Kristi Agata

Mana dzīve

Agata Kristi

Mana dzīve

..

Priekšvārds

Nimrodā, Irākā, 1950. gada 2. aprīli.

Nimroda ir agrākās Kalehas pilsētas tagadējais nosaukums…

… tā bija Asīrijas stratēģiskā galvaspilsēta. Mūsu ekspedīcijas mītne ir būvēta no sacietējušu dubļu ķieģeļiem. Tā atrodas kurgānā austrumpusē, tajā ir virtuve, lielā istaba un ēdamtelpa, neliels kambaris, darbistaba, viesistaba, paliela noliktava un trauku krātuve, maza fotolaboratorija (mēs paši guļam teltīs). Taču šajā gadā ekspedīcijas mītne tika papildināta ar vēl vienu istabu tās izmērs ir apmēram trīs kvadrātmetri. Tai ir mālu kleķa grīda, noklāta ar meldru mašām un dažiem raupjiem paklājiem košās krāsās. Pie sienas karājas kāda jauna irākiešu mākslinieka glezna, kurā attēloti divi ēzeļi, kas dodas cauri Sukai; tā veidota kā mazu, spilgtu kvadrātiņu labirints. Tur ir logs, kas veras uz austrumiem — uz sniega klātajām Kurdistānas kalnu virsotnēm. Pie durvīm piestiprināta četrstūraina kartīte, uz kuras ar ķīļu rakstam līdzīgiem burtiem uzvilkts "BEITAGA THA " (Agatas māj'a).

Tātad šī tagad ir mana māja, un galvenais, ka varu tur būt pilnīgi viena un darīt, ko vēlos, ari nodoties rakstīšanai. Kad turpināsies izrakumi, tad man, iespējams, nebūs laika šādai nodarbībai. Vajadzēs tīrīt un salīmēt atradumus. Nāksies fotografēt, sašķirot fotogrāfijas un sarūpēt tām parakstus, sakārtot katalogu un visu iesaiņot. Tāpēc pirmajā nedēļā vai pirmajās desmit dienās noteikti nebūs daudz brīva laika.

Tiesa gan, koncentrēties nav viegli. Pa jumtu tieši virs galvas lēkā arābu strādnieki, priecīgi klaigādami un uzsaukdami cits citam, pārbaudot nestabilās kāpnes. Suņi rej, tītari buldurē. Policista zirgs šķindina savu ķēdi, logi un durvis neturas ciet un ik pa laikam atsprāgst vaļā. Es sēžu pie pamatīgi darināta koka galda, man līdzās ir koši izkrāsota alvota kārba no tām, ko arābi ņem līdzi ceļojumos. Tajā esmu nolēmusi glabāt savu manuskriptu, kamēr tas lēnām augs augdams.

Man vajadzētu sacerēt detektīvromānu, taču es, kā jau palaikam rakstnieki, kas gatavi radīt jebko, tikai ne to, ko no tiem prasa, pilnīgi negaidot sailgojos pēc autobiogrāfijas, kuru vēlējos uzrakstīt. Kā man stāstīts, katru agrak vai vēlāk pārņem savā varā vēlēšanās rakstīt memuārus. Un piepeši tā pārņēma ari mani.

Taču īstenība autobiogrāfija tas ir pārāk skaļš vārds. Lai uzrakstītu tādu, būtu nepieciešami mērķtiecigi visas cilvēka dzīves pētījumi. Šajā darbā tādā gadījumā būtu jāmin uzvārdi, vietas un datumi, ievērojot hronoloģisko secību. Es gan vēlos ko citu iemērkt riekšavu laimīgajā straumē un izcelt to, nozīmīgu atmiņu pilnu.

Man šķiet, ka dzīve dalās trijās daļās aizraujošajā un parasti patīkamajā tagadnē, kas ar liktenīgu ātrumu virzās tālāk, veicot minūti pēc minūtes nākotnē, kura ir aizmiglota un nedrošības pilna, toties cilvēks allaž var kalt daudzus un dažādus interesantus plānus jo pasakainākus un neticamākus, jo labāk. Ja nekas neies tā, kā plānots, cilvēkam vismaz tiks plānošanas prieks. Un tad vēl ir pagatne atmiņas un pieredzētais, kas ir pamatā cilvēka tagadējai dzīvei. Tajā var piepeši atgriezties, sajūtot kādu smaržu, ieraugot pakalna apveidu, dzirdot kādu senu dziesmu atgriešanos tajā ierosina kāds sīkums, kas liek cilvēkam piepeši sacīt: "Es atceros…", izjūtot īpašu un gluži neizskaidrojamu prieku.

Šis ir viens no tiem mierinājumiem, kādus sniedz vecums, un tas ir ļoti patīkams laikkavēklis atcerēties.

Nelaimīgā kārtā mēs bieži vien vēlamies ne tikai atcerēties, bet arī runāt par to, ko atceramies. Un tas jums derētu to sev atkārtot vēl un vēl citus cilvēkus garlaiko. Kāpēc tiem vajadzētu interesēties par to, kas, galu galā, noticis ar jūsu, nevis viņu dzīvi? Lai gan, kamēr jauni, tic šad un tad pievērš jums uzmanību ka jau daždien vēsturiskai parādībai.

"Šķiet," ieinteresēti sacīs kāda labi izglītota meitene, "ka jūs spējat atcerēties visu par Krimas karu?"

Diezgan aizvainota, es atbildu, ka tik veca gluži neesmu. Gluži tāpat es noliedzu, ka būtu piedalījusies indiešu dumpjos. Taču atzīstos, ka atceros šo to par būru karu jāatzīstas vien ir, jo tajā cīnījās mans brālis.

Pirmās ainiņas, kas ataust man atmiņā: es redzu pati sevi soļojam pa Dinānas ielām — ejot uz tirgu kopā ar māti. Man uzgrūžas zēns ar lādiņiem piekrautu grozu, nobrāžot manu roku un gandrīz notriecot mani no kājām. Tas ir sāpīgi. Es sāku raudāt. Kā šķiet, man šajā laikā ir septiņi gadi.

Māte, kurai publiskās vietās patīk atturīga uzvedība, cenšas mani pārliecināt.

Padomā taču, viņa saka, par mūsu varonīgajiem karavīriem Dienvidāfrikā!

Mana atbilde ir skaļa un viennozīmīga. Es negribu būt varonīga! Gribu būt gļēvulīga!

Pēc kāda principa cilvēks izvēlas savas atmiņas? Dzīve atgādina sēdēšanu kinoteātrī. Klikš! Te es esmu meitenīte, kas ēd saldējumu savā dzimšanas dienā. Klikš! Jau pagājuši divi gadi, es sēžu vecaimātei klēpī, saposta kā pildītais cālis, kas nule atnests no misis Vaitlijas restorāna, un kļūstu nesavaldīga, tikko kāds par šo tematu pajoko.

Tie ir tikai bijušie mirkļi, un starp tiem paliek gari un tukši laukumi, kas ilgst mēnešus, varbūt pat gadus. Kur cilvēks tajā laika bijis? Šis jautājums satrauc jebkuru tapat kā Pēru Gintu: "Kur biju es, es pats, es viss, kas patiesībā esmu?"

Mēs nekad par cilvēku nezinām visu, lai gan reizēm kādā īsā atskārsmes uzplaiksnījumā viņu iepazīstam. Es pati domāju, ka atmiņas ataino tos brīžus, kuri, lai cik nenozīmīgi liktos, tomēr atklāj iekšējo "es" un visīstāko būtību.

Šodien es esmu tā pati persona, kura reiz bija svinīgi uzpostā mazā meitenīte ar palsajām, balzeltainajām cirtām, kas sasprogotas kā desiņas. Ta ir kā māja, kurā dzīvo un aug cilvēka gars, attīstot instinktus, gaumi, jūtu kultūru un prāta spējas, bet es, īstā Agata, esmu tā pati. Tomēr īsto Agatu es nepazīstu. īsto Agatu droši vien pazīst tikai Dievs.

Te nu mēs esam — mēs visas: mazā Agata Millere, lielā Agata Millere, Agata Kristi un Agata Mellovena -, turpinādamas ceļu: kurp? To neviens nezina un tieši šis sīkums, protams, padara dzīvi interesantāku. Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka dzīve ir aizraujoša, un esmu tādās domās vēl joprojām.

Tāpēc, ka cilvēks par to visu zina tik maz tikai savu niecīgo lomu —, jo viņš palaikam ir kā aktieris, kuram otrajā cēlienā jānorunā dažas rindiņas. Aktiera rīcībā ir lugas manuskripts, kura atzīmētas viņa replikas, un tas ir viss, kas viņam jāzina. Lugu viņš nemaz nav lasījis. Kāpēc viņam tā būtu jālasa? Ja viņam jāpasaka tik vien kā: "Telefons nedarbojas, kundze!" Un pēc tam jānozūd tumsā.

Taču taja dienā, kad notiks pirmizrāde, viņš noklausīsies visu lugu, pievienojoties pārējiem un pasakot savu sakāmo.

Man šķiet, ka tā ir viena no dzīves interesantākajām īpatnībām, ka cilvēks var būt kādas norises sastāvdaļa, to pilnībā neizprotot.

Man patīk dzīvot. Man ir gadījies būt neganti izmisušai, neizsakāmi nožēlojamai, rūpju māktai, un tomēr es pilnīgi noteikti zinu, ka dzīvot tas ir lieliski.

Tāpēc es gatavojos izbaudīt visus atmiņas sniegtos priekus, sevi īpaši nesteidzinot ik pa laikam uzrakstot dažas lappuses. Iespējams, ka šis darbs ilgs vairākus gadus. Bet kāpēc es dēvēju to par darbu? Ja tā patiesībā ir savu iegribu apmierināšana un privilēģija? Reiz es redzēju senu ķīniešu pergamentu, kas man ļoti patika. Tajā bija apskatāms vecs vīrs, kas sēdēja zem koka un ar rokām attēloja kaķa šūpuli. Šis mākslasdarbs saucās "Večuks, kas izbauda dīkus priekus". Man nekad nav izdevies to aizmirst.

Tātad, ja jau esmu nolēmusi uzjautrināties, tad labāk būs sākt tūlīt. Un, lai gan man nav nodoma cieši turēties pie laika hronoloģijas, es vismaz sākšu no paša sākuma.

I DALA Ešfīlda

"Ak! Manas mīļās mājas, mana ligzdiņa, mans patvērums, Tā pagātne, kur mītu… Ak, mans dārgais nams… "

1

Viena no vislielākajām veiksmēm cilvēka dzīvē ir laimīga bērnība. Man bija laimīga bērnība. Man bija mājoklis un dārzs, ko es mīlēju, gudra un pacietīga auklīte; mans tēvs un māte mīlēja viens otru, un viņu mīlestību vainagoja laimīga laulība un bērni.

Atceroties tās tālās dienas, es saprotu, ka mūsu mājoklī mita laime. Tas lielākoties bija mana tēva nopelns, jo viņš bija ļoti saticīgs. Mūsdienās šo īpašību neuzskata par lielu vērtību. Citus parasti interesē, vai cilvēks ir gudrs, enerģisks, vai viņš vaicina sabiedrības labklajību un iederas kopīgajā lietu plānojumā. Bet Čārlzs Dikenss apbrīnojami jauki pasaka "Deividā Koperfīldā":

"Vai tavs brālis ir piemīlīgs, Pegoti? piesardzīgi painteresējos.

— Ļoti piemīlīgs! — izsaucas Pegoti. "

Uzdodiet sev šo jautājumu par saviem draugiem un paziņām, un jūs būsiet pārsteigti, cik reti jūsu atbilde saskanēs ar Pegoti atbildi.

Pēc mūsdienu standartiem mans tēvs droši vien nebūtu nekāds izcilais cilvēks. Viņš bija paslinks. Tajā laikā viņam bija nodrošināti ienākumi, un tad, ja cilvēkam tādi bija, šis cilvēks nemēdza strādāt. Neviens no viņa ko tādu negaidīja. Un man ir aizdomas, ka tēvam strādāšana īpaši labi nepadotos.

Viņš katru rītu devās projām no mūsu Torkejas mājas uz savu klubu. Atgriezās kebā, atbraukdams uz pusdienām, pēc tam devās atpakaļ uz klubu, kur līdz vakaram spēlēja vistu, lai pārrastos tikai tajā laikā, kad vajadzēja pārģērbties vakariņām. Vasaras sezonas laikā tēvs vadīja dienas kriketa klubā, kura prezidents viņš bija. Tēvs reizumis uzveda amatieru teātra izrādes. Viņam bija milzumliels daudzums draugu, un viņš labprāt tos izklaidēja. Katru nedēļu mūsu mājā tika rīkotas lielas pieņemšanas, un tēvs ar māti divas vai trīs reizes nedēļā devās uz vakariņām kaut kur citur.

Tikai vēlāk es sapratu, cik iemīļots viņš bija. Pēc viņa nāves pienāca līdzjūtības vēstules no visas pasaules. Vietējie bodnieki, kebmeni, bijušie kalpotāji atkal un atkal man klāt nāca veci vīri un sacīja: "Ak! Es tik labi atminos misteru Milleru! Nekad viņu neaizmirsīšu! Mūsdienās nav daudz tādu vīru kā viņš!"

Tomēr manam tēvam nepiemita dižena rakstura iezīmes. Daba nebija apdāvinājusi viņu ar izcilu prātu. Manuprāt, tēvam bija vienkārša un mīloša sirds, viņš ļoti rūpējās par saviem draugiem. Viņam piemita lieliska humora izjūta spēja bez grūtībām citus sasmīdināt. Viņā nemājoja ne zemiskums, ne skaudība, un viņš bija neiedomājami augstsirdīgs. Šķiet, ka viņš bija apveltīts ar dabas dotu miera un laimes izjūtu.

Mana māte bija pavisam citādās dabas. Pievilcīga, bet noslēpumaina, garīgi stiprāka par tēvu pilna visoriģinālāko ideju, kautra un bikla, nebūdama par sevi pārlieku augstās domās; pašos pamatos viņai piemita iedzimta melanholija.

Bērni un kalpotāji bija ļoti pieķērušies mātei, vienmēr bez vilcināšanās paklausīdami katram viņas vissīkākajam aizrādījumam. Māte būtu kļuvusi par lielisku audzinātāju. Viss, ko viņa sacīja, tūlīt ieguva aizraujošu nozīmi un jēgu. Vienmuļais un neizteiksmīgais māti garlaikoja, tad viņa sāka runāt juku jukām, te par vienu, te par otru tēmu, tādā kārtā saruna reizumis kļuva nevadāma. Ka tēvs mēdza apgalvot, mātei nebija humora izjūtas. Viņa iebilda pret tādiem apgalvojumiem, aizvainota balsī protestēdama: "Tikai tāpēc, ka es neuzskatu dažus no taviem stāstiem par smieklīgiem, Fred…" Bet mans tēvs vai rēca no smiekliem.

Māte bija kādus desmit gadus jaunāka par tēvu, bet viņa padevīgi mīlēja savu izredzēto jau kopš desmit gadu vecuma — kopš meitenes gadiem. Visu to laiku, kamēr tēvs bija jautrs jauneklis, kas ceļoja apkārt starp Ņujorku un Francijas dienvidiem, mana māte bikla un klusa meitenīte — sēdēja mājās, domādama par viņu, šad un tad ierakstīdama savā dzejas albuma kadu dzejoli un izšūdama viņa piezīmju grāmatiņai apvāku. Šo piezīmju grāmatiņu, starp citu, mans tēvs glabāja visu mūžu.

Tas bija tipisks Viktorijas laiku mīlestības romāns, kurā viss notika dziļu jūtu dēļ.

Es aizrāvos ar stāstu par saviem vecākiem ne tikai tāpēc, ka tie bija mani vecāki, bet tāpēc, ka tiem bija lemts izveidot kaut ko ļoti retu laimīgu laulību. Man līdz šim gadījies novērot tikai četras pilnīgi laimīgas laulības. Vai pastāv kāda īpaša laimes formula? Domāju, ka diez vai. No manis pieminētajām četrām laimigajam laulībām viena gadījuma septiņpadsmitgadīga meitene apprecēja vīru, kas bija vairāk nekā piecpadsmit gadus vecāks par viņu. Vīrs sākumā iebilda, ka tik jauna meitene nevar zināt, ko īsti vēlas. Meitene atteica, ka zina to pilnīgi skaidri un jau pirms trim gadiem nolēmusi viņu apprecēt! Abu laulības dzīve sarežģījās tāpēc, ka kopā ar viņiem dzīvoja vispirms sievas, pēc tam vira māte, ar to vien pietiktu, lai izpostītu dažu labu laulību. Taču šī sieva bija klusa, apgarota un mierīga. Viņa atgādināja manu māti, lai gan šai sievietei nepiemita manas mātes dvēseliskums un intelekts. Šim pārim bija trīs bērni, kas tagad jau izklīduši pasaulē. Viņu kopdzīve ilgusi jau vairāk nekā trīsdesmit gadu, un abi joprojām ir tikpat tuvi. Otrs gadījums jauns vīrietis apprecēja sievieti, kas bija piecpadsmit gadus vecāka par viņu, atraitni. Šī sieviete vairākus gadus viņu atraidīja, taču beigās piekrita iziet pie jaunekļa par sievu, un abi dzīvoja laimīgi līdz viņas nāvei pēc trīsdesmit pieciem gadiem.

Mana māte Klāra Bēmere bērnu dienās bija piedzīvojusi nelaimi. Viņas tēvs gvardes virsnieks nokrita no zirga un guva nāvējošus ievainojumus. Mana vecāmāte palika atraitnēs jauna un skaista ar četriem bērniem divdesmit septiņu gadu vecumā, bez citiem ienākumiem, pārtikdama tikai no atraitnes pensijas. Tad viņas vecākā māsa, kas nesen bija apprecējusi bagātu amerikāni, kļūdama par tā otro sievu, atrakstīja vecaimātei vēstuli, piedāvājot adoptēt vienu no bērniem un audzināt to kā savējo.

Izmisušajai jaunajai atraitnei, kas bez mitas stradāja, lai ar šūšanu uzturētu un audzinātu bērnus, šāds priekšlikums nelikās noraidāms. No bērnu pulciņa to veidoja trīs puikas un viena meitene vecāmāte izvēlējās meiteni. Varbūt tādēļ, ka šķita zēni spēj paši iekārtot savu dzīvi un tikt uz priekšu, bet meitenei vajadzīgs atbalsts un vieglākas dienas. Vai varbūt tādēļ tā allaž domāja mana māte ka vecāmāte vairāk mīlēja zēnus. Tā mana māte devās projām no Džersijas uz Anglijas ziemeļiem, kur apmetās visai dīvainā mājā. Man šķiet, ka visu matēs tālāko dzīvi ietekmēja vilšanās, jo vecāmāte bija no viņas atteikusies, un dziļais aizvainojums. Krustmāte bija jauka sieviete, laipna un mīļa, taču bērna jūtas viņa nespēja izprast. Mana māte baudīja visus tā saucamos ērtas mājas un labas audzināšanas jaukumus, taču viņa zaudēja to, ko nekas nespēja aizstāt, bezrūpīgo dzīvi kopā ar brāļiem savā pašas mājā. Bieži vien esmu žurnālu slejās lasījusi saraksti, kur bažu pārņemti vecāki jauta, vai viņiem vajadzētu atdot savus bērnus audzināšanā citiem, "jo mēs nevaram tiem nodrošināt visus labumus — piemēram, pirmklasīgu izglītību". Man vienmēr gribējies izsaukties: "Nevajag dot bērnus projām!" Jo kāda nozīme pasaules labākajai izglītībai salīdzinājumā ar bērna paša mājām, viņa paša ģimeni, mīlestību un drošības sajūtu, ko sniedz piederība?

Mana māte savā jaunajā dzīvē jutās dziļi nelaimīga. Iemigdama viņa katru vakaru raudaja, auga tieva un bāla un beigās tik nopietni saslima, ka krustmāte bija spiesta ataicināt ārstu. Tas bija padzīvojis un pieredzējis vīrs. Pēc izrunāšanās ar mazo meiteni ārsts devās pie krustmātes un bilda: "Tas bērns ilgojas pēc mājām." Krustmāte bija pārsteigta un nespēja dzirdētajam noticēt. "Ak, nē!" viņa iesaucās. "Tas taču nav iespējams! Klāra ir labs un kluss bērns, nekad nesagādā nekādas nepatikšanas un šķiet gluži laimīga." Bet vecais ārsts devās atpakaļ pie bērna un turpināja runāties ar to. Vai meitenei esot brāļi? Cik? Kā viņus saucot? Un bērns sāka vētraini raudāt — tā viss noskaidrojās.

Izrunājoties par šīm bēdām, sasprindzinājums mazinājās, taču nekad nezuda meitenes izjūta, ka viņa ir "negribēta". Manuprāt, māte to nepiedeva vecaimātei līdz pat tās miršanas dienai. Viņa bija ļoti pieķērusies savam Amerikas "tēvocim". Tas šajā laikā jau bija slims cilvēks, taču tāpat pieķēries mazajai, klusajai Klārai, un meitenīte mēdza lasīt šim vīram priekšā viņa iemīļoto grāmatu "Zelta upes valdnieks". īstu mierinājumu viņas dzīvē sniedza krustmātes audžudēla Freda Millera apmeklējumi. Meitene viņu dēvēja par "brālēnu Fredu". Toreiz viņam bija gadu divdesmit, un jauneklis allaž izturējās pret mazo "māsīcu" īpaši laipni. Kāda jaukā dienā, kad meitenei bija vienpadsmit gadu, jaunais cilvēks teica audžumātei: "Cik Klārai tagad ir skaistas acis!"

Klāra, kas vienmēr bija sevi uzskatījusi par briesmīgi neizskatīgu, uzkapa majas augšstāvā, lai ielūkotos krustmātes lielaja spoguli. Iespējams, ka viņas acis tiešām bija ļoti skaistas… Un meitene jutās neizsakāmi iepriecināta. Kopš tā brīža viņas sirds neglabjami piederēja Fredam.

Amerikā kāds sens ģimenes draugs sacīja līksmajam jauneklim: "Kādā jaukā dienā tu apprecēsi to savu mazo angļu māsīcu."

Jauneklis likās ļoti pārsteigts. "Klāru?" viņš parvaicāja. "Viņa taču ir tikai bērns!"

Tomēr Fredam vienmēr bija ļoti siltas jūtas pret viņu dievinošo meiteni. Viņš glabāja bērnišķīgās vēstules un atsūtītos dzejoļus, bet pēc nebeidzamiem piedzīvojumiem ar Ņujorkas sabiedrības dāmām un skaistajām meitenēm (starp tām bija arī Dženija Džeroma, vēlākā lēdija Čērčila Rendolfa Čērčila kundze) viņš atgriezās Anglijā, lai lūgtu mazo, kluso māsīcu kļūt par viņa sievu.

Mana māte kā jau mana māte viņu stingri atraidīja.

"Kāpēc?" es reiz viņai vaicāju.

"Tāpēc, ka biju noskumusi!" viņa atteica.

Tas bija diezgan neticams, tomēr pilnīgi vērā ņemams iegansts.

Taču mans tēvs nebija tas vīrs, kurš samierinātos ar noraidījumu. Viņš ieradās otrreiz, un šajā reizē mana māte pārvarēja bažas un šaubīgi piekrita kļūt par viņa sievu, lai gan nemitējās raizēties, ka precinieks

varētu vinā "vilties". >

Tā abi apprecējās, un mātes portrets kāzu kleitā, kuru esmu saglabājusi, rāda skaistu, nopietnu seju, tumšus matus un lielas, brūnas acis.

Pirms manas māsas piedzimšanas viņi devās uz Torkeju tolaik modīgu ziemas kūrortu, kura slavu vēlāk pārņēma Rivjēra, un noīrēja tur mēbelētas istabas. Manu tēvu Torkeja apbūra. Viņš mīlēja jūru. Daži tēva draugi bija tur apmetušies uz pastāvīgu dzīvi, bet citi amerikāņi ieradas pavadīt ziemu. Mana māsa Medža piedzima Torkejā, un drīz pēc tam tēvs un māte devās uz Ameriku, jo tajā laikā domāja, ka viņu īstas mājas būs tur. Mana tēva vecvecāki vēl bija dzīvi. Pēc viņa mātes nāves tā nomira Floridā tie bija zēnu audzinājuši Jaunanglijas lauku klusumā. Tēvs bija viņiem ļoti pieķēries, un viņi ilgojās ieraudzīt mazdēla sievu un meitiņu. Mans brālis piedzima Amerikā. Pēc kāda laika tēvs nolēma atgriezties Anglijā. Tikko viņš paguva atbraukt, neveiksmes darījumos aicināja atpakaļ uz Ņujorku. Tēvs piedāvāja mātei noīrēt Torkejā mēbelētu māju, lai viņa varētu palikt tur līdz laikam, kad viņš atgriezīsies.

Mana māte devās uz Torkeju apskatīt mēbelētās mājas. Viņa atgriezās triumfēdama un paziņoja: "Fred, es nopirku māju!"

Mans tēvs gandrīz zaudēja samaņu. Viņš joprojām plānoja apmesties Amerikā.

"Bet kāpēc tu to izdarīji?" tēvs vaicāja.

"Tāpēc, ka tā man patika!" māte attrauca.

Kā šķiet, māte bija apskatījusi apmēram trīsdesmit piecas mājas, taču viņai iepatikās viena, un to varēja tikai nopirkt īpašnieki negribēja māju izīrēt. Un mana māte, kurai krustmātes vīrs bija atstājis mantojumā divtūkstoš mārciņas, lūdza palīdzību krustmātei, kas bija mātes aizgādne, un viņas kopā māju nopirka.

"Bet mēs taču tur dzīvosim tikai gadu!" tēvs norūca. "Ilgākais!"

Mana māte, kā mums allaž likās, bija īsta gaišreģe. Viņa atbildēja, ka māju vienmēr varēs atkal pārdot. Iespējams, ka viņa iztēlē bija ieraudzījusi savu ģimeni dzīvojam šaja majā daudzus jo daudzus gadus.

"Es iemīlēju šo māju, tikko biju tajā iegājusi," mate stāstīja. "Tajā valdīja tik brīnišķa miera noskaņa."

Māja piederēja ļaudīm, uzvārdā Brauni, — tie bija kvēkeri. Kad mana māte šaubīgi izteica misis Braunai līdzjūtību par to, ka jāatstāj māja, kura pavadīti tik daudzi gadi, vecā lēdija laipni atbildēja: "Es jūtos laimīga, iedomadamas jūs un jūsu bērnus te dzīvojam, mana dārgā!"

Tas skanēja sacīja mana māte gluži kā svētība.

Es ticu, ka ši māja tiešām bija svētīta. Tā bija vienkārša villa ne gluži kadā no Torkejas prestižākajiem rajoniem Vorberijā vai Lainkomba, bet otrā, vecākajā pilsētas galā. Tajā laikā aleja, kurā tā atradās, gandrīz tūlīt noveda krāšņajos Devonas laukos un pļavās. Mītni sauca Ešfīlda, un tā kļuva man manam mājām ar pārtraukumiem gandrīz uz visu mūžu.

Jo mans tēvs tomēr galu galā nesarūpēja savai ģimenei mitekli Amerikā. Viņam tik ļoti iepatikās Torkejā, ka viņš nolēma šo vietu vairs neatstat. Tēvs iestājās klubā, kur kopā ar draugiem kavēja laiku pie vista galda. Manai mātei nepatika dzīvot pie jūras, viņa necieta nekādas sabiedriskas izdarības un neprata nekādas kāršu spēles. Taču viņa bija laimīga, dzīvodama Ešfildā un rīkodama lielas viesības. Viņa apmeklēja arī plašākus sarīkojumus, veicot sabiedriskos pienākumus, un klusos vakaros ģimenes lokā ar alkainu nepacietību izvaicāja tēvu par vietēja mēroga drāmām un klubā apspriestajiem notikumiem.

"Nekas jauns nav noticis," mans tēvs mēdza laimīgi atbildēt.

"Bet Fred, kads noteikti kaut ko interesantu pateica?"

Mans tēvs centīgi rakņājās atmiņā, taču nekas nenāca prātā. Tad viņš pavēstīja, ka M. esot pārāk uzpūtīgs, lai pirktu rīta avīzi, tāpēc nākot uz klubu, lai ar interesi izlasītu jaunumus, bet pēc tam pārstāstītu tos citiem. "Ļautiņi, es saku, ka uz Ziemeļrietumu robežas…" — un tā tālāk. Visi pārējie drausmīgi nogarlaikojušies, taču M. esot viens no bagatākajiem kluba biedriem.

Mana māte, kas to visu jau bija agrāk dzirdējusi, nejutās apmierināta. Tēvs sāka sīkāk pārcilāt to pašu. Viņš atgazas krēslā, izstiepa kājas uz pavarda pusi un vieglītēm ieskāja galvu (tas bija aizliegts laikkavēklis).

"Ko tu par to domā, Fred?" māte vaicāja.

"Neko," tēvs atteica, runādams pilnīgu patiesību.

"Tu nemaz nevari nedomāt nekoF

Tāds paziņojums atkal un atkal kaitināja manu māti. Viņai kaut kas tamlīdzīgs šķita neticams. Viņas pašas galvā domas šaudījās tādā ātrumā kā svīres lidojumā. Nespēdama neko neprātot, viņa parasti apcerēja pa trim domām reizē.

Kā pēc daudziem gadiem nopratu, manas matēs priekšstati par pasauli ne vienmēr pilnīgi atbilda īstenībai. Viņa redzēja visumu spilgtākās krāsās, nekā tas īstenībā bija, cilvēkus labākus vai ļaunākus. Varbūt tāpēc, ka bērnībā māte bija klusa un atturīga, vienmēr apslēpdama savas izjūtas, viņa tiecās aplūkot pasauli dramatiskos toņos, reizēm nonākot tuvu melodrāmai. Matēs radoša iztēle bija tik atraisīta, ka ta nekad neļāva viņai skatīt esošo kā pelēcīgu vai parastu norisi. Reizēm viņai bija pārsteidzoši intuīcijas uzliesmojumi, ļaujot piepeši uzminēt, ko citi cilvēki doma. Kad mans brālis vēl bija jauns cilvēks un dienēja armijā, viņš bija iekūlies nelielās nepatikšanās, par kurām negribēja ziņot ģimenei. Māte pēkšņi pārsteidza brāli, uzrunādama brīdī, kad viņš sadrūmis un nobažījies sēdēja pie galda. "Kāpēc, Montij," viņa sacīja, "tu gāji pie augļotājiem? Vai ceri atdot procentus daudzkārtīgi, kad saņemsi mantojumu no vecātēva? Tā nevajadzētu darīt. Labāk būtu iet pie tēva un lūgt palīdzību viņam."

Mātes spējas šajā jomā aizvien mulsināja pārējos ģimenes locekļus. Reiz mana māsa atzinās: "Ja nevēlos, lai māte kaut ko uzzina, es izvairos viņas klātbūtnē par to domāt."

2

Ir grūti apjēgt, kādas tieši ir cilvēka pirmās bērnības atmiņas. Es ļoti skaidri atceros savu trešo dzimšanas dienu. Mani radās sajūta, ka esmu svarīga persona. Mēs dzērām tēju dārzā tajā dārza daļā, kur vēlāk starp diviem kokiem tika iekārts šūpuļtīkls.

Tur bija klāts tējas galds, uz kura atradās kūkas un mana dzimšanas dienas torte ar cukura glazūru un svecēm vidū. Trim svecēm. Tad vēl īpaši aizraujošs notikums pa balto galdautu skrēja neliels, sarkans zirneklītis. Un mana māte sacīja: "Tas bija laimes zirneklītis, kas ieradies tevi sveikt dzimšanas dienā…" Tālākās ainas izplēn, palikušas tikai saraustītas atmiņas par nebeidzamu strīdu, kas risinājās starp brāli un vecākiem, par to, cik eklērus viņam būtu atvēlams apēst.

Mīļā, drošā, taču tajā pašā laikā satraucošā bērnība! Šķiet, ka bērnībā visvairāk laika un prāta veltīju dārzam. Gadiem ejot, dārzs nozīmēja man arvien vairāk un vairāk. Iepazinu ik koku un katram piedēvēju kadu savdabīgu īpašību. Kopš agras bērnības man prātā tas bija sadalīts trijās atsevišķās daļās.

Tur bija virtuves dārzs ar augstu žogu, aiz kura stiepās ceļš. Tas mani neinteresēja ja nu vienīgi derēja aveņu un zaļu āboltēnu meklēšanas nolūkā, jo to visu es ēdu lielos vairumos. Tas bija virtuves dārzs tās turpinājums un nekas vairāk. Jo nepiedāvāja nekādu burvību.

Bija ari īstais dārzs maura josla, kas stiepās lejup no kalna, šur tur novedot pie interesantiem pārsteigumiem — akmeņozola, ciedriem un velingtonijas (ļoti garas). Tur bija divas egles, kas man neizprotamu iemeslu dēļ saistījās ar brāli un māsu. Montija kokā varēja uzkāpt (tas ir kārpīties augšup pa trim zariem). Medžas kokā ja uzmanīgi ierāpās starp zariem varēja sēdēt uz ērti izliektā stumbra. No turienes cilvēkbērns lūkojās laukā un palika neredzams pārējai pasaulei. Vēl tur bija kāds koks, kuru es dēvēju par terpentīna koku, jo no tā garoja spēcīga smarža, ko izplatīja staipīgi sveķi, kurus es mēdzu uzmanīgi savākt lapās kā ļoti dārgu balzamu. Beigu beigās tur bija vēl ari dižskābardis pati lielākā greznība: vismilzīgākais koks visā dārzā. Tajā brieda gardi riekstiņi, un es ar prieku tos ēdu. Tur auga arī vara skābaržkoks, taču tas nez kāpēc nekad netika pieminēts, runājot par manu koku pasauli.

Tad vēl tur bija arī birzs. Manā iztēlē tā izskatījās pēc pamatīga meža — un joprojām tāda liekas. Lielākoties tur auga oši, un tai cauri veda līkumota taciņa. Tai piemita viss, kas vajadzīgs mežam. Biedējoša noslēpumainība, slepens prieks, nepieejamība un nošķirtība…

Taciņa caur birzi veda līdz tenisa un kroketa laukumiem augstu uz kraujas tieši pretī ēdamistabas logam. Iznirstot tur no koku pudura, burvība pagaisa. Un jūs atkal nonācāt ikdienišķajā pasaulē, kur lēdijas, svārkus pacēlušas un stērbeles pieturēdamas, spēlēja kroketu vai arī ar salmu cepurītēm galvās spēlēja tenisu.

Kad biju gana rotaļājusies dārzā, atgriezos bērnistabā pie auklītes. Tā bija stabila, nemainīga vieta. Varbūt tāpēc, ka auklīte bija ļoti veca un sirga ar reimatismu, manas izklaides norisinājās vairāk ap viņu un pie viņas, nevis viņai piedaloties. Visas šīs rotaļas nebija nekas cits kā izlikšanās. Cik vien spēju atcerēties, jau kopš agras bērnības partnerus izvēlējos pati. Mana pirmā atmiņā palikusī rotaļa saucās "incīši". Nezinu, kas īsti bija "incīši" un vai es pati arī biju viens no "incīšiem", taču prātā palikuši vārdi Abolitis, Mellītis un vēl kādi trīs citi.

Auklīte bija pietiekami gudra un atturējās pieminēt "incīšus", kā ari nejaucās manā neskaidrajā murrināšanā pie viņas kājām. Iespējams, viņai bija ļoti pa prātam, ka pratu pati izklaidēties.

Taču kādu dienu piedzīvoju ārkārtīgu vilšanos. Uzkāpusi pa kāpnēm no dārza, lai iedzertu tēju, dzirdēju mājkalpotāju Sūzanu sakām: "Viņai, kā rādās, diezko nepatīk rotaļlietas? Ar ko tad viņa spēlējas?"

Auklītes balss atbildēja: "Rau, viņa iedomājas, ka ir kaķēns kopā ar

citiem kaka bērniem."

)

Kāpēc bērnā pastāv iedzimta nepieciešamība pēc noslēpumainā? Apziņa, ka vēl kāds lai ari tā būtu auklīte zina par "incīšiem", apbēdināja mani līdz asarām. Tajā dienā apņēmos rotaļu laikā nekad vairs nerunāt balsī. Mani iedomātie kaķēni bija tikai mani. Par tiem nevienam nebija jāzina.

Skaidrs, ka man vajadzēja rotaļlietas. Ta ka biju lolots un ļoti mīlēts bērns, man, protams, varēja būt lērums rotaļlietu, taču es nevienu neatceros — ja nu vienīgi krāsainu pērlīšu kārbu. No tām es vēru daudzkrāsainas krelles. Atceros apnicīgu māsīcu jau pieaugušu kas mani nemitīgi ķircināja, te apgalvodama, ka manas zilās krelles ir zaļas, te stāstīdama, ka zaļās ir zilas. Jutos kā Eiklīds: "tas ir bezjēdzīgi", bet pieklājīgi nerunāju pretī. Tādi joki nepavisam nebija izdevušies.

Atminos dažas lellītes Fēbi, ko ne visai mīlēju, un vēl lelli, ko sauca par Rozalindi vai Roziju. Tai bija gari, zeltaini mati, un es viņu dievināju, lai gan netiku bieži ar to spēlējusies. Man labāk patika kaķēni. Misis Bensone bija gauži nabadzīga, tas likās ļoti bēdīgi. Viņas tēvs kapteinis Bensons esot braucis jūra un noslīcis, ar to bija izskaidrojama lielā trūcība. Beigu beigās kaķēnu epopeja bija galā, lai gan manā iztēlē pastāvēja laimīgāks atrisinājums: kapteinis Bensons nebūt nav miris un kādā jaukā dienā pārnāks bagāts tieši tad, kad kaķēnu mājās klāsies gaužām bēdīgi.

Pēc kaķēnu ēras sekoja misis Grīnas ēra. Misis Grīnai bija simt bērnu, un ievērojamākie no tiem Pūdelis, Vāvere un Koks. Šie trīs mani pavadīja visos dārza pētījumos. Tie nebija gluži bērni, nebija arī suņi, bet nenoteikti radījumi kaut kas starp abiem.

Reizi dienā — kā visi labi audzināti bērni es gāju "pastaigāties". Tas man nepavisam nepatika, it īpaši aizpogāt zābaciņus tā bija pilnīgi nepieciešama norise. Es liecos atpakaļ un šūpoju kājas, un vienīgās, kas spēja dabūt mani pie kārtības, bija auklītes stāstītās pasakas. Viņas repertuārā to bija sešas un visas attiecās uz to ģimeņu bērniem, kurās šī sieviete bija dzīvojusi. Patlaban neatceros nevienu no tām, taču viena

bija par tīģeri Indijā, otrā par mērkaķiem, bet trešā par čūsku. Tās visas likās ļoti aizraujošas, un man bija ļauts izvēlēties, kuru es gribētu klausīties. Auklīte tās nemitīgi atkārtoja vārds vārdā, bez kādam izmaiņām.

Reizēm man tika ļauts noņemt auklītes sniegbalto, stīvināto un krokoto aubīti. Bez tās viņa izskatījās daudz ģimeniskāka, it ka būtu zaudējusi savu oficiālo statusu. Ar lielu rūpību es apsēju ap viņas galvu platu, zilu atlasa lenti tas bija ļoti grūti, un es noņēmos, elpu'aizturējusi, jo četru gadu vecumā tāds uzdevums nebūt nav viegls. Bet pēc tam es atkāpos un aizrautīgi iesaucos: "Ai, auklīt, cik tu esi skaista!"

Viņa tad pasmaidīja un laipni pārjautāja: "Vai tiešām, mīlulīt?"

Pēc tējas dzeršanas es tiku ietērpta muslīnā un devos lejā uz viesistabu, lai parotaļātos ar māti.

Auklītes stāstu jaukums slēpās tieši to nemainīgumā, jo tie vienmēr palika tādi, kādi bijuši, un šādā skatījumā auklīte bija kā manas dzīves drošā klints; manas mātes burvība bija tieši viņas mainīgumā mātes stāsti nekad nelīdzinājās cits citam, tie allaž atšķīrās, un mēs nekad divreiz nespēlējam vienas un tās pašas spēles. Kads stāsts, cik atminos, bija par pelīti Spožacīti. Spožacītei gadījās dažādi piedzīvojumi, tad pēkšņi kādā jaukā dienā māte paziņoja, ka par pelīti vairs neesot neka stāstāma. Es jau gribēju apraudāties, kad māte ieminējās: "Bet es varētu tev pastāstīt par ziņkārīgo svecīti!" Mums bija divas ziņkārīgās svecītes piedzīvojumu versijas manuprāt, tas bija sava veida detektīvromāns, taču nelaimīgā kārtā pie mums ieradās viesi, un tad mūsu ģimenē pierastās pasakas un rotaļas aprāvās. Kad viesi aizbrauca, es pieprasīju, lai māmiņa pastāsta beigas notikumam par ziņkāro svecīti, jo viņa bija pārtraukusi stāstīt visaizraujošākajā vietā. Vēstījums pārtrūka mirklī, kad kāds blēdis lēnām pilināja svecē indi. Taču māte skatījās manī neizpratnes pilnām acīm un nespēja neko atcerēties. Tas toreiz nenobeigtais stāsts joprojām neiziet man no prāta. Vēl viena interesanta rotaļa saucās "būdiņas". To spēlējot, es aizvien savācu no visas mājas pelddvieļus un pārsedzu ar tiem galdus un krēslus, ik pa brīdim iznirstot no pārsegu apakšas uz visām četrām.

Par brāli un māsu man nav saglabājies diezcik daudz skaidru atmiņu, laikam jau tāpēc, ka viņi bija projām skolā. Mans brālis mācījās Herovā, bet māsa — Braitonā, mis Lorensas skolā. Manu māti uzskatīja par mūsdienīgu sievieti tāpēc, ka viņa sūtīja meitu internātskolā, bet tēvu uzskatīja par brīvdomātāju tāpēc, ka viņš to pieļāva. Taču manai mātei vienmēr bija patikuši eksperimenti.

Viņas pašas izdarītie gan lielākoties bija reliģiska rakstura. Man šķiet, ka mate pēc savas dabas bija īstena mistiķe. Viņai piemita prasme lūgt un gremdēties pārdomās, bet kvēlajā ticība un padevībā Dievam grūti nācās atrast piemērotu lūgšanas formu. Mans daudzcietušais tēvs ļāva sevi vadāt te uz vienu, te atkal uz citu dievnamu.

Lielākoties šī flirtēšana ar ticību notika pirms manas piedzimšanas. Māte tik tikko nekļuva par katolieti, pēc tam tiecās pēc unitāristu baznīcas (tāpēc mans brālis tā arī netika nokristīts), tad pievērsās teozofijai, taču viņai nepatika misis Bezanta pēc tam, kad bija gadījies noklausīties kādu viņas lekciju. Pēc īsas, bet sparīgas aizraušanās ar zoroastrismu viņa atgriezās (tēvam par mierinājumu) drošajā Anglijas baznīcas klēpī, tomēr dodama priekšroku "augstām" baznīcām. Pie viņas gultas karājās Svēta Franciska baznīcas attēls, un viņa gan rītos, gan vakaros lasīja "Kristus mācekļu darbus". Šī grāmata vienmēr atradās arī pie manas gultas.

Tēvs bija vienkāršs, īstenticīgs kristietis. Viņš katru vakaru skaitīja lūgšanas un katru svētdienu gāja baznīcā. Tēva reliģijas izpratne bija lietišķa un bez kādiem meklējumiem, taču, ja mātei tādi patika, viņš pret tiem neiebilda. Kā jau teicu, viņš bija apburošs cilvēks.

Šķiet, ka tēvs jutās atvieglots, kad māte atgriezās Anglijas baznīcas klēpī — tieši laikā, lai pagūtu mani nokristīt draudzes baznīcā. Mani nokristīja par Mēriju — pēc vecāsmātes vārda — un par Klarisu — pēc mātes varda. Agatas vārdu pievienoja pēc kādas mātes draudzenes ierosinājuma, jo draudzene sacīja, ka tas esot skaists vārds.

Mani reliģiskie uzskati lielākoties tika aizgūti no auklītes, kas bija piepulcējusies Bībeles biedrībai. Šī sieviete negāja baznīca, bet lasīja Bībeli majas. Ļoti svarīgi bija ievērot sabatu, kad nodarboties ar pasaulīgām lietām nozīmēja lēkt acīs Visaugstākajam. Es pati biju visai pašapmierināta — manuprāt, piederēju pie tiem cilvēkiem, kuri noteikti tiks "izglābti". Parasti atteicos svētdienā piedalīties rotaļās, spēlēt klavieres un dziedat. Man bija lielas bailes par tēva dvēseles glābiņu, jo viņš svētdienas vakaros spēlēja kroketu un dzina jokus par garīdzniekiem reiz pastāstīja anekdoti pat par bīskapu.

Mana māte, kas aizrāvās ar meitu skološanu, pēkšņi mainīja domas pilnīgi pretēja virzienā. Nevienam no bērniem netika ļauts lasīt līdz astoņu gadu vecumam tā esot labāk gan acīm, gan smadzenēm.

Tomēr šeit mātes plāni nepiepildījās. Kad tika lasīts priekšā kāds stāsts un tas man iepatikās, es allaž gribēju paskatīties grāmatu un šķirstīju lappuses, kas sākumā likās bezjēdzīgas, taču pamazām tur rakstītais ieguva jēgu. Kad kopā ar auklīti biju izgājusi laukā, tad prasīju, kas rakstīts veikalu izkārtnēs un virs pardotavu durvīm. Rezultātā kādā jaukā dienā atklāju, ka lasu grāmatu, kas saucās "Mīlestības eņģelis", varēju gluži sekmīgi visu saprast pati. Turpināju lasīt skaļi — priekšā auklītei.

"Es baidos, kundze," viņa taisnodamās paziņoja manai mātei, "ka mis Agata iemācījusies lasīt!"

Māte jutas ļoti uztraukusies, bet kas noticis, noticis. Tagad man bija visi ceļi vaļa: ne tikai agrāk pieejamās piecas pasakas, bet arī visas citas grāmatās rakstītās bija manā rīcībā. Kopš tā laika es vienmēr gan Ziemsvētkos, gan dzimšanas dienās lūdzu man dāvināt grāmatas.

Mans tēvs uzstāja, ka šādā gadījumā — ja jau esmu apguvusi lasīšanu — man noteikti jāmācās arī rakstīt. Šī nodarbe gan nebija ne tuvu tik patīkama. Veco skapju atvilktnēs joprojām slēpjas burtnīcas ar šķībi un greizi savilktiem āķiem un kāšiem, grīļīgam līnijām, krecelīgiem B un R burtiem, kurus es uzvilku ar lielu piepūli un kurus man bija grūti atšķirt, jo lasīt biju iemācījusies, bokšterēdama vārdus, nevis burtus.

Tad tēvs sacīja, ka es gluži labi varētu mācīties arī aritmētiku, un katru rītu pēc brokastīm es apsēdos uz ēdamistabas loga palodzes, daudz labprātāk aizraudamās ar cipariem nekā ar stūrgalvīgajiem burtiem.

Tēvs lepojās ar mani un priecājās par manām sekmēm. Par tam man jāpateicas mazai, brūnai grāmatiņai ar uzrakstu "Uzdevumi". Man patika "Uzdevumi". Tie bija intriģējoši, jo gala summa vienmēr bija noslēpumā tīta. "Džonam bija pieci āboli, Džordžam seši; ja Džons paņem divus no Džordža āboliem, cik no tiem Džordžam vakarā būs palikuši?" un tamlīdzīgi. Tagad, domājot par šo uzdevumu, man gribas atbildēt: "Viss atkarīgs no tā, vai Džordžam garšo āboli." Taču toreiz es uzrakstīju: "4," juzdamās tā, it kā būtu atrisinājusi grūtu jautājumu, "un Džonam būs 7." Fakts, ka man patika matemātika, likās ļoti dīvains manai mātei, ka^ nekad kā pati atzinās nebija neko sapratusi no cipariem, un viņai bija tādas grūtības ar mājsaimniecības rēķiniem, ka tēvs viņu no tiem atbrīvoja.

Nākamais satraukums manā dzīvē bija dāvana — kanārijputniņš. To sauca par Goldiju, un tas drīz vien pierada lēkāja pa bērnistabu, reizumis pat tupēja uz auklītes aubes. Kad es to pasaucu, tas uzmetās uz mana pirksta kā uz laktas. Tas bija ne tikai mans putniņš, bet vesela slepena romāna aizsākums. Šīs sāgas galvenie personāži bija Dikiņš un Diksaimniece. Tie ar kara zirgiem jādelēja pa visu valsti (dārzu), pieredzēdami dažādus piedzīvojumus un tik tikko paspēdami glābties no laupītāju bandām.

Taču kādu dienu notika katastrofa. Goldijs pazuda. Logs bija vaļā, būra durvis neaizvērtas. Likās, ka putniņš aizlidojis. Vēl tagad atceros to drausmīgi garo, bezgalīgo dienu. Tā turpinājās un turpinājās. Es raudāju un raudaju. Būris tika izlikts āra uz palodzes, tajā nolika cukurgraudiņu. Mēs ar māti staigajām pa dārzu, saukdamas: "Dikij, Dikij, Dikij!" Māte piedraudēja atlaist no darba istabmeitu, kas jautri ierunājas: "Visdrīzāk to lidonīti būs apēdis kāds kaķis!" To dzirdot, man atkal sāka plūst asaras.

Kad mani nolika gulēt un es zvilnēju, joprojām krampjaini šņukstēdama un turēdama māmiņas roku, tad izdzirdu līksmu čiepstienu. No aizkaru stangas lejup nospurdza māsters Dikijs. Tas aplidoja apkārt istabai, bet pēc tam ielēca būrītī. Ak vai, to neticamo un brīnumaino prieku! Visu dienu to nebeidzamo, briesmīgo dienu Dikijs bija pavadījis uz aizkaru stangas!

Māte izmantoja izdevību mani pamācīt. "Vai saproti," viņa noprasīja, "cik dumji tu izturējies? Tikai velti zaudēji laiku, bezjēdzīgi raudot. Nekad nevajag raudāt, kamēr neesi pilnīgi pārliecināta par to, ka asarām ir iemesls."

Es viņai apsolīju, ka tā nekad vairs nedarīšu.

Un tad pēkšņi apjautu vēl kaut ko: gluži tapat kā prieks par Dikija atgriešanos mani pārsteidza mātes mīlestības spēks un viņas izpratne tad, kad mani piemeklēja nepatīkams pārdzīvojums. Melnajā neziņas tumsā turēt viņas roku — tas bija mierinājums. Mātes pieskārienā bija kaut kas magnētisks un dziedinošs. Slimības reizēs nebija neviena tik veldzējoša cilvēka kā viņa. Māte spēja man iedvest savu pašas spēku un dzīvīgumu.

3

Manā agrīnajā bērnībā ārkārtīgi ietekmīga persona bija auklīte. Ap mums ar auklīti izveidojās kāda īpaša pasaule. Auklēšanas pasaule.

Es vēl tagad spēju iedomāties bērnistabas tapetes — to rakstā bija redzami violeti īrisi, kas vijās augšup pa sienām, sapīņādamies nebeidzamā režģī. Es vakaros mēdzu gulēt gultā, aplūkodama to kamīna uguns atblāzmā vai auklītes naktslampiņas aptumšotajā gaismā. Tapešu raksts man likās skaists. Patiešām gan man visu mūžu piemitusi šī vājība uz violeto krāsu.

Auklīte sēdēja pie galda un šuva vai lāpīja. Mana gultiņa bija aizsegta ar aizkaru, un viņa laikam jutās pārliecināta, ka esmu aizmigusi, taču parasti biju nomoda, aprinodama īrisus un pūlēdamās izprātot, kā īsti tie sapīti kopā, pie viena apcerēdama ari incīšu jaunos piedzīvojumus. Pusdesmitos istabmeita Sūzana uz paplātes ienesa auklītei vakariņas. Sūzana bija liela, resna meita, lempīga un neveikla — viņa mēdza pat aizķert un apgāzt dažādus priekšmetus. Viņa ar auklīti čukstus sarunājās, un tad, kad istabmeita bija aizgājusi, auklīte pienāca, lai ielūkotos aiz aizkara.

"Man jau likās, ka tu neguli. Vai gribi nogaršot?"

"Ak jā, lūdzu, auklit!"

Man mutē tika ielikts gards sulīga bifšteka gabals. Ir grūti noticēt, ka auklīte katru vakaru būtu vakariņās ēdusi bifšteku, taču manās atminās bifšteks ir vienmēr klātesošs. >

Mājā bija vēl viena svarīga persona mūsu virēja Džeina, kas virtuvē valdīja tik nosvērti un pašapzinīgi kā karaliene. Viņa stājās darbā pie manas mātes, vēl būdama slaika deviņpadsmitgadīga meiča, un sākumā tika nolīgta par ķēķameitu. Šī sieviete palika pie mums četrdesmit gadus un aizgāja, kad svēra vismaz piecpadsmit stounus. Visos šajos gados viņa netika izrādījusi nekādas jūtas, bet tad, kad beidzot padevās sava brāļa neatlaidīgajiem lūgumiem un piekrita braukt uz Kornvolu, lai tur vadītu tā saimniecību, atvadoties pa viņas vaigiem lejup klusi ritēja asaras. Virēja paņēma līdzi tikai vienu ceļasomu laikam to pašu, ar kuru rokā bija ieradusies. Visos šajos gados viņa nebija neko iekrājusi. Pēc mūsdienu standartiem viņa bija brīnišķīga virēja, taču mana māte šad un tad sūdzējās, ka šai pavārei neesot iztēles.

"Ak, mīļā, kādu pudiņu mēs šovakar iebaudīsim? Iesaki tu kaut ko, Džeina!

"Kā būtu ar marmora pudiņu, kundze?"

Marmora pudiņš bija vienīgais, ko Džeina jebkad bija ipteikusi, taču mātei nez kāpēc šī doma nelikās pievilcīga un viņa teica nē, pasūtīdama ko citu. Tā es līdz šai dienai nezinu, kāds īsti būtu marmora pudiņš, un to neatklāja arī mana māte. Viņa tikai sacīja, ka tas izklausoties nejēdzīgi.

Kad es iepazinos ar Džeinu, viņa bija milzīgi apjomīga visresnākā sieviete, kādu es jebkad biju redzējusi. Viņai bija mierīga seja, mati galvvidū pāršķirti ar celiņu skaisti, tumši mati, kas paši cirtojās. Tie bija atsukāti atpakaļ un pakausī savīti mezgla. Virtuvenes žokļi visu laiku kustējās viņa nemitīgi kaut ko ēda: kādu maizīti, svaigi izceptu plācenīti vai kūciņu —, tā atgādinot lielu, laipnu govi, kas mūžam gremo savu gremokli.

Virtuvē tika ēsts bez mitas. Pēc pamatīgām brokastīm pulksten vienpadsmitos atkal tika celts galdā kakao un šķīvis ar svaigi ceptiem biskvītiem un rausīšiem vai karstām ievārījumā maizītēm. Viņas dienasvidus maltīte sākās tad, kad beidzās mūsējā, un etiķete bija tada, ka virtuve tika uzskatīta par tabu līdz pulksten trijiem pēc pusdienas. Māte man bija piekodinājusi nekad ēdienreižu starplaikos neiet virtuvē. "Tas laiks pieder ķēkšai, mēs nedrīkstam viņu traucēt."

Kad notika kaut kas neparedzēts — piemēram, pieteicās viesi un vajadzēja virējai paziņot par kādām izmaiņām —, mana māte atvainojās par traucēšanu, ja vajadzēja tāda reizē iegriezties virtuvē. Un pēc nerakstīta likuma neviens no kalpotājiem nepiecēlās kājās, mātei ienākot, ja viņi tajā brīdī sēdēja pie galda.

Kalpotāji veica neticami lielu darba daudzumu. Džeina katru dienu gatavoja piecus ēdienus maltītes septiņiem vai astoņiem cilvēkiem. Lielākās pusdienās piedalījās divpadsmit vai pat vairāk cilvēku, ēdienus nācās dubultot — pasniedza divas zupas, divus zivju ēdienus un tamlīdzīgi. Istabene mēdza tīrīt četrdesmit sudraba fotogrāfiju rāmīšus un tualetes priekšmetus, piepildīja sēdvannu (mums bija liela vanna, taču mana māte neuzskatīja par iespējamu mazgāties vannā, kurā mazgājas vēl citi), ienesa siltu ūdeni guļamistabās, ziema kurināja kamīnus, lāpīja veļu un tā tālāk katru pēcpusdienu. Otra kalpone spodrināja neticamu daudzumu sudraba trauku, rūpīgi mazgāja glāzes, reizēm arī nevainojami apkalpoja pie galda.

Tomēr, neraugoties uz tādu daudzumu veicamā, man šķita, ka visi kalpotāji jutās gluži laimīgi. Lielākoties tāpēc, ka zināja, ka tiek augstu vērtēti kā jau lietpratēji, kas māk savu darbu. Un kā tādi viņi baudīja šo neizprotamo priekšrocību prestižu, tādēļ lūkodamies no augšas uz veikalu pārdevējiem un citiem tamlīdzīgiem sīkmaņiem.

Man šķiet, ka gadījumā, ja man būtu lemts būt mazai meitenei šodien, es vissāpīgāk izjustu tieši kalpotaju trūkumu. Bērnībā viņi bija krāsainākā manas ikdienas daļa. Auklītes nodrošināja banālu vodeviļu, istabenes drāmu un izklaidēšanos ar iespējām iegūt visvisādas interesantas zināšanas. Nekādā ziņā nebūdami vergi, kalpotāji bieži vien bija tirāni. Viņi "zināja savu vietu", kā mēdza sacīt, taču šajā uzveduma teiciens — zināt savu vietu — nozīmēja nevis pazemojumu, bet lepnumu: profesionāļa lepnumu par savu amatu. Gadsimta sākumā sulaiņi bija augsti mācīti. Kalpotājām vajadzēja būt gara auguma un smalka izskata, ar visvisādām iemaņām, pat īsto balss noskaņu, murminot: "Reinvīnu vai heresu?" Aptekājot džentlmeņus, tās veica īstus brīnumus.

Es šaubos, vai šajos laikos vairs var atrast īstu kalpotāju. Iespējams, ka dažas vēl ir saglabājušās bet tām varētu būt ap septiņdesmit vai astoņdesmit. Pārējās ir tikai izpalīdzēs, viesmīles, istabenes, izdarīgas saimniecības vadītajas un apburošas jaunietes, kas vēlas mazliet piepelnīties tajās stundās, kuras viņām ir brīvas, un par naudiņu, kas palīdz apmierināt viņu bērnišķīgās vēlmes. Tās visas ir tikai amatieres viņas bieži vien kļūst par draudzenēm, bet reti iedveš tādu bijību, ar kādu mēs uzlūkojām savus kalpotājus.

Toreiz kalpotāji, protams, nebija nekāda īpašā greznība; nevarētu sacīt, ka tādi bija tikai bagātajiem. Starpība ir tā, ka bagātajiem kalpotāju bija vairāk. Tiem vēl bija durvju sargi un pārvaldnieki, katram savas istabenes un kalpones, virējas un ķēķameitas tā un tamlīdzīgi. Ja jums ir interese par to visu, varat palasīt lieliski uzrakstītas grāmatas Berija Peina "Elīza un Elīzas vīrs", kā arī "Meiča".

Mūsu kalpotāji man bija daudz tuvāki nekā matēs draudzenes un attālie radinieki. Pietiek aizvērt acis, un es redzu pa virtuvi majestātiski slīdam Džeinu ar varenām krūtīm, kolosa gūžām, priekšautu aplikušos. Nešķita, ka tauki jebkad būtu viņu traucējuši, viņai nekad nesāpēja kajas, ceļi vai potītes, ja arī asinsspiediens bija paaugstināts, tad šī sieviete to pat nezināja. Cik vien spēju atcerēties, virēja nekad netika slimojusi. Viņa bija kā Olimpa dieviete. Ja arī bija kādas emocijas, viņa nekad tās neizrādīja, nebija izšķērdīga ne ar glaimiem, ne īgņošanos, vienīgi tajās dienās, kad pienācās gatavot ēdienus lielākām pusdienām, izrādīja nelielu nepacietību. Viņas miers tad bija, kā es to raksturotu, "mazliet saviļņots" seja mazliet sārtāka nekā parasti, lūpas ciešāk sakniebtas, piere saraukta grumbās. Tādās dienās mani noteikti izraidīja no virtuves. "Tagad, mis Agata, man nav laika noņemties ar jums ir tik daudz ko darīt! Es iedošu jums sauju rozīņu un ejiet dārzā, nenāciet vairs mani traucēt!" Es tūlīt devos projām — mani, kā vienmēr, iespaidoja Džeinas izteikumi.

Džeinas raksturīgākās īpašības bija mazrunība un turēšanās savrup. Mēs zinājām, ka viņai ir brālis, bet neko vairāk par savu ģimeni viņa nestāstīja. Džeina nekad par to netika runājusi. Viņa nāca no Kornvolas. Viņu godāja par "misis Rovu", taču tas bija tikai goda tituls. Kā visi labie kalpotāji, Džeina zinaja savu vietu. Tā bija izrīkotājas vieta, un to viņa lika skaidri saprast visiem pārējiem, kas šajā mājā strādāja.

Džeina noteikti lepojās ar lieliskajiem traukiem, kuros gatavoja un pasniedza ēdienu, taču nekad netika ne to teikusi, ne izrādījusi. Virtuvene uzklausīja uzslavas par vakariņām nākamajā rītā, neizrādldama nekādu sajūsmu, lai gan es domāju, ka viņa noteikti jutās apmierināta, kad mans tēvs iegāja virtuvē un uzteica viņas mākas.

Un tad vēl bija Bārkera — viena no mūsu istabmeitām, kura man atklāja vēl kādu cilvēku dzīves lappusi. Bārkeras tēvs bija īpaši stingrs ticībā viens no Plimutas Brāļiem un Bārkera ļoti baidījās no.grēka, to viņa izpauda šad un tad, izteikdamās par dažādām lietām. "Es būšu nolādēta uz visu mūžību, šaubu nav!" viņa mēdza teikt tadā kā līksma atvieglojumā. "Es nezinu, ko mans tēvs sacītu, ja atklātu, ka es eju uz anglikāņu baznīcas dievkalpojumiem. Vēl trakāk tie man patiešām patīk! Esmu sajūsmā par vikāra pagājušās svētdienas sprediķi, arī dziedāšana man gaja pie sirds!"

Kāds bērns, kas pie mums viesojas, reiz atļāvās, manai mātei dzirdot, nicinoši pateikt istabenei: "Ak, ko nu! Jūs taču esat tikai istabmeita!" Un māte tūlīt ņēmās viņu pamācīt: "Lai es nekad vairs nedzirdētu, ka tu tā runā ar kalpotāju! Pret kalpotājiem jāizturas ar vislielāko cieņu! Viņi lietpratīgi dara visgrūtākos darbus tādus, ko tu nemaz neprastu izdarīt, ja nebūtu ilgi trenējusies. Un atceries, ka viņi nedrīkst tev atbildēt tādā pašā garā. Tev vienmēr jābūt laipnai pret cilvēkiem, kuru amats tiem neļauj būt rupjiem pret tevi. Ja tu izturēsies neciešami, viņi tevi nicinās un pelnīti, jo tu nebūsi izturējusies kā lēdija."

"Uzvesties kā mazai lēdijai" tajos laikos bija modē. Tā bija tēma nopietnām sarunām.

Sākot ar pamācībām, ka izturēties pret cilvēkiem, kas no tevis atkarīgi, sekoja tādi piekodinājumi kā: "Vienmēr atstāj kaut ko uz šķīvja, jo lēdijai ar labām manierēm tā pieklājas!" "Nekad nedzer ar pilnu muti!" "Nekad nelīmē uz aploksnes vairākas markas par puspeniju, ja nu vienīgi tu sūti tirgotājam čeku apmaksai par pirkumiem." Un, protams: "Ja dodies ceļojumā ar vilcienu, tad uzvelc tīru apakšveļu, jo var notikt nelaimes gadījums."

Tējas dzeršana virtuvē visbiežāk nozīmēja tādas kā sanāksmes. Džeinai bija neskaitāmas draudzenes, un viena vai divas mēdza iegriezties pie mums bezmaz vai katru dienu. No krāsns tika vilkti laukā karsti cepumi. Nekad vairs neesmu baudījusi tādas kūciņas, kādas cepa Džeina. Tās bija kraukšķīgas, pildītas ar upeņu ievārījumu, baudīt tās siltas tā bija svētlaime! Džeina savā mierīgajā, tūļīgajā pedantiskumā bija visai sīkumaina: ja kāda no viešņām piecēlās no galda, viņa tūlīt sacīja: "Es vēl neesmu beigusi, Florensa," un Florensa mulsi apsēdās atpakaļ vietā, murminādama: "Lūdzu piedošanu, misis Rova!"

Virējas vienmēr godaja par kundzēm, bet kalpotajam vajadzēja saukties "pienācīgos" vārdos: Džeina, Mērija, Edīte — un tamlīdzīgi. Tādi vārdi ka Violeta, Mjūriela, Rozamunde nederēja — meitenei ar tādu vārdu stingri pateica: "Kamēr jūs kalposiet mums, jūsu vārds būs Mērija!" Istabmeitas visbiežāk sauca uzvārdos.

Starp "aukles valstību" un "ķēķi" notika zināma rīvēšanās, taču arī auklīte neapšaubāmi bija cienījama persona — mierīga un respektabla, un jaunākās istabenes ieklausījās viņas padomos.

Mīļā auklīte man ir viņas portrets, tas karājas mana Devonas mājā. To uzgleznoja tas pats mākslinieks, kurš iemūžinājis visus pārējos manas ģimenes locekļus, tajā laikā viņš bija labi pazīstams N. H. Dž. Beirds. Mana māte gan mēdza kritizēt mistera Bcirda gleznas. "Viņš attēlo visus tik netīrus," māte žēlojās. "Viņa gleznās visi izskatās tā, it kā nedēļām nebūtu mazgājušies!"

Viņas teiktajā nudien bija kāda daļa patiesības. Tumši zilās un zaļganas ēnas mana brāļa svaigajā sejā varēja liecināt par zināmu nepatiku pret ziepju un ūdens lietošanu, un mans portrets sešpadsmit gadu vecumā iedvesa domu par dīgstošām ūsām — tādu indevi, no kuras es nekad neesmu cietusi. Mana tēva portrets tomēr ir tik sārts un balts, tik spīdīgs, ka to varētu ieteikt ziepju reklāmai. Iespējams, ka māksliniekam nebija īpaša prieka tādu gleznot, taču māte droši vien uzveica nabaga misteru Beirdu ar savas personības spēku. Mana brāļa un māsas portreti nelikās īpaši līdzīgi viņiem, tēva portrets toties bija ārkārtīgi līdzīgs, taču mākslinieciski daudz vājāks.

Auklītes portrets bija par to esmu pilnīgi pārliecināta mistera Beirda mīlestības darbs. Viņas krokotās aubītes caurspīdīgais batists un priekšauts attēloti tik brīnišķīgi, veidojot tik jauku fonu viedi krunkainajai sejai ar dziļi dobumos iegrimušajām acīm, ka nāk prāta kada flāmu vecmeistara glezna.

Es pat nezinu, cik veca bija auklīte, kad viņa ienāca mūsu ģimenē, un kāpēc mana māte izvēlējās tieši šo veco sievieti, taču viņa vienmēr mēdza sacīt: "Kopš tā brīža, kad auklīte ienāca šajā maja, man nekad nav nācies par tevi uztraukties zināju, ka tu esi labās rokās." Šīs rokas bija auklējušas diezgan daudzus bērnus — un es biju pēdējā auklējamā.

Kad sākās iedzīvotāju skaitīšana, manam tēvam nācās noskaidrot visu mājinieku dzimšanas datus. "Man ir tik neērti," tēvs bēdīgi sūdzējās. "Kalpotājiem nepatīk, ja tos izvaicā par viņu vecumu. Un ko lai es iesāku ar auklīti?"

Auklīte tika izprašņāta, stāvot pretī tēvam; viņa bija sakrustojusi rokas uz sniegbalta priekšauta un vaicājoši raudzījās tēvā ar savām maigajām, vecišķajām acīm.

"Ceru, ka jūs saprotat," tēvs skaidroja, īsi pastāstījis viņai, kas ir iedzīvotāju skaitīšana. "Man jāsniedz ziņas par jūsu visu vecumu. Un ko lai saku par jūsējo?"

"Ko vien vēlaties, ser," auklīte pieklājīgi atbildēja.

"Jā, bet… hm… man vajadzētu zināt."

"Jūs varat sacīt visu, ko vien gribat, ser," auklīte neļāvās apmulsināties.

Tēvs domāja, ka auklītei bija vismaz setiņdesmit pieci gadi, taču viņš nervozi sacīja: "Hm… hm… piecdesmit deviņi? Vai tuvu tam?"

Aukles krunkainajā sejā parādījās sāpju izteiksme.

"Vai es tiešām izskatos pēc tādas vecenes, ser?" auklīte skumji noprasīja.

"Nē, nē… Labi, bet ko lai es rakstu?"

Auklīte atgriezās pie savas agrākas taktikas.

"To, kas jums liekas labāk, ser," viņa cienīgi noteica.

Tad mans tēvs uzrakstīja, ka mūsu auklītei ir sešdesmit četri gadi.

Auklītes uzvedību daudzi atkārto arī mūsdienās. Kad manam vīram Maksam kara laikā bija darīšana ar poļu un dienvidslāvu pilotiem, viņu reakcija bija gluži tāda pati.

"Vecums?"

Pilots draudzīgi atmeta ar roku. "Kads vien jums der divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit vai nav vienalga?"

"Un kur jūs esat dzimis?"

"Kur vien vēlaties! Krakovā, Varšavā, Belgradā, Zagrcbā kā jums tīk!"

Likās smieklīgi, ka šiem cilvēkiem nav svarīgas tādas būtiskas detaļas, taču šāda attieksme tracināja. Arī arābi uzvedas tāpat.

"Vai jūsu tēvs ir vesels?"

"Ak jā, bet viņš ir loti vecs."

"Cik vecs?"

"Ak, pat ļoti vecs vīrs — deviņdesmit vai deviņdesmit piecus gadus vecs!"

Beigās izrādījās, ka tēvam ir ap piecdesmit.

Taču dažiem cilvēkiem ir tādi dzīves uzskati. Kad esi jauns, tad esi jauns, kad tev ir spēks, tad esi ļoti spēcīgs, kad spēks sāk zust, tad esi vecs. Un, ja esi vecs, tad tik vecs, cik vien vari būt.

Savā piektajā dzimšanas dienā es saņēmu dāvanu suni. Tas bija satriecošs notikums, nekas tamlīdzīgs man vēl nebija gadījies — tik visaptverošs prieks, ka to nav iespējams attēlot vārdos. Kad lasu labi pazīstamo klišeju "tas un tas stāvēja, kļuvis mēms no pārsteiguma", tad uztveru to kā vienkāršu fakta konstatējumu. Ber es tiesām biju mēma no pārsteiguma, pat nespēju pateikt paldies. Tik tikko jaudāju paskatīties uz savu skaisto suni. Tāpēc novērsos no tā. Man vajadzēja nekavējoties tikt projām paslēpties kaut kur vienatnē, lai apcerētu šo neticamo laimi. (Vēlāk es tā rīkojos bieži. Un kāpēc cilvēks ir tik muļķīgs radījums?) Kā šķiet, es nozudu vannasistabā ļoti piemērotā vietā klusai meditācijai, kur neviens nevarēja mani vajāt. Tajos laikos vannasistabas bija ērtas un patīkamas telpas. Aizvēru klozeta smago sarkankoka vaku, apsēdos uz tā un, gremdēdamās pārdomās, ieurbos ar neko neredzošam acīm Torkejas kartē, kas karājās pie sienas.

"Man ir suns… suns… Tas ir mans suns… un pieder vienīgi man… Jorkšīras terjers… mans suns… mans pašas suns…"

Māte vēlāk stāstīja, ka tēvs juties ļoti vīlies par tādu uzvedību pēc dāvanas sanemšanas.

"Man likās, ka bērnam tas patiks," tēvs pukojās. "Taču šķiet, ka bērns par to neliekas ne zinis." Māte, kā allaž saprotoša, viņam atbildēja, ka man vajagot mazliet laika. "Viņa vēl nav spējīga apjēgt notikušo."

Četrus mēnešus vecais Jorkšīras terjera kucēns pa to laiku izmisīgi klīda pa māju un nokumuroja dārzā, kur neatstājās no dārznieka īdzīga vīra, ko sauca Deivijs. Suns bija dzimis kāda dārznieka namiņa un tāpēc, ieraudzījis svaigi uzrakto zemi un lāpstu, nolēma, ka šī būs īstā vieta, kur varētu justies kā mājās. Terjers apsēdās uz dārza taciņas un modri lūkojās, kā turpinās zemes rakšanas darbi.

Tur es suni pēc laiciņa atradu, un mēs iepazināmies. Abi bijām kautrīgi un pētīgi tuvojāmies viens otram. Nedēļas beigās mēs ar Toniju jau bijām nešķirami. Suņa īstais vārds, kādā to nosauca mans tēvs, bija Džordžs Vašingtons Tonijs bija saīsinātais vārds, kurā to saucu es. Tonijs bija bērnam ļoti piemērots suns — ar labu raksturu, sirsnīgs, tas prata piemēroties visām manām fantāzijām. Auklītei tagad tika aiztaupīts dažs labs apgrūtinošs pienākums. Lenšu pušķi un tamlīdzīgi izgreznojumi tika pielaikoti Tonijam, kas tos uzskatīja par atzinības zīmēm, reizumis nograuzdams tiem galus tāpat, kā mēdza apgrauzt čības, kuras tika sabojājis. Sunim bija tas gods iekļūt manā jaunajā slepenajā sāgā. Dikijam (kanārijputniņam Goldijam) un Diksaimniecei (man) turpmāk piebiedrojās arī lords Tonijs.

No šī agrīnā laikposma es labāk atceros brāli, nevis māsu. Māsa pret mani izturējās jauki, bet brālis saukaja par bērneli un uzvedas augstprātīgi, tāpēc es sekoju tieši viņam, kad vien to atjāva. Galvenais, ko es atceros, kad runa ir par viņu, — ka brālim bija baltās peles. Es tiku iepazīstināta ar Oša kungu, tā kundzi un abu bērniem. Auklītei šī ģimene nepatika. Viņa sūdzējās, ka peles smirdot. Protams, ka tā arī bija.

Mūsu mājā jau senāk bija viens suns vecais Dendijs Dinmonts, saukts Skotijs, kas piederēja manam brālim. Mans brālis, kura vārds bija Lūiss Montents viņš bija tā nosaukts par godu tēva labākajam draugam, kas dzīvoja Amerikā, tika saukts par Montiju. Viņi abi ar Skotiju bija nešķirami. Mana māte allaž murmināja: "Neliecies ar seju klāt sunim, neļauj tam sevi laizīt, Montij!" Bet Montijs, nometies uz grīdas pie Skotija groza un mīļi aplicis roku ap terjera kaklu, nelikās neko dzirdam. Mans tēvs mēdza kurnēt: "Tas suns briesmīgi ož!" Skotijam toreiz bija piecpadsmit gadu, un šo apgalvojumu spētu noliegt tikai fanātisks suņu mīlētājs. "Pēc rozēm!" Montijs tad maigi čukstēja. "Rozēm! Tas suns smaržo pēc rozēm!"

Ak vai, ar Skotiju notika traģisks negadījums. Suns bija lēns un pusakls, mēs ar auklīti bijām izvedušas to ārā. Mēs pastaigajoties gājām pāri ielai, kad ap stūri piepeši iznira preču izvadātāja auto un uzbrauca sunim. Mēs ar kebu pārvedām to mājās un izsaucām veterināru, tomēr suns pēc dažām stundām nomira. Montijs kopā ar dažiem draugiem bija devies izbraukumā ar laivu. Mana māte jutās satriekta, iedomādamās vien, kas notiks, kad nāksies pateikt šo ziņu brālim. Viņa lika novietot suņa mirstīgās atliekas veļas mazgātava un bažīgi gaidīja brāļa atgriešanos. Nelaimīgā kārta brālis, atgriezies mājās, nenāca vis iekšā kā parasti, bet iesteidzās pagalma un iegāja veļas kambari, meklēdams tur kādus viņam nepieciešamus darbarīkus. Tur viņš atrada Skotija līķi. Brālis tūlīt atkal iznāca no turienes ārā un devās garā pastaigā — viņš klīda apkārt vairākas stundas. Montijs pārnāca tikai ap pusnakti. Vecāki bija pietiekami saprotoši, lai vairs nepieminētu Skotija bojāeju. Brālis pats izraka Skotijam kapu suņu kapsētā dārza stūrī, kur katram ģimenes sunim bija uzlikts neliels kapakmens ar tā vārdu.

Brālis, kā jau sacīju, bija bezbēdīgs zobgalis, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem dēvēja mani par "kaulaino cālēnu". To dzirdot, es ikreiz izplūdu asarās. Pat nezinu, kāpēc mani tik ļoti tracināja šī apsaukāšanās. Es biju raudulīgs bērns un šņukstēdama skrēju pie mātes. "Es neesmu kaulains cālis, nemaz ne, vai ne, māmīt?" es vaimanāju. Māte vienā mierā atteica: "Ja tu negribi, lai tevi zobo, kāpēc tu visu laiku vazājies pakaļ Montijam?"

Uz šo jautājumu atbildes nebija, bet brālis mani pievilka tik ļoti, ka es nekādi nespēju no viņa atkapties. Viņš bija taja vecumā, kad zēni pret mazajām māsām mēdz izturēties augstākajā mērā nicinoši, tāpēc es viņam likos bezgala garlaicīga. Reizumis Montijs gan izturējās laipni un dēvēja mani par savu "palīdziņu", kad darbojās ap virpu un ļāva man pienest klāt koka klucīšus vai darbarīkus. Taču agrak vai vēlāk es atkal kļuvu par cāli kaulkambari, kam lika vākties projām.

Reiz brālis mani pagodināja tik ļoti, ka piekrita paņemt līdzi braucienā ar laivu. Brālim bija neliela laiviņa, ar kuru viņš burāja uz Torbeju. Visiem par brīnumu viņš atļāva man braukt līdzi. Auklīte, kas tolaik vēl bija pie mums, visiem spēkiem pretojās šai ekspedīcijai, būdama tādās domās, ka es pārradišos slapja, netīra, ar saplēstām drēbēm, nobrāztiem pirkstiem, turklāt vēl noteikti riskēju noslīkt. "Jauni vīrieši nezina, kā vajag apieties ar mazu meiteni," auklīte atkārtoja.

Māte sacīja, ka, viņasprāt, man pietikšot prāta nepārvelties pār bortu, bet visādi citādi tas būtu interesants piedzīvojums. Kā šķiet, mātei gribējās parādīt, ka viņa atbalsta brāļa neparasto augstsirdību. Tā mēs devāmies uz pilsētu un kuģu piestātni. Montijs pieairējās ar laivu pie pakāpieniem, un auklīte pasniedza mani viņam. Mātei pēdējā brīdī bija uznākuši sirdsapziņas pārmetumi.

"Tev jābūt uzmanīgam, Montij! Ļoti uzmanīgam! Un neesiet projām ilgi! Tu taču viņu pieskatīsi, ko?"

Brālis, kā liekas, jau saka nožēlot savu laipno piedāvājumu. Viņš īsi atteica: "Ar viņu viss būs kartībā!" Man Montijs piekodināja: "Sēdi tur, kur esi un paliec mierīga, tikai, Dieva dēļ, neko neaiztiec!"

Pēc tam brālis sāka darboties ar virvēm un tauvām. Laiva slaidi pagriezās, un man nekādi vairs neizdevās palikt tur, kur biju. Tomēr es atbalstījos pret bortu un sēdēju, kā vēlēts, lai gan jutos pamatīgi izbijušie^. Taču, mums slīdot tālāk pa ūdeni, dūša atkal atgriezās, un es jutos laimīga.

Māte ar auklīti palika stāvam piestātnes galā un noraugāmies mums nopakaļ. Abas atgādināja personāžus no kādas grieķu traģēdijas. Auklīte gandrīz vai raudāja, paredzēdama visādas ķibeles. Māte laikam atcerējās, cik bailīgi pati uzvedās uz ūdens, tāpēc lūkoja klusināt savas bailes, piebilzdama: "Nedomāju vis, ka mazā vēl kādreiz gribēs vizināties ar laivu. Jūra ir tik nemierīga."

Viņas pareģojums bija gluži pravietisks. Es pārrados pēc īsa laiciņa gluži zaļgana sejā, pēc tam kad brāļa vārdiem runājot biju trīsreiz "barojusi zivis". Montijs izsēdināja mani krastā ar izteiktu pretīgumu, sacīdams, ka visas sievietes esot vienādas.

Bailes es iepazinu, kad man vēl nebija pieci gadi. Mēs ar auklīti kādā pavasara dienā lasījām prīmulas. Mēs bijām šķērsojušas dzelzceļa sliedes un nokāpušās pļaviņā, plūkdamas prīmulas gar dzīvžogu, kur tās kuplot kuploja.

Mēs iegriezāmies pa atvērtajiem vārtiņiem un turpinājām plūkt puķes. Kurvis jau bija gandrīz pilns, kad pēkšņi atskanēja balss. Tā bargi un biedējoši uzbļāva:

"Bet ko tad jūs te darāt?"

Balss īpašnieks man šķita īsts milzis dusmīgs un sarkansejains.

Auklīte sacīja, ka mēs neko ļaunu nedarām, tikai lasām prīmulas.

"Jūs esat ielauzušās svešā īpašumā! Vācieties prom! Tūlīt pat ārā pa vārtiņiem, citādi es jūs dzīvas izcepšu, vai skaidrs?"

Kad mēs gājām projām, es bailēs pieķēros auklītes rokai. Auklīte nespēja paiet ātrāk un pat necentās to darīt. Manas bailes auga augdamas. Tajā brīdī, kad mēs beidzot atkal bijām drošībā pļaviņā, es atvieglojuma gandrīz paģību. Biju nobālusi, un man kļuva nelabi auklīte beidzot to pamanīja.

"Mīļumiņ!" viņa maigi iesaucās. "Tu taču nenoticēji, ka viņš domāja to, ko teica? Ka viņš taisās tevi dzīvu izcept?"

Es mēmi pamāju. Biju to ļoti dzīvi iztēlojusies. Lielu, kūpošu pannu uz uguns un sevi pašu tur iekša. Savus agonijas kliedzienus. Tas, ko iztēlojos, viss bija ļoti reāls. Auklīte mani mierināja. Cilvēki tikai mēdzot tā runāt. Tas par cepšanu esot tikai tāds joks. Tas vīrs esot nelabs viņa apgalvoja -, gaužām rupjš, nepatīkams tips, bet viņš neesot domājis to, ko teicis. Tas bijis tikai joks.

Man gan tas nešķita joks, un pat tad, kad biju nonākusi atpakaļ pļavā, aiz pretīguma pār muguru skrēja vēsi drebuļi. Kopš tās dienas nekad vairs neesmu izjutusi tik reālas šausmas.

Tomēr sapņos man nekad nekas tamlīdzīgs nerādījās. Visi bērni mēdz murgot, un es šaubos, vai šie murgi cēlušies no auklīšu vai citu cilvēku baidīšanas nolūkā sastāstītajam blēņām. Tāpat es neticu, ka tic būtu nākuši no kādiem īstās dzīves notikumiem. Mani murgi allaž risinājās ar kāda baismonīga vīra piedalīšanos, kuru es saucu par "bisesvīru". Nekad nebiju neko par tādu lasījusi. Saucu viņu par bisesvīru tāpēc, ka tas nēsāja līdzi bisi, nevis tāpēc, ka būtu nobijusies un bažītos par vīra nolūkiem mani nošaut. Manām bailēm pat nebija nekāda sakara ar šo bisi. Bise gluži vienkārši bija daļa no vīra būtības. Viņš, kā šķiet, bija francūzis spriežot pēc zilpelēkās uniformas, pūderētajiem matiem, kas bija sapīti bizītē, un trīsstūrenes —, bet viņa bise bija tāda kā veclaicīga muskete. Biedējoša bija pati viņa klātbūtne. Sapnis varēja būt visparastākais — es nokļuvu tējas dzeršanā vai pastaigājos kopā ar kaut kādiem ļautiņiem, parasti tas notika šādos vai tādos svētkos. Un tad pēkšņi uznāca nemiers. Tur bija kāds kāds, kuram tur nevajadzēja atrasties, tāpēc viņš iedvesa šausmīgas bailes, un tad es to ieraudzīju — sēžam pie tējas galda, ejam gar jūras malu, pievienojamies rotaļniekiem. Viņa gaiši zilās acis lūkojās manējās, un es pamodos, iekliegdamās: "Bisesvīrs! Bisesvīrs!"

"Mis Agatai atkal rādījās bisesvīrs!" auklīte pēcāk ziņoja savā mierīgajā balsī.

"Kāpēc viņš tevi tā biedē, mīļumiņ?" māte vaicāja. "Vai tev šķiet, ka viņš varētu tev kaut ko nodarīt?"

Es nezināju, kādēļ šis vīrs mani biedē. Vēlāk šie sapņi kļuva daudzveidīgāki. Bisesvīrs ne vienmēr bija ģērbies formas tērpā. Reizēm mēs sēdējām pie tējas galda, es raudzījos pāri galdam uz kādu draudzeni vai ģimenes locekli un pēkšņi sapratu, ka tā nebija Dorotija, Fillisa vai Montijs, mana māte vai vēl kāda pazīstama persona. Gaišzilo acu skatiens pēkšņi parādījās pazīstamajā seja un sastapās ar manējo. Viņš bija pielavījies kādas pazīstamas būtnes izskata. īstenībā tas bija Bisesvīrs.

Četru gadu vecumā es iemīlējos. Tā bija pārsteidzoša un satriecoša atskārsme. Manas kaislības objekts bija viens no Dartmutas kadetiem brāļa draugs. Ar zeltītiem matiem un zilām acīm šis jauneklis atbilda visiem maniem romantiskajiem iespaidiem. Viņam pašam nebija ne jausmas par jūtām, ko viņš manī modināja. Nepavisam neinteresēdamies par sava drauga Montija mazo māšeli, viņš droši vien domaja, ka es viņu nevaru ciest laikam tā jauneklis sacītu, ja viņam par to jautātu. Jo es jūtu uzplūdā ikreiz, kad šis puisis parādījās, griezu prom galvu. Ja viņš ieradās tad, kad mēs sēdējām pie pusdienu galda, es apņēmīgi novērsos. Mātei nācās laipni atgādināt par pienākumu pieklājīgi uzvesties: "Zinu, ka tu esi kautrīga, mīļā, bet esi taču pieklājīga! Tas ir nepieklājīgi — vienmēr novērsties no Filipa. Kad viņš tevi uzrunā, tu tikai kaut ko nesaprotamu murmini. Arī tad, ja viņš tev nepatīk, pieklājība tomēr jāievēro!"

Viņš man nepatīk!? Cik maz cilvēki no tā saprata! Kad es tagad pat to iedomājos, tad apjēdzu, cik pilnīgi cilvēku spēj apmierināt agrīnā mīlestība. Tā neko neprasa — pat ne vārdu vai skatienu. Tā ir vistīrākā pielūgsme. Tās nests, cilvēks spēj soļot pa mākoņiem, iztēlē sacerot varoņstāstus, kuru gaitā rastos iespēja pakalpot mīļotajam cilvēkam. Ejot caur karu un mēri, lai viņu koptu. Lai glābtu viņu ugunsgrēkā. Lai pasargātu no liktenīgās lodes. Darot jebko, kas būtu nepieciešams varoņstāsta gaitā. Šajos iedomātajos notikumos beigas nekad nav labas. Tevi pašu sadedzina, nošauj vai pieveic mēris. Un tavs iemīļotais pat neuzzina par milzīgo viņa labā nesto upuri. Es sēdēju bērnistabā uz grīdas un spēlējos ar Toniju, svinīgi un klīrīgi noskaņota, un manā galvā risinājās lieliskas un iespaidīgas fantāzijas ainas. Tā pagāja mēneši. Filips kļuva par mičmani un pameta Britāniju. Vēl īsu mirkli viņa tēls palika košs un spilgts, pēc tam kļuva mazāks un mazāks. Mīlestība apdzisa, lai atgrieztos pēc trim gadiem, kad es bezcerīgi iemīlējos tumšmatainā gara auguma armijas kapteinī, kas lakstojās ap manu māsu.

Ešfīlda bija mūsu mājas un tika uzskatīta par tādām. Ilinga turpretī nozīmēja piedzīvojumu. Tai piemita visa iespējamā ārzemju romantika. Viens no lielākajiem prieka avotiem bija vannasistaba. Tajā atradās vienreizīgs, lielumliels sarkankoka sēdeklis. Sēžot uz tā, varēju justies kā karaliene uz troņa un ātri vien pārvērtos no Diksaimnieces karalienē Margo, bet Dikijs kļuva par valdnieces dēlu princi Goldiju un troņmantnieku. Viņš sēdēja pie karalienes labās rokas uz riņķīša virs skaistā Vedžvuda porcelāna ūdens noraujamā roktura. Kad pienāca rīts, es devos turp, sēdēju un klanījos, pieņēmu apmeklētājus un pastiepu roku skūpstam līdz tam brīdim, kad mani dusmīgi sauca ārā citi, kas arī gribēja tikt tur iekšā. Tur pie sienas karājās krāsaina Ņujorkas karte arī tā mani ļoti interesēja. Mājā pie sienām bija apskatāmas vairākas amerikāņu gravīras. Viesu guļamistabā karājās vairākas krāsainas gravīras, kas man ļoti patika. Viena no tām saucās "Ziemas sports" tajā bija redzams pārsalis vīrs uz ledus. Viņš pa nelielu caurumiņu vilka ārā zivi. Man gan tāds sports likās visai bēdīgs. Toties soļotājs Edijs Grejs šķita neatvairāmi dedzīgs.

Tā kā mans tēvs bija apprecējis savas pamātes krustmeitu (tēva amerikāņa otrās sievas anglietes radinieci), viņš sauca sievasmāti par māmiņu, bet sieva turpināja saukt šo sievieti par krustmāmiņu, un man viņa bija krustvecmāmuliņa. Mans vectēvs bija pavadījis pēdējos dzīves gadus, ceļojot šurpu turpu un kārtojot darījumus te Ņujorkā, te Anglijā Mančestrā. Viņa dzīvesstāsts bija viens no Amerikas "veiksmes lutekļu" dzīvesstāstiem. Jaunais puisis no nabadzīgas Masačūsetsas ģimenes bija ieradies Ņujorkā. Kadu laiku viņš pavadīja, strādājot par izsūtāmo birojā, taču ar laiku bija kļuvis par firmas īpašnieka partneri. Tā stāsts par izsūtāmo zēnu, kas kļuvis par sava saimnieka partneri, un trim paaudzēm, kuru laikā ģimene, kas tikusi pie turības, šo turību izputinājusi, mūsu dzimtā bija īstenojies. Mans vectēvs bija kļuvis bagāts. Mans tēvs, nemitīgi uzticēdamies saviem palīgiem, ātri vien šo bagātību pagaisināja, un mans brālis zibens ātrumā iztērēja to, kas vēl bija palicis pāri.

Neilgi pirms nāves mans vectēvs nopirka lielu māju Cešīra. Viņš taja laika jau bija slims, un vectēva otrā sieva samērā jauna palika atraitnēs. Viņa kadu laiku dzīvoja Češirā, bet beigu beigās nopirka māju Ilingā, kas tajos laikos vēl atradas tikpat kā laukos. Ka viņa pati bieži mēdza sacīt, tai lauki bija visapkārt. Taču tajā laikā, kad es aizbraucu viņu tur apraudzīt, tam nācās grūti noticēt. Uz visām pusēm no mājas sniedzās glītu mājiņu rindas.

