vēlāk es to noliku atpakaļ. Ārsts Sanfrancisko man parādīja, kur jādur. Viņš runāja par gurnu un mugurkaula limfu punkcijām un sacīja, ka jābūt ļoti uzmanīgam, citādi var pārdurt cistertia magna un medulla oblongata, kur saplūst visi dzīvībai svarīgie nervu centri, un tas izsauc tūlītēju nāvi. Es lūdzu viņam parādīt attiecīgo vietu vairākas reizes. Nodomāju, ka varbūt kādu dienu tas var noderēt. Es teicu, ka gribu šo ideju izmantot filmā.

Rija loti negodīgi no Karlotas Adamsas puses rakstīt māsai. Viņa apsolīja nevienam neko neteikt. Es domāju, ka rīkojos loti gudri, kad noplēsu vienu lapu un otras lapas stūrīti. To visu izdomāju es pati. Par to es visvairāk lepojos. Visi vienmēr apgalvo, ka man nav smadzeņu, bet man liekas, ka vajag pamatīgas smadzenes, lai to izdomātu.

Es visu rūpīgi pārdomāju un visu tā arī izdarīju, kad ieradās Skotlendjarda vīrs. Man patika, kā tas notika. Es iedomājos, ka mani patiešām var arestēt. Taču jutos droša, jo viņiem nāktos noticēt tiem cilvēkiem, kas piedalījās svininīgajās vakariņās, un es nedomāju, ka būtu iespējams atklāt, ka tā nemaz nebiju es. Pēc tam es jutos tik laimīga un apmierināta. Laime mani nepameta, un viss notika tā, kā tam bija jānotiek. Vecā hercogiene pret mani izturējās kā ragana, bet Mērtons bija jauks. Viņš gribēja apprecēties pēc iespējas ātrāk, un viņam nebija nekādu aizdomu.

Es nezinu, vai esmu kādreiz bijusi tik loti laimīga kā tās dažas nedēļas. Mana vīra brāļa dēls bija arestēts, un tas man radīja pilnīgu drošības sajūtu. Un es tā lepojos ar to, ka izdomāju izplēst to lapu no Karlotas Adamsas vēstules.

Atgadījums ar Donaldu Rosu bija pilnīga neveiksme. Es īsti nezinu, kā viņš mani atklāja. Runa bija par kaut kādu tur Parisu. Pat tagad nezinu, kas tas Pariss ir, un es domāju, ka tas ir ļoti muļķīgs vārds, kā vīrietim var likt tādu vārdu.

Savādi, ka es tiku atklāta. Man kaut kas steidzīgi bija jādara ar Donaldu Rosu, un viss izdevās. Varēja arī neizdoties, jo man nebija laika izdomāt kādu gudru alibi. Domāju, ka varu būt droša.

Protams, Elisa man pastāstīja, ka Jūs izsaucāt viņu un izvaicājāt, bet es sapratu, ka runa bija par Braienu Martinu. Jūs viņai neprasījāt, vai viņa aizbrauca pēc paciņas uz Parīzi. Liekas, ka Jūs nodomājāt ja viņa man to pateiktu, es sajustu kaut ko nelāgu. Tas, kā viss notika, man bija briesmīgs pārsteigums. Es nespēju noticēt. Tas bija baismīgi, pārdabiski, ka Jūs uzzinājāt visu, ko es biju izdarījusi.

Es domāju, ka tas nebija labi. Nedrīkst cīnīties pret veiksmi. Es gribētu zināt, vai Jūs nožēlojat to, ko izdarījāt? Beigu beigās es tikai gribēju būt laimīga. Es nekad nedomāju, ka Jūs esat tik šausmīgi gudrs. Jūs neiskatāties gudrs.

Jocīgi, bet es neesmu nenieka zaudējusi no sava skaistuma. Par spīti tai drausmīgajai tiesai un šausmīgajām lietām, ko pretējā pusē sēdošais vīrietis man teica un kā viņš mocīja mani ar jautājumiem.

Es izskatos bālāka un daudz tievāka, bet tas man piestāv. Visi saka, ka es esmu ļoti drosmīga. Saka, ka tagad vairs publiski nepakar, vai ne? Tas ir ļoti žēl.

Esmu pārliecināta, ka nekad agrāk nav bijusi tāda slepkava kā es.

Domāju, ka tagad jāsaka ardievas. Ir ļoti jocīgi. Man liekas, ka nemaz neaptveru notiekošo. Rīt es tiekos ar kapelānu.

Jūsu piedodošā (jo man ir jāpiedod maniem ienaidniekiem, vai ne?)