Vecmāmiņas māja un dārzs man likās vienreizīgi un pievilcīgi. Biju sadalījusi bērnistabu vairākās "teritorijās". Viena tas daļa bija būvēta kā niša ar erkerlogu un izklāta ar košu, strīpainu grīdsegu. Šo istabas daļu es nosaucu par Mjūrielas istabu, un šis logs mani vilktin pievilka. Nakamā bērnistabas daļa bija ēdamzāle, kuras grīdu sedza Briseles paklājs. Dažādi paklāji, linoleji un grīdsegas man nozīmēja dažādas telpas. Es rosīgi ņēmos pa tām, pāriedama no vienas savas mājas istabas citā un klusītēm runadamās ar sevi. Auklīte mierīga kā aizvien sēdēja un izžuva.

Tikpat pievilcīga man šķita krustvecmāmiņas gulta: milzīga sarkankoka gulta ar baldahīnu sarkaniem damasta aizkariem. Tai bija dūnu pēlis, un agri no rīta es pirms apģērbšanās ielīdu tajā. Vecmamuliņa bija augšā jau kopš pulksten sešiem un vienmēr priecājās par manu parādīšanos. Apakšstāvā bija viesistaba, pārblīvēta ar mēbelēm un Drēzdenes porcelānu. Tajā parasti valdīja tumsība, jo aiz tās logiem bija uzbūvēta siltumnīca. Viesistabu izmantoja tikai viesību rīkošanai. Līdzās viesistabai bija tā saucama rīta istaba, kurā gandrīz vienmēr stradaja "skroderīša". Kā es tagad atceros šī skroderīša bija gluži neatņemama kalpotāju štata sastāvdaļa. Tās visas bija līdzīgas cita citai, parasti ļoti smalkas šuvējas, kas nonākušas spiedīgos apstākļos, taču mājas saimniece un ģimene pret viņām izturējās ar lielu cieņu, bet kalpotāji nepavisam. Viņām maltītes tika ienestas uz paplātēm, un, cik spēju atminēties, neviena nekad nespēja uzšūt tādu apģērba gabalu, kas nevainojami piegulētu. Drēbes allaž bija par šauru vai par platu un maisveidīgi nokarājās. Sūdzību gadījumos atbilde parasti skanēja: "Tā jau ir, bet mis Džeimsai bijusi tik nelaimīga dzīve!"

Tādā kārtā rīta istabā parasti sēdēja mis Džeimsa un šuva, izklājusi piegrieztnes visapkārt un novietojusi šujmašīnu sev pretī.

Ēdamistabā vecmāmuliņa vadija laiku Viktorijas laikmeta stilā. Tajā bija smagnējas sarkankoka mēbeles galds istabas vidū un krēsli tam apkārt. Logus aizsedza biezi Notingemas mežģīņu aizkari. Vecmāmuliņa vai nu sēdēja pie milzīgā, ar ādu apvilktā un griezumiem rotātā galda, rakstīdama vēstules, vai ari čurnēja lielā, ar samtu apvilktā zvilni pie kamīna. Galdi, dīvāni un daži krēsli bija nokrauti grāmatām tās gulēja kārtīgās grēdās, saliktas, kā pienākas, bet dažas slīdēja laukā no vaļīgiem, pavirši sasietiem saiņiem. Vecmamuliņa vienmēr pirka grāmatas gan sev, gan dāvināšanai citiem, taču pēc tam tās viņai iepatikās, un vecmāmuliņa aizmirsa, kam domājusi šīs grāmatas dāvināt. Vai arī viņa atklāja, ka ieraksts grāmatā vēsta tā paredzēta "misis Benetas mīļajam, mazajam puisītim", bet viņš pavisam nemanīti jau izaudzis par astoņpadsmitgadigu jaunekli, tāpēc tam vairs nav jēgas dāvināt "Sentgeldredas zēnus" vai "Timotija Taigera piedzīvojumus".

Būdama pacietīga rotaļbiedrene, vecmāmuliņa nolika sānis garo, kricellgi uzskribelēto vēstuli, ko tobrīd rakstīja (pamatīgi sasvltrodama, jo taupīja papīru), un pievērsās patīkamai laika pavadīšanai ar "mistera Vaitlija cālēnu". Nav vajadzības paskaidrot, ka šis cālēns biju es. Vecmāmuliņas izmeklēts pie bodnieka, jauns un mīksts, pārnests mājās, ar sasietiem stilbiem, uzdurts uz iesma (ar sajūsmas saucieniem), iešauts krāsnī, apgrozot izcepts, uzlikts uz šķīvja un celts galdā, jau sākot naža asināšanu, tad pēkšņi atdzīvojies ar kliedzienu: "Tā esmu es!" Un iestājas liels sajukums, lai vēlāk sāktu visu no jauna ad lib. pēc vēlēšanās.

Viens no lielākajiem rītišķajiem notikumiem bija vecmāmuliņas pieliekamā kambara apmeklējums. Tas atradās pie durvīm, kas veda uz dārzu. Tajā pašā bridi parādījos arī es, un vecmamuliņa iesaucās: "Tā, un tagad turp varētu gribēt maza meitenīte?" Mazā meitenīte cerīgi gaidīja, pētīdama aizraujošo skatu, kas pavērās aiz kambara durvīm. Tur rindās uz plauktiem stavēja burkas ar džemiem un konserviem. Kārbas ar datelēm, iecukuroticm augļiem, vīģēm, plūmēm, ķiršiem, jāņogu želeju, burkāniem marinādē, pakas ar rozīnēm, sviestu, cukuru, tēju un miltiem. Tur glabājās ēdamie visām ēdienreizēm un katru dienu tika svinīgi pasniegti nolemtajā secībā. Pēcāk tika apspriests ari jautājums, ko iesākt ar pārpalikumiem no iepriekšējās dienas maltītēm. Vecmāmuliņa ievēroja stingru taupību un mērenību visā, viņa ļoti satraucās par izšķērdību. Mājas ļaudīm vajadzēja parādīt kādu labvēlību, un vakardienas ēdienu pārpalikumi tikai izdalīti viņiem. Galu galā vecmāmuliņa attaisīja plūmju kompotu — un es ar prieku devos dārzā ar kompota burciņu rokās.

Cik savādi atminoties tās dienas, man šķiet, ka toreiz dažās vietās laiks allaž bija viens un tas pats. Manā Torkejas bērnistabā vienmēr bija rudenīga vai ziemīga pēcpusdiena. Pavardā dega uguns, uz augsta kamīna aizsega uzmestas, žuva drēbes, ārā krita lapas, reizēm aizraujošā kārtā arī sniegs. īlingas dārzā vienmēr bija vasara, pat īpaši karsta vasara. Es vieglāk par vieglu spēju atdzīvināt atmiņā karsta gaisa plūsmu un rožu smaržu, kad izgāju pa dārza durvīm. To mazo zaļā maura joslu ar kokrozēm gar malām, kura toreiz man nemaz nešķita maza. Tā bija vesela pasaule. Vispirms rozes tās bija ļoti svarīgas, un novītušās ziedu galviņas katru dienu tika nokniebtas, bet svaigie ziedi tika griezti un kārtoti neskaitāmās mazās vāzītēs. Vecmāmuliņa ārkārtīgi lepojas ar savām rozēm, viņa sacīja, ka par to lielumu un kuplumu "japateicas naktsvāžu saturam, dārgumiņ. Šķidrais mēslojums tas ir labāks par visu! Nevienam nav tik krāšņu rožu, kādas ir man!"

Svētdienās mana otrā vecmāmiņa un parasti arī divi tēvoči mēdza ierasties uz pusdienām. Tās bija brīnišķīgas dienas Viktorijas laiku stilā. Vecmāmiņa Bēmere — saukta vecmāmiņa B., manas mātes māte ieradās ap vienpadsmitiem, mazliet aizelsusies, jo viņa bija ļoti dūšīga pat dūšīgāka par krusrvecmāmiņu. Pēc garā brauciena no Londonas gan vilcienā, gan omnibusā pirmais, ko viņa pasāka, bija — novilkt zābakus. Parasti kopā ar viņu ieradās arī kalpotaja Harieta. Harieta nometās viņas priekšā ceļos, lai novilktu zābakus un aizstātu tos ar pari ērtu vilnas čību. Pēc tam vecmāmiņa B. apsēdās ēdamistabā un abas māsas sāka savas svētdienas rīta sarunas. Tās lielākoties nozīmēja garumgarus un sarežģītus rēķinus. Vecmāmiņa B. runāja par iepirkumiem, ko krustvecmāmiņa izdarījusi armijas un flotes veikalos Viktorijas ielā. Abam māsām armijas un flotes veikali bija pasaules centrs. Saraksti, skaitļu virknes, lēses ar tiem aizrāvās abas. Sekoja sarunas par preču kvalitāti: "Tev vajadzēja kārtīgāk apskatīties, Mārgaret. Tas nav augstas kvalitātes audums viegli plīstošs, nevis tāds, kāds bija tas pēdējā reizē iegādātais plūmju krāsas samts." Pēc tam krustmāmiņa-vecmāmuliņa izvilka savu lielo, piestūķēto maku, ko es allaž skaudīgi aplūkoju, uzskatīdama par lielas bagātības redzamo simbolu. Maka vidus nodalījumā bija daudz zelta sovrīnu, pārējie nodalījumi bija pilni ar puskronām un sešpensu gabaliem, starp kuriem reizumis iemaldījās arī pa kādai piecšiliņu monētai. Drīz norēķini par sīkajiem pirkumiem bija galā. Armijas un flotes veikalos, protams, viss bija lētāks, un es domāju, ka krusvecmāmiņa noteikti pievienoja arī kādu summu, lai atalgotu vecmāmiņu B. par pūlēm un iztērēto laiku. Māsas bija ļoti pieķērušās viena otrai, lai gan vecās kundzes izjuta ari greizsirdību viena pret otru un ķildojās par sīkumiem. Katrai patika pavilkt otru uz zoba, kaut kadā veidā justies labākai par to. Vecmāmiņa B., pašasprāt, bija ģimenes skaistule. Krustvecmāmiņa parasti šo apgalvojumu apstrīdēja. "Mērijai (vai arī Pollijai — kā māsa viņu reizēm sauca) tiešām bija jauka seja, jā gan," viņa mēdza teikt. "Bet viņai nebija tāda figūra kā man! Džentlmeņiem patīk skaista figūra."

Ar visu figūras trūkumu (jāteic, ka to viņa pārpārēm ieguva vēlāk nemūžam vairs neesmu redzējusi tik kuplu bisti) tajā laikā, kad meitenei bija sešpadsmit gadu, viņā iemīlējās gvardes kapteinis. Lai gan ģimene apgalvoja, ka viņa esot pārāk jauna, lai precētos, kapteinis sacīja, ka viņa pulks došoties uz ārzemēm un labu laiku neatgriezīšoties Anglijā, tāpēc viņš gribot precēties tūlīt pat. Tā Pollija kļuva par viņa sievu sešpadsmit gadu vecumā. Kā šķiet, tas bija pirmais iemesls māsas skaudībai. Tās bija laulības aiz mīlestības. Pollija bija jauna un skaista, viņas kapteinis, kā runāja, esot bijis izskatīgākais vīrs visā pulkā.

Pollija drīz vien dzemdēja piecus bērnus, viens no tiem nomira. Vīrs atstāja viņu atraitnēs vēl jaunu divdesmit septiņu gadu vecumā. Viņš nomira pēc kritiena no zirga. Krustvecmāmiņa apprecējās daudz vēlāk. Viņai bija romāns ar jaunu flotes virsnieku, taču abi bija pārāk nabadzīgi, lai precētos, tāpēc viņš pievērsās bagātai atraitnei. Arī viņa drīz apprecēja bagātu amerikāni, kuram bija dēls. Kaut kādā ziņā viņa jutās izmisusi, lai gan viņu nekad nepameta labais garastāvoklis un mīlestība pret dzīvi. Viņai nebija bērnu. Toties viņa kļuva ļoti bagāta atraitne. Ar Polliju bija citādi viņai pēc vīra nāves nācās grūti pabarot un apģērbt savu ģimeni. Viss, kas viņai bija, vīra nelielā pensija. Atminos viņu visu dienu sēžam pie loga — šujam, izgatavojam jaukus adatu spilventiņus, izšujam gobelēnus un sedziņas. Viņai lieliski padevās darbi ar adatu, un viņa strādāja bez mitas. Man šķiet, ka viņas darbdiena turpinājās daudz ilgāk nekā astoņas stundas. Tādējādi katra apskauda otru par to, kā pašai nebija. Man šķiet, ka abām patika šie savstarpējie ķīviņi. Viņu bļaustīšanās plēsa vai ausis pušu.

"Muļķības, Margaret, es nekad savā mūžā vēl neesmu dzirdējusi tamlīdzīgas blēņas!" "Tiešām, Mērij, ļauj man tev aizrādīt…" Un tā tālāk, un tamlīdzīgi. Ap Polliju gan lakstojās daži no viņas mirušā vīra draugiem virsniekiem, viņai vairākkārt tika piedāvātas arī precības, tomēr viņa noteikti atsacījās precēties vēlreiz. Vīra vietu nespētu ieņemt neviens viņa sacīja, un tāpēc esot nolēmusi apgulties pie vīra kapā Džersijā, kad pienākšot viņas laiks.

Kad svētdienas rēķini beidzās un bija pierakstīti pasūtījumi nākamajai nedēļai, ieradās tēvoči. Tēvocis Ernests stradāja inajas savā kabinetā, tēvocis Harijs bija armijas un flotes veikalu pārzinis. Vecākais tēvocis, vārdā Freds, bija Indijā kopā ar savu pulku. Galds bija uzklāts, un tika pasniegtas svētdienas pusdienas.

Milzīgs cepešgabals — vesels lopiņa gurns, parasti ari ķiršu torte ar krēmu, liels siera kancis un beigās saldais ēdiens labākajos svētdienas deserta šķīvjos tie bija un joprojām ir ļoti skaisti (esmu tos paturējusi, tie vēl vienmēr atrodas pie manis). No divdesmit četriem ir palikuši astoņpadsmit — pēc sešdesmit juceklīgiem gadiem tas nemaz nav tik traki. Nezinu, vai tas ir Koulportas vai franču porcelāns, trauku maliņas ir koši zaļas ar zeltītu robojumu, un katra šķīvja vidū var aplūkot citu augli mans mīļākais auglis gan tolaik bija, gan tagad ir vīģe, sulīga izskata purpurkrāsas auglis. Mana meita Rozalinda allaž ēdusi no šķīvja ar ērkšķogu neparasti lielu un saldu ērkšķogu. Tur bija ari skaisti firziķi, dzeltenās jāņogas, sarkanās jāņogas, avenes, zemenes un daudzi citi augļi un ogas. Un tad, kad tie tika celti galdā, bija klat mielasta kulminācijas brīdis. Saldēdienus pasniedza, pārsegtus ar mazam mežģīņu salvetītēm, kopā ar ūdens trauciņiem pirkstu mazgāšanai, un tad atlika tikai uzminēt, kuru augli ēdējs atradīs šķīvja dibenā. Es nevaru pateikt, kāpēc šis process radīja tādu apmierinājumu, taču tas allaž bija aizraujošs brīdis', un gadījumā, ja izdevās uzminēt pareizi, cilvēks jutas tā, it kā būtu kaut ko vērtīgu padarījis.

Pēc Gargantuā cienīga mielasta sekoja diendusa. Krustvecmamiņa attālinājas savā zvilni pie kamīna lielā un zemā sēžamajā. Vecmāmiņa B. atlaidās uz dīvāna tas bija apvilkts ar heresa krāsas ādu un izrotāts ar pogām. Pāri gulētājas milzīgajām formām, kas atgādinaja kalnu, tika pārsegta afgāņu vilnas sega. Man nav ne jausmas, kur palika tēvoči. Varbūt viņi devās pastaigā vai iegāja viesistabā, lai gan tā tika reti lietota. Rīta istabā viņi nevarēja nozust, jo tā bija mis Grantas svētnīca šī persona pēdējā laika ieņēma "skroderīšas" vietu. "Mani dārgie, tāds bēdīgs gadījums!" vecmāmuliņa stāstīja saviem paziņām. "Mazā nabadzīte, ar tādu defektu ar vienu vienīgu caurumu ka putniem!' Šis teikums mani allaž fascinēja, jo es nesapratu, ko tas nozīmē. Kur bija šis caurums un kurp tas veda?

Kad visi bija atpūtušies (negulēju likai es), saldā miegā nogulēdami vismaz stundu, es sāku uzmanīgi šūpoties šūpuļkrēslā — bija laiks spēlēt skolmeistarus. Abi tēvoči Harijs un Ernests bija lieliski skolmeistaru tēlotāji. Mēs apsēdāmies rindā, un tas, kurš tēloja skolmeistaru, bruņojies ar "rādāmkoku" no satītas avīzes, soļoja šurpu turpu, piekasīgā toni izbļaujot jautajumus. "Kurā gadā izgudroja adatu?" "Kā sauca Henrija VIII trešo sievu?" "Kā gaja bojā Viljams Rufuss?" "Ar kādām slimībām slimo kvieši?" Katrs, kas zinaja pareizo atbildi, cēlās kājās. Tie, kuri atbildēja nepareizi, tika apsēdināti. Ka šķiet, tās bija Viktorijas laiku krustvārdu mīklas priekšteces tām, ar kurām tā aizraujas mūslaikos. Tēvoči, kā man šķita, pēc tam nozuda, izpildījuši savu pienākumu pret māti un krustmāti. Vecmāmiņa B. palika, lai iedzertu tēju ar Madeiras kūku, bet pēc tam pienāca bēdu brīdis, kad viņai priekšā tika nolikti pogājamie zābaki, un Harieta atkal sāka iepogāt viņas kājas tajos. To bija grūti noskatīties un droši vien vēl grūtāk izturēt. Nabaga vecmāmiņas B. potītes dienas beigās bija pietūkušas kā pudiņi. Lai ar īpaša aķa palīdzību iedabūtu pogas tām paredzētajās cilpiņās, kājas tika sāpīgi knaibītas, un vecmāmiņa spalgi kliedza. Ak vai, tie pogzābaki! Un kāpēc visas dāmas tādus valkāja? Vai ārsti ieteica tādus valkat? Vai tā bija verdziska pakļaušanās modei? Zinu, ka šos zābakus uzskatīja par veselīgiem, lai nostiprinātu bērnu potītes, taču septiņdesmitgadīgai lēdijai tāda nostiprināšana diezin vai vairs bija vajadzīga.

Šā vai tā, bet beigu beigās zābakos iedabūtā vecmāmiņa B., no sāpēm nobālusi, uzsāka atpakaļceļu ar vilcienu un autobusu uz savu Beisvoteras rezidenci.

īlingai tajā laikā bija tāda pati nozīme kā Čeltenhemai vai Līmingtonas kūrortam. "Veselīga gaisa" dēļ turp lielā skaitā devās atvaļināti armijas un flotes virsnieki, turklāt šīm vietām vēl bija tāda priekšrocība, ka Londona atradās pavisam netālu. Vecmāmiņā rosīgi piedalījās sabiedrības dzīvē, viņa visos laikos bija sabiedriska dāma. Maja aizvien bija pilna ar veciem pulkvežiem un ģenerāļiem, kam viņa izšuva vestes un adīja siltās zeķes. "Es ceru, ka jūsu sievai nebūs iebildumu," vecmāmiņa teica, pasniegdama davanas šiem vīriem. "Man negribētos būt par iemeslu tračiemf Un vecie džentlmeņi galanti atrunajās, bet pēc tam devās projām, uz. ilgiem laikiem pašapzinīgi un apmierināti ar saviem vīrišķīgajem dotumiem. Viņu galantās runas mani allaž darīja ļoti kautrīgu. Joki, ar kuriem viņi gribēja mani uzjautrināt, man nemaz nešķira smieklīgi, un viņu vaļīgās, balamutīgās manieres mani darīja nervozu.

"Un ko tad mazā lēdija ēdīs saldajā ēdienā? Vai konfektītes, mazā lēdij? Varbūt firziķīti? Vai vienu zeltītu plūmīti tavu zeltaino matu cirtu krasā?"

Mulsumā piesarkusi gluži sārta, es nomurmināju, ka vēlētos firziķi.

"Un kuru firziķīti? Izvēlies, lūdzu!"

"Lūdzu!" es izmocīju. "Man gribētos lielāko un labāko!"

Tad sekoja dārdoši smiekli. Pati to nezinādama, laikam biju izteikusi kādu joku.

"Tev nekad nevajag prasīt to lielāko!" vēlāk sacīja auklīte. "Citādi var nodomāt, ka tu esi rīma."

Biju ar mieru atzīt, ka tas izklausījās rijīgi, bet kas tur varēja būt smieklīgs?

Auklīte bija savā elementā, viņai patika audzināt un sagatavot dzīvei smalkā sabiedrībā.

"Tev jāēd ātrāk. Iedomājies, ka tev, kad tu izaugsi, varbūt būs jāiet pusdienās pie hercoga!"

Kaut kas tamlīdzīgs man šķita gluži neticams, bet es biju ar mieru pieļaut tādu iespēju.

"Tur būs gan namzinis, gan vairāki sulaiņi, un tad, kad pienāks īstais brīdis, viņi paņems tavu šķīvi, būsi apēdusi ēdienu vai nebūsi. "

Es nobālēju, iztēlodamās tādu ainu, — un ar gardu muti ņēmos košļāt jērgaļu.

Auklīte bieži mēdza minēt piemērus no aristokrātijas dzīves. Tie manī uzurdīja godkāri. Par visu vairāk vēlējos kādreiz kļūt lēdija Agata. Taču auklītes zināšanas sociālās etiķetes jautājumos mani atvēsināja.

"Tu nekad nebūsi lēdija," viņa sacīja.

"Nekad?" Mani pārņēma šausmas.

"Nekad," atbildēja auklīte, kas bija zvērināta reāliste. "Lai tu kļūtu lēdija Agata, tev par tādu bija jāpiedzimst. Vai arī tev jābūt hercoga, marķīza vai grāfa meitai. Ja apprecēsi hercogu, kļūsi hercogiene, taču tas notiks, pateicoties tava vīra titulam. Jo ar titulu ir jāpiedzimst."

Tā bija mana pirmā saskare ar neizbēgamo. Ir lietas, kas gluži vienkārši nav iespējamas. Jo agrāk to saprot, jo labāk. Lietas, ko nevar iegūt, dabiskas matu sprogas, ja tādu nav, melnas acis (ja ir gadījušās zilas). Vai arī tituls lēdija Agata.

Visumā ņemot, es uzskatu, ka bērnības vai tā saucamais izcelšanās snobisms ir daudz nekaitīgāks par citiem snobisma veidiem: mantas un intelektuālo snobismu. Šodien novērojamais intelektuālais snobisms rada īpašu skaudības un nenovīdības formu. Tā vien šķiet, ka vecāki ir apņēmušies par katru cenu panākt, lai viņu bērns būtu izcils. "Mēs uzupurējāmies, lai tu varētu iegūt labu izglītību," viņi saka. Un bērnu nomāc smaga vainas apziņa, ja viņš nespēj piepildīt vecāku cerības. Ikviens ir pārliecināts, ka visam pamatā ir izdevības izmantošana, nevis dabiska piemērotība.

Uzskatu, ka vēlīnā Viktorijas laikmeta cilvēki daudz reālāk novērtēja savu bērnu izredzes un zināja labāk, kas nepieciešams laimīgai un veiksmīgai dzīvei. Viņi daudz mazāk noņēmās ar audzināšanu. Mūsdienās es bieži vien jūtu, ka vecāki vēlas bērnu sekmes sava prestiža dēļ. Viktorijas laiku vecākiem daudz mazākā mērā rūpēja, lai viņu bērniem nekā nebūtu mazāk kā citiem. Viņi vērtēja savu lolojumu objektīvi. A., piemēram, bija "smukā", B. bija "prātīgā", C. noteikti būs neizskatīga un nekādā ziņā ne intelektuāla. Tāpēc C. vislabāk būtu apgūt kādu labu arodu. Un tā tālāk. Reizumis, protams, viņi kļūdījās, bet visumā notika tā, kā vajag. Atvieglojums, kas rodas, zinot, ka no tevis negaida to, ko tu nespēj dot, ir milzīgs.

Pretēji lielākajai daļai mūsu draugu ar mums nebija gluži tā. Mans tēvs, būdams amerikānis, gluži automātiski tika uzskatīts par "bagātu". Jo visi amerikāņi tika uzskatīti par bagātiem. Lai gan īstenībā viņš bija tikai pārticis. Mums nebija ne namziņa, ne sulaiņu. Mums nebija ne karietes, ne zirgu, ne grūma. Mums bija trīs kalpotāji, kas toreiz nozīmēja minimumu. Ja gadījās lietains laiks, tad mums, ejot ciemos uz tēju pie draugiem, nācās nosoļot pusotru jūdzi lietū, ietērpjoties lietusmētelī un apaujot galošas. Bērniem nekad netika izsaukts kcbs ja nu vienīgi braucienam uz īstām viesībām, lai saglabātu nesabojātas greznās svētku drēbes.

Ja runājam par ēdienu, kas tika pasniegts mūsu mājā, tas gan bija neticami smalks salīdzinājumā ar mūsdienu standartiem; lai tādu pagatavotu, tiešām vajadzēja algot virēju un tas palīdzi — ķēķameitu! Man gadījās atrast kādu no mūsu toreizējo vakariņu ēdienkartēm (desmit personām). Tur bija minētas divas zupas pēc izvēles biezā zupa vai buljons, otrajā cepta āte un butes fileja. Tad tika pasniegts šerbets, pēc tam jēra gaļa. Un gluži negaidot omāri majonēzē. Pudiņš diplomātu gaumē un Šarlote krievu gaumē tie bija saldie ēdieni -, un vēl kāds deserts. Un to visu bija pagatavojusi Džeina viena pati.

Mūsdienās, protams, cilvēkam ar tādiem ienākumiem būtu auto, varbūt divas istabmeitas, un pieņemšanu droši vien nāktos rīkot restorānā vai ēdienu mājās gatavotu sieva.

Mūsu ģimenē "gudrais" bērns bija mana māsa. Viņas audzinātāja Braitonā jau agri ieteica sūtīt to uz Gērtonu. Mans tēvs jutās nobažījies un sacīja: "Mēs taču nevaram padarīt Medžu par zilzeķi! Labāk sūtīsim meitu uz Parīzi, lai viņa tur pabeidz izglītoties." Ta mana māsa nonaca Parīzē, ļoti priecādamās par to, jo doties uz Gērtonu viņai nebija nekādas vēlēšanās. Viņai piemita ass prāts un atjautīgums, kopā ar viņu vienmēr bija interesanti, un viņa guva sekmes ikvienā jomā. Mans brālis gadu jaunāks par viņu bija apveltīts ar iedzimtu šarmu, viņam patika lasīt grāmatas, taču intelektuāli viņš nebija attīstīts. Tēvs un māte, šķiet, saprata, ka viņu dēls ir tā saucamais "grūti audzināmais bērns". Viņam piemita lielas dotības veikt praktiskus darbus. Mans tēvs bija cerējis, ka brālis kļūs par baņķieri, taču pamanīja, ka dēlam nav tada talanta, lai sasniegtu sekmes šaja jomā. Tā brālis sāka mācīties par inženieri, taču arī šajā jomā neguva sekmes, jo viņam neveicās matemātika.

Mani ģimenē uzskatīja par "lēno bērnu". Mātei un masai bija neparasti ātra reakcija es nekad nejaudāju turēt viņam līdzi. Turklāt man allaž sagādāja grūtības sakāmā formulēšana. Vienmēr neveicās savirknēt pareizos vārdus, lai pateiktu to, ko vēlējos. "Agata vienmēr ir tik lēna!" viņas sauca. Un ta bija patiesība, es to zināju un samierinājos ar to. Tā mani nemaz neuztrauca. Pieņēmu lēnā bērna statusu pavisam mierīgi. Tikai tad, kad man jau bija pāri divdesmit gadiem, es sapratu, ka mūsu mājā prasības bija ļoti augstas un īstenībā man ir tikpat ātra domašana kā visiem. Par manām necilajām runas dāvanām jasaka tāda es palikšu vienmēr. Šķiet, tas arī ir viens no cēloņiem, kādēļ kļuvu rakstniece.

y ' j ' > f

Pirmās lielās bēdas manā mūžā bija šķiršanās no auklītes. Kads no viņas agrākajiem auklējumiem, kam bija muiža Somersetā, jau labu laiciņu lūdza viņu mest pie malas aukles pienākumus un doties atpūtā. Šis cilvēks piedāvāja viņai mazu, ērtu mājiņu, kas atradās uz viņa zemes. Tur auklīte varētu dzīvot kopā ar savu māsu līdz mūža galam. Beigu beigās auklīte izlēma. Viņai bija pienācis laiks darbu pamest.

Man auklītes ļoti trūka. Rakstīju viņai katru dienu īsas, grūti izlasāmas, kricelīgi un ar kļūdām uzskribelētas zīmītes: rakstīšana un pareizrakstība man visu laiku sagadāja grūtības. Manām vēstulēm pilnīgi trūka oriģinalitātes. Tajās es parasti savirknēju vienu un to pašu: "Dārgā Auklīt. Tevis man ļoti trūkst. Es ceru, ka tev iet labi. Tonijam ir blusa. Daudz sveicienu un bučas. No Agatas."

Māte gādāja šīm vēstulēm markas, bet pēc kāda laiciņa viņa sāka maigi kurnēt.

"Man nešķiet, ka tev vajadzētu sacerēt vēstules katru dienu. Varbūt pietiktu ar divām reizēm nedēļā?"

Es biju neizpratnē.

"Bet es taču domāju par viņu katru dienu. Man ir jāraksta!"

Viņa nopūtās, tomēr neiebilda. Tikai ik pa laikam izteica ierosinājumu to darīt retāk. Taču pagāja divi mēneši, un tad es samazināju savu korespondenci līdz divām vēstulēm nedēļā. Arī auklītei bija grūtības ar rakstišanu, turklāt viņa bija pārāk apdomīga, lai rosinātu mani palikt tai negrozāmi uzticīgai. Viņa rakstīja man divreiz mēnesī laipnas, neko neizsakošas vēstules. Kā šķiet, mana māte jutas nemierīga par to, ka man bija tik grūti auklīti aizmirst. Vēlāk māte man pastāstīja, ka esot apspriedusies par to ar tēvu, bet tēvs atbildējis ar gluži negaidītiem vārdiem: "Ja, bet atceries, ka es arī biju ļoti uzticīgs, kad biju jauns un devos uz Ameriku." Māte sacīja — tā esot pavisam cita lieta.

"Vai tu domāji, ka es atgriezīšos un kādā jaukā dienā tevi apprecēšu — kad būsi pieaugusi?" tēvs vaicāja.

"Nē, nudien ne," māte atteica, bet pēc tam atzinās, ka viņai esot gan bijis savs nomoda sapnis. Tas bijis sentimentāls pilnīgi Viktorijas laiku garā. Manam tēvam tajā bijušas paredzētas spožas, bet nelaimīgas laulības. Vīlies šajā dzīvē, pēc sievas nāves viņš atgrieztos meklēt mierinājumu pie savas klusas māsīcas Klāras. Ak vai, bet Klāra slima un bezpalīdzīga zvilnētu uz dīvāna un svētītu viņu, izdvesdama pēdējo elpas vilcienu. To stāstīdama tēvam, māte smējās un sacīja: "Redzi, es domāju, ka neizskatītos tik apaļīga, ja zvilnētu uz dīvāna, apsegusies ar mīkstu vilnas pledu."

Agra nāve un bezpalīdzība tolaiku sieviešu romānos bija iecienīta tādā pašā mērā kā mūsdienās spēks un izturība. Cik spēju atcerēties, neviena to dienu jauniete nemēdza lepoties ar lielisku veselību. Vecmāmuliņa man allaž mēdza sūdzēties, cik viņa bērnībā bijusi trausla: "Neviens necerēja, ka es nodzīvošu līdz briedumam." Pieticis rotaļājoties uzsist viņai pa roku, un viņa paģībusi. Turpretī vecmāmiņa B. par savu māsu sacīja: "Margareta vienmēr bijusi tik stipra! Es gan vienmēr biju vārga…"

Krustvecmāmuliņa nodzīvoja līdz deviņdesmit divu gadu vecumam, bet vecmāmiņā B. līdz astoņdesmit sešu gadu vecumam, un es ļoti šaubos, vai viņas jebkad bija trauslas un vārgas. Tomēr izteikta jūtelība, noturīgais paradums ģībt un agrīnais dilonis (kāda plaušu kaite) bija modē. Jānudien, vecmāmuliņa bija tā piesūkusies ar šīm idejām, ka bieži vien noslēpumaini stāstīja maniem paziņām jaunajiem vīriešiem, cik briesmīgi trausla un vārīga es esot bijusi, neviens neticējis, ka es nodzīvošot līdz vecumam. Kad man bija astoņpadsmit gadu, dažs labs no maniem pielūdzējiem bažīgi vaicāja: "Vai tikai tu nesaaukstēsies? Tava vecmāmiņā man pastastīja, cik tu esi vārīga!" Es pikti protestēju, ka man allaž bijusi dzelzs veselība, un tad jaunekļa bažīgi savilktā seja atplauka. "Bet kāpēc tad tava vecāmāte apgalvo, ka tu esot nīkule?" Man nācās paskaidrot, ka vecmāmuliņa darījusi, ko spējusi, lai es viņam liktos interesantāka. Vecmāmuliņa man stāstīja, ka viņas jaunība jaunās lēdijas džentlmeņu klātbūtnē pie pusdienu galda nekad nav atļāvušās apēst vairāk par vienu kumosiņu. Toties šīs dāmas izmantoja izdevību un vēlāk ienesa savās guļamistabās pamatīgi nokrautas paplātes.

Slimības un agrīna nāve valdīja pat bērnu grāmatu lappusēs. Man ļoti patika grāmata, kuras nosaukums bija "Mūsu baltā vijolīte". Mazā Vijolīte dievbijīga slimniecīte, sirgstoša grāmatas pirmajā lappusē, raudošās ģimenes ielenkta, nomira šā daiļdarba pēdējā lappusē. Traģēdiju izraisīja abi meitenes ncladži brāļi Penijs un Fērkins, kuri bez mitas darīja blēņas. "Mazas sievietes" visā visumā jauka pasaciņa, taču arī tajā nācās upurēt sārtvaidzi Betu. Mazās Nellas nāve grāmatā "Senlietu veikaliņš" lika man drebināties aukstos drebuļos un cīnīties ar vieglu nelabumu, taču Dikensa laikos, protams, šī sakapināta aina lika raudāt visām ģimenēm.

To laiku iecienītās mēbeles dīvāns vai sofa — mūsdienās galvenokārt liek domāt par psihoanalītiķi, bet Viktorijas laikos tas bija agrīnas nāves, diloņa un Romāna (ar lielo R) simbols. Esmu noskaņota ticēt, ka Viktorijas laiku sieva un māte pavadīja uz ta diezgan daudz laika. Atguldāmās viņa varēja paglābties no smagajiem mājas darbiem. Vēl nebūdama ne četrdesmit gadu veca, viņa bieži atlaidās uz tā un patīkami vadīja laiku viņu aizvien apkalpoja padevīgais vīrs un paklausīgās meitas. Draugi apmeklēja šo sirgstošo sievieti pulkiem vien, apbrīnodami tās pacietību un maigumu. Vai viņai tiešām kaut kas kaitēja? Droši vien nē. Nav šaubu, ka viņai sāpēja mugura, varbūt arī kājas kā mums visām tad, kad dzīve aizrit. Taču atbilde ir dīvāns.

Vēl kāda mana grāmata vēstīja par mazu vācu meitenīti (protams, invalīdi kroplīti), kas visu dienu gulēja un skatījās ārā pa logu. Meitenītes kopēja savtīga un baudkāra jauna sieviete kādu dienu izgāja laukā noskatīties procesiju. Kroplīte izliecās pa logu pārāk tālu, izkrita pa to un nositās. Dzīvespriecīgo kopēju visu tālāko mūžu vajāja sirdsapziņas pārmetumi, un tā staigāja bāla, skumju sagrauzta. Es ar lielu prieku lasīju šīs drūmās grāmatas.

Un tad vēl, protams, bija Vecajā Derība attēlotie notikumi, kuros es mēdzu iedziļināties kopš bērnības. Iešana baznīcā bija viens no nedēļas notikumiem. Tormohenas draudzes baznīca bija Torkejas vecākā kulta celtne. Pati Torkejā bija moderna kūrvieta, bet Tormohena — ciems, kas sākumā atradās šajā vieta. Vecā baznīciņa bija maziņa, un tika nolemts, ka draudzei vajadzīga cita lielāka. To uzcēla ap to laiku, kad es piedzimu, un tēvs manā vārdā ziedoja kādu naudas summu, lai arī es skaitītos starp ziedotājiem. Drīz vien viņš to man paziņoja, un es varēju justies kā ļoti svarīga persona. "Kad es varēšu aiziet uz baznīcu?" tāds bija jautājums, ko es visai bieži uzdevu vecākiem. Un tad beidzot ilgi gaidītā diena pienāca. Es sēdēju baznīcas sola pašā priekša līdzās tēvam un sekoju dievkalpojuma norisei pēc viņa lielās lūgšanu grāmatas. Tēvs pirms dievkalpojuma sākuma bija man pateicis, ka es varēšu pirms sprediķa iet projām, ja gribēšu. Kad šis laiks pienāca, viņš man pie auss pačukstēja: "Vai tu gribētu iet projām?" Taču es sparīgi papurināju galvu un paliku, kur biju. Tēvs saņēma manu roku savā, un es sēdēju mierīga un apmierināta, pūlēdamās nedīdīties.

Man ļoti patika svētdienu dievkalpojumi. Mājās jau agrāk bija īpašas stāstu grāmatas, ko bija atļauts lasīt vienīgi svētdienās (tāpēc tās kļuva sevišķi tīkamas) un Bībelstāsti, ar kuriem es jau biju pazīstama. Nav šaubu, ka Vecas Derības stāsti no bērna viedokļa ir ļoti aizraujošas pasakas. Tajos ir dramatiskā cēloņu un seku sakarība, pēc kuras kāro bērna prāts: Jāzeps un viņa brāļi, viņa daudzkrāsu apmetnis, varas pārņemšana Ēģiptē. Un tad vēl piedošana ļaunajiem brāļiem. Vēl man patika notikums ar Mozu un degošo krūmu. Arī stāstam par Dāvidu un Goliātu bija sava pievilcība.

Vēl pirms gada vai diviem, stāvot Nimrodas pakalnā, es novēroju kādu vietējo iedzīvotāju putnu biedētaju. Tas bija vecs arābs, kam saujā bija akmentiņi — tos viņš ar lingu svieda putnu ordām, aizstāvēdams pret tām savus sējumus. Raugoties, cik vīrs cītīgi mērķēja, un novērtējot nāvi nesošā ieroča atnestās postošās sekas, es piepeši apjautu, ka tas ir Goliāts, kuram kauliņi bija mesti. Dāvids jau kopš paša sākuma bija labakās pozīcijās vīrs ar talšavējieroci pret vīru, kam nebija nekada ieroča. Ne jau tikai mazs vīriņš pret lielu, bet tāds, kas liek lietā smadzenes.

Manā bērnībā mūsu namā viesojās daudz interesantu cilvēku, un es nožēloju, ka tos neatceros. Vienīgais, kas palicis atmiņā par rakstnieku Henriju Džeimsu, ir matēs nepatika, ka tējai viņš allaž lūdza divus cukurgraudus, — tā jau esot slimība, jo pilnīgi pietiekot ar vienu graudiņu. Mūs apciemoja arī Radjards Kiplings, un es atceros kādu mātes sarunu ar draudzeni par to, kā gan viņš varējis apprecēt tādu sievieti kā misis Kiplinga. Saruna beidzās ar to, ka mātes draudzene pateica: "Es zinu, kāpēc. Viņi viens otru lieliski papildina." Es nesapratu šo piezīmi tā, kā tā bija domāta, un man šķita, ka tajā apslēpta kāda dzēlība, bet vēlāk gadījās, ka auklīte sacīja ja vīrietis lūdz sievieti viņu apprecēt, tad cer papildināt sevi ar savu otro pusīti, un tas esot lielākais kompliments, kādu vien tai iespējams pateikt; tā es sāku saprast toreiz runāto.

Lai gan es mēdzu piedalīties tējas vakaros atminos, ka ierados tur baltā muslīna tērpa ar platu, dzeltenu atlasa jostu, — gandrīz neviens šo vakaru apmeklētājs man nav palicis atmiņā. Tie ļaudis, kurus es iztēlojos, man vienmēr bija reālāki par īstajiem, ar kuriem tikos, lai gan viņi bija no miesas un asinīm. Atceros kādu tuvu savas matēs draudzeni misis Toueru — galvenokārt tāpēc, ka man nācās pielikt lielas pūles, lai no viņas izvairītos. Viņai bija melnas uzacis un milzīgi, balti zobi — klusībā es domāju, ka viņa izskatījās pēc vilkumātes. Šai dāmai bija paradums man uzklupt, sparīgi bučojot un klaigājot: "Es varētu tevi apēst!" Man allaž bija bail, ka viņa tiešām varētu to izdarīt. Visu mūžu esmu cītīgi atturējusies no mešanās klāt bērniem un viņu bučošanas bez atļaujas. Mazie nabadziņi kā lai viņi aizstāvētos? Mīļā misis Touera bija ļoti laba un laipna, pieķērusies bērniem, bet tai bija visai maza sajēga par mazo jūtām.

Lēdija Makgregora bija Torkejas sabiedrības dvēsele, un mums abām bija lieliskas, zobgalīgas attiecības. Kad es vēl sēdēju ratiņos, šī sieviete kādu dienu uzrunāja mani un vaicāja, vai es zinu, kas viņa ir. Es patiesīgi atbildēju, ka nezinu. "Pasaki māmiņai," šī dāma sacīja, "ka tu šodien satiki misis Gardeguni." Tiklīdz lēdija bija aizgājusi, auklīte sāka mani audzināt: "Tā taču ir lēdija Makgregora, un tu viņu ļoti labi pazīsti!" Taču kopš tās dienas un vienmēr sveicināju viņu kā misis Gardeguni, un tas bija mūsu abu kopīgais jociņš.

Ļoti jauks cilvēks bija mans krusttēvs lords Lifords, kas toreiz saucās par kapteini Hjūitu. Viņš kadu dienu ieradās pie mums un, dzirdot istabenes paziņojumu, ka mistera un misis Milleru nav mājās, sacīja: "Ak, tas taču nekas. Iešu iekšā un viņus pagaidīšu." Šis kungs mēģināja iespraukties pa durvīm istabenei garām. Apzinīgā istabene aizcirta durvis un metās augšā pa kāpnēm, lai uzsauktu viņam no tualetes loga, kas atradās virs ārdurvīm. Taču lords istabeni pārliecināja, ka ir vecākiem pazīstams, sakot: "Un es zinu, ka tas logs, no kura jūs runājat, ir tualetes logs!" Šis topogrāfiskais pierādījums istabeni pārliecāja, un viņa ielaida apmeklētāju, taču pati nokaunējusies attālinājās, jo jutās apmulsusi tāpēc, ka šis apmeklētājs zināja, pa kuras telpas logu viņa runājusi.

Tajās dienās tualetes nemēdza skaļi pieminēt. Un nebija iedomājams, ka dāmu kāds varētu ieraudzīt, ieejot tajā vai izejot no tās, ja nu vienīgi to redzētu kāds tuvinieks ģimenes loceklis. Mūsu mājā ar tualeti bija sarežģīti tā atradās pusstāvā un bija labi saskatāma no vestibila. Visļaunāk, protams, bija tad, ja tu, cilvēks, sēžot tur iekšā, sadzirdēji lejā balsis. Tad nebija iespējams tikt ārā. Cilvēkam nācās palikt tur ka iemūrētam, kamēr gaiss atkal bija tīrs.

No saviem bērnības draugiem es ari necik daudzus neatceros.

Bija draudzenltes Dorotija un Dalsija, laikam gan jaunākas par mani. Tās bija flegmātiskās meitenes ar palielinātām aizdegunes mandelēm, viņas man likās garlaicīgas. Mēs dzērām tēju dārzā un skraidījām ap lielo akmeņozolu, ēdam Devonšīras krēmu un "skraukšķkūciņas" (bija tadi vietējie gardumi). Pat nespēju iedomāties, kāpēc tas viss mums patika. Viņu tēvs misters B. bija liels mana tēva draugs. Drīz pēc tam, kad mēs pārcēlāmies dzīvot uz Torkeju, misters B. teica manam tēvam, ka grasoties precēties. Tā esot brīnišķīga sieviete — tieši tā šis kungs sacīja. "Un tas mani biedē, Džo!" (Draugi manu tēvu allaž sauca par Džo.) "Mani biedē tas, ka viņa ir manī tik ļoti iemīlējusies!"

Drīz pēc tam kāda manas mātes draudzene atbrauca ciemos, visai apmulsusi. Viņa strādāja par laikkavētāju un, kad, ceļojot pa Ziemeļdevonu, bija apmetusies kādā viesnīcā kopā ar darba devēju, tur pamanīja liela auguma ļoti skaistu sievieti, kas šīs viesnīcas atpūtas telpā tērzēja ar draudzeni.

"Es esmu notvērusi to savu putniņu, Dora!" sieviete uzvaroši plātījās. "Esmu dabūjusi viņu tik tālu, ka šis man ēd no rokas!"

Dora apsveica savu paziņu, un abas sāka brīvi apspriest laulību priekšdarbus. Tad tika pieminēts ari notvertā līgavaiņa vārds misters B.

Tēvs ar māti noturēja ilgas apspriedes. Ko lai tagad iesāk? Vai pievērst tēva drauga uzmanību notiekošajam? Vai ļaut, lai nabaga B. apprec naudas dēļ tādā bezkaunīgā veidā? Varbūt jau bija par vēlu? Vai draugs ticēs, ja viņi pastāstīs, ko par to dzirdējuši?

Tēvs galu galā izlēma. B. netikšot sacīts nekas. Tenkošana esot uzskatāma par zemisku nodarbošanos. Un B. taču nebija nekāds nezinošs vientiesis. Viņš bija izvēlējies līgavu, raudzīdamies ar vaļējām acīm.

Vai misis B. apprecēja savu vīru naudas dēļ vai ne, viņa tam bija brīnišķīga sieva, abi kopā likās tik laimīgi kā balodīši. Viņiem bija trīs bērni, viņi bija nešķirami, un labaku satikšanu nemaz nav iespējams iedomāties. Nabaga B. vēlāk nomira viņu nobeidza mēles vēzis un visas garās, mokošās slimošanas laikā sieva viņu pašaizliedzīgi kopa. Tā bija īsta audzināšanas stunda — reiz sacīja mana māte —, lai kāds nesāktu domāt, ka zina, kas citam būtu tas labakais.

Ja kāds ar viņiem devās uz lenču vai tēju, tika runāts tikai par ēdienu.

"Persivāl, mans mīļais," misis B. taurēja, "pagaršo mazliet no šitās lieliskās jērgaļas! Tā ir tik pasakaini maiga!"

o

"Ja tu tā saki, Edit, mana dārgā… Vēl vienu pašu šķēliti. Ļauj tev pasniegt kaperu mērci! Tik lieliski pagatavots jēra cepetis! Dorotij, mana mīļā, vai gribi vēl mazliet?"

"Nē, paldies, tētiņ."

"Dalsij! Paņem šo te mazo gabaliņu ar kauliņu tas ir tik mīksts!"

"Nē, pateicos, māmiņ."

Man bija vēl kāda draudzene, vārdā Mārgareta. Viņa bija tā saucamā "pusoficiālā draudzene". Mēs nemēdzām viena otru apmeklēt mājās (Mārgaretas mātei bija koši oranži mati un ļoti sārti vaigi — man ir aizdomas, ka tēvs viņu uzskatīja par "vieglas uzvedības" sievieti, tāpēc man netika ļauts pie viņām ielūkoties), bet mēs mēdzām kopā pastaigāties. Mūsu auklītes, kā šķiet, bija draudzenes. Mārgareta bija liela tērgātāja un mani briesmīgi mulsināja. Viņa bija zaudējusi priekšzobus, un valodošana man likās tik nesaprotama tāpēc, ka netiku gudra, par ko viņa runā. Taču man likās, ka būtu nepieklājīgi viņai to sacīt, tāpēc atbildēju uz labu laimi, aizvien vairāk izsamisdama. Beigu beigās Mārgareta piedāvāja man "pastāstīt pasaku". Tā pasaka bija "pal tiem saintētajiem saldumiem", bet es tā arī nesapratu, kas tie par saldumiem, kurš tos saindējis un kas ar tiem tālāk noticis. Tā šī nesaprotamā buldurēšana turpinājās labu laiku, un Mārgareta beidza murmulēšanu ar triumfējošu jautājumu: "Kā teu šķiet, vai tas nau blīniškīgs stāstīs?" Es, protams, mīļuprāt piekritu. "Vai tu domā, ka šie tliešām vēlāk kļuva pal…?" viņa turpināja. Es jutu, ka man nav cerību izturēt turpmāko iztaujāšanu. Tāpēc apņēmīgi sacīju: "Tagad es pastāstīšu tev pasaku, Mārgaret!" Mārgareta izskatījās apjukusi. Droši vien šajā stāstā par saindētajiem saldumiem bija kāda neskaidrība, kuru viņa noteikti gribēja ar mani apspriest, taču es izmisīgi pretojos.

"Un šis stāsts ir par… firziķa kauliņu!" es izlēmīgi turpināju. "Par feju, kas mita firziķa kauliņā."

"Stāstli tālāk!" Mārgareta palūdza.

Es turpināju. Un nebeidzu šo muldēšanu, kamēr redzeslokā parādījās viņas mājas vārtiņi.

"Tas bija blīniškīgs stāstīs!" Mārgareta atzinīgi noteica. "No kuļas pasaku glāmatas tas il?"

Stāsts nebija no pasaku grāmatas. Tas bija radies manā galvā. Man šķiet, ka tas nebūt nebija īpaši labs stāsts. Taču tas mani paglāba no nepieklājības, ja es būtu spiesta pateikt Margaretai, ka viņas izkritušie zobi dara runu pavisam nesaprotamu. Es sacīju, ka neatceros, kurā grāmatā esmu šo pasaku izlasījusi.

Kad biju piecus gadus veca, no Parīzes pēc izglītības "pilnveidošanas" atgriezās māsa. Atminos sajūsmu, kas mani pārņēma, redzot viņu īlingā izkāpjam no keba. Viņai galvā bija krāšņa salmu cepurīte ar baltu plīvuru, ko rotāja melni punktiņi, un tādā izskatā māsa man šķita pilnīgi sveša — gluži cita persona. Pret savu jaunāko māsu viņa izturējās mīļi un stāstīja man par daudziem un dažādiem notikumiem. Viņa uzņēmās pūles mani mācīt, ar rokasgrāmatas palīdzību lūkodama ielauzīt franču valodā. Grāmata saucās "Le Petit Precepteur". Manuprāt, ar skolotājas lomu viņa īsti netika galā, un es sāku neganti ienīst šo gramatu. Divreiz es to veiksmīgi paslēpu aiz citām gramatām plauktā, taču pēc īsa laiciņa tā atkal parādījās dienasgaismā.

Nopratu, ka man jāizdomā kas labāks. Istabas stūrī stāvēja liela stikla kaste, kurā atradās izbāzts plikgalvains ērglis mana tēva lepnums un gods. Es nobāzu grāmatu kaktā aiz šīs kastes. Šoreiz bija veicies labāk. Pagāja vairākas intensīvas meklēšanas dienas, kamēr māsai izdevās pazudušo grāmatu atrast.

Māte viegli tika galā ar manu apķērību. Viņa pavēstīja, ka tas, kurš atradīšot šo grāmatu, dabūšot visgaršīgāko šokolādi. Rijība mani iegāza. Es iekritu slazdā — notēloju pamatīgu meklēšanu pa visu istabu, pēc tam uzkāpu uz krēsla, pavēros aiz ērgļa un pārsteiguma pilnā balsī iesaucos: "Ak, bet tur jau tā ir!" Sekoja taisnīgā atmaksa mani sarāja, un pārējo dienas daļu man nācās pavadīt gultā. Es uztvēru šo sodu kā pelnītu, ja jau biju atmaskota, taču sašutu par to, ka nedabūju šokolādi tā taču bija apsolīta tam, kurš atradīs gramatu, un es biju to atradusi.

Mana māsa bija izgudrojusi Līdu spēli, kas mani gan valdzināja, gan biedēja. Spēle saucās "Vecākā māsa", un tās pamatā bija ideja, ka mums ir vēl viena māsa, vecāka par mums abām. Viņa bija ārprātīgā un mitinājās alā Korbinas apkaimē, bet reizēm ieradas mūsu namā. Ārēji viņa ne ar ko neatšķīrās no manas māsas, tikai balss viņai bija citada. Tā bija spocīgi sveša, klusa un glaimīga balss, un, to dzirdot, man šermuļi skrēja par muguru.

"Vai tu mani pazīsti, dārgumiņ? Esmu tava māsa Medža. Tas taču nevar būt, ka tu mani nepazīsti, ko? Kaut kas tāds taču tev nemaz nevar ienākt prātā, ko?"

Mani pārņēma neaprakstāmas šausmas. Bez šaubām, es zināju, ka viņa tikai tēlo Medžu bet vai tā bija? Vai tikai tā bija? Vai varbūt tā ir patiesība? Šī balss šis viltīgais un šaudīgais skatiens… Tā bija Vecākā māsa!

Šī spēle nebija pa prātam mātei: "Es nevēlos, Medž, ka tu baidi bērnu, spēlējot tādu muļķīgu spēli!"

Medža atbildēja visai loģiski: "Bet viņa mani lūdza to darīt!"

Es tiešām to darīju. Es viņai sacīju: "Vai Vecākā māsa drīz atnāks?"

"Nezinu. Vai tad tu gribi, lai viņa atnāktu?"

"Jā …jā, es gribu…"

Vai patiesi es to vēlējos? Šķiet, ka jā.

Taču mana vēlēšanās nekad netika piepildīta uzreiz. Pēc kādām paris dienām pie durvīm bija dzirdami klauvējieni un balss:

"Vai drīkstu ienākt, dārgumiņ? Esmu tava Vecākā māsa…"

Pat pēc daudziem gadiem Medžai vajadzēja tikai ierunāties Vecākās māsas balsī, lai man pār muguru parskrietu trīsas.

Kāpēc man patika šīs bailes? Kāds instinkts tiek apmierināts ar šausmu palīdzību? Patiešam kāpēc bērniem tīk klausīties stāstus par lāčiem, vilkiem un raganam? Varbūt tāpēc, ka mūsos kaut kas saceļas pret pārāk mierīgu dzīvesveidu? Vai zināma deva briesmu cilvēkam ir nepieciešama? Vai ievērojamais mazgadīgo noziedznieku skaits izskaidrojams ar to, ka mūsdienās sabiedrība kļuvusi pārāk droša? Vai tas ir instinkts, kas liek doties briesmās un tās pārvarēt, lai gala rezultātā pierādītu savu varēšanu? Izņemiet vilku no pasakas par Sarkangalvīti. Vai tāda pasaka bērniem patiks? Mums tomēr patīk tapat kā daudz kas cits šaja dzīvē mazliet pabaidīties. Bet ne pārāk, protams.

Mana māsa droši vien bija ļoti apdāvināta pasaku stāstītājā. Ja brālis jau bērnībā nelika viņu mierā: "Pastāsti man vēl kaut ko!"

"Es negribu!"

"Pastāsti, pastāsti!"

"Nē, man negribas."

"Lūdzu! Es darīšu visu, ko tu gribi!"

"Vai ļausi, lai es iekožu tavā pirkstā?"

«T >,

Ja-

"Bet es kodīšu sāpīgi. Varbūt pat nokodīšu to pavisam…"

"Man nav iebildumu!"

Medža atsaucīgi atkārtoja savu stāstu. Pēc tam saņēma brāļa pirkstu un iekoda tajā. Montijs sāka baurot. Ienāca māte. Medža saņēma sodu.

"Bet tāda bija samaksa par klausīšanos!" viņa viena mierā sacīja bez kādas nožēlas.

Atceros savu pirmo uzrakstīto stāstu. Tā bija melodrāma, ļoti īsa, jo rakstīšana man sagādāja grūtības. Stāstā darbojās augstsirdīgā lēdija Medža (pozitīvais tēls) un ļaunā lēdija Agata (negatīvais tēls) un runa bija par kādas pils mantošanu. Parādīju stāstu māsai un ierosināju to nospēlēt. Māsa nekavējoties paziņoja, ka labprāt spēlēšot ļauno lēdiju Medžu un es varot tēlot cēlo lēdiju Agatu.

"Kā? Vai tad tu nevēlies būt laba?" pārsteigta vaicāju. Māsa atbildēja, ka nevēloties un ka, viņasprāt, daudz interesantāk esot būt ļaunai. Māsas atbilde mani iepriecināja, jo cēlās lēdijas lomu biju piešķīrusi viņai tikai pieklājības pēc.

Mans tēvs, cik atceros, lielākoties smējās par manām pūlēm, tomēr tie bija labdabīgi smiekli, bet mana māte ieteica labāk nelietot vārdu "asiņainā", kadā reiz biju nosaukusi ļauno lēdiju, jo tas izklausoties nelāgi.

"Bet viņai uz rokām bija asinis," es paskaidroju. "Šī lēdija nogalināja daudzus cilvēkus. Viņa bija kā Asiņainā Mērija, kas uz sārta sadedzināja cilvēkus veseliem strēķiem."

Dzīvē liela nozīme bija pasaku grāmatām. Vecmāmuliņa tās dāvināja man dzimšanas dienās un Ziemsvētkos. "Dzelteno pasakgrāmatu", "Zilo pasakgrāmatu" un tā tālāk. Man patika visas, es tās lasīju atkal un atkal. Vēl bija Endrjū Langa stāsti par dzīvniekiem, un starp tiem bija stāsts par Androklu un lauvu. Man patika arī tas.

Laikam tajā laikā es pirmoreiz pamanīju misis Molsvortas pazīstamākās bērnu rakstnieces grāmatas. Lasīju tās daudzus gadus, un arī tagad pārlasot man šķiet, ka tās ir ļoti labas. Protams, ka mūsdienu bērniem tās liekas novecojušas, taču tajās ir labi stāsti un lieliski raksturi. Tur bija "Burkānīši", "Tikai mazs zēniņš", "Bērnucītis" pavisam maziem bērniņiem, bija arī vairākas pasaku grāmatas. Es joprojām labprāt lasu "Pulksteni ar dzeguzi" un "Istabu ar gobelēnu". Man vismīļākā bija "Četru vēju saimniecība", taču tagad tā man šķiet neinteresanta un es brīnos, kas man reiz tajā tā patika.

Lasīt pasaku grāmatas bija ārkārtīgi interesanti, šajā nodarbē vajadzēja iegūt īstu virtuozitāti. Pie pasaku grāmatām bija cerības tikt pēc pusdienām, ne ātrāk. No rīta vajadzēja nodarboties ar kaut ko "derīgu". Līdz šai dienai es jūtos vainīga, ja tūlīt pēc brokastīm sēžu un lasu grāmatu. Tāpat bija ar kāršu spēli svētdienās. Es, protams, neticēju auklītes apgalvojumam, ka spēļu kārtis ir "Sātana bilžu grāmata". Taču mūsu mājā valdīja nerakstīts likums "nekādu kāršu svētdienās", un pat pēc tik daudziem gadiem, svētdiena spēlējot bridžu, man nekad nav izdevies atbrīvoties no neveiklības izjūtas.

Kādu laiku pirms tam, kad mūs pameta auklīte, tēvs un māte bija aizbraukuši uz Ameriku, kur pavadīja ilgāku laiksprīdi. Mēs ar auklīti devāmies uz īlingu. Šķiet, ka es pavadīja tur vairākus mēnešus iejutos, un man likās, ka biju laimīga. Vecmāmuliņas valstībā valdīja veca, krunkaina virēja Hanna. Šī sieviete bija tikpat tieva, cik Džeina bija resna, īsts kaulukambaris ar grumbu izvagotu seju un sagumušiem 52 /IgtilU 1\U3U. J\

pleciem. Viņa gatavoja ēst gluži vienkārši pasakaini. Trīsreiz nedēļā viņa cepa maizi, un man bija ļauts palikt virtuvē, palīdzēt viņai un veidot savus pašas mazītiņos klaipiņus un kukulīšus. Es tikai reiz viņu nokaitināju, vaicādama, kas ir ķidas. Iespējams, ka ķidas nebija tādas lietas, par kurām mēdza jautāt labi audzinātas jaunas lēdijas. Es nolēmu viņu paķircināt skraidīju pa virtuvi un zobgalīgi klaigāju: "Hanna, kas tās tādas ķidas? Hanna, kas ir ķidas?" Un nemitējos. Galu galā auklīte mani aizveda prom un izrāja. Hanna nerunāja ar mani divas dienas. Es pēc tam uzmanījos un viņu vairs nekaitināju.

Kādā reizē, aizbraukusi uz īlingu tas laikam bija manā lielajā jubilejā -, es atradu vēstuli, ko bija rakstījis mans tēvs no Amerikas. Tā bija to laiku stilā un ļoti līdzinājās mana tēva runasveidam, tomēr likās svētulīga, lai gan parasti tēva valoda bija jautra un pat mazliet piedauzīga.

"Tev jābūt loti labai pret krustvecmāmuliņu, Agata, atceries, lūdzama, cik mīļa viņa vienmēr bijusi pret tevi un cik daudz tev devusi. Dzirdēju, ka tu esot bijusi uz brīnišķīgu izrādi, kuru nekad neaizmirsīsi kaut ko tādu var redzēt tikai reizi mūžā. Noteikti pasaki viņai, cik loti pateicīga esi, cik daudz esi guvusi. Es vēlētos arī būt tur, un tava māmiņa tāpat. Zinu, ka tu nekad to neaizmirsīsi."

Mans tēvs nebija nekāds pravietis, jo es biju aizmirsusi šo izrādi. Cik bērni ir vieglprātīgi! Kad lūkojos atpakaļ pagātnē ko es atceros? Kaut kādas muļķības par skroderīšu, par maizes klaipiņiem, ko pūlējos izcept virtuvē, par pulkveža F. nepatīkamo elpu… Un ko esmu aizmirsusi? Izrādi, lai gan par biļeti kads bija samaksājis lielu naudu tādēļ, lai es būtu to redzējusi un atcerētos. Biju ļoti nemierā ar sevi pašu. Cik briesmīgs un nepateicīgs bērns!

Šis notikums man atgādina vēl kādu sagadīšanos, tik neparastu, ka šķiet — tā nemaz nevarētu notikt. Tas atgadījās karalienes Viktorijas bērēs. Abas vecāsmātes — gan krustmāmiņa-vecmāmuliņa, gan vecmāmiņa B. — devās noskatīties šo norisi. Viņas bija noīrējušas kādu logu mājā metālu no Padingtonas un lielajā dienā satikās tur. Vecmāmiņa cēlās pulksten piecos no rīta, lai no savas īlingas mājas laikā nokļūtu līdz Padingtonas stacijai. Viņa bija izrēķinājusi, ka līdz lielajam notikumam būs jāgaida kādas trīs stundas, tāpēc paķērusi līdzi šādus tādus rokdarbus, našķus un dažas citas nepieciešamas lietas, noderīgas gaidīšanas laika, kad viņa būs nonākusi galā. Ak vai, ar visu savlaicīgo izbraukšanu viņa nokavējās. Ielas bija ļaužu pilnas. Jau drīz pēc tam, kad bija izgājusi no Padingtonas stacijas, vecmāmiņa vairs netika uz priekšu. No drūzmas viņu paglāba divi mediķi, sacīdami, ka tālāk viņa nevarot iet. "Bet man jātiek! Man jātiek!" viņa sauca, asarām plūstot pār seju. "Esmu noīrējusi logu un sēdekli mums ir divi krēsli pie paša loga otrajā stāvā, lai varētu raudzīties lejup un visu redzēt. Man jātiek!" "Tas nav iespējams, kundze, ielas ir stāvgrūdām piedzītas, šim pūlim jau pusstundu neviens netiek cauri!" Vecmāmiņa raudāja vēl gaužāk. Abi mediķi laipni sacīja, ka redzēt viņa neko nevarēšot. Viens piedāvāja: "Kundze, es jūs aizvedīšu uz šīs pašas ielas stāv mūsu ātrās palīdzības mašīna. Varēsiet sēdēt tajā un skatīties, jums pat piedāvās tasi tējas." Vecmāmiņa devās turp, joprojām asaras liedama. Pie sanitārā auto sēdēja vēl viena izmisusi dāma, kas raudāja, nelīdzinādamās sev pašai — monumentāla figūra melna samtā un stikla pērlītēs. Pienācēja palūkojās viņā un atskanēja divi izmisīgi kliedzieni: "Mērija!" "Mārgareta!" Un abas gigantiskās lēdijas ar milzīgajām bistēm, ko rotāja pērlītes, priekā apskāvās.

5

Kad es apdomāju, kas gan man bērnībā sniedza visvairāk prieka, tad jāteic, ka laikam vislielākajā mērā — mana stīpa. Pavisam vienkāršs ierīkojums, kas maksāja — cik? Sešus pensus? Šiliņu? Vairāk noteikti ne.

Taču tā radīja grūti paciešamu troksni, bojājot nervus vecākiem, auklītēm un kalpotājiem. Skaistā laikā mazā Agata ar savu stīpu devās āra dārzā un tur netraucēja nevienu līdz ēdienreizēm vai, pareizāk sakot, tam laikam, kad izsalkums lika sevi manīt.

Stīpa man bija itin viss gan zirgs, gan jūras briesmonis, gan vilciens. Dzenājot stīpu apkārt pa dārza celiņiem, es biju te bruņinieks bruņās, te galma lēdija, kas drasēja uz balta aidinieka, Āboliņš (no "incīšiem"), kas izsprucis no būra. Vai ne tik romantiski biju šofere, pavadone, pasažiere uz saviem iedomātajiem trim dzelzceļiem.

Tie bija dažādi: tuneļdzelzceļš ar astoņām stacijām, kas ietvēra trīs ceturtdaļas mūsu dārza, kubuldzelzceļš īsa līnija, kas apkalpoja tikai virtuves sakņudārziņu un sākās no lielā ūdenstovera (tam bija krāns, un tas atradās zem priedes), un terases dzelzceļš, kas stiepās apkārt mājai. Pavisam nesen es kādā vecā kumodē atradu kartona gabalu, uz kura pirms nieka sešdesmit gadiem biju uzmetusi šo triju dzelzceļu plānus.

Tagad es pat nevaru pateikt, kāpēc man tik ļoti patika dzenāt stīpu apkārt, šad un tad apstājoties un nokliedzot: "Kreimeņu Dobe! Pārsēšanās uz tuneļdzelzceļu! Kubulgalastacija! Visi pārkāpj!" Es varēju tā ņemties stundām. Tie laikam bija ļoti derīgi vingrinājumi. Es allaž mētāju savu stīpu pa gaisu tā, lai tā atgrieztos pie manis, tas bija triks, ko man iemācīja viens no mūsu viesiem flotes virsniekiem. Sākumā man šis joks nekādi nepadevās, bet pēc ilgas un dedzīgas praktizēšanās iemanījos, galu galā būdama gluži mierā ar sevi.

Lietainās dienās mani priecēja Matilde. Matilde bija liels amerikāņu šūpuļzirgs, ko vecākajiem bērniem manai māsai un brālim uzdāvināja tad, kad viņi dzīvoja Amerikā. Tas tika atvests uz Angliju, un tagad šis noskrambātais zirdziņa vraks bez krēpēm, bez krāsas, bez astes un tā tālāk tika ievietots nelielajā siltumnīcā, kas atradās mājas vienā pusē, salīdzinājumā ar lielo siltumnīcu tā bija maza. Lielajā stāvēja podi ar begonijām un ģerānijām, kastes ar dažnedažādām papardēm un pat dažām lielām palmām. Šī mazā siltumnīca, kas nez kāpēc saucas K. K. (vai varbūt Kai Kai?), bija atbrīvota no augiem, tajā glabāja kroketa nūjas, stīpas, bumbas, salauztus dārza krēslus, vecus un krāsotus dzelzs galdiņus, satrunējušu tenisa tīklu un Matildi.

Matilde šūpojās lieliski daudz labāk nekā jebkurš angļu šūpuļzirgs, ko man bija gadījies redzēt. Tā šūpojās turpu un atpakaļ, augšup un lejup; šūpojoties ātri un pilnā spēkā, tā pat spēja nomest jātnieku. Tā turējās uz atsperēm, kas nebija eļļotas un briesmīgi čīkstēja, tā pastiprinot baudījumu un briesmu izjūtu. Arī šis bija lielisks vingrinājums. Nav brīnums, ka es biju kaulains bērns.

Matildei K. K. bija draudzene Mīlucīte arī no aizokeāna. Mīlucīte bija maza, krāsota zirgucīte ar pedāļotiem ratiņiem. Droši vien ilgās nelietošanas dēļ pedāļi vairs nekustējās. Kārtīgi ieeļļoti, tie droši vien sāktu darboties, taču bija arī vieglāks ceļš, kā padarīt Mīlucīti mīlīgāku. Tāpat kā visi Devonas dārzi, arī mūsu dārzs bija izvietots kalna nogāzē. Mans paņēmiens bija uzvilkt Mīlucīti pa garo, zāļaino nogāzi, rūpīgi ierīkoties rateļos, izdvest uzmundrinošu kunkstu un tad mēs sākām ripot: sākumā lēnām, vilcinot tīkamo skrējienu, jo es bremzēju ar kājām, līdz nonācām lejā. Pēc tam es vilku Mīlucīti augšā, lai atkal brauktu lejā.

Vēlākajos gados es atklāju, ka vienam manam nākamajam radiniekam šīs izdarības sagādāja lielu jautrību, noskatoties tajās reizēm stundu no vietas pacilāti un svinīgi.

Kad auklīte mūs pameta, es jutos kā zaudējusi rotaļbiedreni. Izmisusi klīdu apkārt, kamēr viss atrisinājās es dabūju stīpu. Tāpat kā citi bērni, es uzmācos pieaugušajiem, cenzdamās piedabūt tos ar mani paspēlēties vispirms māti, pēc tam kalpotājus. Taču tajās dienās bija pieņemts, ka tad, ja nebija neviena, kas rotaļātos ar bērnu, viņam bija jārotaļājas vienam pašam. Kalpotāji bija vēlīgi noskaņoti, tomēr viņi darīja savu darbu, un tā bija daudz, tāpēc dzirdēju tadas vai tamlīdzīgas atbildes: "Skrieniet vien, mis Agata! Man jātiek galā ar darāmo." Džeina parasti atpirkās ar rozīņu sauju vai siera šķēlīti, tomēr stingri uzstāja, ka cienasti jāapēd dārzā.

Un tā es izgudroju sev pašas pasauli un rotaļbiedrus. Es tiešām domāju, ka tas bija prātīgi darīts. Nekad mūžā mani nav mākuši sajūta, ka "nav ko darīt". Ar to mokās neskaitāmas sievietes. Tās cieš no garlaicības un vientulības. Laiks tām šķiet kā murgs, nevis prieka avots. Ja viss tiek darīts tāpēc, lai jūs uzjautrinātu, jums šķiet, ka tā arī jābūt. Ja vēlāk nekas tamlīdzīgs nenotiek, jūs izjūtat zaudējuma rūgtumu.

Laikam tāpēc, ka gandrīz visi bērni mūsdienās iet skolā un tiem jebko pasniedz gatavu, brīvdienās tie nespēj neko sakarīgu izdomāt. Es mūžam jūtos pārsteigta, kad bērni nāk pie manis un saka: "Lūdzu, man nav nekā, ko darīt!" Es izbrīnīti aizrādu:

"Bet tev taču ir tik daudz rotaļlietu, vai tad ne?"

Ne īpaši.

"Bet tev ir divi vilcieniņi. Un mašīnītes. Un ūdenskrāsas. Un klucīši. Vai tad tu nevari ar tiem paspēlēties?"

"Bet es taču nevaru ar tiem spēlēties vienapatiF

"Kāpēc ne? Es nesaprotu. Tu vari uzzīmēt putniņu, pēc tam to izgriezt, pagatavot tam būrīti no ķieģelīšiem un ievietot putniņu tur."

Drūmais noskaņojums izgaist, un uz desmit minūtēm ir miers.

Lūkodamās atpakaļ pagātnē, es jūtos pārliecināta tikai par vienu ka mana gaume ir palikusi pilnīgi nemainīga. Tas pats, kas man patika toreiz, kad vēl biju meitene un rotaļājos, man patika arī vēlākajā dzīvē.

Piemēram, mājas.

Kā šķiet, man bija pietiekami daudz rotaļlietu leļļu gultiņa ar īstiem paladziņiem un sedziņām, bija arī ķieģelīši būvdarbiem tie nonāca manā rīcībā pēc tam, kad ar tiem bija rotaļājušies brālis un māsa. Daudzas manas spēļlietiņas bija improvizētas. Es izgriezu no veciem ilustrētiem žurnāliem attēlus un ielīmēju tos brūna papīra kladēs. Kārbiņas tika aplīmētas ar tapešu gabaliem, ko nogriezu no ruļļiem. Tas bija garš un darbietilpīgs process.

Taču mans galvenais prieka avots telpās noteikti bija leļļu mājiņa. Tā bija parasta krāsota koka mājiņa ar atveramu priekšpusi tad skatam pavērās virtuve, viesistaba un priekšnams apakšstāvā, kā arī divas guļamistabas un vannasistaba augšstāvā. Tas bija tikai sākums. Mēbeles tika sagādātas pa vienai vien. Toreiz veikalos varēja dabūt leļļu sadzīves priekšmetus lielā izvēlē un gluži lēti. Mana kabatas nauda tiem laikiem bija visai paliela. Es dabūju visas kapara monētas, kas no rīta atradās tēvam kabatā. Es iegāju pie viņa ģērbistabā, pateicu labrītu un tūlīt pagriezos pret tualetes galdiņu, lai apskatītos, ko un cik man liktenis šajā dienā lēmis. Divpensus? Piecpensus? Reiz gadījās pat vienpadsmit pensi! Bija dienas, kad vara naudiņas nebija. Un tieši nezināšana bija ļoti vilinoša.

Mani pirkumi parasti bija vieni un tie paši. Daži saldumi lielākoties cepumi, jo tikai tos mana māte uzskatīja par veselīgiem, tika pirkti mistera Vailija veikalā Torā. Tur tie tapa ēšanai uz vietas, un pircējs, jau nākot iekšā pa durvīm, uzreiz saoda, vai gardumi cepti tajā pašā dienā. Tur smaržoja pēc sviesta cepumiņiem, piparmētrām, tikko jaušami pēc ananasiem, iesala (salkani), lai gan tam īstenībā nemaz nebija smaržas. Visstiprākā un citas pārmācošā smarža bija bumbieru esencei.

Viss bija vienā cenā par astoņiem pensiem mārciņā. Es nedēļā iztērēju apmēram četrus pensus, pērkot četrus dažādus cepumu paveidus. Tad vēl peniju vajadzēja iedot ziedojumu vācējiem, iemetot kastītē, kas atradās vestibilā uz galda. Kopš septembra nācās krāt, atliekot pa dažiem pensiem Ziemsvētku dāvanām, kas tiks pirktas, nevis gatavotas pašrocīgi. Pārpalikusī naudiņa bija paredzēta manas leļļu mājas apmēbelēšanai un iekārtošanai.

Es vēl tagad atceros, cik apburošas bija lietiņas, ko toreiz varēja iegādāties. Kaut vai leļļu pārtika. Lēzeni kartona šķīvīši ar ceptiem cāļiem, olām ar speķi, kāzu torti, jēra cisku, āboliem un apelsīniem, zivīm, trifelēm, plūmju pudiņu. Tur bija groziņi ar nazīšiem, dakšiņām un karotītēm. Bija mazītiņi glāžu komplektiņi. Bija arī atsevišķas mēbeles. Mana namiņa viesistabā parādījās ar zilu atlasu apvilkti krēsli, kuriem es pamazām pievienoju dīvāniņu un milzīgu, zeltītu atzveltnes krēslu. Tur uzradās tualetes galdiņi ar spoguļiem, apaļi, spoži pulēti pusdienu galdi un atbaidoša oranža brokāta ēdamistabas iekārta. Bija arī lampas, svečturi un puķu vāzes. Pēc tam nāca visi iespējamie mājsaimniecības piekšmeti, slotas un birstes, spaiņi un liekšķeres, arī virtuves katliņi.

Drīz vien mans leļļu namiņš izskatījās pēc mēbeļu noliktavas.

Kā būtu… Kā būtu, ja man piederētu vēl viena leļļu mājiņa?

Māte gan nedomāja, ka vienai meitenei vajadzētu divas leļļu mājiņas. Bet kāpēc gan ne, viņa piedāvāja ierikot tādu kumodē. Tā es iekārtojos kumodē, turklāt ļoti sekmīgi. Šī mēbele atradās lielajā istabā mūsu mājas augšstāvā, ko mans tēvs izbūvēja, cerēdams ierīkot divas viesu guļamistabas, taču lielā telpa tik ļoti iepatikās brālim un māsai, kuri bija pasākuši tur rotaļāties, ka tā kļuva par spēļu istabu un tāda arī palika.

Pie sienām tur rindojās grāmatu plaukti, telpas vidu atstājot tukšu un brīvu. Man piešķīra kumodi ar četriem plauktiem, tā atradās sienas nišā. Māte sameklēja dažādus skaistu tapešu atlikumus, ar kuriem izklāt plauktus kā ar paklājiem. īstā leļļu mājiņa tika uzlikta uz kumodes, un tā es tiku pie sešstāvu nama.

Manai mājai, protams, bija nepieciešami arī iedzīvotāji. Vajadzēja būt tēvam ar māti, diviem bērniem un kalpotājai tā bija lelle ar porcelāna galvu un krūtežu, bet locekļi tai bija piebāzti ar zāģu skaidām. Māte pašuva šai ģimenītei dažus apģērba gabalus no pārpalikušajām lupatiņām, ko tika paglabājusi pēc savu kleitu šūšanas. Viņa pat pielīmēja tēvam pie sejas mazu, melnu bārdiņu un ūsas. Galu galā man tiešām bija tēvs, māte, divi bērni un istabmeita. Tas bija vareni. Neatceros, ka šīm lellēm būtu bijušas kādas īpašu personību pazīmes. Es tās nekad netiku uzskatījusi par cilvēkiem, jo tās bija vajadzīgas tikai tāpēc, lai būtu, kas apdzīvo māju. Kad ģimeni sasēdināju pie pusdienu galda, tad tiešām viss bija, kā pienākas. Šķīvji, glāzes, cepts cālis un patīkama izskata rožains pudiņš jau bija galdā.

Man īpašu prieku sagādāja pārvākšanās. Cieta kartona kaste kļuva par mēbeļu furgonu un aiz aukliņas vairākkārt tika vilkta apkārt pa istabu, kamēr "piebrauca pie jaunās mājas". (Tāda "pārcelšanās" notika vismaz reizi nedēļā).

Tagad gluži skaidri saprotu, ka kopš tā laika nemitīgi esmu turpinājusi šīs rotaļas ar spēļu mājiņām. Esmu aplūkojusi neskaitāmas mājas, pirkusi, mainījusi tās pret citām, apmēbelējusi, iekārtojusi un izdaiļojusi, pat pamatīgi pārbūvējusi. Mājas! Lai Dievs svētī mājas!

Bet atgriezīsimies pie atmiņām. Cik dīvaina sajūta patiesi -, savācot tās vienkop un apkopojot to, ko cilvēks atceras no visas savas dzīves. Kāds atceras laimīgos notikumus, kāds cits bailes, turklāt ļoti dzīvi. Savādā kārtā sāpes un bēdas gandrīz nav atšķiramas no visa pārējā. Es negribu sacīt, ka nemaz tās neatceros, — atceros gan, bet neizjūtu tās. Ikreiz, kad runa ir par kādām nelaimēm, pirmajā plānā izvirzos es pati. Es saku: "Te Agata jutās šausmīgi nelaimīga. Te Agatai sāpēja zobi." Taču es neizjūtu bēdas vai zobu sāpes. Un citkārt piepeši uzplūduši citronkoku smarža atvedina atmiņā pagātni, tad pēkšņi es atceros citronkoku ēnā pavadītu dienu un prieku, ar kādu es metos zemē, sasilušās zāles smaržu, piepešo tīkami vasarīgo noskaņu, tuvējo ciedru koku un upi aiz tā… Dzīves pilnības apziņa. Tādā mirklī tā ataust prātā. Ne tikai atmiņas par kaut ko, bet arī tā brīža izjūtas.

Es ļoti dzivi atceros gundegu pilno pļavu. Man laikam bija gadi pieci, jo mēs tur bijām abas ar auklīti. Tas notika īlingā, viesojoties pie krustvecmāmiņas. Mēs kāpām kalnā, paiedamas garām Svētā Stīvena baznīcai. Toreiz tai apkārt bija tikai klaji lauki, un mēs iznācām kādā pļavā, kas spīgoja vienās zeltainās gundegās. Mēs bridām tajā, cik atceros, diezgan bieži. Pat nezinu, vai manas atmiņas par šo pļavu palikušas no pirmās reizes, kad tur nonācu, vai no kāda vēlāka apmeklējuma, bet šo skaistumu es gan atminos, gan izjūtu. Tagad man šķiet, ka es jau daudzus gadus neesmu redzējusi gundegu pļavu. Esmu pamanījusi pļavā dažas gundegas, tas arī viss. Bet liela pļava, jau vasaras sākumā pilna ar zelta ziediem, tas tiešām ir kaut kas. Toreiz tā man bija un ir arī tagad, jo es nēsāju to sev līdzi.

No kā mēs gūstam vislielāko baudījumu? Droši vien cik cilvēku, tik atbilžu. Kas attiecas uz mani, tad, pārcilājot atmiņas, varu teikt, ka visvairāk prieka man dāvājuši dzīves rāmie un skaidrie brīži. Tādu gandarījumu man sniedza laiks, kad «jutos vislaimīgākā. Greznojot auklītes veco, sirmo galvu ar zilu lentes pušķi, spēlējoties ar Toniju, ar ķemmi šķirot celiņu tā platās muguras spalvā, lēkšojot uz šūpuļzirgiem, ko uzskatīju par īstiem, pāri iedomu upei dārzā. Skrejot pakaļ savai stīpai pa tuneļdzelzceļu. Izbaudot laimes pilnus mirkļus kopā ar māti. Māte, lasot man priekšā Dikensu, pamazītēm laidās snaudā, brilles noslīdēja no deguna, galva noliecās, un es satraukti iesaucos: "Māmiņ, tu aizmigiF Uz to māte pašcieņas pilnā balsī atbildēja: "Nekā tamlīdzīga, mīļumiņ. Man nemaz nenāk miegs!" Taču pēc brīža viņa jau bija iesnaudusies. Atceros, cik jocīga viņa izskatījās ar noslīdējušajām brillēm un kā es viņu tobrīd mīlēju.

Dīvaini, taču, tikai redzot cilvēkus smieklīgās situācijās, mēs atskāršam, cik ļoti viņus mīlam. Ikviens spēj apbrīnot skaistu, interesantu vai citādi pievilcīgu personu, taču, līdzko mēs šajā personā pamanām kādu smieklīguma iezīmi, krāšņais burbulis ir pušu. Gribētu dot kādu labu padomu meitenēm, kas gatavojas precēties: "Pamēģiniet iedomāties, ka viņš ir pamatīgi saaukstējies, šņaukājas, un ka acis viņam nepārtraukti asaro. Ko jūs justu pret viņu?" Tas ir svētīgs pārbaudījums. Pret vīru vajadzētu lolot tādu mīlestību, kas ietver sevī arī maigumu un vēlēšanos palīdzēt. Tad saaukstēšanās, galvassāpes un mazās vājībiņas neko nespētu mainīt. Aizraušanās un kaisle nav jāapgūst.

Bet laulība nozīmē kaut ko vairāk nekā tikai mīlestību es palieku pie vecmodīgā uzskata, ka vajadzīga arī cieņa. To gan nevajadzētu jaukt ar dievināšanu. Just pielūgsmi pret vīrieti visā laulības laikā, man šķiet, būtu ārkārtīgi nogurdinoši. Jūs šo galvu grozošo kaklu -, ja tā var sacīt, piemeklētu garīgs išiass. Bet cieņa ir kaut kas tāds, par ko jums nav daudz jādomā, ja jūs zināt, ka tā gluži vienkārši ir. Kāda veca īriete par savu vīru teica: "Viņš man uz kakla bija laba galva." Tā, manuprāt, būtu jājūtas sievietei. To viņa vēlas saskatīt partnerī tā ir saplūsme, kad sieva var būt atkarīga no vīra un rēķināties ar viņa spriedumu, ja būtu jāpieņem kāds grūts lēmums, mierīgi pārliekot to uz viņa pleciem.

Ir tik savādi lūkoties atpakaļ, pārskatot savu dzīvi, visus tās incidentus un ainas to taču ir tik bezgala daudz. Kas bez visa tā vēl bijis svarīgs? Kādus melus sastāstījusi atmiņa, izdarot šādu vai tādu izvēli? Kāpēc mēs atceramies tieši to, ko atceramies? Sajūta ir tāda kā ieejot bēniņos, kur stāv milzīgs šķirsts, pilns visādiem krāmiem, iegremdējot rokas šajos lūžņos un sakot: "Es ņemšu to un to, un to."

Pajautājiet trim vai četriem dažādiem cilvēkiem, ko viņi atceras, piemēram, pēc ārzemju ceļojuma, un atbildes jūs pārsteigs tik dažādas tās būs. Es atminos kādu piecpadsmitgadīgu zēnu, mūsu draugu dēlu, kas pavasara brīvdienās bija aizvests ekskursijā uz Parīzi. Kad zēns atgriezās, kāds ģimenes paziņa uzspēlētajā vēlībā, kādu dažkārt pieaugušie mēdz izrādīt, runājot ar bērniem, apvaicājās: "Kā tad ir, puis, kas tevi Parīzē pārsteidza visvairāk?" Zēns atbildēja nevilcinoties: "Skursteņi. Tur skursteņi ir pavisam citādi nekā mājām Anglijā!"

No viņa viedokļa tā bija gluži prātīga runa. Pēc dažiem gadiem zēns sāka mācīties par mākslinieku. Un kļuva skaidrs, ka viņu tiešām varēja ietekmēt šādas vizuālas detaļas, kas viņa uztverē atšķīra Parīzi no Londonas.

Un vēl kādas atmiņas. Tās attiecas uz laiku, kad mans brālis no Austrumāfrikas tika atsūtīts mājās kā invalīds. Viņš bija paņēmis līdzi kalpotāju iedzimto, vārdā Šebani. Noilgojies parādīt vienkāršajam āfrikānim Londonas skaistākās vietas, mans brālis noīrēja mašīnu, iesēdināja tajā Šebani un braukāja apkārt pa visu Londonu. Viņš parādīja tam Vestminsteras abatiju, Bekingemas pili, Parlamentu, Ģildi, Haidparku un vēl šo to. Visubeidzot, kad viņi pārbrauca mājās, brālis uzrunāja Šebani: "Ko tu domā par Londonu?" Šebani izbolīja acis un pacēla skatienu augšup. "Tā ir brīnišķīga, Bvana, vienreizēja vieta. Nemūžam nebiju domājis, ka redzēšu kaut ko tādu!" Mans brālis apmierinati māja ar galvu. «Un kas tevi iespaidoja visvairāk?" viņš vaicāja. Atbilde atskanēja tūlīt, ne mirkli nedomājot: "Ak, Bvana, visi veikali gaļas pilni! Cik apbrīnojami veikali! Gaļa karājas uz āķiem, liemeņi rindām vien, un neviens neko nezog, neviens neskrien klāt, nepāla i los un nemetas bēgt. Nē, gaļu mierīgi izsniedz rindas kārtībā. Cik bagāta, i ik vienreizēja zeme, kur gaļa atklāti karājas veikalos ar izeju uz ielu! ļ.i, patiesi, Anglija ir nepārspējama vieta! Un Londona ir brīnišķīga pilsēta!"

Viedoklis. Bērna viedoklis. Mēs visi to reiz paziņam, bet esam aizgājuši tik tālu, ka mums grūti atkal to atcerēties. es atminos, kā novēroju savu pašas mazdēlu Metjū, kad viņam bija divarpus gadu. Puisēns nezināja, ka es tur esmu. Es viņu vēroju no kāpņu augšgala. Zēns ļoti uzmanīgi kāpa lejā pa kāpnēm. Tas bija kas jaunapgūts, un viņš jutās lepns par to, tomēr arī mazliet nobijies. Viņš klusībā kaut ko murmināja. Sadzirdēju, ka zēns saka: "Tas ir Metjū, kurš kāpj leja pa kāpnēm. Tas ir Metjū. Metjū kāpj lejā pa kāpnēm. Tas ir Metjū, kurš nokāpj pa kāpnēm."

Es prātoju par to, vai mēs visi sākam dzīvi šajā pasaulē, domājot par sevi — ja vien mēs vispār domājam par sevi kā par kādu citu personu, it kā no malas. Vai es kādreiz saku sev: "Tā ir Agata vakartērpā, kura tagad dodas lejā uz ēdamistabu?" Tā, it kā tā miesa, kurā pēkšņi esam atraduši iemājojušu savu garu, sākumā mums liktos sveša. Viengabalainība jā, mēs zinām tādu nosaukumu, mēs to pazīstam, bet vēl neesam to apjautuši visā pilnībā. Mēs esam Agata, kas dodas pastaigā, un Metjū, kas kāpj lejā pa kāpnēm. Mēs sevi redzam no malas biežāk, nekā sajūtam.

Un tad kādu dienu sākas nākamais dzīves posms. Pēkšņi vairs nav "tas ir Metjū, kurš kāpj lejā pa kāpnēm", bet es kāpju lejā pa kāpnēm. Šis sasniegums — "es" ir cilvēka dzīves pirmais solis progresa virzienā.

II DALA "Bērni iznāk spēleties "

1

Kad cilvēks raugās atpakaļ savā pagātnē, viņš nespēj saprast, cik lielisks ir bērna skatījums, kad tas raugās pasaulē. Redzes leņķis ir pilnīgi citāds nekā pieaugušajam, visam ir pilnīgi citas proporcijas.

Bērni spēj ļoti asredzīgi novērtēt to, kas notiek ap viņiem, un spriest par cilvēkiem un to raksturu. Taču, šķiet, viņiem nekad neiešaujas prātā jautājumi, kā un kāpēc kaut kas notiek.

Liekas, man bija gadi pieci, kad tēvs sāka uztraukties par savām darījumu lietām. Viņš bija bagāta vīra dēls un jutās pārliecināts, ka viņam vienmēr būs garantēti noteikti ienākumi. Mans vectēvs bija izdarījis daudzus sarežģītus trasta noguldījumus ar noteikumu, ka tie stāsies spēkā pēc viņa nāves. Šo nosacījumu izpildei bija nozīmēti četri pilnvarotie. Viens no tiem bija ļoti vecs un jau aizgājis no jebkādiem darījumiem, otrs nokļuvis vājprātīgo namā, un pārējie divi, abi būdami vectēva vecumā, nomira drīz pēc viņa. Tikai vienā gadījumā dēls saņēma paredzēto. Es nezinu, vai tā notika nezināšanas dēļ vai pārmaiņu laikā kāds pamanījās vērst visu sev par labu. Lai nu kā, bet tēva stāvoklis kļuva aizvien nedrošāks un nedrošāks.

Tēvs jutās apjucis un izmisis, taču viņš nebija darījumu cilvēks un nezināja, ko tādā gadījumā iesākt. Viņš rakstīja dārgajam vecajam zēnam tādam un tādam, pēc tam vēl kādam, tie atbildēja vai nu mierinoši, vai paļājot valsti, likumus, ierēdņus un daudz ko citu. Apmēram šajā laikā tika saņemts mantojums no kādas padzīvojušas krustmātes cik noprotu, tas ļāva turēties virs ūdens gadu vai divus, taču tie ienākumi, kuri viņam pienācās un uz kuriem viņš cerēja, tā arī netika izmaksāti.

Apmēram tajā pašā laikā tēvam sākās veselības traucējumi. Vairākas reizes viņu piemeklēja sirdslēkmes, lai gan īstenībā ar šo vārdu tika apzīmēts viss kas. Domāju, ka slimības, kas tēvam piemetās, bija finansiālo grūtību izraisītas. Vislabakās zāles mums vajadzēja dzīvot taupīgāk. Tajos laikos tādos gadījumos cilvēki devās uz ārzemēm. Toreiz tas nenotika ienākumu nodokļa dēļ, kā tas ir šodien, jo šis nodoklis bija apmēram viens šiliņš no mārciņas, bet dzīve ārzemēs bija daudz lētāka. Tāpēc bija parasts izīrēt māju ar visiem kalpotājiem un pārējo, bet pašiem doties uz ārzemēm, piemēram, Francijas dienvidiem, tur apmetoties kādā lētākā viesnīcā.

Cik atminos, tāda migrācija notika tad, kad man bija apmēram seši gadi. Ešfīlda tika izīrēta kā šķiet, tad amerikāņiem, kas maksāja labu cenu, un ģimene posās aizbraukšanai. Mēs gatavojāmies braukt uz Francijas dienvidiem. Es, protams, ļoti satraucos par šo ceļojumu. Jo mēs dosimies turp, sacīja māte, kur varēsim skatīt kalnus. Es uzdevu daudzus jo daudzus jautājumus par tiem. Vai tie kalni ir ļoti ļoti augsti? Vai augstāki par Svētās Marijas baznīcu? Es izvaicāju māti par tiem ar milzīgu interesi. Šīs baznīcas smaile bija augstākais punkts, kādu vien zināju nosaukt. Jā, kalni gan bija daudz augstāki, daudz daudz augstāki par to. Tie pacēlās tūkstošiem pēdu augstumā un pēc tam atkal tūkstošiem pēdu augstumā. Mēs ar Toniju izgājām dārzā, gremodami milzīgu, sausu maizes garozu, ko dabūjām no Džeinas virtuvē, jo mums vajadzēja apdomāt šos jaunumus un iztēloties kalnus. Es atgāzu galvu, manas acis skatījās debesis. Tā vajadzēja izskatīties kalniem slejoties augstu augstu augstē līdz pašiem mākoņiem un nozūdot tajos. Tā bija visai iedvesmojoša doma. Mātei kalni patika. Par jūru viņa nekad netika interesējusies tā viņa mums sacīja. Kalniem vajadzēja kļūt par vienu no lielākajiem pārdzīvojumiem manā mūžā, par to es biju pārliecināta.

Nepatīkamākais bija tas, ka man, dodoties ceļojumā, vajadzēja šķirties no Tonija. Tonijs, protams, netika izīrēts kopā ar māju, viņu tika nolemts atstāt pie mūsu bijušās istabenes, kuru sauca Froudija. Froudija bija precējusies ar kādu galdnieku un dzīvoja turpat netālu, viņa bija gatava Toniju pieņemt. Es skūpstīju suni vienā laidā, un tas atbildēja, aizrautīgi laizot man seju, kaklu, rokas un plaukstas.

Tagad, raugoties atpakaļ, toreizējie ceļojuma apstākļi šķiet diezgan neticami. Toreiz, protams, nebija pasu un īpašu formalitāšu. Cilvēki nopirka biļetes, pasūtīja vietas guļamvagonu kupejās, un tas ari bija viss, kas tādā reizē jādara. Tik vienkārši. Toties Gatavošanās ceļojumam un lietu Saiņošana tas gan bija kaut kas! (Tās izjūtas gluži vienkārši var izteikt, tikai rakstot šos vārdus ar lielajiem sākuma burtiem.) Nezinu, ko ņēma līdzi pārējie ģimenes locekļi, man palikusi atmiņā tikai mātes bagāža. Viņa veda līdzi trīs lielas lādes ar izliektiem vākiem. Lielākā bija apmēram četras pēdas augsta, tās iekšpusē bija divi nodalījumi. Bija vēl arī cepuru kārbas un lielas, stūrainas amerikāņu ražojuma ceļasomas. Tajos laikos tādas bieži bija redzamas viesnīcu gaiteņos. Tās bija ietilpīgas, un es nopratu, ka arī pamatīgi smagas.

Jau apmēram nedēļu pirms aizbraukšanas mana māte vadīja laiku savā guļaimistabā šo šķirstu un somu ielenkumā. Ta kā mēs pēc tolaiku standartiem vairs nebijām pārtikuši ļaudis, pie mums vairs nekalpoja istabmeita. Mana māte visas lietas iesaiņoja pati. Vispirms notika tā saucamā "šķirošana". Skapji bija vaļā, atvilktnes izvilktas, un māte kravājās, pārcilādama mākslīgos ziedus un veselu kalnu viņai nepieciešamu sīkumu, ko viņa dēvēja "manas lentes" un "manas rotas". Šķiet, ka tās visas nācās stundām ilgi pārlūkot, pirms tās beidzot nonāca šķirstos un somās.

Rotu krājums toreiz nebija tāds kā mūsdienās dažas "īstās" rotas un lielāks vairums bižutērijas. Imitācijas tika uzskatītas par "sliktas gaumes" paraugu, ja nu vienīgi tika pieciesta kāda antīka piespraude tāpēc, ka veca. Mātes vērtīgās rotas bija "mana briljantu sprādze, mans briljantu pusmēness un mans briljantu saderināšanās gredzens". Pārējās rotas gan bija "īstas", bet ne īpaši dārgas. Un tomēr tās visas izraisīja aizrautīgu interesi. Vēl bija "mana indiešu kaklarota", "mans florenciešu rotu komplekts", "mana venēciešu kaklarota", "manas kamejas" un tā tālāk. Bija sešas piespraudes, par kurām interesējāmies mēs abas gan es, gan māsa. Tur bija "zivis" piecas mazas briljantu zivtiņas, bija "āmuļi" piespraude no maziem briljantiņiem un pērlītēm, "mana Parmas vijolīte" emaljas piespraude vijolītes izskatā, "mana mežrozīte" arī ziediņa izskatā ar briljantu lapiņām apkārt, un vēl bija "mans ēzelītis" vismīļākā lietiņa, grezna pērlīte starp briljantiem, kas veidoja ēzeļa galvu. Tās visas bija pieminētas mātes testamentā. Medžai vajadzēja mantot Parmas vijolīti (tā bija viņas mīļākā puķe), briljantu pusmēnesi un ēzelīti. Man pienācās roze, briljantu sprādze un āmuļi. Mūsu ģimenē bija pieņemta tāda attieksme pret lietām un nākotni. Neviens nejuta rūgtumu, runājot par nāvi, — vieni lēnīgi samierinājās ar neizbēgamo aiziešanu, bet otri ar siltām jūtām bija gatavi nākamos labumus pieņemt.

Ešfīldā visa māja bija pilna ar tēva pirktām eļļas gleznām. Tajos laikos bija parasts pieblīvēt sienas ar gleznām. Viena bija novēlēta man — paliela ainava ar jūru, un pie jūras nedabiski smaidoša jaunuve tīklā bija noķērusi mazuli. Bērna gados tas bija mans skaistuma ideāls, un man žēl iedomāties par to, cik bēdīgi es jutos, kad vajadzēja gleznas pārdot. Es pat sentimentālu iemeslu dēļ nevienu no tām nepaturēju. Man jāatzīstas, ka tēva gaume, izvēloties gleznas, bija nemainīgi slikta. Turpretī katra viņa pirktā mēbele bija īsts dārgakmens. Tēva vājība bija vecas mēbeles, un tie bija Šeratona galdi un Čipendeila krēsli, kurus viņš nopirka, bieži par ļoti lētu naudu, jo tajā laikā visi aizrāvās ar bambusa mēbelēm, dzīdamies tikai pēc tām un pirkdami tās. Tēva pirktās mēbeles bija tik vērtīgas, ka pēc viņa nāves mātei izdevās labu laiku iztikt, pārdodot labākos priekšmetus no viņa kolekcijas.

Gan tēvam, gan mātei, gan vecmāmiņai bija viena kaislība porcelāns. Kad vecmāmiņa vēlāk pārcēlās dzīvot pie mums, viņa atveda līdzi savu Drēzdenes un Capo di Montē porcelānu. Ešfīldā ar to bija pilnas neskaitāmas kastes. Nācās pat iebūvēt jaunus skapjus, lai būtu kur to izvietot. Mēs neapšaubāmi bijām īsta kolekcionāru ģimene — arī es esmu mantojusi šīs īpašības. Vienīgais posts, kas cilvēku piemeklē, ja viņš manto jau sakrātu labu porcelāna kolekciju, viņam nav iemesla krāt pašam savu kolekciju. Kolekcionēšanas kaislību tomēr vajadzēja apmierināt, un man izdevās sakrāt gluži jaukus papjēmašē priekšmetus un tādas sīklietiņas, kas nebija figurējušas manu vecāku kolekcijās.

Kad pienāca lielā diena, es jutos gluži slima un biju pavisam klusa. Kad esmu ar Ļaut ko pilnīgi pārņemta, tad man allaž zūd runas davanas. Manas pirmās atmiņas par ceļojumu uz ārzemēm bija no tiem laikiem, kad mēs Folkestonā iekāpām kuģī. Māte un Medža uzsāka braucienu pāri Lamanša kanālam ar nopietnām un saspringtām sejām. Viņas slikti panesa braucienus pa jūru un tūlīt attālinājās lēdiju salonā, lai atlaistos, aizvērtu acis un cerētu tikt pāri viļņojošajam ūdenim uz Franciju sveikas un veselas, nepiedzīvojušas pašu ļaunāko. Par spīti manai pieredzei, braucot ar laivu, es jutos pārliecinātā, ka pacietīšu jūras braucienu labi. Tēvs uzturēja manī šo pārliecību, tāpēc es paliku uz klāja kopā ar viņu. Tagad man šķiet, ka tas bija brauciens pa pilnīgi gludu jūru, bet es iedomājos, ka patīkamā kuģošana ir nevis mierīgās jūras, bet manas izturības nopelns. Mēs ieradāmies Buloņā, un es ar prieku noklausījos, kā tēvs paziņo: "Agata ļoti labi panes jūras braucienus."

Nākamais uztraucošais piedzīvojums bija gulēšana vilcienā. Es apmetos kupejā kopā ar māti, un viņa uzdzina mani augšējā guļvietā. Māte ilgojās pēc svaiga gaisa, viņai guļamvagonu sasmakušais gaiss sagādāja mocības. Visu nakti, kā šķiet, māte nostāvēja pie loga — ikreiz, kad pamodos, redzēju viņu tur, pie atvērtā loga, izbāzušu galvu ārā, gariem malkiem kampjot nakts gaisu.

Agri no rīta mēs jau bijām Francijā. Mūs sagaidīja viesnīcas "Beausejour"autobuss, un visi sakāpa tajā. Mūsu astoņpadsmit lādes un ceļasomas pienāca atsevišķi, bet visai drīz. Viesnīcai bija liela terase, no kuras varēja redzēt Pirenejus.

"Lūk!" iesaucās tēvs. "Vai redzi? Tur ir Pireneji! Tie sniega klātie kalni."

Es pavēros turp. Tā bija lielākā vilšanās manā mūžā, un to es nekad neaizmiršu. Kur tad bija tās augstās virsotnes, kas sniegtos augstu jo augstu mākoņos pāri mūsu galvām tādos augstumos, ka ne aptvert, ne izprast? Tādu kalnu vietā es redzēju pie apvāršņa tādu kā robotu zobu rindu, tā slējās, kā šķita, tikai collas vai divu attālumā no zemes. Tie tur? Un tie bija kalni? Es neko neteicu, bet pat tagad vēl spēju izjust to briesmīgo vilšanos.

■2

Mēs pavadījām šajā pilsētiņā apmēram sešus mēnešus. Tā man bija pilnīgi jauna dzīve. Medža, mans tēvs un māte drīz vien tika ierauti sabiedriskās dzīves virpulī. Tur bija apmetušies arī daži tēva amerikāņu draugi, arī viesnīcā viņš bija iepazinies ar daudziem cilvēkiem, turklāt mums līdzi bija neskaitāmas ieteikuma vēstules dažādiem ļaudīm viesnīcās un pansijās.

Māte manis uzraudzīšanai nolīga aukli, kas nāca pie mums pa dienu. Tā bija angļu meitene, taču visu mūžu dzīvojusi Francijā, tāpēc runāja franciski tikpat labi kā angliski, varbūt pat mazliet labāk. Vecāki bija iedomājušies, ka es no viņas varētu mācīties franču valodu. Taču šis plāns neīstenojās gluži tā, kā cerēts. Mis Mārkhema ieradās pie manis katru rītu, pēc tam mēs devāmies pastaigā. Tās laikā jaunā sieviete pievērsa manu uzmanību dažādiem objektiem, atkārtodama to nosaukumus franciski. Suns bija "un chien", māja "une maison", policists "un gendarme", maiznieks "le boulanger". Es to visu cītīgi atkārtoju, tomēr tad, kad man bija kaut kas vaicājams, es vaicāju angliski un arī mis Mārkhema atbildēja angliski. Cik spēju atcerēties, es visu laiku garlaikojos, šīs dienas man šķita apnicīgas, tās bija vienas vienīgas nebeidzamas pastaigas kopā ar mis Mārkhemu, kura bija jauka, laipna, apzinīga un garlaicīga.

Māte drīz vien nolēma, ka mis Mārkhema man franču valodu neiemācīs, tāpēc man vajadzētu ņemt franču valodas stundas tās pasniegtu kāda francūziete, kas nāktu pie manis pēcpusdienās. Mātes jaunieguvumu sauca Mourā jaunkundze. Viņa bija liela auguma, kupla miesās un mēdza mēsāt mazas, brūnas cepurītes.

Tajā laikā istabas, protams, bija pārapdzīvotas un pārblīvētas. Tajās bija pārāk daudz mēbeļu, pārak daudz rotājumu un tā tālāk. Mourā jaunkundze bija lempīga. Viņa kluburoja šurpu turpu pa istabu, raustīdama plecus, plātīdamās ar rokām un vēzēdama elkoņus. Agrāk vai vēlāk viņa nogāza no galda kādu sīklietiņu un sadauzīja to. Ģimene mēdza par to dzīt jokus. Tēvs mēdza sacīt: "Viņa man atgādina to putnu, kas tev reiz bija, Agata. To Daini. Tā ari bija liela, neveikla, un aizvien apgāza savus ēdamtrauciņus ar sēkliņām."

Mourā jaunkundze bija apbrīnojami daiļrunīga, un šī daudzvārdība lika man kļūt biklai. Es jutos neērti, un man bija grūti atsaukties uz jaunkundzes spiedzieniem: "Ak, mazā mīlulīte! Oh, la mignonne! Quelle

est gentille, cette petite! Nous allons prendre des letļons trēs amusantes, n S est —

i»* ce pas?

Es pret viņu izturējos pieklājīgi, bet vēsi. Kad māte mani stingri uzlūkoja, nepārliecinoši piekritu un pateicos: "Jā, paldies Oui, mērci!" Tajā laikā tās arī bija visas manas zināšanas franču valodā.

Franču valodas stundas noritēja bez starpgadījumiem. Biju paklausīga kā allaž, taču šajā jomā laikam nebiju īpaši apdāvināta. Mate, kurai patika ātri un jūtami rezultāti, nejutās mierā ar manām sekmēm.

"Viņas panākumi mācībās nav tik labi, kādiem tiem vajadzētu būt, Fred," viņa sūdzējās tēvam.

Mans tēvs bija apdomīgs kā aizvien: "Bet dod viņai laiku, Klāra, dod viņai laiku! Tā sieviete taču viņu apmeklējusi tikai desmit dienas!"

Taču mana māte nebija tas cilvēks, kurš dotu kādam laiku. Lūzums iestājās tikai tad, kad es saslimu. Kā šķiet, mans sasirgums sākās ar iesnām, klepu un turpinājās ar rīkles kataru. Man bija drebuļi un temperatūra es nespēju pat paskatīties uz Mourā jaunkundzi.

"Lūdzu," es žēli gražojos, "lūdzu, nelieciet man šopēcpusdien mācīties! Es negribu!"

Māte vienmēr kļuva piekāpīga, kad šādiem lūgumiem bija pietiekami nopietns iemesls. Viņa piekrita. Taču Mourā jaunkundze tik un tā ieradās ar visu cepurīti galvā. Māte paskaidroja, ka man ir temperatūra, tāpēc neesmu gājusi ārā un varbūt labāk būtu tās dienas stundu

O la lā, cik jauka mazulīte! Mūsu stundas taču būs jautras, ko? (Franču vai.) Tulk. piez.

atcelt. Mourā jaunkundze tūlīt jutās sasparojusies, viņa plivinājās man apkārt, elkoņus vicinādama, norāvusi cepuri un dvesdama tā, ka man likās nupat nopūtis galvu no pleciem. "Oh, la pauvre mignonne, la pauvrepetite mignonne! Mazā. nabadzīte!" Viņa man palasīšot, šī sieviete solījās, viņa stāstīšot man pasakas! Viņa uzjautrināšot nabaga mazulīti "la pauvre petite".

Es veltīju mātei izmisuma pilnus skatienu. Es nespēju to izturēt. Vairs nespēju to paciest nevienu mirkli! Taču Mourā jaunkundze turpināja tikpat spiedzīgā un griezīgā balsī… Par visu vairāk mani šausmināja viņas balss. Manas acis lūdzās: "Ved viņu projām! Lūdzu, ved viņu projāmF Tad māte cieši saņēma Mourā jaunkundzi aiz elkoņa un veda uz durvju pusi.

"Es domāju, ka Agatai šopēcpusdien par visu vairāk vajadzīgs miers," māte skaidroja. Viņa izvadīja Mourā jaunkundzi, pēc tam atgriezās pie manis, galvu purinādama. "Labi jau, labi," viņa sacīja, "tikai nerādi tik šausmīgas grimasesF

"Grimases?" es pārjautāju.

"Jā. Tu rādīji šausmīgus viepļus un lūrēji uz mani! Mourā jaunkundze skaidri redzēja tavu vēlmi, lai viņa iet projām!"

Es jutos izmisusi. Nebiju gribējusi būt nepieklājīga.

"Māmiņ!" es ieminējos. "Tās nebija franču grimases, ko es rādīju. Tās bija angļu grimases!"

Manu māti šis paziņojums ļoti uzjautrināja, taču viņa man paskaidroja, ka grimases esot saprotamas visiem tās varot uzskatīt par tādu kā starptautisku valodu, ko saprot visās zemēs. Tomēr māte paziņoja tēvam, ka Mourā jaunkundze nav guvusi būtiskus panākumus, tāpēc vajadzētu pameklēt citu skolotāju. Tēvs atbildēja, ka arī viņu tāds risinājums apmierinātu, jo tad mums nenaktos zaudēt tik daudz laba Ķīnas porcelāna. Un piemetināja: "Ja es būtu Agatas vietā, tad arī man šī dāma liktos neizturama, gluži tāpat kā viņai."

Atbrīvojusies no mis Mārkhemas un Mourā jaunkundzes aizbildniecības, es sāku priecāties par dzīvi. Viesnīcā bija apmetusies misis Selvina bīskapa Selvina atraitne vai vedekla ar savam divām meitām: Dorotiju un Mēriju. Dorotija (Dora) bija gadu vecāka par mani, Mērija gadu jaunāka. Mēs drīz vien kļuvām nešķiramas.

Atstāta neapšaubāmi savā vaļā, es biju paklausīga, uzvedīga un laba meitdne, bet citu bērnu sabiedrībā nevilcinājos iesaistīties palaidnībās, ja tādas tika darītas. Parasti mēs dzinām izmisumā ēdamzāles

viesmīļus. Kādu vakaru mēs visās sālnīcās sabēram cukuru. Kādā citā

>

dienā izgriezām no apelsīnu mizām cūciņas un uzlikām tās uz visu viesu šķīvjiem tieši pirms tam, kad gongs aicināja vakariņās.

Tie franču viesmīļi bija vislaipnākie ļaudis, kādus vien man gadījies iepazīt. īpaši Viktors — viesmīlis, kas apkalpoja mūs. Tas bija drukns neliela auguma vīrs ar garu, raustīgu degunu. Man šķita, ka viņš nelāgi ož (tā bija mana pirmā iepazīšanās ar ķiplokiem). Par spīti visiem trikiem, ko mēs ar viņu izspēlējām, viņš nebija uz mums pikts un visādos veidos pūlējās izrādīt savu laipnību. Viņš mēdza mums no redīsiem izgrebt pasakaini jaukas pelītes. Ja mēs par izdarītajam palaidnībām nedabūjām brāzienu, tad tā notika tikai tāpēc, ka iecietīgais Viktors nekad netika žēlojies mūsu vecākiem.

Man draudzēšanās ar Doru un Mēriju nozīmēja daudz vairāk nekā jebkura no agrākajām draudzībām. Iespējams, ka biju jau tādā vecumā, kad kopīga darbošanās šķiet aizraujošāka nekā nodarbības vienatnē. Mēs kopā šajos ziemas mēnešos pastrādājam neskaitāmas blēņas un no sirds uzjautrinājāmies. Protams, ka mēs šo nerātnību dēļ bieži vien iekūlāmies sprukās, bet tikai vienā gadījuma izjutām patiesu nosodījumu un sašutumu.

Mana māte un misis Selvina sēdēja un laimīgi tērzēja, kad istabene ienāca ar ziņu. "Jūs liek sveicināt beļģu lēdija no viesnīcas otrā spārna. Vai misis Selvina un misis Millere zina, ka viņu bērni pastaigājas pa ceturtā stāva dzegu?"

Iedomājieties, kā jutās abas mātes, kad viņas iznāca pagalmā, palūkojās augšup un ieraudzīja trīs sīkas bērnu figūriņas balansējam uz parapeta triju pēdu platumā un rindiņā soļojam pa to uz priekšu. Mums ne prātā neienāca, ka tāda pastaiga varētu būt bīstama. Bijām aizgājušas par tālu, nesot cauri vienu no istabmeitām, un viņai izdevās iedabūt mūs slotu skapī. Viņa triumfēdama ieslēdza mūs tur, apgriezdama atslēgu no ārpuses. Mēs sapīkām. Ko tad mēs varējām darīt?'Int bija mazs lodziņš. Izbāzusi pa to galvu, Dora ieminējās, ka mēs varbūt varētu izkāpt pa to ārā, apiet pa dzegu ap mājas stūri un ierāpties pa kādu citu logu iekšā. Sacīts darīts. Dora izlīda pirmā, pēc tam sekoju es, un tad izkāpa Mērija. Sev par prieku, mēs atklājām, ka virzīties pa dzegu nemaz nav grūti. Neatceros, vai mēs tikām lūkojušās lejup no šī augstuma, taču man nešķiet, ka mēs būtu izbijušās vai baidītos nokrist pat tad, ja skatījāmies lejup. Man allaž metas nelabi, kad raugos, kā bērni stāv uz pašas klints maliņas, vērdamies lejup; lai gan kurpju purngali jau šai malai pāri, viņus nemoka ne reiboņi, ne kādi citi pieaugušo kompleksi.

Šajā reizē mums nevajadzēja iet tālu. Cik atminos, tad pirmie trīs logi bija ciet, bet nākamais, kas vērās uz kādu no publiskajām tualetēm, bija vaļā, un mēs ielldām pa to. Tur, mums par brīnumu, mūs jau sagaidīja ar vārdiem: "Esiet tik laipnas un tūlīt pat nokāpiet misis Selvinas viesistabā!" Abas mātes bija ārkārtīgi dusmīgas. Un mēs nesapratām, kāpēc. Mūs visas aizsūtīja gulēt un lika pavadīt gultā visu atlikušo dienas daļu. Mūsu iebildumi nemaz netika uzklausīti. Taču mēs bijām teikušas patiesību. "Bet jūs nekad mums nestāstījāt," mēs visas trīs sacījām, "ka būtu aizliegts staigāt pa dzegām."

Mēs likāmies gultās ar nepārvaramu rūgtumu par mums nodarīto netaisnību.

Pa to laiku mana māte joprojām apsvēra, kā mani izglītot. Gan viņa, gan mana māsa apmeklēja vienu no pilsētas šuvējām, un tur kādā jaukā dienā mātes uzmanību piesaistīja pielaikotājas palīdze jauna sieviete, kuras pienākums bija pielāgot tērpu un pasniegt kniepadatas drēbnieces pirmajai palīdzei, kas tās iesprauda vajadzīgajās vietās. Pirmā pielaikotāja bija skarba pusmūža sieviete, un mana māte, pamanījusi jaunās meitenes pacietību un allaž labo garastāvokli, nolēma par viņu uzzināt kaut ko vairāk. Māte kādu laiciņu meiteni novēroja arī otrajā un trešajā pielaikošanā. Un sāka ar viņu runāties. Meiteni sauca Marī Sižē, tai bija divdesmit divi gadi. Viņas tēvam piederēja maza kafejnīca, viņai bija arī vecākā māsa, kas tāpat strādāja pie šuvējas, divi brāļi un mazā māsa. Marī aizrāvās elpa, kad māte nevērīgā balsī jautāja, vai viņai gribētos aizbraukt uz Angliju. Meitene noelsās aiz pārsteiguma un labpatikas. "Protams, ka man būtu par to jārunā ar jūsu māmiņu," māte sacīja. "Varbūt viņa negribēs, lai meita dotos tik tālu projām."

Tika norunāta tikšanās, mana māte apmeklēja Sižē kundzi, un abas pamatīgi iztirzāja pārrunājamo tematu. Tikai pēc tam māte tuvojās tēvam, lai apspriestu šo sarežģīto jautājumu. "Bet Klāra!" tēvs protestēja. "Tā meitene taču nav guvernante ne uz to pusi!"

Mana māte atbildēja, ka, viņasprāt, Marī esot tieši tāda persona, kāda mums vajadzīga. "Viņa neprot angļu valodu nemaz, neviena vārda! Tātad Agatai nāksies mācīties franču valodu! Marī ir ļoti labsirdīga un atsaucīga meitene. No labas ģimenes. Meitenei gribas apmeklēt Angliju, turklāt vēl viņa varētu šūt mums drēbes!"

"Vai tu esi par to pārliecināta, Klāra?" tēvs noprasīja.

Taču māte vienmēr bija pārliecināta par to, ko uzsāka.

Tāpat kā daudzos citos gadījumos ar manas mātes šķietami neizskaidrojamajām kaprīzēm, arī šoreiz viņai izrādījās taisnība. Aizverot acis, es vēl tagad redzu mīļo Marī gluži tāpat, kā redzēju viņu toreiz. Apaļu, rožainu sejiņu, strupu deguntiņu un tumšiem, uz augšu saņemtiem matiem. Pārbijusies tā Marī vēlāk man stastīja — viņa pirmajā rītā ienākusi manā guļamistabā pēc tam, kad bija cītīgi iekalusi teikumu angļu valodā, lai varētu apsveicināties: "Labrīt, mi-iss. Ceru, ja jūtaties labi." Nelaimīgā kārtā, pateicoties Marī akcentam, es nesapratu ne vārda. Tikai aizdomīgi blenzu uz viņu. Pirmajā dienā mēs sākām atgādināt nupat iepazīstinātus suņus. Maz runājāmies, vairāk pētījām viena otru. Marī sukāja man matus ļoti gaišus matus, kas parasti tika saskrullēti desiņām līdzīgās grīstēs, un es tik ļoti baidījos no sāpēm, ka viņa tik tikko pieskārās matiem ar ķemmi. Gribēju viņai paskaidrot, ka var sukāt stingrāk, taču tas gluži vienkārši nebija iespējams, jo es nepratu īstos vārdus.

Pat nezinu, kā tas notika, tomēr apmēram pēc nedēļas mēs ar Marī varējām sarunāties. Un mēs tērzējām franču valodā. Vārds pēc vārda, un es jau spēju runāt tā, lai mani saprastu. Nedēļa vēl nebija pagajusi, kad mēs jau bijām labākās draudzenes. Iziet kopā ar Marī bija ļoti jauki. Kopā ar Marī bija burvīgi darīt jebko. Tas bija visai laimīgas sadarbošanās sākums.

Vasaras sākumā Po pilsētiņā kļuva ļoti tveicīgi, un mēs devāmies pavadīt nedēļu Arželē, pēc tam vēl nedēļu Lurdā. Tad mēs pārcēlāmies uz Koterē Pirenejos. Tā bija patīkama vieta tieši kalnu pakājē. (Tagad es jau biju tikusi pāri vilšanās sajūtai, runājot par kalniem. Taču, lai gan Koterē izvietojums bija izdevīgāks to vērošanai, visu laiku neiznāca vērties augšup.) Mēs katru rītu pastaigājamies pa kalnu taciņu, kas veda uz avotu, kur mums glāzēm vien vajadzēja dzert negaršīgu ūdeni. Tā uzlabojušas veselību, mēs nopirkām pa standziņai miežu cukura sucre ds orge). Mātes iemīļotās standziņas bija ar anīsu, bet tās es nevarēju ciest. Iedama uz priekšu pa līkumotajiem celiņiem, es atklāju kādu sevišķu sporta veidu. Tā bija laišanās lejup no turienes uz bikšu dibena. Marī gan šausminājās par to, taču man ar nožēlu jāteic, ka Marī kopš pašas pirmās dienas neizdevās iekarot autoritāti manās acīs. Mēs bijām draudzenes un spēļu biedrenes, bet darīt to, ko viņa ieteica, man nenāca ne prātā.

Autoritāte vispār ir tāda dīvaina būšana. Manai mātei tā piemita pilnā mērā. Viņa reti mēdza bārties, tikpat kā nekad nepacēla balsi, taču viņai pietika izteikt rīkojumu, lai tas tūlīt pat tiktu izpildīts. Viņai vienmēr šķita savādi, ka citiem šī dāvana nepiemita. Vēlāk, kad māte dzīvoja pie manis — tajā laikā, kad biju nesen apprecējusies un man pašai piedzima bērns -, es žēlojos viņai par mazajiem kaimiņu zēniem, kas līda mūsu pagalmā caur žogu. Lai gan liku tiem iet projām, puikas neklausīja.

"Dīvaini gan," secināja mana māte. "Kāpēc tu gluži vienkārši nepasaki, lai viņi iet projām?"

"Pamēģini tu," es viņai ieteicu. Drīz abi puikas ieradās, sagatavojušies atcirst parasto: "N-nē! Bē! Neiesim vis!" un mētāties ar granti. Viens no viņiem sāka mest akmeņus koka lapotnē, brēkādams un šņākādams. Mana māte pagrieza galvu.

"Ronald," viņa uzrunāja zēnu. "Tā laikam tevi sauc, ko?"

Ronalds atzinās, ka tā viņu saucot gan.

"Lūdzu, nespēlējies tik tuvu pie mūsu mājas. Es negribu, ka mani traucē," sacīja māte. "Ej un rotaļājies mazliet tālāk."

Ronalds pavērās viņā, pasvilpa brālim un devās projām.

"Redzi nu, mana dārgā," māte novilka. "Tas ir pavisam vienkārši."

Protams, viņai tas bija vienkārši. Es tiešām ticu, ka mana māmiņa bez grūtībām spētu audzināt mazgadīgo likumpārkāpēju klasi.

Koterē viesnīcā bija kāda vecāka meitene Sibilla Patersone, kuras māte bija Selvinu draudzene. Sibilla bija manas pielūgsmes objekts. Man viņa likās skaista, un par visu vairāk es jūsmoju par viņas briestošo augumu. Tajos laikos bija modē iespaidīgas krūtis. Daudzām dāmām tādas tiešām bija. Gan manai vecmāmiņai, gan krustmātei bija iespaidīgas bistes, un abām bija grūti sasveicināties, mīļi saskūpstoties, kā jau daždien māsām, jo traucēja milzīgās krūtis. Lai gan es uzskatīja, ka pieaugušo dāmu krūtis ir tieši tādas, kadam tām jābūt, Sibillas biste manī modināja negantu skaudību. Sibillai bija četrpadsmit gadi. Cik ilgi man vēl būs jāgaida, līdz arī es kļūšu tik attīstīta? Astoņi gadi? Vēl astoņi gadi jāpavada kā kaulukambarim? Es ilgojos pēc šīm pieaugušās sievietes pazīmēm. Ak jā, man palīdzēt var vienīgi pacietība, tāpēc jābūt pacietīgai. Tad pēc astoņiem gadiem vai varbūt jau pēc septiņiem, ja paveiksies, brīnumainā kārtā no manas dēlim līdzīgās krūtežas izsprauksies divas lielas puslodes. Vajadzēja tikai pagaidīt.

Selvini nepalika Koterē tik ilgi, cik ilgi tur palikām mēs. Viņi devās projām, un man bija jāizvēlas starp divām citām draudzenēm — mazu amerikāņu meiteni Margeritu Prestliju un angļu meiteni Mārgaretu Houmu. Mans tēvs un māte bija sākuši draudzēties ar Mārgaretas vecākiem, tāpēc cerēja, ka mēs ar Mārgaretu arī draudzēsimies un iesim visur kopā. Tomēr — kā tādos gadījumos mēdz notikt man daudz labāk patika Margeritas Prestlijas sabiedrība, jo viņa lietoja ļoti interesantus vārdus un izteicienus, kādus man nekad agrāk nebija gadījies dzirdēt. Mēs parasti stāstījām viena otrai pasakas, un viena no Margeritas pasakām bija par skarpiju. Es netiku gudra, kas tas tāds.

"Bet kas ir tas skarpijs?" es jautāju.

Margerita, kuras aukle saucās Fanija un runāja tāda dienvidamerikāņu izrunā, ka es reti kad spēju saprast, ko viņa saka, paskaidroja man, kāds šis šausmīgais radījums izskatās. Apvaicājos par to Marī, taču arī viņa nekad nebija dzirdējusi par skarpijiem. Beigu beigas nolēmu prasīt paskaidrojumus tēvam. Sākumā arī viņam radas nelielas grūtības, tomēr pēc brīža, kā sacīja pats tēvs, ataususi skaidrība. "Domāju, ka tas būs skorpions," viņš pavēstīja.

Taču līdz ar to visa burvība bija zudusi. Skorpions nelikās ne uz pusi tik biedējošs kā iedomātais skarpijs.

Mums ar Margeritu radās visai nopietnas domstarpības par to, kā nāk pasaulē bērni. Es apgalvoju, ka bērnus atnes eņģeļi. Tā bija auklītes versija. Margerita nepiekāpīgi strīdējās pretī, ka tos sagādājot ārsts un atnesot sev līdzi melnajā instrumentu somā. Kad mūsu ķilda par šo tematu kļuva pārlieku aizrautīga, talkā nāca taktiskā Fanija, kas atrisināja to reizi par visām reizēm.

"Bet jums abām taisnība, mīļās meitenes," viņa sacīja. "Amerikāņu bērnus piegādā ārsts melnajā somā, bet angļu bērnus atnes eņģeļi. Tas taču ir vienkāršāk par vienkāršu."

Mēs abas jutāmies apmierinātas un beidzām strīdēties.

Tēvs un Medža bieži mēdza izjāt, pētīdami apkārtni, sēžot zirgu mugurās. Es tikmēr uzplijos viņiem, kamēr kādā jaukā dienā viņi man paziņoja, ka rīt es varēšot piebiedroties. Biju kā apmāta. Māte gan izteica dažus iebildumus, bet tēvs drīz vien tos atspēkoja.

"Mums līdzi jās gids," tēvs paskaidroja, "tas esot pieradis pie bērniem un pielūkošot, lai viņa nenokrīt."

Nākamajā rītā mums atveda trīs zirgus, un mēs devāmies ceļā. Mēs līkumojām augšup pa kraujajām takām, un es jutos milzīgi laimīga, uztupināta mugurā milzīgam zirgam (vismaz tā man šķita). Gids veda zirgu aiz pavadas un reizumis noplūca kādu ziedu čemuru un sniedza to man, lai būtu ko piestiprināt pie cepures. Līdz augšai viss gāja labi, bet tad, kad mēs nonācām kalna virsotnē un gatavojāmies ieturēt lenču, gids pārspēja pats sevi. Tas skriešus piesteidzās pie mums, nesdams brīnumskaistu taureni, ko bija noķēris. "Mazajai jaunkundzei," viņš sauca, "pour la petite demoiselle!" Izvilcis no žaketes atloka kniepadatu, viņš caurdūra taureni un piesprauda to pie manas cepures lentes! Ak vai, tās gan bija šausmas! Cik briesmīga bija sajūta, dzirdot nabaga taurenīti plivinām spārniņus un raustāmies, netiekot nost no adatas! Es izjutu tādas pašas mokas, kādas juta tauriņš, tur pludurodams. Taču es neko neuzdrīkstējos sacīt. Jo man prātā veidojās pārāk daudz konfliktu. Gids taču domāja, ka parādījis man uzmanību. Tā bija viņa dāvana. Kā es varēju viņu sarūgtināt un aizvainot, noniecinot šo dāvanu? Kā man gribējās dabūt to nost no adatas! Visu laiku man prātā bija mirstošais tauriņš, kas izmisīgi plivināja spārniņus. Un tā šausmīgā plakšķinošā skaņa pret manu cepuri. Bija tikai viena iespēja kaut ko uzsākt, piemērota bērnam šādos apstākļos. Es sāku raudāt.

Jo vairāk jautājumu man uzdeva, jo mazāk es spēju paskaidrot.

"Kas noticis?" tēvs vaicāja. "Vai tev kaut kas sāp?"

"Varbūt mazā nobijusies un vairs negrib jāt ar zirgu?" ierunājās mana māsa.

"Nē!" es saucu. "Nē!" Es nebiju nobijusies, man nekas nesāpēja.

"Viņa ir nogurusi," sacīja tēvs.

"Nē," es atbildēju.

"Bet kas tad īsti ir noticis?"

Taču to es nevarēju pasacīt. Protams, ka nevarēju. Jo gids stāvēja turpat, uzmanīgi vērodams mani ar neizpratnes pilnu skatienu. "Viņa vēl ir pārāk maza," mans tēvs noteica. "Mums nevajadzēja ņemt viņu līdzi šajā ekspedīcijā."

Es raudāju vēl gaužāk. Droši vien biju sabojājusi dienu gan tēvam, gan māsai zināju, ka tā bija, bet nespēju savaldīties. Cerēju un ticēju, ka varbūt tēvs vai māsa uzminēs, kas noticis, pat lūdzu Dievu par to, lai tā notiktu. Viņi taču varētu paskatīties uz to taurenīti! To redzot, viņi varētu ieminēties: "Varbūt viņai nepatīk taurenis pie cepures?" Ja to sacītu viņi, tad viss būtu kārtībā. Bet es nevarēju par to runāt. Tā bija šausmīga diena. Atteicos arī ēst lenču. Sēdēju tur un raudāju, bet taurenis plivinājās. Beigu beigās tas norima un vairs nepluduroja. Teorētiski tad man vajadzēja justies labāk. Taču tad es jau biju nonākusi tādā stāvoklī, ka vairs nekas nespēja mani no tā izdabūt.

Mēs jājām lejā no kalna, tēvs bija jūtami saīdzis, māsa apskaitusies, vienīgi gids joprojām bija jautrs, laipns un izbrīnījies. Laimīgā kārtā viņš neiedomājās noķert vēl kādu tauriņu, lai mani uzjautrinātu. Mēs pārradāmies visnotaļ bēdīgā izskatā un iegājām salonā, kur sēdēja māte.

"Ak vai!" viņa ierunājās. "Kas noticis? Vai Agata guvusi kādu savainojumu?"

"Es nezinu," tēvs pikti atteica. "Man nav ne jausmas, kas bērnam vainas. Vai. nu viņai kaut kas sāp, vai tamlīdzīgi. Viņa brēc kopš lenča un neko nav ēdusi!"

"Kas noticis, Agata?" māte vaicāja.

Es nespēju viņai to pastāstīt. Tikai truli blenzu viņā un mam par vaigiem joprojām ritēja asaras. Māte domīgi uzlukoja mani un pēc mirkļa sacīja: "Kurš piesprauda viņai pie cepures to taureni

Māsa paskaidroja, ka to izdarījis gids.

"Skaidrs," māte novilka. Un uzrunāja mani. "Tev t.r. nepatīk, vai ne?" viņa vaicāja. "Tas vēl bija dzīvs, un tev likās, ka tam sāp

Ak, to atvieglojuma sajūtu, to brīnišķo atvilgutnu, .ukl.ijoi, ka ir kāds, kas attapies, kā tev ir ap dūšu, un pasaka to skaļi, beidzot atbrīvojot tevi no klusēšanas sloga! Es ka neprātīga metos pie m.ues, apķēros viņai ap kaklu un iesaucos: "Jā, jā, jā! Tas raustījās! T.is pludlīnija! Bet tas cilvēks bija tik laipns, viņš gribēja mani iepriecināt… I s nespēju viņam to pateiktf

Viņa visu nojauta un laipni papliķēja man vaigu. Un tad pēkšņi man šķita, ka šis notikums jau palicis tālā pagātnē.

"Es ļoti labi saprotu, kā tu juties," viņa bilda. "Es zinu. Taču tas ir galā, un mēs par to vairs nerunāsim."

Ap to laiku es sāku apjēgt, ka mana māsa cieši ieskatījusies kādā jauneklī. Viņa bija ļoti pievilcīga jauna sieviete, iznesīga, lai gan nebija uzkrītoši skaista: māsa no tēva bija mantojusi apķērību, tāpēc ar viņu bija patīkami runāties. Turklāt vēl viņai piemita izteikta seksuālā pievilcība. Jauni vīrieši viņas priekšā staigāja kā pa diedziņu. Drīz pēc tam mēs ar Marī apspriedām māsas pielūdzēju verzi. Un aplūkojām to izredzes.

"Es iedomājos misteru Palmeru. Ko tu par viņu doma, Marī?"

"C"est possible. Mais il est trop jeune. "

Iespējams, bet viņš ir pārāk jauns. Es atbildēju, ka jauneklis ir apmēram vienā vecumā ar Medžu, bet Marī tomēr palika pie sava, ka viņš esot "beaucoup trop jeune".

"Es," sacīja Marī, "domāju par seru Ambrozu."

"Bet viņš taču ir daudz vecāks par Medžu, Marī!" es iebildu. Varbūt tā arī ir, viņa piekrita, bet ģimene ir noturīgāka, ja vīrs ir vecāks par sievu. Marī vēl piemetināja, ka sers Ambrozs būtu ļoti laba "partija", par kuru varētu priecāties jebkura ģimene.

"Vakar," es stāstīju, "viņa iesprauda ziedu Bernarda svārku pogcaurumā!" Bet Marī gan no jaunā Bernarda neko daudz necerēja. Tas zēns, viņa sacīja, neesot nopietns.

Es diezgan daudz uzzināju par Marī tuviniekiem. Jau zināju, kādi ir viņu kaķa paradumi ka tas mēdz pastaigāties pa kafejnīcu, arī pa galdiem starp glāzēm, saritināties un aizmigt starp tām, nevienu nesaplēšot.

Zināju, ka māsa Berta ir vecāka par Marī, ļoti nopietna meitene, bet mazā māsa Anžela ir visas ģimenes luteklīte. Zināju visus trikus, kādus vien bija spējīgi izspēlēt abi zēni, ieklādami nepatikšanās. Marī arī uzticēja man ģimenes noslēpumu — ka reiz viņu uzvārds bijis Shije, nevis Sižē. Es gan nespēju saprast, kāda tur starpība, un to es nesaprotu vēl tagad, bet mīļuprāt piekritu Marī, ka viņa var ar to lepoties, un apsveicu ar tādiem iespaidīgiem senčiem.

Šad un tad Marī man lasīja franču grāmatas, tāpat kā mana māte. Taču drīz vien pienāca laimīgā diena, kad es paņēmu "Ēzelīša atmiņas" franču valodā, pašķirstīju lappuses un atklāju, ka pati varu lasīt tikpat labi kā tad, ja kāds lasītu priekšā. Sekoja skaļi apsveikumi, arī māte mani apsveica. Beidzot pēc tik daudzām galvassāpēm biju apguvusi franču valodu. Varēju tajā lasīt. Reizēm man nācās lūgt paskaidrojumus grūtākajās vietās, taču kopumā misēkļu nebija.

Augusta vidū mēs pametām Koterē un devāmies uz Parīzi. To vasaru es vienmēr atceros kā vienu no laimīgākajām, ko tiku piedzīvojusi. Mana vecuma bērnam tajā bija viss kārotais. Viss jaunais likās aizraujošs. Koki mani izklaidējuši visu mūžu. (Iespējams, La tas bija simboliski — jau agrā bērnībā viens no maniem iedomātajiem pavadoņiem saucās par Koku!) Un vēl bija mana mīļā strupdegune Marī. Izjādes ar mūļiem. Kraujo taku pētījumi. Izklaides kopā ar ģimeni. Mana amerikāņu draudzene Margerita. Satraukums, ko izraisīja ārzemju eksotika. "Kaut kas rets un savāds…" Cik labi to zināja Šekspīrs! Taču ne jau šie sīkumi, kas grupējas un kārtojas dažādās kombinācijās, veido manas atmiņas. Tajās palikusi Koterē pilsēta, garā ieleja un mazais dzelzceļš, ar mežiem apaugušās kalnu nogāzes un augstās smailes.

Es nekad vairs neesmu tur bijusi. Un priecājos par to. Pirms gadiem diviem mēs apspriedām iespēju pavadīt tur vasaras brīvdienas. "Man gribētos tur atgriezties," es, neko nedomādama, pateicu. Tā bija patiesība. Taču tad es sapratu, ka man nevajag turp doties. Neviens nekad nevar atgriezties vietā, kas pastāv atmiņās. Jo to vairs nekad nebūs iespējams redzēt ar tām pašām acīm. Pat, ja šī vieta neticamā veidā būtu palikusi tāda pati. Tas, kas jums ir bijis, tas ir bijis. "Tie ceļi laimīgie, kur gāju un kuros man vairs nebūs iet…"

Nekad nevajag atgriezties tajās vietās, kur cilvēks bijis laimīgs. Kamēr jūs to nedarāt, tas viss jūsu atmiņā paliek dzīvs. Ja atgriezīsieties, tas viss tiks'iznīcināts.

Ir vēl citas vietas, kur es neesmu gribējusi atgriezties. Viena no tādām vietām ir Šeih Adi Ziemeļirākā. Mēs devāmies turp, kad es pirmoreiz apmeklēju Mosulu. Toreiz tur nokļūt bija diezgan grūti — vajadzēja saņemt atļauju, bet pēc tam apstāties Ain Sifni policijas posteni zem klintīm, kas saucās JeblMaclub.

No turienes policista pavadībā mēs devāmies augšup pa līkumotu taku. Bija pavasaris — svaigs un zaļš, visur ziedēja savvaļas puķes. Tur plūda kalnu strautiņš. Mēs pagājām garām dažām kazam un bērneļiem. Un tad nonācām svētvietā, kuras nosaukums bija Yezidi. Es atminos šīs svētās vietas mieru tur bija akmens plāksnēm bruģēts pagalmiņš, bet sienu rotāja akmenī izgrebta čūska. Pakāpieni veda zem sliekšņa, nevis pāri tam mazā, tumšā svētnīcā. Mēs apsēdāmies pagalmiņā zem tīkami šalcoša koka. Viens no vietējiem atnesa mums kafiju, vispirms rūpīgi noklādams zemē netīru galdadrānu. (Šī rīcība norādīja, ka viņi izprot eiropiešu vajadzības.) Mēs tur sēdējam diezgan ilgu laiku. Neviens neuzmācās ne ar kādu informāciju. Es zināju visai neskaidri, protams, ka šeit pielūdza nelabo, Eņģeli Pāvu, viņu pielūgsmes objekts bija Lucifers. Man vienmēr licies dīvaini, ka Sātana pielūdzēji tur bija vieni no mierīgākajiem sektantiem. Kad saule jau rietēja, mēs devāmies projām. Tas bija neviena netraucēts pilnīga klusuma brīdis.

Tagad esmu pārliecināta, ka turp dodas ekskursijas. Tūristiem par prieku tiekot rīkoti "pavasara svētki". Taču es pazinu šo vietu tajās nevainīgajās dienās un neaizmirsīšu to.

3

No Pirenejiem mēs devāmies uz Parīzi, bet pēc tam uz Dināru. Cik kaitinoši, ka viss, ko es atceros no Parīzes, ir mana viesnīcas guļamistaba ar piesātinātā šokolādes tonī krāsotām sienām, uz kurām nekādi nebija iespējams saskatīt odus.

Tur bija veselas odu miriādes. Tie spindza un spindza visu nakti, mūsu sejas un rokas klāja to kodumi. (Tas īpaši pazemojoši likās manai māsai Medžai, kas šajā dzīves posmā ļoti satraucās par savu seju). Mēs bijām Parīzē tikai nedēļu, un man šķiet, ka visu šo laiku pavadījām, pūloties apsist odus, smērējoties ar dažādām nepatīkami smirdošām eļļām, kvēpinot pie gultām kodīgas zāles, kasot dzēlumu vietas un pilinot uz tām karstus sveču taukus. Galu galā pēc mūsu nemitīgajām sūdzībām viesnīcas administrācijai (kas neatlaidīgi apgalvoja, ka šajā viesnīcā nekādu odu neesot) atceros lielāko notikumu gulēšanu zem moskītu tīkla. Tas notika augustā, laiks bija svelmīgi karsts, un zem tīkla bija vēl tveicīgāk.

Jādomā, ka man tika parādītas arī kādas ievērojamas Parīzes vietas, taču tās nav atstājušas nekādas pēdas atmiņā. Atceros, ka tiku aizvesta uz Eifeļa torni, bet man liekas, ka arī šajā reizē redzētais neatbilda gaidītajam tapat ka gadījuma ar kalniem. Kā šķiet, tad vienīgā atmiņa no Šī laika man bija jaunā iesauka "Odulēns". Nav šaubu, ka tai bija kāds iemesls.

Nē, es kļūdos. Tomēr tad — pirmā Parīzes apmeklējuma laikā — es iepazinu mehāniskā gadsimta priekšvēstnešus. Parīzes ielas bija pilnas ar jaunajiem satiksmes līdzekļiem, ko sauca par "Automobiles". Tie traucās šausmīgā ātrumā (pēc mūsdienu standartiem laikam pavisam lēni, taču tajos laikos sacensties varēja tikai ar zirgiem), smirdēja, taurēja, tajos brauca vīri cepurēs ar aizsargbrillēm, apgādājušies ar visādu citādu ekipējumu. Viņi izskatījās biedējoši. Mans tēvs apgalvoja, ka drīz tie būšot itin visur. Mēs viņam neticējām. Es vēroju tos bez jebkādas intereses, jo man daudz labāk patika tramvaji un vilcieni.

Mana māte bēdīgi iesaucās: "Cik žēl, ka šeit nav Montija! Viņam gan tie patiktu."

Cik dīvains šķiet tas viss tagad, kad es raugos atpakaļ uz šo savas dzīves posmu! Mans brālis tajā vispār netika piedalījies. Iespējams, ka viņš ieradās brīvdienās no Herovas, taču es to neatceros. Varbūt iemesls ir tāds, ka viņš tolaik daudz nelikās par mani zinis. Es tikai vēlāk uzzināju, ka mans tēvs bijis par viņu norūpējies. Brāli atskaitīja no Herovas skolas, jo viņš nespēja sekmīgi nolikt eksāmenus. Kā šķiet, brālis vispirms devās uz Dartas kuģubūvētavu, bet pēc tam uz ziemeļiem uz Linkolnšīru. No turienes nāca bēdīgas ziņas par viņa sasniegumiem. Man tēvs saņēma skarbu vērtējumu: "Jūsu dēls nekad neko nesasniegs. Viņš nekad neko neiemācīsies. Redzat, viņam neveicas matemātikā. Pieraugiet, lai viņš apgūst kādu vienkāršu amatu, un tad būs labi viņš būtu labs strādnieks. Bet tas arī viss inženieris no viņa neiznāks."

Laikam gan katrā ģimenē ir kāds loceklis, par kuru visi ir nobažījušies un noraizējušies. Mūsu rūpju priekšmets bija mans brālis Montijs. Viņš sagādāja mums galvassāpes līdz pat savai nāves dienai. Lūkodamās atpakaļ pagātnē, es bieži vien esmu prātojusi, vai dzīvē vispār bija kāda niša, kurā Montijs iederētos. Droši viss būtu kārtībā, ja viņš būtu piedzimis par Bavārijas karali Ludvigu Otro. Varu viņu iedomāties v paša tukšaja teātrī ar baudu klausāmies operu, kas tiktu dziedāta tikai viņam. Brālis bija ļoti muzikāls, viņš varēja lepoties ar skaistu basu un pēc dzirdes spēlēja vairākus mūzikas instrumentus sākot no svilpītēm par peniju un beidzot ar pikolo un flautu. Tomēr viņam nekad nepietika cītības, lai kādā nozarē kļūtu par profesionāli, man pat šķiet, ka viņam tāda doma nemaz neienāca prātā. Viņam bija labas manieres un pievilcīgs izskats, visu mūžu ap šo cilvēku rosījās ļaudis, kas centās tam aiztaupīt katru uztraukumu vai sarūgtinājumu. Vienmēr atradās kāds, kas bija gatavs aizdot naudu un izdarīt pakalpojumu. Kad brālis vēl bija sešus gadus vecs puika un viņi abi ar vecāko māsu saņēma kabatas naudu visai nedēļai, tālāk vienmēr notika viens un tas pats. Montijs savējo iztērēja jau pirmajā dienā. Vēlāk, nedēļai aizritot, viņš mēdza ievilkt māsu veikalā, ātri paprasīt trīs no saviem iemīļotajiem saldumiem par peniju un pēc tam uzlūkot māsu vai tā uzdrošināsies nemaksāt. Medža, kas ļoti rēķinājās ar citu domām, vienmēr samaksāja. Protams, ka viņa bija ļoti noskaitusies, un pēc tam nikni bārās. Montijs tikai sērīgi uzsmaidīja viņai un piedāvāja kādu saldumu.

Tā viņš uzvedās visu mūžu. Lai pildītu viņa kaprīzes, notika veselas sazvērestības. Atkal un atkal dažādas sievietes man ir teikušas: "Zināt, jūs īstenībā nesaprotat savu brāli Montiju. Viņam tik ļoti vajadzīga līdzjūtība!" Patiesība ir tāda, ka mēs viņu sapratām pārāk labi. Bet, iedomājieties tikai, viņu nebija iespējams nemīlēt. Viņš tik patiesi atzina savas kļūdas un vienmēr jutās pārliecināts, ka nākotnē viss būs citādi. Man šķiet, ka Montijs Herovā bija vienīgais zēns, kuram tika atļauts turēt baltās pelītes. Viņa audzinātājs, runājot par tām, sacīja mūsu tēvam: "Zināt, viņam tik ļoti patīk dabaszinātnes, ka es domāju šim jauneklim varētu atļaut tādu privilēģiju." Ģimene gan uzskatīja, ka Montijam nebija nekādas mīlestības pret dabaszinātnēm. Viņam tikai gribējās turēt baltās pelītes, un viss!

Atskatoties pagātnē, man šķiet, ka Montijs bija ļoti interesants cilvēks. Ja gēni būtu izkārtojušies mazliet citādi, viņš būtu kļuvis par ģēniju. Taču viņam kaut kā pietrūka. Mēra izjūtas? Līdzsvara? Iejušanās? Pat nezinu, kā īsti.

Karjeras iespējas viņam pavērās pašas no sevis. Sākās būru karš. Gandrīz visi jaunie cilvēki, kurus mēs pazinām, pieteicās brīvprātīgajos. Ari Montijs, protams. (Reiz viņš nolaidās no saviem augstumiem un sāka spēlēties ar maniem alvas zaldātiņiem, nostādot tos kaujas ierindā un nosaucot to komandieri par kapteini Dašvudu. Vēlāk viņš nocirta kapteinim Dašvudam galvu par nodevību, kamēr es rūgti raudāju.) Savā ziņā tēvs laikam jutās atvieglots armija tiešām varēja sagādāt Montijam karjeras iespējas, it īpaši tajā brīdi, kad noskaidrojās, ka par inženieri viņam nekļūt.

■r

Būru karš, manuprāt, bija pēdējais no tiem, par kuriem varētu teikt — "vecie labie kari": kari, kas īstenībā neapdraudēja cilvēku dzīvi un valsti. Par tajos pieredzēto varēja lasīt varoņstāstu grāmatās, kas vēstīja par brašiem karotājiem un galantiem jaunekļiem. Ja tie tika nogalināti, tad tos nogalināja, varonīgi cīnoties kaujā. Visbiežāk tic pārnāca mājās no kara, rotāti ar medaļām par drosmi kaujās. Viņus apvija Impērijas slava, apdziedāja Kiplinga poēmas; tiem pateicoties, Anglijas zeme uz pasaules kartēm iekrāsojās sarkanā krāsā. Šodien šķiet dīvaini, ka ļaudis it īpaši meitenes sniedza tiem baltas spalvas, tā izsakot atzinību par veikto pienākumu savas valsts labā.

No Dienvidāfrikas kara sākuma es neko daudz neatceros. Tas netika uzskatīts par nopietnu karu, ja nu vienīgi par "mācību tam Krīgeram". Ar parasto angļu optimismu ļaudis cerēja, ka "viss būs galā dažās nedēļās". 1914. gadā mēs dzirdējām vienu un to pašu: "Viss beigsies līdz Ziemsvētkiem." 1940. gadā: "Nav jēgas sarullēt paklājus un piebārstīt tos ar pretkožu līdzekļiem." Tā tika sacīts, kad manā mājā iekārtojās Admiralitāte. "Tas ir uz šo ziemu, ne ilgāk."

Tāpēc es atceros tikai līksmo atmosfēru un jautru dziesmiņu, kas saucās "Izklaidīgais ubags", un bezbēdīgus jaunus cilvēkus, kas ieradās no Plimutas dažu dienu ilgos atvaļinājumos. Atminos kādu ainu savās mājās īsi pirms tam, kad Trešais Karaliskais velsiešu pulks devās ceļā uz Dienvidāfriku. Montijs bija atvedis līdzi draugu no Plimutas, kur tobrīd stāvēja viņa pulks. Šis draugs Ernests Makintošs, kuru mēs nez kāpēc allaž saucām par Billiju, gan toreiz, gan visu tālāko mūžu man bija labs draugs un brālis vairāk nekā īstais brālis. Tas bija ļoti jautrs jauns cilvēks. Tāpat kā daudzi citi jaunekļi tajā laikā, viņš bija vairāk vai mazāk iemīlējies manā māsā. Abiem zēniem jau bija izsniegtas uniformas, un viņi neizpratnē pētīja kājautus, ko nekad agrāk nebija redzējuši. Abi tina tos ap kakliem un visādi ērmojās. Man vēl saglabājusies fotogrāfija, kurā viņi redzami, sēžam siltumnīcā ar kājautiem ap kakliem. Mana bērnišķīgā varoņu pielūgsme vērsās pret Billiju Makintošu. Viņa fotogrāfija rāmītī stāvēja pie manas gultas, un to rotāja neizmirstulītes.

No Parīzes mēs devāmies uz Dinānu Bretaņā.

Galvenais, ko atminos par Dinānu, bija tas, ka es tur mācījos peldēt. Atceros savu milzīgo prieku un neticamo lepnumu, patstāvīgi kuļoties uz priekšu bez palīdzības no malas.

Vēl es atceros kazenes nekad vairs neesmu redzējusi tādas kazenes: lielas un sulīgas. Mēs ar Marī gājām tās ievākt un pielasījām veselus kurvjus, tajā pašā laikā daudz ari apēdot. Šī pārpilnībā bija izskaidrojama ar to, ka vietējie iedzīvotāji tās neēda, jo uzskatīja par ļoti indīgām. "Ils ne Ies mangent pas," Marī sacīja. "Viņi tās neēd. Un teica man — "Voits allez vous empoisonner"." Mums ar Marī tādu aizspriedumu nebija, tāpēc mēs laimīgi indējāmies ar šīm ogam ik pēcpusdienu.

Tieši Dinānā es iepazinu teātra dzīvi. Tēvam un mātei tur bija liela guļamistaba ar milzīgu logu nišā īstenībā tas bija alkovs ar aizvilktu aizkaru. Tā izveidojās īsta skatuve. Aizrāvusies ar pantomīmu, ko biju redzējusi iepriekšējos Ziemsvētkos, es pierunāju Marī piedalīties, un mēs vakaros spēlējām visvisādas pasakas. Es izvēlējos sev lomu personāžu, ko gribētu tēlot, un Marī vajadzēja tēlot kādu citu.

Atskatoties pagātnē, es jūtos ļoti pateicīga par tēva un mātes milzīgo laipnību. Nespēju iedomāties neko garlaicīgāku par tādu vakara pavadīšanu pēc vakariņām nākt augšā un sēdēt vismaz pusstundu, skatoties mūsu priekšnesumu un aplaudējot, kamēr mēs ar Marī uzstājāmies improvizētos tērpos. Mēs uzvedām "Apburto princesi", "Pelnrušķīti", "Skaistuli un briesmoni", un vēl daudz ko citu. Es labprātāk tēloju vadošās vīriešu lomas, ietērpos māsas zeķēs, improvizējot triko, un maršēju deklamēdama. Izrāde, protams, tika spēlēta franciski, jo Marī nerunāja angliski. Cik viņa bija labsirdīga meitene! Tikai vienreiz viņa sadumpojās, turklāt tāda iemesla dēļ, kas man gluži vienkārši nebija izprotams. Viņai vajadzēja tēlot Pelnrušķīti, un es uzstāju, lai viņa izlaiž matus pār pleciem. Tik tiešām — ir grūti iztēloties Pelnrušķīti ar mezglā saņemtiem matiem! Bet Marī, kas bez kurnēšanas bija spēlējusi briesmoni, Sarkangalvītes vecmāmiņu, Marī, kas uzvedumos atveidoja gan labās, gan ļaunās fejas, gan ļaunas, vecas raganas, pat attēloja nepatīkamu scēnu uz ielas, spļaudama notekā un runādama argo: "Man nospļauties! Et bien crache!", pārsteidzot manu tēvu, Marī piepeši sāka raudāt un atteicās tēlot Pelnrušķīti!

"Bet kāpēc ne — mais potirquoi pas, MarieF es prašņāju. "Tā taču ir ļoti laba loma! Pasakas varone! Visa pasaka ir tikai par Pelnrušķīti!"

Neiespējami, sacīja Marī, ir neiespējami tēlot tādu lomu! Izlaist matus un rādīties kungam ar vaļējiem matiem! Tā vaina nāca zināma. Marī šķita neiedomājami rādīties Monsieur ar brīvi pār pleciem krītošiem matiem. Mēs pagatavojām tādu kā kapuci, ko uzlikām virs Marī matu mezgla, un viss bija kārtībā.

Taču tabu bieži vien ir ļoti dīvaini. Es atminos kādu manu draugu meitiņu mīlīgu, jauku meitenīti, kam varēja būt gadi četri. Viņu pieskatīt nāca franču aukle. Kā allaž, pastāvēja zināmas šaubas, vai aukle "tiks galā" ar viņu, taču likās, ka viss notiek lieliski un abas jutas laimīgas. Aukle devās ar meitenīti pastaigāties, mazā ar viņu runājās, rādīja Madlēnai savas rotaļlietas. Šķita, ka labāka saprašanās nevar būt. Tikai pirms gulētiešanas sākās asaru plūdi, jo Džoena atteicās Madlēnas klātbūtnē iet vannā. Māte brīnījās, taču pirmajā dienā padevās laikam nodomājusi, ka bērns vēl nav īsti saradis ar svešo sievieti. Taču šīs asaras turpinājās vēl divas vai trīs dienas. Pa dienu valdīja prieks un laime, cieša draudzība līdz gulētiešanas laikam un vannai. Tikai ceturtajā dienā Džoena, rūgti raudādama un paslēpusi seju pie mātes kakla, nomurmināja: "Tu nesaproti, māmiņ! Kā šķiet, tu nesaproti! Kā lai es rādu savu ķermeni ārzemniecei?"

Tā bija arī ar Marī. Viņa varēja skraidīt apkārt, ietērpusies biksēs, dažādās lomās rādīja kājas, bet nespēja rādīt kungam izlaisrus matus.

Es iedomājos, ka mūsu teātra izrādes noteikti likās ļoti smieklīgas vismaz mans tēvs par tām no sirds uzjautrinājās. Taču vēlāk tās noteikti kļuva stipri vien apnicīgas. Tomēr vecāki bija pārāk smalkjūtīgi, lai man pateiktu, ka viņiem nav interesanti katru vakaru nākt augšā, lai skatītos mūsu izrādes. Reizēm viņi aizbildinājās ar vakariņām pie draugiem, bet lielākoties augstsirdīgā izturībā pacieta šīs izklaides. Un es guvu īstu baudu, tēojot viņu priekšā.

Septembra mēnesī, kuru mēs pavadījām Dinānā, tēvam laimējās atrast tur vecus draugus — Martēnu Pirī ar sievu un diviem dēliem, kuru brīvdienas jau gāja uz beigām. Martēns Pirī un mans tēvs bija kopā mācījušies skolā Vevejā, jau toreiz kļūdami par tuviem draugiem. Martēna sieva Liliāna Pirī man vēl tagad šķiet viena no iespaidīgajām personībām, ko jebkad esmu pazinusi. Man vienmēr licies, ka viņa ierosinājusi Sekvilu Vestu uzrakstīt grāmatu "Visa izbijusī kaislība" tās varone man allaž mazliet atgādinājusi misis Pirī. Viņa kaut kādā kārtā iedvesa godbijību tāda atturīga noslēgtība. Šai sievietei bija skaista, dzidra balss, smalki sejas vaibsti un koši zilas acis. Arī viņas roku kustības aizvien bija ļoti skaistas. Man šķiet, ka es šo sievieti pirmoreiz ieraudzīju Dinānā, bet pēc tam redzēju viņu vēl šad un tad, pat diezgan bieži, un pazinu viņu arī astoņdesmit gadu vecumā tad viņa nomira. Visā šajā laikā mana apbrīna un cieņa tikai pieauga.

Domāju, ka viņa bija viena no tiem retajiem cilvēkiem, kam bija tiešām interesants prāts. Šīs sievietes māja vienmēr bija iekārtota pārsteidzoši un oriģināli. Viņa pati darinaja ārkārtīgi skaistus izšuvumus, nekad nevarēju atklāt nevienu grāmatu, ko viņa nebūtu lasījusi, nevienu lugu, ko nebūtu redzējusi. Un viņai vienmēr bija par tām kaut kas sakāms.

Domāju, ka mūsdienās šāda sieviete noteikti nodotos kādai karjerai, taču es nezinu vis, vai tādā gadījumā viņas personības pievilcības spēks būtu tik liels, kā tas bija.

Viņas māja allaž pulcējās jauni cilvēki, kas jutās laimīgi, ja varēja ar šo sievieti parunāties. Pavadīt vakaru kopā ar viņu — pat tad, kad tai bija krietni pāri septiņdesmit, — bija apbrīnojami rosinoši. Man šķiet, ka šai sievietei lielākā mērā nekā visiem citiem cilvēkiem, kurus es jebkad esmu pazinusi, piemita laikkavēšanas talants. Mēs atradām viņu sēžam savā skaistaja istabā uz krēsla ar augstu atzveltni, parasti ar kādu pašas iecerētu rokdarbu klēpī un interesantu grāmatu blakus. Šī dāma izskaījās tā, it kā būtu gatava pļāpāt ar mums visu dienu, visu nakti, pat mēnešiem. Viņas kritiskie izteikumi bija kodīgi un nepārprotami. Lai gan šī sieviete labprāt apsprieda jebkuras abstraktas tēmas, kādas vien zem saules pastāv, tomēr viņa nemēdza apspriest personiskās problēmas. Taču visvairāk mani pievilka viņas brīnišķīgā balss. Tāda tiešām ir reti sastopama. Es vienmēr esmu bijusi jūtīga pret cilvēku balsīm. Nepatīkama balss mani atbaida vairāk nekā nepatīkama seja.

Mans tēvs priecājās, savu draugu Martēnu atkal redzot. Manai mātei un misis Pirī bija daudz kopīga. Viņas tūlīt aizrāvās — ja pareizi atceros, diskusijā par japāņu mākslu. Tur bija arī abi šā pāra dēli Harolds, kas mācījās Itonā, un Vilfrīds, kas laikam tajā laikā bija Dartmutā, jo gatavojās dienēt flotē. Vilfrīds vēlāk kļuva par vienu no maniem tuvākajiem draugiem, bet viss, ko spēju atcerēties no Dinānas laikiem, bija tas, ka šis puisis vienmēr skaļi smējās, kad redzēja banānu. Es tāpēc viņu cītīgi pētīju. Protams, neviens no abiem zēniem nelikās par mani ne zinis. Puisis, kas mācījās ītonā, un flotes kadets noteikti nebija tie, kuri pievērstu uzmanību septiņgadīgai meitenītei.

No Dinānas mēs devāmies uz Gērnsi, kur pavadījām ziemas lielāko daļu. Es dzimšanas dienā saņēmu dāvanu — trīs eksotiskus putnus ar neparasti krāsainām spalvām. Tos sauca Kikī, Tutū un Bebē. Drīz pēc mūsu ierašanās Gērnsi Kikī, kas vienmēr bija ļoti jūtīgs, nomira. Taču tas nebija pie manis tik ilgu laiku, lai tā nāve sagādātu man ilgas un neremdējamas bēdas. Visādā ziņā mans mīlulis bija Bebē — mazs, apburošs putniņš. Tomēr es ar lielu rūpību nodevos Kikī apbedīšanai. Putns tika apbedīts pienācīgi grezni kartona kārbā, apsietā ar atlasa lenti, ko man sagādāja māte. Šajā laikā tika rīkota vesela ekspedīcija uz Sentpīterportas kalniem, kur tika izvēlēta vieta apbedīšanas ceremonijai, un es apraku kārbu kopā ar lielu puķu pušķi, ko uzliku kārbai virsū.

Tas viss, protams, bija varen jauki, bet ar to nebūt nebeidzās. Kapa apraudzīšana "visiter la tombe de Kiki" kļuva par manu iemīļoto pastaigu maršrutu.

Sentpīterportā liels notikums man bija turienes puķu tirgus. Tur varēja ļoti lēti dabūt visvisādas puķes. Marī atceras, ka vienmēr visaukstākajās un vējainākajās dienās pēc jautājuma: "Un kur mēs šodien pastaigāsim, mi-is?" mi-is nenovēršami atbildēja: "Iesim apraudzīt Kikī kapu nous allons visiter la tombe de Kiki." Sekoja bēdīgas Marī nopūtas. Pastaiga divu jūdžu garumā saltā vējā! Tomēr es biju nepielūdzama. Vilku Marī uz tirgu, kur mēs pirkām brīnišķīgas kamēlijas un citas puķes, bet pēc tam devāmies pārgājienā divu jūdžu garumā. Mums sejās sitās vējš, bieži vien arī lietus, un galu galā mēs ar visām pienācīgajām ceremonijām nolikām puķu pušķi uz Kikī kapiņa. Laikam jau tas bija man asinīs priecāties par bērēm un apbedīšanu. Kā būtu radusies arheoloģija, ja cilvēku dabā nebūtu šāda prieka? Ja mani bērnībā ņēma līdzi pastaigā kāds cits, nevis aukle piemēram, kāda kalpotāja, mēs noteikti devāmies uz kapsētu.

Cik jaukā atmiņā man palikušas tās laimīgās ainas Parīzes Pērlašēza kapsētā, kur veselas ģimenes apmeklēja tuvinieku kapus un uzposa tos Visdvēseļu svētkiem! Mirušo godāšana tiešām ir svētīgs kults. Vai tādā veidā cilvēki instinktīvi cenšas izvairīties no ciešanām tā aizraujoties ar rituāliem un ceremonijām, ka aizmirst pašu mīļoto aizgājēju? Es zinu — lai cik nabadzīga būtu ģimene, tā vispirms krāj naudu pašu bērēm. Kāda jauka, veca dāma, kas pie manis kalpoja, reiz sacīja: "Ak, kādi bēdīgi laiki, manu dārgumiņ! Man patiesi bieži vien klājies ļoti bēdīgi. Bet par vienu gan esmu parūpējusies lai cik grūti man un mums visiem gājis, esmu paglabājusi naudiņu, lai mani varētu pienācīgi apglabāt, un nekad neesmu to aizskārusi. Nē, pat tad ne, kad dienām netiku neko ēdusi!"

4

Reizēm man šķiet, ka savas iepriekšējās inkarnācijas laikā — ja vien reinkarnācijas teorija ir pamatota es biju suns. Man piemīt diezgan daudzi suņu paradumi. Ja kāds kaut kur dodas vai paredzējis kaut ko pasākt, es allaž vēlos doties līdzi un darboties. Arī atgriežoties mājās pēc ilgākas prombūtnes, es rīkojos gluži suniski. Suns pārnākot aizvien izskraida visu māju, lai pārbaudītu katru kaktu, izošņātu visas malas, tā izdibinot, kas pa šo brīdi noticis, un apmeklējot savas "iemīļotākās vietiņas". Es darīju tieši tāpat. Apstaigāju visu māju, pēc tam devos dārzā un apraudzīju manai sirdij mīļos kaktiņus: ūdens toveri, šūpoļkoku, savu mazo, slepeno novērošanas stūrīti pie mūra, no kura varēja pārredzēt ceļu. Uzmeklēju savu stīpu un pārbaudīju, kādā stāvoklī tā ir; man vajadzēja aptuveni stundu, lai pārliecinātos, ka viss ir tieši tāpat kā agrāk.

Vislielākās pārmaiņas bija notikušas ar manu suni. Kad mēs devāmies projām, Tonijs bija maziņš, tīriņš Jorkšīras terjers. Mums pārrodoties tas, pateicoties Froudijas mīlestībai un gādībai, pasniedzot nebeidzamas maltītes, bija apvēlies kā bumba. Viņa bija kļuvusi par Tonija verdzeni. Kad mēs tēvs, māte un es ieradāmies pie viņas, lai vestu suni mājās, Froudija nolasīja mums veselu disertāciju par to, kur un kā sunītim patīk gulēt, ka tas noteikti jāapsedz ar segu, ar ko un kā jābaro, kad jāved pastaigā. Pa starpām viņa pārtrauca runu, lai apspriestos ar Toniju. "Mammītes smukulīti," viņa murmināja. "Mammītes skaistulīti!" Tonijs ļoti atzinīgi uzklausīja šos izsaucienus, uzņemdams tos kā pašus par sevi saprotamus. "Un viņš neēdīs ne kripatiņu," Froudija lepni paziņoja, "ja ēdiens netiks pasniegts ar roku! Ak vai, man nākas tam pasniegt katru kumosiņu!"

Pamanīju mātes skatienu un nopratu, ka mājās Toniju līdzīga lutināšana negaida. Mēs pārvedām suni mājās ekipāžā, ko bijām noīrējuši tieši šai vajadzībai. Tur ievietojām arī suņa grozu un pārējos piederumus. Tonijs, protams, ļoti priecājās, mūs redzot, un nemitējās mani laizīt. Kad tika pagatavota un atnesta maltīte, tad izrādījās, ka Froudijas sacītais apstiprinās. Tonijs pavērās uz ēdienu, uzlūkoja manu mati un mani, bet pēc tam atkāpās dažu soļu attālumā un apsēdās. Suns kā lielkungs grand seigneur gaidīja, ka tam tiks pasniegts katrs kumosiņš. Es pasniedzu tam kumosiņu, un suns to graciozi pieņēma, taču māte man lika tādu rīcību pārtraukt.

"Tas nav labi," viņa sacīja. "Sunim jāmācās ēst, kā pienākas, tāpat kā agrāk. Atstāj ēdienu tepat. Gan jau suns to apēdīs."

Taču Tonijs negāja tam klāt un neēda. Tikai sēdēja. Nekad vēl neesmu redzējusi tik aizvainotu un sašutušu suni. Viņa lielās, sērīgās, brūnās acis pētīja apkārt sanākušo ģimeni, pēc tam savu ēdiena bļodiņu. Tās nepārprotami vēstīja: "Es to gribu! Vai jūs neredzat? Es gribu savas pusdienas! Dodiet taču man ēst!" Taču māte bija nepielūdzama.

"Ja suns šodien neēdīs," viņa sacīja, "tad rīt tas ēdīs."

"Vai tev neliekas, ka tas var nomirt badā?" es apvaicājos.

Mana māte domīgi aplūkoja Tonija trekno, pārmērīgi plato muguru.

"Neliela badošanās," viņa bilda, "tam nāks tikai par labu."

Tonijs padevās tikai nākamās dienas vakarā, turklāt mēģināja saglābt savu pašlepnumu, apēdot ēdienu, kamēr neviena nebija istabā. Pēc tam ar ēšanu vairs sarežģījumu nebija. Tās dienas, kad suns tika apkalpots kā lielhercogs, bija garām, un Tonijs šķita ar šo patiesību samierinājies. Tomēr viņš neaizmirsa, ka veselu gadu bija ticis dievināts kādā citā mājā. Tikko suni norāja vai tam gadījās kādas nepatikšanas, tas tūlīt izspruka no mājas un tripšināja prom pie Froudijas, kur droši vien sūdzējās par negodbijīgo apiešanos. Šis paradums tam saglabājās diezgan ilgu laiku.

Tagad ar Toniju nodarbojās Marī tas bija jauns pienākums papildus visiem citiem viņas pienākumiem. Tas bija tik uzjautrinoši redzēt Marī ar priekšautiņu ap vidu vakarā nonākam lejā, kur mēs spēlējāmies, un pieklājīgi paziņojam: "Tonija kungs tiek lūgts uz vannu Monsieur Toni pour le bain!" To dzirdot, Tonijs tūlīt uz visām četrām lūkoja glābties zem dīvāna, jo par iknedēļas peldi nebija augstas domās. Kad tika noķerts un aiznests, aste tam nelaimīgi nokarājās un ausis tāpat. Marī vēlāk lielījās ar lielo blusu daudzumu, ko viņai bija izdevies ar mazgājamā līdzekļa palīdzību izdabūt no sunīša vilnas.

Man jāteic, ka tagad suņiem laikam vairs nav tik daudz blusu, kā bija manā bērnībā. Par spīti vannošanai, sukāšanai un ķemmēšanai, lieliem izlietoto mazgāšanas līdzekļu daudzumiem, visiem mūsu suņiem allaž bija daudz blusu. Iespējams, ka tie apmeklēja staļļus un tur dauzījās ar citiem blusainiem suņiem. Taču tie netika tā lutināti un nebija tik atkarīgi no veterināriem ka suņi šodien. Es neatceros, ka Tonijs kādreiz būtu nopietni slimojis, sunīša kažoks vienmēr bija labā stāvoklī, viņš ēda savu ēdienu, kas parasti bija pagatavots no mūsu maltīšu pārpalikumiem, un par dzīvnieka veselību nenācās īpaši bažīties.

Arī par bērniem tagad uztraucas daudz vairāk, nekā mēdza uztraukties agrākajos laikos. Temperatūra, ja vien tā nebija pārlieku augsta, nevienu neuztrauca. Simt divi grādi pēc Fārenheita skalas ja tāda temperatūra turētos diennakti pēc kārtas varbūt liktu izsaukt uz mājām ārstu, taču mazākai temperatūrai liela vērība netika veltīta. Reizēm pēc zaļu ābolu ēšanas bērnam piemetās tā sauktais kuņģa katars. Divdesmit četras gultā pavadītas stundas, neko neēdot, parasti palīdzēja. Ēdiens tajos laikos bija veselīgs un daudzveidīgs. Man šķiet, ka bija vērojama tieksme pārāk ilgi barot bērnus ar pienu un tuntuļot, bet es jau no mazām dienām kāroju pēc gaļas gabala, kas tika sūtīts augšā auklītei, un viens no maniem mīļākajiem ēdieniem bija nepietiekami sacepts rostbifs. Vairuma tika ēsts Devonšīras krējums, mana matē mēdza teikt, ka tas esot daudz gardāks par zivju eļļu. Reizēm to ēda, ziežot uz maizes, reizēm — ar karoti. Ak vai! Mūsdienās Devonā nekur vairs nav atrodams īsts Devonšīras krējums tāds, kāds tas reiz bija: pasterizēts, ar dzeltenīgu kārtiņu virspusē, kārtām vien nosmelts no piena, šis krējums krājās porcelāna traukā. Šaubu nav krējums bija mans iemīļotais ēdiens toreiz un, iespējams, būs vienmēr.

Mātei, kurai patika daudzveidība uzturā, tāpat kā visās citās lietās, reizumis uznāca pa kādam jaunam untumam. Kādu laiku viņas sauklis bija "visvairāk barojošo vielu ir olās". Tajā laiksprīdi mēs ēdām olas gluži vai katrā ēdienreizē, līdz beidzot tēvs sadumpojas. Kadu brīdi ilga "zivju periods", kad mēs pārtikām no butēm un mencām, jo zivis uzlabojot smadzeņu darbību. Tomēr pēc daudzu diētu izmēģināšanas māte allaž atgriezās pie mūsu parastā uztura, gluži tāpat kā pēc aizraušanās ar teozofiju, kad viņa stiepa tēvu uz unitāristu baznīcu, tik tikko nekļuva katoliete un pat flirtēja ar budismu, beigu beigās atgriezās anglikāņu baznīcas klēpī.

Bija tik patīkami atgriezties mājās un atrast visu tāpat kā parasti. Pārmaiņa bija viena vienīga, un tā bija uz labu, jo tagad man bija mana uzticamā Marī.

Man šķiet, ka līdz tam brīdim, kad iesniedzos atmiņu krātuvē, patiesībā nekad netiku domājusi par Marī, jo Marī bija Marī daļa no manas dzīves. Bērnam pasaule nozīmē tikai to, kas ar viņu notiek; šajā pasaulē ietilpst ari tie cilvēki, kuri viņam patīk vai nepatīk, padara viņu laimīgu vai nelaimīgu. Marī svaiga, līksma, smaidīga, allaž pievilcīga bija ļoti iemīļota mūsu kalpotāju vidū.

Tagad es prātoju ko tas viss nozīmēja viņai? Man šķita, ka Marī jutās ļoti laimīga rudenī un ziemā, ceļojot pa Franciju un kanāla salām. Viņai bija iespēja redzēt dažādas vietas, dzīve viesnīcās bija jauka, un dīvainā kārtā viņai patika arī noņemties ar bērnu. Man, protams, gribētos domāt, ka es patiku Marī tāpēc, ka biju es, bet īstenībā Marī jūsmoja par visiem bērniem. Viņai patiktu jebkurš bērns, kas būtu nodots viņas gādībā, ja nu vienīgi neietu pie sirds kāds no izlaistajiem briesmonēniem, kurus reizēm gadās sastapt. Es noteikti nebiju vispaklausīgākā meitene man šķiet, ka franči nespēj iedvest paklausību. Ļoti grūti nācās mani iedabūt gultā šīm reizēm biju izgudrojusi īpašas spēlītes: gāzu apkārt mēbeles, kāpu uz skapjiem un kumodēm, riņķodama pa istabu tā, lai nepieskartos grīdai. Marī, stāvēdama durvīs, tikai vaidēja: "Ak, mi-is, mi-is! Jūsu mātes kundze būs neapmierināta! Madame ne serait pas contenteF Madame mana māte noteikti nezināja par notiekošo. Ja viņa būtu negaidot parādījusies, tad droši vien uzrautu uzacis un izdvestu: "Agata! Kāpēc tu neesi gultā?" Un pēc trim minūtēm es jau būtu gultā, steidzīgi nozūdot tajā, un man vairs nenāktos aizradīt. Tomēr Marī nekad mani nenosūdzēja viņa lūdzās, nopūtās, bet nekad nežēlojās. Taču es, lai gan neklausīju, mīlēju viņu. Es viņu pat ļoti mīlēju.

Tikai vienā reizē, cik atminos, es viņu sāpīgi aizvainoju, un tas notika netīšām. Tas gadījās, kad mēs atgriezāmies Anglijā. Izcēlās strīds par kādu nenozīmīgu tematu, taču strīdēšanās notika visai draudzīgā garā. Galu galā es satraukumā, vēlēdamās pierādīt savu taisnību, iesaucos: "Bet, mana nabadzīte, jūs nezināt dzelzceļi ir… Mais, mapauvre fille, vous ne savez doncpas Ies chemins de fer sont…" Šajā mirklī, man par lielu izbrīnu, Marī pēkšņi izplūda asarās. Es blenzu uz viņu. Man nebija ne jausmas, kas viņai uznācis. Tad viņa šņukstēdama sāka runāt. Jā, viņa tiešām esot "pauvre fille". Viņas vecāki esot nabadzīgi, nevis bagāti kā mi-is vecāki… Tiem piederot kafejnīca, kurā strādājot visi viņu dēli un meitas. Bet tas neesot pieklājīgi, tas neesot "gentille" — labi audzināta mi-is nekad viņi nepārmestu nabadzību.

"Bet, Marī!" es iesaucos. "Marī, tas man nebija ne prātā!" Taču bija grūti paskaidrot, ka netiku domājusi par nabadzību, jo teiciens "ma pauvre fille" bija tikai nepacietības izpausme. Nabaga Marī jutās aizvainota savās labākajās jūtās, un man nācās noņemties vismaz pusstundu protestējot, apmīļojot viņu un stāstot, cik ļoti esmu viņai pieķērusies, tikai tad Marī nomierinājās. Pēc tam starp mums atkal nodibinājās pilnīga saprašanās. Es turpmāk uzmanījos un vairs nekad nelietoju šo izteicienu.

Domāju, ka Marī pēc iekārtošanās mūsu Torkejas namā pirmajā laikā jutās vientuļa un skuma pēc mājām. Nav šaubu, ka viesnīcās, kurās mēs apmetāmies, bija citas kalpotājas, aukles un guvernantes, visas kosmopolītiski noskaņotas, tāpēc Marī nejutās šķirta no dzimtenes un tuviniekiem. Bet šeit, Anglijā, viņa strādaja kopā ar sava vecuma meitenēm un sievietēm, kas nebija daudz vecākas par viņu pašu. Tajā laikā, man šķiet, pie mums kalpoja jauniņa istabene un vēl viena apteksne, kurai varēja būt gadu trīsdesmit. Taču viņu uzskati tik ļoti atšķīrās no Marī uzskatiem, ka tā noteikti jutās kā pilnīga svešiniece. Viņas kritizēja Marī vienkāršās drēbes, nespēdamas saprast, ka svešiniece neizdod naudu par smalkveļu, lentām, cimdiem un tā tālāk.

Marī saņēma ļoti pieklājīgu algu. Viņa ik mēnesi vaicāja Monsieur, vai viņš nebūtu tik laipns un nenosūtītu pilnīgi visu šo naudu mātei. Sev viņa paturēja pavisam niecīgu summu. Marī tā šķita normāla un dabiska rīcība, jo viņa krāja naudu pūram savam dot šī naudiņa bija paredzēta tādam pašam mērķim, kādam to tajos laikos — un varbūt vēl tagad krāja visas franču meitenes. Tas bija kads nodrošinājums nākotnei, jo tajā gadījumā, ja pūra naudas nebūtu, viņa gluži vienkārši varētu palikt vecmeitās. Mēs šeit, Anglijā, to saucam par "krājumiņu dziļākajā skapja atvilktnē", tikai tur tam bija daudz lielāka nozīme. Tā bija prātīga un laba ideja, man šķiet, ka mūsdienu Anglijā tāda rīcība atkal ir modē, jo jaunais pāris vēlas iegādāties māju, tāpēc tās iegādei krāj naudu abi. Bet tajā laikā, par kuru es runāju, meitenes nemēdza iekrāt naudu laulības dzīvei tas bija vīrieša pienākums. Viņam vajadzēja gādāt par māju un pārējo, lai sievai būtu ko ēst un ģērbt mugurā. Tāpēc meitenes, kas kalpoja kārtīgās ģimenēs, tāpat pārdevējas veikalos, kuras kotējās mazliet zemāk, turējās pie uzskata, ka nopelnītā nauda pieder viņām pašām, lai to izdotu ikdienas vajadzībām. Tās pirka jaunas cepures, krāsainas blūzes, reizumis pa kaklarotai vai piespraudei. Man šķiet, kāds varētu sacīt, ka šīs jaunās dāmas izmantoja savu nopelnīto algu, lai pievilinātu piemērotus preciniekus. Bet Marī, valkādama tikai savu mazo, melno, kārtīgo mētelīti un tādus pašus svārciņus, vienkāršas blūzes un mazu cepurīti, nekad neko nepievienoja savai garderobei, ne reizi nepirka neko nevajadzīgu. Man neliekas, ka šīs meitenes bija pret viņu nelaipnas, bet tās smējās par viņu un nicināja viņu. Tāpēc Marī jutās ļoti nelaimīga.

Vienīgi manas mātes iejūtība un laipnība palīdzēja viņai pārdzīvot pirmos četrus vai piecus mēnešus. Marī mocīja nostalģija, viņai gribējās braukt mājās. Taču māte runājās ar Marī, mierināja viņu, stāstīja, ka viņa esot gudra meitene, ka angļu meitenes neesot tik tālredzīgas un atjautīgas kā franču meitenes. Māte, kā šķiet, tika aprunājusies arī ar istabmeitām un Džeinu, aizrādīdama, ka tās dara franču meiteni nelaimīgu. Marī ir tik tālu no mājām, un tām būtu jāiedomājas, kā būtu tad, ja viņas būtu nonākušas svešā zemē. Un tā pēc mēneša vai diviem Marī atplauka.

Es jūtu, ka ikviens, kam būs pieticis pacietības izlasīt manas atmiņas līdz šai vietai, tagad izsauksies: "Bet vai tad jums nebija jāgatavo stundas?"

Un atbilde skan: "Nē, nebija."

Tajā laikā, man šķiet, es kļuvu apmēram deviņus gadus veca, un mana vecuma bērniem tolaik bija guvernantes, lai gan lielākoties tās, kā liekas, tika algotas bērnu aprūpēšanai, uzmanīšanai un vingrināšanai. Tas, ko šis guvernantes mācīja "stundās", bija atkarīgs no viņu gaumes un individualitātes.

Man prātā neskaidri palikušas guvernantes no divu mūsu draugu mājām. Viena no tām pilnīgi uzticējās Dr. Brevera "Bērna ceļam līdz zināšanām" gluži mūsdienīgai grāmatai. Tā ļoti atgādina mūslaiku krustvārdu mīklas. Es vēl tagad atceros zināšanu drumslas, ko tajā sagramstīju. "Kādas ir izplatītākās kviešu slimības?" "Melnplauka un miltrasa." Šīs zināšanas es saglabāju visu mūžu, lai gan nelaimīgā kārtā tās man nekad nebija noderīgas. "Ko ražo Redičas pilsētā?" "Adatas." "Kurā gadā notika Heistingsas kauja?" "1066."

Otra guvernante, cik atminos, mācīja saviem audzēkņiem dabaszinātnes, bet vairāk neko īpašu. Lielākoties viņas vadībā tika vāktas lapas, ogas un savvaļas puķes, lai pēc tam izžāvētu un klasificētu. Tas bija neticami garlaicīgi. "Nevaru ciest visu šo noņemšanos ar norautiem augiem!" žēlojās mans mazais draudziņš. Es viņam pilnīgi piekritu, un vārds "botānika" visu mūžu lika man sarauties kā tramīgam zirgam.

Māte bērnība bija gājusi skolā Češīrā. Manu māsu Medžu viņa sūtīja uz internātskolu, taču bija sākusi atbalstīt uzskatu, ka vislabāk audzināt jaunas meitenes, ļaujot tām skraidīt apkārt savvaļā, cik vien iespējams, labi ēdinot, liekot daudz kustēties svaigā gaisā un nekādā ziņā nenoslogojot viņu prātu. (Ar zēniem, protams bija citādi, uz viņiem šādi ieteikumi nekādā ziņā neattiecās tiem noteikti vajadzēja saņemt pienācīgu izglītību.)

Kā jau es minēju, māte bija kļuvusi par tādas teorijas piekritēju, kas ieteica neļaut bērnam lasīt līdz astoņu gadu vecumam. Taču to īstenot neizdevās, un man ļāva lasīt, cik vien vēlējos. Un es, protams, izmantoju katru izdevību to darīt. Tā saucamā klases istaba bija liela telpa mājas augšstāvā, un tajā gar visām sienām rindojās grāmatu plaukti. Tur bija arī bērnu grāmatas "Alise Brīnumzemē" un "Alise Aizspogulijā", Viktorijas laiku sentimentālo stāstu krājumi, ko jau tiku pieminējusi, piemēram, "Mūsu baltā Vijolīte", Šarlotes Jongas darbi, arī "Ķēdīte no margrietiņām" visi Hentija sējumi, kā šķiet, tad vēl visvisādas mācību hrestomātijas, romāni un daudz kas cits. Es lasīju pēc kārtas bez liela izvēlīguma visu, kas mani īpaši interesēja, izlasīdama arī daudz ko tādu, kas man vēl nebija saprotams, tomēr piesaistīja uzmanību.