Eilina Vilkinsone.

P.S. Kā Jūs domājat, vai es tikšu ielikta pie Tiso kundzes?

Saturs

1. Teātra uzvedums

2. Vakariņas viesnīcas numurā

3. Vīrietis ar zelta zobu

4. Saruna

5. Slepkavība

6. Atraitne

7. Sekretāre

8. Varbūtības

9. Otrais nāves gadījums

10. Ženija Draivere

11. Egoiste

12. Meita

13. Brāļa dēls

14. Pieci jautājumi

15. Sers Montegjū Korners

16. Galvenokārt pārspriedumi

17. Sulainis

18. Cits vīrietis

19. Vecā lēdija

20. Taksometra šoferis

21. Ronalda stāsts

22. Herkula Puaro dīvainā izturēšanās

23. Vēstule

24. Ziņas no Parīzes

25. Svinīgās brokastis

26. Parīze

27. Par pensneju

28. Puaro uzdod dažus jautājumus

29. Puaro runā

30. Lietas izklāsts

31. Personisks dokuments

Agata Kristi LORDS EDŽVERS IR MIRIS Romāns

SIA "Skarabejs", reģ. nr. 40003709879. Adrese: Rīga, Ropažu iela 122/k.l2, LV-1006 Tālr.: 67185881

[1] Daiļa sieviete (franču vai.) Šeit un turpmāk tulk. piez.

[2] Mans draugs (franču vai.).

[3] Mans dārgais (franču vai.).

[4] Jā, tas tiesa (franču vai.).

[5] Viņa ir māksliniece (franču vai.).

[6] Un tā? (franču vai.)

[7] Kāpēc ne? (franču vai.)

[8] Paldies Dievam (franču vai.).

[9] Patiešām (franču vai.).

[10] ak, protams (franču vai.).

[11] Kā? (franču vai.)

[12] victoria embānkment viena no skaistākajām vietām Londonā.

[13] sīkums (franču vai.).

[14] protams, protams (franču vai.).

[15] nu labi (franču vai.).

[16] bez šaubām (franču vai.).

[17] modes nams (franču vai.).

147

[18] centrālais londonas laukums, kur atrodas amerikāņu un citu valstu vēstniecības.

[19] es sev jautāju (franču vai.).

[20] vai tiešām? (franču vai.)

[21] nemaz ne (franču vai.).

[22] protams (franču vai.).

[23] viņš jums mazliet līdzinās (franču vai.).

[24] liela londonas stacija.

[25] Nebūt ne (franču vai.).

[26] acīmredzot (franču vai.).

[27] kā? (franču vai.)

[28] claridge's viena no slavenākajām londonas viesnīcām.

[29] pretimsēdētāju (franču vai.).

[30] angļu valodā gan pariss, gan Parīze ir Paris.

[31] ducis (franču vai.).

Content

Kristi Agata Lords Edžvers ir miris

Pirmā nodaļa Teātra uzvedums

Otra nodaļa Vakariņas viesnīcas numurā

Treša nodala Vīrietis ar zelta zobu

Ceturta nodala Saruna

Piektā nodala Slepkavība

Sestā nodala atraitne

Septītā nodaļa Sekretāre

Astotā nodaļa Varbūtības

Devītā nodala Otrais nāves gadījums

Desmitā nodala Ženija draivere

Vienpadsmitā nodaļa Egoiste

Divpadsmita nodaļa Meita

Trīspadsmitā nodaļa Brāla dēls

Četrpadsmitā nodaļa Pieci jautājumi

Piecpadsmitā nodaļa Sers Montegjū Korners

Sešpadsmitā nodaļa Galvenokārt pārspriedumi

Septiņpadsmitā nodaļa Sulainis

Astoņpadsmitā nodaļa Cits vīrietis

Deviņpadsmitā nodala Vecā lēdija

Divdesmitā nodala taksometra šoferis

Divdesmit pirmā nodaļa Ronalda stāsts

Divdesmit otrā nodaļa Herkula Puaro dīvainā izturēšanās

Divdesmit trešā nodala vēstule

Divdesmit ceturtā nodala zinas no parīzes

Divdesmit piektā nodaļa Svinīgās brokastis

Divdesmit sestā nodaļa Parīze

Divdesmit septītā nodaļa Par pensneju

Divdesmit astota nodala Puaro uzdod dažus jautājumus

Divdesmit devītā nodaļa Puaro runā

Trīsdesmitā nodala lietas izklāsts

Trīsdesmit pirmā nodaļa Personisks dokuments

Saturs