Es atradu kādu franču lugu. Tēvs pārsteidza mani, kad to lasīju. "Kur tu to dabūji?" viņš noprasīja, šausminādamies un atņemdams man sējumu. Tā bija viena no grāmatām romāniem un lugām -, ko tēvs parasti ieslēdza savā smēķējamajā istabā, kur tās lasīja tikai pieaugušie.

"Tā bija klases istabā," es atbildēju.

"Tai tur nevajadzēja būt," tēvs norūca. "Tai vajadzēja atrasties manā grāmatskapī."

Es labprāt atdevu to tēvam. Patiesību sakot, tā man likās diezgan grūti saprotama. Un es priecīgi atsāku apgūt "Ēzeļa atmiņas", "Bez ģimenes", un citus nekaitīgus franču literatūras darbus.

Jādomā, ka būtu vajadzējis ņemt arī kādas stundas, taču man nebija guvernantes. Kopā ar tēvu turpināju apgūt matemātiku, lepni pārejot pie decimāldaļskaitļiem. Parasti nācās aplēst, cik daudz zāles varētu apēst tik un tik govis un cik ilgā laikā varētu piepildīt ar ūdeni tik un tik lielu toveri. Tādi aprēķini man likās diezgan saistoši.

Mana māsa tagad oficiāli "gāja sabiedrībā", tas nozīmēja, ka pienācās rīkot viesības, viņai vajadzēja tērpus, apmeklēt Londonu un tamlīdzīgi. Mātei nemitīgi bija ar ko nodarboties, un viņai atlika mazāk laika man. Reizēm kļuvu greizsirdīga, jo jutu, ka visa uzmanība tiek pievērsta Medžai. Mātei pašai bija visai garlaicīga bērnība. Lai gan viņas krustmāte bija bagāta sieviete un jaunā Klāra tika ceļojusi kopā ar viņu pāri Atlantijas okeānam šurpu turpu, šī sieviete nebija uzskatījusi par vajadzīgu dažādot meitenes dzīvi, izvedot viņu jebkādā sabiedrībā. Nedomāju, ka mana māte būtu īpaša sabiedrības mīļotāja, taču viņa, tāpat kā citas jaunās meitenes, noteikti bija pelnījusi daudz vairāk jaunu un skaistu drēbju, nekā tai bija. Krustvecmāmuliņa sev pasūtīja ļoti dārgus un modīgus tērpus pie labākajiem Parīzes drēbniekiem, taču Klāru uzskatīja par bērnu, kam pilnīgi pietiek ar to, kas tam ir. Un tad vēl tās šausmīgās šuvējas! Mana māte tajā laikā nolēma, ka viņas meitām gan būs visas tās skaistās kleitas un rotas, kuru pašai bija trūcis. Tādēļ māte tā aizrāvās ar Medžas un vēlāk arī maniem tērpiem.

Vai jums nešķiet, ka tajās dienās tērpi tiešām bija tērpi? Tās tik bija kleitas kārtīgi nostrādātas, izlietojot lielus auduma daudzumus. Rišas un krokojumi, ieloces un kruzuļi, volāni un mežģīnes, sarežģīti apvīlējumi un ielaidumi; šīs kleitas ne tikai vilkās pa zemi un ejot ar vienu roku bija eleganti jāpietur, bet tām bija jāpieskaņo cepurītes, apmetņi un spalvu boa.

Būtisks bija arī frizūru jautājums — tās toreiz tiešām bija frizūras, nepietika ar to, ka izvilka caur matiem ķemmi. Matus sprogoja un cirtoja, veidoja viļņiem, tos pa nakti uztina uz rullīšiem, mēdza apstrādāt ar karstām loku šķērēm; ja meitene posās uz deju vakaru, viņa sāka matu kārtošanu vismaz divas stundas agrāk, frizūras izveidošana aizņēma apmēram pusotru stundu, atstājot tikai pusstundu tērpa, zeķu un visa cita uzvilkšanai un kurpīšu uzaušanai.

Tā, protams, nebija mana pasaule. Tā bija pieaugušo pasaule, no kuras es turējos tālāk. Un tomēr ģimenes dzīve mani ietekmēja. Mēs ar Marī apspriedām toilettes, kādas nēsājušas Mademoiselles, un izlēmām, kuras bijušas visskaistākās.

Bija gadījies tā, ka mūsu ielā nebija tādu kaimiņu, kuriem būtu bērni manā vecumā. Tādējādi man nācās tāpat kā agrajā bērnībā izdomāt sev draugus pašai, kā reiz jau biju izdomājusi sev draudziņus Pūdeli, Vāveri un Koku. Un slavenos incīšus. Tagad es izdomāju skolu. Ne jau tāpēc, ka man būtu uznākusi īpaša vēlēšanās mācīties skolā. Nē, es domāju, ka skola bija tikai fons, lai uz tā iztēlotos un izvietotu septiņas dažādu vecumu un atšķirīga izskata meitenes ar dažādu izcelšanos, nevis no vienas ģimenes, jo to es nevēlējos. Šai skolai nebija nosaukuma, tā saucās tikai Skola.

Pirmās pie manis ieradās Etele Smita un Ennija Greja. Etelei Smitai bija vienpadsmit, bet Ennijai deviņi gadi. Etele bija tumšmataina, ar kuplu matu kodeļu. Viņa bija gudra, prata spēlēt visvisādas spēles, viņai bija laba balss un visnotaļ vīrišķīga stāja. Ennija Greja — viņas sirdsdraudzene bija pilnīgi pretēja tipa meitene. Viņai bija pavisam gaiši mati un zilas acis, šī meitene bija bikla, tramīga un ātri izplūda asarās. Viņa turējās pie Eteles, kas to allaž aizsargāja. Man patika abas, bet drosmīgā un veiklā Etele tomēr patika labāk.

Pēc tam Etelei un Ennijai pievienojās vēl divas. Izabella Sallivena bija bagāta, zeltmataina ar brūnām acīm, ļoti skaista. Tai bija vienpadsmit gadu. Izabella man nepatika, patiesībā es viņu pat nevarēju ciest. Viņa bija "iedomīga" (tajā laikā "iedomīga" bija stāstu grāmatās bieži lietots apzīmējums "Ķēdītē no margrietiņām", piemēram, stāstīts par Meju ģimenes rūpēm Floras iedomības dēļ). Izabella noteikti bija pats iedomības iemiesojums. Viņa visādi izrādījās, plātījās ar savu bagātību, valkāja pārliecīgi dārgas drēbes, kādas nemaz nepiederējās tāda vecuma meitenei. Elsija Grīna bija viņas māsīca. Elsija bija visai īriska ar tumšiem un cirtainiem matiem, zilām acīm, allaž jautra un bieži smējās. Viņa gluži labi satika ar Izabellu, bet reizumis uz viņu bārās. Elsija bija nabadzīga, valkāja Izabellas apnēsātās drānas, dažkārt juzdamās sāpināta par to, taču ne pārāk, jo Elsija neko neņēma pie sirds.

Kādu laiku man ar šīm četrām pietika. Viņas braukāja pa manu dzelzceļu, jāja ar zirgiem, rīkojās dārzā, diezgan bieži spēlēja kroketu. Es rīkoju turnīrus un sacensības. Aizvien cerēju, ka Izabella neuzvarēs.

Darīju visu ko, lai viņa tiešām neuzvarētu. Tas ir, viņas vietā es spēlēju izklaidīgi, pārsteidzos, nevērīgi mērķēju… Un tomēr, jo izklaidīgāk es spēlēju, jo labāk veicās laimes luteklītei Izabellai. Viņa tika galā neiespējamās situācijās, atsita no labās puses pāri zālājam raidītas bumbas un gandrīz vienmēr beidza spēli kā uzvarētāja vai ieguvusi pārsvaru. Tas bija visai kaitinoši.

Pēc kada laika es iedomājos, ka būtu jautri, ja Skolā parādītos arī dažas jaunākas meitenes. Tāpēc pievienoju divas sešgadīgas meitenītes. Tās bija Ella Vaita un Sjū de Vērta. Ella centīga, darbīga un trula. Viņai bija izspūruši mati, viņa ļoti labi mācījās un stundās izcēlās. Viņa zināja atbildes uz jautājumiem no Dr. Brevera grāmatas un arī kroketu spēlēja uzcītīgi. Sjū de Vērta bija apbrīnojami bezkrasaina un ne tikai pēc izskata: viņa bija gaišmate ar bāli zilām acīm, turklāt ar raksturu. Nez kāpēc es nespēju Sjū ne saskatīt, ne sajust. Viņas abas ar Ellu bija tuvas draudzenes. Un tomēr lai gan es pazinu Ellu kā savu kabatu, Sjū kā bija, tā palika netverama. Domāju, ka tā varbūt notika tāpēc, ka Sjū patiesībā biju es pati. Kad es runājos ar citiem, tad vienmēr biju Sjū, nevis Agata, un tā Sjū un Agata kļuva par vienas medaļas divām pusēm, un Sjū bija novērotāja, nevis viena no dramatis personae. Septītā meitene šajā kolekcijā bija Sjū audžumāsa Vera de Vērta. Vera bija jau pamatīgi padzīvojusi — viņai bija trīspadsmit gadi. Viņa nebūt neizskatījās glīta, bet grasījās kļūt par izcilu skaistuli nākotnē. Viņas izcelšanās bija noslēpumā tīta. Es plānoju Veras nākotni visai romantiskā garā. Viņai bija salmu krāsas mati un neaizmirstuļu zilas acis.

"Meitenes" izveidot man palīdzēja arī Karaliskās kolekcijas gleznu kopijas, kas glabājās manas vecmāmiņas mājā Ilingā. Viņa bija apsolījusi, ka tās kādā jaukā diena piederēšot man, un es nelāgā laikā pavadīju ilgas stundas, šīs kopijas aplūkojot ne tik daudz mākslinieciskā baudījuma dēļ, cik tādēļ, lai atrastu "meitenēm" atbilstošus tēlus. Grāmatā, ko saņēmu kā Ziemsvētku dāvanu tā saucās "Floras svētki" —, bija Voltera Kreina ilustrācijas. Tās attēloja puķes cilvēku izskatā. Viena bija īpaši skaista — ar neaizmirstulīšu vainadziņu galvā, tā noteikti bija Vera de Vērta. Čosera Dēzija bija Ella, bet skaistā kroņprincese varēja būt Etele.

Jāatzīstas, ka "meitenes" palika ar mani kopā daudzus gadus. Protams, līdz ar manu briedumu mainījās arī viņu raksturi. Viņas nodarbojās ar mūziku, dziedāja operā, tēloja lomas lugās un muzikālās komēdijās. Vēl tad, kad jau biju pieaugusi, es reizēm par viņām iedomājos un redzēju viņas, ģērbtas dažā labā tērpā no mana drēbju skapja. Etele, cik atceros, izskatījās loti skaista tumši zila tilla kleitā ar baltām lilijām uz viena pleca. Nabaga Ennijai nekad nebija īpaši daudz, ko vilkt mugurā. Tomēr es izturējos taisnīgi pret Izabellu un piešķīru viņai visskaistākos tērpus — parasti no izšūta brokāta un atlasa. Vēl tagad es reizēm, iekārdama kleitu skapī, saku sev: "Jā, šī te labi piestāvētu Elsijai, zaļā vienmēr bija viņas krāsa." Vai nodomāju: "Ella patiesi izskatītos varen jauki šajā trīsdaļīgajā vilnas kostīmā." To darot, man nāk smiekli, bet "meitenes" joprojām vēl ir, turklāt tās nav novecojušas kā es. Divdesmit trīs gadi tāds ir lielākais vecums, kādā esmu tās iztēlojusies.

Laika gaitā tiku pievienojusi vēl četras: Adelaidi visvecāko -, garu, gaišmatainu, pārāku par jebkuru; Beatrisi-jautru, dejojošu, mazītiņu feju, visjaunāko no visām, un divas māsas Rozi un Airisu Rīdas. Abas pēdējās es iztēlojos ļoti romantiski. Airisa bija iecerējusi kādu jaunu cilvēku, kas viņai par godu rakstīja dzeju un sauca viņu par "purva īrisiņu", bet Roze bija ļoti draiskulīga, pastrādāja visādus trikus, visus mānīja un neganti flirtēja ar visiem jaunekļiem pēc kārtas. Abas, protams, vai nu apprecējās reizē, vai arī vispār neapprecējās. Etele nekad neapprecējās, bet dzīvoja mazā kotedžā kopā ar laipno Enniju ļoti atbilstoši viņu raksturiem; es tagad secinu, ka tieši tā viņas būtu rīkojušās īstaja dzīvē.

Drīz pēc mūsu atgriešanās no ārzemēm freilene Odere man atklāja mūzikas pasaules jaukumus. Freilene Odere bija maza auguma, jauka, dzīslaina vāciete. Man nav ne jausmas, kāpēc viņa Torkejā mācīja mūziku. Nekad netiku dzirdējusi neko par viņas personisko dzīvi. Mana māte kādu dienu ienāca klases istabā kopā ar freileni Oderi un paskaidroja, ka vēlas, lai Agata mācītos spēlēt klavieres.

"Ak!" iesaucās freilene Odere, izdvešot šo skaņu ļoti vāciski, lai gan nevainojami runāja angliski. "Tad mēs tūlīt sāksim nodarboties pie klavierēm!" Un mēs devāmies pie klavierēm klases istabas klavierēm, protams, nevis pie lielajām viesistabas klavierēm.

"Nostājies tur!" freilene Odere izrīkoja. Es nostājos tur, kur viņa norādīja, — pa kreisi no klavierēm. "Tas," freilene iesaucās, uzsizdama noti tik spēcīgi, ka es tiešām nobijos par klavierēm, "ir do mažors! Vai saproti? Šī nots ir do. Šī ir do mažora gamma!" Sieviete to nospēlēja. "Tagad sāksim no jauna un uzsitīsim akordu, lūk tā. Un tagad atkal — gammu. Notis ir do, re, mi, fa, sol, la, si. Vai saproti?"

Es teicu, ka saprotu. Patiesībā es to visu jau zināju.

"Un tāgad," teica freilene Odere, "nostājies tur, kur neredzēsi klaviatūru. Es uzsitīšu vispirms do, bet pēc tam vēl kādu noti, un tu man pasaki, kura tā ir."

Viņa uzsita do, un pēc tam tikpat stipri nākamo.

"Kas tā bija par noti?" freilene vaicāja. "Atbildi!"

"Mi," es atteicu.

"Pilnīgi pareizi. Labi. Un tagad pamēģināsim vēl."

Viņa vēlreiz uzsita do, pēc tam nākamo noti. "Un šī?"

"La," es sacīju uz labu laimi.

"Ah, tas ir lieliski! Labi! Šis bērns ir muzikāls. Tev tiešām ir dzirde, jā gan. Un mēs varēsim labi strādāt."

Es noteikti nebiju cerējusi uz tik labu sākumu. Patiesību sakot, es nedomāju, ka man ir sajēga par tām notīm, kuras viņa plinkšķināja. Man šķiet, ka tā bija kāda iedvesma. Taču, lai kā tas būtu, mēs abpusējā vienprātībā turpinājām tik labi sākto. Drīz vien visa māja dunēja no gammām, arpedžo, un drīz vien arī "Jautrā zemnieka" meldiņa. Man mūzikas stundas ārkārtīgi patika. Abi vecāki gan tēvs, gan māte spēlēja klavieres. Māte spēlēja Mendelsona "Dziesmu bez vārdiem" un dažus citus "gabalus", ko bija iemācījusies jaunībā. Viņa spēlēja labi, tomēr nebija, kā man šķiet, nekāda kaislīgā mūzikas cienītāja. Manam tēvam muzikalitāte bija dabas dota. Viņš spēja pēc dzirdes nospēlēt jebko jaukas amerikāņu dziesmas, nēģeru spiričuelus un daudz ko citu. Freilenes Ūderes "Jautrajam zemniekam" es pievienoju "Sapņojurnu" un vēl dažas citas maigās Šūmaņa melodijas. Aizrautīgi vingrinājos stundu vai divas dienā. Pēc Šūmaņa ķēros pie Grīga, kuru kaislīgi iemīlēju mani mīļākie skaņdarbi bija "Erotique" un "Pirmās pavasara šalkas". Kad beidzot spēju nospēlēt "Morgen" no "Pēra Ginta", mani pārņēma sajūsma. Freilene Udere tāpat kā lielākā daļa vāciešu bija lieliska skolotāja. Un šajā mācīšanā nebūt neietilpa tikai patīkami meldiņi bija arī visai daudz Černi vingrinājumu, kas mani nebūt tik ļoti nevilināja, taču freilene Odere nepiekāpās. "Tev labi jāapgūst pamati!" viņa paziņoja. "Šie vingrinājumi tiešām ir vajadzīgi, tie ir nepieciešami! Meldiņi ir tikai jauki, mazi izšuvumi, tie ir kā ziedi, kas uzzied un nobirst, bet tev vajag saknes stingras saknes un lapas!" Tā man nācās nocīnīties ar lērumu pamatīgu sakņu un lapu, noplūcot kādreiz pa kādam ziediņam, un rezultāts man laikam gāja pie sirds labāk nekā citiem mājiniekiem, kuriem pārliecīgi centīga vingrināšanās reizēm likās nomācoša.

Bija vēl arī deju stundas, kas notika reizi nedēļā grandiozā namā, kurš saucās Athenaeum, deju zāle atradās virs konditorejas veikala. Laikam sāku apmeklēt deju stundas visai agri — no piecu vai sešu gadu vecuma, tā man šķiet, jo es atceros, ka auklīte vēl bija pie mums viņa veda mani turp reizi nedēļā. Jaunākajiem audzēkņiem apmācības sākās ar polku. Sitot kāju pie zemes trīsreiz pēc kārtas labo, kreiso, labo, atkal labo, kreiso, labo bum, bum, bum, un atkal bum, bum, bum. Tiem, kuri dzēra tēju lejā konditorejā, tas laikam gan nemaz nepatika. Pārnākusi mājās, es sastrīdējos ar Medžu, kas sacīja, ka polku dejo pavisam citādi: "Izsper vienu kāju uz priekšu un pievelc otru pie tās, tālāk turpinot tāpat," māsa mācīja, "lūk, tā!" Es biju ļoti izbrīnījusies, bet iespējams, ka tā bija mis Haikijas deju skolotājas ideja, kā iemācīt polkas ritmu, kamēr soļi vēl nav apgūti.

Mis Haikija, cik atminos, bija apbrīnojama, satraucoša persona. Viņa bija gara auguma, stalta, ar sirmiem, vienmēr skaisti sakārtotiem matiem, gariem un plīvojošiem svārkiem, un valsēt ar viņu (tāda vingrināšanās, protams, notika daudz vēlāk) bija tik biedējoši jauki! Viņai bija divas palīdzes — viena astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu veca, otra trīspadsmitgadīga, vārdā Eilīna. Eilīna bija jauka meitene, kas smagi strādāja un mums visiem ļoti patika. Vecākā meitene Helēna bija mazliet biedējoša un nodarbojās tikai ar ļoti veikliem dejotājiem.

Deju nodarbības notika šādi. Tās sākās ar tā saucamo "espanderu" stiepšanu, lai iesildītos, vingrinot krūškurvi un rokas. Mēs staipījām rokturos iestiprinātas zilas elastīgas lentes. Tās vajadzēja staipīt apmēram pusstundu. Pēc tam sekoja polka, kamēr tika apgūts ritms bum, bum, bum. Vecākās deju klases meitenes dejoja ar jaunākajām. "Vai esat redzējušas, kā es dejoju polku? Vai redzējāt, kā plivinājās manu svārku mala?" Polka bija jautra, bet ne pārāk pievilcīga. Tad vēl bija lielā polonēze, kurā soļojām pa pāriem, izejot zāles vidū, pēc tam ejot tai apkārt gar malām. Veidojām dažādas figūras, sadaloties pa astoņiem dejotājiem, un vecākie audzēkņi mūs vadīja. Šajās soļošanās bija iespēja atrast aizraujošus partnerus, un laba daļu "sirdsāķīšu" tapa aizķerta tieši polonēzes laikā. Protams, ka visi vēlējās iet pārī ar Helēnu vai Eilīnu, bet mis Haikija pielūkoja, lai neveidotos pastāvīgi pāri. Pēc polonēzes mazākie tika aizvesti uz junioru zāli, kur apguva vai nu polkas, vai valša soļus, neveikli dejojot ar iedomātu partneri. Seniori dejoja lielajā zālē mis Haikijas vērīgā skatiena uzraudzībā. Vecākās meitenes izpildīja dejas ar tamburīniem, spāņu kastaņetēm vai vēdekļiem.

Ja runājam par vēdekļu deju, tad es reiz ieminējos par šo deju savai meitai Rozalindai un viņas draudzenei Sūzanai. Tolaik viņas vēl bija astoņpadsmftgadīgas vai deviņpadsmitgadīgas meitenes, un es pastāstīju, ka jaunībā tiku dejojusi deju ar vēdekli. Mani ļoti izbrīnīja viņu nevaldāmie smiekli.

o /

"Tas taču nevar būt, māmiņ, vai tiešām? Deju ar vēdekli? Sūzana, mamma dejojusi ar vēdekli!"

"Ak vai!" Sūzana izdvesa. "Man vienmēr licies, ka Viktorijas laiki bija kas īpašs!"

Taču mums drīz vien tapa skaidrs, ka ar šo vēdekļdeju neesam domājušas vienu un to pašu.

Pēc tam seniori meta mieru un viņu vietā stājās juniori, dejodami "Jūrniekdanci" vai kādu jautru, ne pārāk grūtu tautas deju. Beigu beigās pārgājām pie kadriļas. Mums mācīja arī zviedru laucinieku un sera Rodžera de Koverlija deju. Abas pēdējās bija noderīgas tajā ziņa, ka mēs, piedaloties smalkos sarīkojumos, nebijām gluži neziņā par to, kas tās par dejām un kā tās jādejo.

Torkejā dejot mācījās gandrīz tikai meitenes. Kad es apmeklēju deju stundas Ilingā, tajās gan piedalījās diezgan daudz zēnu. Man šķiet, ka tajā laikā es biju apmēram deviņus gadus veca, ļoti kautrīga, nebūt ne īpaši spējīga dejotāja. Pie manis pienāca kāds apburošs zēns, gadu vai divus vecāks par mani, un uzlūdza mani uz kadriļu. Uztraukusies, es bikli atrunājos, ka nepratīšu dejot kadriļu. Tas man likās pārāk grūts pārbaudījums nekad vēl nebiju redzējusi tik pievilcīgu zēnu. Viņam bija tumši mati, jautri mirdzošas acis, un es uzreiz jutu, ka mēs labi sapratīsimies, jo esam dvēseliski tuvi. Saīgusi apsēdos, kadriļa sākās, un gandrīz tūlīt pie manis pienāca misis Vordsvorta: "Bet, Agata, tagad nevienam nepiedien sēdēt malā!"

"Es neprotu dejot kadriļu, misis Vordsvorta."

"Dārgumiņ, tu taču vari to iemācīties. Mums jāatrod tev partneris."

Viņa saķēra aiz rokas vasarraibumainu zēnu ar uzrautu degunu un gaišiem smilškrāsas matiem; tam bija iekaisušas aizdegunes mandeles. "Te tev būs partneris. Tas ir Viljams." Kadriļas laikā, kad pāri tikās, mēs nonācām pretī manai pirmajai mīlestībai un viņa partnerei. Viņš man aizvainoti pačukstēja: "Tu atteicies dejot ar mani, un te nu tu esi! Tas ir ļoti nepieklājīgi!" Es mēģināju taisnoties un paskaidrot, ka tā notika neatkarīgi no manas gribas, ka apšaubīju savas spējas dejot kadriļu, bet mani piespieda to darīt, taču tik īsā laikā sniegt tik plašu paskaidrojumu nebija iespējams. Viņš turpināja pārmetoši lūkoties uz mani līdz pat nodarbību beigām. Es cerēju, ka satikšu viņu nākamajā nedēļā, bet ak vai es nekad vairs šo zēnu netiku redzējusi. Tas bija viens no manas dzīves bēdīgākajiem mīlestības romāniem.

No tām dejām, kuras es apguvu, vienīgi valsis man noderēja vienmēr un visa mūža laikā, lai gan patiesībā man valsis nekad negāja pie sirds. Man nepatika tā ritms un vienmēr reiba galva, it ipaši tad, ja mani pagodināja mis Haikija. Viņa prata tik jauki apsviesties, ka manas kājas atrāvās no zemes un dejas beigās griezās galva; es tik tikko spēju nostāvēt. Tomēr es nenoliedzu, ka uz valsējošo mis bija patikami lūkoties.

Freilene Odere pazuda no manas dzīves, es pat nezinu, kad tas notika un kur viņa palika. Iespējams, ka viņa devās atpakaļ uz Vāciju. Nedaudz vēlāk viņu aizstāja kāds jauneklis, kura vārds, cik spēju atcerēties, bija misters Troters. Viņš bija kādas baznīcas ērģelnieks, diezgan apnicīgs skolotājs, un man vajadzēja pierast pie viņa mācīšanas stila, kas bija ļoti atšķirīgs no iepriekšējās skolotājas stila. Man nācās sēdēt tikpat kā uz grīdas, izstiepjot rokas augšup līdz taustiņiem; spēlējot klavieres, galvenā vērība tika pievērsta roku locītavām. Freilenes Oderes metode bija citāda viņasprāt, vajadzēja sēdēt augstāk un uzmanīt elkoņus. Spēlētājam vajadzēja atrasties augstāk, lai uzsitienam būtu spēks. Tas viss man sniedza patiesu prieku.

5

Tas droši vien notika drīz pēc mūsu atgriešanās no salām — mēs sākām just, ka tēva veselība pasliktinās. Viņš jau ārzemēs nejutās labi un divreiz bija apmeklējis ārstu. Otrais ārsts likās visai satraucies paziņoja, ka tēvam ir slimas nieres. Pēc mūsu atgriešanās Anglijā tēvs konsultējās ar mūsu ģimenes ārstu, kas nepiekrita šai diagnozei un nosūtīja viņu pie speciālista. Beigu beigās pār mūsu māju nolaidās ēna, tikko jaušama, sajūtama tikai bērnam kā netveramas pārmaiņas gaisotnē, kuras attiecas uz gara pasauli, tāpat kā tuvīna negaisa spiedīgā aura attiecas uz fizisko pasauli, jo ir taustāma parādība.

Medicīna šajā gadījumā likās bezspēcīga. Tēvs apmeklēja divus vai trīs speciālistus. Pirmais apgalvoja, ka tā esot sirdskaite. Es tagad vairs neatceros viņa sacīto visos sīkumos, atceros tikai, ka klausījos, ko runāja māte un māsa, pieminot "sirds nervu iekaisumu". Tāds apgalvojums man likās visai draudīgs. Kāds cits ārsts, pie kura tēvs devās konsultēties, teica ko citu — ka tas esot gastrīts.

Tēvam bieži vien naktīs uznāca sāpju lēkmes un aizdusa, bet māte sēdēja pie viņa, atvieglojot viņa ciešanas un dodot ārsta parakstītās zāles.

Kā allaž, viņi nešaubīgi ticēja tam ārstam, kuru bija nule apmeklējuši, un ņēma vērā tā ieteikto režīmu un ārstēšanu. Ticība spēj daudz paļāvība uz jauno dakteri, viņa ietekmīgo personību, un tomēr tā nespēja tikt gala ar dziļi slēpto slimību.

Lielākoties tēvs bija jautrs un omulīgs tāpat ka līdz šim, taču atmosfēra mūsu mājā sabiezēja. Viņš turpināja apmeklēt klubu, vasarā pavadīja laiku kriketa laukumā un mājās stāstīja uzjautrinošus atgadījumus, būdams tikpat patīkams cilvēks kā vienmēr. Tēvs nekad nebija īgns vai viegli aizkaitināms, lai gan tumšā ēna neatkāpās. To noteikti sajuta arī māte, kas visādi mēģināja tēvu mierināt un iestāstīt, ka viņš izskatās labāk, aizvien labāk, jūtas pavisam labi.

Tajā pašā laikā arī vecāku finansiālās rūpes kļuva arvien nopietnākas. Pēc vectēva pēdējās gribas viņa nauda bija ieguldīta nekustamajos īpašumos Ņujorkā, taču šīs ēkas nebija dzimtīpašumi. Kā šķiet, tās atradās tādā pilsētas kvartālā, kur zeme bija palikusi vērtīga, bet pašas celtnes nebija neko daudz vērtas. Zemes īpašniece, cik noprotu, nebija pretimnākošā padzīvojusi sieviete, kurai varēja būt ap septiņdesmit. Tā noraidīja jebkādus priekšlikumus un ierosinājumus. Gandrīz visus ienākumus no namu īres maksas aprija remonti un nodokļi.

Spriežot pēc sarunu fragmentiem, ko tiku dzirdējusi, stāvoklis man likās visai dramatisks. Tos noklausījusies, es steidzos augšā pa kāpnēm un labāko Viktorijas laiku paraugu manierē paziņoju Marī, ka mēs esam izputināti. Marī nelikās tik pārsteigta, kā biju gaidījusi, tomēr viņa laikam tika mātei izteikusi līdzjūtību, jo tā mani sabāra.

"Paklausies, Agata, tev nevajadzētu visu, ko dzirdi, atkārtot, pamatīgi pārspīlējot! Mēs neesam izputināti! Mums tikai ir zināmas grūtības, tāpēc esam spiesti būt taupīgi."

"Neesam izputināti?" es vīlusies pārvaicāju.

"Neesam vis," māte pārliecināti atteica.

Jāatzīstas, ka es tiešām jutos sarūgtināta. Biju daudz lasījusi par izputinātām ģimenēm un uztvēru šos draudus ļoti nopietni. Pie visa tā piederējās galvenā varoņa nošaušanās ar revolveri un galvenās varones aiziešana no mājas vienās skrandās.

"Es aizmirsu, ka tu biji istabā," māte turpināja. "Taču tev jāsaprot, ka nav visur jāatkārto dzirdētais."

Es apsolījos vairs tā nedarīt, taču jutos aizvainota, jo pirms īsa laiciņa biju saņēmusi bārienu par to, ka citā reizē nepateicu, ko biju dzirdējusi.

Mēs ar Toniju kādu vakaru tieši pirms vakariņām sēdējām zem ēdamistabas galda. Tā bija mūsu iemīļotā vieta, kur varējām spēlēt katakombas, pazemes cietumus un tamlīdzīgus jaukumus.

Mēs tik tikko uzdrīkstējāmies elpot, lai mūs nesaklausītu tie laupītāji, kuri mūs bija tur ievietojuši, lai gan Tonijam, kas bija pārbarots un aizelsies, nenācās viegli. Tad ienāca Bertera kalpotāja, kas palīdzēja istabenei pasniegt pusdienas, nesdama lielu zupas terīni, kuru nolika uz bufetes paliktņa. Viņa pacēla vāku, iesmēla zupu lielajā karotē un iesūca dažus malkus. Tajā brīdī ienāca mūsu istabene Lūisa, teikdama: "Es nupat gatavojos pašķindināt gongu…" Aprāvusies, viņa iesaucās: "Bet, paklau, ko tu tur dari?

"Es tikai iestiprinos," Bertera atbildēja, sirsnīgi smiedamās. "Mmm, nav slikta zupa!" Un iestrēba vēl vienu malku.

"Liec tūlīt to nocelto vāku virsū!" Lūisa sašutusi pavēlēja. "Pasteidzies!"

Bertera labsirdīgi pasmējās, ielika smeļamo karoti atpakaļ zupā un uzlika terīnei vāku. Kad viņa devās uz virtuvi pēc šķīvjiem, mēs ar Toniju iznirām no galda apakšas.

"Vai tā zupa tiešām ir tik laba?" es ar interesi apjautājos, gatavodamās nozust.

"Ak, kungs! Mis Agata, kā jūs mani nobiedējāt!"

Es jutos mazliet pārsteigta, taču nekad netiku šo gadījumu pieminējusi. Netīšām izpļāpājos par to pēc dažiem gadiem. Māte, runādamās ar Medžu, pieminēja mūsu bijušo kalpotāju Berteru. Tad es pēkšņi iejaucos sarunā, ieminēdamās: "Es Berteru atceros. Viņa ēdamistabā mēdza strēbt zupu no terīnes, kamēr jūs visi vēl nebijāt ienākuši."

Šis paziņojums izraisīja lielu interesi tas pārsteidza gan māti, gan Medžu. "Bet kāpēc tu man nekad par to netiki neko teikusiF māte noprasīja. Es blenzu viņā un nesapratu, kāpēc viņa tā jautā.

"Galu galā…" es atbildēju, "man šķita…" Saminstinājos, saņēmu dūšu un pabeidzu: "… ka tā būtu slepenas informācijas izpaušana."

Pēc tam par mani allaž jokoja: "Agatai nepatīk izpaust slepenu informāciju." Tā bija tiesa. Man tiešām nepatika visu izstāstīt. Ja neminam tos gadījumus, kad teiktais mani īpaši pārsteidza vai ieinteresēja, es vācu visas informācijas druskas un noslēpu tās drošībā savā galvā. Pārējiem ģimenes locekļiem tas šķita nesaprotami viņi bija atklāti un tieši cilvēki, kas runāja par itin visu. Ja es lūgtu viņus kaut ko paturēt noslēpumā, neviens šo lūgumu neatcerētos! Tāpēc viņi bija runīgāki un sabiedriskāki par mani.

Ja Madža devās uz dejām vai dārza svētkiem, pēc pārrašanās viņai bija daudz uzjautrinoša stāstāmā. Tiešām gan mana māsa bija ļoti sabiedriska būtne, un visur, kur viņa parādījās, notika ievērības cienīgas lietas. Ari vēlākajā dzīvē allaž, kad bija jāiet uz ciematu pēc iepirkumiem, viņa atgriezās ar neticamiem stāstiem par dīvainiem atgadījumiem un citu pavēstītām ziņām. Šis ziņas nekādā gadījumā nebija nepatiesas, kaut kādā nozīmē tās allaž bija pamatotas, taču Medžas izpildījumā skanēja īpaši aizraujoši.

Turpretī es laikam atdarināju tēvu, kas allaž, kad viņam vaicāja, vai nav atgadījies kat kas aizraujošs, tūlīt atteica: "Nē, nekas." "Kas viesībās bija mugurā misis Tādaiuntādai?" "Es neatceros." "Es dzirdēju, ka misis S. no jauna apmēbelējusi savu ēdamistabu kādā krāsā ir sienu tapsējums?" — "Es neapskatījos." — "Ak vai, Agata, tu tiešām esi bezcerīga! Tu nekad neko neievēro!"

Es turpināju darīt tā, kā man likās labāk. Man nešķiet, ka es būtu īpaši noslēpumaina. Es tikai domāju, ka daudzām lietām gluži vienkārši nav nozīmes, un kāpēc tādā gadījumā vajadzētu par tām runāt? Citās reizēs es biju aizņemta īpaši aizrautīgās sarunās un strīdos ar "meitenēm", kā arī izgudrojot Tonijam un sev piedzīvojumus, tāpēc man nebija laika pievērst uzmanību sīkumiem visapkārt. Tāpēc vajadzēja tiešām kaut ko iespaidīgu un noslēpumainu, lai mani ierosinātu. Droši vien es biju garlaicīgs bērns, kam bija izredzes izaugt par tādu cilvēku, kurš nespētu viegli iejusties sabiedrībā.

Es nekad nebiju interesanta saviesīgu pasākumu apmeklētāja, un tie mani neaizrāva. Droši vien toreiz notika arī bērnu viesības, taču tās noteikti nemēdza rīkot tik bieži kā mūsdienās. Atceros, ka devos uz tējas dzeršanu pie draugiem, tāpat draugi nāca dzert tēju pie manis. Tādi pasākumi man patika — un patīk vēl šobaltdien. Lielākas viesības tajos laikos, kā šķiet, notika tikai Ziemsvētku laikā. Domāju, ka vēl atceros kādu masku balli ar burvju mākslinieka piedalīšanos.

Mana māte laikam gan nebija liela viesību mīļotāja, turklāt uzskatīja, ka bērni tādos sarīkojumos varētu sakarst, lieki satraukties, pārēsties un pēc tam saslimt. Iespējams, ka mātei bija taisnība. Es pēc visām apmeklētajām plašajām un mazāk plašajām bērnu viesībām nospriedu, ka vismaz trešdaļa no bērniem tur garlaikojās.

Viesības ir pārredzamas, ja tajās piedalās ne vairāk par divdesmit dalībniekiem. Turklāt, man jāsaka, tajās valda tualetes komplekss! Bērni, kas grib iet uz tualeti, bet, kaunēdamies to pateikt, atliek iešanu līdz pēdējai minūtei, un tā tālāk. Ja tualetes nav piemērotas liela bērnu daudzuma uzņemšanai, turklāt vēl parasti visi bērni grib tajās iekļūt reizē, noteikti rodas haoss un nepatīkami incidenti. Atceros kādu meitenīti, kurai bija tikai divi gadiņi un kuru māte, neuzklausīdama pieredzējušās aukles iebildumus, atveda uz viesībām. "Anetite ir tik jaukiņa, viņai noteikti jāpiedalās viesībās! Esmu pārliecinātā, ka meitiņai tās patiks, mēs visi par viņu nemitīgi rūpēsimies!" Tikko abas nonāca viesībās, māte drošības dēļ aizveda mazo uz tualeti. Anete aiz uztraukuma tur nespēja neko izdarīt. "Labi, iespējams, ka mazajai šobrīd neko nevajag," māte cerīgi noteica. Abas nokāpa lejā, bet zālē, kur burvju mākslinieks rādīja trikus, izvilkdams no ausīm un deguna visdažādākās lietas, bet bērni smējās, spiedza un sita plaukstas, notika visļaunākais.

"Dārgā," sacīja kāda padzīvojusi krustmāte, stāstīdama par notikušo manai mātei, "tu noteikti neko tamlīdzīgu nekad nebūsi redzējusi nabaga bērns! Viss notika pašā zāles vidū uz grīdas! Gluži kā zirgamF

Marī laikam atstāja mūs pirms tēva nāves kādu gadu vai divus agrāk. Viņa bija nolīgta uz diviem gadiem, kas viņai jānodzīvo Anglijā, taču Marī palika vismaz vēl vienu gadu. Viņa skuma pēc dzimtenes un savas ģimenes, turklāt, kā man šķita, būdama saprātīga un praktiska, bija sākusi nopietni domāt par laulībām pēc franču modes. No algas viņa bija iekrājusi ļoti jauku pūru, un tā, liedama asaras un apskaudama savu "dārgo mi-is", Marī atvadījās un devās projām, atstadama mani pavisam vientuļu.

Pirms Marī aizbraukšanas mēs jau bijām vienojušās par manas māsas nākamo vīru. Tas, kā jau tiku rakstījusi, bija pastāvīgais mūsu sarunu temats. Marī bija cieši nolēmusi, ka tam jābūt gaišmatainajam kungam "le Monsieur blond".

Manai mātei, kas bērnībā kopa ar krustmāti bija dzīvojusi Češīrā, bija kada skolas biedrene, kurai tā bija ļoti pieķērusies. Kad Ennija Brauna apprecējās ar Džeimsu Votsu, bet mana māte ar savu brālēnu Frederiku Milleru, abas vienojās nekad viena otru neaizmirst, allaž apmainīties vēstulēm un jaunam ziņām. Lai gan mana vecāmāte pārcēlās no Češīras uz Londonu, abas draudzenes turpināja uzturēt sakarus. Ennijai Votsai bija pieci bērni četri puikas un viena meita. Mūsu mātei bija trīs bērni. Viņas apmainījās bērnu fotogrāfijām, kad tie bija dažādos vecumos, un sūtīja tiem paciņas ar Ziemsvētku dāvanām.

Tajā reizē, kad mana māsa devās uz Īriju, lai izlemtu, vai saderināties ar kādu jaunekli, kas gribēja viņu precēt, māte aizrakstīja par Medžas ceļojumu Ennijai Votsai, un Ennija ielūdza Medžu atpakaļceļā no Holihedas paciemoties Eibnijholā Češīrā. Viņai ļoti griboties redzēt kaut vai vienu no mūsu mātes bērniem.

Medža, labi pavadījusi laiku Īrijā un nolēmusi neprecēt Čārliju P., tiešām iegriezās paciemoties Votsu ģimenē. Viņu vecākais dēls Džeimss, kam tajā laikā bija divdesmit viens vai divdesmit divi gadi, mācījās Oksfordā. Tas bija kluss, gaišmatains jauneklis. Viņam bija zema un klusa balss, šis jaunais cilvēks daudz nerunāja un nepievērsa manai māsai tādu uzmanību kā lielākā daļa citu jaunekļu. Tas māsai likās tik pārsteidzoši, ka pamodināja viņā interesi. Viņa pamatīgi nopūlējās, lai piesaistītu Džeimsu, taču nebija pārliecināta, vai atstājusi vajadzīgo iespaidu. Tomēr pēc tam, kad Medža pārbrauca mājās, abi sāka neregulāri sarakstīties.

īstenībā Džeimss bija viņas pārņemts jau kopš pirmā tikšanās mirkļa, tikai viņš nebija radis izrādīt savas jūtas. Jaunais vīrietis bija kautrīgs un atturīgs. Nākamajā vasarā viņš ieradās mūs apciemot. Man viņš uzreiz iepatikās. Jauneklis pret mani bija ļoti laipns, vienmēr runājās nopietni, nevis dzenot dumjus jokus kā ar mazu meiteni. Viņš izturējās pret mani kā pret personību, un es viņam stipri pieķēros. Ari Marī bija par šo jaunekli ļoti labās domās. Un tādā kārtā mēs šūšanas istabā parasti spriedām par "le Monsieur Blond".

"Man gan nešķiet, ka viņi būtu viens otrā neprātīgi iemīlējušies, Marī."

".Ah, mais oui, jā gan! Viņš noteikti daudz domā par Medžu! Kad Medža neskatās, viņš vienmēr to novēro! Jā gan, viņš ir Medžā ieskatījies! Tās gan būtu vēlamas laulības, tik saprātīgas! Esmu dzirdējusi, ka viņam ir labas izredzes, viņš ir ļoti nopietns jauns cilvēks! Tas būtu lielisks vīrs! Un Mademoiselle viņa ir tik līksma, asprātīga, allaž smejas un joko! Tādai jaunai sievietei tiešām piestāvētu kluss un mierīgs laulātais draugs, kas šādu meiteni novērtēs, jo tā ir no viņa tik atšķirīga."

Vienīgais, kam šis jauneklis nepatika, manuprāt, bija mans tēvs, bet laikam tā aizvien notiek ar tēviem, kuriem ir apburošas, jautras meitas, viņi allaž domā, ka šīm meitām būtu piemērots tāds jauneklis, kāds nekad nav šajā pasaulē dzimis. Mātes droši vien tāpat attiecas pret savu dēlu sievām. Tā kā mans brālis neapprecējās, mātei nenācās ar šādu problēmu saskarties.

Man vēl jāpiebilst, ka ari māte uzskatīja savu meitu vīrus par nepiemērotiem viņas pēcnācējām, taču atzina, ka tur laikam vainojama pati, nevis citi. "Protams," māte sacīja, "es nespēju iedomāties nevienu vīru, kas būtu gana labs kādai no abām manām meitām."

Viena no būtiskākajām izpriecām mūsu dzīvē bija vietējais teātris. Mūsu ģimenē visi bija teātra mīļotāji. Medža un Montijs to apmeklēja gandrīz katru nedēļu, un parasti man atļāva viņus pavadīt. Kad kļuvu vecāka, varēju to darīt aizvien biežāk. Mēs parasti sēdējām ložās zem pirmā balkona. Sēdāt parterā būtu "prasti". Biļete parterā maksāja šiliņu. Ložās bija divas sēdekļu rindas, kopskaitā ložu bija apmēram desmit, un tajās mēdza sēdēt Milleru ģimene, priecādamās par katru izrādi.

Neatceros, vai tā bija pati pirmā izrāde, kuru redzēju, bet viena no pirmajām noteikti tās nosaukums bija "Sirdis trumpā". Nožēlojama melodrāma šā vārda sliktākajā nozīmē. Tajā darbojās viltniece samaitāta sieviete, kuru sauca lēdija Vinifreda, un vēl kāda skaista meitene, kam bija atņemtas mantošanas tiesības. Tika šauts ar revolveriem, un es pilnīgi skaidri atceros pēdējo ainu, kad jauns vīrietis, Alpu kalnos karādamies virvē, pārgrieza to un varonīgi gāja bojā, lai glābtu vai nu mīļoto meiteni, vai to vīru, kuru mīlēja viņa mīļotā. Atminos, ka sekoju sižetam ar lielu aizrautību. "Man šķiet," es paziņoju, "ka visļaunākie bija pīķi!" Tā kā mūsu tēvs labprāt spēlēja kārtis, tad bieži vien biju dzirdējusi pieminam kāršu terminoloģiju. "Tie kreici gluži tik slikti nebija, es domāju, ka lēdija Vinifreda bija kreica dāma, jo viņa taču nožēloja, ko izdarījusi! Un tāpat tas jauneklis, kurš kalnos pārgrieza virvi. Bet tie briljanti…" es apdomāju sakāmo. "Tie ir tikai tāda ārišķības izpausme!" Viktorijas laikam raksturīgajā pamācošajā tonī nobeidzu.

Viens no gada lielākajiem notikumiem bija Torkejas regate, kas parasti notika augusta pēdējā nedēļā pirmdienā un otrdienā. Es sāku krāt naudu šim notikumam jau maija sākumā. Kad saku, ka atceros šo regati, tad domāju ne tikai jahtu sacensības, bet arī gadatirgu, kas notika tajā pašā laikā. Medža, protams, izmantoja izdevību un kopā ar tēvu devās uz Heldonpairu skatīties burāšanu, un parasti mēs piedalījāmies svinībās, paliekot uz regates balli, kas notika vakarā. Tēvs, māte un Medža pēcpusdienās devās uz jahtklubu dzert tēju un vērot visdažādākās ar burāšanu saistītās izdarības. Pati Medža gan burāja pēc iespējas mazāk, jo visu mūžu slikti panesa jūras braucienus. Tomēr mēs interesējāmies par draugu jahtu un dzīvojām līdzi viņu panākumiem. Tajā laikā notika arī dažādi pikniki un viesības, taču tā bija regates saviesīgā daļa, kurā es nepiedalījos, jo biju pārāk jauna.

Mani piesaistīja gadatirgus — to es gaidīju visvairāk. Tajā griezās karuseļi, kuros varēja pavizināties uz zirgiem ar īstām krēpēm riņķī un atkal riņķī, un bija arī tāda atrakcija, kur mašīnītes brauca augšup un lejup pa tādiem kā kalniņiem. Darbojās divi mūzikas automāti, un, virpuļojot zirgu mugurās vai mašīnītēs, meldiņi sajuka kopā, veidojot briesmīgu kakofoniju. Tad vēl tur notika dažnedažādas izrādes rādīja visresnāko sievieti, Arenskas kundzi, kas pareģoja nākotni, cilvēku — zirnekli, uz kuru bija baismi skatīties. Tur bija šautuve, kurā Medža un Montijs vienmēr pavadīja daudz laika un izdeva lielu naudu. Tur bija atrakcija ar kokosriekstiem, ko Montijs allaž ieguva kā godalgas un pārveda mājās lielos daudzumos. Man kokosrieksti ļoti garšoja. Arī es pati ar atrakcijas apkalpotāja bruņniecisku palīdzību dažkārt ieguvu pa kokosriekstam. Toreiz šī atrakcija vēl nebija pārlieku grūta. Mūsdienās tādās atrakcijās iegūt kādu godalgu gandrīz nav iespējams, tam nepieciešama īpaša veiksmes un veiklības sakritība. Toreiz pietika ar veiksmi. Viens no sešiem šāvieniem parasti trāpīja mērķī, un Montijs reiz trāpīja pat piecreiz.

Tādu atrakciju, kādas ir mūsdienu parkos, toreiz vēl nebija. Toties bija vairāki stendi, kuros tirgojās ar dažādām spēļlietiņām. Es biju īpaši iecienījusi "penijmērkaķus". Tāds mērkaķītis maksāja vienu peniju, bija mazs un pūkains, un to varēja ar garu adatu piespraust pie mēteļa atloka. Es katru gadu pirku sešus vai pat desmit tādus mērkaķīšus un pievienoju tos savai kolekcijai sārtus, zaļus, brūnus, sarkanus, dzeltenus. Gadiem ejot, man kļuva aizvien grūtāk atrast atšķirīgas krāsas vai apveida mērkaķīti.

Tad vēl tur bija slavenie saldumi, kas bija dabūjami tikai šajā gadatirgū. Pie galda stāvēja vīrs, kas kapāja nost gabalus no liela sārti balta kluča, kurš atradās viņam priekšā. Vīrs sauca un aicināja pircējus, piedāvājot gabalus, gluži kā vairāksolīšanā. "Kā tad būs, draugi, ar sešiem pensiem par šo gabaliņu? Labi, mīļā, griezīsim to uz pusēm! Un kā ar šo par četriem pensiem?" Un tā tālāk, un tā tālāk. Bija arī jau sagatavoti sainīši, ko varēja nopirkt par diviem pensiem, taču galvenā atrakcija bija tieši vairāksolīšanā. "Jūs tur, mazā lēdija! Jā, par diviem pensiem un puspeniju!"

Kad man bija divpadsmit gadu, regatē parādījās zelta zivtiņas. Tās sacēla īstus nemierus. Viss stends bija pilns ar zelta zivtiņām kausos katrā bija pa zivtiņai, un nācās mest galda tenisa bumbiņas, lai tās iegūtu. Ja bumbiņa iekrita kādā no kausiem, zivtiņa bija sviedēja balva. Tās bija diezgan viegli iegūstamas tāpat kā kokosrieksti. Pirmajā regatē, kad tās parādījās, mēs ieguvām vienpadsmit un uzvaras priekā pārvedām mājās, lai ievietotu vannā. Bet atrakcijas cena drīz palielinājās no penija līdz sešpensu gabalam par bumbiņu.

Vakarā bija uguņošana. Tā kā mēs no savas mājas nevarējām to redzēt ja nu vienīgi tās raķetes, kuras uzskrēja ļoti augstu, parasti pavadījām šo vakaru pie draugiem, kas dzīvoja ostas tuvumā. Viesības sākās pulksten deviņos tika pasniegta limonāde, saldējumi un biskvīti. Šīs viesības ir vēl viena izklaide, kuras man pietrūkst mūsdienās, neesmu alkohola cienītāja, bet man pietrūkst dārza svētku.

Dārza svētki, kas notika pirms 1914. gada, bija neaizmirstami. Ap deviņiem visi jau bija attiecīgi ģērbušies dāmas augstpapēžu kurpēs, muslīna tērpos ar zilām jostām un lielās cepurēs, ko rotāja rozes. Tika pasniegti īpaši gardi saldējumi zemeņu, vaniļas, pistāciju kopā ar apelsīnu un aveņu limonādi, krēma kūkām, sviestmaizītēm, eklēriem, firziķiem, muskatvīnogām, nektarīnēm. Tāpēc es spriežu, ka dārza svētki parasti notika augustā. Jo neatminos, ka jebkad būtu pasniegtas zemenes ar putukrējumu.

Nokļūšana turp, protams, prasīja zināmas pūles. Tie, kuriem nebija kariešu, noīrēja kebus, ja bija padzīvojuši vai slimi, bet jaunie cilvēki nāca kājām no dažādām Torkejas maļam, nosoļojot pusotru jūdzi vai divas jūdzes; dažiem laimējās, ja tie dzīvoja tuvumā, bet pārējiem nācās veikt pamatīgu ceļa gabalu, jo Torkejā atrodas uz septiņiem pauguriem. Tāda kāpšana pa kalniem ar augstpapēžu kurpēm kājās, ar kreiso roku pieturot garos svārkus, bet labajā nesot lietussargu, nav nekāda vieglā lieta. Taču dārza svētki bija šo pūļu vērti bija jēga šīs pūles uzņemties, lai tur nokļūtu.

Tēvs nomira, kad man bija vienpadsmit gadu. Viņa veselība lēnām pasliktinājās, taču diagnoze, kā šķiet, tā arī netika uzstādīta. Nav šaubu, ka tēva stāvokli pasliktināja arī nemitīgās finansiālās grūtības, tā vājinot pretestības spējas.

Tēvs viesojās īlingā, apmēram nedēļu paliekot pie savas audžumātes un apmeklējot draugus Londonā. Viņš meklēja iespēju atrast kādu darbu un cerēja, ka šie draugi palīdzēs. Tajos laikos atrast darbu nebija viegli. Ja nu vienīgi darba meklētājs būtu advokāts, ārsts vai lielu nekustamo īpašumu saimnieks, vai varbūt notārs, bet visiem citiem darījumu pasaulē neradās tādas iespējas, kādas ir mūsdienās. Bija dažas lielas finansu iestādes un bankas kaut vai Morgana banka, kur tēvam bija paziņas, tomēr tie visi bija profesionāļi. Tie strādāja šajās bankās kopš jaunības vai pat zēnības gadiem un bija tām piederīgi. Mans tēvs — tāpat kā lielākā daļa viņa laikabiedru — nebija apguvis neko. Viņš*bija piedalījies žēlsirdības pasākumos un strādājis dažās citās organizācijās, kas šodien varētu nodrošināt pieklājīgus ienākumus, bet toreiz bija citādi.

Tēva mantiskais stāvoklis viņu biedēja; gluži tāpat pēc tēva nāves tas izbiedēja arī viņa testamenta izpildītājus. Mocīja jautājums, kur palikusi tā nauda, kuru tēvam bija atstājis vectēvs. Tēvs bija dzīvojis, iekļaudamies šķietamajos savu ienākumu rāmjos. Tie pastāvēja uz papīra, bet ne īstenībā. Allaž atradās šādi vai tādi iemesli, kas it kā izskaidroja, kāpēc šobrīd nav tā un nav šitā; viņam aizvien sacīja, ka tās ir tikai īslaicīgas grūtības, ko viegli novērst. Nauda droši vien tika sadalīta starp pilnvarotajiem un to pēctečiem, bet bija par vēlu šajā lietā kaut ko pasākt.

Tēvs satraucās, laiks bija auksts, viņš sasaldējās un saslima ar abpusēju plaušu karsoni. Māte devās uz īlingu, jo viņai atsūtīja ziņu, pēc tam viņai sekojām arī mēs ar Medžu. Tēvs tad jau bija ļoti vārgs. Māte neatstāja viņu ne nakti, ne dienu. Mājā rosījās divas slimniekkopējas. Es klīdu apkārt nelaimīga un izbijusies, saspringti lūgdama Dievu, lai tēvs atkal atveseļotos.

Manā atmiņā neizdzēšami aizķērusies kāda aina. Tas notika pēcpusdiena. Es stāvēju kāpņu laukumiņā. Pēkšņi mātes un tēva guļamistabas durvis atvērās. Pa tām iznāca mana māte. Viņa izsteidzās, ar rokām aizsegusi seju, tad iemetās blakus istabā, aizvērdama aiz sevis durvis. Pēc tam no istabas iznāca slimniekkopēja un uzrunāja vecomāti, kas tobrīd kāpa lejā pa kāpnēm. "Viss ir galā," viņa sacīja. Un es nopratu, ka mans tēvs nomiris.

Bērnu viņi, protams, uz bērēm līdzi neņēma. Es dīvainā apjukumā klīdu apkārt pa māju. Bija noticis kaut kas šausmīgs tāds, ko es pat iedomāties nespēju. Slēģi bija ciet, dega lampas. Ēdamistabā, apsēdusies lielajā krēslā, vecāmāte rakstīja neskaitāmas vēstules savā neatdarināmajā stilā. Ik pa laikam viņa bēdīgi pašūpoja galvu.

Pēc tam viņa piecēlās, lai dotos uz bērēm. Māte gulēja savā istabā. Viņa divas dienas neko neēda dzirdēju Hannu par to runājam. Es vienmēr ar pateicību atceros Hannu. Vecā, labā Hanna ar krunkaino, apvītušo seju. Viņa smaidīja man no virtuves un sacīja, ka vajagot kādu palīgā, lai varētu pagatavot sviesta mīklu. "Viņi bija tik tuvi," Hanna atkārtoja atkal un atkal. "Tā bija tik izdevusies laulība!"

Jā, tā patiesi bija izdevusies laulība. Starp daudzām un dažādām vecām lietām es atradu tēva vēstuli, rakstītu mātei trīs vai četras dienas pirms nāves. Tēvs stāstīja, cik ļoti ilgojoties atgriezties Torkejā pie viņas. Londonā neesot neko jēdzīgu nokārtojis, bet viņš domājot, ka izdosies aizmirst visas neveiksmes, kad atkal būs kopā ar savu dārgo Klāru. Tālāk tēvs rakstīja, ka esot to jau sacījis diezgan bieži, bet gribot vēlreiz atgādināt, cik daudz māte viņam nozīmējot. "Tu manā dzīvē mainīji itin visu," tēvs rakstīja. "Nevienam vīram nekad nav bijusi tādā sieva ka tu. Ar katru gadu, ko esmu pavadījis ar tevi kopā, es mīlu tevi vairāk un vairāk. Paldies tev par pieķeršanos, mīlestību un līdzjūtību. Lai Dievs tevi svētī, mana dārgā, mēs drīz atkal būsim kopā."

Atradu šo vēstuli kabatas grāmatiņā ar izšūtiem vāciņiem. Tā bija grāmatiņa, kuras apvāku māte viņam izšuva, būdama vēl jauna meitene, un aizsūtīja uz Ameriku. Tēvs vienmēr bija to glabājis kopā ar diviem dzejoļiem, ko mate bija viņam uzrakstījusi. Māte bija pievienojusi tiem arī šo vēstuli.

Tajās dienās Ilingas mājā valdīja baisma noskaņa. Pulcējās radinieki, kas sarunājās tikai čukstus, vecmāmiņa B., tēvoči, tēvoču sievas, krustmātes, vecmāmiņas draudzenes vecas lēdijas: visi sačukstējās, nopūtās, šūpoja galvas. Un visi bija tērpušies melnā. Arī man mugurā bija melnas drēbes. Jāteic, ka man šajā laikā sēru drānas bija vienīgais mierinājums. Uzvilkusi tās, es jutos kā svarīga un ievērojama persona.

Visur skanēja čuksti. "Ak vai, Klārai vajadzētu sapurināties!" Laiku pa laikam vecmāmiņa bilda: "Vai vēlaties izlasīt vēstuli, ko saņēmu no mistera B.? Un no misis C.? Tik skaistas līdzjūtības vēstules, man šķiet, ka tās jūs tiešām ļoti aizkustinās!" Māte skarbi atcirta, ka nevēloties tās redzēt.

Beigu beigās viņa atplēsa sev adresētās vēstules, taču gandrīz tūlīt atkal tās nolika. Tikai vienu viņa paņēma un izlasīja līdz beigām. "Vai tā ir no Kesijas?" vecāmāte apvaicājās. "Jā, krustmāmuliņ, tā ir no Kesijas." Māte salocīja vēstuli un ielika to somā. "Viņa saprot," māte vēl piebilda un izgāja no istabas.

Kesija bija mana amerikāņu krustmāte misis Sallivena. Es biju viņu redzējusi tikai bērnībā, kad vēl biju maza meitene, taču atcerējos no tiem laikiem, kad šī sieviete apmēram pēc gada ieradās Londonā. Viņa bija brīnumjauka — maza auguma sieviete ar baltiem matiem un priecīgu, maigu seju. Tā bija tik jauka, cik vien iespējams iztēloties, staroja dzīvespriekā un savādā pacilātībā, lai gan šī atraitne bija dzīvojusi ļoti grūtu dzīvi — grūtāko, kāda vien iespējama. Viņas vīrs, kam tā bija ļoti pieķērusies, nomira vēl gluži jauns. Viņai bija divi skaisti dēli, taču arī tie nomira, turklāt paralizēti. "Laikam kāda aukle," sacīja vecmāmuliņa, "būs atstājusi tos sēžam slapjā zālē." Man gan šķiet, šāda nāve drīzāk liecina par kādu no poliomielīta paveidiem, ko tajā laikā vēl nepazina uit dēvēja par reimatisko drudzi, kurš rodas mitruma rezultātā un noved pie kropļojošas paralīzes. Šā vai tā, bet abi viņas bērni nomira. Viens no viņas pieaugušajiem krustdēliem, kurš tajā laikā viesojās šajā mājā, arī saslima un palika paralizēts uz visu mūžu. Un tomēr, par spīti visiem šiem zaudējumiem, krustmāte Kesija bija jautra, starojoša, cilvēciskas līdzjūtības pilna. Viņa bija visjaukākā no tiem cilvēkiem, kurus es pazinu, vienīgā persona, ko mana māte šajā laika vēlējās redzēt. "Viņa saprot, ka nav labi apbērt sērojošu cilvēku ar līdzjūtības apliecinājumiem."

Es atceros, ka kļuvu par tādu kā ģimenes pārstāvi, jo kāds varbūt vecāmāte vai kāda no krustmātēm — pasauca mani sānis un pačukstēja, ka man vajadzētu būt mātes mierinātājai, ka būtu jāieiet istabā, kur guļ māte, un jāatgādina, ka tēvs tagad ir laimīgs, viņš ir paradīzē debesīs un guvis mieru. Es biju gatava palīdzēt, jo pati tam ticēju kā visi tajos laikos. Iegāju pie mātes mazliet bikli, kā allaž, kad bērns dara to, ko vecāki cilvēki atzinuši par pareizu, jo zina, ka tā ir pareizi, un tomēr jūt, ka varbūt tāda rīcība tomēr nav vietā. Bikli piegāju mātei klāt un pieskāros viņai. "Māmiņ, tēvs tagad ir guvis mieru. Viņš ir laimīgs. Tu taču negribi saukt viņu atpakaļ, ko?"

Piepeši māte gultā saslējās tik spēji, ka es biju spiesta atlēkt atpakaļ. "Jā, es to gribu!" viņa klusi iesaucās. "Jā, esmu gatava to darīt! Es darītu pilnīgi visu uz pasaules, lai dabūtu viņu atpakaļ, visu, itin visu! Es piespiestu viņu atgriezties, ja vien spētu! Es gribu viņu atpakaļ! Gribu viņu atpakaļ šeit un tagad, šajā pasaulē, kopā ar mani!"

Es atkāpos, gluži izbijusies. Māte ātri sacīja: "Labi, dārgumiņ! Viss ir kārtībā. Tikai es… šobrīd nejūtos īpaši labi. Paldies tev par to, ka atnāci!" Tad viņa noskūpstīja mani, un es nomierinājusies devos projām.

III dala kā kļūt pieaugušai 1

Pēc tēva nāves mūsu dzīve kļuva pavisam citāda. Es pametu savu bērnu dienu pasauli drošo un bezrūpīgo patvērumu lai ieietu reālajā pasaulē. Es nešaubos par to, ka vīrietis ģimenes galva nodrošina stabilitāti mājās. Mēs visi smejamies, kad dzirdam kādu sakām: "Tavs tēvs zina labāk," taču tieši šis teikums vislabāk atspoguļo vēlīno Viktorijas laiku dzīvi. Tēvs bija kā klints, uz kuras turējās mūsu nams. Viņam patika ieturēt maltītes precīzi vienā laikā, pēc pusdienām viņu nedrīkstēja traucēt. Tēvs labprāt spēlēja kopā ar mani klavieru duetus. Un viss tika pieņemts bez ierunām. Tēvs gādā iztiku, tēvs pielūko, lai mājās viss notiek tā, kā pienākas, tēvs nodrošina bērniem mūzikas stundas.

Tēvs ļoti lepojās un priecājās par Medžu, kad māsa jau bija paaugusies. Tēvam patika viņas jautrā daba un pievilcība, abi kopā tie lieliski izklaidējās. Man šķiet, ka tēvs Medžā atrada to laimīgo un priecīgo noskaņojumu, kura laikam pietrūka mūsu mātei. Tēva sirdī atradās vietiņa arī mazākajam bērnam — pastarītei Agatai. Mums bija tāds iemīļots pantiņš:

Agata-Pagata, melnā žagata, Džentlmeņiem olas deja — Pusduci dēja, reizēm spēja Šiem pat duci sagādāt!

Mums ar tēvu šis dzejolītis ļoti patika.

Lai gan man šķiet, ka tēvam vismīļākais bija Montijs. Jo mūsu tēva mīlestība pret dēlu nevarēja līdzināties tām jūtām, kuras viņu saistīja ar meitām. Montijs bija piemīlīgs zēns un ārkārtīgi pieķēries tēvam. Dēls gan ak vai! nebija dzīves veiksminieks, un tēvu nemitīgi mocīja bažas viņa dēļ. Ja runājam par Montiju, tad man šķiet, ka tēvam, iespējams, laimīgākais laiks bija pēc Būru kara. Montijs saņēma dienesta pakāpi Austrumsarijas pulkā un no Dienvidāfrikas kopā ar savu pulku devās uz Indiju. Šajā laikā, kad tēvu māca finansiālās rūpes, viņam nenācās raizēties vismaz par vienu bērnu.

Medža apmēram deviņus mēnešus pēc tēva nāves apprecējās ar Džeimsu Votsu, lai gan viņai negribējās atstāt māti. Māte uzstāja, ka šīm laulībām jānotiek pēc iespējas ātrāk, vairs ilgāk negaidot. Tā mate sacīja, un es saprotu, ka vēlāk viņām abām ar Medžu būtu vēl grūtāk šķirties, jo laika gaitā attiecības kļuva arvien ciešākas. Džeimsa tēvs bija norūpējies par to, ka dēls precas tik jauns. Viņš tikai tad beidza studijas Oksfordā un gatavojās uzsākt darījumus. Taču Džeimss uzskatīja, ka justos laimīgāks, ja varētu apprecēt Medžu un ierīkot pašu ligzdiņu. Misters Votss nolēma uzcelt dēlam māju uz savas zemes, lai jaunais paris varētu apmesties tur. Tā viss nokārtojās.

Tēva testamenta izpildītājs Augusts Montents ieradās no Amerikas un pavadīja nedēļu pie mums. Tas bija liela auguma stalts vīrs, ģeniāls cilvēks, ļoti apburoša persona, pret māti neviens nebūtu varējis izturēties labāk. Viņš atklāti atzina, ka tēva darījumi ir ļoti bēdīgā stāvoklī, jo padomdevēji un citi ļautiņi, kas teicās darbojamies viņa labā, devuši nekam nederīgus padomus. Daudz naudas viņš bija nelietderīgi izšķiedis, mēģinot kaut ko pasākt ar Ņujorkas īpašumu. Būtu bijis labāk, šis cilvēks sacīja, pamest īpašumu savam liktenim, jo tad vismaz nenāktos maksāt nodokļus. Mūsu ienākumi no šī īpašuma tik un tā būtu ļoti mazi. Lielais īpašums, kas reiz piederēja vectēvam, bija izkūpējis zilā gaisā. H. B. Čeflins un Ko tā firma, kuras partneris bija mans vectēvs, joprojām pārzināja vecāsmātes partnera atraitnes daļu, nodrošinot pavisam nelielus ienākumus arī mātei. Mums trim bērniem pēc vectēva novēlējuma vajadzēja saņemt katru gadu simt mārciņas angļu naudā. Citi līdzekļi dolāros bija ieguldīti nekustamajos īpašumos, kas bija zaudējuši savu vērtību vai jau pārdoti par lētu cenu.

Tagad radās jautājums, vai māte vairs var atļauties dzīvošanu Ešfīldā. Taču šajā ziņā, man šķiet, mātes spriedums bija saprātīgāks par citu cilvēku spriedumu. Māte nolēma, ka nebūtu gudri tur palikt. Māju nākotnē vajadzēs remontēt, un to būs grūti izdarīt ar tik maziem ienākumiem. Tāpēc labāk būtu māju pārdot un nopirkt citu kaut kur Devonšīrā, varbūt Ekseteras tuvumā. Tādu, ko būtu lētāk uzturēt kārtībā, lai pēc pārdošanas viņai vēl paliktu pāri nauda, ko pievienot noguldījumam, tā palielinot procentus. Lai gan mātei nebija nekādas darījumu pieredzes, nedz arī zināšanu, viņai piemita veselais saprāts.

Taču viņai nācās stāties pretī bērniem. Mēs abas ar Medžu un arī brālis, kas atrakstīja vēstuli no Indijas, visi bērni protestēja pret Ešfīldas pārdošanu, lūgdami viņu to paturēt. Atgādinājām, ka tās ir mūsu mājas un mēs nespētu pārdzīvot šķiršanos no tām. Māsas virs paziņoja, ka viņš varētu mātei mazliet palīdzēt ar līdzekļiem. Ja viņi abi ar Medžu vasarā atbrauktu, tad palīdzētu nokārtot steidzamākos maksājumus. Beigu beigās māti laikam aizkustināja mana nedziestošā mīlestība pret Ešfildu, tāpēc viņa padevās. Un sacīja, ka mēs varētu pamēģināt kaut kā izsisties.

Tagad man radās aizdomas, ka mātei nekad Torkejā nav īpaši rūpējusi. Viņai piemita milzīga tieksme pēc lielpilsētām ar katedrālēm un allaž bija īpaši patikusi Eksetera. Māte ar tēvu mēdza pavadīt brīvdienas dažādās lielpilsētās ar katedrālēm man šķiet, ka par prieku mātei, nevis tēvam. Es iedomājos, ka viņai mazāka māja Ekseteras tuvumā noteikti liktos ļoti piemīlīga. Taču māte bija nesavtīga persona, turklāt arī viņa bija pieķērusies mūsu mājai, un tā Ešfīldā palika mūsu mājvieta, bet es turpināju to dievināt.

Tomēr paturēt šo māju nebija prātīgi, vēlāk es to sapratu. Mēs būtu varējuši šo māju pārdot un nopirkt tādu, kas prasītu daudz mazāk līdzekļu. Taču, lai gan māte to apjēdza jau toreiz un droši vien vēl labāk saprata vēlāk, viņa tomēr likās apmierināta, ka tā noticis. Arī man Ešfīldā visos šajos gados bija tik daudz nozīmējusi. Te tā bija mans patvērums, mana miera osta, tā vieta, kur es jutos patiesi piederīga. Katrā ziņā man nekad nenācās ciest tāpēc, ka es nezinātu, kur meklējamas manas saknes. Lai gan turēties pie šis mājas varbūt bija muļķīgi, tā sniedza man kaut ko tādu, ko es ļoti augstu vērtēju, atmiņu dārgumus. Tā sagādāja man arī daudz sirdēstu, rūpju, izdevumu un grūtību bet cilvēkam taču jāmaksā par to, ko viņš mīl, vai ne?

Mans tēvs nomira novembrī, māsas kāzas notika nākamā gada septembrī. Svinības bija klusas, pēc tām nebija nekādas pieņemšanas, jo mēs joprojām sērojām pēc tēva. Tās bija skaistas laulības, kas notika vecajā Toras baznīcā. Tā kā man bija nodrošināti pirmās līgavas māsas pienākumi, es tajās priecājos no visas sirds. Visas līgavas māsas bija tērpušās baltā, tām galvās bija balti puķu vainadziņi.

Ceremonija sākās vienpadsmitos no rīta, kāzu brokastis notika Ešfīldā. Laimīgais jaunais pāris ne tikai saņēma daudz skaistu dāvanu, bet arī pārcieta visus iespējamos trikus, kādus vien mēs ar brālēnu Džeraldu spējām izdomāt. Vēl visu medusmēnesi no viņu drānām bira risi, kad viņi tās ņēma ārā no ceļasomām. Pie karietes, ar kuru abi aizbrauca, bija piesietas atlasa kurpītes. Mēs ar krītu uzrakstījām uz tās pēc tam, kad tā bija rūpīgi parbaudīta, vai kaut kas nav sastrādāts, "Džimija Votsa kundze — tas skan lepni". Tā viņi devās projām baudīt medusmēnesi Itālijā.

Māte atgriezās mājās un likās gultā pārguruši un šņukstēdama. Misters un misis Votsi apmetās viesnīcā, un misis Votsa droši vien arī raudāja. Šķiet, ka uz mātēm laulības mēdz atstāt tādu iespaidu. Jaunākie Votsi un mēs ar brālēnu Džeraldu palikām, vērodami cits citu tik uzmanīgi kā savstarpēji nepazīstami suņi, pūlēdamies izlemt, vai cits citam patiksim vai ne. Vispirms starp Nenu Votsu un mani valdīja gluži dabisks antagonisms. Nelaimīgā kārtā mūsu cienījamas ģimenes kā tajās dienās bija parasts tika darījušas visu, lai mēs nevarētu viena otru ciest. Nena bija jautra un trakulīga nebēdniece, kurai bija stāstīts, cik Agata vienmēr labi uzvedusies. "Tik klusa un pieklājīga" meitenīte. Un, kamēr Nena novērtēja manu audzināšanu un svinīgo nopietnību, mani citi izglītoja, iepazīstinot ar Nenu. Tika apgalvots, ka viņa "nekad nav kautrīga, nemūžam nepietvīkst, nemurmina kaut ko nesaprotamu un nesēž klusu". Tāpēc mēs abas vērāmies viena otrā diezgan nelabvēlīgi.

Aizritēja netīkama pusstunda, un šajā laikā viss noskaidrojās. Beigu beigās mēs sarīkojām klases istabā tādu kā skrējienu ar šķēršļiem, pārdroši lēkdamas pāri kopā saliktiem krēsliem un vienmēr nokrizdamas uz lielā, vecā dīvāna. Mēs smējāmies, kliedzām un lieliski izklaidējāmies. Nena mainīja savas domas par mani. Te bija meitene, kas nekādā ziņā nebija klusa, bet bļāva pilnā kaklā. Es pārvērtēju savus uzskatus par Nenu kā iztapoņu, kas pārāk daudz runā un pieglaimojas pieaugušajiem. Mēs labi pavadījām laiku, patikām viena otrai, un dīvāna atsperes mūždien bija salauztas. Pēc tam notika uzkošanas, mēs gājām uz teātri, kur rādīja "Pirātus Penzansā". Turpmāk šī draudzība nekad nepanīka, tā turpinājās visu mūžu. Mēs to piemirsām, pēc tam atkal atsākām un tad, kad sanācām kopā, tā atkal šķita tāda pati kā agrāk. Nena ir viena no tām draudzenēm, kuru man tagad trūkst visvairāk. Ar viņu tāpat kā ar dažām citām es varēju runāt par seno laiku Ebniju un Ešfīldu, par suņiem un mūsu nerātnībām, par jaunekļiem mūsu pielūdzējiem un lugām, kuras mēs uzvedām un kurās tēlojām.

Pēc Medžas aizbraukšanas sākās manas dzīves otrais posms. Es joprojām paliku bērns, taču manas bērnības pirmā fāze bija beigusies. Dzirkstošā līksme, izmisīgās bēdas, ikdienišķo norišu svarīgums tās ir bērnībai piemītošās iezīmes. Kopā ar tām zūd drošības sajūta un spēja pilnīgi nelikties zinis par rītdienu. Mēs vairs nebijām Milleru ģimene. Mēs bijām tikai divas personas, kas dzīvo kopā: pusmūža sieviete un nepieredzējusi jauna meitene. Viss likās tas pats, bet gaisotne jau bija mainījusies.

Mana māte pēc tēva nāves cieta no sirdslēkmēm. Tās sākās bez brīdinājuma, un nekādas ārstu dotas zāles nelīdzēja. Es pirmoreiz apjēdzu, ko nozīmē raizēties par citu cilvēku, joprojām paliekot bērnam, un manas bažas, protams, bija pārspīlētas. Es mēdzu pēkšņi pamosties naktī, mana sirds neganti sitās, un es jutos pārliecināta, ka māte ir mirusi. Divpadsmitajā vai trīspadsmitajā maijā biju nemierīga. Šķiet, es apzinājos, ka izturos muļķīgi un ļauju vaļu pārspīlētām jūtām, taču tā bija. Es piecēlos, aizlavījos pa gaiteni, notupos pie mātes istabas durvīm, piespiedusi pie tām galvu, un pūlējos saklausīt viņas elpu. Visbiežāk es ātri nomierinājos, izdzirdusi māti krācam. Viņai bija īpaša krākšanas maniere — sākās šī skaņa smalki un ar pianissimo, bet beidzās ar sprādzienveida troksni, Tad viņa parasti pagriezās uz sāniem, un vismaz trīsceturtdaļstundas nekāds atkārtojums nesekoja.

Ja saklausīju krākšanu, tad nopriecājos, atgriezos gultā un aizmigu. Taču, ja nekādas skaņas nebija, es paliku tur sakņupusi un izmisusi. Būtu daudz prātīgāk atvērt durvis un ieiet, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā, tomēr man nezin kādēļ tas neienāca prātā, un ir iespējams, ka māte gulētiedama mēdza durvis aizslēgt.

Es nestāstīju mātei par šiem briesmīgajiem nemiera uzplūdiem, un nedomāju vis, ka viņai jebkad radās kāda nojausma par tiem. Man uzmācās bailes arī tad, kad māte devās uz pilsētu, es raizējos, ka viņai varētu uzbraukt auto. Tagad tas viss šķiet muļķīgi un lieki. Pamazām bažas aprima domāju, tās saglabajās vēl gadu vai divus. Vēlāk es gulēju tēva ģērbistabā līdzās mātes guļamistabai, atstājot durvis pusvirus, lai tādā gadījumā, ja naktī sāktos lēkme, varētu ieiet, atbalstīt viņas galvu un pasniegt brendiju vai ožamo sāli. Kādā reizē jutu, ka esmu nomierinājusies negantās raizes vairs nemocīja. Cik noprotu, man allaž bija pārmēru daudz iztēles. Tā man labi noderēja, kad darīju savu darbu, jo tai vienmēr jābūt romānista aroda pamatā, taču citkārt tā var izspēlēt ļaunus jokus.

Pēc tēva nāves mūsu dzīve mainījās. Iziešana sabiedrībā praktiski beidzās. Mana māte tikās tikai ar dažiem veciem draugiem, vairāk ne ar vienu. MūsU materiālais stāvoklis bija tik slikts, ka vajadzēja taupīt it visu un jebko. Protams, mēs to darījām tāpēc, lai varētu uzturēt Ešfīldu. Mana māte vairs nerīkoja pusdienas un viesības. Triju kalpotāju vietā bija palikuši tikai divi. Viņa pūlējās iestāstīt Džeinai, ka mums tagad nav daudz naudas, tāpēc jāiztiek ar divām jaunām, nepieredzējušām istabmeitām, kam nav jamaksā liela alga. Tomēr māte pārdzīvoja, ka Džeinai — tik lieliskai virējai — būtu jāmaksā vairāk, ja viņa to prasītu, jo šī sieviete ir to pelnījusi. Māte solīja pameklēt Džeinai vietu, kur viņai maksātu kārtīgu algu un nodotu viņas rīcībā izpalīdzi. "Viņa ir to pelnījusi!" māte sacīja.

Džeina neizrādīja nekādas emocijas, viņa tajā brīdī ēda kā parasti. Viņa lēnām pamāja ar galvu, turpinādama gremot, un noburkšķēja: "Labi, labi, kundze. Lai notiek, kā jūs teicāt. Jūs pati visu lieliski zināt."

Nākamajā rītā viņa tik un tā ieradās atkal. "Es gribētu pārmīt ar jums kādu vārdiņu, kundze. Es visu pārcilāju prātā un vēlētos palikt šeit! Es apsvēru to, ko jūs sacījāt, un esmu gatava saņemt mazāk. Esmu te pavadījusi tik ilgu laiku! Šā vai tā, brālis aicina, lai dodos turp un vadu viņa saimniecību, un esmu apsolījusies tā darīt, kad viņš dosies pelnītā atpūtā — droši vien pēc gadiem četriem vai pieciem. Līdz tam laikam es gribu palikt tepat."

"Jūs esat ļoti ļoti ļoti laipna!" emocionāli iesaucās mana māte. Džeina, kas baidījās izrādīt jūtas, novilka: "Tā pienakas!" un majestātiski izgāja no istabas.

Norunai bija tikai viena vaina. Daudzus gadus gatavodama ēdienu tā, kā bija radusi, Džeina nespēja sevi ierobežot. Ja bija paredzēts cepetis, tas allaž bija milzīgs. Galdā tika celti lieli bifšteki un pīrāgi, biezas tortes un kūpoši pudiņi Gargantuā piemērotos apjomos. Māte mēdza aizrādīt: "Pusdienas diviem cilvēkiem, atceries, Džein!" vai: "Uzkodas tikai četriem!" Taču Džeina nekad nesaprata. Džeinas viesmīlības mērogi mājiniekiem vienmēr izmaksāja ļoti dārgi katrā nedēļas dienā septiņi vai astoņi viņas draugi nāca dzert tēju un iebaudīt kūciņas, maizītes, pīrādziņus, plācenīšus, cepumus un ievārījuma tortes. Galu galā, nonākusi izmisumā un redzēdama, ka saimniecības rēķini aug, māte laipni ierunājās, ka tagad, tik spiedīgos apstākļos, Džeinai vajadzētu izvēlēties vienu nedēļas dienu, kad cienāt savus draugus. Tā būtu iespējams ierobežot tēriņus un izlietot visu, kas palicis neapēsts, ja kādi viesi neierastos. Turpmāk Džeina uzņēma savus ciemiņus tikai trešdienās.

Mūsu maltītes tagad bija pavisam atšķirīgas no ierastajām ar trim vai četriem ēdieniem. Vakariņas vairs netika rīkotas, mēs ar māti iztikām ar makaroniem un sieru, rīsu pudiņu vai kaut ko tamlīdzīgu. Šķiet, ka Džeinu tāda taupība pamatīgi skumdināja. Un mazpamazām māte pārņēma savās rokās arī produktu pasūtīšanu, par ko agrāk rūpējās

Džeina. Tā bija tēva draugu iecienītākā izklaide uzkavēties mūsmājās, lai noklausītos, kā Džeina pa telefonu tos pieprasa savā dziļajā devonšīrietes basā: "Un es gribu sešus omārus, mātītes! Un garneles! Ne mazāk kā…" Šis kļuva par mūsu ģimenes iecienītāko sakāmvārdu. "Ne mazāk kā…" teica ne tikai Džeina, bet arī nākamā virēja, kas pie mums strādāja vēlāk, misis Potere. Tirgotājiem gan toreiz bija laimes dienas!

"Bet es vienmēr esmu pasūtījusi divpadsmit butes filejus, kundze!" Džeina tiepās. Viņa izskatījās izmisusi. Apjausma, ka šoviet vairs nav atrodamas tik daudzas mutes, kas spētu pieveikt divpadsmit butes fileju, arī tad, ja pieskaitītu klāt tās pāris, kas ir virtuvē, laikam nekad neiešāvās viņai prātā.

Es šīm pārmaiņām īpašu uzmanību nepievērsu. Kad cilvēks ir jauns, pārticība vai taupība neko daudz nenozīmē. Ja jūs šokolādes vietā pērkat lētākus saldumus, atšķirība nešķiet ievērības vērta. Es allaž devu priekšroku makrelei, nevis butei, un sudrabheks ar jauko asti un galvu man vienmēr likās vispatīkamākā zivs.

Mana personiskā dzīve nebija jūtami mainījusies. Es lasīju milzīgus lērumus grāmatu — izņēmu cauri visu Hentiju un sāku iepazīt Stenliju Veimenu (tie bija brīnišķīgi vēsturiski romāni, biju iedziļinājusies "Pils mājvietā" tikai otro dienu, un jau prātoju, cik lieliska ir šī grāmata).

Romānu apgūšanu es atklāju ar "Zendas gūstekni" tāpat kā daudzi citi jaunieši. Pārlasīju to atkal un atkal. Jutos dziļi iemīlējusies ne gluži Rūdolfā Resendailā, kā varētu gaidīt, bet īstajā karalī, kas bija ieslodzīts un smaka pazemes cietumā. Alku viņu atsvabināt un glābt, iegalvot, ka es, Flāvija, protams, mīlu viņu, nevis Rūdolfu Resendailu. Es apguvu arī visu Zilu Vernu franciski, "Le Voyage au Centre de la Terre""Ceļojums uz zemes centru" daudzus mēnešus bija mana mīļākā grāmata. Man patika kontrasts starp piesardzīgo krustdēlu un pārdrošo tēvoci. Ikvienu literāro darbu, kas gāja pie sirds, lasīju vēl un vēl ar dažu mēnešu atstarpēm. Tad apmēram pēc gada es kļuvu svārstīga un izvēlējos kādu citu favorītu.

Bija vēl arī L. T. Mīdās sarakstītas grāmatas, kas domātas meitenēm. Mana māte tās nevarēja ciest, viņa sacīja, ka tajās attēlotās meitenes esot vulgāras un domājot tikai par to, kā kļūt bagātām un tikt pie skaistām drēbēm. Slepeni es viņas pat apjūsmoju, taču ar vainas izjūtu par savu slikto gaumi. Dažas grāmatas māte lasīja man priekšā, taču viņa jutās vīlusies, jautajās bija gari apraksti. Viņa lasīja arī darbu, kas saucās "Brūsa pēdējās dienas", un tas mums abām gāja pie sirds. Lai es gūtu kādu noderīgu mācību, man deva studēt sējumu, kas saucās "Dižie vēstures notikumi"; no tā man parasti vajadzēja izlasīt vienu nodaļu un atbildēt uz jautājumiem par to tie bija atrodami grāmatas beigās. Tā bija ļoti laba lasamviela. No tās varēja uzzināt daudz ko par galvenajiem notikumiem Eiropā un citur — arī par Anglijas karaļiem, sākot ar Artūru Mazo. Cik patīkami bija atrast noteiktu apgalvojumu: tā un tā, šis bija slikts valdnieks ta likās tāda kā bībeliska negrozāmībā. Es iemācījos Anglijas karaļu mīlnieču un sievu vārdus, taču šīs ziņas man nekad nav bijušas īpaši noderīgas.

Katru dienu man vajadzēja vingrināties, ka izburtot vārdus veselām lappusēm. Iespējams, ka tāda trenēšanās man nāca par labu, tomēr es kā biju, tā paliku slikta burtotāja un esmu tāda līdz šai dienai.

Manas galvenās izklaides bija mūzika un citas izpriecas, kas saistītas ar Haksliju ģimeni. Doktoram Hakslijam bija maza, toties gudra sieviņa. Šajā ģimenē bija piecas meitenes Mildreda, Sibilla, Mjuriela, Filisa un īnida. Es pēc vecuma ieņēmu vietu starp Mjurielu un Filisu, un īpaši tuva draudzība man izveidojās ar Mjurielu. Viņai bija garena seja ar bedrītēm vaigos, kas ir reta parādība garenu seju īpašniecēm, bāli zeltaini mati, un viņa daudz smējās. Vispirms es pievienojos viņām dziedāšanas stundu laikā tās notika reizi nedēļā. Uz tām mēdza sanākt aptuveni desmit meitenes, lai iestudētu oratorijas un duetus dziedāšanas skolotāja mistera Krova vadībā. Bija vēl arī "orķestris": Mjuriela un es — mēs abas spēlējām mandolīnu, Sibilla un meitene, vārdā Konija Stīvensa, vijoli, bet Mildreda čellu.

Paveroties atpakaļ uz tām mūsu orķestra dienām, man šķiet, ka Haksliji bija varen uzņēmīga ģimene. Senākie Torkejas iedzīvotāji lūkojās uz "tām Haksliju skuķēm" mazliet greizi, lielākoties tāpēc, ka šīs meitenes mēdza traukties šurpu turpu pa Strendu, kur bija vislabākās iepirkšanās vietas pilsētā, starp pulksten divpadsmitiem un vieniem vispirms trīs saķērušās meitenes, pēc tam vēl divas kopā ar guvernanti. Viņas šūpoja rokas, staigādamas turp un atpakaļ, ķiķināja un jokoja, turklāt un tas bija vissmagākais grēks viņas nevalkāja cimdus. Tajā laikā tā bija sociāla rakstura kļūda. Tomēr, tā kā doktors Hakslijs bija Torkejas iecienītākais ārsts, bet misis Hakslijai, kā visi zināja, esot "noderīgas pazīšanās", meitenes kļuva par šīs sabiedrības loceklēm.

Paraugoties atpakaļ, jāteic tā bija gana dīvaina sabiedrība. Manuprāt, snobiska; taču, no otras puses raugoties, snobisms tika uzlūkots par nepiedienīgu. Uz ļautiņiem, kas pārmēru bieži iepina savās runās atsauces uz aristokrātiju, citi skatījās greizi, turējās pret viņiem nosodoši un izsmēja. Visu mūžu man sekojuši triju veidu pārspriedumi. Pirmais: "Bet kas viņa ir, dārgumiņ? Kas ir viņas radP. Vai viņa ir no tiem Jorkšīras niekkalbjiem? Skaidrs, šie nav nekādi bagātie, drīzāk ir trūcīgi, tomēr viņa ir Vilmotal" Tālāk attiecīgā brīdī sekoja: "Ak jā, protams, tie cilvēki ir briesmīgi, taču viņi ir šausmīgi bagāti\" "Vai tā dzimta, kas iegādājusies "Lapegles", ir naudīga? Ak ir? Tad būs labāk, ja šo ģimeni apmeklēsim." Trešais pārspriedumu tips bija atšķirīgs: "Kā tad ir, dārgā, vai šie nav uzjautrinošP." "Jā, tā ir gan, viņi nav nekādi mantīgie, turklāt neviens nezina, no kurienes nākuši, taču kopā ar viņiem laiku var pavadīt visnotaļ aizraujoši!" Taču pēc šīs apceres par sabiedrībai būtiskajām vērtībām es mīļuprāt atgriežos pie orķestra.

Vai mēs taisījām ellišķīgu troksni? Nav īsti zināms. Varbūt. Katrā ziņā šīs nodarbes mūs ļoti pacilāja un sekmēja mūzikas iepazīšanu. Tās noveda pie vēl vilinošākām izklaidēm Džilberta un Salivena izrādēm.

Haksliji un viņu draugi jau bija sagatavojuši uzvedumu, kas saucās "Pacietība", pirms es pievienojos viņu rindām. Nākamā dzīvo bilžu sērija saucas "Gvardes apakšvirsnieks". Tas bija gana pārdrošs pasākums. Es pat brīnos, kā vecāki neaizliedza saviem bērniem tās iestudēt. Taču misis Hakslija bija neuzmācīgas mātes paraugs, un tāpēc, jāatzīstas, es viņu apbrīnoju, jo toreiz vecāki nemēdza būt īpaši neuzmācīgi. Viņa ļāva bērniem darīt visu, ko tie vēlējās, palīdzēja tad, ja viņai kaut ko lūdza. Un, ja nespēja, tad lika bērnus mierā. "Gvardes apakšvirsnieks" bija diezgan garlaicīgs gabals. Man bija smalks un spēcīgs soprāns vienīgais starp pārējām balsīm -, un es, protams, jutos septītajās debesīs, kad tiku izraudzīta pulkveža Fērfaksa lomai.

Mums radās nelielas grūtības ar manu māti, kurai bija novecojuši uzskati par to, ko meitenēm piedien vai nepiedien vilkt kājās, rādoties publikai. Kājas kā jau kajas, nekā īpaša. Taču tērpties biksēs, kas atsegtu tās līdz ceļiem, vai vēl kādā tamlīdzīgā kostīmā, pēc mātes domām, būtu vislielākajā mērā nepieņemami. Cik atceros, man toreiz bija trīspadsmit vai četrpadsmit gadu un augums jau sasniedzis piecas pēdas septiņas collas. Ak vai, un nebija ne vēsts no skaistajām, kuplajām krūtīm, par kurām tiku sapņojusi. Apakšvirsnieks gvardes uniformā tika atzīts par labu esam, lai gan vajadzēja vien uzģērbt maisīgas garās bikses, bet Elizabetes laika džentlmenis prasīja daudz vairāk pūļu. Šodien tas viss šķiet smieklīgi, taču tolaik tik vienkārši nebija. Māte gan sacīja, ka tas būtu nokārtojams, tikai man vajadzētu pārmest par plecu garu apmetni, kas nosegtu augumu. Un tā apmetnis tika sameistarots no tirkīzzila samta, šajā nolūkā izlietojot kādu vecāsmātes apģērbgabalu. (Tie atradās daudzos šķirstos un lādēs, un starp tiem varēja atrast visgreznākos un skaistākos audumus, ko viņa sapirkusi dažādās izpārdošanās pēdējos divdesmit piecos gados un pēc tam aizmirsusi.) Nebūt nav viegli tēlot ar garu apmetni plecā, ja tas pārmests arī pār otru plecu tā, lai kājas būtu kaut cik apslēptas publikas skatieniem.

Cik atceros, skatuve mani nebiedēja. Dīvaini, ja ņemam vērā, ka darīšana šajā gadījumā bija ar ārkārtīgi kautrīgu personu, kas bieži vien nespēja saņemties, lai ieietu veikalā, un tikai sakostiem zobiem piebiedrojās lielāku viesību dalībniekiem. Bija viena vienīga joma, kurā es nepavisam nesatraucos, tā bija dziedāšana. Vēlāk, kad Parīzē mācījos gan spēlēt klavieres, gan dziedāt, es pilnīgi zaudēju savaldīšanos, kad vajadzēja spēlēt skolas koncertā. Kad bija jādzied, tad es nemaz nekļuvu nervoza. Varbūt šai parādībai bija kāds sakars ar manu agrīno pārliecību, ka "dzīve taču ir jauka vai ne?", un pārējo pulkveža Fērfaksa repertuāru. Nav šaubu, ka "Gvardes apakšvirsnieks" bija viens no manas dzīves jaukumiem. Bet es gribot negribot nolēmu, ka laimīgā kārtā operu iestudēšana ir beigusies, jo pieredzi, kas reiz sagādājusi tik daudz prieka, nav iespējams atkārtot.

Viena no savādībām, raugoties atpakaļ, ir tāda, ka tad, kad jūs atsaucat atmiņā kādu norišu vai notikumu sākumu, jūs nekad nespējat atcerēties, kā tās apsīkušas vai beigušās. Es neatminos daudzas no tām ainām, kurās vēlāk piedalījos kopā ar Haksliju meitām, tomēr varu galvot, ka mūsu draudzība neiznīka. Kādu laiku mēs tikāmies katru dienu, un tad es rakstīju vēstules Lallijai uz Skotiju. Varbūt doktors Hakslijs devās projām, atradis praksi kaut kur citur, vai arī devās pelnītā atpūtā? Es neateros nekādas īpašas atvadas. Toties man atmiņā saglabājies fakts, ka Lallijas attieksme pret šo draudzību bija pietiekami skaidri izteikta. "Tu nevari būt mana labākā draudzene," viņa skaidroja, "jo tepat tuvumā ir skotu meitenes Makkrekenas. Viņas vienmēr bijušas mūsu ģimenes meiteņu labākās draudzenes. Brenda ir mana sirdsdraudzene, bet Dženeta ir Filisas labākā draudzene. Bet tu vari būt mana otrā labākā draudzene." Un tā es apmierinājos ar to, ka biju Lallijas otrā labākā draudzene, un šāda vienošanās bija bez kādas vainas, jo "labākās draudzenes" Makkrekenas tikās ar Haksliju meitenēm diezgan reti, es teiktu, ka reizes divas gadā.

Manuprāt, tas notika martā — kādudien māte pamanīja, ka Medžai būs bērns. Es neizpratnē blenzu viņā. "Medžai — un bērns?" Jutos apstulbusi. Netieku gudra, kādēļ man nelikās ticami, ka Medžai varētu būt bērns. Galu galā, visiem mūsu apkaimē dzima bērni, taču tādas norises vienmēr ir pārsteidzošas, ja notiek paša ģimenē. Es priecājos, ka man ir radu puika Džeimss vai Džimijs, kā es parasti mēdzu viņu saukt gluži mīļi, jo biju viņam pieķērusies. Taču šī te bija pavisam cita lieta.

Kā jau ar mani reizēm gadījās, vajadzēja paiet kādam brītiņam, lai es to spētu apjēgt. Droši vien sēdēju ar pavērtu muti divas minūtes vai ilgāk. Tad es teicu: "Ak tas gan būs aizraujoši! Un kad šis būs klāt? Pēc nedēļas?"

"Ne gluži tik ātri," māte attrauca. "Viņa ieminējās par oktobri."

"Oktobri?" es, ļoti norūpējusies noprasīju. Padomā vien jāgaida tik ilgu laiku! Es nespēju skaidri atcerēties, kāda toreiz bija mana attieksme pret seksu biju apmēram divpadsmit vai trīspadsmit gadu veca, taču man vis nešķiet, ka joprojām ticēju nostāstiem par ārstiem, kuri atnes mazuļus melnās somās, un spārnotiem viesiem no debesīm. Tad es jau biju sapratusi, ka tā ir fiziska norise, tomēr nejūtot nekādu lielo ziņkāri, pat īpašu interesi ne. Tomēr nedaudz dedukcijas biju lietojusi. Bērns sākumā atradās sievietē iekšā, un tad kaut kādā kārtā tas attiecīgajā laikā tika ārā. Es prātoju par šo darbību un nospriedu, ka tai noteikti ir sakars ar nabu. Jo netiku gudra, kam īsti paredzēts apaļais caurums vēdera vidū. Nekam citam tas derīgs nelikās, tādēļ bija skaidrs, ka tam jābūt kādai nozīmei bērnu radīšanā.

Mana māsa pēc vairākiem gadiem atzinās, ka viņai bijušas daudz noteiktākas aizdomas. Viņa bijusi pārliecināta, ka naba ir atslēgas caurums, kuram piemērota kāda atslēga, kas atrodas matēs ziņā. Tad māte to iedod vīram, kas kāzu naktī ar to nabu atslēdz. Tas viss izklausījās tik sakarīgi, ka arī es cieši turējos pie šīs versijas.

Izgāju dārzā un ilgi lauzīju galvu par to. Medžai būs bērns. Tā bija brīnumaina atklāsme. Un, jo vairāk es prātoju par to, jo vairāk nonācu tās varā. Es būšu tante — šis vārds skanēja tik nosvērti, tik pieauguši. Es pirkšu mazajam rotaļlietas. Ļaušu spēlēties ar savu leļļu mājiņu un uzmanīšu,«• lai Kristofers mans kaķēns viņu nejauši nesaskrāpē. Apmēram pēc nedēļas es mitējos par to domāt priekšplānā izvirzījās dažādas ikdienas norises. Līdz oktobrim vēl bija tik ilgi jāgaida.

Augustā gadījās, ka telegramma aizsauca manu māti prom no mājām. Viņa teica, ka aizbraukšot pie manas māsas, kas mita Češīrā. Krustvecmāmuliņa tajā laikā viesojās pie mums. Mātes pēkšņā aizceļošana mani īpaši nepārsteidza, un es par to daudz galvu nelauzīju, jo viss, ko māte darīja, tika uzsākts piepeši, šķietami bez garas iepriekšējas apceres un sagatavošanās. Es atceros, ka biju izgājusi dārzā maurā, kur tika spēlēts teniss, un cerīgi pētīju bumbierkokus, lai redzētu, vai nepamanīšu kādu bumbieri, kas jau būtu nogatavojies. Tajā brīdī Alise izsteidzās no mājas man pakaļ. "Pusdienu laiks gandrīz jau klāt, jums jānāk iekšā, mis Agata. Ir arī jaunas ziņas!"

"Tiešām? Kādas gan?"

"Jums ir mazs māsasdēls!" Alise pavēstīja.

Māsasdēls?

"Taču manam māsasdēlam nevajadzēja uzrasties līdz oktobrim!" es iebildu.

"Ak, bet vienmēr viss nenotiek tā, kā vajadzētu," Alise paskaidroja. "Nāciet vien iekšā."

Iegāju mājā un atradu vecmāmuliņu virtuvē ar telegrammu rokā. Apbēru viņu ar jautājumiem. Kāds tas bērns izskatās? Kāpēc ieradies tagad, nevis oktobrī? Vecmāmuliņa atbildēja uz tiem ar izveicību, kas bija tipiska Viktorijas laikmeta cilvēkiem. Man likās, ka tajā brīdī, kad ienācu, viņa ar Džeinu apsprieda dzemdniecību, jo abas pieklusināja balsis, nomurminādamas kaut ko tādā garā: "Otrs ārsts teica, ka jāļaujot dzemdībām notikt, bet vecmāte palika pie sava." Tas viss skanēja noslēpumaini un interesanti. Mans prāts tagad pilnībā pievērsās tikai mazajam māsasdēlam. Kad vecmāmuliņa pūlējās sagriezt auna ciskas cepeti, es ierunājos: "Bet kāds viņš izskatās? Kādā krāsā ir viņa mati?"

"Iespējams, ka viņam nav matu. Ne visiem tie ir."

"Plikpauris?" es vīlusies noprasīju. "Vai viņa seja ir pavisam sarkana?"

Droši vien.

"Cik liels viņš ir?"

Vecmāmuliņa padomāja, mitējās graizīt stilbiņu un ar skatienu nomērīja gaļas griežamo nazi.

"Apmēram tāds," viņa sacīja. Vecmāmuliņa to teica pilnīgi pārliecināti un zinoši. Man gan likās, ka tik mazs puika nemaz nevar būt. Taču šis paziņojums atstāja uz mani tādu iespaidu, ka esmu pārliecināta ja psihiatrs man uzdotu kādu jautājumu par bērniem, es tūlīt atbildētu, ka tie man asociējas ar gaļas griežamo nazi. Nav ne jausmas, kāda veida freidisko kompleksu tad man atrastu.

Es priecājos par māsasdēlu. Medža atveda viņu ciemos uz Ešfīldu apmēram pēc mēneša; kad puikam bija divi mēneši, viņš tika kristīts vecajā Toras baznīcā. Tā kā viņa krustmāte Nora Hjūita nebija ieradusies, man tika ļauts turēt mazo uz rokām un būt par viņas pārstāvi. Stāvēju pirmajā rindā un jutos kā ļoti svarīga persona, kamēr māsa satraukti turējās man pie elkoņa katram gadījumam, ja nu es zīdaini nomestu zemē! Misters Džeikobss — mūsu vikārs, ar kuru es biju labi pazīstama, jo viņš gatavoja mani iesvētīšanai, lietpratīgi apslacīja mazuļu pierītes ar ūdeni, kustēdamies tik līgani un glāsmaini, ka bērni nesāka brēkt. Puika tika nokristīts par Džeimsu Votsu tāpat kā viņa tēvs un vectēvs. Ģimenē bija nolemts saukt viņu par Džeku. Es nevarēju vien sagaidīt, kad zēns būs tādā vecumā, lai ar viņu varētu rotaļāties, jo šajā laikposmā viņa galvenā nodarbošanās šķita gulēšana.

Bija tik jauki, ka Medža ieradusies mājās uz ilgāku brītiņu. Es cerēju, ka viņa daudz ko man pavēstīs un sagādās aizraujošas izklaides. Tā bija Medža, kas man pirmoreiz pastāstīja par Šerloku Holmsu. Stāsts saucās "Zilais karbunkuls", un pēc tam es nemitīgi uzplijos, lai viņa stāsta vēl. "Zilais karbunkuls", "Sarkanmataino līga" un "Piecas apelsīna sēkliņas" bija mani mīļākie darbi, lai gan patika arī pārējie. Medža bija lieliska stāstītāja.

Pirms laulībām viņa pati bija sākusi rakstīt stāstus. Vairāki no šiem īsajiem stāstiem tika publicēti Vanity Fair. Tajās dienās tādas sekmes nozīmēja nozīmīgu literāru sasniegumu, un tēvs ar viņu ārkārtīgi lepojās. Viņa sacerēja veselu sēriju ar sportu saistītu stāstu: "Sestā bumba ārpus laukuma", "Zaļais šķērslis", "Kesija spēlē kroketu" un citus. Tie bija uzjautrinoši un asprātīgi. Apmēram pirms gadiem divdesmit es tos pārlasīju un nospriedu, ka viņa rakstīja ļoti labi. Un prātoju, vai māsa turpinātu rakstīt, ja nebūtu apprecējusies. Nedomāju vis, ka viņa jebkad nopietni uzskatīja sevi par rakstnieci, drīzāk gan būtu vēlējusies kļūt par mākslinieci. Viņa bija viena no tiem cilvēkiem, kuri var darīt gandrīz jebko, ja tikai grib. Cik atceros, tad pēc laulībām māsa vairs netika nekādus stāstus rakstījusi, taču pēc desmit vai piecpadsmit gadiem sāka sacerēt lugas. Vienu tā saucās "Pretendents" Karaliskajā teātrī uzveda Bezils Dīns, tajā spēlēja Leons Kvartermeins un Feja Komptone. Viņa uzrakstīja vēl vienu vai divas lugas, taču tās Londonā netika uzvestas. Māsa arī pati gluži veiksmīgi tēloja viņa bija laba aktrise pašdarbniece un spēlēja Mančestras amatieru drāmas teātri. Nebija šaubu, ka Medža ir mūsu ģimenes talantīgākā pārstāve.

Man pašai nekādas godkāres nebija. Zināju, ka nevienā jomā īpaši neizceļos. Man patika krokets un teniss, taču nekādu lielu sasniegumu šajās jomās nebija. Būtu daudz interesantāk, ja es varētu apgalvot, ka vienmēr esmu gribējusi kļūt rakstniece un biju nolēmusi, ka reiz kļūšu slavena, taču īstenībā šāda doma man nekad neiešāvās prātā.

Tomēr gadījās tā, ka mans vārds parādījās presē vienpadsmit gadu vecumā. Un tas notika tā. īlingā uzradās tramvaji, un vietējās sabiedrības viedoklis tūlīt dusmu uzliesmojumā vērsās pret tiem. īlingai tas esot postoši tik klusai vietai ar tādām platām ielām, tādam skaistām mājām… Lai pa tām šurpu turpu klandītos tramvaji Tika pieminēts vārds "progress", taču to ļautiņi izsvilpa. Visi sūtīja vēstules presei un amatpersonām. Tramvaji bija nicināmi, tie likās trokšņaini no tādas šķindas cietīšot cilvēku veselība. īlingā bija izveidota lieliska satiksme košsarkani autobusi, uz kuriem ar lieliem burtiem bija rakstīts pilsētiņas vārds: tie ripoja pa īlingbrodveju līdz Šeperdsilam, un bija vēl viens autobusu maršruts, lai gan ārēji tas šķita necilāks, no Henvelas līdz Ektonai. Pastāvēja arī senais, labais, vecmodīgais Lielais rietumu dzelzceļš, nemaz nerunājot par reģionālajiem vilcieniem…

Tramvaji gluži vienkārši nebija vajadzīgi. Tomēr tie parādījās. Nepadzenami tie uzradās, un sekoja raudas un zobu griešana. Un Agata publicēja savu pirmo literāro darbu — tas bija dzejolis, ko uzrakstīju pirmajā dienā, kad uzradās tramvaji. Tajā bija četri pantiņi un viens no vecmāmiņas vecajiem džentlmeņiem, ģenerāļu, pulkvežu un admirāļu brašais miesassargs, pēc viņas pierunāšanas piekrita doties uz vietējās avīzes redakciju un piedāvāt to iespiešanai. Tā notika, un es atceros vairs tikai pirmo pantu:

Kad pirmais tramvajvagons brauc Tāds sarkans, spožs un dunošs, Tas vēl nekas, bet daudzi trauc — Un — tā jau cita runa.

Pēc tam es pieminēju "kurpi, kas spiež" (elektrisko kļūmi kurpē, tupelē, vai kā nu to sauc kaut kādā iekārtā, kas apgādā tramvaju ar elektrību, jo pēc dažām stundām šī satiksme tika pārtraukta). Es līksmoju, redzēdama savu garadarbu iespiestu, bet nevaru apgalvot, ka šis sasniegums būtu man licis pievērsties literārajai karjerai.

Patiesībā es apsvēru tikai vienu iespēju — laimīgu laulību. Šajā ziņā biju pilnīgi pašpārliecināta tāpat kā visas manas draudzenes. Mēs apcerējām, kāda laime mūs sagaida, ilgodamās pēc mīlestības, pēc aplidošanas, lutināšanas un apbrīnošanas; mēs cerējām panākt savu tajās jomās, kuras mums šķita svarīgas, vispirmā kārtā tomēr rūpēdamās par vīra dzīves un karjeras veiksmi, jo tas būs mūsu pienākums. Mums nebija vajadzības pēc enerģijas tabletēm, nedz ari pēc miega zālēm. Mēs ticējām dzīvespriekam. Mēs pieredzējām savas nelielās vilšanās nelaimes mirkļus. Taču dzīve tik un tā sniedza daudz prieka. Iespējams, ka arī šodien meitenes prot būt jautras, bet neizskatās vis, ka tā būtu. Kaut gan — palaikam man iešāvās prātā doma, ka viņām varbūt tīk melanholija dažiem cilvēkiem iet pie sirds skumjš noskaņojums. Un jūtu krīzes, kas reizumis uzmācas. Varbūt pat raizes. Jo šodien mēs to vien dzirdam bažas un nemiers… Mani laikabiedri bieži vien dzīvoja grūtos apstākļos un nevarēja iegūt ne ceturto daļu no visa tā, ko vēlējās. Kāpēc tad mēs tā priecājāmies? Vai mums piemita kāds īpašs spars, kas tagad vairs cilvēkiem nav raksturīgs? Vai mēs esam to nomākuši vai skolodamies atmetuši? Vai vēl ļaunāk aizstājuši ar bažām izglītības dēļ un tās nākotnes dēļ, kura vēl priekšā?

Mēs bijām kā nerimtīgas puķes dažkārt, pilnīgi iespējams, nezāles. Un tomēr naski augām, neganti tiekdamās augšup caur bruģa un plākšņu plaisām visneticamākajās vietās, nolēmušas piepildīt savu dzīvi un priecāties, izspraucoties saulītē, līdz kāds mūs sabradās. Taču arī tad, ja mēs uz kādu brīdi apvītām, drīz vien atkal pacēlām galvu. Mūsdienās ak vai! šķiet, ka dzīve (izlases veidā) lietojusi nezāļu indi un mums vairs nav cerību pacelt galvu. Tiek runāts par cilvēkiem, kas "nav dzīvei piemēroti". Mums neviens nekad neteica, ka neesam tai piemēroti. Ja arī kāds būtu to darījis, mēs tik un tā neticētu. Vienīgi slepkava varēja būt dzīvei nederīgs. Šodien slepkava ir persona, kurai jūs nedrīkstat sacīt, ka dzīvei tā nav derīga.

Aizraujoši bija būt meitenei tas ir, sievietei embrija stāvoklī, jo dzīve likās kā jautra spēle. Jums nebija ne jausmas, kas ar jums notiks. Tieši tāpēc būt sievietei šķita tik interesanti. Nekādu rūpju, ko jums vajadzētu darīt un par ko kļūt, bioloģija visu izlems. Jums tikai jāgaida Vīrietis. Un, kad šis vīrs atnāks, viņš pārvērtīs jūsu dzīvi. Varat sacīt, ko vien vēlaties, tas ir uzmundrinošs uzskats, stāvot uz nākamības sliekšņa: "Kas būs? Varbūt es apprecēšu kādu no diplomātiskā dienesta? Nudien, man patiktu. Ceļot pa ārzemēm un visu ko apskatīt…" Vai: "Kā rādās, es negribētu vīru jūrnieku! Būtu jāpavada tik daudz laika, mitinoties krastu viesnīcās…" Vai: "Iespējams, es apprecēšu kādu tiltu būvētāju v2i pētnieku." Jūsu acu priekšā bija pavērusies visa pasaule ne jau tādēļ, lai jūs varētu izvēlēties, bet lai saņemtu to, ko Liktenis nesīs. Jūs varat apprecēt jebkuru vīru, bet, protams, varat iziet pie dzērāja un kļūt gauži nelaimīga. Taču šādas iespējas tikai uzkurināja vispārējo aizrautību. Un neviena jaunava taču neprecēja profesiju, bet gan vīrieti. Runājot vecu auklīšu, audzinātāju, virēju un istabmeitu vārdiem: "Kādu dienu misters īstais noteikti ieradīsies."

Atceros, kad es vēl biju maza, reiz vēroju, kā Hanna vecmāmiņas virēja palīdzēja vienai no mātes izskatīgākajam draudzenēm posties dejām. Viņa tika iežņaugta šaurā korsetē. "Un tagad, mis Filisa," Hanna skubināja, "atspiediet kāju pret gultu un atliecieties atpakaļ, bet es vilkšu! Aizturiet elpu!"

"Ak vai, Hanna, es nespēju to ciest, patiesi nevaru izturēt! Nejaudāju paelpoti"

"Neraizējieties, manu meitiņ, jūs varat gan paelpot! Taču nevarēsiet ēst vakariņas, un tas ir labi, jo jaunām lēdijām nevajag daudz ēst tāda izturēšanās nebūtu smalka! Jums jāuzvedas kā pienācīgi audzinātai jaunai dāmai. Ar jums viss ir kārtībā. Es gribu tikai, lai jūsu augums pieņem īsto formu! Te nu mēs esam deviņpadsmit ar pusi… Es varētu dabūt jūs ari līdz deviņpadsmit…"

"Deviņpadsmit ar pusi ir pilnīgi pietiekami!" cietēja izdvesa.

"Jūs būsiet priecīga, ja to panāksiet… Iedomājieties, ja nu šis ir tas vakars, kad ieradīsies misters īstais? Vai jums patiks tur atrasties ar resnu vidukli un pieļaut, lai viņš jūs tādu redz?"

Misters īstais. Viņu vēl elegantāk reizēm mēdza dēvēt "tavs Liktenis".

"Pat nezinu, vai man ir vēlēšanās iet uz tām dejām!"

"Jā gan, tev gribas gan, dārgā! Apsver vien! Tu vari sastapt savu Likteni!"

Skaidrs, ka dzīvē tiešām ta ari notiek. Meitenes aiziet uz kādu pasākumu, uz kuru ir vai nav sailgojušās iet, nav svarīgi, un tur ir viņu Liktenis.

Protams, vienmēr būs jaunietes, kas paziņos, ka negrasās precēties parasti kāda godajama iemesla dēļ. Vai nu viņas alkst kļūt par mūķenēm, kopt lepras slimniekus, vai paveikt kaut ko citu dižu un ievērojamu, vispirms jau upurējot sevi. Man šķiet, tā ir kāda gluži vai nepieciešama fāze. Vēlme kļūt par mūķeni nereti ir daudz stiprāka protestantu, nevis katoļu meiteņu vidū. Šaubu nav katolietēm tas lielākoties ir aicinājums un atzīstams par dzīvesveidu, turpretī protestantēm tas ir reliģiskās mistikas vilinājums, kas uzkurina alkas. Slimnīcā strādājoša medicīnas māsa arī tiek uzlūkota par varoni, paturot prātā visu cienīto mis Naitingeilu. Taču precības bija galvenā tēma un ko apprecēt būtiskākais dzīves jautājums.

Ap to laiku, kad man bija trīspadsmit vai četrpadsmit gadu, es jutos milzīgi pieaugusi un pieredzējusi. Es vairs nedomāju par sevi kā par tādu personu, kuru vajadzētu sargāt kādam citam. Man likās, ka protu pati sevi pasargāt. Jutos atbildīga par savu māti. Mēģināju arī iepazīt sevi to personu, kāda esmu, un izprātot, ko es spētu sekmīgi paveikt, kas man derētu, un kam nevajadzētu zaudēt laiku. Apjautu, ka neesmu īpaši apķērīga — man nepieciešams laiks, lai visu rūpīgi apsvērtu un tikai pēc tam izlemtu, ko iesākt.

Es sāku novērtēt laiku. Jo cilvēka dzīvē nav nekā brīnišķīgāka par laiku. Neticu, ka tagad cilvēkiem tā ir pietiekami. Man bija varen laimējies, jo gan bērnībā, gan jaunībā laika pietika. No rīta, vēl īsti nepamodusies, es vaicāju sev: "Un tā ko šodien darīšu?" Man bija izvēle turpat acu priekšā, un varēju plānot visu, kas patīk. Es negribētu sacīt, ka man nebija veicami daudzi darbi (mēs tos saucām par pienākumiem), — skaidrs, ka bija. Piemēram, mājas solis dienas, kad vajadzēja tīrīt sudraba fotogrāfiju rāmīšus, lāpīt zeķes, iezubrīt nodaļas no dižo vēstures notikumu grāmatas, doties uz pilsētu un samaksāt visus tirgotāju rēķinus. Bija jāraksta vēstules un piezīmes, jāzīmē tabulas un jāizpilda uzdevumi, jānoņemas ar izšūšanu… Taču no visa tā es varēju kaut ko izvēlēties un veikt, kad un kā gribu. Drīkstēju pati plānot savu dienu un pateikt: "Domāju, ka atlikšu zeķu lāpīšanu uz vakarpusi. Došos uz pilsētu no rīta, bet atpakaļ braukšu pa otru ceļu lai redzētu, vai tas koks jau nav uzziedējis."

Allaž, kad pamodos, es izjutu to, kam vajadzētu būt pašsaprotamam mums visiem, dzīvesprieku. Neapgalvoju, ka tas notika apzināti, un tomēr te nu mēs esam: esmu dzīva, atveru acis, ir uzaususi jauna diena, es varēšu spert vēl vienu soli ceļā uz kādu nezināmu vietu. Tajā aizraujošajā gājienā, ko sauc par manu dzīvi. Ne jau tāda nozīmē, ka pati dzīve būtu kaut kas īpašs, drīzāk gan tāpēc, ka tā ir mana un tāpēc neatkārtojama. Tāds ir viens no lielākajiem eksistences noslēpumiem: līksme par šo dāvanu — dzīvi, kas cilvēkam pasniegta.

Nemaz nav nepieciešams, lai katra diena būtu prieka pilna. Pēc pirmā sajūsmas uzplūda: "Jauns rīts! Cik jauki!" gadās atcerēties, ka pusvienpadsmitos jāiet pie zobārsta, un tāda atskārsme vairs nešķiet patīkama. Taču pirmais pamošanās brīdis bija, un tas turpina jūs uzmundrināt. Skaidrs, ka daudz kas ir atkarīgs no rakstura. Cilvēks ir laimīgs vai* noskumis. Es nezinu, vai tur kaut ko iespējams mainīt. Manuprāt, tā arī jābūt laime turpinās līdz brīdim, kad atgadās kaut kas, darot tai galu; skumjas ilgst līdz notikumam, kas palīdz izrauties no tām. Laimīgi ļautiņi var būt nobēdājušies, noskumušie — priecāties. Taču, ja es būtu kristāmais bērns, kam jāizvēlas dāvana, man gribētos dabas dotu spēju justies gandarītai.

Šķiet, ka joprojām ir spēkā senais pieņēmums, ka darbs ir kāds īpašs nopelns. Kādēļ? Agrākajos laikos vīrieši devās medīt zvērus, lai būtu paēduši un dzīvi. Vēlāk tie kaplēja zemi, ara un sēja ar tādu pašu nolūku Tagad cilvēks ceļas agri, 8.15 sēžas kādā braucamajā un visu dienu pavada birojā atkal tālabad. Viņš to dara, lai paēstu un iegūtu jumtu virs galvas. Un, ja gadītos, ka ir īpaši izveicīgs un veiksmīgs, ietu mazliet tālāk un iegūtu arī ērtības un iespēju izklaidēties.

Tas ir izdevīgi un nepieciešami. Bet kāpēc lai par to viņam piedēvētu kādus nopelnus? Vecs sakāmvārds vēsta: "Sātans allaž atrod kādu nelādzību, ko ielikt rokās tam, kuram tās ir tukšas." Droši vien mazais Džordžs Stīvensons lāpīja slinkumu, kad pamanīja, ka mātes tējkannas vāciņš paceļas un aizlido. Tā kā viņam šajā brīdī nebija ko darīt, viņš sāka apdomāt, ko ar šo atklājumu iesākt…

Manuprāt, izgudrojumu māte nebūt nav nepieciešamība. Es uzskatu, ka tie rodas, dīki nositot laiku, varbūt pat aiz laiskuma. Lai aiztaupītu sev klapatas. Šis ir tas lielais noslēpums, kas pavadījis mūs gadu simtiem un tūkstošiem no uguns uzšķiļamā kramiņa līdz veļas mazgājamajai mašīnai.

Sieviešu stāvoklis gan gadu gaitā mainījies tikai uz slikto pusi. Mēs esam izrīkojušās kā vientieses. Pašas pieprasījām, lai mums tiktu ļauts nodoties vīriešu darbiem. Vīrieši, nebūdami muļķi, uzņēma šo vēlmi atsaucīgi. Kāpēc lai viņi uzturētu sievu? Kas par vainu, ja sieva pārtiks no saviem līdzekļiem? Vina taču vēlas to darīt! Pie velna, lai taču vina rīkojas tā arī turpmāk!

Liekas bēdīgi, ka mēs, tik veikli pasludinājušas sevi par "vājo dzimumu", pēc tam pieprasām tiesības visu dienu strādāt uz lauka gluži kā seno cilšu mātes, iet jūdzēm tālu, lai sameklētu ērkšķāju žagarus kurināmajam, turklāt stiepjot uz galvas mājsaimniecības priekšmetus, podus un pannas, kamēr uzvarošais, izgreznotais vīrs trauksies pa priekšu, nesdams vienīgi nāvējošo ieroci, ar ko aizsargāt savu sievieti.

Par godu Viktorijas laikmeta sievietēm, jāsaka — viņas gan dabūja no saviem vīriešiem visu, ko vēlējās. Iedibināja negrozāmu uzskatu par savu trauslumu, smalkumu, jūtīgumu, nerimtīgo vajadzību viņas atbalstīt un pasargāt. Vai tiešām viņas būtu dzīvojušas nožēlojami kā verdzenes, apspiestas un nomāktas? Es neko tādu neatceros. Visas manas vecāsmātes draudzenes, paveroties atpakaļ, šķiet varen sparīgas un gandrīz vienmēr panāca savu. Šīs dāmas bija apņēmīgas, apveltītas ar stipru gribasspēku un savaldību, lieliski izglītotas un zinošas.

Iedomājieties tikai viņas dievināja savus vīriešus. Un uzlūkoja viņus par jaukiem zeļļiem — žilbinošiem, ar noslieci uz samaitātību, viegli pavedināmiem. Ikdienas dzīvē sievietes īstenoja savus nolūkus, vārdos izteikdamas pārliecību par vīriešu pārākumu, lai vīri varētu lepoties.

"Tavs tēvs to zinās labāk, dārgumiņ," bija aizvien dzirdamā formula, īstais uzskats atklājās vēlāk, divatā: "Es esmu droša, ka tu teici taisnību, Džon, tikai nezinu, vai esi apsvēris…"

Vienā ziņā vīrietis bija augstākais pavēlnieks. Viņš bija mājas Galva. Sieviete, viņu apprecējusi, pieņēma par savu likteni viņa vietu sabiedrībā un viņa dzīvesveidu. Man šķita, ka tur ir sava jēga un pamats laimei. Ja jūs nespējat paciest sava iecerētā viedokli neuzņemieties šo nastu, citiem vārdiem sakot — neprecieties ar viņu. Teiksim, šis ir caurcaurēm tirgotājs, tas — Romas katolis; vienam patīk mitināties priekšpilsētā, otrs spēlē golfu un brīvdienas pavada pie jūras. Tieši to visu jūs apprecēsiet. Izlemiet un panāciet, lai arī jums tas iepatīkas. Tas nemaz nav tik grūti.

Ir pilnīgi pārsteidzoši, ka cilvēkam var iepatikties bezmaz vai jebkas. Mēdz būt daudz kas neērtāks par tādu nieku kā samierināšanās ar kaut ko un tā pieņemšana. Jūs varat iemīļot un padarīt par savu jebkādu pārtiku vai dzīvesveidu. Jums var iet pie sirds lauku vide, suņi, dubļaini ceļi, pilsētas, troksnis, drūzma un čala. Tāpat atpūta, nervu atslodze, lasīšana, izšūšana, prieks kaut ko audzēt. Citiem sagādā gandarījumu teātris, mākslas galerijas, labi koncerti, tikšanās ar draugiem, kurus citādi iznākt sastapt reti… Mani dara laimīgu apziņa, ka es spēju priecāties gandrīz vai par visu.

Reiz, kad es ar vilcienu devos uz Sīriju, mani aizrāva kupejas biedrenes spriedumi par vēderu.

"Mana dārgā," viņa teica, "neļaujiet vēderam pār sevi valdīt! Ja jums kaut kas nepatīk, atgādiniet sev: "Kurš te ir saimnieks — es vai vēders?""

"Bet ko jūs tādos gadījumos darāt?" es izbrīnīti noprasīju.

"Ikvienu vēderu iespējams trenēt. Sākumā mazās devās. Nav svarīgi, ar ko. Ziniet, man kļuva nelabi no olām, bet kausētais siers radīja negantas graizes. Taču es divas vai trīs reizes nedēļā piedabūju sevi apēst karotīti vai divas no vārītas olas, pēc tam kādu nieku no olu kulteņa, un tamlīdzīgi. Un tagad es varu ēst olas, cik vien vēlos. Tāpat bija ar kausēto sietu. Atcerieties jūsu vēders ir labs kalps, bet slikts saimnieks!"

Es nopriecājos un apsolīju ņemt šo padomu vērā, ko arī darīju, lai gan tas nebija sevišķi grūti, jo mans vēders vienmēr bijis gana paklausīgs.

Kad mana māte kopā ar Medžu pēc tēva nāves bija devusies uz Francijas dienvidiem, es paliku Ešfīldā, Džeinas mierpilno acu uzmanīta, tās bija trīs nedēļas, kas piederēja man pašai. Un tad es atklāju jaunu sportu un jaunus draugus.

Modē bija nākusi vizināšanās ar skrituļslidām pa piestātni.

Dambja virsma bija neticami grumbuļaina, un skritulotāji nemitīgi krita, taču tas izskatījās ļoti jocīgi. Piestātnes galā atradās tāda kā koncertzāle, kas, protams, ziemā netika apmeklēta, taču palika atvērta kā slēgts skrituļslidošanas laukums iekštelpās. Varēja slidot arī ta saucamajā Asambleju galerijā kūrorta salonos, kur parasti notika dejas. Tās bija smalkākas telpas, taču lielākā daļa no mums deva priekšroku dambim. Ja kādam bija slidas, tas maksāja divus pensus par atļauju, nokļuva uz dambja un slidoja! Haksliju meitas nevarēja man pievienoties šajā sportošanā, jo viņas no rīta kopā ar audzinātāju nodarbojās ar mācībām. Tāpat arī Odrija. Meitenes, ko parasti tur sastapu, bija no Lasiju ģimenes. Lai gan viņas bija jau lielas, tomēr izturējās pret mani ārkārtīgi laipni, jo zināja, ka es Ešfīldā esmu viena pati tāpēc, ka ārsts ieteicis mātei doties uz ārzemēm, lai mainītu klimatu un atpūstos.

Kaut gan es jutos gluži pieaugusi, būdama viena pati, tomēr no tādas patstāvības paguru. Man patika pasūtīt ēdienus. Vai iztēloties, ka tos pasūtu. Īstenībā mēs aizvien pusdienās ēdām tieši to, ko Džeina jau iepriekš bija nolēmusi pagatavot, taču viņa lieliski tēloja vērību, izlikdamās, ka ņem vērā visus manus ierosinājumus — pat visneprātīgākos. "Vai mēs varētu iebaudīt ceptu pīli un putukrējuma kūkas?" es jautāju, un Džeina atbildēja piekrītoši, taču nebija droša, vai viņai izdošoties pasūtīt pīli, un kūkas būšot grūti izcept, jo neesot olu baltumu — varbūt jāpagaida kādu dienu, kad dzeltenumi būs izlietoti kaut kam citam, tad gribot negribot vajadzēs izmantot baltumus. Tomēr dārgā Džeina bija ļoti smalkjūtīga. Viņa vienmēr sauca mani par mis Agatu, ļaujot man iztēloties, ka esmu svarīga persona.

Tajā laikā Lasiju ģimene piedāvāja, lai eju skrituļot pa piestātni. Viņu meitas iemācīja mani turēties uz slidām, un šī izklaide man gāja pie sirds. Manuprāt, šie cilvēki bija vieni no jaukākajiem, ko es jebkad esmu pazinusi. Viņi nāca no Varvikšīras, un skaistā ģimenes māja Čārlekota bija piederējusi Berklija Lasija tēvocim. Viņš allaž tika domājis, ka to mantos, taču tā nonāca tēvoča meitas īpašumā. Viņas vīrs turpmāk saucās Fērfakss-Lasijs. Šķiet, ka visa ģimene jutās noskumusi tāpēc, ka Čārlekota nebija tās īpašums, lai gan viņi nekad par to nerunāja, ja nu vienīgi savā starpā. Vecākā meita Blanša bija ārkārtīgi skaista meitene nedaudz vecāka par manu māsu un apprecējās pirms viņas. Vecākais dēls Redžijs bija armijā, bet otrais dēls palicis mājās viņš bija mana brāļa vecumā, un abas pārējās meitas Mārgareta un Mjuriela, visiem pazīstamas kā Mārdžija un Nūnija, arī jau bija pieaugušas. Abām bija laiski neskaidras balsis, kas man likās ļoti pievilcīgas. Laiks viņām itin neko nenozīmēja.

Pēc tam kad mēs bijām kadu brīdi slidojušas, Nūnija ieskatījās pulkstenī un ieminējās: "Klau, vai kāds ir ievērojis, kā iet laiks? Ir jau pusdivi!"

"Ak Dievs!" es izdvesu. "Man jāiet vismaz divdesmit minūtes, lai nokļūtu mājās."

"Ak vai, tad labāk neej mājās, Agij! Nāc pie mums un paēd pusdienas kopā ar mums! Mēs varam piezvanīt uz Ešfīldu."

Un es gāju kopā ar viņām, mēs tur ieradāmies ap pustrijiem, un mūs apsveica suns Sems. "Rumpis kā muca, bet rīkle ož kā kanalizācijas caurule!" tā Nūnija mēdza viņu raksturot. Kaut kur bija paglabāts kāds silts ēdiens, un mēs to notiesājām. Tad pārējie teica, ka būtu žēl, ja Agija jau dotos mājās, mēs iegājām viņu klases istabā, spēlējām klavieres un dziedājām dziesmas. Reizumis devāmies pastaigās uz tīreli. Mēs sarunājām tikties Torres stacijā un braukt ar kādu noteiktu vilcienu. Lasiji vienmēr nokavēja, tāpēc mēs parasti netikām uz šo vilcienu. Viņi noseboja vilcienus un tramvajus, palaida garām it visu, taču nekas nespēja viņus satraukt. "Ak, ko nu," viņi valodoja, "kāda tam nozīme? Drīz nāks cits vai vēl kāds. Raizēties nekad nav lielas jēgas vai ne?" Tā bija jauka gaisotne.

Augstākās virsotnes manā dzīvē bija Medžas apmeklējumi. Viņa ieradās ik gadu augustā. Uz dažām dienām viņai līdzi atbrauca arī Džimijs, taču Medža palika līdz septembra beigām un Džeks tāpat.

Džeks, protams, man bija neizsīkstoša prieka avots. Tas bija mazs zēns ar rožainiem vaigiem un zeltainiem matiem, tik jauks, ka viņu gribējās vai apēst, un mēs viņu saukājām par "mazo radziņu" le petit brioche. Šim bērnam bija tik neiegrožojama daba, ka viņš nezināja, ko nozīmē klusēšana. Nebija nekādu grūtību piedabūt Džeku runāt, bija gandrīz neiespējami viņu apklusināt. Viņam bija ugunīgs temperaments, un viņš mēdza, kā mēs teicām, "iziet no rāmjiem" — vispirms kļuva sārts, pēc tam purpursarkans, tad viņam aizrāvās elpa, un šķita, ka puika pārplīsīs, tā tik bija vētra!

Zēnam bija vesela verze auklīšu un katra ar savām īpatnībām. Atceros, viena bija ķildīga. Viņa bija veca, ar lielu lērumu netīru, sirmu matu. Viņai bija liela pieredze, un viņa bija vienīgā persona, kas spēja iebiedēt Džeku, kad viņš uzkāpa uz kara takas. Kādu dienu puika uzvedās ļoti skaļi, bez kāda iemesla bļaudams: "Tu stulbā, tu stulbā, tu stulbā!" — un uzbrukdams visiem pēc kārtas, līdz auklīte beigu beigās viņu izrāja, sacīdama, ka zēns tikšot sodīts, ja vēl bildīšot kaut vārdiņu. "Es varu tev pateikt, ko darīšu!" paziņoja Džeks. "Kad nomiršu, es došos tieši pie Dieva un saukšu: "Tu stulbais, tu stulbais, tu stulbais!"" Zēns aizelsies apklusa, lai redzētu, kas pēc šis zaimošanas notiks. Auklīte nolika rokdarbu, pavērās viņā pāri briļļu rāmjiem un bez īpašas intereses norūca: "Vai tiešām tu iedomājies, ka Visvarenais klausīsies, ko muld tāds palaidnīgs puika kā tu?" Džeks jutās pilnīgi satriekts.

Šai auklītei sekoja jauna meitene, vārda Izabella. Viņai nezin kādēļ patika mest mantas ārā pa logu. "Lai velns parauj šitās šķēres!" viņa kādā brīdī pēkšņi nomurmināja un izlidināja tās zālē. Gadījās, ka Džeks mēģināja viņai palīdzēt. "Vai drīkstu šo izmest pa logu, Izabel?" zēns mēdza ļoti ieinteresēti apvaicāties. Tapat kā visi bērni, arī šis puika dievināja manu māti. Viņš agri no rīta ierāpās mātes gultā, un es dzirdēju čalošanu cauri savas istabas sienai. Reizēm abi runājās par dzīvi, citreiz mana māte stāstīja pasaku no tādas kā sērijas, un tā bija par māmiņas ikšķītēm. Vienu no tām sauca Betsija Džeina, bet otru Sārija Džeina. Viena bija laba, otra — nepaklausīga. Šo īkškmeitenīšu izdarības un melšana visu laiku lika Džekam kratīties smieklos. Viņš vienmēr centās iejaukties sarunās. Kādu dienu, kad vikārs ieradās pie mums uz vakariņām, vienbrīd iestājās klusums. Džeks piepeši iečivinājās: "Es zinu varen smieklīgu stāstu par bīskapu!" Radi steigšus sāka viņu kušināt, jo nekad nezināja, ko Džeks kaut kur noklausījies un var klāt vaļā.

Ziemsvētkus mēs pavadījām Češīrā pie Votsiem. Džimijam parasti tad bija brīvdienas. Viņi abi ar Medžu devās uz Santa Moricu un tur palika trīs nedēļas. Viņš bija lielisks slidotājs, tāpēc šāds brīvlaiks viņam patika vislabak. Mēs ar māti allaž braucām uz Čīdlu. Tā kā viņu jaunā māja tā saucās Menorlodža vēl nebija pabeigta, mēs svinējām Ziemsvētkus Ebnijhilā kopā ar vecajiem Votsiem, viņu četriem bērniem un Džeku. Tās bija brīnišķīgas mājas Ziemsvētku izbaudīšanai — it īpaši bērniem. Tur bija ne tikai milzīga Viktorijas laiku celtne gotiskā stilā ar daudzām istabām, gaiteņiem, apslēptām kāpnēm, izejām uz sētu, alkoviem, nišām tur bija itin viss uz pasaules, ko bērns varētu vēlēties. Tur bija trīs dažādas klavieres, ko drīkstēja spēlēt, un ari ērģeles. Trūka tikai dienasgaismas, jo bija diezgan tumšs, ja nu vienīgi ne lielajā viesistabā, kuras sienas bija tapsētas ar zaļu atlasu, tā varēja lepoties ar lieliem logiem.

Mēs ar Nenu Votsu ātri kļuvām draudzenes. Mēs bijām ne tikai draudzenes, bet arī "dzeršanas biedrenes": mums abām garšoja viens un tas pats dzeramais krējums! Visparastākais tīrais krējums! Kaut gan es biju izsūkusi milzīgu daudzumu Devonšīras krējuma, kopš dzīvoju Devonšīrā, saldais krējums tomēr varēja nozīmēt zināmus draudus. Kad Nena atbrauca pie manis uz Torkeju, mēs apmeklējām kādu pilsētas pienotavu, kur iedzērām glāzi piena un krējuma, kas sajaukti vienādās daļās. Kad es ciemojos pie viņas Ebnijā, mēs gājām uz fermu un dzērām krējumu no krūzēm, kurās ietilpa puse pintes. Šo dzeršanas paradumu mēs turpinājām arī tālākajā dzīvē. Es joprojām atceros, kā mēs Sanningdeilā pirkām kartona kārbas ar krējumu, devāmies uz golfa laukumu un sēdējām ārpusē pie kluba, gaidīdamas, kad mūsu godājamie vīri beigs spēlēt. Pa to laiku mēs iztukšojām katra savu krējuma pinti.

Ebnija bija rīmu paradīze. Misis Votsai priekšnamā bija telpa, ko viņa dēvēja par "noliktavu". Tā neatgādināja vecmāmiņas kambari, kas bija kā droši noslēgta dārgumu glabātava, no kuras šis un tas reizēm tika izvilkts. Šim skabūzim varēja brīvi piekļūt, un tajā visas sienas klāja plaukti, kuros būtu iespējams atrast visu no. Viena siena pilnībā piederēja šokolādēm, šajos plauktos glabājās neskaitāmas kārbas, kas nelīdzinājās cita citai. Šokolādes ar krēma pildījumu kastēs ar nosaukumiem… Tur bija biskvīti, ingvera kēksi, žāvēti augļi, džemi un tā tālāk.

Ziemsvētki bija lielākais svinību laiks kaut kas neaizmirstams! Dāvanu zeķes gultās. Brokastis, kad katram blakus bija nolikts vēl viens krēsls, apkrauts sainīšiem. Tad steigšanās uz baznīcu un atpakaļ, lai turpinātu iztīt no papīriem veltes. Pulksten divos bija Ziemsvētku pusdienas aiz aizvērtiem slēģiem pie spožiem rotājumiem un gaismiņām. Pirmā galdā tika likta austeru zupa (kas man negaršoja), tad āte, vārīts tītars un liels vērša cepetis. Tam visam sekoja plūmju pudiņš, pīrādziņi, biskvītkūkas ar augļiem un putukrējumu, kurās bija iecepti sešpensi, cūciņas, gredzeni, vecpuišu svārku pogas un daudz kas cits. Tālāk nāca neskaitāmi saldie. Kādā stāstā, ko reiz uzrakstīju tas saucas "Gadījums ar Ziemsvētku pudiņu" —, es attēloju tieši tādus svētkus. Kā man šķiet, tagadējā paaudze neko tādu nebūs redzējusi. Jānudien, un šaubos, vai mūslaiku cilvēku vēderi spētu šādas pārmērības izturēt. Taču mūsu kuņģi to v&u pacieta lieliski.

Es parasti sacentos ēšanā ar Hemfriju Votsu — pēc vecuma nākamo dēlu pēc Džeimsa. Manuprāt, viņam varēja būt divdesmit viens vai divdesmit divi gadi, bet man divpadsmit vai trīspadsmit. Tas bija ļoti skaists jauneklis, arī labs aktieris, brīnišķīgs sarunbiedrs, izklaidētājs un stāstītājs. Es allaž mēdzu ātri iemīlēties, tomēr nedomāju, ka biju ieskatījusies viņā, kaut gan mani pārsteidza tieši fakts, ka nebiju to izdarījusi. Jādomā, ka es vēl biju tajā stadijā, kad mani mīlestības romāni bija romantiski neiespējami saistīti ar populārām personām, tādām kā Londonas bīskapu un Spānijas karali Alonso. Un, protams, dažādiem aktieriem. Atceros, ka biju neprātīgi iemīlējusi Henriju Einliju pēc tam, kad tiku viņu redzējusi lugā "Parādnieks". Un droši vien jutos nobriedusi, lai apjūsmotu Lūisu Vollersu visu meiteņu elku un Monsieur Beaucaire.

Mēs ar Hemfriju pamatīgi ieturējāmies visu Ziemsvētku pusdienu laikā. Viņš mani pārspēja austeru zupas strēbšanā, bet visādi citādi vienlaik locījām iekšā kumosu pēc kumosa. Mēs vispirms tiesājām cepto tītaru, pēc tam vārīto tītaru un beigās pieveicām četras vai piecas šķēles vēršgaļas. Iespējams, ka mūsu vecākie tuvinieki apmierinājās ar vienu tītara ēdienu, un man palicis prātā, ka vecais misters Votss iebaudīja vēršgaļu un arī tītaru. Tad mēs novērtējām plūmju pudiņu, pīrāgus un biskvītkūkas ar augļiem. Es tās ēdu ar mēru, jo man nepatika vīna piegarša. Pēc tam nāca cepumi, vīnogas, dažādas plūmes un žāvētie augļi. Beigu beigās jau pēcpusdienā no kambara tika atnestas vairākas riekšavas ar šokolādēm — dažādām gaumēm. Vai man nākamajā dienā būtu bijis nelabi? Vai sāpējis žultspūslis? Nē, nekad! Vienīgās vēdergraizes, ko atceros, es pieredzēju pēc tam, kad septembrī biju saēdusies negatavus ābolus. Zaļus ābolus es grauzu katru dienu, taču reizēm kaut ko pārspīlēju.

Man atmiņā gan saglabājies gadījums, kad sešu vai septiņu gadu vecumā biju nokopusi nelāgas sēnes. Pamodos no vēdersāpēm ap vienpadsmitiem vakarā un steidzos uz viesistabu, kur tēvs un māte uzņēma viesus. Tur dramatiskā balsī paziņoju: "Es mirstu nost! Esmu noindējusies ar sēnēm!" Māte mani ātri nomierināja un iedeva zāles — Amerikas tropu auga vīnu, ko cilvēki tajās dienās mēdza glabāt medikamentu skapīšos, — un sacīja, ka šoreiz es vēl nemiršu.

Taču es neatceros, ka būtu sasirgusi Ziemsvētkos. Nena Votsa bija tāda pati kā es viņas vēderam nebija nekādas vainas. Jāteic — tiešām gan, kad atceros šos laikus, tad šķiet, ka toreiz visiem bija lieliski kuņģi. Iespējams, ka cilvēkiem ar kuņģa čūlām bija jāuzmanās, bet nespēju atcerēties nevienu, kas būtu pārticis no zivīm un piena. Rupjš rīļu gadsimts? Jā, bet visnotaļ dedzīgs un jautrs. Ja ņemam vērā tos ēdiena daudzumus, ko apēdu jaunībā (jo vienmēr jutos izsalkusi), es nespēju saprast, kā varēju palikt tik tieva izmērējis cālēns, jānudien!

Pēc tīkamās Ziemsvētku pēcpusdienas snaudas — vecāko ļaužu iepriecinājuma, kamēr jaunieši lasīja grāmatas, apskatīja dāvanas, sūkāja šokolādes, un tā tālāk, tika atnesta stipra tēja ar lielu, glazētu Ziemsvētku kūku un visu ko, un galu galā arī auksta tītargaļa un karstas plātsmaizes. Ap deviņiem tika iedegta Ziemsvētku egle, kuras zaros karājās vēl citas dāvanas. Lieliska diena bija ko atcerēties līdz nākamajam gadam, kad atkal pienāca Ziemsvētki.

Es kopā ar māti apmeklēju Ebniju ari citos gadalaikos, un man vienmēr tur patika. Dārzā zem piebraucamā ceļa bija tunelis, kas man likās piemērots jebkādam vēsturiskam romānam vai drāmai, ko iecerēju. Es cienīgi soļoju šurpu turpu, klusi murminādama un plātīdamās rokām. Droši vien dārznieki nosprieda, ka esmu jukusi, bet es tikai gatavojos lomai. Man nemūžam nenāca prātā kaut ko pierakstīt, turklāt bija vienalga, ko dārznieki domā. Es reizēm arī tagad klīstu, klusībā murmulēdama un mēģinādama "dabūt pie kārtības" kādu grāmatas nodaļu, kas neveidojas, kā nākas.

Manas radošās spējas izpaudās, arī izšujot dīvānspilvenus. Tajā laikā tie bija modē, un par izšūtiem pārvalkiem visi priecājās. Es rudens mēnešos noņēmos ar milzīgu rokdarbu. Biju sākusi iepirkt rakstus, gludinot pārspiedu tos uz atlasa gabaliem un izšuvu arī uz zīda. Beigu beigās gatavie raksti man apnika, jo tie visi bija vienādi. Tad es pārzīmēju ziedu rotājumus no porcelāna traukiem. Mums bija lielas Berlīnes un Drēzdenes porcelāna vāzes ar brīnišķiem puķu pušķiem. Es uzvilku to kontūras, nokopēju un mēģināju atveidot krāsās tik precīzi, cik vien iespējams. Vecmāmiņa B. ļoti nopriecājās, kad padzirdēja, ka es to daru, viņa lielu daļu savas dzīves bija pavadījusi izšūdama un jutās laimīga, jo nolēma, ka mazmeita grasās atkārtot to pašu. Tomēr es šajā mākslā nesasniedzu tādus augstumus kā viņa; es nekad netiku izšuvusi ainavas un cilvēku figūras, bet viņa to prata. Pie manis tagad ir divi viņas darbi kamīna aizsegi. Uz viena attēlota gane, uz otra gans un gane, kas kopā atpūšas zem koka, skrāpējot vai zīmējot sirdi uz mizas, un viss ir nepārspējami paveikts. Tas droši vien bija laikkavēklis, kas patiesi sniedza gandarījumu smalkajām lēdijām, kuras darināja izšuvumus un gobelēnus garajos zi<?mas mēnešos tolaik, kad bija šo māku uzplaukuma periods.

Misters Votss — Džimija tēvs — bija vīrs, kura klātbūtnē es allaž nez kāpēc jutos neērti. Viņš mēdza mani dēvēt par "sapņu meiteni", un es tādēļ neizturami mulsu. "Par ko mūsu sapņu meitenīte domā?" viņš nereti apvaicājās. Un mana seja pietvīka purpursārta. Viņš lūdza mani spēlēt un dziedāt viņam sentimentālas dziesmas. Es varēju lasīt notis gluži labi, tāpēc viņš bieži vedināja mani pie klavierēm, lai izpildu viņa iemīļotās dziesmas. Man gan tās īpaši nepatika, tomēr bija paciešamas vieglāk nekā šā vīra runas. Tas bija māksliniecisks cilvēks, kas gleznoja ainavas tīreļus un saulrietus. Viņš bija arī lietpratīgs mēbeļu, it sevišķi vecu ozolkoka priekšmetu kolekcionētājs. Turklāt gan viņš, gan viņa draugs Flečers Moss labi fotografēja un bija sarūpējuši vairākus albumus ar slavenu zirgu uzņēmumiem, kas tika izdoti grāmatas. Es būtu vēlējusies tik dumji nekautrēties, taču biju tādā vecumā, kad ikviena meitene sevi vērtē īpaši paškritiski.

Man daudz labāk patika misis Votsa, kas bija mundra, līksma, ļoti izdarīga. Nena, kas bija divus gadus vecāka par mani, tēloja neciešamo bērnu enfant terrible un ar īpašu prieku bļāva, runāja rupjības un lādējās. Misis Votsa šausminājās, kad viņas meita klaigāja "Nolādēts!" un "Sasodīts!". Viņai nepatika arī Nenas izteiciens: "Ak, neesi taču tāda muļke, māt!" Viņa nemūžam nebija iztēlojusies, ka pašas atvase varētu mātei kaut ko tadu sacīt, taču laikmets, kas sākās, bija tāds, ka visi runāja, ko iedomājās. Nena pamatīgi piestrādāja pie savas lomas, lai gan īstenībā, manuprāt, bija visnotaļ pieķērusies savai mātei. Taču daudzām mātēm jāiztur visādi pārbaudījumi, kuriem šādā vai tādā veidā viņas pakļauj pašu meitas.

Ziemsvētku dienā mēs allaž devāmies uz Mančestru skatīties pantomīmu, un tās bija lieliskas. Mēs braucām atpakaļ vilcienā, dziedot visas dziesmas pēc kārtas, un Votsi izplatīja aktieru izpildītās kuplejas visā Lankašīrā. Atceros, kā mēs aurojām: "Esmu dzimis piektdienā, to atcerēties klājas es esmu dzimis piektdienā, kad (crescendo) mātes nebij mājās!" Un vēl: "Mēs vērāmies uz vilcieniem, kas šurpu turpu brauc, ja reiz kāds vilciens pienācis, tas arī projām trauc!" Mūsu iecienītākais gabals bija Hemfrija melanholiskais solo: "Tas lodziņš, tas lodziņš, pa kuru raugies tu, man nesāp vairs, māmiņ, jo pa to lodziņu es sāpes izmetu."

Mančestras pantomīma nebija pirmā, ko tiku apmeklējusi. Pašu pirmo, ko redzēju, rādija Drūrīleinā, un turp mani aizveda vecmāmiņa. Dens Leno tēloja Zosmāmiņu. To pantomīmu es atceros joprojām. Pēc tam es nedēļām sapņoju par Denu Leno man šķita, ka viņš ir visbrīnišķīgākais cilvēks, ko jebkad esmu pazinusi. Un tajā vakarā notika pārsteidzošs starpgadījums. Karaliskajā ložā sēdēja abas mazās kroņprinceses. Princis Edijs, kuru viena no viņām uzrunāja, tajā brīdī izmeta no rokām programmiņu un binokli, kas noslīdēja pāri ložas malai. Un nokrita zālē pavisam netālu no mūsu sēdvietām. Ak, prieks un līksme nevis kalpotājs, bet pats princis Edijs nokāpa lejā sameklēt šos priekšmetus, ļoti pieklājīgi atvainodamies un izteikdams cerību, ka neesot nevienu savainojis.

Taja vakarā es likos gulēt, uzmundrinādama sevi ar domām, ka varētu kādā jaukā dienā apprecēt princi Ediju. Iespējams, vispirms izglābšu princi, kad viņš slīks… Un pateicīgā karaliene neliegs savu piekrišanu. Vai ari notiks kāds nelaimes gadījums — viņam draudēs noasiņošana līdz nāvei, bet es došu asinis pārliešanai. Par to man tiktu piešķirts grāfienes tituls es kļūtu, piemēram, par Torbijas grāfieni, un notiktu neticami iespaidīgas kāzas. Tomēr pat sešu gadu vecumā šādas iztēles rotaļas likās pārāk fantastiskas, lai ilgi turpinātos.

Mans māsasdēls Džeks aptuveni četru gadu vecumā reiz iecerēja lielisku karalisko aliansi savā gaumē. "Pieņemsim, māmiņ," viņš paziņoja, "ka tu apprecētu karali Edvardu. Tad es kļūtu par karalisko augstību!" Mana māsa aizrādīja, ka būtu jāpadomā arī par karalieni un paša Džeka tēvu. Džeks tā arī darīja, visu pārkārtodams citādi: "Ja karaliene nomirtu un ja tētis," zēns smalkjūtīgi apklusa, "ja tētis… hm… nebūtu te, bet karalis Edvards būtu… un ieraudzītu tevi…" Te viņš aprāvās, atstājot turpmāko iztēles ziņā. Skaidrs, ka Edvardam vajadzēja būt satriektam, un tūlīt pēc tam Džeks kļūtu par viņa padēlu.

"Es sprediķa laikā lūkojos lūgšanu gramatā," Džeks apmēram pēc gada sacīja man. "Domāju, ka varētu tevi apprecēt, kad būšu pieaudzis, Andž, un pašā vidū ir vesela tabula ar aizliegumiem. Tur izlasīju, ka Dievs to man neļaus." Viņš nopūtās. Es atbildēju, ka jūtos glaimota, ja jau viņš iecerējis mani.

Ir gluži pārsteidzoši, ka cilvēka aicinājums, agri izpaudies, vēlāk nemainās. Mans māsasdēls Džeks jau kopš tām dienām, kad mēdza iziet tikai aukles pavadībā, bija pārņemts ar baznīcas lietām. Ja viņš pazuda no redzesloka, tad parasti bija atrodams baznīcā, kur ar pielūgsmi blenza uz altāri. Ja viņš sadabūja krāsainu plastilīnu, tad vienmēr veidoja triptihus, krucifiksus un citus rituālu piederumus. It īpaši viņu pievilka Romas katoļu baznīca. Viņa nosliece nekad nemainījās, viņš par baznīcas lietām zināja daudz vairāk nekā jebkurš, ko esmu pazinusi. Kad viņam bija ap trīsdesmit, viņš iestājās Romas katoļu draudzē — tas bija smags sitiens manam māsasvīram, kas bija klasisks pārliecināta protestanta piemērs. Viņš laipnā balsī sacīja: "Man nav aizspriedumu, es nekādā ziņā neesmu aizspriedumains. Tikai nevaru noliegt, ka Romas katoļi ir vislielākie meļi. Tā nav tikai mana iedoma, tā gluži vienkārši ir patiesība."

Vecāmāte ari bija izteikta protestante un uzjautrinājās par pāvesta piekritēju samaitātību. Viņa pieklusināja balsi un teica: "Tik jaukas meitenes pazūd klosteros un nekad vairs neviens viņas neredzi Manuprāt, viņa bija pārliecināta, ka priesteri izvēlas mīļākās no klosteriem, kuros ieslodzītas skaistas meitenes.

Votsi savu pārliecību nemainīja, laikam metodisti bija viņu noskaņojuši uzlūkot Romas katoļus par "Babilonijas maukas" piekritējiem. Es nespēju apjēgt, kur Džeks ņēma šo kaislību pret Romas katoļu baznīcu. Kā liekas, viņš neko tādu nevarēja mantot no savas ģimenes, un tomēr tā radās gandrīz vai pašā bērnībā. Manā jaunībā visiem bija liela interese par reliģiju. Strīdi par šo tēmu bija iespaidīgi un daudzkrāsaini, reizēm gana karsti. Kāds no mana māsasdēla draugiem viņam sacīja: "Es tiešām netieku gudrs, Džek, kāpēc tu nevari būt jauks ķeceris kā visi pārējie? Tu justos daudz mierīgāks."

Taču šajā pasaulē visupēdējais jaukums, ko Džeks jelkad spēja iedomāties, bija būt mierīgam. Kad aukle kādā reizē bija puiku ilgi meklējusi, viņa izsaucās: "Es nesaprotu, kāpēc māsters Džeks grib iet uz baznīcu! Tas bērnam ir ļoti dīvains untums." Es domāju, ka viņš ir kāda viduslaiku baznīcvīra reinkarnācija. Kļūdams vecāks, viņš ieguva to, ko es saucu par baznīctēva seju nevis mūka seju -, un nekādi ne pravieša vaibstus, bet priestera, kurš veic rituālus un labi saprotas ar koncilu, nosakot, cik eņģeļu spēj savietoties uz adatas smailes.

4

Viens no manas dzīves priekiem bija peldēšanās, un tā ir joprojām gandrīz vai līdz manam tagadējam vecumam. Patiesībā es mīļuprāt peldētos joprojām, ja tik reimatiskai personai nebūtu grūti ieiet ūdenī un vēl grūtāk iznākt no tā.

Kad man bija trīspadsmit gadu, sabiedrībā sākās lielas pārmaiņas. Agrāk, cik atceros, peldvietas bija stingri nodalītas. Bija īpaša "lēdiju peldētava"līcītis ar akmeņainu pludmali, kas atradās tūlīt pa kreisi no kūrmājas. Liedags bija kraujš un slīps, pa to virzījās astoņas peldmašīnas, ko vadīja nīgri, paveci vīrieši, tām vajadzēja nemitīgi nodrošināt piekļūšanu ūdenim un izkļūšanu no tā. Dāma iekāpa savā peldmašīnā koši izkrāsotā, strīpotā ierīkojumā, apskatījās, vai abas durvis ir pamatīgi aizbultētas, un sāka piesardzīgi izģērbties, jo vecais virs jebkurā bridi varēja izlemt, ka pienākusi viņas kārta doties ūdeni. Tajā mirklī, traki zvāļodamās, čīkstēdama un grabēdama, peldmašīna lēnām rāpoja lejup pa akmeņiem, mētājot dāmu no vienas puses uz otru. Šis brauciens visnotaļ atgādināja mūsdienu vizināšanos ar džipu vai lendroveru, šķērsojot klinšainus tuksneša apgabalus.

Peldmašīna apstājās tikpat spēji, kā bija iekustējusies. Tad dāma beidza izģērbties un uzvilka peldkostīmu. Tas bija neestētisks paltraks, parasti darināts no tumšzila vai melna alpakvilnas auduma, ar daudziem svārkiem, volāniem un rišām, kas sniedzās pāri ceļiem un elkoņiem. Pilnībā apģērbusies, peldētāja atbultēja durvis tajā pusē, kurā bija ūdens. Ja vecais vīrs bija laipnīgi noskaņots, zemākais pakāpiens atradās tieši ūdens līmenī. Dāma izkāpa, un tur viņa bija līdz vidum slapjumā. Un mēģināja peldēt. Turpat netālu bija plosts, līdz kuram varēja aizkļūt, uzrāpties uz tā un pasēdēt. Bēguma laikā tas bija pavisam tuvu, bet paisumā līdz tam bija kārtīgs peldējiens, kas jāveic pašas spēkiem. Peldēties varēja, cik tīk, un man patika plunčāties daudz ilgāk, nekā liktos saprātīgi jebkuram pieaugušajam, kas mani pavadītu. Tādēļ pēc brītiņa tika dota zīme, ka jānāk krastā, taču mani, ja tiku līdz plostam, bija grūti izdabūt ārā. Es turpināju peldēt pretējā virzienā — un tādējādi pagarināju sev šo prieku.

Protams, vēl bija iespēja arī sauļoties liedagā. Pēc iznākšanas no ūdens vajadzēja kāpt mašīnā un braukt augšā tikpat spēji, kā pirmāk bija jātraucas lejup, lai izkāptu ar sazilējušu seju un drebinoties, jo rokas un vaigi bija gluži sastinguši no aukstuma. Taču tas viss, es saku, man nekad nenodarīja nekādu ļaunumu. Jo pēc trīsceturtdaļstundas es atkal biju sasildījusies karsta kā grauzdiņš. Tad apsēdos pludmalē un ēdu pīrāgu, klausīdamās pārspriedumus par savu slikto uzvešanos, jo tik ilgi nenāku laukā no ūdens. Vecāmāte, kurai vienmēr bija krājumā daudz pamācošu stāstu, vēstīja, kā mistera Foksa puisītis (tik jauks bērniņš!) miris no plaušu karsoņa, un viss tikai tāpēc, ka viņš neklausījis vecākus cilvēkus un pārāk ilgi peldējies jūrā. Locīdama iekšā upeņu pīrāgu vai kādu citu našķi, kas man bija iedots, es rātni atbildēju: "Nē, vecomāt, es nākamreiz nekādā ziņā tik ilgi nepalikšu. Bet īstenībā, vecmāmiņ, tas ūdens bija diezgan silts."

"Vai tiešām tas varēja būt silts? Kāpēc tad tu drebēji no galvas līdz kājām? Un kāpēc tavi pirksti ir pavisam zili?

Labums no pieauguša pavadoņa — it īpaši vecmāmiņas — klātbūtnes bija tāds, ka mēs no pludmales varējām braukt mājas ar kebu, nebija jāsoļo pusotra jūdze kājām. Torbejas jahtklubs atradās Bākas terasē tieši virs "Lēdiju peldētavas". Lai arī pludmale no kluba logiem nebija redzama, ar jūru un plostu bija citādi. Un, ja ticam mana tēva stāstiem, daudzi džentlmeņi mēdza pavadīt laiku ar binokļiem pie acīm, pētīdami sieviešu figūras, kas atklājās cerīgajiem skatieniem, jo viņi domāja, ka šīs dāmas ir bezmaz vai kailas! Man gan nešķiet, ka mēs tādās bezformīgās drānās varējām būt īpaši pievilcīgas.

"Džentlmeņu peldvieta" atradās tālāk. Tur džentlmeņi savos mazajos trīsstūrīšos varēja izrādīties, cik vien vēlējās, nevienas sievietes acis ne no kurienes nespēja viņus saredzēt. Taču laiki mainījās, un visā Anglijā tika ieviesta kopējā peldēšanās.

Pirmais jauninājums, ko atnesa līdzi šī vispārējā peldēšanās, vajadzēja ģērbt mugurā daudz vairāk drēbju nekā agrāk. Pat franču dāmas allaž peldējās ar zeķēm kājās, lai neviens nevarētu aplūkot grēcīgās kailās pēdas. Es nešaubos, ka viņas ar savu iedzimto francisko izpratni par to, kas ir šiks (chic), veikli pamanījās nosegt sevi no kakla līdz roku locītavām un skaistās, plānās zīda zeķes izcēla kāju skaistumu. Tādējādi tās izskatījās vēl vilinošākas nekā vecajos, labajos britu peldkostīmos no rišainā alpaka ar paīsajiem brunčiem. Man patiesi nav ne jausmas, kādēļ kājas tika uzskatītas par neķītrām. Dikensa rakstos sievietes aizvien spiedza, kad viņām šķita, ka viņu potītes kāds nopēta. Jau pieminēt tās likās pārdroši. Audzinātājas, dzirdot, ka jūs piesaucat šīs sava ķermeņa daļas, mūždien atkārtoja: "Atceries, ka Spānijas karalienei nav kāju!" — "Bet kas tad viņai ir to vietā, auklīt?" — "Locekli, dārgumiņ, kājas un rokas sauc par locekļiem!"

Tik un tā būtu dīvaini, ja es teiktu: "Uz viena no maniem locekļiem ir traips tieši zem ceļa."

Tas viss man atgādina kādu gadījumu ar māsasdēla draudzeni, kas attēloja, ko pieredzējusi, būdama maza meitene. Viņai esot pavēstīts, ka krusttēvs nākšot ciemos. Tā kā mazā pirms tam nebija par šādu personu neko dzirdējusi, viņa pamatīgi izbrīnījusies. Tajā naktī, pamodusies ap vieniem un kādu laiku prātojusi par šo jautājumu, meitene tumsā ierunājusies: "Auklīt, man, kā rādās, ir krusttēvs."

"Hm…" par atbildi atskanējis neizprotams atrūciens.

"Auklīt," bērns turpinājis jau mazliet skaļāk, "rādās, ka man ir krusttēvs!"

"Jā, mīļumiņ, jā, varen jauki."

"Bet, auklīt, man rādās…" Un tālākfortissimo-. "… man ir krusttēvs!"

"Jā, jā, dārgumiņ, pagriezies uz otriem sāniem un guli!"

"Bet, auklīt," un tālāk molto fortissimo: "man rādās, ka man ir KRUSTTĒVS!"

"Labi, ja tev rādās, tad pārmet krustu, nospļaujies un izberzē!" Peldtērpi turpināja savu uzvaras gājienu līdz tam laikam, kad es pirmoreiz apprecējos. Lai gan toreiz jau bija pieņemts peldēties kopā, vecākas lēdijas un konservatīvas ģimenes tomēr lūkojās uz šādu vaļību greizi. Taču progress turpinājās pat manai mātei. Mēs bieži devāmies uz jūrmalu, uz pludmalēm, kur sajaucās kopā abi dzimumi. Vispirms tāda sauļošanās tika atļauta Toras abatijas smilšainajā krastā un Kraukļagalvas liedagā — tās abas lielākā vai mazākā mērā bija pilsētas peldētavas. Taču mēs tik un tā nepeldējāmies, jo mums šķita, ka peldētāju ir pārāk daudz. Pēc tam peldēties visiem kopā tika atļauts mazliet aristokrātiskākajā Mīdfordbīčā. Līdz tai bija jāiet vēl divdesmit minūtes, tāpēc gājiens līdz pludmalei iznāca visai garš veselas divas jūdzes. Tomēr Mīdfordbīčā likās daudz pievilcīgāka par "Lēdiju peldētavu" lielākā, plašāka, ar klinti, līdz kurai labs peldētājs varēja aizkļūtt. "Lēdiju peldētava" tā arī palika svēta un nošķirta, un arī vīrieši tika likti mierā varēja gozēties savos žilbinošajos trīsstūrīšos. Bet, cik vien spēju atcerēties, vīrieši nebūt nesteidzās uz šiem kopējās peldēšanās priekiem. Viņi negrozāmi turējās pie savas privātās pludmales. Tos, kuri ieradās Mīdfūtā, parasti mulsināja māsu draudzenes tādā izskatā, kas joprojām tika uzlūkots par tuvu kailumam.

Mani vispirms satrauca priekšraksts, ka peldoties kājās jābūt zeķēm. Netiku gudra, kā franču meitenes spēj paturēt zeķes kājās, man nekas tāds neizdevās. Trīs vai četri sparīgi kāju vēzieni peldot, un zeķes jau kūļājās man nopakaļ, turēdamās tikai pie pirkstgaliem. Tās vai nu nošļuka pavisam, vai tad, kad es izniru, bija aptinušās ap potītēm kā pinekļi. Es domāju, ka franču meitenes, ko varējām vērot modernajos kostīmos, tika lieliski galā tāpēc, ka viņas pa īstam nepeldējās, tikai iegāja jūrā un iznāca no tās, lai pastaigātos pa krastu.

Gluži nožēlojams izklausījās stāsts par pilsētas padomes sanāksmi, kurā ticis spriests par peldēšanos visiem kopā un beigu beigās nolemts, ka to varētu atļaut. Kāds ļoti vecs padomnieks niknākais pretinieks galu galā pieveikts, izteicis pēdējos iebildumus:

"Un es saku, mēra kungs, ja tiks piekopta jauktā peldēšanās, droši vien ļautiņi sajauks arī peldmašīnas — kāds pagrimums\"

Tā kā Medža ar Džeku atbrauca uz Torkeju ik vasaru, mēs peldējāmies tikpat kā katru dienu. Pat tad, ja lija vai pūta vējš, man liekas, mēs tik un tā peldējāmies. Patiesībā drūmākās dienās man jūra patika vēl labāk.

Drīz uzradās lielais jauninājums tramvajs. Tajā varēja iesēsties Bērtonroudas galā un braukt līdz ostai, bet no turienes līdz Mīdfūtai bija tikai divdesmit minūšu gājiens. Kad Džekam bija pieci gadi, viņš sāka žēloties. "Kā būtu, ja mēs no tramvaja pieturas līdz pludmalei brauktu ar kebu?" "Nekādā ziņā!" šausmas atcirta mana māsa. "Mēs taču atnācām visu to ceļu no tramvaja — vai tad ne? Un tagad mēs aiziesim līdz liedagam!"

Māsasdēls nopūtās un klusi nomurmināja: "Māte atkal ir nelāgā oma! •

Vēlāk, kad mēs kāpām pakalnā, kuram abās pusēs slējās italiskas villas, māsasdēls, kas bija tajā vecumā, kad mēdz pļāpāt bez mitas, uzsāka tādu kā gregorisko dziedājumu, ko bija pats sacerējis, atkārtodams visu to māju vārdus, kurām gājām garām: "Lanka, Pentrīva, Gobas, Villa Mārgareta, Hartlija Sentdžordža!" Laikam aizritot, viņš sāka pievienot arī to iemītnieku vārdus: "Lanka doktors Dž. Vrefords, Pentrīva — doktors Kviks, Villa Mārgareta — Kavallēna kundze, Lauri — nezinu," un tā tālāk. Beigu beigās saniknojusies Medža vai arī es kāda no mums uzbrēca, lai puika aizveras.

"Kāpēc?"

"Tāpēc, ka mums gribas parunāties, bet nevaram, jo tu visu laiku muldi un mūs pārtrauc."

"Ak tā? Labi!" Džeks ieslīga klusēšanā. Tomēr viņa lūpas kustējās, un ieklausoties varēja dzirdēt: "Lanka, Pentrīva, Priora nams, Torbejhola…" Mēs ar Medžu saskatījāmies, mēģinadamas izdomāt, ko varētu sacīt.

Mēs ar Džeku vienvasar gandrīz noslīkām. Tā bija vētraina diena, mēs nebijām tikuši līdz Mīdfūtai, bet palikām "Lēdiju peldētavā", jo Džeks nebija tik liels, lai izraisītu trīsas sieviešu krūtīs. Toreiz viņš vēl neprata peldēt ja nu vienīgi irties ar dažiem vēzieniem, tāpēc es biju paradusi peldēt uz plostu ar viņu uz muguras. Šajā rītā mēs sākām šo izklaidi tāpat kā parasti, taču jūra likās tāda dīvaina — mutuļojoša un virmuļojoša. Un, tā kā man uz pleciem bija lieks svars, es nespēju turēt muti un degunu virs ūdens. Peldēju, taču nevarēju ievilkt elpu. Paisums nebija nekāds lielais, plosts atradas tuvu, tomēr, ievelkot dvašu tikai pēc katra trešā vēziena, virzība uz priekšu notika lēni,.

Es pēkšņi apjēdzu, ka netikšu galā. Jebkurā brīdī varēju aizrīties. "Džek!" es izdvesu. "Šļūc nost un peldi uz plostu! Tas ir tuvāk nekā krasts!" "Kāpēc?" zēns noprasīja. "Es negribu!" "Lūdzu, dari to!" es nomurmināju. Mana galva nozuda zem ūdens. Laimīgā kārtā, kaut gan Džeks sākumā centās turēties pie manis, viņu tomēr izdevās nopurināt, un viņš spēja kulties tālāk pats. Tajā brīdī mēs jau bijām tuvu plostam, un puika to sasniedza bez grūtībām. Pa šo laiku es biju aizmirsusi pielūkot, ko dara citi. Manā prātā valdīja tikai liela neapmierinātība. Jo man aizvien bija stāstīts, ka slīkstot cilvēkam acu priekšā rēgojas visa viņa agrākā dzīve. Man bija ari teikts, ka mirstot varot dzirdēt brīnumskaistu mūziku. Taču jaukās mūzikas nebija, un es nespēju iztēloties nenieka no savas agrākās dzīves; īstenībā nespēju iedomāties pilnīgi neko, vienīgi lauzīju galvu, kā ievilkt plaušās kādu nieku gaisa. Viss kļuva melns, un es attapos no sāpēm, jo sasitos, kad mani kāds iemeta laivā. Večuks, ko mēs dēvējām par Jūraszirgu, stūrains un neveikls, par kādu allaž biju viņu uzskatījusi, tomēr izrādījās gana saprātīgs pamanījis, ka ūdenī kāds slīkst, viņš īrās turp. Iesviedis mani laivā, večuks aizairēja līdz plostam un sagrāba Džeku, kas pretojās un skaļi protestēja: "Es vēl negribu kāpt tur iekšā! Es tikai nupat te nokļuvu! Man patīk paspēlēties uz plosta! Es nekur nebraukšu!" Laiva ar visu šo kravu sasniedza cietzemi, un mums pretī smiedamās nāca mana masa, kas sauca: "Ko jūs tur darāt? Kāpēc tāds tracis?"

"Jūsu māsa gandrīz noslīka!" vecais vīrs pukojās. "Esiet tik laipna un savāciet savu bērnu! Mēs tūlīt nostiepsim meiteni garšļaukus, tad jau redzēsim, vai vajadzēs arī izpumpēt ūdeni!"

Kā šķiet, abi mazliet paspaidīja manu krūškurvi. Laikam es biju pilnīgi zaudējusi samaņu.

"Es netieku gudra, kā jūs vispār pamanījāt, ka meitene slīkst. Kāpēc viņa nesauca palīgā?"

"Es uzmanīju, kas notiek. Ja kāds grimst, tad nevar pabļaut ūdens smeļas mutē."

Mēs abas pēc tam bijām par veco Jūraszirgu augstās domās.

Ārpasaule mums tagad nozīmēja daudz mazāk nekā tajās dienās, kad bija dzīvs mans tēvs. Man bija savi draugi, mātei viena vai divas tuvas draudzenes, ar kurām viņa tikās, taču mēs negājām sabiedrībā un neuzņēmām viesus. Viens apstāklis māti īpaši sarūgtināja: viņai nebija naudas, ko izdot par izpriecām un braucieniem ar kebu uz pusdienām vai vakariņām. Māte nekad nebija liela staigātāja, un tagad, kad mēdza uznākt sirdslēkmes, viņa kājām gāja maz, jo Torkejā nebija iespējams nekur nokļūt, nekāpjot kalnā un gandrīz tūlīt no tā atkal lejā. Es vasarā peldējos, ziemā vizinājos ar skrituļslidam, turklāt lasīju milzīgus lērumus grāmatu. Un, protams, izdarīju nebeidzamus atklājumus. Māte skaļi lasīja man priekšā Dikensu, un mēs abas pamatīgi uzjautrinājāmies.

Šī nodarbe sākās ar seru Valteru Skotu. Viena no mīļākajām grāmatām bija "Talismans". Es apguvu ari "Marmionu" un " Ezera lēdiju", tomēr liekas, ka mēs abas ar māti nopriecājāmies, kad no sera Valtera Skota pievērsāmies Dikensam. Māte, nepacietīga kā vienmēr, nešaubīdamās kaut ko saīsināja, kad viņai šķita, ka tā vajag. "Visi tie apraksti…" viņa reizumis novilka, runādama par dažām vietām sera Valtera Skota darbos. "Protams, tie ir ļoti labi un literāri, taču to ir pārāk daudz." Manuprāt, viņa noteikti mānijās, izlaižot kādus asarainus gabalus ari no Dikensa, it sevišķi no "Mazās Nellas".

Pirmais mūsu kopīgi lasītais Dikensa darbs bija "Nikolass Nildbijs", bet mans iemīļotais varonis vecais džentlmenis, kas aplidoja misis Niklbiju, metot pāri sienai kabačus. Vai tas varētu būt iemesls, kāpēc es atvēlēju Puaro doties atpūtā, lai audzētu tieši šos dārzeņus? Kurš pateiks? Mans iecienītākais darbs no Dikensa sacerējumiem bija "Saltais nams" un ir joprojām.

Reizēm mēs pārmaiņas pēc pamēģinājām palasīt Tekereju. Lieliski tikām galā ar "Liekulības tirgu", bet aizķērāmies pie "Ņūkombiem". "Šai grāmatai vajadzētu mums patikt," teica māte. "Visi apgalvo, ka tā esot vislabākā." Mana māsa dievināja "Esmondu", bet arī šis darbs mums šķita liekvārdlgs un grūti uztverams. Jānudien, es nekad neesmu spējusi novērtēt Tekereju tā, kā vajadzētu.

Man pašai patika lasīt franciski Aleksandra Dimā romānus. "Trīs musketierus", "Pēc divdesmit gadiem", un vislabāk "Grāfu MonteKristo". Visvairāk man gāja pie sirds pirmais sējums "Ifas pils". Lai gan pārējie pieci sējumi mazliet mulsināja ar savu aplam krāsaino sabiedrības attēlojumu, pats stāsts bija varen aizraujošs. Mani valdzināja arī Morisa Hjūleta romantiskie sacerējumi: "Meža mīlnieki", "Karalienes pielūdzējs" un "Ričards Jāunnē". Tie bija ari izdevušies romāni par vēsturi.

Dažkārt mātei iešāvās prātā kāda piepeša ideja. Atceros viendien, kad es zem ābeles vācu vēja notrauktos ābolus, viņa pēkšņi atbrāzās no mājas kā virpuļviesulis. "Aši!" māte uzsauca. "Braucam uz Ekseteru!"

"Mēs dodamies uz Ekseteru?" es pārsteigta noprasīju. "Kāpēc?"

"Tāpēc, ka tur spēlē sers Henrijs Ervings — "Beketā"! Viņš droši vien vairs ilgi nedzīvos, bet tev viņš noteikti jāredz. Tas ir dižs aktieris! Mums tik tikko pietiek laika, lai paspētu uz vilcienu! Es pieteicu istabu viesnīcā!"

Mēs aizbraucām uz Ekseteru, un tā patiesi bija neatkārtojama "Beketa" izrāde, kuru es nemūžam neaizmiršu.

Teātris vienmēr bija nozīmīga manas dzīves sastāvdaļa. Toreiz, kad mitām īlingā, vecmāmiņa veda mani uz teātri vismaz reizi nedēļā, dažkārt arī divreiz. Mēs gājām uz visām muzikālajām komēdijām, un pēc tam viņa allaž nopirka man partitūru. Šīs notis — kā man patika pēcāk šo mūziku spēlēt! īlingā klavieres atradās viesistabā, tāpēc es laimīgā kārtā nevienu netraucēju, plinkšķinādama stundām no vietas.

īlingas viesistaba bija telpa īsteni tālaika gaumē. Tur nebija iespējams daudz kustēties. Toties uz grīdas bija lielisks, biezs turku paklajs un daudzveidīgi, ar brokātu apvilkti krēsli, kas visi ka viens sēdēšanai likās neērti. Tur atradās divas vai pat trīs kumodes ar vitrīnām porcelāna traukiem, griestu vidū liela lustra, visur eļļas gaismekļi, visvisādi nieciņi, galdiņi un franču ampīra mēbeles. Gaismu, kas krita no logiem, aizturēja siltumnīca prestiža simbols, jo tādai vajadzēja būt visās sevi cienošu Viktorijas laikmeta ļaužu mājās. Tā bija ļoti auksta istaba: uguns kamīnā dega tikai tad, ja mēs rīkojām viesības, un tas bija kā likums taja nemēdza iet neviens cits, tikai es. Es aizdedzu sveces klavieru svečturos, piestūmu apaļo soliņu, papūtu siltu dvašu uz pirkstiem un sāku ar "Tā lauku meiča" vai "Mūsu mis Gibsa". Reizēm es atvēlēju lomas "meitenēm", citkārt dziedāju tās pati jauna, nezināma zvaigzne.

Aizvedusi partitūras uz Ešfīldu, es spēlēju tās vakaros klases istabā (ziemā arī tur valdīja ledains aukstums). Māte bieži vien, ieturējusi vieglas vakariņas, agri likās gulēt jau ap pulksten astoņiem. Es spēlēju un dziedāju. Kad es divarpus stundas biju viņai virs galvas bungojusi pa taustiņiem un dziedājusi, cik skaļi vien spēdama, māte vairs nejaudāja to paciest lika lietā garu kārti, ar ko parasti mēdza bīdīt aizkarus, un neganti dauzīja pa griestiem. Tad es ar nožēlu pametu klavieres.

Es arī pati sacerēju opereti, kas saucās "Mārdžorija". Nebija gluži tā, ka es būtu sakomponējusi visu mūziku, tikai izmēģinājuma labad nodziedāju dažus motīvus dārzā. Man nelika miera nenoteikta sajūta, ka es kādu dienu varētu gan uzrakstīt libretu, gan sacerēt mūziku. Taču libretā es "iestrēgu". Tagad vairs nevaru atcerēties, par ko bija šis stāsts, taču šķiet, ka tas likās mazliet traģisks. Skaists, jauns vīrietis ar apburošu tenoru izmisīgi mīlēja meiteni, ko sauca Mārdžorija, taču tā, protams, viņu tik ļoti nemīlēja. Galu galā viņš apprecēja citu, bet nākamajā dienā pēc kāzām pienāca vēstule no Mārdžorijas, kas ziņoja, ka viņa atrodoties kādā tālā zemē, mirstot un beidzot esot sapratusi, ka jauno cilvēku mīlot. Viņš, pametis sievu, traucās pie iemīļotās. Kad viņš ieradās, Mārdžorija vēl nebija gluži mirusi vismaz bija pietiekami dzīva, lai paslietos uz elkoņa un nodziedātu brīnišķīgu nāves un mīlestības dziesmu. Jaunekļa tēvs ieradās atriebties par pamesto meitu, taču viņu tā aizkustinaja abu mīlētāju bēdas, ka viņš pievienoja savu baritonu viņu balsīm, un opusu noslēdza viens no iespaidīgākajiem jebkad uzrakstītajiem trio.

Šķiet, ka es tolaik sacerēju arī noveli, kas saucās "Agnese". To atceros vēl sliktāk. Tajā darbojās četras māsas: vecākā bija Kvīnija, zeltmataina un daiļa, tad vēl tumšmatainas un skaistas dvīnes un, galu galā, arī Agnese neglīta, kautrīga un (protams) slimīga, viņa pacietīgi gulēja uz dīvāna. Droši vien stāstā bija vēl daudz kas, taču tas viss man jau ir aizmirsies. Atceros vienīgi to, ka beigās atradās kāds gudrs vīrietis, kas spēja apjaust Agneses īsto vērtību, tas bija zellis ar melnām ūsām, kuru viņa slepeni mīlēja jau daudzus gadus.

Tad manai mātei pēkšņi radās ideja, ka es, iespējams, neesmu gana labi izglītota, tādēļ man derētu mazliet pamācīties. Torkejā bija meiteņu skola, ko vadīja kāda mis Gaijera, un māte vienojās, ka es varēšu to apmeklēt divas dienas nedēļā un apgūt dažus priekšmetus. Manuprāt, viens no tiem bija aritmētika, arī gramatika un sacerējumu rakstīšana. Aritmētika tāpat kā allaž — man patika, es tur pat iepazinos ar algebru. Gramatiku gan nekādi nespēju izprast: netiku gudra, kāpēc kaut kādu vārdu dēvē par prievārdu vai — ko īsti dara darbības vārds. Viss kopā man likās gluži kā svešvaloda. Laimīgi nodevos sacerējuma rakstīšanai, taču bez īpašām sekmēm. Kritika allaž bija viena un tā pati: manos sacerējumos esot pārāk daudz iztēles. Tiku bargi strostēta par neturēšanos pie tēmas. Sevišķi labi atceros vienu ar nosaukumu "Rudens". Es sāku gludi ar zeltainām un brūnganām lapām, taču piepeši kaut kāda iemesla dēļ novietoju tur cūku. Laikam tāpēc, lai tā mežā rakņātos un meklētu ozolzīles. Tad es ieinteresējos par cūku, aizmirsu par rudeni un pabeidzu sacerējumu ar Cūķes Gredzenastes vētrainajiem piedzīvojumiem Skābaržriekstu dzīrēs, ko tā sarīkoja saviem draugiem.

Varu iedomāties, kā jutās skolotāja … man neizdodas atcerēties viņas vārdu. Viņa bija īsa un kalsna, es atminos tikai, cik pikti bija izsliets viņas zods. Pilnīgi negaidot, kādu dienu (manuprāt, aritmētikas stundas vidū) viņa sāka runāt par dzīvi un reliģiju. "Jums visām," viņa teica, "ikvienai no jums reiz pienāks brīdis, kad būs jāsastopas ar izmisumu. Ja jums nekad negadīsies pamanīt izmisumu, tad nekad neizdosies arī būt vai kļūt par kristieti un iepazīt kristīgu dzīvi. Lai sāktu kristīgu dzīvi, jums jāiepazīst un jāpieņem tāda, kādu dzīvoja Kristus: lai jums patiktu tas, kas patika viņam, lai jūs būtu tik laimīgas, kāds bija viņš kāzās Kānā, un iepazītu to mieru un gandarījumu, kuru sniedz iespēja būt harmonijā ar Dievu un Dieva gribu. Taču jums jāzina, tāpat kā zināja viņš, ko tas nozīmē palikt vienam Ģetzemanes dārzā un just, ka visi draugi jūs pametuši, ka tie, ko mīlējāt un kam uzticējāties, no jums novērsušies un Pats Dievs jūs atstājis. Tad turieties pie ticības, ka tās vēl nav beigas. Ja jūs mīlat, tad cietīsiet, bet, ja nemīlat, tad neiepazīsiet kristīgas dzīves jēgu."

Pēc tam viņa ar parasto sparu atgriezās pie saskaitīšanas, tomēr ir dīvaini, ka šie daži vārdi palika prātā skaidrāk nekā jebkad dzirdēts sprediķis un vēlāk pēc gadiem atausa atmiņā, iedvešot cerību laikā, kad biju nokļuvusi izmisuma ķetnās. Viņa bija iespaidīga būtne, kā arī, man šķiet, laba skolotāja. Es ar lielāko prieku būtu mācījusies pie viņas ilgāk.

Reizēm gudroju, kas būtu noticis, ja es turpinātu šo savu izglītību. Droši vien es progresētu un pilnīgi aizrautos ar matemātiku, kas mani allaž vilinājusi. Ja tā, mana dzīve noteikti būtu citāda. Es būtu kļuvusi par trešās vai ceturtās šķiras matemātiķi un aizvadītu mūžu gluži laimīgi. Droši vien nebūtu uzrakstījusi nevienu grāmatu. Ar matemātiku un mūziku būtu pieticis, lai mani apmierinātu. Tās būtu aizpildījušas manu uzmanību un aizvērušas ciet iztēles pasauli.

Visu apdomājot, es tomēr esmu pārliecināta, ka cilvēks kļūst par to, par ko viņam ir lemts kļūt. Jūs gremdējaties fantāzijās par to, "kā būtu, ja būtu", vai, "ja es būtu apprecējusi to un to, tad dzīvotu pavisam citādi". Tomēr šā vai tā jūs vienmēr atradīsiet sev paredzēto ceļu, jo es nešaubos, ka jūs ejat uz to. Jūs varat izdaiļot savu likteni un varat paviršības dēļ to samaitāt, taču tas ir jūsu un tik ilgi, cik ilgi jūs pa šo ceļu ejat, būsiet līdzsvarā un mierā ar sevi.

Kā šķiet, es nebiju pie mis Gaijeras ilgāk par gadu, jo pēc tam mātei radās kāda cita ideja. Tikpat pēkšņi kā allaž viņa paziņoja, ka es braukšot uz Parīzi. Viņa uz ziemu izīrēšot Ešfīldu, un mēs varēšot doties uz Parīzi. Varbūt es varētu uzsākt mācības un apmesties tajā pašā pansijā, kur mitinājusies mana māsa, kam tur ļoti paticis.

Viss notika pēc plāna: mātei aizvien viss izdevās. Viņa īstenoja savas ieceres nevainojami — un visi pakļāvās viņas gribai. Māju viņa izīrēja lieliski. Mēs abas ar māti sasaiņojām mantas lādēs (nezinu, vai jelkad ir redzēts tāds lērums briesmonīgu šķirstu kā tad, kad mēs devāmies uz Francijas dienvidiem, taču arī šajā reizē to netrūka) un pēc īsa laiciņa jau bijām iekārtojušās viesnīcā "Jēna" Jēnas avēnijā Parīzē.

Māte bija apgādājusies ar ieteikumvēstulēm, kā arī dažādu skolu un pansionātu,'skolotāju un padomdevēju adresēm. Viņa jau sen bija visu apsvērusi. Dzirdētais par Medžas pansionātu liecināja, ka tas mainījis novirzienu un aizritējušajos gados gājis augšup. Pati mademoiselle T.

bija atmetusi mācīšanu vai arī gatavojās no tās atvadīties, tāpēc māte sacīja, ka mums būtu jaapspriežas un jāapskatās. Šodien diez vai kāds piekristu tādai attieksmei pret mācībām, bet mana māte gribēja izmēģināt skološanos tāpat, kā mēdz iegriezties jaunā restorānā. Ieskatoties iekšpusē, jūs varat nojaust, kāds tas ir, jūs izmēģināt, un, jo ātrāk aizejat no turienes, jo labāk. Protams, ja jums nav jāuztraucas par izglītības dokumentiem, skolu sertifikāciju, inteliģences līmeni, testiem un nopietnām nākotnes izredzēm.

Es sāku mācīties pie T. jaunkundzes un paliku tur apmēram divus mēnešus līdz semestra beigām. Man bija piecpadsmit gadu. Mana māsa bija atstājusi iespaidu par sevi jau ierašanās dienā, kad kāda cita meitene piedabūja viņu izlēkt pa logu. Māsa tūlīt to izdarīja un nokrita tieši uz tējas galda, pie kura sēdēja mademoiselle T. un cienījamie vecāki.

"Tās angļu meitenes gan ir aptaurētas!" sapīkusi iesaucās mademoiselle T. Skuķes, kas bija māsu uzkūdījušas, izjuta ļaunu prieku, tomēr apbrīnoja viņu drosmes dēļ.

Mana ieiešana šajā namā nebija tik sensacionāla. Es biju klusa pelīte. Jau trešajā dienā jutos nelāgi mani māca ilgas pēc mājām. Pēdējo četru vai piecu gadu laikā biju ļoti cieši piesaistīta mātei, ko gandrīz nekad neatstāju, tāpēc nebija jābrīnās, ka pirmajā reizē, kad biju projām no mājām, man uzmācās nostalģija. Savādi bija tas, ka es nezināju, kas ar mani notiek. Man negribējās ēst. Ikreiz, kad iedomājos par māti, acis pieplūda asarām, kas tecēja lejup pa vaigiem. Atceros, kā raudzījos uz jaciņu, ko man pašas rokām bija uzadījusi māte ļoti neizdevušos -, un aizkustināja tieši fakts, ka tā bija neizdevusies, ka lāgā nederēja, turklāt ieloces bija nevienādas un lika vēlēties daudz ko vairāk. Es pamanījos slēpt šīs jūtas no ārpasaules raudāju tikai naktī spilvenā. Kad māte nākamajā svētdienā atbrauca, es apsveicinājos ar viņu kā parasti, taču, kad mēs nonācām viesnīcā, izplūdu asarās un apķēros viņai ap kaklu. Ar prieku varu sacīt, ka tomēr nelūdzu viņu vest mani projām. Sapratu, ka man būs jāpaliek. Un, satikusi māti, jutu, ka nostalģija mani vairs nemocīs. Es zināju, kas man vainas.

Tagad man vairs nemēdza uzmākties ilgas pēc mājām. Es patiesi izbaudīju pie T. jaunkundzes pavadīto laiku. Tur bija franču meitenes, amerikāņu meitenes, spānietes un itālietes, taču nebija daudz angļu meiteņu. Man īpaši patika amerikāņu meiteņu sabiedrība. Viņas mēdza tik vētraini un aizrautīgi strīdēties, ka atgādināja kādu paziņu Mārgaretu Prīstliju.

Nespēju neko daudz atcerēties par mācībām man nešķiet, ka tas būtu bijušas diez cik aizraujošas. Mēs tajā laikā apguvām Frondas vēsturi, kuru es tāpat atcerējos gluži labi no romānu lasīšanas. Ģeogrāfijā mani pārsteidza ziņas par Francijas provincēm — es labāk pārzināju tās Frondas laikos nekā pašreizējos. Mēs apguvām mēnešu nosaukumus, kādi tie bija franču revolūcijas laikā. Manas franču valodas kļūdas un dikcija šausmināja skolotāju tādā mērā, ka viņa tik tikko spēja dzirdētajam noticēt. "Vraiment, c'est impossible!" viņa sauca. "Vous, quipariez si bien le frangais, vous avez fait vingt—cinq fautes en dictee, vingt — cinq!" Nevienai citai meitenei nebija vairāk par piecām. Tādējādi es biju interesants izņēmums savu kļūdu dēļ. Man gan likās, ka tas bija gluži saprotami kaut gan pratu runāt franciski, tikpat labi rakstīt nevarēju. Es tērzēju sarunvalodā tikai pēc dzirdes, man vārdi "it? un "etait" , kā likās, nozīmēja vienu un to pašu. Es tulkoju šādus vārdus uz labu laimi, kā pagadījās un cerēju, ka būšu trāpījusi uz īsto. Dažos priekšmetos arī franciski es biju klases spīdekle: literatūrā, daiļrunāšanā un vēl šur tur. Bet franču gramatikā un rakstīšanā biju pati pēdējā.

Nabaga skolotājām kaut kas tāds droši vien bija grūti izturams. Un, jādomā, apkaunoja mani, taču es, šķiet, nelikos par to zinis.

Spēlēt klavieres man mācīja pavecāka sieviete, ko sauca Legrāna kundze. Viņa šeit dzīvoja jau daudzus gadus. Šīs dāmas iemīļotā metode bija spēlēt četrrocīgi kopā ar skolnieci. Viņa uzstāja, lai audzēknes mācītos lasīt notis. Es to pratu gluži labi, taču spēlēt duetā kopā ar Legrāna kundzi bija diezgan grūti. Mēs abas sēdējām uz ķeblīšiem, un, tā kā Legrāna kundze bija jūtami garāka, viņa aizņēma lielāko daļu telpas, ar elkoni stumdama mani uz malu. Viņa spēlēja varen sparīgi un iepleta rokas tā, ka nelaimīgā persona, kurai vajadzēja novietot uz taustiņiem ari savējās, bija spiesta plinkšķināt, cieši piespiežot vienu elkoni pie sāna.

Ar savu iedzimto mūzikas izjūtu es gandrīz vienmēr pamanījos piebasēt duetam. Legrāna kundze ar to bija mierā vēl jo vairāk tāpēc, ka aizrāvās ar pašas priekšnesumu. Un protams, diskants deva viņai lielākas iespējas izliet dvēseli melodijā. Reizumis pagāja labs brītiņš, kamēr viņa, sparīgi spēlēdama, iegrimusi šajā nodarbē, beidzot pamanīja, ka esmu pazaudējusi savu basētājas lomu. Agrāk vai vēlāk es saminstinājos,

* . ..

Patiesi, neiespējami! Jūs, kas tik labi runājat franciski, diktātā pieļaujat divdesmit piecas kļūdas divdesmit piecas! (Franču vai.) Tulk. piez.

"Vasara" un "bija" šos vārdus franciski izrunā vienādi. Tulk. piez.

atpaliku, centos viņu noķert, vairs nebūdama droša par to, kurā vietā esmu, bet pēc tam pūlējos tikai piesist tādas notis, kas varētu būt saskaņā ar tām, ko spēlēja Legrāna kundze. Taču — tā kā mēs lasījām notis, es ne vienmēr paguvu izdomāt kaut ko iederīgu. Tad pēkšņi viņa pamanīja briesmīgo kakofoniju, ko mēs abas taisījām, aprāvās, pacēla rokas gaisā un iesaucās: "Mais cļu'est — ce que vous jouez la, petite? Que c'est horrible!" Es nevarēju viņai nepiekrist — tas tiešām bija briesmīgi! Tad mēs atkal sākām no jauna. Skaidrs, ka tad, ja es spēlēju diskantā, mans koordinācijas trūkums tika pamanīts tūlīt. Tomēr visā visumā mēs sapratāmies labi. Legrāna kundze lielākoties spēlēdama pūta un elsa. Viņas krūtis cēlās un krita, reizumis viņa ievaidējās tas viss bija satraucoši, taču vilinoši. Viņa arī spēcīgi oda un tas vairs necik patīkami nelikās.

Semestra beigās vajadzēja būt koncertam, un man bija jāspēlē divi skaņdarbi, no kuriem viens trešā daļa no Bēthovena "Patētiskās sonātes", bet otrs saucās "Aragonas serenāde" vai tamlīdzīgi. Es uzreiz izjutu nepatiku pret Aragonas serenādi. Man šķita, ka to nospēlēt ir gaužām grūti, pat nezinu, kāpēc, jo ta noteikti bija daudz vieglāka par Bēthovena sacerējumu. Kaut gan Bēthovens man padevās labi, Aragonas serenāde kā bija, tā palika bēdīgs priekšnesums. Es dedzīgi vingrinājos, taču kļuvu arvien saspringtāka. Modos augšā naktī, iedomājusies, ka spēlēju un notiek diezin kas. Salipušas kopā notis, es klavieru vietā sēžu pie ērģelēm vai esmu ieradusies par vēlu, jo koncerts bijis vakar. Atceroties tas šķiet kaut kas visai muļķīgs.

Kad līdz koncertam bija atlikušas tikai divas dienas, es biju tā uztraukusies, ka skolotājas ataicināja māti. Ārsts nespēja atrast iemeslu šādam stāvoklim. Tomēr viņš sacīja, ka labāk būtu, ja es koncertā nespēlētu un uz divām vai trim dienām atstātu skolu kamēr koncerts būs pagājis. Es nespēju izstāstīt, cik pateicīga jutos, un tomēr tajā pašā laikā sašļuku — kā jau būtne, kas palikusi zaudētājos tur, kur nolēmusi gūt uzvaru.

Tagad atceros, ka mis Gaijeras skolā izkritu aritmētikas eksāmenā, lai arī nedēļu pirms tam šajā priekšmetā biju gandrīz vai labakā skolniece klasē. Nezin kādēļ tad, kad izlasīju eksāmena jautājumus, mans prāts aizcirtās ciet un es vairs nebiju spējīga domāt. Ir cilvēki, kas var likt eksāmenus un saņemt labas atzīmes, lai gan mācību laikā šajā priekšmetā bijuši no sliktākajiem klasē. Ir tādi, kas publikas priekšā var uzstāties daudz iespaidīgāk nekā tuvu draugu pulciņā. Un ir arī pilnīgi

Bet ko jūs tur spēlējat, mazā? Tas taču ir briesmīgi! (Franču vai.) Tulk. piez.

pretēji. Es esmu viena no otrajiem. Es nepārprotami izvēlējos isto profesiju. Vissvētīgākais rakstnieka darbā ir tas, ka viņš var strādāt viens pats — un tad, kad vēlas. Jūs varat raizēties, bažīties, mocīties ar galvassāpēm; varat jukt prātā, darinot sižetu, lai tas risinātos, kā nākas tā, kā tam, jūsuprāt, jābūt. Bet-jums nav jāceļas kājās un publikas priekšā jānokļūst muļķa lomā.

Es atgriezos pansijā ar lielu atvieglojuma sajūtu un labā garastāvoklī. Un bez kavēšanās nolēmu pārbaudīt, vai tagad spēju nospēlēt Serenāde d'Aragona. Es noteikti izpildīju to veiklāk nekā agrāk, taču priekšnesums joprojām bija gana nožēlojams. Turpināju mācīties atlikušo Bēthovena sonātes daļu kopā ar Legrāna kundzi, kas, lai gan bija vīlusies manī kā savā skolniecē, kura būtu varējusi darīt viņai prieku, tomēr joprojām izturējās laipni un uzmundrinoši, apgalvodama, ka man piemītot organiska mūzikas izjūta.

Divas ziemas un viena vasara, ko pavadīju Parīzē, dažā ziņā bija laimīgākais laiks, kādu jebkad esmu pieredzējusi. Nemitīgi gadījās kaut kas patīkams. Tur dzīvoja mana vecātēva amerikaņu draugi, kuru meita dziedāja operā. Gāju klausīties viņu "Faustā" Margaritas lomā. No pansijas meitenes netika vestas uz "Faustu" — tā sižets nelikās piedienīgs (convenable) jaunavām (pour Ies jeunes filles). Kā šķiet, ļautiņi toreiz pārlieku optimistiski raudzījās uz iespējām viegli samaitāt Ies jeunes filles, jo būtu vajadzīgas daudz dziļākas zināšanas nekā tolaiku jaunajām meitenēm, lai aiz Margaritas lodziņa saskatītu kaut ko nepieklājīgu. Es Parīzē nekad netiku gudra, kāpēc Margarita pēkšņi nonāca cietumā. Vai viņa es prātoju būtu nozagusi kādas rotaslietas? Man ne prātā nenāca doma ne par viņas grūtniecību, ne bērna nāvi.

Mēs lielākoties mēdzām iet uz Opera Comique. Tha'is, Werther, Carmen, La Vie Boheme, Manon. "Verters" bija mana vismīļākā opera. Grand Opera es noklausījos ne tikai "Faustu", bet arī "Tanheizeru".

Māte aizveda mani pie šuvējas, un es pirmo reizi ieinteresējos par drēbēm. Man bija pašūta bālpelēka krepdešīna kleita, kas ļoti atgādināja vakartērpu. Tas mani patiesi iepriecināja. Nekad agrāk es nebiju izskatījusies tik pieaugusi. Bēdīgā kārtā manas krūtis joprojām nespēja atstāt nekādu iespaidu, tāpēc bija vajadzīgas daudzas crēpe de Chine rišas, kas steigšus tika iedarinātas ņieburā, taču es turpināju cerēt, ka nāks diena, kad iegūšu pāri sievišķīgu krūšu tvirtu, apaļu un lielu. Cik labi, ka mums ir Aiztaupīta ielūkošanās nākotnē! Citādi es būtu ieraudzījusi sevi trīsdesmit piecu gadu vecumā ar apaļīgām, lieliski attīstītām krūtīm, bet — ak vai! — modē bija plakanās, visas citas staigāja plakanas kā dēļi un nejutās tā ka es nelaimīgas tāpēc, ka krūtis darīja viņas nemūsdienīgas.

Tā kā mātei bija ieteikumvēstules, mēs iekļuvām franču sabiedrībā. Amerikāņu meitenes Senžermēnas priekšpilsētā allaž bija gaidītas viešņas, un franču aristokrātijas dēliem tika ļauts precēt bagātas amerikānietes. Lai gan es nepavisam nebiju bagāta, šiem ļaudīm bija zināms, ka mans tēvs bijis amerikānis, un pastāvēja uzskats, ka visi amerikāņi ir naudīgi. Tā bija pārsteidzoša, pieklājīga vecās pasaules sabiedrība. Franči, kurus mēs sastapām, bija ārkārtīgi uzvedīgi comme il faut -, un, no jaunas meitenes redzespunkta raugoties, nekas nevarēja likties garlaicīgāks. Tomēr es vismaz iemācījos franču pieklājības frāzes. Mācījos arī dejot un apguvu stāju pie cilvēka, ko sauca, ja pareizi atceros (kaut gan tas šķiet neticami), misters Vašingtons Lobs. Misters Vašingtons Lobs bija tik izteiksmīgs, cik vien var iedomāties, gluži kā no kāda romāna lappusēm nācis. Es lasīju Washington Post, "Bostonu" un vēl šo to citu apguvu kaut ko par kosmopolītu sabiedrību. "Iedomājieties, ka jums jāapsēžas līdzās pavecākai precētai lēdijai. Kā jūs sēdīsieties?" Es uzlūkoju misteru Vašingtonu Lobu ar neizpratnes pilnām acīm. "Es… hm… apsēstos…" nepārliecinoši izdvesu.

"Parādiet!" Viņam bija daži zeltīti krēsliņi, un es uztupos uz viena no tiem, pūlēdamās noslēpt kājas, cik vien iespējams.

"Nē, nē, tā gan ne! Tas nekam neder!" iesaucās misters Vašingtons. Pagriezieties mazliet iesānis, ar to pietiks, vairāk ne! Un sēžoties noliecieties pa labi, nedaudz salieciet kreiso celi, lai izskatītos, ka jūs kniksējat." Man vajadzēja vingrināties ilgu laiku.

Vienīgās, ko es patiesi ienīdu, bija zīmēšanas un gleznošanas stundas. Māte šajā ziņā bija nepielūdzama viņa neparko neesot ar mieru mani no tām atsvabināt: "Meitenēm jāmāk apieties ar ūdenskrāsām!"

Un tā dumpīgi un pret savu gribu es divreiz nedēļā kopā ar kādu sievieti (meitenes Parīzē neklīstot apkārt vienas pašas) braucu ar metro vai autobusu uz atelier kaut kur pie puķu tirgus. Tur es piebiedrojos jaunām dāmām, kas klasē gleznoja ūdens glāzē ieliktas vijolītes, lilijas krūzē vai narcises melnā vāzē. Skolotāja, kas staigāja apkārt, visu vērodama, šausmās nopūtās. "Mais vous ne voyez rien!" viņa man teica. "Vispirms jāsāk ar ēnām — vai jūs nespējat tās saskatīt? Te, te un te — tās ir ēnas!

Taču es nekad nekādas ēnas neredzēju. Tikai dažas vijolītes ūdens glāzē. Tās bija violetas varēju sajaukt uz paletes tumši mēļu krāsu un uztriept to uz ziediņiem, taču tie iznāca plakani. Varu piekrist — rezultāts nepavisam neatgādināja puķu pušķīti glāzē, taču es nespēju saskatīt un laikam nemūžam nebiju spējusi —, kas liek satumsumiem izskatīties pēc vijolītēm ūdenī. Dažās dienās, cenzdamas aizgainīt nomāktību, es zīmēju galda kājas vai soliņu perspektīvā, tādējādi sevi mazliet uzmundrinādama, lai gan arī šie zīmējumi parasti negāja skolotājai pie sirds.

Kaut gan es iepazinos ar daudziem apburošiem frančiem, dīvainā kārtā neiemīlējos nevienā no viņiem. Toties mana kaislība bija… viesnīcas administrators Monsieur Strie. Viņš bija garš un tievs, līdzinājās lentenim ar bāli zeltainiem matiem, kuriem bija tendence izkrist. Tik tiešām nespēju saprast, ko biju viņā saskatījusi. Man nekad nepietika drosmes viņu uzrunāt, lai gan viņš reizumis teica: "Bonjour, mademoiselle!" , kad vestibilā gāju garām. Bija grūti lolot kādas fantāzijas par Strī kungu. Dažkārt es iedomājos sevi kopjam viņu kādas sērgas laikā franču Indoķīnā, taču vajadzēja gauži nopūlēties, lai uzturētu šo vīziju spēkā. Viss bija kārtībā līdz brīdim, kad viņš beidzot izlaida garu, nomurminādams: "Jaunkundz, esmu vienmēr jūs dievinājis jau kopš tām dienām viesnīcā!" Bet, kad nākamajā rītā ieraudzīju Strī kungu aiz letes centīgi rakstām, man nepavisam nešķita, ka viņš jebkad varētu kaut ko tādu sacīt.

Mēs pavadījām Lieldienu brīvlaiku ekskursijās pa Versaļu, Fontenblo un citām vietām, un tad — kā vienmēr pēkšņi — māte paziņoja, ka man vairs neesot jāatgriežas pie T. jaunkundzes.

"Es par to skolu neesmu augstās domās," viņa teica. "Tajā neko interesantu nemāca. Tā vairs nav tāda kā Medžas laikā. Braukšu atpakaļ uz Angliju, un esmu norunājusi, ka tu varēsi iet mis Hogsas skolā Otejā, tā saucas Les Marroniers.

Nespēju atcerēties nekādu citu sajūtu, vienīgi vieglu izbrīnu. Man patika pie T. jaunkundzes, bet nebija arī īpašas vēlēšanās tur atgriezties. Patiesībā šķita pat aizraujošāk doties uz jaunu vietu. Nezinu, vai tā bija mana muļķība vai laipnība. Man, protams, gribējās domāt, ka pēdējā, taču biju noskaņota gaidīt no nākamās vietas kaut ko patīkamu.

Tā es nonācu Les Marroniers labā skolā, kas bija ārkārtīgi angliska. Tur bija jauki, tomēr ļoti garlaicīgi. Man bija gluži ciešama mūzikas skolotāja, taču ne tik izteiksmīga kā Madame Legrand. Tā ka visi vienmēr runāja angliski, lai gan tā rīkoties bija stingri noliegts, neko daudz franciski nevarēja apgūt.

Nodarbības ārā Les Maronniers netika sekmētas; tās laikam pat nebija atļautas, tāpēc man beidzot izdevās atkratīties no apnikušajām gleznošanas un zīmēšanas stundām. Vienīgais prieks, kā man pietrūka,

Labdien, jaunkundz! (Franču vai.) Tulk. piez.

bija iešana cauri puķu tirgum, kas tiešām bija debešķīga. Vasaras brīvlaika beigās es gan nepavisam nejutos pārsteigta, kad māte Ešfīldā man paziņoja, ka nebūšot jābrauc atpakaļ uz Les Marroniers. Viņai esot radusies jauna ideja par manu tālāko izglītošanos.

5

Vecmāmiņas ārstam doktoram Barvudam bija sievasmāsa, kam piederēja neliela mācību iestāde Parīzē "meiteņu izglītības pilnveidošanai". Viņa mēdza pieņemt tikai divpadsmit līdz piecpadsmit meitenes, un tās visas apguva mūziku un studēja konservatorijā vai Sorbonnā. Māte apvaicājās, kā man patīkot šī doma. Kā jau teicu, man patika jaunas idejas. Īstenībā mans moto toreiz varēja būt: "Vienreiz izmēģini visu." Un tā rudeni es devos uz mis Draidenas mācību iestādi, kas atradās Buā avēnijā tūlīt aiz Triumfa Arkas.

Pie mis Draidenas man patika vislabāk. Pirmo reizi man likās, ka mēs darām kaut ko pa īstam interesantu. Mēs bijām divpadsmit. Mis Draidena bija gara, diezgan spēcīga, ar skaisti sakārtotiem baltiem matiem, lielisku augumu un sarkanu degunu, ko viņa mēdza neganti berzēt, kad jutās noskaitusies. Šī dāma runāja sausā un ironiskā tonī, kas uztrauca, bet arī rosināja. Viņas palīdze bija francūziete Madame Petit. Šī Petī kundze bija gluži franciski temperamentīga, ļoti emocionāla, visai netaisna, un mēs visas bijām padotas viņai, taču nebijāmies no viņas tā kā no misis Draidenas.

ŠI dzīve, protams, daudz vairāk atgādināja līdzāspastāvēšanu ģimenē, tomēr mūsu mācībām tika pievērsta daudz lielākā uzmanība. It īpaši mūzikai, tomēr bija vēl daudzas citas interesantas stundas. Mums bija pasniedzēji no Comedie Frangaise, kuri mācīja fragmentus no Moljēra, Rasina un Korneija lugām, kā arī dziedātāji no konservatorijas mums izpildīja Lulll un Glika ārijas. Mums bija teātra klases, kad visas skaitījām vārsmas no lugām. Laimīgā kārtā nebija jāraksta daudz diktātu, tāpēc manas kļūdas nebija tik manāmas. Tā kā es runāju franciski labāk nekā pārējās meitenes, tad izpriecājos no sirds, citēdama vārsmas no "Andromahas". Jutos gluži kā šī traģiskā varone, tā stāvēdama un deklamēdama: "Seigneur, toutes ces grandeurs ne me touchentplus guēre. "

Manuprāt, mums visām patika drāmas stundas. Mēs tikām vestas uz "Franču Komēdiju", kur noskatījāmies klasiskās un arī daudzas

Kungs, mani nevilina vairs šis diženums. (Franču vai.) — Tulk. piez.

mūsdienu lugas. Es redzēju Saru Bernāru vienā no pēdējām lomām viņas karjerā viņa tēloja fazānvistu Rostāna "Šanteklērā". Viņa bija veca, kliba, vārga, viņas zelta balss skanēja kā ieplīsusi, un tomēr viņa noteikti bija liela aktrise turēja publiku savā varā ar gluži bezkaislīgām emocijām. Taču vēl vairāk par Sāru Bernāru man patika Režāna. Redzēju viņu kādā modernā lugā, kas saucās "Skrējiens ar lāpām". Viņai piemita brīnumaina vara, kas lika skatītājiem justies tā, it kā aiz skarbās, atturīgās ārienes slēptos vesels paisums jūtu un emociju, kurām viņa nekad neļautu izpausties atklātībā. Es joprojām ja minūti vai divas pasēžu klusēdama, acis aizmiegusi dzirdu viņas balsi un redzu seju, kāda tā izskatījās, izrunājot lugas pēdējos vārdus: "Pour sauver ma fille, j'ai tue ma mere. " Un drebuļus, kas mani pārņēma, kad nolaidās priekškars.

Man šķita, ka mācības var sagādāt gandarījumu tikai tad, ja tās cilvēkā modina kādas atbalsis. Ja saņemtā informācija nav noderīga, tā viņam nedod neko vairāk par to, kas agrāk bijis. Taču pārrunāt lugas ar aktrisēm, atkārtojot viņu vārdus un raksturojumus, klausīties īstos dziedoņos, kas izpilda Bois Epais vai āriju no Glika "Orfeja", nozīmēja atdzīvināt sevī aizrautīgu mīlestību pret šo apgūto mākslu. Tā man atsedza jaunu pasauli, kurā es kopš tā laika dzīvoju.

Es pati, protams, nopietni mācījos mūziku gan dziedāšanu, gan klavieru spēli. Klavierspēli apguvu pie austrieša Kārļa Firstera. Viņš šad tad mēdza ierasties Londonā un rīkot koncertus. Viņš bija labs, bet biedējošs skolotājs. Viņa metode bija tāda, ka viņš staigāja pa istabu, kamēr skolnieks spēlēja. Šķita, ka viņš nemaz neklausās, raugās ārā pa logu, paosta puķi, un tad pēkšņi brīdī, kad gadījās piesist nepareizo noti vai bija kļūdains frāzējums, viņš asi apcirtās kā tīģeris lēcienā un uzbļāva: "Hein, (ju'est—ce que vous jouez la, petite, hein? C'est atroce!" Sākumā tas viss krita uz nerviem, taču vēlāk pie tādas izturēšanās izdevās pierast. Viņš bija kaislīgs Šopēna cienītājs, tāpēc es lielākoties apguvu Šopēna etīdes un valšus, Fantaisie Impromptue un vienu no balādēm. Es apzinājos, ka viņa vadībā gūstu sekmes, un tādēļ jutos laimīga. Mācījos arī Bēthovena sonātes, tāpat dažus vieglus skaņdarbus, ko viņš dēvēja par "viesistabas gabaliņiem", — Forē romanci, Čaikovska "Barkarolu" un citus. Es vingrinājos tiešām cītīgi — parasti apmēram septiņas stundas dienā. Kā šķiet, manī dzima neprātīga cerība — man

Lai glābtu savu meitu, es nogalināju savu māti! (Franču, vai.) Aut.

**

Ehē, ko jūs tur spēlējat, mazā, ko? Tas ir briesmīgi! (Franču vai.) Tulk. piez.

nav ne jausmas, kā tai izdevās iezagties man prātā, taču pamats tai bija -, ka es varētu kļūt par pianisti un spēlēt koncertos. Tas nozīmētu daudz patērēta laika un smaga darba, taču es manīju, ka ātri progresēju.

Dziedāšanas stundas bija sākušās jau agrāk. Mans skolotājs bija Monsieur Buē. Viņš un Žans de Reške toreiz Parīzē tika uzskatīti par diviem vadošajiem dziedāšanas skolotājiem. Žans de Reške bija slavens tenors, bet Buē operdziedātājs. Viņš dzīvoja piektajā stāvā namā bez lifta. Es tur nonācu pilnīgi aizelsusies kā jau to varēja sagaidīt. Visi dzīvokļi izskatījās tik līdzīgi, ka stāviem zuda skaits, taču Buē kunga mitekli bija iespējams atšķirt, jo pie tā kāpņu telpas tapsējums bija nošķiests. Aiz pēdēja pagrieziena rēgojās milzīgs taukains traips, kas pēc apveida atgādināja terjera galvu.

Kad ierados, tūlīt tiku sagaidīta ar pārmetumiem. Ko gan es domājot, tā dvašodama? Kāpēc esot bez elpas? Meitenei manā vecumā būtu jāspriņģo augšā, nekampjot gaisu. Jo elpošana esot viss. "Dziedāšanā elpošana ir galvenais, jums to jau vajadzēja zināt!"

Tad viņš pasniedzās pēc mērlentes, ko mūždien turēja pa ķērienam. Aplicis to ap manu krūškurvi, lika ieelpot un aizturēt dvašu, cik ilgi vien iespējams. Viņš aplēsa abu izmēru starpību, šad tad mādams ar galvu, un nomurmināja: "C'est bien, c'estbien, labi būs, labi būs, tas der. Izplešas lieliski, un ir vēl kaut kas — es jums teikšu, jūs nekad nesaslimsiet ar diloni! Dažiem dziedātājiem šī kaite ir liktenīga, bet jums tas nedraud. Tik ilgi, cik ilgi jūs vingrināsieties tā elpot, ar jums viss būs kārtībā. Vai jums garšo bifšteks?" Es atbildēju, ka jā esmu aizrautīga bifšteku cienītāja. "Tas ir noderīgi — visieteicamākais ēdiens dziedātājiem. Jūs nedrīkstat daudz un bieži ieturēt maltītes, bet es saku saviem operdziedātājiem, ka pulksten trijos pēcpusdienā var atļauties notiesāt lielu bifšteku un iztukšot glāzi portera, bet pēc tam vairs neiebaudīt neko līdz deviņiem vakarā, kad jādzied."

Tad mēs pievērsāmies pašai dziedāšanas stundai. La voix de tēte viņš sacīja esot lieliska, nevainojama, dabas dota un pareizi lietota, arī krūšu notis neskanēja slikti, bet ar medium… ar medium esot sliktāk — pavisam vāji. Tādēļ sākumam man pienācās dziedāt mecosoprānam paredzētās dziesmas, lai medium attīstītos. Starplaikos viņš izsamisa par to, ko dēvēja par manu angļu seju. "Angliskajās sejās," viņš vēstīja, "nav izteiksmes! Tās nav kustīgas. Ada ap muti nekustas, un balss… vārdi — viss nāk no rīkles aizmugurējās sienas! Tas ir gaužām slikti! Franču valodai jānāk no aukslējām, no mutes jumta. Mutes jumts, deguna tiltiņš — no turienes nāk medium\ Jūs ļoti labi runājat franciski gluži tekoši, laimīgā kārtā jūsu akcents nav angļu, bet ir dienvidniecisks. Kāpēc jums ir dienvidnieciska izruna?

Es kādu mirkli apsvēru šo jautājumu un atbildēju, ka laikam tādēļ, ka apguvu valodu no franču istabmeitas, kas bija cēlusies no Po.

"Ak tā, tad viss ir skaidrs," viņš nosprieda. "Jā, tur tā lieta. Jums ir Vidusjūras akcents. Kā jau teicu, jūs tekoši tērzējat franciski, taču iznāk tā, it kā runātu angliski, jo balss skan no rīkles. Jums jakustina lūpas. Turiet zobus ciešāk kopā, bet kustiniet lūpas\ Ak jā, es zinu, ko mēs darīsim."

Tad viņš teica, lai es iespraužu mutes kaktiņā zīmuli un dziedot izrunāju vārdus, cik skaidri vien varu, neļaudama zīmulim izslīdēt. Sākumā tas bija ārkārtīgi grūti, bet beigās es tomēr iemanījos. Mani zobi sakampa zīmuli, bet lūpām bija ātri jākustas, lai pār tām nāktu vārdi.

Kādu dienu, kad es novicināju pa gaisu "Mon coeur s'ouvre a ta voix" no operas "Samsons un Dalila", noprasīdama, vai nevarētu to mācīties, ja jau šī opera mani tā valdzina, Buē pamatīgi apskaitās.

"Kas jums tur ir?" viņš iesaucās, aplūkodams notis. "Ko tas nozīmē? Kas tā par toņkārtu? Tā ir transponējuma toņkārta!"

Teicu, ka nopirku šo versiju soprāna balsij.

Skolotājs nikni iebļāvās: "Bet Dalila taču nav soprāna partija! Tā ir meco loma! Vai jūs nezināt, ka tad, ja dziedat āriju no operas, tā jāizpilda tajā toņkārtā, kurā rakstīta? Jūs nevarat pārlikt soprānam to, kas rakstīts meco balsij, tādējādi visi uzsvari tiek salikti nepareizi! Nesiet to projām! Ja spējat to pienācīgi nodziedāt meco toņkārtā jā, tad varat to mācīties."

Es nekad vairs neuzdrīkstējos dziedāt šo āriju pārlikumā.

Mācījos daudzas franču dziesmas un brīnišķīgo Kerubīni "AveMaria". Mēs kādu laiku strīdējāmies, kā izrunāt šo vai to latīņu valodā. "Angļi izrunā latīņu vārdus itāliešu manierē, bet frančiem ir savējā. Manuprāt, ja jau esat angliete, labāk būtu dziedāt itāliskajā manierē."

Es izpildīju arī vairākas Šūberta dziesmas vāciski. Kaut gan vācu valodu nepratu, to paveikt nelikās parak grūti. Un, protams, es dziedāju arī itāliski. Visā visumā man nedeva iemeslu būt pārāk godkārīgai, bet aptuveni pēc sešiem mācību mēnešiem man tika ļauts izpildīt slaveno āriju no "Bohēmas" "Te Gelida Manina"un arī āriju no "Toskas" "Vissi d'arte".

Tas tiešām bija laimīgs laiks. Reizēm pēc tam, kad apmeklējām I.uvru, tikām aizvestas uz tēju "Pie Rumpelmeijera". Rijīgām meitenēm nevarēja būt lielāku prieku kā tējas dzeršana "Pie Rumpelmeijera". Man vismīļākās bija kūkas ar krēma un brūnajām stīdziņām — kaut kas nesalīdzināmi salkans.

Mēs, protams, tikām vestas pastaigās uz Buloņas mežu tā bija varen vilinoša vieta. Viendien, atceros, mūsu gājiens atgādināja krokodilu mēs soļojām pa divām, un abpus takai bija biezi sakuplojuši krūmi. Kādā brīdī aiz kokiem parādījās vīrietis — tas bija klasisks nepieklājīgas atkailināšanās gadījums. Domāju, ka mēs visas viņu redzējām, taču uzvedāmies liekulīgi it kā nebūtu neko neparastu pamanījušas. Iespējams, ka mēs nebijām pārliecinātas, ko īsti esam redzējušas. Pati mis Draidena, kas mūs todien pavadīja, kareivīgi peldēja uz priekšu ar dzelzs ģīmi kā karakuģis. Mēs sekojām viņai. Cik noprotu, tad vīrs, kura augšējā daļa izskatījās visnotaļ korekta — ar melniem matiem, smailu bārdiņu un izmeklēti smalku kaklasaiti droši vien bija pavadījis dienu, klejodams pa meža tumšākajām vietām, lai pārsteigtu jaukas, jaunas lēdijas no pansijas, kuras iet krokodilgājienā, varbūt gribēdams, lai viņas labāk iepazīst Parīzes dzīvi. Atliek vien piebilst cik man zināms, tad neviena no mums netika ieminējusies par šo starpgadījumu, runājot ar citām meitenēm, ja nu vienīgi mēs mazliet paķiķinājām. Mēs visas tajās dienās bijām žilbinoši kautrīgas.

Reizēm pie mis Draidenas notika viesības, un kādā reizē viena viņas bijusī skolniece — amerikāniete, kas bija precējusies ar franču vikontu, ieradās kopā ar dēlu Rūdiju. Rūdijs varēja būt franču barons, taču pēc izskata viņš bija gluži parasts amerikāņu koledžas audzēknis. Viņš droši vien mazliet apmulsa, ieraudzīdams divpadsmit jaunavas precību gados, kas lūkojās viņā ar interesi, atzinību un vēlmi pēc iespējamā romāna.

"Es jūtos piekusis, spiezdams tik daudzas rokas!" viņš līksmā balsī paziņoja.

Mēs sastapām Rūdiju nākamajā dienā Ledus pilī, kur dažas no mums slidoja, bet citas mācījās slidot. Rūdijs atkal bija izsmalcināti galants, rūpēdamies, lai mātei nebūtu par viņu jākaunas. Jauneklis noslidoja vairākus apļus kopā ar tām no mums, kuras spēja noturēties kājās. Man, kā jau bieži vien šādos gadījumos, nelaimējās. Es tikai biju sākusi apgūt šo māku, un pirmā treniņpēcpusdiena beidzās ar to, ka nogāzu no kājām instruktoru. Jāteic, ka viņš tāpēc pamatīgi noskaitās. Kolēģi bija viņu pavilkuši uz zoba. Šis zellis mēdza lepoties, ka allaž esot varējis noturēt kājās ikvienu, pat visresnāko amerikāņu lēdiju, tāpēc šāds notikums, kad pašu notrieca uz ledus gara, tieva meitene, viņu nokaitināja. Un pēc tam viņš veda mani uz laukumu, cik reti vien iespējams. Šā vai tā, es nejutos tik droša, lai riskētu un vizinātos pa riņķi kopā ar Rūdiju, varētu gadīties, ka nogāžu arī viņu, un sašustu vins.

Ieraugot Rūdiju, ar mani kaut kas atgadījās. Mēs viņu redzējām tikai tajās dažās reizēs, taču ar tām pietika, lai iezīmētu pārejas punktu. No tā brīža es iegāju varoņu pielūgšanas fāzē. Visa tā mīlestība, ko es jutu pret īstenība esošiem un neesošiem cilvēkiem grāmatās atrastiem tēliem, slavenībām un viesiem, kas apmeklēja mūsu māju, — tajā brīdī beidzās. Es vairs nespēju pašaizliedzīgi mīlēt un vēlēties, kaut varētu upurēt sevi viņu dēļ. Kopš tās dienas es sāku domāt par jaunekļiem tikai kā par jaunekļiem — satraucošām vīrieškārtas būtnēm, ar kurām patīkami sastapties un starp kurām kādā jaukā dienā atradīšu sev vīru (tas ir misteru īsto). Es neiemīlējos Rūdijā. Iespējams, ka būtu varējusi, ja tiktos ar viņu biežāk, taču es piepeši jutos citādi. Biju kļuvusi par tās pasaules sastāvdaļu, kurā sievietes ložņāja, laupījumu meklējot! No šī mirkļa Londonas bīskapa tēls viņš bija mans pēdējais varoņu pielūgsmes objekts pagaisa no prāta. Man gribējās sastapt reālus jaunus cilvēkus daudzus un īstus jaunus cilvēkus. Patiesībā viņu nemaz nevarēja būt par daudz.

Es vairs neatceros, cik ilgi paliku pie mis Draidenas. Gadu, varbūt astoņpadsmit mēnešus man nešķiet, ka būtu tur bijusi divus gadus. Mana gaisīgā māte vairs nepiedāvāja nekādas pārmaiņas izglītības plānā, laikam nebija padzirdējusi neko tādu, kas rosinātu viņas iztēli. Taču domāju, ka viņa intuitīvi juta — esmu atradusi to, kas mani apmierina. Es apguvu to, kas vēlāk noderēs, tas viss iesakņojās manī, kļūstot par manas dzīves dalu.

Viens no maniem sapņiem izbalēja, iekams biju paguvusi pamest Parīzi. Mis Draidena gaidīja ierodamies kadu bijušo skolnieci Limerikas grāfieni, kas esot lieliska pianiste, Čārlza Firstera audzēkne. Parasti divas vai trīs meitenes, kas mācījās mūziku, šādā reizē sniedza koncertu. Es biju viena no viņam. Iznākums bija katastrofisks. Es jau iepriekš jutos satraukta, taču tas nebija nekas neparasts gluži saprotami, bet, tikko apsēdos pie klavierēm, kļuvu pilnīgi nevarīga — bezspēcība applūdināja mani kā paisuma vilnis. Piesitu nepareizas notis, uzņēmu nepareizu tempu, frāzējums bija amatierisks un slābs — spēlēju tā, ka sliktāk nav iespējams.

Neviens nevarēja būt laipnāks par lēdiju Limeriku. Viņa vēlāk ar mani izrunājās un teica, ka esot sapratusi, cik nervoza biju. Tas esot lēkmjveida nemiers bailes no skatuves. Varbūt es tikšot tām pāri pēcāk, kad<būšot vairāk pieredzējusi un spēlējusi publikas priekšā. Jutos pateicīga par šiem saprotošajiem vārdiem, taču pati apzinājos, ka tajos slēpjas vēl kaut kas.

Es turpināju mācīties, bet pirms došanās mājās apvaicājos Kārlim Firsteram tieši, vai ar smagu darbu un uzcītību es kādu dienu varētu kļūt profesionāla pianiste. Arī viņš izturējās laipni, tomēr man nemeloja. Viņš sacīja, ka esot pārliecināts man nepietiekot temperamenta, lai spēlētu publikas priekšā. Un es sapratu, ka skolotājam taisnība. Biju pateicīga šim cilvēkam tāpēc, ka viņš pateica man patiesību. Kādu laiku es to nožēloju, taču pūlējos vairs par to nedomāt, ja jau nespēju neko mainīt.

Ja tam, ko jūs visvairāk vēlaties, nav lemts piepildīties, tad daudz labāk to atzīt un turpināt ceļu, nevis iestigt bēdās un veltās cerībās. Tāds atskurbums, turklāt tik agri, man palīdzēja noskaņoties nākotnei, tas lika apjēgt, ka neesmu piemērota nekādiem publiskiem pasākumiem. Varu paskaidrot, ka šādos gadījumos nespēju kontrolēt savas fiziskās reakcijas.

IV DALA flirts, lakstošanas, uzsaukšana, precības (Populāra Viktorijas laiku rotaļa)

1

Drīz pēc tam, kad pārrados no Parīzes, mana māte nopietni saslima. Kā jau tādos gadījumos parasts, ārsti viņai atrada apendicīta iekaisumu, paratīfu, žultsakmeņus un vēl šo to. Vairākkārt tie grasījās viņu likt uz operāciju galda. Ārstēšana mātes veselības stāvokli neuzlaboja, tas ik pa laikam pasliktinājās, un speciālisti ieteica daudz un dažādas operācijas. Māte pati bija dakterīša amatieres līmenī. Kad mātes brālis Ernests bija studējis medicīnu, viņa tika tam aizrautīgi palīdzējusi. Māte droši vien būtu kļuvusi par daudz labāku ārstu nekā viņš. Galu galā viņam bija šis nodoms jāatmet, jo viņš nespēja skatīties uz asinīm. Ap šo laiku māte jau bija apguvusi visu to pašu, ko viņš, turklāt nebijās no asinīm, ievainojumiem un citām ar neapbruņotu aci redzamām vainām. Es pamanīju, ka ikreiz, kad mēs kopā devāmies pie zobārsta, viņa uzgaidāmajā istabā neliekas zinis par dāmu žurnāliem, bet tūlīt tver "The Lancet"vz\ "British MedicalJournal", ja vien šie izdevumi atrodas uz galdiņa.

Beigu beigās, kad mātes medicīniskie padomdevēji bija izveduši viņu no pacietības, viņa paziņoja: "Man vis nešķiet, ka šie kaut ko zina. Es pati nezinu! Manuprāt, gudrāk būtu tikt vaļā no ārstiem."

Tad mātei laimējās atrast kādu dakteri, kam netrūka priekšlikumu, un drīz vien viņa varēja pavēstīt, ka ārsts iesakot sauli un siltāku, sausāku klimatu. "Mēs ziemu pavadīsim Ēģiptē!" māte man paziņoja.

Un tā mēs atkal vīkšāmies prom no mājām. Laimīgā kārtā tajās dienās ceļojumu izmaksas bija diezgan zemas, tāpēc dzīvošanu ārzemēs viegli varēji segt ar augsto īres maksu par Ešfīldu. Torkejā, protams, tajā laikā joprojām bija ziemas kūrorts. Vasarā turp neviens nebrauca, un cilvēki, kas tur dzīvoja, allaž devās projām, lai paglābtos no "briesmīgās svelmes". (Es nespēju saprast, kas gan tā varēja būt par neciešamu tveici mūsdienās man allaž šķiet, ka dienvidu Devonā vasarā ir ļoti auksti.) Parasti viņi pārcēlās uz tīreļiem un noīrēja mājas tur. Arī tēvs ar māti reiz sekoja šim piemēram, taču viņiem tīreļos bija tik karsti, ka tēvs noīrēja ratus un atgriezās Torkejā, lai tur ik pēcpusdienu sēdētu savā dārzā. Šā vai tā — Torkejā toreiz bija Anglijas Rivjēra, un ļaudis par turienes mēbelētajām villām maksāja lielu naudu. Tās bija visnotaļ jaukas ziemas sezonas ar koncertiem pievakarēs, lekcijām un reizumis dejām dažādām publiskām aktivitātēm.

Tagad es biju gatava "iziešanai sabiedrība". Mani mati bija "uzsprausti" tajās dienās tos mēdza sakārtot grieķu stilā ar lielu mezglu pakausī, sprodziņām un tādu kā tīkliņu tam visam apkārt. Šāds stils nāca modē, tas bija īpaši piemērots vakartērpiem. Mani mati bija ļoti gari es uz tiem būtu varējusi pat sēdēt. Kaut kādu iemeslu dēļ šāda galvasrota tika uzskatīta par sievietes lepnumu, kaut gan īstenībā tā nozīmēja vien nemitīgas rūpes, jo mati bija grūti savaldāmi un sasuka allaž juka ārā. Lai to novērstu, frizieri radīja tā saukto postiche lielu lieko matu mezglu; pašas sievietes matus galvvidū savilka tik cieši, cik vien iespējams, un postiche tika uzsprausts virs tiem.

"Iziešana sabiedrībā" bija ārkārtīgi svarīga norise jaunas meitenes dzīvē. Ja kādai bija pienācis laiks parādīties ārpasaulē, šīs meitenes māte parasti rīkoja deju vakaru. Viņai vajadzēja doties uz Londonu un pavadīt sezonu tur. Šī sezona, protams, īstenībā bija komerciāla, lieliski organizēta izspiešana tāda tā izveidojās pēdējos divdesmit vai trīsdesmit gados. Cilvēki, kurus jūs toreiz ielūdzāt uz deju sarīkojumiem, un arī tie, kuru pasākumus jūs apmeklējāt, bija jūsu personiskie draugi. Vienmēr bija diezgan grūti savākt pietiekami daudz apmeklētāju, taču dejas tika uzskatītas par neoficiālu pasākumu vai arī labdarības sarīkojumu, kur jūs sedzāt lielāko daļu izdevumu.

Skaidrs, ka manā dzīvē nekas tamlīdzīgs nebija iespējams. Medža bija izgājusi sabiedrībā Ņujorkā, apmeklēdama viesības un dejas tur, bet tēvs nevarēja atļauties Londonas sezonu, un, pats par sevi saprotams, patlaban nevarēja būt ne runas par kaut ko tādu man. Taču māte rūpējās, lai es saņemtu to, kas tika uzskatīts par pienācīgu meitenei, lai viņa kā tauriņš izspurgtu no kūniņas, no skolas skuķes kļūtu par smalku lēdiju, tiktos ar citām jaunavām un daudziem jaunekļiem. Un, patiesību sakot, gūtu iespēju atrast piemērotu laulāto.

Katrs centās parādīt laipnību jaunavām. Ielūdza tās uz mājas viesībām un rīkoja patīkamus teātra vakarus. Šajā ziņā varēja paļauties uz visiem draugiem, kas apkaimē atrodami. Nekā lidziga franču paradumiem: viņi slēpj meitas, ļaujot tikties vienīgi ar īpaši izvēlētām partijām, kas der par pienācīgiem vīriem, jo ir jau iztrakojušies un atmetuši jaunības dullos paradumus, toties saglabājuši gana daudz naudas un īpašumu, lai uzturētu sievu. Šī sistēma, manuprāt, ir laba — tā neapšaubāmi nodrošināja lielu procentu laimīgu laulību. Angļu iedomas, ka franču jaunavām liek precēt vecus bagātniekus, ir pilnīgi nepamatotas. Franču meitene var izvēlēties, lai gan šī izvēle kaut kādā mērā ir ierobežota. Trakulīgam, izlaidīgam jauneklim apburošam mauvais sujet, kuram viņa noteikti dotu priekšroku, nemūžam nav cerību tikt viņai tuvumā.

Anglijā tā nav. Meitenes dodas uz deju vakariem un tiekas ar dažādiem jauniem cilvēkiem. Turpat ir arī viņu mātes, kas sēž un modri uzmana savus lolojumus, tomēr viņas ir pilnīgi bezpalīdzīgas. Cilvēki saprātīgi izraugās jaunos vīriešus, ar kuriem ļauj saieties savām meitām, taču izvēles iespējas ir diezgan plašas, un meitas, kā zināms, priekšroku dod nevēlamiem jaunekļiem, ejot pat tiktāl, ka saderinās arī tad, ja nav tā saucamās "izpratnes". "Nodrošināties ar izpratni" — tas tiešām ir noderīgs teiciens, tā vecāki izvairās no domstarpībām, kad nav piekrituši meitu izvēlei. "Tu vēl esi ļoti jauna, dārgā, un es nešaubos, ka Hjū ir apburošs, bet arī viņš nav īsti pieaudzis un nav nokārtojis savu dzīvi. Nav tāda iemesla, kas neļautu tev šad tad ar viņu tikties un labi saprasties, taču nekādu vēstuļu ar solījumiem un oficiālas saderināšanās!" Un tad sākas darbošanās "aiz skatuves", lai atrastu piemērotāku jaunekli, kas atraus meitas prātu no pirmā. Bieži tā arī notiek. Tieši iebildumi, protams, liktu meitenei iecirtīgi turēties pie sākotnējā izredzētā, taču iejūtība noņem spriedzi, un, tā kā meitenes ir spējīgas pieņemties prātā, viņas bieži maina savus nolūkus.

Ņemot vērā faktu, ka mēs nebijām bagātas, māte saprata man būs grūti iziet sabiedrībā tā, kā pieņemts. Kā šķiet, viņa bija izvēlējusies Kairu savas veselības uzlabošanai, jo uzskatīja, ka tā būs labāk man. Un aprēķins bija pareizs. Es biju kautrīga meitene, nepratu spīdēt sabiedrībā. Ja es prastu dejot, tērzēt ar jauniem vīriešiem un visu pārējo tā, it kā tas būtu ierasts diendienā, tas būtu labākais veids, kā uzkrāt vērtīgu pieredzi.

Kaira no jaunas meitenes viedokļa raugoties bija dzīves sapnis. Mēs tur pavadījām trīs mēnešus, un es katru nedēļu apmeklēju piecus deju vakarus. Tie tika rīkoti visās lielajās viesnīcās pēc kārtas. Kairā bija izvietoti trīs vai četri armijas pulki, katru dienu notika polo sacīkstes,

un, mitinoties mēreni dārgā viesnīcā, tas viss bija mūsu rīcībā. Ziemā tur ieradās diezgan daudz cilvēku, un viņu vidū netrūka arī meitu ar mātēm. Es sākumā izturējos bikli, būdama un palikdama kautrīga, taču man ārkārtīgi patika dejot, un to es apguvu gana labi. Man patika arī jaunie vīrieši, un drīz vien es atklāju, ka viņi tāpat nav pret mani vienaldzīgi. Tādējādi viss gāja gludi. Man bija tikai septiņpadsmit gadu, un pati Kaira nenozīmēja neko meitenes vecumā no astoņpadsmit līdz divdesmit vienam gadam reti kad domā par kaut ko citu, būdamas aizņemtas tikai ar jauniem puišiem, un tā ir pareizi, jo tā jābūt!

Flirtēšanas māksla mūsu dienās ir zudusi, bet toreiz tā bija pilnā plaukumā un vispārpieņemta. Manuprāt, seno laiku trubadūri to dēvēja par "le pays du tendre" — maiguma valstību. Tas ir lielisks mūža sākums: pa pusei sentimentāla, pa pusei romantiska pieķeršanās starp būtnēm, kuras es tagad, savā vecumā, saucu par "skuķēm" un "puikām". Tā viņiem iemāca kaut ko no dzīves un attieksmes citam par citu, neprasot par to pārāk dārgu cenu un nesagādājot vilšanos. Vismaz es neatceros, ka starp mūsu draugiem vai viņu ģimenēs būtu dzimuši ārlaulības bērni. Nē, tomēr es kļūdos. Tas nav sirdi priecējošs stāsts: kāda pazīstama meitene aizbrauca pavadīt brīvdienas pie draudzenes, un tur viņu pavedināja šīs draudzenes tēvs — pavecāks vīrs ar nelāgu reputāciju.

Seksuālās attiecībās stāties būtu grūti, jo jaunekļi bija augstās domās par meitenēm un nosodošs sabiedrības spriedums viņus atbaidītu tapat kā meitenes. Vīrieši varēja izpriecāties ar precētām sievietēm, kas parasti bija daudz vecākās par viņiem, vai ar "mazajām draudzenītēm" Londonā, turklāt par to nevienam nekas nebija jāzina. Atceros kādu starpgadījumu, kad vēlāk piedalījos kādās mājas viesībās Īrijā. Tur bija vēl divas vai trīs meitenes un jauni vīrieši lielākoties kareivji. Un viens no kareivjiem nākamajā dienā no rīta piepeši devās projām, paziņojis, ka esot saņēmis telegrammu no Anglijas. Tā nebija patiesība. Neviens nenojauta iemeslu, tomēr viņš bija pastāstījis par notikušo kādai no vecākajām meitenēm, kuru labi pazina un kurai uzticējās, uzskatīdams viņu par spējīgu izvērtēt šo dilemmu. Viņam esot palūgts pavadīt vienu no meitenēm uz deju vakaru kaut kur patālu, uz kuru pārējās nebija ielūgtas. Viņš vedis meiteni turp, bet pa ceļam viņa piedāvājusi apstāties pie viesnīcas un noīrēt istabu. "Mēs varētu ierasties deju vakarā ar novēlošanos," viņa teikusi, "to neviens nepamanīs, es jau pārliecinājos esmu bieži tā darījusi." Jaunekli pārņēmušas tādas šausmas, ka viņš, atteicies no piedāvājuma, pēc tam nav uzskatījis par iespējamu no rīta ar šo meiteni tikties. Tādēļ tik pēkšņi aizbraucis.

"Es tik tikko spēju ticēt savām ausīm, viņa likās tik labi audzināta jauna dāma ar jaukiem vecākiem, nudien! Tāda meitene, kuru gluži vai gribētos apprecēt."

Toreiz vēl bija modē nesamaitātas meitenes. Nedomāju vis, ka mēs tādēļ jutāmies īpaši apspiestas. Romantiskas draudzības ar seksa pieskaņu vai nojausmu par ta iespējamību mūs pilnīgi apmierināja. Aplidošana galu galā ir raksturīga visām dzīvām būtnēm. Tēviņš cienīgi soļo apkārt un lakstojas, mātīte izliekas neko nemanām, taču klusībā jūtas glaimota. Jūs apzināties, ka tas nav pa īstam, ka tā ir tikai mācīšanās. Trubadūriem bija taisnība, kad viņi dzejoja par maiguma valstību pays du tendre. Es allaž pārlasu "Okasēnu un Nikoletu" šā darba apburošā dabiskuma un patiesīguma dēļ. Vēlāk, kad jaunība pagājusi, jums nekad vairs nebūs šīs īpašās izjūtas, ko rada draudzība ar pretējā dzimuma pārstāvi, šo simpātiju, šīs apziņas, ka abiem patīk viens un tas pats, kad otrs cilvēks pasaka to, kas tobrīd prātā jums. Lielākoties, protams, tā ir ilūzija, taču skaista ilūzija, un man šķiet, ka tai būtu sava vieta katras sievietes dzīvē. Vēlāk jūs varētu pasmaidīt pati par sevi un sacīt: "Cik es toreiz biju jauna un muļķe!"

Tomēr Kairā es netiku pat tiktāl, lai pavirši iemīlētos. Man bija pārāk daudz darāmā. Notika viss kas — un visur bija neskaitāmi pievilcīgi, aizraujoši jaunekļi. Manu sirdi gan aizkustināja vīrieši, kuriem bija ap četrdesmit, tie šad un tad padejoja ar tādu bērnu un pazoboja mani jauko mazulīti, bet tas arī viss. Sabiedrībā bija pieņemts, ka vienā vakarā meitenei nepienākas dejot ar kādu vīrieti vairāk par divām dejām. Bija iespējams reizēm pavilkt šo skaitli līdz trīs, taču uzmanītāju asās acis jūs neizlaida no redzesloka.

Jaunietes pirmais vakartērps, protams, bija liels iepriecinājums. Man bija viens no bāli zaļa šifona ar mazām mežģīņu rišiņām, vēl otrs no balta zīda, diezgan neglīti pašūts, un trešais, visai grezns, no tirkīzzila tafta auduma, ko vecāmāte bija izvilkusi no kāda sava slepenā atgriezumu šķirsta. Tas bija iespaidīgs, bet ak vai! glabajies lādē tik daudzus gadus, ka nevarēja izturēt Ēģiptes klimatu un vienvakar dejas laikā pārplīsa pašķīrās svārku vīle, pajuka piedurknes un apkakle. Man vajadzēja steigšus traukties uz lēdiju ģērbistabu.

Nākamajā dienā mēs devāmies pie kāda no Kairas drēbniekiem. Tie bija ļoti dārgi. Manas Anglijā pirktās drēbes — pavisam lētas. Tomēr tiku pie skaistām drānām. Tērps bija no gaiši sārta atlasa, uz viena pleca tam lepojās ro5pumpuru pušķis. Es, protams, gribēju melnu vakartērpu. Visas meitenes sapņoja par melnām kleitām, kas darītu viņas pieaugušākas. Un neviena māte neļāva viņām šīs vēlmes īstenot.

Jauns kornvolietis, kuru sauca Trelevnijs, un viņa draugs (abi no 60. strēlnieku pulka) bija mani visbiežākie partneri. Viens no padzīvojušajiem vīriem kapteinis Kreiks, kas bija saderinājies ar jauku amerikāņu meiteni, — vienvakar, pēc dejas atvedis mani atpakaļ pie mātes, sacīja: "Te būs jūsu meitiņa. Viņa iemācījusies dejot, dejo pat ļoti labi. Jums tagad vajadzētu iemācīt viņu runāt." Tas bija pelnīts pārmetums. Es joprojām nepratu tērzēt.

Es biju izskatīga. Mana ģimene, protams, skaļi smejas vienmēr, kad saku, ka biju skaista meitene. Meita un viņas draudzenes dveš: "Bet, māmiņ, tu tāda nevarēji būt! Paveries šajās šausmīgajās vecajās fotogrāfijās!" Tiesa gan, daži no tajā laikā tapušajiem uzņēmumiem ir visai atbaidoši. Taču man šķiet, ka tur vainojams apģērbs kleitas, kas vēl nešķiet tik vecmodīgas, lai atkal liktos stilīgas. Ir ta, ka mēs toreiz tiešām nēsājām briesmīgas cepures — tās šķērsgriezumā bija gandrīz jardu platas, no salmiem, ar lentēm, puķēm, lieliem plīvuriem. Ateljē portreti bieži tika iemūžināti ar tādām galvassegām, dažkārt lentes pat bija sasietas zem zoda. Vai arī dāma redzama ar sasprogotiem matiem, turot rokā milzīgu rožu pušķi gluži kā telefona klausuli pie auss. Aplūkodama savas agrīnās fotogrāfijas, pamanīju vienu, kurā esmu redzama pirms "iziešanas cilvēkos" ar divām peļastēm, nezin kāpēc sēdoša pie vērpjamā ratiņa. Tā ir ļoti pievilcīga. Kā reiz man paziņoja kāds jauns vīrietis: "Šī Grietiņa gan man ļoti patīk!" Es domāju, ka visai atgadināju Margaritu no "Fausta". Tad vēl bija viena, uzņemta Kairā, — man galvā rēgojās viena no visneglītākajām cepurēm: milzīga, tumši zila salmu galvassega ar sārtu rozi. Tā ir nošķiebta valdzinošā leņķī, apņemot seju, un nav pārmērīgi apkrauta ar lentēm kā daudzas citas. Kleitas gan lielākoties bija samākslotas un pārblīvētas ar volāniem.

Drīz mani apmāja aizraušanās ar polo, es to skatījos ik pēcpusdienu. Māte pūlējās paplašināt manu redzesloku, šad tad aizvedot uz muzeju. Viņa ierosināja pabraukties pa Nīlu un pavērties uz Luksoras jaukumiem. Es dedzīgi protestēju — ar asarām acīs: "Ak, nē, māt, ak, nē, mēs taču nedosimies projām tagad. Pirmdien būs masku balle, un es apsolīju otrdien piedalīties brīvdabas maltītē Sahārā…" Un ta tālāk, un tā joprojām. Senatnes brīnumi bija visupēdējie, ko es gribēju redzēt, un ļoti priecājos, ka māte mani turp neaizveda. Luksora, Karnaka, Ēģiptes greznumi man bija brīnišķīgs atklājums pēc apmēram divdesmit gadiem. Ja es būtu to visu aplūkojusi neko nezinošas jauniķes acīm, iespaids par šo skaistumu būtu sabojāts.

Dzīvē nav lielākas kļūdas kā skatīt kaut ko vai dzirdēt par to neīstajā laikā. Daudziem cilvēkiem ir sabojāts iespaids par Šekspīru tāpēc, ka viņi bijuši spiesti to apgūt skolā. Jums jānoskatās Šekspīra lugas tā, kā tās domāts rādīt, — uz skatuves. Tad jūs spēsiet tās novērtēt arī agrā jaunībā pirms uztversiet vārdu un dzejas krāšņumu. Es aizvedu savu mazdēlu Metjū uz "Makbetu" un "Jautrajām vindzorietēm" Stretfordā, kad viņam bija vienpadsmit vai divpadsmit gadu. Viņš jūsmoja par abām izrādēm, taču viņa izteikumi bija pārsteidzoši. Kad nācām ārā, mazdēls pagriezās pret mani un apbrīnas pilnā balsī sacīja: "Vai zini, ja man jau iepriekš nebūtu pateikts, ka tas ir Šekspīrs, tad es nemūžam neticētu, ka tā ir!" Ta, protams, bija uzslava Šekspīram, un es to ka tadu arī uzņēmu.

"Makbets" Metjū bija paticis, un mēs gājām uz "Jautrajām vindzorietēm". Toreiz šī luga bija iestudēta tā, kā, manuprāt, tas bija jādara, kā vecais, labais angļu farss, bez kādiem smalkumiem. Pēdējo "Jautro vindzoriešu" iestudējumu es redzēju 1965. gadā, un tajā bija tik daudz fantāzijas, ka jutos aizceļojusi gaužām tālu no ziemas saulītes Vindzoras vecajā parkā. Pat netīrās veļas grozs vairs nebija tikai netīrās veļas grozs, tas bija pīts simbols! Bet cilvēkam nesagādā prieku farss, kas pilns ar simboliem. Vecie, labie pantomīmas triki ar krēma mešanu ģīmī mūždien izraisīs smieklu šaltis, cik ilgi vien sejas tiks ar to notrieptas! Aktrise var paņemt mazu kartona kārbiņu ar uzrakstu "Olu krēma pulveris" un maigi iepūderēt vaigus tas būs simboliski, bet joka vairs nebūs. "Jautrās vindzorietes" Metjū gāja pie sirds gluži labi, man prieks to sacīt, it īpaši viņš līksmojās par velsiešu skolmeistaru.

Manuprāt, nav nekā jaukāka par jaunieša iepazīstināšanu ar kaut ko tādu, ko mēs allaž esam uzskatījuši par pašsaprotamu un neatņemamu. Mēs ar Maksu devāmies braucienā pa Luāras pilīm kopā ar manu meitu Rozalindu un vienu no viņas draudzenēm. Šī meitene vērtēja visas pilis, ko redzējām, tikai pēc viena kritērija. Viņa vērās apkārt ar pieredzējušas dāmas acīm un bilda: "Viņi gan šeit varēja rīkot dzīres vai ne?" Es nekad nebiju aplūkojusi Luāras pilis no šī viedokļa kā tajās uzdzīvot -, taču tas laikam bija aizrādījums vietā. Senie Francijas karaļi un augstmaņi tiešām savās pilīs mēdza dzīrot. Morāle (es biju audzināta, mācot allaž atrast norisēs kādu secinājumu) ir tāda, ka cilvēks nekad nav par vecu, lai kaut ko apgūtu. Jums kāds vienmēr var negaidot parādīt kaut ko pamācošu.

Šķiet, ka esmu aizvirzījusies patālu no Ēģiptes. Ik aizrādījums noved pie nākamā, bet kāpēc lai tā nebūtu? Tagad es saprotu, ka tā ziema Ēģiptē mūsu dzīvē atrisināja lielus sarežģījumus. Māte, kurai bija grūti sagādāt savai jaunākajai meitai pienācīgu iziešanu sabiedrībā, jo nebija naudas, atrada risinājumu un es tiku pāri savai kautrībai. Mana laika valodā runājot es "pratu uzvesties". Mūsu dzīvesveids tagad bija tik atšķirīgs no agrākā, ka šķiet gandrīz neiespējami šīs pārmaiņas izskaidrot.

Nelaime tā, ka šodien meitenes par flirtēšanas mākslu nezina neko. Flirtēšana, kā jau teicu, bija māksla, ko manas paaudzes meitenes cītīgi izkopa. Mēs bijām apguvušas šīs frontes noteikumus. Tiesa gan, Francijā neviena jauna dāma netika atstāta divatā ar vīrieti, bet Anglijā tā nebija. Meitene varēja doties pastaigā vai izjādē kopā ar jaunekli, taču nedrīkstēja apmeklēt deju vakaru divatā ar viņu blakus bija māte vai kāda cita garlaikota radiniece. Lai tiktu ievērota pieklājība, pietika ar jebkuru precētu sievieti, kas atrastos tuvumā. Ja šie noteikumi bija ievēroti, padejojusi ar jauno cilvēku, jūs varējāt iziet mēnesnīcā vai ieklīst siltumnīcā, kur bija izdevība palikt divatā bez rēgošanās visai pasaulei acīs.

Visu organizēt pēc programmas gan nebija nekāds vieglais uzdevums, un šajā ziņā es nelikos īpaši apdāvināta. Teiksim, jums jāiet uz viesībām; A, B, C ir trīs meitenes, D, E, F trīs jaunekli. Jums jānodejo ar katru no viņiem divas dejas. Varbūt jūs iesiet pie galda kopā ar vienu no tiem, ja vien kāds no jums jūs vai viņš apzināti nevairīsieties no tādas iespējas. Pārējo programmas daļu varat veidot pēc savas patikas. Tuvumā droši vien ir gana daudz jaunekļu, un daži no viņiem — vecākos vīriešus jūs sevišķi nevērosiet jums tuvosies. Tad sāksies šīs norises viltīgākā daļa. Jūs mēģināt slēpt, ka jūsu deju grāmatiņa vēl nav aizpildīta, un šaubīgi sakāt, ka varat izbrīvēt četrpadsmito numuru. Nav viegli saglabāt mēra sajūtu. Tie jaunie cilvēki, ar kuriem jums gribas dejot, arī kaut kur ir taču, ja tie pienāks par vēlu, jūsu grāmatiņa jau būs aizpildīta. Tomēr, ja sastāstīsiet pārāk daudz melu pirmajam jauneklim, jūsu deju reģistrā var palikt tukšas vietas, grāmatiņā var neiekļūt īstie puiši. Tad jums vajadzēs sēdēt un vairāku deju laikā "rotāt sienu". Ak vai tās mokas, ja jūsu ieskatītais, kura parādīšanos slepenībā gaidāt, piepeši uzradīsies un meklēs jūs nelaikā! Jums būs bēdīgi jāsaka: "Man vairs palikusi tikai viena ārpuskārtās vieta un vēl desmitais numurs!"

"Ak vai, jūs taču varējāt man pataupīt kaut ko labāku!" viņš lūdzas.

Jūs ielūkojaties reģistrā un apsverat. Atcelt dejas nav pievilcīga rīcība. Tā netiek atbalstīta pret to iebilst gan saimnieces, gan mātes, gan arī paši jaunekļi. Atbildot viņi paši var atcelt vairākas dejas. Varbūt, ieskatoties savā programmā, jums izdosies pamanīt tāda jauna vīrieša vārdu, kurš slikti izturējies pret jums ieradltes ar nokavēšanos, pie vakariņu galda vairāk tērzējis ar kādu citu meiteni. Ja tā, tad upurēsiet viņu un pelnīti! Kādā reizē, nonākusi izmisumā, jūs upurēsiet jaunekli, jo viņš dejo tik neveikli, ka apdraud jūsu kājas. Taču tā man gandrīz nekad negribējās rīkoties, jo biju mīkstsirdīga un nelabprāt izturējos nelāgi pret zēnu, pret kuru mēdza tā izturēties pārējās partneres. Visas šīs grūtības bija tikpat būtiskas kā paši deju soļi. Dažā ziņā tas viss likās gana aizraujoši, citos gadījumos cieta nervi. Lai nu kā, praktizējoties manieres uzlabojās.

Brauciens uz Ēģipti man nozīmēja lielu palīdzību. Laikam nekādi citi apstākļi tik drīz nerosinātu manas iedzimtās neveiklības gaucherie) zudumu. Jaunai meitenei tie noteikti bija brīnišķīgi trīs mēneši. Es visai labi iepazinos ar divdesmit vai trīsdesmit jaunekļiem. Tiku apmeklējusi kādus piecdesmit vai sešdesmit deju vakarus. Taču laimīgā kārtā biju pārāk jauna un jautra, lai kādā iemīlētos. Es gan ilgpilnam acīm vēroju dažus tumši iedegušus pulkvežus pusmūža vecumā, tomēr tie lielākoties jau bija pieķērušies pievilcīgām precētām sievietēm citu vīru sievām un neinteresējās par neizteiksmīgām meitenēm. Biju mazliet apsēsta ar svinīga austriešu grāfa tēlu — viņš gluži nopietni pievērsa man uzmanību. Lai gan es vairījos no viņa, ka vien spēdama, viņš allaž mani atrada un uzlūdza uz valsi. Valsis, kā jau stāstīju, ir deja, kas man nepatīk, un grāfa valsēšana bija īpaši izsmalcināta tas ir, attīstot ievērojamu ātrumu, no kura man reiba galva, tādēļ baidījos pakrist. Mis Haikijas deju klasē tadi apgriezieni netika atzīti par īpaši skaistiem, tāpēc nebiju tajos pietiekami vingrinājusies.

Tad grāfs teica, ka viņam sagādātu prieku aprunāties ar manu māti. Iespējams, ka augstmanis tā lika noprast, ka viņa uzmanība būtu pagodinoša. Protams, man vajadzēja vest grāfu pie mātes, kas sēdēja pie sienas kā grēku nožēlniece, jo viņai šis vakars noteikti bija īsts pārbaudījums. Grāfs apsēdās viņai līdzās, sākdams svinīgi valodot manuprāt, kādas divdesmit minūtes. Vēlāk, kad mēs pārradāmies mājās, māte pikti noprasīja: "Kas, pie velna, lika tev vest pie manis to mazo, pļāpīgo austrieti? Nekādi nevarēju tikt no viņa vaļā!" Es apzvērēju, ka tur neko nevarēju darīt, jo grāfs uzstaja. "Ak Dievs! Tev jāpacenšas, Agata!" māte iesaucās. "Es negribu, ka tu ved pie manis jaunus, aplam runīgus vīriešus. Viņi ar mani tērzē tikai pieklājības dēļ un vēl tādēļ, lai atstātu labu iespaidu." Es atteicu, ka tas cilvēks man liekas briesmīgs. "Viņš ir izskatīgs, smalki audzināts un veikls dejotājs!" sacīja māte. "Taču jāatzīstas, ka man viņš šķita gaužām garlaicīgs!"

Visbiežāk mani draugi bija jaunakie virsnieki un mūsu draudzības — aizraujošas, bet nenopietnas. Es lūkojos, kā viņi spēlē polo, uzmundrināju zaudējumu gadījumos vai aplaudēju, kad viņi uzvarēja, tādēļ šie vīrieši manā acu priekšā izrādīja savas prasmes. Sarunāties ar vecākiem cilvēkiem man bija daudz grūtāk. Man jau aizmirsušies daudzu vārdi, taču starp viņiem bija kapteinis Hiberds, kas diezgan bieži mēdza ar mani dejot. Jutos gluži pārsteigta, kad māte uz kuģa ceļā no Kairas uz Venēciju nevērīgi ieminējās: "Tu droši vien zini, ka tas kapteinis Hiberds gribēja tevi precēt, vai varbūt ne?"

"Ko?" es izbrīnījusies pārprasīju. "Viņš nekad mani nebildināja un neko neteica."

"Nē. Bet viņš to pavēstīja man!" māte attrauca.

"Tev?" es pārsteigta pajautāju.

"Jā. Atzinās, ka esot līdz ausīm tevi iemīlējies. Un vaicāja, vai es domājot, ka tu esi pārāk jauna. Tāpēc viņš teica varbūt neesot jēgas ar tevi runāt."

"Un ko tu atbildēji?" es noprasīju.

"Ka esmu droša tu neesi viņā iemīlējusies. Un ka tā nav laba doma," māte sacīja.

"Ak vai, māt!" es sašutusi iesaucos. "Tu taču tā neizrīkojies?"

Māte pavērās mani, visai izbrīnījusies. "Vai tu gribi teikt, ka viņš tev tomēr patīk?" māte vaicāja. "Un tu esi apsvērusi iespēju ar viņu precēties?"

"Nē, protams, ne!" es atbildēju. "Es nepavisam nevēlos ar viņu precēties. Neesmu viņā iemīlējusies, taču uzskatu, ka tu, māt, varēji man atļaut pašai izšķirt, ko atbildēt bildinātājiem."

Māte likās pārsteigta, pēc tam vaļsirdīgi atzina savu vainu. "Redzi, jau pagājis diezgan ilgs laiks, kopš es pati biju jauna meitene," viņa taisnojās. "Taču saprotu tavu viedokli. Jā, dāmai patiktu pašai pieņemt vai noraidīt bildinājumus."

Kādu brītiņu es jutos aizskarta. Vēlējos zināt, kā jūtas jaunava bildinājuma mirkli. Kapteinis Hiberds bija izskatīgs, nešķita garlaicīgs, labi dejoja un uzvedās cik žēl, ka nevarēju apsvērt iespēju viņu apprecēt. Kā rādās bieži vien šādos gadījumos, ja jūs nesaista jauns vīrietis, bet jūs saistāt viņu, viņš tūlīt zaudē tāpēc, ka iemīlējušies puiši parasti atgādina slimas aitas. Ja šādu vīrieti pievilinājusi jauna meitene, viņa tāpēc jūtas glaimota, nevis aizvainota. Ja vīrietis meiteni neinteresē, tad viņa padzen to no sava prāta. Tā ir viena no lielākajām dzīves netaisnībām. Sievietes, kas iemīlējušās, izskatās desmitreiz skaistākas nekā allaž: viņu acis mirdz, vaigi deg, mati kaut kā īpaši spīd, viņas valodo nesalīdzināmi asprātīgāk un jautrāk. Vīrieši, kas agrāk šīs dāmas pat nebija pamanījuši, sāk viņas ievērot.

Tas bija pirmais neapmierinošais bildinājums, ko es piedzīvoju. Otro izteica jauneklis sešu pēdu un piecu collu garumā. Viņš man pat ļoti patika, mēs bijām labi draugi. Viņš nebija iedomājies tuvoties man ar mātes starpniecību, un par to man bija prieks. Šim vīrietim bija vairāk veselā saprāta. Viņš pamanījās braukt mājās ar to pašu kuģi, kas gāja no Aleksandrijas uz Venēciju. Man bija žēl, ka es nebiju viņam vairāk pieķērusies. Mēs vēl īsu laiciņu rakstījām viens otram vēstules, taču pēc tam viņš, kā šķiet, tika aizkomandēts uz Indiju. Ja es būtu viņu sastapusi tad, kad biju mazliet vecāka, varbūt būtu viņu iemīlējusi.

Runājot par bildinājumiem es šaubos, vai vīrieši manās jaunības dienās domāja tos nopietni. Man šķiet, ka daudzi no priekšlikumiem, kas tika izteikti man un manām draudzenēm, bija pilnīgi nereāli. Domāju ja es būtu tos pieņēmusi, tie droši vien būtu atsaukti. Vienā tadā gadījumā es par šo tēmu izvaicāju jaunu flotes leitnantu. Mēs devāmies mājup no viesībām Torkejā, kad viņš pēkšņi izteica piedāvājumu precēties. Es patencināju un atbildēju "Nē!", bet pēc tam piemetināju: "Un es neticu, ka jūs tiešām to vēlaties."

"Ak, es vēlos gan, es vēlos!"

"Nespēju noticēt," es atkārtoju. "Mēs pazīstam viens otru aptuveni desmit dienas, un es nesaprotu, kādēļ jūs tik jauns gribat precēties. Jūs taču zināt, ka laulība var kaitēt jūsu karjerai."

"Jā, protams, patiesi, savā ziņā ta ir taisnība."

"Tāpēc ir gaužām muļķīgi tā piedāvāt meitenei roku un sirdi. Jums jāatzīst, ka tā ir. Kas jums lika tā darīt?"

"Man kaut kas uznāca," jaunais cilvēks sacīja. "Es paskatījos uz jums — un man iešāvās prātā šī doma."

"Lieliski," es novilku. "Esmu pārliecināta, ka jums vairāk nevienai neko tādu nevajadzētu teikt. Jums jābūt uzmanīgākam."

Mēs šķīrāmies laipni un prozaiski.

2

Attēlojot savu dzīvi, jūtos gluži pārsteigta, jo šķiet, ka gan es, gan citi mēs visi esam bijuši ārkārtīgi bagāti. Mūslaikos, protams, cilvēkam jābūt ļoti bagātam, lai darītu visu to, ko dabūjām gatavu mēs, kaut arī gandrīz visi mani draugi bija no ģimenēm ar mēreniem ienākumiem. Lielākoties viņu vecākiem nebija ne ekipāžu, ne zirgu, arī jauno auto ne. Jo, lai kādam tas viss būtu, tiešām bija vajadzīga bagātība.

Meitenēm parasti nebija vairāk par trim vakartērpiem, un ar tiem bija jāiztiek vairākus gadus. Cepures katru sezonu tika atsvaidzinātas ar krāsu, kuras pudelīte maksāja vienu šiliņu. Mēs gājām uz viesībām, tenisa sacensībām, dārza svētkiem, lai gan vakaros, braucot uz dejām laukos, mums noteikti vajadzēja noīrēt kebu. Torkejā balles netika rīkotas bieži ja nu vien Ziemsvētkos vai Lieldienās. Cilvēki labprāt ielūdza viesus un kopā ar tiem augustā devās uz Regates balli un parasti ari plašāku sarīkojumu kādā no lielākajām mājām. Es jūnija un jūlijā mēdzu doties uz Londonu, lai tur apmeklētu dažus deju vakarus. To nebija daudz, jo mums Londonā tikpat kā nebija paziņu. Taču reizēm varēja iet uz "abonementa" dejām, kā tās tika dēvētas. Šie sarīkojumi neprasīja lielus līdzekļus.

Tad vēl notika viesības lauku muižās. Uz tadu pasākumu es, mazliet satraukusies, pirmoreiz aizbraucu pie draugiem Varvikšlrā. Šie ļaudis bija aizrautīgi mednieki. Konstance Relstona-Patrika namatēva sieva gan pati nemedīja: viņa devās pavadīt medniekus ponijratos, un es viņai piebiedrojos. Māte man bija stingri aizliegusi jāt vai piedalīties izbraukumos. "Tu no jāšanas neko nejēdz," viņa aizrādīja. "Nebūtu vēlams, ka tu savaino kādu vērtīgu zirgu." Neviens man nepiedāvāja kāpt seglos varbūt tā ari bija labāk.

Izjāžu un medību pasākumi notika ari Devonširā, un tie nozīmēja rāpšanos stāvās kraujās — kā medījot Īrijā. Tur es varēju dabūt izīrējamu zirgu no staļļa, kura iemītnieki bija pieraduši pie nepieredzējušiem jātniekiem. Zirgs noteikti pārzināja šis norises labāk par mani, tāpēc es gluži apmierināta atstāju visu Kroudija ziņā. Tas bija mans parastais jājamzirgs diezgan nomākts sainis, kas pamanījās veiksmīgi uzrausties Devonas krastos. Es, protams, sēdēju dāmu seglos reti kura sieviete tajā laikā izmantoja kungu seglus. Šajos sieviešu sānseglos varēja justies pavisam droši ar lokos ieāķētām kājām. Pirmajā reizē, kad mēģināju turēties zirga mugurā jāteniski, nedrošība bija daudz manāmāka, nekā es būtu spējusi noticēt.

Relstoni-Patriki pret mani izturējās visnotaļ laipni. Viņi nezin kāpēc saukāja mani par "Sārtumiņu" varbūt tāpēc, ka man bieži bija mugurā sārti tērpi. Robins uzjautrinājās par šo "Sārtumiņu", bet Konstance deva piedzīvojušas matronas padomus, acīm zobgalīgi zibsnījot. Abiem bija jauka, maza meitiņa kad pirmoreiz tur ierados, viņai bija trīs vai četri gadi, un es pavadīju daudz laika, rotaļādamās ar viņu. Konstance bija dzimusi savedēja, un tagad es saprotu, ka viņa gādaja, lai manis dēļ šajās apmeklējumu reizēs mājās uzturētos vairāki patīkami un vērā ņemami jauni vīrieši. Dažkārt man iznāca doties arī "neoficiālās" izjādēs. Atceros viendien aulekšoju pa laukiem kopā ar dažiem Robiņa draugiem. Tā kā mēs pēkšņi bijām nolēmuši izjāt, es nepaguvu uzvilkt jājamtērpu, bet biju ģērbusies parastā puķainā kleitā, turklāt mani mati nebija pamatīgi sasprausti. Kā toreiz meitenes bija paradušas, arī es tos biju sakārtojusi, saņemot kopā ar postiche — lieko matu mezglu. Traucot atpakaļ pa ciemata ielu, mana sasuka izjuka, tāpēc cirtas ik pēc brītiņa krita nost un tā turpinājās visu ceļu. Man bija jāiet kājām un tās jāsalasa. Gluži negaidot, šis notikums izraisīja visai patīkamu reakciju. Robins vēlāk sacīja, ka viens no vadošajiem Varvikšīras medību dalībniekiem esot viņam atzinīgi teicis: "Cik jauka meitene pie jums apmetusies! Man patīk, kā viņa uzvedās, kad visi tie liekie mati nobruka, nemaz neapjuka. Devās atpakaļ, savāca tos un skaļi smējās! Tā tik ir meiča!" Dīvaini, ka šāds atgadījums var atstāt uz kādu cilvēku labu iespaidu.

Vēl kāds iepriecinājums viesošanās reizēs pie Relstoniem-Patrikiem bija tas, ka viņiem piederēja mašīna. Pat nespēju izstāstīt, kādu satraukumu kaut kas tāds izraisīja 1909. gadā. Auto bija Robiņa lielākais prieks un dārgums, un fakts, ka mašīna niķojas un nemitīgi lūza, tikai uzkurināja viņa kaislību tā auga augumā. Atceros, viendien mēs devāmies eksursijā uz Benberiju. Izbraukšana visai atgādināja gatavošanos ceļojumam uz Ziemeļpolu. Mēs paņēmām līdzi vilnas segas, liekas šalles, ko aptīt ap galvu, groziņus ar pārtiku un tā tālāk. Šajā ekspedīcijā devāmies trijatā Konstances brālis Bils, Robins un es. Mēs maigi atvadījamies no Konstances, viņa noskūpstīja mūs visus, piekodināja būt uzmanīgiem un sacīja, ka mājās mūs gaidīšot daudz karstas zupas un vēl šādi tādi cienasti, ja mēs atgriezīšoties. Benberija, es teiktu, ir apmēram divdesmit piecu jūdžu attālumā no viņu dzīvesvietas, taču vīkšanās bija tāda, it kā tā būtu pasaules malā.

Mēs laimīgi pievarējām septiņas jūdzes, piesardzīgi braucot ar ātrumu divdesmit piecas jūdzes stundā, bez kādām nepatikšanām. Tomēr tas bija tikai sākums. Mēs nokļuvām Benberijā, nomainījuši riteni, velti mēģinādami atrast autodarbnīcu, kuras toreiz nebija tādā kuplā skaitā. Mēs pārradāmies mājās ap septiņiem vakarā noguruši, nosaluši līdz kaulu smadzenēm, neganti izsalkuši un jau sen piebeiguši visus ēdmaņu krājumus. Es joprojām šo dienu uzskatu par vienu no lielākajiem piedzīvojumiem manā dzīvē! Biju pavadījusi daudz laika, sēdēdama uz soliņa ceļa malā ledainā vējā, steidzinādama Robiņu un Bilu, kas, atvēruši rokasgrāmatu ar pamācībām, cīnījās ar riepām, rezerves riteni, domkratu un dažādiem citiem mehānismiem, par kuriem viņiem nebija sajēgas.

Kādu dienu mēs ar māti devāmies uz Saseksu un pusdienojām kopā ar Bartelotiem. Lēdijas Bartelotas brālis misters Ankatels arī ēda kopā ar mums. Viņam bija liels un jaudīgs auto — man atmiņā tas saglabājies apmēram simt pēdu garš un apkarināts ar milzīgām signāltaurēm. Viņš bija varens braucējs un piedāvāja aizvest mūs uz Londonu. "Nav jēgas braukt ar vilcienu — tie ir šausmīgi! Es aizvizināšu jūs atpakaļ." Es jutos kā septītajās debesīs. Lēdija Bartelota iedeva man vienu no tolaik modernajām autobraucēju cepurēm — tā līdzinājās gan jahtotāju galvassegai, gan vācu virsnieku ķiverei un bija aizsienama, ar brillēm. Mēs iekāpām šajā briesmonī, mums apkārt tika apspraudītas segas, un tad aiztraucāmies kā vējš. Tajās dienās visas mašīnas bija vaļējas. Lai priecātos par braucienu tajās, cilvēkam vajadzēja būt gana izturīgam. Taču toreiz, protams, meitenes bija izturīgas — ziemas vidū vingrinoties klavierspēlē neapkurinātās istabās, viņas ieguva rūdījumu pret ledainiem vējiem.

Misters Ankatels gan neaprobežojās ar divdesmit jūdzēm stundā parasto "drošo" ātrumu. Manuprāt, mēs pa Saseksas ceļiem veicām četrdesmit vai piecdesmit jūdzes stundā. Vienbrīd viņš salēcās vadītāja sēdeklī, iesaukdamies: "Paverieties atpakaļ! Paverieties atpakaļ! Paskatieties, kas ir aiz tā dzīvžoga! Vai redzat zelli, kas tur slēpjas? Ak vai, tāds blēdis! Tāds viltnieks! Tas ir policijas slēpnis! Jā gan, šie tā dara patveras aiz žoga un tad pēkšņi lien laukā mērīt ātrumu!" No piecdesmit jūdzēm stundā mēs tūlīt pārslēdzāmies uz rāpošanu, veicot desmit jūdzes stundā. Misters Ankatels ķiķināja: "Tagad gan šis apjuks!"

Man misters Ankatels šķita aplam uztraucošs vīrs, taču es jūsmoju par viņa auto. Tas bija koši sarkans — biedējošs, uzbudinošs briesmonis.

Vēlāk es devos pie Bartelotiem, lai noskatītos zirgu sacīkstes Gudvudā. Manuprāt, tas bija vienīgais lauku mājas apmeklējums, kas mani neiepriecināja. Tur stāvēja skatītāju pūlis, un tā kliedzieni — sacīkšu terminoloģija un žargons man neko neizteica. Man šī zirgu skriešanās nozīmēja stundām stāvēt pie skrejceļa ar bezgaumīgu, puķēm rotātu cepuri galvā, piespraustu ar sešām adatām, lai vējš nenorauj, ar šaurām īstas ādas augstpapēžu kurpēm kājās. Tajās manas pēdas un potītes dienas tveicē pretīgi pietūka. Izretis es biju spiesta tēlot milzīgu pacilātību, kad visi auroja: "Aiz-iet!" — un celties pirkstgalos, lai redzētu, kā četrkājaini nozūd tālumā.

Kāds no vīriešiem mani laipni uzrunāja — apvaicājās, vai vajadzētu arī par mani kaut ko iemaksāt. Es izbijos. Mistera Ankatela māsa, kas bija viena no sacīkšu rīkotājām, viņu bez kavēšanās aizbiedēja. "Negvelziet stulbības!" viņa rājās. "Šī meitene ar derībām nenodarbojas!" Tad viņa laipni sacīja man: "Vai zini, ko es tev pateikšu? Tu tiešām varētu likt piecus šiliņus par to rumaku, ko atbalstu esi Tiem citiem gan nepievērs nekādu uzmanību!" Kad es atklāju, ka derību dalībnieki katru reizi izliek divdesmit vai divdesmit piecas mārciņas, man mati sacēlās stāvus! Taču par sacīkstēm atbildīgās personas vienmēr bija laipnas pret jaunām meitenēm, kad runa ievirzījās par naudas lietām. Viņas zināja, ka šīm apmeklētājām reti kad bija nauda, ko izšķiest. Pat pārtikušajām, kas nāca no bagātiem namiem, bija tikai nelieli līdzekļi tērpu iegādei piecdesmit vai simt mārciņu gadā. Tādēļ komitejas dāmas rūpīgi pieskatīja jaunuves. Dažkārt viņas iedrošināja meitenes spēlēt bridžu, taču arī tādā gadījumā kāda allaž viņas "uzmanīja" un uzņēmās atbildību par jauno būtņu parādiem, ja viņas zaudēja. Tādējādi jaunavas neaizrāvās un nezaudēja tik lielas naudas summas, no kurām nebūtu varējušas šķirties.

Pirmā iepazīšanās ar sacīkstēm mani neaizrāva. Kad nonācu mājās pie mātes, es sacīju, ka ceru nekad vairs nedzirdēšu bļāvienus: "Aiz-iet!" Tomēr, kad gads bija pagajis, es jau biju kļuvusi par aizrautīgu sacīkšu atbalstītāju un kaut ko sapratu no zirgiem. Vēlāk es viesojos pie Konstances Relstonas-Patrikas radiem Skotijā, kur viņas ģimenei piederēja neliels sacīkšzirgu stallis, un tur pamatīgāk iepazinu šo sportu. Kopā ar šiem cilvēkiem apmeklēju arī nelielas sacensības, kas man drīz vien iepatikās.

Skriešanās Gudvudā, protams, vairāk atgādinaja dārza svētkus, turklāt tādus, kas pamatīgi ievilkušies. Tie notika ar lielu trokšņošanu kņada bija tāda, pie kuras es nebiju pieradusi. Cilvēki brāzās iekšā cits cita istabās, meta dažādus priekšmetus ārā pa logiem un spiedza no smiekliem. Citu jaunu meitiņu te nebija, lielākoties redzēja precētas dāmas jājamtērpos. Manā istabā iegrīļojās kāds pavecs pulkvedis, kam bija ap sešdesmit, bļaudams: "Un tagad palīksmosim ar šito bērniņu!" Viņš izvilka no skapja vienu no maniem vakartērpiem tas tiešām bija bērnišķīgs: rožains un ar lentītēm un izsvieda to pa logu, saukdams: "Ķeriet, ķeriet, te ir trofeja no jaunākās sacensību dalībnieces!" Es jutos ļoti apmulsusi. Manā dzīvē vakartērpiem bija liela nozīme. Tie tika rūpīgi glabāti, uzturēti, tīrīti un lāpīti un te nu tas tika mētāts kā futbolbumba. Mistera Alkatela māsa un vēl viena dāma steidzās man palīgā, pūlēdamās iestāstīt šim vīram, lai beidz apsmiet nabaga bērnu. Es patiešām biju pateicīga, kad tiku projām no šīm viesībām. Tomēr tās noteikti nāca man par labu.

Atceroties citas mājas viesības, prātā ataust kāda liela sanākšana lauku muizS, ko īrēja misters un misis Pārk-Laili. Misteru Pārk-Lailu dēvēja par "Cukura Karali". Mēs iepazināmies ar misis Pārk-Lailu Kairā. Viņai, kā šķiet, tajā laikā bija piecdesmit vai sešdesmit gadu, taču iztālēm ši dāma izskatījās kā skaista, jauna sieviete, kurai nav vairāk par divdesmit pieciem. Es nekad vēl nebiju redzējusi tādu kosmētiku ikdienas dzīvē. Misis Pārk-Laila ar saviem tumšajiem, jauki sakārtotajiem matiem un rūpīgi nogrimēto seju (gandrīz vai tādu pašu kā karalienei Aleksandrai) un pasteļkrāsas tērpiem sārtos un zaļos toņos likās kā mākslas triumfs pār dabu. Viņa bija ļoti laipna sieviete, kam patika uzņemt savā mājā daudz jaunu cilvēku.

Man bija stipri vien pie sirds viens no šiem jaunekļiem, kurš vēlāk tika nogalināts Pirmajā pasaules karā. Lai gan viņš man nepievērsa īpašu uzmanību, es loloju cerību ar viņu labāk iepazīties. Taču mani iedzina strupceļā kāds cits kareivis lielgabalnieks, kas kaut kādā kārtā allaž gadījās man pie elkoņa, uzstādams, ka vēlas būt mans partneris tenisā vai kroketā, un tā tālāk. Mana neapmierinātība diendienā pieauga. Reizēm es izturējos pret šo puisi ārkārtīgi rupji, taču viņš nelikās neko manām. Un taujāja, vai es esot lasījusi šo vai to grāmatu, bet pēc tam piedāvāja tās man atsūtīt. Vai es braukšot uz Londonu? Vai man gribētos redzēt kādas polo sacīkstes? Noliedzošās atbildes neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Kad pienāca manas aizbraukšanas diena, biju spiesta steigties uz agro rīta vilcienu, jo man vajadzēja vispirms tikt uz Londonu un tikai tad sēsties citā vilcienā, kas gāja uz Devonu. Misis Pārk-Laila pēc brokastīm paziņoja: "Misters S. (vairs neatceros viņa vārdu) jūs aizvedīs uz staciju!"

Laimīgā kārtā tā nebija tālu. Es daudz labprātāk būtu braukusi ar kādu no Pārk-Leinu mašīnām skaidrs, ka Pārk-Leiniem piederēja vesela auto flotile, taču, cik noprotu, misters S. pats bija namamātei piedāvājis mani aizvizināt, un viņa nospriedusi, ka varbūt man šāds pakalpojums liksies patīkams. Cik maz ko viņa saprata! Tomēr mēs aizbraucām uz staciju, pienāca vilciens Londonas ekspresis -, un misters S. iekārtoja mani stūra sēdeklī tukšā otrās klases vagonā. Es draudzīgi teicu viņam ardievas, juzdamās atvieglota, redzot viņu pēdējo reizi. Tad brīdī, kad vilciens sāka kustēties, jauneklis pēkšņi saķēra durvju rokturi, atvēra tās un ielēca iekšā, pēc tam aizraudams ciet. "Es arī braukšu uz Londonu!" viņš pavēstīja. Blenzu viņā, muti pavērusi.

"Jums taču nav līdzi nekādas bagāžas."

"Zinu, zinu! Tas nekas!" Jauneklis apsēdās man pretī, noliecās uz priekšu, uzlika rokas uz ceļgaliem un blenza manī ar negantu skatienu. "Biju domājis to pateikt, kad atkal satikšu jūs Londonā. Bet es nevaru gaidīt. Atzīšos jums tagad. Esmu jūs neprātīgi iemīlējis! Jums jāprecas ar mani! Kopš pirmā mirkļa, kad jūs ieraudzīju nākam lejā uz pusdienām, sapratu jūs esat mana sieviete šajā pasaulē!"

Man tikai pēc kāda laika izdevās pārtraukt šo vārdu straumi un ledaini auksti attraukt: "Jūs esat ļoti laipns, mister S., tiešām gan, un es jūtos jums pateicīga, bet baidos, ka mana atbilde ir "nē"!"

Viņš apmēram piecas minūtes protestēja, līdz galu galā piekrita, ka pagaidām mēs varētu šo jautājumu atlikt, būt draugi un sastapties atkal. Es sacīju, ka būtu labāk, ja mēs vairs netiktos, jo es savu viedokli nemainīšu. Un to es paziņoju tik izlēmīgi, ka puisis bija spiests ar šo spriedumu samierināties. Viņš atslīga sēdeklī un sadrūma. Vai spējat iztēloties nepiemērotāku laiku, lai piedāvātu meitenei roku un sirdi? Te nu mēs bijām ieslēgti tukšā vagonā, toreiz tajos nebija arī gaiteņu. Brauciens uz Londonu ilga vismaz divas stundas, taču saruna jau bija nonākusi strupceļā, un mums tālāk nebija ko sacīt. Nevienam no mums nebija līdzi nekādas lasāmvielas. Šis misters S., kad viņu atceros, man joprojām liekas nepatīkams, man nav to atzinības jūtu, kuras parasti paliek pret šādu mīlētāju (tā apgalvoja vecāmāte). Esmu pārliecināta, ka tas bija labs cilvēks, varbūt tieši tādēļ viņš šķita tik garlaicīgs.

Vēl vienas lauku mājas es apciemoju tāpat zirgu skriešanās sacīkšu reizē, lai paviesotos pie seniem krustmātes draugiem Jorkšlrā Metjū ģimenes. Misis Metjū bija ļoti runīga viņa nekad neapklusa un satrauca klausītājus. Ielūgums bija par godu kādiem reliģiskiem svētkiem. Ap to laiku, kad tur ierados, es jau biju paguvusi pierast pie zirgu sacīkstēm, patiesībā tās jau bija mani aizrāvušas. Vēl trakāk — ir muļķīgi to atcerēties, taču nereti tā gadās man šim pasākumam bija iegādāts pat jauns kostīms. Es pati sev šajā ietērpā ļoti patiku. Tas bija no zaļganbrūna tvīda labas kvalitātes auduma. Un nāca no iecienīta drēbnieku ateljē. Šis bija apģērbs, par kuru māte teica par to esot vērts izdot naudu. Jo tāds komplekts man derēšot gadiem. Tā arī notika es to valkāju vismaz sešus gadus. Žakete bija gara, tai bija samta apkakle. Tai piederējās maza, jauka cepurīte zaļganbrūnos samta toņos to rotāja putna spārns. Man nav saglabājušās fotogrāfijas, kurās es būtu redzama šajās drānās. Ja būtu, tad es nešaubos, ka šodien tās izskatītos visai smieklīgas, bet es pati sevi atminos smalku, sportisku un lieliski ģērbtu!

Mans prieks bija vislielākais brīdi, kad atrados stacijā, kur vajadzēja pārsēsties citā vilcienā (šķiet, ka es ierados no Češlras, kur biju kopā ar māsu). Pūta auksts vējš, un stacijas priekšnieks pienāca man klāt, lai apvaicātos, vai es negribētu pagaidīt viņa kabinetā. "Varbūt," viņš ierunājās, jūsu istabene vēlētos ienest tur rotaslietu kasti vai ko citu vērtīgu?" Es, protams, nekad mūžā nebiju ceļojusi kopā ar kalpotāju un ari turpmāk tā nenotika —, turklāt man nemaz nebija dārglietu kastes, taču man glaimoja šī izturēšanās, un es nolēmu, ka to izraisījusi mana elegantā samta cepurīte. Sacīju, ka šajā reizē istabene mani nepavada — nespēju nociesties, neizteikuši šo "šajā reizē", lai nezaudētu cieņu viņa acis, taču pateicīgi pieņēmu piedāvājumu. Apsēdos pie iedegtā kamīna un apmainījos nodrāztām frāzēm par laiku. Drīz atripoja vilciens, un viņš goddevīgi palīdzēja man iekāpt. Esmu pārliecināta, ka šo bijību izraisīja mans kostīms un cepure. Tā kā braucu otrajā, nevis pirmajā klasē, diez vai varēja nodomāt, ka esmu sevišķi bagāta vai ietekmīga persona.

Metjū ģimene dzīvoja namā, ko sauca Torpārčhola. Misters Metjū bija daudz vecāks par savu sievu viņam varēja būt ap septiņdesmit. Tas bija patīkams cilvēks ar baltu matu ērkuli. Viņš parasti aizrāvās ar zirgu sacīkstēm un šajā reizē arī ar medībām. Kaut gan šis vīrs bija pieķēries savai sievai, tā viņu nepārprotami uztrauca. Un manā atmiņā viņš saglabājies, aizkaitināti murminot: "Sasodīts, netracini mani! Nolādēts, nekacini, nekacini taču mani, Adij!"

Misis Metjū bija dzimusi tracinātāja un kacinātāja. Viņa čaloja un urdzēja no rīta līdz vakaram. Saimniece bija laipna, taču dažkārt man viņa likās gluži neciešama. Viņa tā uzkurināja nabaga vecozēnu Tomiju, ka viņš ielūdza savu draugu apmesties pie viņiem uz pastāvīgu dzīvi. Pulkvedi Vallenšteinu tajā apkaimē vienmēr dēvēja par "misis Metjū otro vīru". Es gan esmu pilnīgi pārliecināta, ka šis nebija gadījums ar "otro vīru" vārda pilnā nozīmē, tas ir ar sievas mīļāko. Pulkvedis Vallenšteins bija pieķēries Adijai Metjū iespējams, ka šī sieviete bija viņa dzīves lielākā kaislība, taču namamāte allaž turēja viņu tādā attālumā, kādā vēlējās, kā pieklājīgu, platonisku, romantisku draugu. Šā vai ta, Adija Metjū vadīja savas dienas visnotaļ laimīgi kopā ar abiem padevīgajiem vīriešiem. Abi šo būtni lutināja, glaimoja viņai, aizvien iekārtodami tā, lai vina dabūtu visu.

Tur viesodamās, es sastapu Evelīnu Kohreinu Čārlza Kohreina sievu. Tā bija jauka maza auguma dāma, gluži kā Drēzdenes porcelāna ganīte ar lielām, zilām acīm un gaišiem matiem. Viņai kājās bija smalkas, laukiem pilnīgi nepiemērotas kurpes, ko Adija ne mirkli neļāva aizmirst, pārmezdama ikkatrā diennakts stundā: "Tiešām, dārgā Evelīn, kādēļ tu neesi paņēmusi līdzi noderīgākas kurpes? Paskaties taču uz šīm te kartona zolītes, kas piemērotas tikai Londonai." Evelīna bēdīgi pavērās viņā ar savam lielajām, zilajām acīm. Viņas dzīve lielākoties noritēja Londonā, tā saistījās ar teātri. Viņa to es dzirdēju no pašas šīs dāmas esot izkāpusi pa logu, lai aizbēgtu ar Čārlzu Kohreinu, kuru viņas ģimene nav varējusi ciest. Viņa dievinājusi šo vīrieti tā, kā reti kad gadās. Rakstījusi vēstules katru dienu tajās reizēs, kad viņa nebijis mājās. Arī man šķiet, ka, par spīti visiem piedzīvojumiem, vīrs viņu allaž mīlējis. Kopā ar vīru šī sieviete bija daudz cietusi, jo tad, ja mīlestība ir tik liela kā viņai, greizsirdība droši vien šķiet grūti izturama. Taču, manuprāt, viņai pacietība likusies pūļu vērta. Pieredzēt pret vienu cilvēku tādu kaislību, kas ilgst visu mūžu, ir privilēģija, lai cik dārgi būtu jāmaksā par šo noturību.

Pulkvedis Vallenšteins bija šīs dāmas tēvocis. Taču viņš tai nepavisam nepatika. Viņai negāja pie sirds arī Adija Metjū, toties viņa bija ļoti pieķērusies vecajam Tomam Metjū. "Tēvocis man nekad nav bijis tuvs," šī sieviete sacīja. "Tik apnicīgs cilvēks! Ja runājam par Adiju, tad viņa ir pati nogurdinošākā un dumjākā būtne, kādu man jebkad gadījies satikt. Viņa nespēj nevienu atstāt mierā. Allaž baras un izrīko vai arī dara kaut ko citu neparko nevar palikt klusu."

3

Pēc mūsu viesošanās Torpārčā Evelīna Kohreina uzaicināja mani apciemot viņu Londonā. Es to arī darīju, juzdamās sakautrējusies un izbrīnījusies, dzirdot tik daudz teātra baumu. Turklāt pirmo reizi man sāka patikt gleznas. Čārlzs Kohreins bija liels mākslas mīļotājs. Kad ieraudzīju viņam piederošo Degā darbu, kurā attēlotas balerīnas, manī sakustējās kaut kas tāds, par kā pastāvēšanu es neko nebiju zinājusi. Būtu jāaizliedz vadāt mazas meitenītes uz gleznu galerijām pret viņu gribu. Šāda rīcība nerada vēlamo rezultātu, ja nu vienīgi meitenes jau pēc rakstura ir mākslinieciski ievirzītas. Turklāt raugoties ar nepieredzējušu un neskolotu aci, dižmeisteru darbi šķiet nomācoši līdzīgi cits citam. Tiem ir tāds kā sinepju spīdums. Man māksla tika uzmākta vispirms tad, kad bija jāapgūst zīmēšana un gleznošana, lai gan man šīs nodarbības nepatika, pēcāk morāliskais pienākums lika novērtēt to, ko tomēr uzstājīgi piedāvāja.

Kāda mūsu ģimenes amerikāņu draudzene, kas pati bija glezniecības, mūzikas un kultūras cienītāja, ik pēc laiciņa mēdza ierasties Londonā. Viņa bija manas krustmātes misis Salivenas radiniece, arī no Pīrpontiem-Morgāniem. Meja bija jauka būtne ar nelāgu likstu kāksli. Tajās dienās, kad šī sieviete bija jauna meitene kad es ar viņu iepazinos, viņai bija ap četrdesmit -, vēl nebija nekādu līdzekļu, lai ārstētu kāksli, jo ķirurģiska iejaukšanās tika uzskatīta par pārāk bistamu. Reiz, kad Meja ieradās Londonā, viņa pastāstīja mātei, ka grasoties doties uz kādu klīniku Šveicē, lai tur izdarītu operāciju. Viņa jau esot par visu vienojusies. Slavens ķirurgs, kas specializējies šāda veida darbos, sacījis: "Jaunkundz, es šo operāciju neieteiktu nevienam vīrietim, jo tā jātaisa ar vietējo anestēziju un visu manipulāciju laikā cilvēkam bez mitas jārunā. Vīrieša nervi nav tik stipri, lai to izturētu, bet sieviete spēj kaut ko tādu paveikt. Šāda operācija prasa kādu brītiņu stundu vai vairāk -, un jūs nedrīkstat apklust. Vai jums pietiks spēka?"

Meja atzinās, ka uzlūkojusi viņu, padomājusi minūti vai divas, pēc tam apņēmīgi atbildējusi jā, viņa to varēšot gan.

"Manuprāt, tu rīkojies pareizi, to mēģinadama, Mej," māte sacīja. "Tas būs grūts uzdevums, tomēr, ja izdosies, tu dzīvē daudz ko iegūsi, un tas ir jebkādu ciešanu vērts."

Drīz pienāca ziņa no Mejas Šveicē operācija esot izdevusies. Viņa jau esot izrakstījusies no klīnikas un atrodoties Itālijā, kādā pansijā Fjēzolē netālu no Florences. Tur viņa palikšot apmēram mēnesi, bet pēc tam braukšot atpakaļ uz Šveici uz izmeklēšanu. Meja vaicāja, vai māte neatlaistu mani pie viņas, lai es apskatītu Florenci, tās mākslu un arhitektūru. Māte piekrita, un sākās gatavošanās ceļojumam. Biju varen satraukusies, protams, — man tolaik bija apmēram sešpadsmit.

Tika atrasta māte un meita, kas brauca ar to pašu vilcienu. Es nonācu viņu gādībā, mūs Viktorijas stacijā iepazīstināja Kuka aģentūras klerks, un mēs iekāpām vagonā. Vienā ziņā man bija paveicies gan mātei, gan meitai vilcienā kļuva nelabi, ja viņas nesēdēja ar seju braukšanas virzienā. Tā kā man bija vienalga, varēju iekārtoties savā sēdeklī viena un pat atlaisties. Neviena no mums nebija iedomājusies par laika starpību vienu stundu -, un agri no rīta, brīdī, kad man pie robežas vajadzēja uzmeklēt citu vilcienu, es joprojām biju aizmigusi. Konduktors mani izstūma uz platformas, māte un meita, skaļi saukdamas, pamāja ardievas. Savākusi mantas, nonācu otrā vilcienā un tūlīt aiz kalniem Itālijā.

Florencē mani sagaidīja Mejas kalpotāja Štengele, un mēs kopā braucām uz Fjēzoli. Diena bija neizsakāmi skaista. Visi mandeļu un firziķu koki plauka un ziedēja, kailajos zaros vērās balti un sārti pumpuri. Meja bija apmetusies villā un iznāca mani sagaidīt ar starojošu seju. Es nekad vēl nebiju redzējusi sievieti, kas izskatītos tik laimīga. Likās savādi redzēt viņu bez šausmīgā ādas maisa, kas bija rēgojies viņai zem zoda. Mejai noteikti bija nepieciešama liela drosme — kā jau ārsts tika brīdinājis. Meja stāstīja, ka stundu un divdesmit minūtes esot zvilnējusi nolaižamajā krēsla ar kājām gaisā tās paceltas virs galvas, kamēr ķirurgi ņēmušies ap viņas rīkli. Viņa nemitīgi runājusi atbildējusi uz jautājumiem, kaut ko mēļojusi un vaikstījusies. Vēlāk ārsts Meju apsveicis un teicis, ka viņa esot viena no brašākajām sievietēm, ko jebkad gadījies iepazīt.

"Taču man jāatzīstas jums, Monsieur le docteur," Meja attraukusi, "pašās beigās es jutos tā, ka varētu kliegt, krist histērijā, bļaut un paziņot, ka vairs nespēju paciest!"

"Ak tā?" apjautājies doktors Rū. "Taču jūs to nedarījāt. Es jums galvoju jūs esat drosmīga dāma!"

Tādēļ Meja jutās bezgala priecīga un pūlējās, lai man Itālijā pavadītais laiks liktos brīnišķīgs. Es katru dienu devos pētīt Florenci. Reizumis man līdzi brauca Štengele, tomēr biežāk jauna itāliete, ko Meja bija nolīgusi. Viņa ieradās Fjēzolē un veda mani uz Florenci. Itālijā tajās dienās par meiteņu apsargāšanu rūpējās vēl vairāk nekā Francijā. Un patiesi man bija jāiztur dažādas neērtības, piemēram, tramvajā dedzīgie jaunekļi parasti pamanījās man iekniebt — un visai sāpīgi! Un tieši tad man vajadzēja lielās devās izbaudīt gleznu galerijas un muzejus. Bet es izsalkusi kā arvien — lūkojos pēc konditorejas, kur pirms brauciena atpakaļ uz Fjēzoli tikt pie garšīgas maltītes.

Turpmāk dažās reizēs gadījās, ka Meja šajās mākslas iepazīšanas svētceļošanās piebiedrojās man arī pati, un es lieliski atceros pēdējo dienu, kad man bija jāatgriežas Anglijā. Meja bija nolēmusi, ka man jāredz brīnišķīgā "Sjēnas Svētā Katrīna", kas tajā laikā bija attīrīta. Vairs neatceros, vai tā bija Ufici vai kāda cita galerija, bet mēs ar Meju joņojām cauri visām zālēm, to velti meklēdamas. Mani Svētā Katrīna nemaz neinteresēja. Man visa tā jau bija līdz kaklam krita uz nerviem šie neskaitāmie bultu caursistie Svētie Sebastjāni, un es jutos nogurusi no jebkādiem svētajiem, viņu emblēmām un nelāgajiem miršanas apstākļiem. Man bija apnikušas arī Madonnas, it īpaši Rafaēla. Es tagad patiesi kaunos, par to rakstīdama domājot, kada mežone toreiz biju, taču: vecmeistari der jau attīstītai gaumei. Kamēr mēs tā lēkšojām apkārt, meklējot Svēto Katrīnu, manas bažas auga augdamas. Vai mums atliks laika ieiet patisserie un ieturēt pēdējo gardo maltīti — šokolādi ar putukrējumu un kūkas gateauxi Es iesaucos: "Tas nav svarīgi, Mej, tiešām, nav būtiski! Nerūpējies par to! Esmu redzējusi ļoti daudzas gleznas ar Svēto KatVīnu."

"Jā, bet šī, dārgā Agata, ir tik apbrīnojama kad tu to ieraudzīsi, tad sapratīsi, ko būtu zaudējusi, ja to palaistu garām."

Es zināju, ka nesapratīšu, taču man bija kauns to atklāt Mejai! Tomēr liktenis bija manā pusē — tas gribēja, lai šī glezna ar Svēto Katrīnu vēl dažas nedēļas neparādītos galerijā. Atlika tieši tik daudz laika, lai piestūķētu mani ar šokolādi un kūkām, bet pēc tam iesēdinātu vilcienā. Meja pūta un elsa gandrīz vai par visām slavenajām gleznām, es viņai dedzīgi piebalsoju un stampāju mutē krēmu un kafijas glazūru. Man īstenībā būtu jāizskatās kā cūkai ar uzblīdušu miesu un mazām actiņām, taču es biju gluži vai ēteriska būtne trausla un slaida, ar lielām un sapņainām acīm. Mani ieraugot, cilvēks varēja iztēloties pāragru nāvi garīgas ekstāzes uzplūdā kā bērniem Viktorijas valdīšanas laikmeta romānos. Šā vai tā biju gana saprātīga, lai justos apkaunota tāpēc, ka nepratu novērtēt Mejas māksliniecisko gaumi. Man patika Fjēzolē, bet visvairāk mandeļziedi un vēl Dudū. Tas bija sīks pomerāniešu sunītis, kas visur pavadīja Meju un Štengeli. Dudū bija tik maziņš un tik gudrs. Meja bieži ņēma sunīti līdzi, kad brauca uz Angliju. Kustonītis tad ielīda viņas lielajā uzrocī, un muitnieki to nekad nepamanīja.

Meja ieradās Londonā atpakaļceļā uz Ņujorku, lai parādītu savu eleganto, jauno kaklu. Māte un vecmāmiņa raudāja un vairākkārt viņu skūpstīja. Raudāja arī Meja, jo šķita, ka piepildījies pilnīgi neiespējams sapnis. Tikai tad, kad Meja jau bija aizbraukusi uz Ņujorku, māte sacīja vecmāmiņai: "Cik bēdīgi, cik briesmīgi skumji kļūst, kad padomāju, ka viņai vajadzēja taisīt to operāciju pirms piecpadsmit gadiem. Tie konsultanti Ņujorkā būs viņai devuši sliktus padomus."

"Tagad, kā rādās, jau ir par vēlu," vecmāmiņa apcerīgi atbildēja. "Viņa vairs neapprecēsies."

Taču šajā ziņā man prieks to sacīt viņa maldījās.

Manuprāt, Meja bija dziļi sarūgtināta tāpēc, ka nevarēja iziet pie vīra, un es ne mirkli neticu, ka viņa būtu cerējusi noslēgt laulību tik vēlu. Bet pēc dažiem gadiem viņa ieradās Anglijā un atveda sev līdzi mācītāju, kam Ņujorkā bija draudze, sirsnīgu un patīkamu cilvēku. Šim vīram ārsti bija pateikuši, ka viņš nenodzīvos ilgāk par gadu, bet Meja, kas vienmēr cītīgi apmeklēja viņa dievkalpojumus, uzstāja, ka jāsavāc ziedojumi no draudzes un jādodas uz Londonu konsultēties ar turienes ārstiem. Viņa sacīja vecmāmiņai: "Ziniet, es esmu pārliecināta, ka viņš izveseļosies. Viņš ir cilvēkiem vajadzīgs, ļoti vajadzīgs! Viņš Ņujorkā dara tik derīgu darbu! Jau palīdzējis laboties gan azartspēļu apmātajiem, gan gangsteriem. Devies uz visatbaidošākajiem bordeļiem un nostūriem, viņam nav baiļu no sabiedrības viedokļa un pat no piekaušanas, tāpēc viņš atgriezis pie Dieva daudzus vērtīgus cilvēkus."

Meja atveda šo mācītāju uz pusdienām īlingā. Vēlāk viņas nākamā apmeklējuma laikā, kad viņa atnāca atvadīties, vecmāmiņa pavēstīja: "Meja, tas vīrs taču ir tevi iemīlējies!"

"Vai dieniņ, krustmāmiņ!" Meja iesaucās. "Ka jūs varat kaut ko tādu sacīt? Tas cilvēks nemaz nedomā par precībām! Viņš ir zvērināts vecpuisis!"

"Varbūt agrāk tā bija," vecmāmiņa sacīja. "Taču tagad, manuprāt, ir citādi. Un kāpēc viņam būtu jāievēro celibāts? Viņš nav Romas katolis. Un ir metis skatienu uz tevi, Meja."

Meja izskatījās gaužām pārsteigta.

Tomēr pēc gada viņa atrakstīja un paziņoja, ka Endrjū esot izveseļojies un abi precēšoties. Tā bija ļoti laimīga laulība. Neviens nevarēja Mejai būt laipnāks, sirsnīgāks un saprotošāks vīrs par Endrjū. "Mejai bija tik nepieciešams būt laimīgai!" viņš reiz sacīja vecmāmiņai. "Viņai dzīvē lielākoties laime bija liegta, tādēļ viņa no tās baidījās, kļūdama gandrīz vai par puritāni." Endrjū visu mūžu bija invalīds, tomēr nekad nepārstāja strādāt. Dārgā Meja! Man ir liels prieks par šo veiksmi, kas tika viņai piešķirta tādējādi, kā tas atgadījās.

4

1911. gadā atgadījās kaut kas tāds, ko es uzskatīju par neticamu. Es paceļos gaisā aeroplānā. Aeroplāni, protams, toreiz bija viens no galvenajiem pieņēmumu, šaubu, strīdu un visādu citādu galvas lauzīšanu cēloņiem. Kad es mācījos skolā Parīzē, mūs viendien aizveda skatīties, kā Santoss Dimons mēģinās atrauties no zemes Buloņas mežā. Cik atceros, tad aeroplāns pacēlās, nolidoja dažus jardus un sašķīda. Taču mēs tik un tā guvām neizdzēšamu iespaidu. Tad vēl bija arī brāļi Raiti. Mēs aizrautīgi lasījām par viņiem.

Kad Londonā parādījās taksometri, ieviesās sistēma uzsvilpt kebiem. Jūs nostājāties uz sava nama kāpnēm: viens svilpiens aicināja "ņurduli" (četrriteņu kebu), divi divričus, ielu gondolu, trīs svilpieni (ja laimējās) atsauca šo jauno satiksmes līdzekli — taksometru. Kādu vakaru Punch bija attēlots mazs zēns, kas teica durvju sargam, kurš stāvēja uz staltas mājas kāpnēm ar svilpi rokā: "Pamēģiniet uzsvilpt četras reizes, ciertītais, varbūt atlidos aeroplāns!"

Un tad pēkšņi likās, ka šis attēls nebūt nav tik smieklīgs vai neiespējams, kā šķita agrāk. Tas drīz varēja kļūt patiess.

Tajā reizē, par kuru es runāju, mēs ar māti bijām apmetušās kaut kur laukos un kādu dienu devāmies aplūkot lidaparātu izstādi — tas bija komerciāls pasākums. Mēs redzējām aeroplānus, kas cēlās gaisā, riņķoja apkārt un atkal nolaidās zemē. Tad tika noteikta cena parādījās uzraksts: "Lidojums piecas mārciņas." Es uzlūkoju māti. Manas acis lūdzoši iepletās. "Vai es varētu? Ai, māmiņ, vai drīkstu?. Tas būtu brīnišķīgi!" Manuprāt, brīnišķīga bija mana māte. Stāvēt un noskatīties, kā viņas mīļais bērns ceļas gaisā aeroplānā\ Tajās dienās tie nemitīgi krita lejā. Māte sacīja: "Ja tu tiešām to vēlies, Agata, tad uz priekšu!"

Piecas mārciņas mūsu sadzīvē bija liela nauda, taču tā tika iztērēta. Mēs piegājām pie aizžogojuma. Lidotājs, mani uzlūkojis, noprasīja: "Vai tā cepure tev cieši turas galvā? Labi, tad kāp iekšā!" Lidojums ilga tikai piecas minūtes. Mēs pacēlāmies gaisā un apmetām vairākus lokus. Ak, tas gan bija vareni! Pēc tam mēs slīdējām lejup un atkal bijām uz zemes. Piecas minūtes svētlaimes, un tad vēl izdevumi par fotogrāfiju izbālējušu vecu fotogrāfiju, kurā var saskatīt punktu debesīs mani aeroplānā 1911. gada 10. maijā.

Cilvēka mūžā viņa draugi sadalās divās kategorijās. Pirmie ir tie, kuri atrodas tuvākajā apkaimē, tie, ar kuriem jums ir kaut kas kopīgs. Šie draugi ir kā senlaicīgi danči — tie pagaist no jūsu dzīves un atkal nāk modē, un jūs te tiekaties ar tiem, te netiekaties. Dažus jūs atceraties, dažus aizmirstat. Tad vēl ir tādi, kurus es sauktu par izredzētajiem draugiem, — to nav daudz, un jūs satur kopā abpusēja interese. Tie ir paliekošie, ja vien apstākļi atļauj, uz visu mūžu. Es teiktu, ka man bijuši septiņi vai astoņi tādi draugi, lielākoties vīrieši. Manas draudzenes sievietes parasti bijušas tikai no tuvās apkaimes.

īsti nezinu, kas sekmē draudzību starp vīrieti un sievieti. Vīriešu daba ir tāda, ka viņi parasti nemaz nevēlas sievieti par draudzeni. Šādas attiecības rodas nejauši bieži vien tad, kad vīrieti pievelk kāda cita dāma un tāpēc gribas par to parunāties. Sievietes gan nereti alkst pēc draudzības ar vīriešiem un ir gatavas tās dēļ noņemties ar citu mīlestības lietām. Tā vairākkārt sākas visnotaļ līdzsvarotas un pastāvīgas attiecības jūs viens otru interesējat kā cilvēks cilvēku. Protams, ir arī kāda jutekliskuma pieskaņa, gluži kā sāls šķipsniņa pie maltītes.

Ja varam ticēt kādam manam draugam pavecākam ārstam, tad vīrietis lūkojas uz katru sievieti, kuru sastop, un prāto, kā būtu ar viņu pārgulēt, pēc tam sākot apcerēt, kā šī būtne izturētos, guļot ar viņu, ja viņš to vēlētos. "Tieši un rupji — tāds ir vīrietis," šis ārsts sacīja. "Viņš nedomā par sievieti kā par iespējamo sievu."

Turpretī sievietes, manuprāt, gluži vienkārši mēģina iztēloties katru satikto vīrieti par iespējamo vīru. Es neticu, ka sieviete var pavērties uz istabas viņu galu un iemīlēties vīrietī no pirmā acu uzmetiena. Ar vīriešiem gan bieži tā notiek.

Mēs ģimenē mēdzām spēlēt kādu spēli, ko bija izgudrojusi mana māsa un viņas draudzene. Tā saucās "Agatas lauleņi". Ideja bija tāda, ka abas noskatīja starp viesiem divus vai trīs atbaidošāka izskata svešiniekus un pēc tam man vajadzēja izvēlēties vienu no tiem par vīru, pretējā gadījumā draudēja nāvessods un lēnas ķīniešu mocības.

"Tātad, Agata, kuru tu ņemsi? To resno jauniķi ar pūtītēm un blaugznainajiem matiem vai to melnīgsnējo gorillu ar izvalbītajām acīm?"

"Ak vai, nevaru! Šie ir tik šausmīgi!"

"Bet tev tas jādara tam jābūt vienam no viņiem! Vai arī būs sarkani nokaitētas adatas un spīdzināšana ar ūdeni!"

"Ak, kungs, tad lai būtu gorilla!"

Beigu beigās mēs nonācām tik tālu, ka ikviens fiziski atbaidošs indivīds tika dēvēts par "Agatas lauleni": "Ei, palūk! Tas tur patiesi ir īsts neglītenis! Gatavais Agatas laulenis!"

Mana vienīgā vērā ņemamā draudzene sieviete bija Eilīna Morisa. Viņa bija mūsu ģimenes draudzene. Tikos ar viņu visu mūžu, taču tā kārtīgi iepazinu deviņpadsmit gadu vecumā viņa man iepatikās, lai gan bija vairākus gadus vecāka. Šī dāma dzīvoja lielā mājā ar skatu uz jūru kopā ar piecām neprecētām krustmāmiņām un brāli, kas bija skolmeistars. Abi bija ļoti līdzīgi, un šīs sievietes prāts bija tik skadrs kā vīrieša prāts. Viņu tēvs bija jauks, kluss, garlaicīgs kungs, bet viņa sieva esot bijusi tā man stāstīja māte visjautrākā un skaistākā būtne, kādu jebkad gadījies skatīt. Eilīna bija ārkārtīgi neglīta, taču viņas smadzenes bija ko vērtas. Tās prata izvētīt daudz ko. Viņa bija pirmā persona, ar ko bija iespējams apspriest idejas. Eilīna bija viena no bezpersoniskākajiem cilvēkiem, ko esmu sastapusi. Neviens un nekad nedzirdēja no šīs sievietes neko par viņas pašas jūtām. Biju ar viņu pazīstama garus gadus, tomēr allaž brīnījos, kāda varētu būt viņas privātā dzīve. Mēs ne reizi neuzticējām viena otrai neko personisku, taču vienmēr, kad tikāmies, mums atradās kaut kas pārrunājams un daudz kas apspriežams. Viņa bija gluži laba dzejniece ar zināšanām par mūziku. Atceros, ka man gāja pie sirds kāda dziesma, par kuras mūziku es jūsmoju, taču tai nelaimīgā kārtā bija īpaši dumji vārdi. Kad pastāstīju par to Eilīnai, viņa atteica, ka varētu uzrakstīt tai citus vārdus. To viņa tiešām paveica, un man šķiet, ka dziesma ar tiem jūtami uzlabojās.

Arī es rakstīju dzeju. Droši vien manā vecumā to darījis ikviens. Daži no maniem agrīnajiem dzejoļiem ir neticami stulbi. Atceros dzejolīti, ko sacerēju, kad man bija vienpadsmit gadu:

"Es pazinu reiz gailbiksīti — jauku puku meitenīti, Kas gribēja būt zvaniņš koši zilā kleitā."

Varat paši uzminēt, kā tas turpinājās. Gaiļbiksīte dabūja zilo kleitiņu un kļuva par zvaniņu, taču man viņa vairs nepatika. Vai jebkad ir redzēts tamlīdzīgs dzejošanas talanta trūkums? Tomēr septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu vecumā es tiku galā labāk. Rakstīju veselus dzejoļu ciklus par Arlekīna tēmu: Arlekīna dziesmu, Kolumbīnes, Pjero, Pjeretas un citu dziesmas. Aizsūtīju vienu vai divus dzejoļus uz The Poetry Revieiv. Un jutos varen apmierināta, kad saņēmu prēmiju gineju. Pēc tam ieguvu vēl vairākas balvas, šajā izdevumā tika iespiesti vairāki mani dzejoļi. Jutos lepna par tādām sekmēm. Ik pa laikam sacerēju diezgan daudz dzejoļu. Piepešā nemiera uzplūdā devos pierakstīt to, kas rūga manā prātā. Man nebija sevišķas godkāres. Reizumis prēmijas no The Poetry Revieu) — neko vairāk es nekāroju. Viens dzejolis, ko pēdējās dienās pārlasīju, man nešķiet slikts vismaz tajā ir kaut kas no tā, ko es vēlējos izteikt. Tādēļ citēšu to:

TUR, MEŽĀ

Kaili, brūni zari pret debesim zilām (Biezoknī klusums valda), Lapas kā nedzīvas gulst tev zem kājām, Drosmīgi stumbri mādami rokas cilā

(Un biezokni klusums valda). Vasara ilgpilna, mīlestības glabātāja, Rudens kaisle pārvēršas sāpēs, Lapa, puķe un liesma krīt un dziest tāpēc

Daile — atkailināta Daile mežā maldās!

Brūni bezlapu zari pret mēnesi traku (Un mežā kustas kaut kas), Lapas čaukstošas ceļas no nāves takas, Zari līgo un pluduro gaisos

(Un mežā staigā kaut kas),

Vējo un dejo lapas dzīvot aizsāk!

Nāve tās negantā dancī griež!

Koki zvalstās un šausmās kliedz!

Vējš šņukstēdams tajos drebinās…

Un Bailes kailas Bailes no meža nāk!

Es mēģināju sacerēt kādam savam dzejolim mūziku. Tā nebija nekāda smalkā melodija, tikai vienkārša balāde, ko spēju uzrakstīt gluži labi. Esmu autore ari valsim ar nodrāztu tēmu un visai neparastu nosaukumu, es pat nezinu, kur to ņēmu: "Stunda kopā ar koku".

Vien tad, kad daži mani partneri ievēroja, ka stunda valsim ir pārāk prāvs laiks, es sapratu, ka virsraksts ir gana divdomīgs. Taču jutos lepna tāpēc, ka viens no galvenajiem deju orķestriem Joyce's Band, kas lielākoties spēlēja ballēs, dažkārt iekļāva šo valsi savā repertuārā. Kaut gan tas tagad es to apjēdzu nebija izdevies. Ja ņemam vērā, kāda bija mana attieksme pret valšiem, tad nevaru iedomāties, kāpēc vispār es pūlējos tādu uzrakstīt.

Tango tā bija gluži cita lieta. Misis Vordsvortas palīgs Ņūtonebotā ieviesa deju vakarus pieaugušajiem. Es — un arī citas jaunas meitenes — gāju uz tiem vingrināties. Tur es atradu partneri, ko dēvēju par savu "tangodraugu", jaunekli, kura kristītais vārds bija Ronalds, bet uzvārdu es nespēju atcerēties. Mēs reti runājāmies un neinteresējāmies viens par otru raizējāmies tikai par savām kājām. Sadejojāmies diezgan ātri, vienādi aizrāvāmies un lieliski saderējām. Mēs kļuvām par tango mākslas galvenajiem demonstrētājiem.

Vēl viena apmātība bija Lilijas Elsijas slavenā deja no kādas operetes "Jautrās atraitnes" vai "Grāfa Luksemburga", vairs neatceros, no kuras. Viņa ar partneri valsēja pa kāpnēm augšup un lejup. Es trenējos šajā prasmē kopā ar kaimiņu zēnu. Makss Mellors, būdams trīs gadus jaunāks par mani, tajā laikā bija ītonā. Maksa tēvs bija slims ar tuberkulozi viņam vajadzēja gulēt ārā, svaigā gaisā, un naktis viņš pavadīja dārza mājiņā. Makss bija savu vecāku vienīgais dēls. Viņš jutās iemīlējies manī kā jau vecākā un pieaugušākā meitenē un mēdza uzcirsties manis dēļ tā stāstīja puiša māte — mednieka jakā un zābakos, šad tad šaudīdams zvirbuļus ar gaisa šauteni. Viņš esot sācis mazgāties (tas bija kaut kas jauns, jo māte vairākus gadus raizējās tāpēc, ka dēlam melns kakls, rokas utt.) un nopircis vairākas gaišas kaklasaites mēļā un lavandas tonī, tā izrādīdams brieduma pazīmes. Mēs tuvinājāmies dejojot, un es devos uz

Melloru māju, lai kopā ar viņu praktizētos uz kāpnēm, kas likās šādai nodarbībai piemērotākas nekā mūsējās, jo bija lēzenākas un platākas. Nezinu, vai mums bija lielas sekmes. Daudzas reizes ļoti sāpīgi kritām un tomēr turpinājām. Jaunietim bija jauks skolotājs, man šķiet, ka viņu sauca misters Šovs. Par viņu Lūsija sacīja: "Tads mīlīgs raksturiņš, cik žēl, ka viņa kājas ir tik neveiklas!"

Man jāteic, ka es kopš tā laika nespēju rimties un piemēroju šo kritēriju visiem vīrieškārtas svešiniekiem. "Var jau būt, ka viņš ir izskatīgs, bet vai viņam ir naskas kājas?"

5

Kādā ne visai patīkamā ziemas dienā es gulēju gultā, slimodama ar gripu. Un garlaikojos. Biju izlasījusi veselu lērumu grāmatu, trīspadsmit reizes mēģinājusi apgūt "Dēmonu", sekmīgi izvedusi no pacietības mis Miliganu un grasījos mācīties bridžu. Tad istabā ieskatījās māte.

"Kāpēc tu nemēģini uzrakstīt stāstu?" viņa ieminējās.

"Uzrakstīt stāstu?" es, visai izbrīnījusies, pārprasīju.

"Jā," māte apstiprināja. "Kā Medža."

"Ak tā… Man vis nešķiet, ka es to varētu."

"Kāpēc ne?" viņa apjautājās.

Nebija taču nekāda ticama iemesla, kādēļ ne, ja nu vienīgi…

"Tu pati nezini, ko tu nevari," māte norādīja. "Ja neesi mēģinājusi."

Tā bija taisnība. Māte nozuda kā allaž veicīgi un parādījās pēc piecām minūtēm ar literāro vingrinājumu grāmatu rokā. "Te ir daži sižeti sarakstu atradīsi beigās," viņa pavēstīja. "Viss pārējais ir turpat. Tu vari tūlīt rakstīt savu stāstu."

Kad mana māte piedāvāja kādam kaut ko darīt, šis cilvēks gandrīz vienmēr to arī darīja. Es uzslējos gultā sēdus un sāku prātot par stāsta sacerēšanu. Visādā ziņā tas būtu labāk nekā kaitināt mis Miliganu.

Vairs neatceros, cik ilgu laiku tas prasīja. Domāju, ka ne pārāk tiešām gan. Kā liekas, es to pabeidzu jau nākamās dienas vakarā. Sāku šaubīgi, svārstīdamās starp dažādām tēmām, pēc tam tās atmetu, galu galā atradusi pati savu un aizrāvusies, — un sparīgi turpināju. Tā bija nogurdinoša nodarbe un nesekmēja izveseļošanos, taču apmāja prātu.

"Es atnesīšu Medžas veco rakstāmmašīnu," māte piedāvāja. "Tad tu varēsi klabināt ar to."

Šis mans stāsts saucas "Dailes nams". Tas nav šedevrs, bet es uzskatu, ka kopumā nav slikts. Un, būdams pirmais daiļdarbs, ko uzrakstīju, tomēr parāda kādus spēju iedīgļus. Tas, protams, radīts amatieriski un attēlo iespaidus, ko biju guvusi no grāmatām, kuras lasīju pagājušajā nedēļā. Uzsākot rakstīšanu, no tā gandrīz nav iespējams izvairīties. Tieši tad biju lasījusi D. H. Lorensu. Atceros "Spalvoto čūsku", "Dēlus un mīļākos", "Balto pāvu" un citus romānus ap šo laiku tie man bija īpaši mīļi. Biju izpētījusi arī dažas grāmatas, ko sacerējusi kāda misis Everarda Kotsa, kuras stils man gāja pie sirds. Šis pirmais stāsts šķita gana samākslots un bija uzrakstīts tā, ka nevarēja saprast, kas tur īsti domāts. Taču, lai gan stils ir palienēts, pats stāsts liecina par iztēles klātbūtni.

Pēc tam es sacerēju vēl citus stāstus: "Spārnu aicinājums" (nav slikts), "Vientulīgais Dievs" (radies pēc "Skaistās bezjēdzības pilsētas" izlasīšanas; nožēlojami sentimentāls), īss kurlas lēdijas dialogs viesībās ar nervozu vīrieti un šaušalīgs gabals par spiritistu seansu (to es pēc daudziem gadiem pārrakstīju). Uzklabināju visus šos daiļdarbus ar Medžas rakstāmmašīnu cik atminos, tā bija Empire un cerīgi nosūtīju tos vairākām avīzēm, izvēlēdamās dažādus pseidonīmus kādi kurobrīd iešāvās prātā. Medža bija sevi dēvējusi par Mostinu Milleri, es sevi nosaucu par Maku Milleru, pēc tam par Netenjelu Milleru (tas bija mana vectēva vārds). Man nebija lielu ilūziju par sekmēm, un es tās neguvu. Visi stāsti drīz atgriezās ar nemainīgu atzīmi: "Redaktors nožēlo, bet…" Tad es tos iesaiņoju no jauna un nosūtīju citiem izdevumiem.

Es nolēmu izmēģināt roku arī romānu rakstīšanā. Un ar vieglu sirdi ķēros pie darba. Visam vajadzēja norisināties Kairā. Es domāju par diviem atsevišķiem sižetiem un sākumā nespēju izvēlēties vienu no tiem. Beigu beigās šaubīgi pieņēmu lēmumu un sāku vienu apstrādāt. Manā iztēlē tas saistījās ar trim cilvēkiem, kurus mēs allaž redzējām Kairas viesnīcas ēdamzālē. Tur bija pievilcīga meitene patiesībā tā vairs nebija nekāda meitene, jo viņai noteikti vajadzēja būt tuvu trīsdesmit gadiem, un katru vakaru pēc dejām viņa nāca ieturēt vakariņas kopā ar diviem vīriešiem. Viens bija smagnējs, ar platiem pleciem un tumšiem matiem, kapteinis no 60. strēlnieku pulka, otrs — garš, gaišmatains jauneklis no gvardes, varbūt gadu vai divus jaunāks par šo sievieti. Abi sēdēja viņai katrs savā pusē, un sieviete sarunājās ar abiem. Mēs noskaidrojām, kā viņus sauc, taču neko vairāk par šiem cilvēkiem neuzzinājām, kaut gan kāds reiz noteica: "Viņai vajadzētu izvēlēties vienu no abiem!" Manai iztēlei ar to pietika. Ja es būtu dzirdējusi par šo trijotni kaut ko vairāk, tad diez vai būtu vēlējusies par viņiem rakstīt. Taču, tā kā vairāk nekādu pieturas punktu nebija, es varēju izdomāt lielisku stāstu. Iespējams, visai tālu no šo ļautiņu patiesajiem raksturiem, viņu rīcības un citiem īstajiem apstākļiem. Taču, tikusi diezgan tālu, es jutos neapmierināta un pievērsos otram sižetam. Tas bija jautraks, savīts no jocīgākiem notikumiem. Tomēr pieļāvu liktenīgu kļūdu, apkraudamās ar kurlu varoni, pat nezinu, kāpēc: ikviens varētu interesanti attēlot aklu dāmu, bet ar kurlu vis nav tik vienkārši. Es drīz atklāju, ka tad, kad pastāstīts viss, par ko viņa prāto, un tas, ko par viņu domā un saka citi, šai varonei nav iespējams izteikties, un līdz ar to darbība apstājas. Nabaga Melansija kļūst vēl pliekanāka un garlaicīgāka.

Atgriezos pie pirmā sižeta un pamanīju, ka šis materiāls romānam nav pietiekami plašs. Galu galā es nolēmu izmantot abus. Tā kā vide bija tā pati, kāpēc neapvienot abas tēmas? Tā turpinādama, es izstiepu savu romānu līdz pieklājīgam garumam. Tā kā mani nomāca pārmēru samezglotais sižets, es neprātīgi metos no viena varoņa raksturojuma pie cita, reizēm likdama šiem cilvēkiem satikties, lai gan viņi dažkārt nemaz nevēlējās to darīt. Es nezin kāpēc romānu nosaucu "Sniegs pār tuksnesi".

Tad māte minstinādamās piedāvāja man apjautāties, vai Idens Filpots varētu sniegt kādu palīdzību vai padomu. Viņa romāni par Dārtmūru bija ļoti izdaudzināti. Toreiz, kad tas notika, viņš bija mūsu kaimiņš un ģimenes draugs. Es kautrējos, tomēr beigās piekritu. īdens Filpots bija dīvaina izskata vīrs ar tādu seju, kas drīzāk atgādināja fauna, nevis cilvēka ģīmi. Tā bija interesanta, un garenās acis bija šķības kaktiņi piepacelti augšup. Viņš neganti cieta no podagras, un bieži vien tajās reizēs, kad mēs devāmies viņu apciemot, viņš sēdēja ar apsaitētu kāju, atbalstījis to uz krēsla. Šis rakstnieks necienīja sabiedrisko dzīvi un tikpat kā nekur negāja. Viņam nepatika sastapties ar citiem. Viņa sieva gan labprāt grozījās ļaudīs, būdama skaista un apburoša būtne, kurai netrūka draugu. Idens Filpots bija pieķēries manam tēvam un arī mātei, kas reti viņu traucēja, ielūgdama viesos, bet apbrīnoja viņa dārzu un lielo lērumu reto augu un krūmu. Kaimiņš teica — jā, viņš, protams, palasīšot Agatas literāros mēģinājumus.

Tik tikko spēju izstāstīt, cik pateicīga jutos. Viņš tik viegli varēja izmest dažus noraidošus vārdiņus un pelnīti nopelt lasīto un, gluži iespējams, uz visu mūžu laupīt man drosmi turpināt. Taču viņš nolēma palīdzēt. Šis cilvēks labi saprata, cik bikla es jutos un cik grūti man bija runāt par šiem jautājumiem. Viņa rakstītajā vēstulē atradu lielisku padomu.

"Šis un tas no Jūsu padarītā," viņš apliecināja, "ir paveikts pamatīgi. Jums ir lieliska dialoga izjūta. Jums vajadzētu turēties pie jautras, nesamākslotas sarunas. Pamēģiniet un likvidējiet savos romānos visas moralizēšanas! Jūs esat tām pārāk piesaistījusies, taču tās lasīt ir visgarlaicīgāk. Papūlieties likt savus varoņus mierā, lai viņi paši runā, nevis steidzieties pateikt priekšā, kas viņiem jāsaka, vai skaidrot lasītājam, ko tie domā, šo vai to paziņodami. Par to būtu jāspriež lasītājam. Jums tur ir divi sižeti, nevis viens, taču tā ir iesācēja kļūda. Drīz vien Jūs vairs tā nešķiedlsieties ar sižetiem. Es uzrakstīju savam literārajam aģentam Hjū Meisijam. Viņš Jūs nokritizēs un novērtēs, kāda iespēja būtu kaut ko publicēt. Man šķiet, ka nav viegli panākt pirmā romāna publikāciju, tāpēc nejūtieties vīlusies, ja neveiksies. Es iesaku Jums lasīt to, kas, manuprāt, var noderēt. Izstudējiet De Kvinsija "Opija lietotāja grēksūdzes" šis darbs pamatīgi paplašinās Jūsu vārdu krājumu, jo viņš lietojis dažus interesantus izteicienus. Palasiet Džefija grāmatu "Mans dzīvesstāsts" aprakstu un dabas izjūtas dēļ."

Tagad man aizmirsies, kādi bija pārējo darbu nosaukumi. Atceros, ka bija minēts kāds īso stāstu krājums un viens no tiem saucās "Pirrijprieks" tas vēstīja par tējkannu. Bija Raskina sējumiņš, kas manī izraisīja milzīgu nepatiku, un vēl viena vai divas grāmatas. Nezinu, vai tās man kaut ko palīdzēja vai ne. Taču man iepatikās De Kvinsijs un arī īsie stāsti.

Tad es devos uz Londonu uz sarunām ar Hjū Meisiju. Tiešām toreiz Hjū Meisijs vēl bija dzīvs un es ar viņu tikos. Tas bija liela auguma melnīgsnējs vīrs un es no viņa nobijos. "Ak tā," viņš novilka, pāri manuskriptam lūkodamies uz mani. "Sniegs pār tuksnesi". Hm, gaužām vilinošs virsraksts, tajā ir slēpta uguns."

Es kļuvu vēl nervozāka, jo jutu, ka tas, ko biju uzrakstījusi, ir tālu no vēlamā. Pati nezinu, kādēļ izraudzījos tieši tādu virsrakstu, ja nu vienīgi tādēļ, ka tajās dienās lasīju Omāru Haijamu. Man liekas — es domāju par sniegu uz tuksneša putekļainās sejas, jo visi dzīves notikumi ir virspusēji un zūd, neatstājot nekādas atmiņas. Lai gan grāmata, kad tā bija pabeigta, vairs neko tādu neatgādināja, tomēr man bija sava ideja, kādai tai jābūt.

Hjū Meisijs paturēja manuskriptu, lai to izlasītu, bet pēc dažiem mēnešiem Atdeva, paziņodams, ka viņam neesot prātā, kur šo darbu varētu ievietot. Labākais, ko es varētu darīt, — viņš teica, būtu vairs par to nedomāt un rakstīt citu grāmatu.

Es pēc dabas nekad neesmu bijusi godkārīga persona un tāpēc atteicos no turpmākās cīņas. Joprojām rakstīju dzejoļus, tie man patika; kā šķiet, es sacerēju arī vienu vai divas īsas poēmas. Aizsūtīju tās dažādiem izdevumiem, taču zināju, ka saņemšu visu atpakaļ, un parasti tā arī notika.

Es vairs nopietni nenodarbojos ar mūziku. Dažas stundas dienā spēlēju klavieres, lai nezaudētu līdzšinējās iemaņas, taču uz stundām vairs negāju. Kad bijām Londonā, es vēl kādu laiku mācījos dziedāt. Ferencs Korbaji ungāru komponists pasniedza man stundas un iemācīja dažas apburošas paša sacerētas ungāru dziesmas. Tas bija labs skolotājs un interesants vīrietis. Es apguvu arī angļu balādes pie kādas sievietes, kas dzīvoja netālu no Rīdžentkanāla, kuru dēvēja par "mazo Venēciju" tas mani allaž apbūra. Es nereti dziedāju vietējos koncertos un, kā toreiz bija parasts, ņēmu līdzi notis, kad mani kāds ielūdza vakariņās. Toreiz, protams, nebija mūzikas "konservu" — radio ierakstu, atskaņotāju, magnetofonu un stereoelektrofonu. Mūzika bija izpildītāju ziņā tie varēja būt labi, viduvēji un briesmīgi. Biju gluži pieņemama koncertmeistare, varēju lasīt notis, un man bieži vajadzēja pavadīt citus dziedātājus.

Lielisku pieredzi ieguvu, kad Londonā notika Vāgnera "Nībelungu gredzena" pirmizrādes un diriģēja Rihters. Mana māsa Medža pēkšņi sāka interesēties par Vāgnera mūziku. Viņa sadabūja biļetes uz šo izrādi un samaksāja par manējo. Atceroties šo pārdzīvojumu, es vienmēr būšu viņai pateicīga. Votana partiju dziedāja van Roo. Galvenās Vāgnera soprānu lomas izpildīja Ģertrūde Kepela. Tā bija liela auguma smagnēja dāma ar uzrautu degunu. Viņa nebija aktrise, toties viņas balss bija spēcīga un zeltaina. Amerikāniete, vārdā Zalcmane-Stīvensa, dziedāja Zīglindas, Izoldes un Elizabetes lomu. Šo Zalcmani-Stīvensu man grūti aizmirst. Viņa bija visskaistākā aktrise ar izteiksmīgām kustībām un žestiem. Viņai bija garas, graciozas rokas, kas stiepās ārā no bezveidīgajiem, krokotajiem paltrakiem, kādos allaž tērpās Vāgnera varones. Viņa bija lieliska Izolde! Saprotu, ka viņas balss nevarēja līdzināties Ģertrūdes Kepelas balsij, taču viņas tēlojums bija tik neatdarinams, ka aizrāva skatītāju. Viņas niknums un izmisums "Tristana" pirmajā cēlienā, viņas balss liriskais skaistums otrajā un tad — manuprāt, neaizmirstams trešajā cēlienā visdižākais brīdis: garais mūzikas gabals ar izmisumu un gaidām, kad Tristans un Kurvenāls sēž kopā, lūkojoties jūrā pēc kuģa. Un beigās satriecošais soprāna sauciens aiz skatuves:

tristan!

Zalcmane-Stīvensa bija Izolde. Traukdamās jā gan, traukdamās pāri klintij uz skatuvi, baltās rokas pastiepusi, lai apskautu Tristanu. Un pēc tam žēls, izbrīnīts kliedziens, kas nāca gluži vai no putna rīkles.

Liebestoddziesmu viņa izpildīja kā sieviete, nevis kā dieviete: nometusies ceļos pie Tristana līķa, vērdamās lejup viņa sejā un ar iztēles spēku skatīdama viņu dzīvu, tad noliekdamās, noliekdamās zemāk un zemāk, līdz pēdējie vārdi — "ar skūpstu" atskanēja, gandrīz vai skarot ar lūpām gulētāja lūpas, un viņa sabruka pār nedzīvo ķermeni.

Es katru nakti pirms aizmigšanas mēdzu prātā pārraudzīt sapni, ka varētu kādudien dziedāt Izoldes partiju uz īstas skatuves. Tas nekādu ļaunumu nerada es sacīju sev pārlūkot to visu iztēlē. Vai es varētu vai es jebkad spētu dziedāt operā? Atbilde, protams, bija "nē". Mejas Stērdžisas amerikāņu draudzene, kas tajā laikā atradās Londonā un bija saistīta ar Metropolitēna operu Ņujorkā, laipni ieradās noklausīties manu dziedāšanu. Es izpildīju viņai dažādas ārijas, un viņa pārbaudīja toņkārtas, arpedžo un vingrinājumus. Pēc tam paziņoja: "Dziesmas, kuras jūs dziedājāt, man neko neizteica, bet vingrinājumi gan. Jūs varētu tapt par labu koncertdziedātāju, lielisku izpildītāju un pat kļūt slavena. Tomēr operai jūsu balss nav pietiekami spēcīga. Un nekad nebūs."

Un tā te nu mēs esam. Manas sirdij mīļās slepenās fantāzijas par mūziku bija galā. Es nevēlējos būt koncertdziedātāja, turklāt arī tas nebūtu viegli izdarāms. Uz meiteņu karjeru mūzikas jomā tuvinieki neskatījās iedrošinoši. Ja man būtu jebkādas izredzes dziedāt operā, tad es būtu cīnījusies, taču tā bija privilēģija, kas lemta nedaudziem cilvēkiem, kuriem ir īstās balssaites. Manuprāt, nav nekā tik postoša dvēselei kā uzstājīga nopūlēšanās darīt to, ko izmisīgi vēlaties veikt labi, un tomēr apzināties, ka esat otršķirīgais pēc labākajiem. Tādēļ es atmetu šo ilgošanos. Un pavēstīju mātei, ka viņa var ietaupīt naudu, vairs nemaksājot par mūzikas stundām. Varu dziedāt, cik vien vēlos, taču nav jēgas turpināt studijas. Nekad nebiju pa īstam ticējusi, ka mans sapnis varētu īstenoties, tomēr ir jauki, ka tāds bijis un sagādājis prieku, ja vien cilvēks nav pie tā turējies pārāk neatlaidīgi.

Tieši ap šo laiku es sāku lasīt Mejas Sinkleres romānus, kas mani pamatīgi ietekmēja. Un patiesi: kad es tos lasu arī tagad -, jūtos visai iedvesmota. Man šķiet, ka viņa ir viena no mūsu smalkākajām un oriģinālākajām romānistēm, un es nespēju atvairīt sajūtu, ka interese par viņu kādudien atdzims viņas darbi tiks izdoti atkal. "Sarežģītais labirints" — šis klasiskais stāsts par necilu klerku un viņa meiteni man liekas labākais no tiem, kas jelkad uzrakstīti. Man patika arī "Dievišķā uguns", bet "Darbarūķis Dzevonss" bija īsts meistardarbs. Viņas īsais stāsts "Traips kristālā" mani tā ietekmēja, ka iedvesmoja uzrakstīt savējo līdzīgā garā varbūt tāpēc, ka es tajā laikā aizrāvos ar sižetiem par gaišredzību. Nosaucu to "Vīzija" (vēlāk tas tika publicēts krājumā kopā ar citiem maniem stāstiem) — un tas man joprojām patīk, kad gadās pārlasīt.

Man šajā periodā bija izveidojies paradums rakstīt stāstus. Sacīsim — tas aizstāja spilvenu pārvalku izšūšanu vai Drēzdenes porcelāna apgleznošanu ar puķītēm. Ja kāds teiks, ka tā runāt nozīmē pārāk zemu vērtēt radošo darbību, es vis negribētu piekrist. Radošais gars var izpausties jebkurās formās gan izšujot, gan gatavojot neparastus ēdienus, gan gleznojot vai veidojot skulptūras, komponējot mūziku, kā arī rakstot grāmatas vai stāstus. Starpība ir tā, ka vienā otrā jomā iespējams izcelties vairāk nekā citās. Esmu gatava apliecināt, ka izšūt spilvenu pārvalkus Viktorijas laiku stilā nav gluži tas pats, kas darināt gobelēnus, taču ierosme abos gadījumos ir tā pati. Agrīnajā karaļa Viljama valdīšanas posmā viņa galma lēdijas izgatavoja oriģinālus mākslasdarbus, kuri prasīja gan izdomu, gan iedvesmu, gan nepagurstošu cītību. Protams, kāda daļa no šī darba likās visai apnicīga, toties citas — diezgan pacilājošas. Lai gan jūs varbūt iebildīsiet, ka brokāta auduma gabaliņš ar dažiem ziediem un tauriņu salīdzinājumā ar citiem mākslasdarbiem ir smieklīgs, tā radītāja droši vien guva tādu pašu iekšēju gandarījumu.

Ar valsi, ko biju sacerējusi, nebūtu vērts lepoties, bet daži no maniem izšuvumiem tiešām bija izdevušies, tāpēc jutos ar tiem apmierināta. Man nešķiet, ka es jebkad būtu uzskatījusi savus stāstus par vērā ņemamiem, taču pēc darba radīšanas vienmēr jāpaiet kādam laikam, lai autors varētu par to spriest.

Jūs to sākat iedvesmas varā, jūsu sirds pildās ar cerībām un pašpaļāvību (es runāju par tām dažām reizēm mūžā, kad mani vispār bija pārņēmusi pašpaļāvība). Ja esat kautrīgs cilvēks, tad vispār nekad nerakstīsiet, tādēļ jābūt kaut kam tīkamam — apziņai par to, kā tieši jūs to rakstīsiet, kā pasniegsieties pēc zīmuļa un sāksiet aizrautīgi skribelēt kladē. Tad jūs iekuļaties grūtībās un neredzat, kā no tām izkļūt, tomēr beigu beigās lielākā vai mazākā mērā paveicat to, ko gribējāt, lai gan ik pa brīdim jums zuda pašpārliecība. Kad darbs pabeigts, jums šķiet, ka tas ir pilnīgi neizdevies. Bet pēc dažiem mēnešiem jūs sākat prātot, vai tas tomēr nav gluži labs.

Ap to laiku man reizes divas tik tikko izdevās paglābties no laulībām. Es saku "tik tikko", jo tagad, paveroties atpakaļ, es nešaubīgi saprotu, ka jebkuras no šīm precībām nozīmētu nelaimi.

Pirmais gadījums bija tāds, ko varētu nosaukt par "jaunas meitenes aizraušanos". Es biju ciemos pie Rolstoniem-Patrikiem. Mēs ar Konstanci aukstā un vējainā dienā braucām uz sacensībām, un Konstanci uzrunāja kāds vīrietis, kas jāja ar skaistu, kastaņbrūnu zirgu, un viņa iepazīstināja svešinieku ar mani. Čārlzam , manuprāt, varēja būt gadi trīsdesmit pieci, viņš bija majors septiņpadsmitajā ulānu pulkā un katru gadu iegriezās Vorvikšīrā pamedīt. Tajā vakarā es satiku viņu vēlreiz pievakarē notika masku balle, kurā es ierados Helenas kostīmā. Tas bija skaists (un vēl joprojām man ir brīnos, kā es jebkad esmu tajā ietilpusi). Tas atrodas vestibilā lādē, kurā glābējās daudzi "maskošanās tērpi". Tas man ir vismīļākais no balta brokāta, ar pērlēm izšūtu cepurīti. Ciemošanās laikā Čārlzu sastapu vairākas reizes. Un, kad devos uz mājām, mēs abi pieklājīgi izteicām cerību, ka redzēsimies vēl. Viņš ieminējās, ka varētu vēlāk aizbraukt arī uz Devonšīru.

Kad pēc manas pārrašanās bija aizritējušas trīs vai četras dienas, es saņēmu sūtījumu. Sainītī bija jauka apzeltīta sudraba kārbiņa. Vāciņa iekšpusē bija rakstīts "Apses", pēc tam iegravēts datums un zemāk "Helenai". "Apses" saucās tā vieta, kur mēs tikāmies, datums bija tās dienas, kad ar viņu iepazinos. Pienāca arī vēstule, kurā viņš ziņoja, ka cerot iegriezties mūs apraudzīt nākamajā nedēļā, kad būšot Devonā.

Tā sākās zibenīga lakstošanās. Man tika sūtīti puķu pušķi, šad un tad grāmatas, lielas kārbas ar dažādām šokolādes konfektēm. Netika sacīts nekas tāds, ko nevarētu sacīt jaunai meitenei, tomēr jutos pārsteigta. Viņš ieradās pie mums vēl divas reizes un trešajā lūdza manu roku. Čārlzs apgalvoja, ka esot iemīlējis mani kopš pirmā mirkļa, kad ieraudzījis. Ja sakārtotu bildinājumus tādā kārtībā, kādā tie sarindotos pēc pienācīguma, šis noteikti nonāktu saraksta augšgalā. Mani savaldzināja un pat satrieca šīs norises tehnika. Tas bija vīrs ar lielu pieredzi darīšanās ar sievietēm, viņš noteikti prata atstāt tādu iespaidu, kādu vien vēlējās. Es sākumā biju gatava uzskatīt, ka šis ir mans liktenis, mans Misters īstais. Torrtēr… Jā, bija arī kāds tomēr… Kad Čārlzs bija tuvumā un stāstīja man, cik lieliska es esot, kā viņš mani mīlot, cik neatdarināma Helena bijusi, kāda smalka būtne esot, kā viņš aizvadītu visu dzīvi, darot mani laimīgu, un ta tālāk, un tā joprojām, viņa rokas drebēja un balss trīcēja ak, jā, es jutos apburta kā putniņš kokā. Bet… kad viņš bija projām, kad domāju par šo cilvēku viņa prombūtnē, nekā tāda nemanīju. Es nealku viņu atkal redzēt. Man tikai likās, ka viņš ir ļoti jauks. Starpība starp abām šīm omām mani mulsināja. Kā lai spēju saprast, esmu vai neesmu vīrietī iemīlējusies? Ja tad, kad šis cilvēks nav tuvumā, viņš jums neko nenozīmē, bet tad, kad ir klāt, jūtas jūs gluži satriec, kāda ir jūsu īstā attieksme?

Mana nabaga mīļā māmiņa droši vien tajās dienās dabūja pamatīgi ciest. Viņa kā pati vēlāk stāstīja bija lūgusi Dievu, lai sagādā man vīru labu, laipnu un apgādātu ar šīspasaules mantu. Čārlzs licies visnotaļ atbilstošs šīm vēlmēm, tomēr māte nezin kādēļ neesot bijusi apmierināta. Viņa vienmēr nojauta, ko ļaudis domā un jūt, laikam gluži skaidri noprata, ka es pati nezinu, kāda ir mana attieksme. Viņai kā jau mātei bija tāds uzskats, ka neviens vīrietis viņas Agatai nebūtu gana labs, un nelikušas mieru aizdomas, ka, ja viņa atļautu mums precēties, šis nebūtu īstais vīrs. Mate aizrakstījusi RolstoniemPatrikiem, lai izdibinātu par viņu iespējami vairāk. Viņai bija vēl jo grūtāk tāpēc, ka mans tēvs vairs nebija dzīvs un nebija arī brāļa, kas būtu varējis veikt šādās reizēs pierastās aptaujas par precinieka attiecībām ar sievietēm, viņa finansiālo stāvokli, ģimeni un pārējo. Tagad tas viss liekas visai vecmodīgi, taču man jāaizrāda, ka tādējādi nereti tika novērstas šādas tādas nepatīkamas sekas.

Čārlzs atbilda visiem standartiem. Viņam gan esot bijuši daudzi romāni ar sievietēm, taču tādēļ māte īpaši nesatraucās bija pieņemts, ka pirms precībām vīriešiem "jāiztrakojas". Viņš bija gadus piecpadsmit vecāks par mani, taču arī viņas pašas vīrs bija desmit gadus vecāks, tāpēc viņa uzskatīja šo starpību par pieļaujamu. Māte sacīja Čārlzam, ka Agata vēl esot pārāk jauna, tāpēc nevarot tik ātri izlemt. Un ierosināja mums nākamā mēneša vai divu laikā tikties biežāk, nespiežot mani tūlīt atbildēt.

Tur nekas prātīgs neiznāca, jo man ar Čārlzu nebija pilnīgi nekā, par ko runāt, vienīgā tēma bija tā, cik neglābjami viņš manī iemīlējies. Ja Čārlzs nerunāja par to, valdīja diezgan mulss klusums. Tad viņš devās projām, bet es paliku sēžam un brīnāmies. Ko es gribētu darīt? Apprecēt viņu? Pēc tam saņēmu no Čārlza vēstuli. Viņš noteikti rakstīja visskaistākās mīlestības vēstules — tieši tādas, kādas sievietes ilgojas saņemt. Es lasīju un glabāju tās, galu galā nolemdama, ka tā tomēr ir mīlestība. Čārlzs atgriezās, es satraucos, aizrāvos, tomēr kaut kur apziņas dzīlēs snauda vēsums apjauta, ka te kaut kas ir greizi. Beigu beigās māte ierosināja, lai mēs netiekamies sešus mēnešus, un pēc tam man būtu jāizlemj pilnīgi un galīgi. Šis nosacījums tika izpildīts, šajā laikā vēstules nepienāca, un droši vien tā bija pareizāk, jo citādi es to dēļ, iespējams, būtu padevusies.

Kad seši mēneši bija aizritējuši, es saņēmu telegrammu. "Nespēju vairs ciest šo nenoteiktību. Vai Jūs precēsiet mani vai ne?" Es tajās dienās biju nolikusies gultā mazliet apaukstējusies. Māte ienesa man telegrammu. Es paskatījos uz to un uz apmaksāto atbildes veidlapu. Paņēmu zīmuli un uzrakstīju vārdu: "Nē." Un tūlīt sajutu milzīgu atvieglojumu: biju par kaut ko izšķīrusies. Man vairs nevajadzēja mocīties neskaidrībā.

"Vai esi pārliecināta?" māte noprasīja.

"Jā!" es attraucu. Apgriezu otrādi spilvenu un tūlīt aizmigu. Tā tas beidzās.

Nākamajos četros vai piecos mēnešos dzīve likās diezgan drūma. Sakumā viss, ko darīju, mani garlaikoja, un tad sāka likties, ka esmu pieļāvusi lielu kļūdu. Un pēc tam manā dzīvē atkal ienāca Vilfrīds Pīrijs.

Es jau tiku pieminējusi Martēnu un Liliānu Pīrijus mana tēva draugus, ko mēs atkal sastapām ārzemēs Dinārā. Mēs turpinājām tikties, kaut gan zēnus es vēl nebiju redzējusi. Harolds mācījās ītonā, bet Vilfrīds dienēja flotē viņš bija kara jūrskolas kursants. Tagad Vilfrīds jau bija pilntiesīgs apakšleitnants. Manuprāt, tolaik viņš dienēja uz zemūdenes un bieži piebrauca krastā reizē ar citiem kuģiem, kas mēdza apmeklēt Torkeju. Mēs nekavējoties kļuvām lieli draugi viņš bija viens no tiem cilvēkiem manā dzīvē, kuriem biju visvairāk pieķērusies. Pēc pāris mēnešiem mēs jau bijām neoficiāli saderināti.

Pēc Čārlza attiecības ar Vilfrīdu bija īpašs atvieglojums. Kopā ar viņu nebija ne satraukuma, ne šaubu, ne neskaidrības. Tikai mīļš draugs kāds, ko es labi pazinu. Mēs lasījām grāmatas, apspriedām tās, mums vienmēr bija par ko runāt. Es kopā ar viņu allaž jutos lieliski. Man ne prātā nenāca, ka es uztveru viņu kā brāli un tieši tā pret viņu izturos. Māte priecājās, misis Pīrija tāpat. Martēns Pīrijs bija miris pirms dažiem gadiem. Vilfrīds likās piemērots precinieks no visiem viedokļiem. Viņu gaidīja karjera flotē, mūsu tēvi bija tuvi draugi, mātes viena otrai patika, manai mātei gāja pie sirds Vilfrīds, misis Pīrijai es. Es joprojām jūtos kā briesmone tāpēc, ka viņu neapprecēju.

Mana dzīve likās nokārtota. Pēc gada vai diviem — kad būtu piedienīgi (jo nebija pieņemts skubināt jaunus virsniekus un apakšleitnantus, lai viņi agri precētos), mēs salaulāsimies. Man patika doma par saistīšanos ar jūrnieku. Es varētu apmesties Plimutā vai kādā tamlīdzīgā vietā un pēc tam, kad Vilfrīds būs devies uz ārzemēm, atgriezties Ešfīldā, lai pavadītu laiku kopā ar māti. Tiešām gan nekas nevarētu būt pareizāk.

Man šķiet, ka cilvēka dabā ir dīvaina nešpetnība — tā urda pretoties visam, kas ir pārlieku pareizs un nevainojams. Es ilgu laiku to neatzinu, taču izredzes apprecēt Vilfrīdu iedvesa man nomācošu garlaicību. Viņš man patika. Es ar prieku dzīvotu vienā mājā ar viņu, taču šajā izjūtā nebija nekā pacilājoša, nekādās aizrautības!

Pirmā pazīme, ka vīrietis jūs pievelk un jums der, ir tā lieliskā ilūzija, ka jūs abi esat par visu vienādos uzskatos. Un katrs saka tieši to, ko otrs domā. Cik tas jauki, ka jums mīļas vienas un tās pašas grāmatas, tā pati mūzika… Faktam, ka viens no jums gandrīz nekad neiet uz koncertiem un tikpat kā neklausās nekādu mūziku, šajā laiksprīdī nav nozīmes. Viņu patiesībā vienmēr ļoti vilinājusi mūzika, tikai viņš nav zinājis, ka tā ir! Gluži tāpat ir ar grāmatām — īstenībā jums nekad nav gribējies lasīt tādas, kādas pievelk viņu, bet tagad gan jūs vēlaties tās izlasīt. Te tas ir viens no Dabas dižākajiem apmaldiem! Jums abiem patīk suņi, un jūs nevarat ciest kaķus. Cik brīnišķīgi! Mums abiem iet pie sirds kaķi, bet mēs ienīstam suņus! Arī lieliski!

Tā dzīve lēnām ritēja tālāk. Ik pēc divām vai trijām nedēļām Vilfrīds ieradās pavadīt brīvās dienas krastā. Viņam bija auto, ar kuru viņš mēdza mani vizināt. Viņam bija suns, un mēs abi to samīļojām. Viņš aizrāvās ar spiritismu, tādēļ arī es sāku ar to nodarboties. Tiktāl viss bija kārtībā. Tad Vilfrīds sāka man nest grāmatas, kuras noteikti vajagot izlasīt un apspriest. Tās bija biezas lielākoties par teozofiju. Alošanās, ka jūs jūsmojat par to pašu, par ko jūsmo jūsu vīrietis, te nelīdzēja es patiesībā nebiju viņā iemīlējusies. Teozofijas traktāti man likās pliekani. Manuprāt, tie bija caurcaurēm sagudroti, vēl ļaunāk es domāju, ka tur daudz kas bija muļķības! Jutos nogurusi no Vilfrīda runām par medijiem, kurus viņš pazīstot. Starp tiem bija divas meitenes no Portsmutas, un jūs nemūžam neticētu visam tam, ko viņas redzēja. Šīs meitenes nespēja ieiet nevienā majā, nesākdamas pūst un elst, ķert pie sirds un dvest, ka turpat kaut kur stāv šausmīgs spoks. "Viendien," stāstīja Vilfrīds, "Mērija tā ir vecākā no abām meitenēm iegāja kāda mājā un devās uz vannasistabu nomazgāt rokas. Vai zini, viņa nevarēja pat slieksnim pārkāpt! Nē, nudien ne! Viņa tur pamanījusi divus cilvēku stāvus viens turējis asmeni otram pie rīkles. Vai tu spēj tam noticēt?"

Es gandrīz atbildēju: "Nē, nespēju vis," taču laikā atjēdzos. "Tas ir ārkārtīgi interesanti. Vai tur tiešām kāds agrāk būtu turējis otram nazi pie kakla?"

"Droši vien," Vilfrīds atteica. "Tā māja esot tikusi izīrēta visādiem ļautiņiem, tādēļ tur varēja notikt šāds starpgadījums. Vai tev tā nešķiet? Tu jau pati varēji kaut ko tādu iedomāties — vai ne?"

Es gan neko tamlīdzīgu nebūtu iztēlojusies. Taču man bija jauka daba, tāpēc miļuprāt apstiprināju: protams, tā noteikti varēja būt.

Tad kadu dienu Vilfrīds piezvanīja no Portsmutas un paziņoja, ka viņam esot gadījusies neticama izdevība. Tiekot gatavota ekspedīcija, lai meklētu bagātības Dienvidamerikā. Viņam pienākoties atvaļinājums, viņš varētu to izmantot un pievienoties šai ekspedīcijai. Kā es uzskatot vai viņš rīkotos briesmīgi, ja tā darītu? Tas būtu tik aizraujoši, un nekas tāds varbūt nekad vairs neatkārtošoties. Mediji, cik nopratu, jau bija uzslavējuši šo apņemšanos. Un paziņojuši, ka viņš noteikti atgriezīšoties, atklājis kādu inku laiku pilsētu. Protams, neviens kaut ko tādu neuzņemot kā pierādījumu, taču tas esot ticami vai tad ne? Vai es domājot, ka tā būtu nepieņemama rīcība pēc tam, kad viņš pavadījis labu daļu brīvdienu kopā ar mani?

Es atklāju, ka man nav ne mazāko šaubu. Un izturējos pārsteidzoši nesavtīgi. Sacīju, ka man šķiet šī ir brīnišķīga izdevība. Skaidrs, ka viņam jābrauc, un es no visas sirds ceru — viņš atradīs inku dārgumus. Vilfrīds teica, ka es esot lieliska, neaptverami lieliska — pat viena no tūkstoš jaunām meitenēm tā nedarītu. Viņš nolika klausuli, atsūtīja man mīļu vēstuli un devās ceļā.

Taču es nebiju vis viena meitene no tūkstoša biju tā, kura sapratusi patiesību par sevi pašu un tādēļ jūtas nokaunējusies. Nākamajā dienā pēc tam, kad viņš bija devies projām, es pamodos ar tādu apziņu, it kā būtu nometusi smagu nastu. Nopriecājos, ka Vilfrīds meklēs bagātības, jo mīlēju viņu kā brāli un gribēju, lai viņš dara to, ko vēlas. Manuprāt, pati dārgumu medīšanas ideja bija muļķīga, turklāt biju gandrīz vai pārliecināta, ka tā izgāzīsies. Droši vien arī tāpēc, ka nebiju viņā iemīlējusies. Ja būtu, es spētu uz to visu raudzīties ar viņa acīm. Un ak prieks, ak laime! Man vairs nevajadzēja lasīt teozofijas grāmatas.

"Kāpēc tu izskaties tik jautra?" māte aizdomīgi apvaicājās.

"Klau, māt," es attraucu. "Es zinu, cik tas ir briesmīgi, bet es tiešām priecājos par Vilfrīda aizbraukšanu."

Nabaga mīlulīte. Viņas seja sakritās. Es vēl nekad nebiju jutusies tik ļauna un nepateicīga kā tajā reizē. Viņa bija tik laimīga par mums ar Vilfrīdu. Kādā mulsuma mirkli es pat iedomājos, ka vajadzēs ar to samierināties viņas labad. Laimīgā kārtā tomēr nebiju tik dziļi sentimentāla būtne.

Es neuzrakstīju Vilfridam, lai paziņotu, ko esmu nolēmusi; nospriedu, ka inku dārgumu meklēšanas laika tveicīgajos džungļos tāda ziņa varētu viņu slikti ietekmēt. Viņam varētu piemesties drudzis vai izklaidības bridi uzbrukt kads nikns zvērs, tā ka visa šī izklaide tiktu sabojāta. Taču biju sagatavojusi vēstuli, kas gaidīja viņa atgriešanos. Paskaidroju, ka ļoti nožēloju, bet, lai kā esmu viņam pieķērusies, šīs tomēr nav īstās jūtas, lai mēs saistītos uz visu mūžu. Viņš, protams, man nepiekrita, tomēr uzņēma manu lēmumu nopietni. Un teica, ka nespēšot bieži ar mani tikties, tomēr mēs vienmēr palikšot draugi. Tagad es prātoju, vai arī viņš izjuta atvieglojumu. Man neliekas, ka tā būtu bijis, tomēr neizskatījās, ka es būtu salauzusi viņa sirdi. Manuprāt, viņam bija laimējies. Viņš būtu man bijis labs vīrs, allaž pret mani jauki izturējies, un šķiet, ka es, iespējams, būtu darījusi viņu nosvērti laimīgu, taču ar viņu notika citādi jau pēc trim mēnešiem. Viņš nevaldāmi iemīlējās citā meitenē, un viņa tikpat nevaldāmi iemīlējās Vilfrīdā. Abi drīz apprecējās un laida pasaulē sešus bērnus. Nekas nebūtu varējis būt mierinošāks.

Ja runājam par Čārlzu apmēram pēc trim gadiem viņš apprecēja skaistu astoņpadsmit gadu vecu meiteni.

Patiesi abiem šiem vīriešiem es biju gatavā labdare!

Nākamais notikums bija tāds, ka Redžijs Lūsijs brīvdienās atgriezās no Honkongas. Lai gan pazinu mis Lūsiju daudzus gadus, nekad nebiju tikusies ar viņas vecāko brāli. Viņš bija artilēristu majors, lielākoties dienējis ārzemēs. Tas bija kautrīgs un noslēgts cilvēks, kas reti kaut kur izgāja. Viņam patika spēlēt golfu, taču viņš nemēdza apmeklēt deju sarīkojumus un viesības. Jaunais vīrietis nebija gaišmatains un zilacains kā citi šajā dzimtā viņam bija tumši mati un brūnas acis. Tā bija ārkārtīgi saliedēta ģimene, kuras locekļi priecājās cits par cita sabiedrību. Mēs kopā devāmies uz Dārtmūru, kā parasti Lūsiju garā nokavējot transportlīdzekļus, meklējot tādus vilcienus, kādu nemaz nebija, tādēļ neatrodot arī tos, pārsēžoties Ņūtonebotā un nepaspējot notvert vilcienu, ar kuru jābrauc tālāk, tāpēc nolemjot, ka apceļosim pavisam citus tīreļus, un tā tālāk, un tā joprojām.

Tad Redžijs piedāvāja uzlabot manu golfa spēles prasmi. Tā šajā laikposmā tikpat kā nepastāvēja. Daudzi jaunekļi bija darījuši, ko varējuši, lai man palīdzētu, taču man pašai par nožēlošanu nebiju nekāda veiklā spēlētāja. Kaitinošākais bija tas, ka vienmēr biju daudzsološa iesācēja. Gan šaujot ar loku, gan mācoties biljardu, golfu, tenisu un kroketu likās, ka man netrūkst spēju, taču cerības kaut ko apgūt nekad nepiepildījās, bija tikai kārtējais pazemojums. Patiesība, jādomā, ir tāda, ka tam, kuram nav talanta pamanīt bumbiņas, tā nekad nebūs. Es kopā ar Medžu spēlēju kroketa turnīros, kur bija visas iespējas tam izpausties.

"Ar visām šīm tavām iespējām," sacīja Medža, kas spēlēja labi, "mēs viegli būtu varējušas uzveikt."

Manas iespējas gan palīdzēja, tomēr mēs neuzvarējām. Es biju labi sagatavota spēles teorijā, taču allaž pieļāvu gluži smieklīgas kļūdas. Tenisā biju izkopusi atsitienu no labās puses, kas reizumis atstāja iespaidu uz partneriem, taču daži citi sitieni bija bezcerīgi. Un tenisu nevar spēlēt tikai ar atsitienu no labās puses. Golfa laukumā es neganti uzbruku, dzelžaini situ, skaisti tuvojos, taču nekādi nespēju iedzīt bumbiņu bedrītē.

Redžijs tomēr bija bezgalīgi pacietīgs tads skolotājs, kuram nav nekādu iebildumu turpināt nodarbības arī tad, ja partnera iemaņas neuzlabojas. Mēs glāsmaini līkumojām pa golfa laukumu, apstājoties visur, kur vien mums patika. Nopietni golfa spēlētāji ar vilcienu brauca uz Čerstonu uz kursiem. Torkejas kursi notika reizē ar zirgu skriešanās sacīkstēm trīs reizes gadā, tiem nebija daudz atbalstītāju un sponsoru. Mēs ar Redžiju tos apmeklējām, bet pēc tam devāmies uz tēju pie Lūsijiem un rīkojām improvizētus koncertus, bet pēc tam cepām jaunus grauzdiņus, jo jau agrāk izceptie pa to laiku bija paguvuši atdzist. Un tā tālāk. Tā bija laimīga, dīka dzīve. Neviens nekur nesteidzās, laikam nebija nekādas nozīmes. Nekad nekādu rūpju, nekādas rosības. Varbūt es kļūdos, taču jūtos pārliecināta, ka tajā mājā nekad nevienam nebija ne kuņģa čūlas, ne asinsvadu aizsprostošanās, ne augsta asinsspiediena.

Kādu dienu mēs ar Redžiju spēlējām golfu. Tā kā bija ļoti karsti, viņš ierosināja apsēsties pie dzīvžoga. Izvilcis pīpi, viņš sāka smēķēt, mēs tērzējām kā allaž taču mūsu sarunas nekad nebija ilgas, tikai vārds pa vārdam par kādu priekšmetu vai personu, pēc tam atpūtāmies un paklusējām. Tieši tādi dialogi man patīk vislabāk. Kad biju kopā ar Redžiju, es nejutos neattapīga vai dumja, nebija jābīstas, ka pietrūks, ko sacīt.

Pēc dažiem pīpes pakšķiem un dūmu mutuļiem viņš domīgi ieminējās: "Jūs laikam esat ieguvusi daudzus skalpus, Agata, vai ne? Labi, varat pieskaitīt tiem arī manējo, kad vien vēlaties."

Es viņu šaubīgi uzlūkoju, jo nesapratu, ko viņš domā.

"Nezinu, vai jums ir ienācis prātā, ka gribu jūs precēt," viņš sacīja, "bet iespējams, ka ir. Taču es varu to pateikt vārdos. Ņemiet vērā, ka es nekādā ziņā neuzmācos. Es uzskatu, ka nav jāsteidzas." Un no Redžija lūpām vieglāk par vieglu atskanēja misis Lūsijas iemīļotā frāze: "Jūs vēl esat tik jauna nebūtu pareizi, ja es censtos saistīties tūlīt."

Es strupi atcirtu, ka nebūt vairs tik jauna neesmu.

"Ai, nē, Agij, esat gan salīdzinot ar mani!" Kaut gan biju Redžiju brīdinājusi, lai nesauc mani par Agiju, viņš bieži vien to piemirsa, jo pie viņiem visi mēdza dēvēt cits citu par Mārdžiju, Nūniju, Ediju un Agiju. "Lieliski padomājiet par šo priekšlikumu," Redžijs turpināja. "Tikai paturiet to prātā. Un, ja neviens cits negaditos, ziniet mans piedāvājums ir spēkā."

Es bez kavēšanās atbildēju, ka man nav par to jādomā man patiktu viņu apprecēt.

"Nešķiet vis, ka jūs šo lēmumu esat labi apsvērusi, Agij."

"Skaidrs, ka esmu. Par kaut ko tādu spēju izlemt ari vienā mirkli."

"Jā, bet nav labi šādā reizē steigties, ko? Redziet, tāda meitene kā jūs taču… hm, var iziet par sievu pie jebkura."

"Man nav vēlēšanās iziet pie jebkura. Man liekas, es drīzāk precētu jūs."

"Jā, bet jums jābūt praktiskai, ziniet. Šajā pasaulē jums jābūt aprēķinātājai. Jo jūs vēlaties saistīties ar viru, kam netrūkst naudas, ar jauku zelli, kas ir patīkams, varētu kavēt jums laiku, lolot un lutināt, sadabūt visas lietas, kas vajadzīgas."

"Es gribu tikai apprecēt to, ko gribu. Man nemaz nav vajadzīgas daudzas lietas."

"Jā, bet tām ir nozīme, bērniņ. Šajā pasaulē tās ir svarīgas. Tas nekur neder būt jaunai un romantiskai." Un viņš turpināja: "Mans atvaļinājums ir tikai pēc nākamajām desmit dienām. Nospriedu, ka būtu jēdzīgāk runāt pirms aizbraukšanas. Agrāk domāju labāk neko nebilst… un nogaidīt. Taču man iešāvās prātā, ka jūs… hm, ka jums varbūt sagādās prieku apziņa, ka esmu jūsu rīcībā. Ja es atgriezīšos divu gadu laikā un nebūs neviena…"

"Neviena nebūs," es apliecināju. Jutos par to gluži droša.

Tā mēs ar Redžiju saderinājāmies. Šis pasākums gan tā nesaucās, to drīzāk varētu dēvēt par "savstarpējo vienošanos". Mūsu ģimenes zināja, ka esam tā nolēmuši, taču šis jaunums netika izsludināts, par to nebija rakstīts avīzē, un mēs nestāstījām arī draugiem, kaut gan man šķiet, ka lielākā daļa no viņiem nojauta.

"Nespēju saprast," es sacīju Redžijam, "kāpēc mēs jau nevarējām būt precēti. Kāpēc jūs man neko neteicāt ātrāk? Tad mums būtu pieticis laika sagatavoties."

"Jā, protams, jums jau būtu sarunātas līgavas māsas, un kāzas notiktu uz ātru roku. Taču es neuzdrīkstējos pat sapņot, ka varētu apprecēt jūs uzreiz. Jums jāizmanto savas iespējas."

Es dusmojos par tādām runām, mēs gandrīz sastrīdējāmies. Es teicu, ka tas neliekas glaimojoši viņam noraidīt manu piedāvājumu apprecēties tūlīt. Tomēr Redžijam bija noteikts viedoklis par to, kas pienākas mīļotajai meitenei, viņš bija ieņēmis savā garenajā, šaurajā galvā, ka būtu pareizāk, ja es izietu par sievu pie vīrieša ar ienesīgu vietu, naudu un visu pārējo. Par spīti strīdiem, mēs tomēr jutāmies ļoti laimīgi. Visa Lūsiju dzimta likās priecīga un sacīja: "Mums tā šķita, ka Redžijs kādu laiku ieskatījis jūs, Agij. Viņš parasti neliekas par mūsu meitu draudzenēm ne zinis. Bet steigties tiešām nevajag. Jums vēl ir daudz laika."

Gadījās brīži, kad Lūsiji un tā viņu īpašība, kura man bija tā patikusi, uzstājīgā pārliecība, ka jebkam ir daudz laika, manī modināja pretestību. Biju romantiska, man būtu paticis, ja Redžijs paziņotu, ka nespēj gaidīt divus gadus, tāpēc mums vajadzētu precēties bez kavēšanās. Nelaimīgā kārtā neko tamlīdzīgu Redžijs nevarēja ne sapņot, ne teikt. Viņš biju pilnīgi nesavtīgs vīrietis kautrīgs un bikls, kad runa bija par viņu pašu un viņa izredzēm.

Mana māte, šķiet, priecājās par šo saderināšanos. "Es vienmēr biju viņam pieķērusies. Manuprāt, viņš ir viens no jaukākajiem jaunekļiem, ko jebkad gadījies satikt. Viņš darīs tevi laimīgu. Viņš ir tik laipns un mīļš, viņš tevi nekad nesteidzinās un netracinās. Jums nebūs daudz naudas, taču jūs iztiksiet tagad, kad viņam ir majora dienesta pakāpe. Tu neesi tāda meitene, kas īpaši raizētos naudas dēļ, ilgotos pēc izklaidēm un jautras dzīves. Nē, nudien, man liekas, šī būs izdevusies laulība."

Tad pēc īsa klusumbrīža māte piemetināja: "Man būtu gribējies, kaut viņš būtu tevi bildinājis ātrāk, jo tad jūs varētu apprecēties tūlīt."

Tātad arī viņa jutās tāpat kā es. Pēc desmit dienām Redžijs devās atpakaļ uz savu pulku, bet es sagatavojos viņu gaidīt.

Ļaujiet man kaut ko piebilst šim stāstījumam par aplidošanas dienām — post scriptum vietā.

Es attēloju savus pielūdzējus, tomēr un gluži netaisni netiku komentējusi faktu, ka arī es biju zaudējusi sirdi. Vispirms man iepatikās garš, jauns kareivis, ko satiku Jorkšīrā. Ja viņš būtu mani bildinājis, pilnīgi iespējams, ka es teiktu "jā", iekams viņš būtu paguvis izrunāt šos vārdus! Taču viņš bija pietiekami sapātīgs, lai tā nerīkotos. Tas bija jaunākais virsnieks bez penija pie dvēseles, turklāt gatavojās kopā ar savu pulku doties uz Indiju. Domāju, ka viņš bija vairāk vai mazāk manī iemīlējies. Jo izskatījās pēc aitas. Taču man bija vien jāsamierinās. Jauneklis devās uz Indiju, un es ilgojos pēc viņa vismaz sešus mēnešus.

Pēc kāda gada es atkal pazaudēju sirdi, kad Torkejā tika iestudēta muzikālā izrāde — draugi uzveda "Zilbārža" versiju. Dziesmu vārdus bija sacerējuši viņi paši. Es tēloju māsu Annu, un par manas pielūgsmes objektu vēlāk kļuva kāds gaisa spēku vicemaršals. Viņš toreiz bija jauns — pašā karjeras sākumā. Man piemita kaitinošs paradums spēļu lācītim bikli dungot iepatikušos dziesmiņu:

"Sev rotaļlāci gribu es, Lai sēž man klēpī tas, Šis tiktu visur līdzi nests, Lai tik man pieglaužas."

Sev par attaisnojumu varu teikt vien to, ka tā ērmojās visas jaunas meitenes, un tāpēc neviens uz viņām neļaunojās.

Vēlākaja dzīvē man šad un tad draudēja sastapšanās ar viņu, jo viņš bija manu draudzeņu brālēns, tomēr es vienmēr pamanījos no tās izvairīties. Man piemīt savs pašlepnums.

Vienmēr ticēju, ka esmu viņam atmiņā saglabājusies kā skaista, jauna lēdija mēnesnīcā — brīvdabas svētkos Enstijkovā pēdēja diena pirms viņa aizbraukšanas. Mēs sēdējām atsevišķi no pārējiem uz klints, kas iestiepās jūrā. Mēs nerunājām tikai sēdējām tur, rokās sadevušies.

Kad šis vīrs bija aizbraucis, viņš man atsūtīja mazu zelta piespraudi — lācīti.

Man viņš rūpēja pietiekami lielā mērā, lai es gribētu palikt viņa atmiņā tāda, kāda toreiz biju, nevis sagādāt viņam nepatīkamu pārsteigumu, satiekot miesas kalnu trīspadsmit stounu dzīvsvarā un ieraugot seju, ko var raksturot vienīgi ar vārdu "laipna".

"Emijs allaž apvaicājas par tevi," manas draudzenes mēdz teikt. "Viņam gribētos tevi atkal satikt."

Satikt mani sešdesmit gadu vecuma? Nebīstieties, tas nenotiks. Es vēlos, lai vismaz kādam palieku tikai ilūzija.

7

Laimīgiem cilvēkiem nav atmiņu vai tāds bija tas teiciens? Jā, tajā laikposmā es biju laimīga būtne. Darīju lielākoties to pašu, ko allaž: tikos ar draugiem, reizēm devos viesos, taču jutos nobažījusies par mātes redzi, kas kļuva arvien vājāka. Viņai tagad bija grūti lasīt un kaut ko saskatīt spilgtā gaismā. Brilles neko nelīdzēja. Vecāmāte īlingā arī jau bija gandrīz akla un ilgi pētīja, kamēr atrada vajadzīgos priekšmetus. Viņa kā tas reizumis notiek ar veciem cilvēkiem izturējās ar aizvien lielākām aizdomām pret ikvienu: saviem kalpotājiem, vīriem, kas nāca labot caurules, klavieru skaņotāju un tā tālāk. Es vienmēr atceros vecomāti, pārliekušos pār pusdienu galdu, sakām man vai māsai: "Kuš!" Tā bija gara, šņācoša skaņa. "Runa klusām! Kur tava soma?"

"Manā istabā, vecmāmiņ."

"Tu to atstāji tur? Tā gan nedari nepamet to tur! Es nupat dzirdēju, ka viņa ir augšā."

"Jā, bet tā taču jābūt — vai tad ne?"

"Nekad nevar zināt, dārgumiņ, nekad nevar zināt! Ej un paņem to!"

Kā šķiet, tad ap šo laiku manas mātes māte vecmāmuļa B. — izkrita no autobusa. Un viņai jau bija gadu astoņdesmit. Viņa vislabprātāk brauca autobusa otrajā stāvā. Vienā reizē autobuss negaidot sāka kustēties, kad vecmāmiņa kāpa lejā pa kāpnēm, un viņa nokrita. Salauza ribu un, kā liekas, arī roku. Vecmāmiņa sparīgi iesūdzēja autobusu īpašniekus tiesā un saņēma jauku atlīdzību, taču ārsts aizliedza viņai jebkad braukt ar autobusu. Skaidrs, ka vecmāmiņa B. viņa rīkojumu neklausīja. Viņa līdz pašām beigām palika sīksta kā vecā kaluma kareivis. Turklāt viņai tajā laikā bija jātaisa operācija. Domājams, ka vaina bija dzemdes vēzis, taču operācija izdevās nevainojami, un tas neatkārtojās. Viņa gaidīja šā "audzēja" lai kas tas bija — aizvākšanu no savām iekšām, jo cerēja, ka pēc tam būs skaisti slaida. Toreiz viņa bija briesmīgi resna, lielāka par manu otro vecomāti. Joks par treknuli, kas iesprūdusi autobusa durvīs, konduktoram saucot: "Mēģiniet sāniski, kundze, mēģiniet sāniski!" atbild: "Dievs žēlīgais, jaunais cilvēk, man nemaz nav sānu!" bija gluži piemērots viņai.

Lai gan kopējas viņai pēc atmošanās no narkozes bija stingri aizliegušas izkāpt no gultas un atstājušas viņu aizmigušu, viņa piecēlās un uz pirkstgaliem pietipināja pie spoguļa. Kāda vilšanās! Likās, ka viņa ir tikpat resna kā vienmēr!

"Es nemūžam nepārdzīvošu šo ilūziju zudumu, Klāra," viņa sacīja manai mātei. "Nekad. Es rēķinājos ar nodēvēšanu! Šī cerība palīdzēja man izturēt gan narkozi, gan visu pārējo! Tagad paskaties uz mani — viss ir tas pats!"

Ap šo laiku mums — manai masai Medžai un man sarunas ievirzījās tā, ka tajās aizmetušies ziediņi vēlāk nesa augļus. Mēs lasījām detektīvromānus, un man šķiet es varu tikai sacīt: man šķiet, jo uz atmiņu nav iespējams pilnībā paļauties -, var gadīties, ka to nosaukumi sarindojas prātā nepareizi, laiks un vieta nesakrīt. Man liekas, tas darbs saucās "Dzeltenās istabas noslēpums" tikai nesen iznācis; jaunais autors Gastons Lerū bija radījis pievilcīgu reportieri detektīvu, vārdā Ruletabijs. Tas bija ārkārtīgi aizraujošs detektīvromāns labi iecerēts un pārdomāts, tāds, par kuru daži mēdz teikt, ka sižets ir neiespējams, bet citi apgalvo, ka tas ir gandrīz neiespējams, un tomēr… cilvēks allaž varēja saskatīt tekstā gudri paslēpto pieturas punktu.

Mēs daudz par to runājām skaidrojām katra savu viedokli un vienojāmies, ka šis sacerējums ir viens no labākajiem. Mēs bijām detektīvromānu pazinējas: Medža bija mani jau agrā jaunībā iepazīstinājusi ar Šerloku Holmsu, un es dedzīgi biju sekojusi viņas norādēm, sākot ar "Lēvenvortu lietu", kas mani pievilka, toreiz, kad Medža to man pārstāstīja, kad biju astoņus gadus veca. Tad vēl bija Arsēns Lipēns tomēr es nekad neuzskatīju, ka tie ir īsti detektīvromāni, kaut gan likās aizraujoši un jautri. Varētu minēt arī Pola Beka darbus, kas mums īpaši patika: "Marka Hjūita hronikas". Apbruņojusies ar šādu bagāžu, es labprāt izmēģinātu arī savu roku detektīvu rakstīšanā.

"Man nešķiet, ka tu varētu to darīt," Medža sacīja. "Tas ir ļoti grūti. Esmu par to domājusi."

"Man gribētos pamēģināt."

"Hm, bet man liekas, tu nepratīsi!" Medža noteica.

Jautājums palika neatrisināts. Nekas nebija skaidrs, mēs netikām norunājušas nosacījumus, taču šie vārdi bija pateikti. No tā brīža es nolēmu, ka varētu pamēģināt un ķerties pie detektīvstāsta rakstīšanas. Nekur tālāk es netiku. Toreiz es nesāku kaut ko sacerēt vai plānot, tikai sēkla bija iesēta. Un zemapziņas dzīlēs, kur radušies visi mani darbi jau pirms tam, kad esmu izlikusi tos uz papīra, sākās dīgšana ideja bija izdzinusi dzietu: kādu dienu es uzrakstīšu detektīvromānu.

8

Mēs ar Redžiju regulāri apmainījāmies vēstulēm. Es ziņoju par vietējiem jaunumiem, pūlēdamās rakstīt tik jauki, cik vien pratu. Vēstuļu sacerēšana nekad nav bijusi mana stiprā puse. Mana māsa Medža tagad bija kļuvusi par paraugu, kā to visu darīt. Viņa varēja izgudrot lieliskus sižetus, radot tos no nekā. Es viņu apskaudu šo spēju dēļ.

Mana dārgā Redžija vēstules visai atgādināja viņa runas veidu tās bija jaukas un mierinošas. Viņš allaž lūdza mani izklaidēties un bieži iet ciemos.

"Tikai nesēdi mājās un neīgsti, Agij. Nedomā, ka es to vēlos, jo tā nav Tev jadodas viesos un jātiekas ar cilvēkiem. Tev jāiet uz deju vakariem, sarīkojumiem un pasākumiem. Es gribu, lai pirms tam, kad mēs nokārtosim savu dzīvi, Tu izmanto katru iespēju."

Tagad, paraugoties atpakaļ, es prātoju, vai sirds dziļumos nejutu nelielu nepatiku pret šādu viedokli. Nedomāju vis, ka tajā laikā biju gatava to atzīt, tomēr — vai jaunai meitenei īstenībā varētu patikt mudināšana staigāt apkārt pa ciemiem un tikties ar ļaudīm, "jo Tev tā būs labāk" (tā tik ir frāze!)? Vai patiesībā ikviena sieviete nevēlas, lai viņai sūtītās mīlestības vēstules paustu kādu nieku greizsirdības?

"Kas tas par jaunekli, kuru Tu pieminēji? Tu taču neesi viņam pārāk pieķērusies, ko?"

Vai šie nav tie jautājumi, kurus mūsu dzimums visvairāk gribētu dzirdēt? Vai ari cilvēkam raksturīgi lasīt otra slēptajās domās to, kā tur nemaz nav?

Deju vakari parasti tika rīkoti turpat apkārtnē. Es tos neapmeklēju tāpēc, ka mums nebija auto un mēs nevarējām aizkļūt uz tiem pasākumiem, kuri notika tālāk par jūdzi vai divām. Noīrēt taksometru vai mašīnu būtu pārāk dārgi, ja nu vienīgi kādam īpašam nolūkam. Taču bija tādas reizes, kad sarīkojumos pietrūka meiteņu, tad jūs ielūdza īpaši, aizveda uz deju vakaru un vēlāk atvizināja mājās.

Klifordi un Čadliji mēdza rīkot dejas, uz kurām aicināja vīriešus no Ekseteras garnizona, un apvaicājās draugiem, vai viņi nevarētu atvest līdzi dažas meitenes. Mans sensenais ienaidnieks komandieris Treverss, kas tolaik jau bija pensijā un kopā ar sievu dzīvoja Čadlijā, — ierosināja atvest mani. Bērnībā šis cilvēks man bija pretīgs, taču vēlāk bija kļuvis par vecu ģimenes draugu. Viņa sieva piezvanīja un apjautājās, vai es nevarētu atbraukt pie viņiem ciemos, lai kopā dotos uz dejām pie Klifordiem. Es, protams, ar prieku piekritu.

Es saņēmu ari vēstuli no paziņas, ko sauca Artūrs Grifits, biju ar viņu tikusies, kad viesojos pie Metjū ģimenes Torpārčholā Jorkšīrā. Viņš bija vietējā vikāra dēls, kareivis artilērists. Mēs abi bijām labi draugi. Artūrs atrakstīja, lai paziņotu, ka viņš atrodas Ekseterā, taču nelaimīgā kārtā viņš nebija viens no tiem virsniekiem, kuri gāja uz dejām, turklāt tādēļ jutās ļoti norūpējies, jo būtu gribējis ar mani padejot. "Taču," viņš turpināja, "turp dodas viens no mūsējiem. Viņa uzvārds ir Kristi, sameklē vihu, ja? Viņš lieliski dejo."

Kristi ātri vien pagadījās man ceļā deju laikā. Tas bija garš, gaišmatains jauns cilvēks ar slksprogainiem matiem, interesantu degunu, kas bija pavērsts augšup, nevis lejup, gana bezrūpīgs un pašpārliecināts. Viņš tika iepazīstināts ar mani, uzlūdza uz dažām dejām un pastāstīja, ka viņa draugs Grifits esot piekodinājis mani aprūpēt. Mēs sapratāmies nevainojami, šis jaunais cilvēks dejoja vareni, un mēs palikām kopā vēl vairāku deju laikā. Šis vakars man ārkārtīgi patika. Nākamajā dienā, pateikusies Treversiem, tiku aizvizināta līdz Ņūtonebotai, no kurienes vilcienā devos uz mājām.

Kā šķiet, tas notika pēc nedēļas vai desmit dienām. Es dzēru tēju pie Mellorsiem viņu namā, kas atradās pretī mūsējam. Mēs ar Maksu Mellorsu joprojām praktizējāmies deju mākslā, kaut gan valsēšana augšup pa kāpnēm jau bija izgājusi no modes. Manuprāt, mēs dejojām tango, kad mani pēkšņi aicināja pie telefona. Zvanīja mana māte.

"Vai tu tūlīt pat neatnāktu šurp, Agata?" viņa noprasīja. "Te ir viens jauns vīrietis… Es viņu nepazīstu, nekad vēl neesmu redzējusi. Pasniedzu viņam tēju, taču viņš negrib iet projām un cer satikt tevi."

Mana māte vienmēr satraucās, kad viņai bija jāuzņem mani pielūdzēji vienai pašai bez palīdzības. Viņa uzskatīja, ka ikkatrs šāds apmeklējums attiecas tikai uz mani.

Man nepatika iet mājās, jo es jauki izklaidējos. Turklāt man likās, ka es zinu, kurš tas ir nīkulīgs flotes leitnants, kas lūdza mani lasīt viņa dzejoļus. Tādēļ gāju nelabprāt, ar drūmu izteiksmi sejā.

Es ienācu viesistabā, un jaunais cilvēks ar nepārprotamu atvieglojumu piecēlās. Viņa seja bija pietvīkusi, jo vajadzēja izskaidroties. Un viņš pat nelikās sevišķi iepriecināts, mani ieraudzījis. Kā rādās, viņš baidījās, ka viņu neatcerēšos. Tomēr es atcerējos, lai gan biju ļoti pārsteigta. Man nemūžam nebija nācis prātā, ka jebkad atkal redzēšu Grifita draugu Kristi. Viņš izteica dažus visnotaļ apšaubāmus paskaidrojumus viņam vajadzējis ar motociklu braukt uz Torkeju, un viņš iedomājies, ka varētu apmeklēt mani. Kristi nebilda ne vārda par to, kā nopūlējies, lai izdabūtu no Artūra Grifita manu adresi. Pēc minūtes vai divām saruna sāka ritēt naskāk. Mana māte likās gandarīta, kad es ierados. Ārčijs Kristi izskatījās možāks, kad bija izskaidrojies, bet es jutos glaimota.

Mums tērzējot, vakars aizritēja. Mēs ar māti sazinājāmies slepenajā zīmju valodā, kā jau sievietes dažkārt mēdz, pūlēdamās apjēgt, vai šis negaidītais apmeklētājs grasās palikt uz vakariņām. Un, ja tā, tad bija jāapsver, kāda pārtika ir mājās. Laikam tas atgadījās drīz pēc Ziemsvētkiem, jo es atceros, ka pieliekamajā atradās auksta tītara gaļa. Es piekrītoši pamāju mātei, un viņa pajautāja Arčijam, vai viņš gribētu palikt un ieturēties kopā ar mums. Viņš tūlīt piekrita. Un tā mēs ēdām aukstu tītaru ar salātiem un vēl kaut ko, sieru, kā šķiet, un patīkami pavadījām vakaru. Tad Arčijs kāpa uz motocikla un ar lielu troksni attālinājās Ekseteras virzienā. Nākamo desmit dienu laikā viņš bieži un neparedzami parādījās pie mums. Tajā pirmajā vakarā viņš apprasījās, vai es gribētu apmeklēt koncertu Ekseterā. Deju sarīkojumā biju ieminējusies, ka man patīk mūzika, un vēl ka viņš varētu pēcāk aizvest mani uz Redklifas viesnīcu padzert tēju. Teicu, ka man šāds brauciens sagādātu lielu prieku. Taču tad iestājās mulsuma brīdis, jo māte paziņoja, ka viņas meita nepieņemot tādus ielūgumus un viena pati neapmeklējot koncertus Ekseterā. Tad viesa aizrautība mazliet atslāba, tomēr viņš steigšus piemetināja, ka šis uzaicinājums attiecoties arī uz māti. Māte mazliet atmaiga un nolēma, ka jauneklis viņai iet pie sirds, tādēļ piebilda, ka būtu gluži piedienīgi, ja es dotos uz koncertu, tomēr viņa uzskatot, ka nebūtu pieņemami, ja es kopā ar vīrieti dzertu tēju restorānā. (Man jāsaka palūkojoties uz to visu šodien, šķiet, ka tādi noteikumi bija pārmēru stingri. Jūs varējāt kopā ar jaunu cilvēku doties uz golfa laukumu, jāt ar zirgu, vizināties ar skrituļslidām, taču dzert ar viņu tēju viesnīcas restorānā likās riskanti, un kārtīgas mātes nevēlējās, lai viņu meitas tā rīkotos.) Beigu beigās tika atrasts kompromiss jauneklis drīkstēja izmaksāt man tēju atspirdzinājumu istabā Ekseteras stadionā. Tā gan nelikās nekāda romantiskā vieta. Vēlāk es apjautājos, vai viņš ieradīsies uz Vāgnera mūzikas koncertu, kam vajadzēja notikt Torkejā pēc četrām vai piecām dienām. Un viesis atbildēja, ka viņam tas ļoti patiktu.

Arčijs man par sevi stāstīja visu, arī to, kā viņš nepacietīgi gaidījis, kad iekļūs jaunnodibinātajos Karaliskajos gaisa spēkos. Mani, protams, tāda aizraušanās valdzināja. Toreiz lidošana bija prātā visiem. Bet Arčijs par to runāja gluži lietišķi. Viņš apgalvoja, ka nākotnē tā būšot galvenais satiksmes veids. Ja izcelšoties karš, tad lidmašīnas būšot visnepieciešamākās. Nebija tā, ka viņš būtu apmāts ar lidošanu, taču šī nodarbe solīja labas karjeras iespējas. Vienkārši dienēt armijā nebija jēgas. Kļūstot par artilēristu, paaugstinājumi nāktu pārlieku lēnām. Viņš darīja ko varēdams, lai lidošana man liktos romantiskāka, taču lielu panakumu viņam nebija. Tomēr tā bija pirmā reize, kad mans romantiskums iestājās pret praktiskumu un loģiskumu. 1912. gadā pasaule vēl joprojām bija visai sentimentāla. Cilvēki gan dēvēja sevi par karstgalvjiem, taču viņiem nebija patiesa priekšstata par to, ko šis vārds nozīmē. Meitenēm bija romantiskas iedomas par jaunekļiem, bet jaunekļiem par meitenēm. Tomēr mūs no tiem laikiem, kad mūsu vecāsmātes bija plaukuma gados, jau atdalīja labs ceļa gabals.

"Vai zini, man patīk Ambrozs," vecāmāte sacīja, runādama par vienu no masas pielūdzējiem. "Kādu dienu, kad Medža izgāja terasē, es redzēju, ka Ambrozs piecēlās un sekoja viņai, pēc tam pieliecās, pacēla saujiņu grants, kurai bija pieskārusies Medžas kāja, un iebēra to sev kabatā. Man šķita tas ir tik skaisti, tik skaisti! Varēju iztēloties, ka tā notiek ar mani toreiz, kad es biju jauna!

Nabaga mīļā vecmāmiņa! Mums vajadzēja vien izklīdināt viņas ilūzijas. Ambrozs vēlāk noskaidrojās nopietni aizrāvās ar ģeoloģiju, un grants bijusi īpaša paveida, tādēļ viņu ieinteresējusi.

Ja salīdzinājām attieksmi pret lietām un parādībām, mēs ar Arčiju bijām pretēji poli. Manuprāt, tieši tāpēc mēs savstarpēji pievilkāmies. Sensenā ziņkāre, tiekoties ar "svešinieku". Es viņu ielūdzu uz Jaungada balli. Deju vakarā viņš bija neparastā garastāvokli: tik tikko pārmija ar mani dažus vārdus. Mēs bijām pieci vai seši cilvēki, cik atceros, un ikreiz, kad dejoju ar viņu un mēs pēc tam divatā sēdējām ārā, viņš nemitīgi klusēja. Kad es kaut ko teicu, viņš atbildēja gandrīz vai uz labu laimi, bez kādas sakarības. Es pārsteigti uzlūkoju jauno vīrieti reizi vai divas, brīnīdamās, kas būtu lēcies un par ko viņš domā. Likās, ka mans pavadonis vairs neliekas par mani zinis.

Es patiesi biju pilnīga vientiese. Man jau vajadzēja zināt, ka tad, kad vīrietis izskatās pēc slimas aitas, ir zaudējis valodu, dumjš un nespējīgs dzirdēt to, ko viņam stāsta, viņš ir, rupji sakot, "ieķēries".

Ko es par to zināju? Vai sapratu, kas ar mani notiek? Atceros, ka saņēmu Redžija vēstuli, kas bija pienākusi, teikdama sev: "Izlasīšu to vēlāk!" un ātri paslēpu priekšnama skapīša atvilktnē. Es to tur atradu pēc vairākiem mēnešiem. Iespējams, ka sirds dziļumos es jau tad nojautu, kas būs tālāk.

Vāgnera koncerts notika pēc divām dienām. Mēs devāmies uz to un pēcāk atgriezāmies Ešfīldā. Kad uzkāpām klases istabā paspēlēt klavieres, kā bijām paraduši, Arčijs sāka runāt gandrīz vai izmisīgi. Viņam pēc divām dienām jābraucot projām, viņš teica, jādodoties uz Selisberijpleinu, lai sāktu lidošanas apmācības. Un dedzīgi piemetināja: "Tev mani jāapprec, tev mani jāappreč"Jaunais cilvēks apgalvoja, ka esot to apjēdzis jau pirmajā vakarā, kad ar mani dejojis. "Man bija jāiztērē tik daudz laika, līdz dabūju tavu adresi un beidzot tevi atradu! Nekas nevarēja būt grūtāk! Man nekad nebūs nevienas citas tikai tu! Tev mani jāapprec!"

Es teicu, ka tas nav iespējams, jo es jau esmu saderināta ar citu. Viņš sparīgi atmeta ar roku, aizslaucidams šādas saistības projām.

"Pie velna, kāda tam nozīme?" viņš attrauca. "Tev tikai jāatsauc tā saderināšanās, tas arī viss."

"Bet es nevaru! Es gluži vienkārši to nespēju!"

"Skaidrs, ka tev tas jādara! Es neesmu saderināts ne ar vienu citu, bet tad, ja būtu, es šīs saistības atceltu šopašbrīd, ne mirkli neapdomādamies."

"Es nevaru viņam to nodarīt!"

"Nieki! Mums dažreiz ir jānodara kādam pāri. Ja jau jūs bijāt tik tuvi, tad kādēļ neapprecējāties pirms tam, kad viņš devās uz ārzemēm?"

"Mēs nospriedām…" es saminstinājos, "ka labāk nogaidīt."

"Es nebūtu gaidījis. Un nemaz negrasos gaidīt."

"Mums neizdotos jau gadiem būt precētiem," es iestarpināju. "Tu taču esi tikai jaunākais virsnieks. Arī Gaisa spēkos attieksme pret precībām ir tāda pati.

"Es nevaru gaidīt gadiem. Man gribētos apprecēties nākamajā vai aiznākamajā mēnesī."

"Tu esi traks!" es iesaucos. "Pats nezini, ko runā!"

Tiešām nedomāju vis, ka viņš to saprata. Galu galā viņam tomēr vajadzēja nokļūt uz zemes. Mana nabaga māte bija pilnīgi satriekta. Šķiet, ka viņa jutās nobažījusies, bet ne vairāk, turklāt likās visai atvieglota, kad dzirdēja, ka Arčijs drīz dosies uz Selisberijpleinu, taču tik pēkšņa ziņa par jau notikušu faktu -fait accompli viņu sagrāva.

Es mātei vēstīju: "Man ļoti žēl, māmiņ. Taču tas man ir tev jāpasaka. Arčijs Kristi man bildināja, un es vēlos dot piekrišanu, briesmīgi vēlos!"

Taču mums pienācās skatīties patiesībai acīs Arčijam visai negribīgi, tomēr māte pret viņu izturējās gana stingri. "Ko jūs iegūsiet apprecēdamies?" viņa noprasīja. "Jūs abi?"

Mūsu finansiālais stāvoklis nemaz nevarēja būt sliktāks. Arčijs bija jaunākais virsnieks, tikai gadu vecāks par mani. Viņam nebija naudas, vienīgi alga un neliels pabalsts viss, ko viņa māte varēja atļauties. Mani ienākumi bija simt mārciņu gadā rente, ko mantoju pēc vectēva testamenta. Būtu jāpaiet vairākiem gadiem labākajā gadījumā -, lai Arčijs varētu precēties.

Pirms promiešanas viņš man gaužām rūgti sacīja: "Tava māte ātri nodabūja mani no debesīm uz zemes. Man šķita, ka nekam tādam nav nozīmes. Mēs šā vai tā apprecētos, un viss būtu kārtībā. Bet tava māte lika noprast, ka tā nevar, vismaz patlaban. Mums vajadzēšot gaidīt, bet mēs taču nevaram izturēt ilgāk, nekā esam gatavi paciest. Es darīšu visu, itin visu, ko spēju izdomāt. Lidošana varbūt palīdzēs… Bet, protams, ne armijā, ne Gaisa spēkos priekšniecībai nepatīk, ka virsnieki precas jauni." Mēs uzlūkojām viens otru, mēs bijām jauni, izmisuši un… iemīlējušies.

Mūsu saderināšanās ilga pusotru gadu. Tas bija vētrains laiks ar pacēlumiem un kritumiem, ar dziļu nelaimes apjausmu, jo mūs pārņēma izjūta, ka tiecamies pēc kaut kā, ko nekad nesasniegsim.

Es atliku rakstīšanu Redžijam apmēram uz mēnesi. Lielākoties, kā šķiet, vainas apziņas dēļ un daļēji arī tādēļ, ka nespēju piespiest sevi noticēt, ka viss, kas ar mani pēkšņi atgadījies, ir noticis īstenībā. Droši vien es drīz pamodīšos, un tad viss atkal būs, kā bijis.

Tomēr beigu beigās man vajadzēja vien rakstīt vainīgi, nožēlojami un bez kāda attaisnojuma. Man liekas, visu padarīja vēl ļaunāku izpratne un līdzcietīgā laipnība, ar kādu Redžijs uzņēma notikušo. Viņš lūdza mani neraizēties, jo esot pārliecināts — tā neesot mana kļūdīšanās. Es tur neesot varējusi neko darīt tā bijis nolemts.

"Protams," viņš apliecināja, "tas man bija trieciens, Agata, ka Tu precies ar zelli, kuram Tevi uzturēt būs vēl grūtāk nekā man. Ja Tu būtu apprecējusi kādu labi pārtikušu cilvēku, atradusi tiešām lielisku partiju, es tā neuztrauktos, jo Tu to būtu pelnījusi, taču tagad man žēl, ka neturēju Tevi pie vārda un neapprecēju, es būtu varējis vest Tevi līdzi uz šejieni."

Vai arī es vēlētos, lai viņš būtu tā rīkojies? Domāju, ka ne. Vismaz tajā laikā. Un tomēr, iespējams, pastāvēja arī vēlme atgriezties un palikt "drošībā uz sauszemes". Un nevis "izpeldēt dziļos ūdeņos". Kopā ar Redžiju es biju tik laimīga, tik mierīga, mēs tik lieliski sapratāmies, mums patika līdzīgas lietas, un mēs gribējām vienu un to pašu.

Tagad ar mani notika gluži pretējais. Biju iemīlējusi svešinieku varbūt tieši tāpēc, ka viņš bija svešinieks, jo es nekad nezināju, kada būs viņa reakcija uz manis izsacītu vārdu vai teikumu, un viss, ko runāja viņš, likās brīnišķi aizraujošs un jauns. Un viņš jutās tāpat. Reiz viņš ieminējās: "Man šķiet, ka es netieku tev klāt. Es nezinu, kāda tu esi."

Šad un tad mūs applūdināja izmisuma viļņi, un tad viens vai otrs no mums uzrakstīja, lai tos atvairītu.

Bijām vienisprātis, ka tas ir viss, ko varam iesākt. Tad aptuveni pēc nedēļas mēs nolēmām, ka to vairs nav iespējams izturēt un būtu jāatgriežas pie sākotnējām iecerēm.

Viss, kas vien varēja noiet greizi, bija greizi. Mēs jau tāpat jutāmies nomākti, kad manu ģimeni piemeklēja jauns finansiāls trieciens. H. B. Čeflina firma Ņujorkā tā, kurā mans vectēvs bija partneris, — pēkšņi bankrotēja. Tā bija sabiedrība ar ierobežotu atbildību, un es nopratu, ka stāvoklis ir nopietns. Šā vai tā, tas nozīmēja, ka ienākumi, kurus mana māte saņēma no šīs firmas, — vienīgie, kas viņai bija, — tagad apsīks pavisam. Manai vecaimātei laimīgā kārtā bija veicies labāk. Arī viņai vectēvs bija atstājis mantojumā H. B. Čeflina akcijas, taču misters Beilijs, kas bija tā uzņēmuma valdes loceklis, kurš uzraudzīja firmas naudas lietas, jau kādu laiku jutās norūpējies. Uzņēmies rūpēties par Nataniēla Millera atraitni, viņš jutās par šo sievieti atbildīgs. Kad vecmāmiņai bija vajadzīga nauda, viņa tikai aizrakstīja misteram Beilijam, un viņš, cik noprotu, sūtīja skaidru naudu tik vecmodīgs viņš bija. Kad šis kungs kādā jaukā dienā piedāvāja ieguldīt viņai pienākošos naudu kādā citā uzņēmumā, vecmāmiņa satraucās un sašuta: "Ko? Jūs gribat izņemt manu naudu no Čeflina firmas?"

Mistera Beilija skaidrojumi bija izvairīgi. Viņš ieminējās, ka akcijas jāuzmana, ka vecmāmiņai nebūtu ērti ar tām nodarboties, jo viņa, dzimusi angliete un dzīvodama Anglijā, bet būdama amerikāņa atraitne, nespēj sekot pārmaiņām. Misters Beilijs pavēstīja šo to tādu, kas, protams, nebija īstais iemesls, tomēr vecmāmiņa to ņēma vērā. Tāpat kā visas to laiku sievietes, viņa neapspriežot pieņēma padomu darījumu lietās no vīrieša, kam uzticējās. Misters Beilijs lūdza nodot šo lietu viņa ziņā — viņš ieguldīšot naudu tā, lai ienākumi no tās būtu tādi paši kā patlaban. Vecmāmiņa negribīgi piekrita, taču, kad firma likvidējās, viņas rente bija drošībā. Misters Beilijs tad jau bija miris, taču paspējis izpildīt savu pienākumu pret partnera atraitni, neizrādīdams bailes par darba vietas nestabilo stāvokli. Jaunākie firmas partneri, liekas, bija saimniekojuši plaši, šķietami gūdami sekmes, taču iztērējuši pārāk lielus līdzekļus, atvērdami pārmēru daudzas filiāles visā valstī un tirgodamies nesamērīgos apjomos. Lai kāds bija cēlonis, sekoja pilnīgs sabrukums.

Tas viss atgādināja manu bērnības pieredzi, kad dzirdēju māti un tēvu spriežam par naudas grūtībām, bet pēc tam līksmi nākam lejā pa kāpnēm, lai paziņotu kalpotājiem, ka esam izputināti. Toreiz "izputēšana"man likās kaut kas smieklīgs un aizraujošs. Tagad mums ar Arčiju tā nozīmēja vislielāko postu. Tās simt mārciņas gadā, kuras saņēmu, bez šaubām, turpmāk būs nepieciešamas, lai uzturētu māti. Skaidrs, ka arī Medža palīdzēs. Pārdodot Ešfīldu, māte varbūt varētu izdzīvot.

Viss nokārtojās mazliet veiksmīgāk, nekā mēs gaidījām, jo misters Džons Čeflins atrakstīja no Amerikas mātei dziļas nožēlas pilnu vēstuli. Viņa varctt rēķināties ar trīssimt mārciņām gadā, kuras sūtīšot nevis bankrotējusī firma, bet viņš pats no saviem līdzekļiem līdz mātes nāvei. Tas mums pirmajā pārbīlī bija neliels atvieglojums. Taču līdz ar mātes aiziešanu šī nauda apsīks. Simt mārciņas gadā un Ešfīldā — tas bija viss, uz ko es varēju cerēt nākotnē. Uzrakstīju Arčijam un paziņoju, ka nekad nevarēšu viņu apprecēt un mums būtu vienam otru jāaizmirst. Arčijs atteicās ar kaut ko tādu samierināties. Viņš šādā vai tādā veidā tikšot pie naudas. Mēs varēšot apprecēties, viņš pat cerot atbalstīt manu māti. Tā viņš panāca, ka es jutos pašpārliecināta un cerību pilna. Mēs atkal bijām saderinātie.

Manas mātes redze pasliktinājās, un viņa devās pie ārsta. Speciālists pavēstīja, ka viņai abās acīs esot katarakta, ko vairāku iemeslu dēļ nedrīkstot operēt. Tā, iespējams, neaugšot ātri, bet ar laiku varot novest pie akluma. Es vēlreiz rakstīju Arčijam, atsaukdama saderināšanos un žēlodamās, ka tai droši vien nav lemts notikt, jo es nemūžam nevarēšu pamest māti, ja viņa kļūs akla. Viņš atkal atteicās šādu patiesību pieņemt. Man jānogaidot, lai tiktu skaidrībā, kā būs ar mātes redzi, jo varot atrasties zāles, iespēja operēt… Turklāt tagad\iņa neesot akla, un mūsu saderināšanos nevajagot atcelt. Mēs palikām saderināti. Pēc tam es saņēmu no Arčija apmēram šāda satura vēstuli: "Tur nav jēgas, es nekad nevarēšu Tevi apprecēt, jo esmu pārāk nabags! Mēģināju ieguldīt nelielos līdzekļus, kas man bija, taču nekas labs neiznāca — es tos zaudēju. Tev jāatsakās no manis." Taču es atbildēju, ka nekad no viņa neatteikšos. Arčijs ietiepās, ka tomēr vajadzēšot. Tad mēs vienojāmies, ka mums derētu vienam otru pamest.

Pēc četrām dienām Arčijs bija pamanījies dabūt atvaļinājumu un pēkšņi atdzinās ar motociklu no Selisberijpleinas. Kaut kas tāds nebija vēlams, mums bija vien jāsaderinās no jauna, jālolo cerības un jāgaida. Kaut kam būtu jānotiek pat tad, ja gaidīšana ilgtu četrus vai piecus gadus! Mēs piedzīvojām arī jūtu vētras, taču galu galā mūsu saderināšanās bija spēkā, kaut gan ar katru mēnesi iespējamās laulības aizvien attālinājās. Tas viss likās bezjēdzīgi. Es sirds dziļumos jutu, ka tā ir, tomēr nevēlējos to atzīt. Arī Arčijs uzskatīja, ka tas ir bezcerīgi, tomēr mēs abi izmisīgi tvērāmies pie iedomas, ka nespējam dzīvot viens bez otra, tāpēc palikām saderinājušies un lūdzām Dievu, lai sūta kādu piepešu likteņa pagriezienu.

Es jau biju tikusies ar Arčija ģimeni. Viņa tēvs bija tiesnesis Indijas civildienestā un nelaimīgā kārtā smagi kritis no zirga. Drīz pēc tam viņš kļuva ļoti slims — kritiens bija iespaidojis viņa smadzenes. Beigās viņš nomira slimnīcā Anglijā.

Pēc dažiem atraitnības gadiem Arčija māte apprecējās otrreiz ar Viljamu Hemsliju. Neviens cilvēks pret mums nevarētu izturēties tēvišķīgāk un laipnāk nekā viņš. Arčija māte Pega bija cēlusies no Dienvidīrijas, no Korkas apkaimes — viņa bija viena no divpadsmit bērniem. Laikā, kad šī sieviete satika savu pirmo vīru, viņa mita pie vecākā brāļa, kas dienēja Indijā mediķu korpusā. Viņai piedzima divi dēli Arčijs un Kempbels. Arčijs bija Kliftonas skolas lepnums pirmais skolnieks, bet Vūlvičā ceturtais; viņam bija ass prāts, zināšanas un drosme. Abi jaunieši dienēja armijā.

Arčijs pastāstīja mātei par savu saderināšanos un saslavēja mani tā, kā spēj tikai iemīlējies dēls, kas attēlo savu izredzēto. Pega vērās viņā ar aizdomu pilnu skatienu un iespaidīgā īrietes izrunā sacīja: "Vat' šī nav viena no tām skuķēm, kuru kleitām ir tās jaunmodīgās Pītera Pena apkakles?" Arčijam bija vien bikli jāatzīst, ka manai kleitai ir Pītera Pena apkakle — tā brīža modes kliedziens. Tas lieliski raksturoja šo laiku. Mēs to gadu meitenes beidzot bijām atteikušās no augstajām blūžu apkaklēm, kas sastiprinātas ar plānām zigzagveida kaula plāksnītēm katrā pusē pa vienai un vēl trešā aizmugurē. Pēcāk tās atstāja sarkanas, nepatīkamas zīmes uz kakla. Bija pienākusi diena, kad cilvēki uzdrošinājās tiekties pēc ērtībām. Tā sauktā Pītera Pena apkakle laikam bija patapināta no kostīma Berija lugā ar tādu pašu nosaukumu. Tā labi piegulēja kaklam, bija no mīksta auduma bez kādiem kauliem -, un to bija debešķīgi valkāt. Diez vai to būtu pareizi dēvēt par pārdrošu. Kad es domāju par vieglprāšu reputāciju, ko mēs, jaunavas, izpelnījāmies, parādot dažas collas no kakla zem zoda, šķiet neticami, ka tā reiz noticis. Raugoties apkārt un aplūkojot bikini tērptās meičas pludmalē, es saprotu, cik tālu mēs piecdesmit gados esam tikuši.

Šā vai tā es biju viena no tām pārdrošajām meitenēm, kuras 1912. gadā atļāvās Pītera Pena apkakli.

"Un viņai tā izskatās lieliski," uzticīgais Arčijs piebilda.

"Ak tā? Par to es nešaubos," Pega attrauca. Lai kādas šaubas šai sievietei būtu radušās par mani, viņa apsveicinājās ārkārtīgi laipni, radās pat iespaids, ka pārmērīgi. Viņa šķita tik pārņemtā ar mani, tik iepriecināta! Es esot tieši tāda meitene, kādu viņa novēlot savam dēlam, un tā tālāk, un tā tālāk, tikai es neticēju nevienam viņas vārdam. īstā patiesība bija tāda, ka šī sieviete uzskatīja dēlu par pārāk jaunu, lai precētos. Viņai nebija vajadzības meklēt manī kādas kļūdas tad, protams, viss būtu vēl ļaunāk. Es taču varētu būt tabakas cienītāja meita (ta tika uzlūkota par lielu nelaimi) vai jauna šķirtene jau toreiz tādu netrūka -, vai meiča no kordebaleta. Šā vai tā, viņa noteikti nolēma, ka mūsu precību plāni ne pie kā nenovedīs. Tādēļ bija tik mīļa pret mani, ka es gluži vai mulsu. Arčijs laikam sava rakstura dēļ daudz nelikās zinis par to, ko viņa domāja par mani vai es par viņu. Viņam piemita laimīgā īpašība iet caur dzīvi, neņemot vērā, ko citi saka par viņu vai viņa piederīgajiem; viņa prātu allaž nodarbināja tas, ko gribēja viņš pats.

Te nu mēs bijām joprojām vēl saderinājušies, taču mūsu laulība nebija pietuvojusies ne par matu, drīzāk gan attālinājusies. Un nelikās, ka Gaisa spēkos to pasteidzināt izdosies veiksmīgāk nekā jebkur citur. Arčijs sapīka, atklājis, ka lidojot cieš no veselības traucējumiem. Viņam bija jāiztur diezgan lielas sāpes, tomēr viņš nepadevās. Viņa vēstules bija pilnas ar aprakstiem par Fārmena un citu biplānu tehniskajām priekšrocībām; viņš spriedelēja par lidaparātiem, kas pilotam lielākā vai mazākā mērā nozīmējot drošu nāvi, un tādiem, kas esot gana uzticami un varētu attīstīties tālāk. Man palika prātā viņa eskadronā dienējošo vīru vārdi un uzvārdi: Zubērs de la Fertē, Brūks-Pophems, Džons Semons. Tur vēl bija kāds negants Arčija brālēns īrs, jau sadauzījis tik daudzas lidmašīnas, ka esot uz laiku vai pat pavisam atstādināts.

Liekas dīvaini, ka es neatceros nekādas bažas par Arčija drošību. Lidošana bija bīstama, taču tādas bija arī medības, un es bieži dzirdēju, ka cilvēki tajās lauzuši kaklu. Dzīvi un nāvi nereti noteic gadījums. Toreiz nebija pieņemts pašiem daudz rūpēties par savu drošību; sauklis "Sargājies pats, tad arī Dievs tevi sargās" netika ņemts nopietni. Nodarboties ar jaunajiem satiksmes līdzekļiem — arī lidošanu — bija modē. Arčijs tika uzskatīts par vienu no pirmajiem pilotiem, viņa kārtas numurs, manuprāt, bija 105 vai 106. Es ar viņu ārkārtīgi lepojos.

Kā rādās, tad nekas manā mūžā nav sagādājis tādu vilšanos kā aeroplānu pārvēršana parastās pārvietošanās ierīcēs. Cilvēks sapņoja par to kā par iespēju lidot putnaspārniem aizrautīgu plivināšanos pa gaisu. Taču tagad, kad padomāju par tādu garlaicību sēsties lidmašīnā un nokļūt no Londonas Persijā,, no Londonas Bermudu salās, no Londonas Japānā, — vai var būt vēl kaut kas prozaiskāks? Ar šauriem sēdekļiem piebāzts salons, no kura pa logu var saskatīt lielākoties tikai spārnus un fizelāžu, bet apakšā vates kumšķiem līdzīgus mākonīšus. Kad ieraugāt zemi, tā šķiet plakana kā karte. Jā gan, tā bija liela vilšanās. Kuģi tomēr ir romantiskāki. Ja runājam par vilcieniem kas gan varētu pārspēt vilcienu? It īpaši pirms tam, kad parādījās dīzeļi ar savu briesmīgo smirdoņu. Milzīgs, kūpošs šausmonis rāva cilvēkus uz priekšu pa kalniem un lejām, garām ūdenskritumiem, sniegotām virsotnēm, lauku ceļiem ar dīvainiem lauciniekiem ratos. Vilcieni ir brīnišķīgi, es tos dievinu joprojām. Ceļot ar vilcienu nozīmē aplūkot dabu un ļaudis, pilsētas, baznīcas un upes. Tas ir redzēt dzīvi.

Es negribēju sacīt man netīk, ka gaisa valstību iekaro vīrieši, kuru panākumi visumā panākti ar tādām īpašībam, kas citām dzīvības formām nepiemīt. Tieksmi pēc piedzīvojumiem, neuzvaramu garu un drosmi, ne tikai pašaizsardzības instinktu, kas raksturīgs dzīvniekiem, bet gan apņēmību ņemt visu savās rokās un doties nezināmajā. Esmu lepna un pacilāta tāpēc, ka tas notika mana mūža laikā. Es vēlētos ieskatīties nākotnē, lai pavērotu nākamos soļus — ir jūtams, ka tie sekos drīz, ceļā apaugot kā sniega pika, veldamās no kalna.

Kas būs tālāk? Turpmākās uzvaras? Vai arī cilvēka godkāre iznīcinās viņu pašu? Es domāju, ka ne. Cilvēki neiznīks, kaut gan, iespējams, paliks tikai nelielas kopienas šur un tur. Varbūt nāks kāda milzīga katastrofa, taču cilvēce nezudīs. Dažas primitīvas ciltis, kas sakņojas vienkāršībā un dzirdējušas par pagātnes darbiem tikai no nostāstiem, lēnām atjaunos civilizāciju.

9

Es neatceros, ka 1913. gadā būtu nojautusi iespējamo kara izcelšanos. Flotes virsnieki gan reizēm kratīja galvas, murminādami — "Der Tag" -, bet to mēs dzirdējām gadiem, daudz nelikdamies zinis. Tāds noskaņojums derēja par piemērotu fonu spiegu stāstiem, tas nebija nekas reāls. Neviena nācija taču nevarēja būt tik apmāta, lai uzbruktu otrai, ja nu vienīgi uz kaut kādas robežas tālā vietā.

Tomēr pirmās palīdzības un medicīnas māsu kursi 1913. gadā un 1914. gada sākumā bija populāri. Mēs to visu apguvām, pārsējām cita citai kājas un rokas, centāmies pat apsaitēt galvas, kas bija daudz grūtāk. Mēs likām eksāmenus un saņēmām mazus, iespiestus diplomus, kas apliecināja mūsu sekmes. Tajā laikā sieviešu aizraušanās ar tādām nodarbēm bija tik liela, ka gadījumā, ja ar kādu no vīriešiem notiktu nelaime, viņam droši vien iedvestu šausmas sieviešu bari, kas trauktos palīdzēt.

"Nelaidiet tās glābējas man ne tuvu!" atskanētu bļāviens. "Neaiztieciet mani, meitenes! Neaiztieciet mani!"

Starp*' eksaminētājiem bija kāds ārkārtīgi īgns pavecāks vīrietis. Viņš gudroja mums "lamatas" ar velnišķīgu smīniņu. "Te būs jūsu pacients," viņš teica, norādīdams uz zemē nogūlušos puišeli skautu.

"Tam ir lauzta roka un izmežģīta potīte nodarbojieties ar to!" Dedzīgu būtņu pāris — es un vēl viena — traucāmies pie zēna un izritinājām apsējus. Mēs lieliski pratām apsaitēt ar skaistām, tīrām saitēm, rūpīgi nosegdamas ar tām kāju, lai viss izskatītos tīri un jauki, veidojot arī dažus marles astotniekus. Tomēr šajā reizē mēs tikām atsēdinātas te nekāda daiļuma un kārtīguma nebūšot, jo ievainojums esot netīrs un inficēts. "Dezinficējošos tamponus!" vecais vīrietis izrīkoja. "Un tos jūsu apsējus lieciet tikai virspusē, jo jums nebūs citu, ar kuriem tos mainīt! Atcerieties to!" Mēs saitējām. Tā rīkoties bija daudz grūtāk vijumi un tinumi neiznāca tik skaisti un pareizi. "Iemanieties!" vīrelis sacīja. "Lieciet lietā astotniekus, un tiksiet galā. Nevajag vadīties tikai pēc mācību grāmatās rakstītā un apvērst apsēju no augšas līdz apakšai. Jums jāpanāk, lai tas apsaitējums turāos, meitenes! Tas ir galvenais! Un tagad slimnīcas gulta ir tur, aiz tām durvīm!"

Un mēs pacēlām pacientu, kas bija iešinēts, mēs izprātojām, ka lūzums jāfiksē, — un stiepām puiku uz gultu.

Tad mēs, mazliet apjukušas, apstājāmies. Neviena no mums nebija apjēguši, ka pirms ierašanās ar pacientu būtu jāatklāj gulta. Večuks priekā krekšķināja. "Ha, hā! Jūs neesat padomājušas par visu, vai ne, jaunās lēdijas? Hi, hi, vienmēr vispirms pieraugiet, lai pacienta gulta būtu gatava, un tikai tad nesiet viņu turp!" Man jāteic lai cik pazemotas jutāmies, šis vecais vīrs iemācīja mums daudz vairāk, nekā apguvām sešās lekcijās.

Mums bija ne tikai jāapgūst mācību literatūra, bet jāveic arī praktiskie darbi. Divus rītus nedēļā mums bija ļauts apmeklēt vietējo slimnīcu pirmās palīdzības nodaļu. Tas nebija patīkami, jo profesionālās māsas, kas allaž steidzās, jo viņām bija daudz pienākumu, necieta mūs ne acu galā. Mans pirmais darbs bija noņemt apsēju slimniekam no pirksta un sagatavot siltu borūdeni, lai varētu pirkstu tajā noteikto laiku mērcēt. Tas bija viegli. Nākamais pienākums bija auss skalošana ar šļirci, taču man aizliedza tai pieskarties. Māsiņa paziņoja, ka tas esot gaužām sarežģīti. Neviens neprofesionālis ar to netiktu galā.

"Ņemiet to vērā! Neiedomājieties, ka jūs spējat būt noderīgas, darot to, ko neesat mācījušās. Tā jūs varat nodarīt lielu ļaunumu."

Nākamais pienākums, ko man uzticēja, bija noņemt apsējus no bērna kājas — mazais bija uzgāzis sev katlu ar karstu ūdeni. Tad es gandrīz vai atteicos no žēlsirdīgās kopējas misijas uz visiem laikiem. Man bija zināms, ka apsēji pamazām jāatmērcē remdenā ūdenī, taču, lai kā tas tika veikts, bērnam šā vai tā sāpēja briesmīgi. Nabadziņam bija tikai kādi trīs gadi. Šī meitenīte kliedza un bļāva, tas bija šausmīgi. Jutos tik nelāgi, ka man šķita tūlīt kļūs nelabi. Vienīgais, kas mani paglāba, bija zobgalīgais mirdzums dežurējošās māsas acīs, kura grozījās turpat tuvumā. "Tās jaunās un pašpārliecinātās muļķes," šīs acis itin kā teica, "domā, ka var ienākt šeit un tūlīt visu zināt… Un tikt galā ar visu, bet nespēj izpildīt jau pašu pirmo nieku, ko viņām palūdz." Tieši tad es nolēmu, ka to izturēšu. Beigu beigās tas apsējs bija jāatmērcē, un ne tikai bērnam pienācās paciest sāpes, bet arī man paciest viņa mocības. Es to izdarīju cīnīdamās ar nelabumu, zobus sakodusi, tomēr paveicu, un turklāt, cik maigi vien spēdama. Es jutos gluži pārsteigta, kad profesionālā māsa piepeši sacīja: "Jūs to izdarījāt pavisam labi. Protams, sākumā drusciņ metās slikta dūša, vai ne? Arī ar mani reiz tā bija."

Vēl viens pārbaudījums mūsu izglītībā bija diena, kad mūs ņēma līdzi medicīnas māsa, kas apmeklēja slimniekus mājās. Tas notika reizi nedēļā divas no mums devās šai sievietei līdzi. Mēs apciemojām daudzas nelielas kotedžas, kuru logi bija cieši aizvērti, dažās oda pēc ziepēm, dažās pēc kaut kā gluži cita. Reizumis vēlme atraut logu bija pilnīgi neizturama. Kaites likās gana vienveidīgas. Gandrīz katram sirdzējam bija tā saucamās "kāju vainas". Es īsti nesapratu, ko tas nozīmē. Māsiņa paskaidroja: "Bieži tā ir asins saindēšanās, dažkārt pēc venēriskas slimības, reizēm gadās čūlas, un visos gadījumos tās ir sliktas asinis." Tāpat teica lielākā daļa ļautiņu, un vēlākajos gados es daudz labāk sapratu, ko nozīmē, ja mana izpalīdze saka: "Mana māte atkal ir apslimusi."

"Tā? Un kas tad viņai lēcies?"

"Ak vai, kāju kaite. Viņai vienmēr piemetas kāju ligas."

Kādu dienu mēs savā apgaitā atklājām, ka pacients ir miris. Mēs abas ar māsiņu apkopām mironi. Tā bija pavisam jauna pieredze. Ne tik sirdi plosoša kā ar vāroša ūdens apsvilinātiem bērniem, bet nepierasta cilvēkam, kas nekad nav kaut ko tādu darījis.

Kad kādu dienu tālajā Serbijā tika nogalēts kāds erchercogs, tas mums šķita nenozīmīgs atgadījums nekas tāds, kas varētu skart mūs. Galu galā Balkānos vienmēr kāds kādu nogalināja. Ka šāds notikums varētu apdraudēt mūs te, Anglijā, likās neiespējami un es šeit runāju ne tikai par saviem, bet arī citu — gandrīz visu uzskatiem.

Drīz pēc šīs slepkavības pie apvāršņa parādījās tādi kā neticami negaisa mākoņi. Klīda neiespējamas baumas par kaut ko fantastisku par karu! Skaidrs, ka tās uzurdīja tikai avīžnieki. Civilizētas nācijas taču nekaro. Gadiem nekādi kari nebija pieredzēti, tādu droši vien nekad vairs nebūs.

Nē, manuprāt, parastajiem cilvēkiem, ja neņemam vērā, piemēram, dažus ministrus un ārlietu speciālistus, nebija ne jausmas, ka varētu sākties karš. Tās visas bija tikai tenkas, ļautiņi paši sevi uzbudināja līdz satraukumam un apgalvoja, ka viss izskatoties "gaužām nopietni" tās parasti ir tādas politiķu runas. Un tad pēkšņi kādā rītā tas bija sācies.

Anglija bija iesaistījusies karā.

V DALA karš

1

Anglija bija iesaistījusies karā. Tas bija klāt.

Es tik tikko spēju attēlot starpību starp mūsu jūtām agrāk un tagad. Šoreiz mēs gan satraucāmies, varbūt arī brīnījāmies, taču īsta pārsteiguma par karu nebija, jo visi zināja, ka tam jāsākas tas jau bijis agrāk un jebkurā mirklī var uzliesmot atkal. Taču 1914. gadā kara nebija bijis sen… Cik ilgi? Piecdesmit gadu? Vai vairāk? Tiesa, bija "lielais karš ar būriem" un sadursmes uz ziemeļu un rietumu robežām, tomēr tā nebija karadarbība mūsu pašu zemē, tikai lielākas armijas pārvietošanās un varas maiņas tālās vietās. Tagad viss bija citādi mēs karojām ar Vāciju.

Es saņēmu telegrammu no Arčija: "Atbrauc uz Selisberiju, ja vari, ceru Tevi satikt." Gaisa spēki droši vien tikšot mobilizēti pirmie.

"Mums jābrauc," es teicu mātei, "mums tas noteikti jādara!"

Un mēs sparīgi devāmies uz dzelzceļa staciju. Mums bija maz naudas bankas slēgtas, to darbā iestājies moratorijs, un šķita, ka pilsētā naudu sadabūt nav iespējams. Atceros mēs iekāpām vilcienā, taču tad, kad ienāca biļešu kontrolieri, viņi atteicās no mūsu trim vai četrām piecmārciņu zīmēm, kuras mātei allaž bija klāt. Neviens neņēma pretī piecmārciņu banknotes. Visā Dienvidanglijā mūsu uzvārdu un adresi pierakstīja neskaitāmi kontrolieri. Vilcieni kavējās, mums vairākās stacijās vajadzēja pārsēsties, tomēr beigu beigās mēs tajā vakarā sasniedzām Selisberiju. Tur mēs uzmeklējām viesnīcu County Hotel. Pusstundu pēc tam, kad bijām ieradušās, atnāca Arčijs. Mēs pavadījām kādu laiciņu kopā, bet viņš nevarēja pat palikt uz vakariņām. Mūsu rīcībā bija pusstunda, ne vairāk. Tad viņš atvadījās un devās projām.

Arčijs tāpat kā pārējie Gaisa spēku viri jutās pārliecināts, ka viņš tiks nogalināts un nekad vairs mani neredzēs. Viņš bija mierīgs un jautrs kā vienmēr, taču visi pirmie Gaisa spēku lidotāji uzskatīja, ka šis karš ir beigas, turklāt ātras, vismaz tiem, kuri būs pirmajās līnijās. Vācu Gaisa spēki, kā visiem zināms, bija ārkārtīgi stipri.

Es aptvēru mazāk, tomēr arī man nešaubīgi šķita, ka ardievojos pavisam un nekad vairs viņu neredzēšu, kaut gan tāpat centos izturēties priecīgi un šķietami pašpārliecināti. Atceros, ka, tajā naktī apgūlusies, raudāju un raudāju domāju, ka nekad nemitēšos, un tad, gluži negaidot, bez jebkāda brīdinājuma es pārguruši iegrimu tik dziļā miegā, ka pamodos diezgan vēlu nākamajā rītā.

Mēs braucām mājās, atkal atstājot uzvārdu un adresi biļešu kontrolieriem. Pēc trim dienām no Francijas pienāca pirmā kara pastkarte. Uz tās bija iespiesti teikumi, kurus sūtītājam bija atļauts tikai pārsvītrot vai atstāt, piemēram, "MAN KLĀJAS LABI, ESMU HOSPITĀLĪ" un tamlīdzīgi. Kad to saņēmu, es jutu, ka tā ir laba zīme, lai cik skopas bija šīs ziņas.

Metos uz savu norīkojuma vietu, lai redzētu, kas tur notiek. Mēs bijām sagatavojušas daudz apsēju un saritinājušas tos, slimnīcu vajadzībām sarūpējušas grozus ar tamponiem. Šis un tas no mūsu paveiktā izrādījās noderīgs, vēl vairāk atradās tāda, kas nebija liekams nekur, bet tas tomēr bija laikkavēklis, un drīz pavisam drīz sākās pirmie starpgadījumi. Nezin kurš bija izdomājis ievainotajiem vīriem, kad vilcieni ieradās stacijās, pasniegt dzērienus un ēdienus. Tā man jāteic bija viena no muļķīgākajām idejām, kas varēja iešauties kādam komandantam prātā. Visu ceļu no Sauthemptonas vīri tika pamatīgi dzirdināti un baroti, un, kad vilciens beidzot pienāca Torkejā, mūsu galvenais uzdevums bija dabūt viņus ārā no vagoniem uz nestuvēm un aizgādāt uz slimnīcu.

Konkurence, lai strādātu slimnīcā (par kara hospitāli bija pārvērsts Rātsnams) un koptu ievainotos, bija liela. Sanitāru pienākumiem lielākoties pirmām kārtām tika izvēlētas pusmūža sievietes un tās, kurām bijusi kāda pieredze sirdzēju aprūpēšanā. Jaunās meitenes nelikās piemērotas šādu uzdevumu veikšanai. Tad vēl bija ta dēvētās aptīrītājas — Rātsnama apkopējas, kas spodrināja, slaucīja, mazgāja grīdas un pildīja tamlīdzīgus pienākumus, kā arī virtuves personāls. Tie izpalīgi, kuri negribēja nodarboties ar slimniekiem, pieteicās strādāt virtuvē; kopējas savukārt bija rezerve, kas nepacietīgi gaidīja, lai varētu aizstāt žēlsirdīgo māsu, ja pagadītos brīva vieta. Profesionālas medicīnas māsas bija astoņas, pārējās pirmās palīdzības sniegšanu apguvušās.

Misis Ektona spēcīga lēdija pildīja vecākās māsas lomu, jo viņa bija brīvprātīgo žēlsirdīgo māsu priekšniece. Viņa lieliski prata uzturēt disciplīnu un organizēt. Slimnīca spēja izvietot divsimt pacientu, un viss personāls sarosījās, lai uzņemtu pirmos ievainotos. Šis mirklis bija gana jocīgs. Misis Spreidža — ģenerālā Spreidža sieva, majoriene, kam bija skaista stāja, — panācās uz priekšu, lai viņus sagaidītu, simboliski nometās ceļos, parādoties pirmajam nācējam, bet, kad gājiens apstājās, pamāja viņam, lai apsēžas gultā, un ceremoniāli novilka zābakus. Šis vīrs, man jāteic, izskatījās pamatīgi apmulsis, turklāt mēs drīz uzzinājām, ka viņš ir epileptiķis, nevis guvis kaut kādus ievainojumus karā. Kādēļ tādai smalkai lēdijai pēkšņi savajadzējies pēcpusdienā vilkt nost viņa zābakus, to viņš nekādi nevarēja saprast.

Es iekļuvu slimnīcā, taču tikai dežurantes pienākumu veikšanai, un aizrautīgi ķēros pie izrīkošanas. Tomēr pēc piecām dienām mani pārcēla uz nodaļu. Vairākas no pusmūža lēdijām bija pavirši kopušas ievainotos; lai gan viņas bija līdzjūtības pilnas un ilgojās veikt labus darbus, tomēr nebija zinājušas, ka šī rosīšanās lielākoties nozīmē autiņu maiņu, katetrus, aptīrīšanu, vēmekļu uzslaucīšanu un strutojošu brūču smakas pieciešanu. Manuprāt, viņu priekšstati par šo darbošanos aprobežojās ar spilvenu sabužināšanu un laipnu, uzmundrinošu vārdiņu murmināšanu mūsu brašajiem vīriem. Taču tad ideālistes šķebinādamās novērsās no saviem uzdevumiem, jo — tā viņas pašas teica — nekad nebija iedomājušās, ka būs jāveic kaut kas tāds. Un viņu vietā pie slimnieku gultām nonāca uzņēmīgas, jaunas meitenes.

Sākumā tas šķita briesmīgi. Nabaga profesionālās medicīnas māsas tika novestas bezmaz vai līdz baltkvēlei — tā viņām krita uz nerviem lielie bari labu gribošo, bet pilnīgi nepieredzējušo brīvprātīgo izpalīdžu, kas bija viņu rīcībā. Viņām trūka pat apmācītu praktikanšu. Man kopā ar vēl vienu meiteni vajadzēja uzraudzīt divas gultu rindas katrā to bija divpadsmit; mūs izrīkoja enerģiska māsa — māsa Bonda, kas, pati būdama pirmklasīga speciāliste, nebija īpaši pacietīga, runājot ar nelaimīgajām izpalīdzēm. Īstenībā mēs nebijām neaptēstas, toties nezinošas gan. Mums nebija mācīts gandrīz nekas no tā, kas būtu nepieciešams slimnīcā, mēs pratām tikai pārsiet un bijām apguvušas vispārīgas slimniekkopšanas teorijas. Mums palīdzēja vienīgi tās nedaudzās instrukcijas, kuras saņēmām no vecākās māsas.

Mēs visvairāk raizējāmies par sterilizācijas mistērijām — it īpaši tādēļ, ka māsa Bonda bija pārāk aizņemta un pikta, lai paskaidrotu. Bunduļi ar steriliem pārsējiem, gataviem likšanai uz brūcēm, nonāca mūsu rīcībā. Mēs tajā laikā nejēdzām pat to, ka nierveida trauki paredzēti netīrajiem apsējiem, bet apaļie tīrajiem. Turklāt visi apsēji izskatījās gaužām notraipoti, lai gan bija sterilizēti (tos vārīja turpat lejā), tādēļ mēs aizvien brīnījāmies. Apmēram pēc nedēļas mēs jau bijām tikušas skaidrībā, kas un kā. Bijām sapratušas, ko cilvēki no mums vēlas, un centāmies to izpildīt. Taču māsa Bonda tieši tad atteicās turpināt darbu un aizgāja. Viņa paziņoja, ka nervi esot pagalam to vairs nejaudājot izturēt.

Viņas vietā ieradās jaunatnācēja māsa Andersone. Māsa Bonda bija ļoti laba speciāliste, tiešām pirmklasīga, man šķiet, īsta ķirurģiskās nodaļas māsa. Arī māsa Andersone tāda bija, taču viņai netrūka veselā saprāta un pietika pacietības. Pēc viņas domām, mēs nebijām neglābjami dumjas, tikai slikti apmācītas. Viņas pakļautībā bija četras māsas un divas gultu rindas ķirurģiskajā nodaļā. Un viņa pūlējās šīs jaunietes pienācīgi izskolot. Māsa Andersone mēdza ik pēc pāris dienām nošķirt tās māsas, kuras būtu vērts mācīt tālāk, no tām, kuras, viņas vārdiem runājot, "derīgas tikai kastroļu uzraudzīšanai, lai pārbaudītu, vai tie labi vārās". Šis teikums attiecās uz četriem lieliem katliem, kas atradās mūsu nodaļas tālākajā galā. No tiem tika ņemts vārīts ūdens kompresēm. Tajos laikos visi ievainojumi tika apkopti ar vārītu ūdeni un pielūkot, vai katli vārās, bija visupirmais pienākums. Ja nevīžīga meitene, kas tika sūtīta apskatīties, "vai trumuļi burbuļo", ziņoja, ka tā ir, lai gan īstenībā ta nebija, viņa izkrita jau pārbaudījuma sākumā. Māsa Andersone ar neizsakāmu nicinājumu noprasīja: "Vai jūs pat nezināt, kad ūdens vārās, māsa?"

"Bet no trauka cēlās tvaiki," censone iebilda.

"Tie nav nekādi tvaiki!" māsa Andersone attrauca. "Vai tad jūs neieklausījāties? Vispirms jābūt sīcošai skaņai, pēc tam tā pierimst, bet trumulis vēl neburbulē, un tikai tad nāk īstie tvaiki!" Māsa stāstīja un rādīja, bet pēc tam novērsās, klusībā murminādama: "Ja pie manis atsūtīs vēl daudz tādu vientiešu, tad es pat nezinu, ko iesākšu!"

Es māsas Andersones vadībā jutos laimīga. Viņa bija skarba, bet taisnīga. Nākamās divas gultu rindas bija māsas Stabsas pārziņā. Tā bija maza, glīta un patīkama māsa, kas laipni izturējās pret meitenēm, bieži vien teikdama viņām "dārgā" un tā iedvesdama maldinošu drošības izjūtu, bet ātri zaudēdama savaldību, ja kaut kas nogāja greizi. Sajūta bija apmēram tāda, ka spēlējoties ar neaprēķināmu kaķēnu: tas varēja rotaļāties ar jums, bet varēja arī saskrāpēt.

Pašā sākumā man patika žēlsirdīgās māsas loma. Es lūkojos uz to pārlieku vienkāršoti, taču vēlāk atklāju, ka tā ir viena no cēlākajām profesijām, kam cilvēks var nodoties. Manuprāt, ja es nebūtu apprecējusies, tad droši vien pēc kara būtu kļuvusi par profesionālu medicīnas māsu. Iespējams, ka šī nosliece ir mantota. Mana vectēva pirmā sieva — amerikāņu vecmāmiņa bija māsa slimnīcā.

Iesaistījusies mediķu pasaulē, es biju spiesta pārvērtēt uzskatus par savu dzīves mērķi un tagadējo stāvokli hospitāļa darbinieku hierarhijā. Ārsti tika uzlūkoti par vienmēr pieejamiem. Jūs tos izsaucāt ikreiz, kad sasirgāt, un vairāk vai mazāk ievērojāt viņu ieteikumus arī mana māte, jebšu viņa allaž zināja daudz ko vairāk nekā ārsti vismaz tā mēs viņai sacījām. Ārsts parasti bija ģimenes draugs. Es nejutu nekādu vēlēšanos krist ceļos un šo cilvēku pielūgt.

"Māsa dvieli, lai dakterim būtu ar ko noslaucīt rokas!"

Es drīz pieradu būt gatavībā un stāvēt kā dvieļu pakaramais, padevīgi gaidot, kamēr ārsts nomazgāja rokas, noslaucīja tās ar dvieli un nebūt nesteidzās atdot to man, bet nicīgi nometa uz grīdas. Pat tie ārsti, kuri pēc slepenā māsu vērtējuma tika uzskatīti par ne visai vērā ņemamiem, nodaļā jutās kā pavēlnieki un saņēma tādu pielūgsmes devu, it kā būtu augstākas būtnes.

Īstenībā runāt ar ārstu un izrādīt, ka jūs viņu pazīstat, visādā ziņā bija pārdrošība. Arī tad, ja šis cilvēks būtu jums tuvs draugs, to nebija pieņemts izrādīt. Šī stingrā etiķete tika ievērota, bet tik un tā es reizi vai divas kritu nežēlastībā. Vienā gadījumā ārsts, viegli aizkaitināms, kādi mēdz būt dakteri kara hospitāļos — ne jau tāpēc, ka viņi tiešām būtu satraukušies, bet tāpēc, ka tādu uzvedību no viņiem gaidīja māsas, nepacietīgi iesaucās: "Nē, nē, māsa! Es negribēju tur tās knaibles! Dodiet man…" Es tagad jau esmu aizmirsusi, ko ārsts prasīja, taču gadījās, ka šis instruments bija uz manas paplātes un es to pasniedzu. Divdesmit četras stundas es par to neko labu nedzirdēju.

"Jūs gan, izpalīdzīt, traucaties uz priekšu nekautrīgā veidā! Pati pasniedzat ārstam knaibles!"

"Atvainojiet, māsiņ," es pakļāvīgi murmināju, "ko tad man vajadzēja darīt?"

"Tiešām gan, izpalīdzīt, es domāju, ka jums līdz šim laikam jau tas būtu jāzina! Ja dakteris lūdz kaut ko tādu, kas jums ir pie rokas, tad vispirms iedodiet to man, un es viņam to iedošu."

Es viņai apsolījos, ka vairs nesteigšos priekšā.

Piedzīvojušo izpalīdžu paaugstinājumus sekmēja fakts, ka sākumā ievainotos veda tieši no tranšejām ar turpat uzliktiem apsējiem, viņu mati bija pilni utīm. Lielākoties Torkejā lēdijas nekad mūžā nebija redzējušas uti ari man nevienu nebija gadījies skatīt, un pārsteigums, atrodot tādus kukaiņus, pavecajām kundzēm likās pārlieku nepatīkams. Jaunās un apņēmīgās meitenes tomēr to uzņēma lietišķāk. Nereti gadījās, ka viena no mums līksmā toni sacīja nakamajai, kas ieradās uz dežūru: "Esmu izieskājusi visiem galvas!" — uzvaras priekā vicinādama utu ķemmīti.

Starp mūsu pirmajiem pacientiem bija arī viens ar stingumkrampjiem. Tas bija pirmais mirušais mūsu nodaļā. Mēs bijām satriektas. Tomēr apmēram pēc trim nedēļām jutos tā, it kā būtu aprūpējusi kareivjus visu savu mūžu, bet pēc mēneša jau biju pieradusi pie jebkādiem viņu trikiem.

"Džonson, ko jūs rakstāt tur, uz savas tāfeles?" Tāfeles, pie kurām bija piespraustas temperatūras tabulas, karājās gultu galvgaļos.

"Rakstu uz savas tāfeles, māsiņ?" viņš pārprasīja, tēlodams aizvainotu nepatiesi apsūdzēto. "Itin neko! Ko lai es rakstītu?"

"Šķiet, kāds cenšas ieteikt ļoti īpašu diētu. Nedomāju vis, ka to darītu kāda māsa vai ārsts. Nav ticams, ka viņi pavēlētu jums dzert portvīnu."

Tad es ievēroju kādu kunkstošu vīru, kas dvesa: "Manuprāt, es esmu pavisam slims, māsiņ! Esmu pārliecināts, ka tā ir, — jūtu, ka man ir temperatūra!"

Es pavēros viņa veselīgajā, bet piesārtušajā sejā, pēc tam termometrā, ko viņš stiepa man pretī — tas rādīja starp 104 un 105 grādiem (pēc Fārenheita).

"Radiatori ir gana noderīgi, ko?" es noprasīju. "Tikai uzmanieties ja pieliksiet to pie pārāk karsta radiatora, dzīvsudrabs izsprāgs laukā!"

"Vai dieniņ, māsiņ!" vīrs pasmīnēdams murmināja. "Jūs taču neticat tam, ko sakāt? Jūs, jaunās meičas, esat daudz cietsirdīgākas, nekā bija vecās kundzes. Viņas gan satraucās, kad mums termometri rādīja simt četrus grādus! Un tūlīt traucās meklēt māsiņu!"

"Jums būtu jākaunas!"

"Ak vai, māsiņ, es tikai gribēju drusciņ papriecāties!"

Dažkārt viņiem bija jādodas uz rentgenu vai fizioterapiju otrā pilsētas gala. Tad šādu slimnieku bija vismaz seši un pavadonei pienācās viņus ceļā uzmanīt, jo vajadzēja piesargāties no tādiem lūgumiem kā: "Man jānopērk kurpju saites, māsiņ!" Un jūs pamanītu, ka kurpju bodīte atrodas līdzās bāram "Svētais Juris un Pūķis". Tomēr es aizvien pamanījos atvest atpakaļ visus sešus, neļaudama nevienam aizmukt un vēlāk parādīties kunga prātā. Viņi visi bija varen jauki.

Bija kāds skots, kuram es palīdzēju rakstīt vēstules. Es brīnījos, ka viņš nespēj ne lasīt, ne rakstīt, lai gan šķietami bija gudrākais cilvēks nodaļā. Tomēr tā bija, un es truli rakstīju vēstules viņa tēvam. Viss sākās ar to, ka viņš sēdus atspiedās pret spilveniem un gaidīja, kad sākšu. "Tagad mēs sacerēsim vēstuli manam tēvam, māsiņ," viņš izrīkoja.

"Jā. "Mīļo tēt,"" es iesāku. "Un ko tālāk?"

"Ak, vienalga kaut ko tādu, kas viņam, jūsuprāt, varētu patikt."

"Hm… Labāk tomēr būtu, ja jūs pats man nodiktētu."

"Esmu pārliecināts, ka jūs zināt, kam tur jābūt.

Taču es uzstāju, lai viņš man dod vismaz kādu norādi. Tad atklājās dažādi fakti par hospitāli, kur viņš atradās, par ēdienu, kas viņam tika pasniegts, un tā tālāk. Viņš apklusa. "Man šķiet, ka tas ir viss…"

"Sveicieni no mīlošā dēla?" es piedāvāju.

Viņš likās pamatīgi pārsteigts.

"Nē, nudien, māsiņ! Es ceru, jūs taču noteikti spējat izdomāt kaut ko labāku!"

"Ko tad es tik neiederīgu ierosināju?"

"Jums jāraksta: "Ar cieņu Tavs dēls." Mēs nelietojam tādus vārdus kā mīlestība vai pieķeršanās… Ne jau nu mans tēvs."

Es izlaboju.

Pirmajā reizē, kad asistēju operācijas laikā lielajā zālē, kritu nežēlastībā savās pašas acīs. Pēkšņi sienas ap mani saka grīļoties, un tikai otras māsas stingrā roka saturēja manus plecus, ar ātru grūdienu paglābdama no nelaimes. Man nekad nebija iešāvies prātā, ka asiņu vai ievainojumu izskats varētu novest mani līdz ģībonim. Es tik tikko uzdrošinājos pavērties māsai Andersonei sejā, kad viņa vēlāk iznāca no zāles. Viņa tomēr bija negaidīti laipna. "Nesatraucieties, māsiņ!" viņa teica. "Tā sākumā gadījies ar daudzām no mums. Jo jūs neesat gatava darbam siltā telpā, kur ož pēc ētera. Tas uzdzen nelabumu, turklāt šī bija smaga vēdera dobuma operācija. Visnepatīkamākais skats."

"Ak vai, māsiņ, kā jums šķiet vai nākamajā reizē būs labāk?"

"Jums jācenšas saņemties, lai viss būtu kārtībā. Ja ne būs jāciešas tikmēr, kamēr spēsiet izturēt. Vai tā ir pareizi?"

«r» I -I _!-• «nr• »

Ja, es atbildēju. 1 a ir.

Nākamā operācija, kurā viņa lika man piedalīties, bija īsa, un es nemocījos ar sliktu dūšu. Pēc tam man vairs nekad nekādu sarežģījumu nebija, lai gan dažkārt es novērsos, kad ķirurgs veica galveno griezienu ar skalpeli. Nepatīkams likās vienīgi tas mirklis, un arī šī neomulības sajūta pārgāja vēlāk varēju skatīties gluži mierīgi un ar interesi. Jo patiesība ir tāda, ka cilvēks spēj pierast pie visa.

"Tas viss man šķiet tik greizi, dārgā Agata," sacīja viena no manas mātes pavecajām draudzenēm, "ka tev jāstrādā hospitālī arī svētdienās\ Svētdiena ir atpūtas diena! Tev svētdienās vajadzētu būt brīvai!"

"Kā jums liekas kas pārsietu ievainotajiem brūces, apmazgātu viņus, pasniegtu "pīles", uzklātu gultas un atnestu tēju, ja svētdienās neviena no mums nestrādātu?"es noprasīju. "Galu galā viņi taču nevar divdesmit četras stundas iztikt bez visa tā vai ne?"

"Ak, tētīt, es ne mirkli netiku par to iedomājusies! Bet kaut kā taču to varētu nokārtot!"

Kad līdz Ziemsvētkiem bija palikušas tikai trīs dienas, Arčijs piepeši dabūja atvaļinājumu. Es kopā ar māti devos uz Londonu, lai ar viņu tiktos. Kā šķiet, man prātā jau bija iezagusies doma, ka mēs varētu apprecēties. Tagad daudzi cilvēki tā darīja.

"Man nav skaidrs," es teicu, "kā mēs varam tā turpināt piesardzīgās pārdomas un pārcilāt nākotnes ieceres, ja ļaudis nemitīgi iet bojā."

Māte man piekrita. "Nē," viņa piebalsoja, "es par šo jautājumu esmu gluži vienisprātis ar tevi. Nav jēgas lauzīt galvu par risku un tamlīdzīgām lietām."

Mēs skaļi to neteicām, bet iespēja, ka Arčijs tiks nogalināts, bija visai ticama. Jau bija notikušas vairākas katastrofas un pārsteigušas cilvēkus negaidot. Daudzi no maniem draugiem bija armijā, iesaukti pavisam negaidot. Šķiet, katru dienu avīzē varēja izlasīt, ka gājis bojā kāds pazīstams.

Kopš mūsu tikšanās ar Arčiju bija pagājuši trīs mēneši, tomēr šis periods, kā šķiet, bija radījis tādu kā citu laika dimensiju. Šajā īsajā brītiņā es biju uzkrājusi pavisam jaunu pieredzi: draugu nāvi, nenoteiktību, dzīves pārmaiņas. Arī Arčijs bija guvis tādas pašas mācības, jebšu citā darbības jomā. Viņš bija skatījis nāvi, sakāves, bēgšanu un bailes. Mēs abi bijām pieredzējuši lielus satricinājumus. Rezultāts bija tāds, ka mēs tagad sastapāmies gluži kā svešinieki. Bija tā, it kā mēs atkal mācītos viens otru pazīt. Un atšķirība, kāda bija starp mums, parādījās tūlīt. Viņa izteiktā nevērība un vieglprātība — bezmaz vai jautrība — mani satrauca. Es toreiz biju pārāk jauna, lai saprastu, ka tas viņam likās labākais veids, kā stāties pretī šādai dzīvei. Es savukārt biju kļuvusi daudz nopietnāka, jūtīgāka, atmetusi meitenes gadu paviršo vējgrābslību. Likās, ka mēs mēģinājām piekļūt viens otram, bet ar netīksmi atklājam, ka vairs nezinām, kā tas panākams.

Arčijs vienā jautājumā bija noskaņots izlēmīgi un lika to noprast jau kopš paša sākuma: nekādu laulību! "Tā būtu pilnīgi bezatbildīga rīcība!" viņš pavēstīja. "Visi mani draugi domā tāpat! Nosvinēt kazas un kas notiek tālāk? Tas ir nodarīts, jūs piesaistāt sev otru cilvēku un pēc tam atstājat jaunu atraitni, varbūt pat gaidībās… Tas ir savtīgi un nepareizi."

Es viņam nepiekritu. Un dedzīgi strīdējos, aizstāvēdama pretējo viedokli. Taču viena no raksturīgākajām Arčija īpašībām bija noteiktība. Viņš allaž bija pārliecināts par to, kas būtu jādara un kā pats rīkosies. Es negribu sacīt, ka viņš nekad nemainīja savus uzskatus, viņš varēja pārdomāt un reizēm tā ari darīja, pat visai ātri. Īstenībā Arčijs bija spējīgs runāt kaut ko citu jau nākamajā mirklī, redzot melnajā baltu un baltajā melnu. Taču, kad viņš to darīja, tad jutās tikpat pārliecināts par savu jauno apgalvojumu, cik iepriekš par agrāko. Es samierinājos ar Arčija lēmumu, un mēs apņēmāmies priecāties par tām dažām tik dārgajām dienām, kuras varējām pavadīt kopā.

Mūsu plāns bija tāds, ka pēc dažām Londonā pārlaistām dienām man vajadzēja kopā ar Arčiju doties uz Kliftonu un palikt atlikušajās Ziemsvētku dienās viņa mātes un patēva mājā. Tas šķita pareizi un pienācīgi. Pirms izbraukšanas uz Kliftonu mēs sastrīdējāmies. Tā bija smieklīga ķilda, tomēr gana dedzīga.

Arčijs mūsu izbraukšanas dienā no rīta ieradās viesnīcā ar dāvanu man. Tā bija brīnumskaista drēbju lāde — iekšpusē lieliski iekārtota, tāda, ko ikkatra miljonāre gluži mierīgi varētu ņemt līdzi uz "Riču". Ja Arčijs būtu atnesis gredzenu, aproci — lai cik dārgas rotas -, es nesašustu, pieņemtu ar aizrautīgu lepnumu un prieku, bet nez kādēļ šī lāde mani neganti sadusmoja. Man šķita tā ir lieka ekstravagance, nevis priekšmets, ko es varētu lietot. Kāda jēga man bija tagad atgriezties mājās un turpināt darbu slimnīcā, atvedot līdzi greznu lādi, kas drīzāk būtu noderējusi mierlaika brīvdienām ārzemēs? Es paziņoju, ka to negribu, tādēļ viņam jāņem tā atpakaļ. Arčijs bija saniknots, es apskaitusies. Liku viņam lādi aizvākt. Pēc stundas viņš parradās un mēs izlīgām. Mēs paši netikām skaidrībā kas mums uznācis? Arčijs arzina, ka izvēlējies muļķīgu dāvanu. Es ka izturējos nepieklājīgi, to atraidīdama. Pēc strīda un tam sekojušās samierināšanās mēs nez kāpēc jutāmies viens otram tuvāki nekā agrāk.

Mana māte devās atpakaļ uz Devonu, bet mēs ar Arčiju uz Kliftonu. Nākamā vīramāte joprojām uzvedās pārspīlēti mīļi īriski dedzīgi. Viņas otrais dēls Kempbels reiz man sacīja:"Māte ir ļoti bīstama sieviete." Tajā laikā es nesapratu, ko viņš domā, taču tagad man šķiet, ka esmu apjēguši. Šīs sievietes vētrainais maigums gluži vai smacēja, un tas ātri varēja pārvērsties savā pretmetā. Vienā bridi viņa vēlējās mīlēt savu nākamo vedeklu un to ari darīja, bet jau otrā viņai viss likās sliktāks par sliktu.

Mūsu brauciens līdz Bristolei bija gana nogurdinošs: vilcienu kustība vēl aizvien bija juceklīga, parasti tie stundām kavējās. Tomēr galu galā mēs sasniedzām mērķi un tikām sirsnīgi uzņemti. Es likos gultā, tās dienas emociju un ceļojuma nogurdināta, turklāt mani mocīja ari iedzimtā kautrība — bailes, vai pateikšu un izdarīšu visu tā, kā patiktu nākamajiem radiem.

Manuprāt, bija aizritējusi pusstunda, varbūt stunda. Es atrados gultā, taču vēl nebiju aizmigusi, kad atskanēja klauvējieni pie durvīm. Piegāju pie tām un atvēru. Tas bija Arčijs. Viņš ienāca, aizrāva tās ciet un pēkšņi paziņoja: "Esmu pārdomājis! Mums jāprecas. Nekavējoties. Mēs precēsimies rīt!"

"Bet tu teici…"

"Ak, kāda nozīme tam, ko es sacīju! Tev bija taisnība, bet man nebija. Protams, ka tā ir vienīgā saprātīgā rīcība. Mēs varēsim pavadīt kopā divas dienas, tad man būs jāatgriežas bāzē."

Es apsēdos gultā, jo man ļima ceļi. "Bet… Bet tu biji tik pārliecināts!"

"Kāda tam nozīme? Esmu mainījis savas domas!"

"Jā, bet…" Man būtu tik daudz kas iebilstams, taču es neko nespēju pateikt. Es allaž esmu cietusi tāpēc, ka šķiet mana mēle ir sasaistīta, kad visvairāk vajadzētu kaut ko noskaidrot.

"Tas būs tik grūti," vārgi izmocīju. Es vienmēr saskatīju to, ko Arčijs nespēja: simt un vienu neērtību, ko radīs šis pasākums. Arčijs redzēja tikai galveno. Sākumā viņam likās, ka laulības kara laikā ir pilnīga muļķība; tagad, kad bija pagājusi viena diena, viņš jau tikpat cieši nolēmis, ka tieši tā būtu vispareizākā rīcība. Grūtības, kas varētu rasties, īstenojot šo nolūku, tuvāko radu satraukums viņu itin nemaz neietekmēja. Mēs ķildojāmies. Strīdējāmies bez mitas — kā visu iepriekšējo divdesmit četru stundu laikā, tikai šoreiz par gluži pretējo. Nav jāpiebilst, ka viņš atkal ņēma virsroku.

"Taču es neticu, ka mēs varam tik pēkšņi apprecēties!"es šaubīgi nomurmināju. "Tas nav tik… vienkārši."

"Nē, nē, varam gan!" Arčijs jautri attrauca. "Mēs dabūsim īpašu atļauju vai tamlīdzīgi… no Kenterberijas arhibīskapa."

"Vai tas nav ļoti dārgi?"

"Jā, es domāju, ka ir gan. Bet ceru, ka mēs kaut kā tiksim galā. Šā vai tā, mums tas jādara. Jo citādi rīkoties nav laika. Rīt jau ir Ziemsvētki. Tā taču ir?"

Es nepārliecināti novilku, ka tik tiešam. Viņš atstāja mani, un es lielāko daļu nakts pavadīju nomodā raizēdamās. Ko teiks māte? Ko sacīs Medža? Un Arčija māte? Kāpēc Arčijs nevarēja piekrist mūsu laulībām Londonā, kur viss būtu viegli un vienkārši? Ak vai, un tagad viss bija tā, kā bija. Beigu beigās es pārguruši aizmigu.

Nākamajā rītā noskaidrojās, ka daudz kas ir tieši tā, kā biju paredzējusi. Vispirms par mūsu plāniem vajadzēja izstāstīt Pegai. Viņa tūlīt histēriski izplūda asarās un devās gulēt.

"Mans pašas dēls varējis to man nodarīt!"viņa izdvesa, traukdamās augšā pa kāpnēm.

"Arčij," es izdvesu, "labāk nevajag. Tava māte būs briesmīgi neapmierināta!"

"Kāda man daļa, vai viņai tas patiks vai ne?" Arčijs atbildēja. "Mēs esam saderināti jau divus gadus, mātei jau bija gana daudz laika pierast pie šīs domas."

"Patlaban šķiet, ka viņa ir šausmīgi uztraukusies."

"Tā ar mani apieties!" Pega šņukstēja, zvilnēdama tumšajā istabā ar odekolonā samitrinātu kabatas lakatu uz galvas. Arčijs un es mēs lūkojāmies viens otrā gluži kā divi apgrēkojušies suņi. Arčija patēvs nāca mums palīgā. Viņš izveda mūs no Pegas istabas un sacīja: "Manuprāt, jūs darāt pilnīgi pareizi. Neraizējieties tagad par Pegu! Viņa allaž uzbudinās, ja tiek pārsteigta negaidot. Viņa ir ļoti pieķērusies jums, Agata, un vēlāk par notikušo priecāsies. Tikai negaidiet, lai viņa līksmotos šodien\ Šobrīd ejiet un rīkojieties, kā esat iecerējuši. Es teiktu, ka jums vairs nav daudz laika. Iegaumējiet, es esmu pārliecināts pilnīgi drošs -, ka jūs darāt pareizi."

Kaut gan pati biju sākusi šo dienu, svārstīdamās un asaras birdinādama, nākamo divu stundu laikā mani pārņēma cīņas gars. Šķēršļi, kas stājās ceļā mūsu laulībām, tiešām bija nopietni, taču-jo neiespējamākas tās likās, jo izlēmīgāk mēs ar Arčiju nospriedām, ka tām jānotiek.

Arčijs vispirms apspriedās ar bijušo savas baznīcas mācītāju. Tas sacīja, ka būtu jāsaņem īpaša Konsistorijas atļauja, kas maksājot divdesmit piecas mārciņas, taču šo ieteikumu mēs atmetām, jo tik daudz, protams, nespējām sadabūt. Vēl sarežģītāk bija tas, ka šī atļauja būtu jāsaņem personiski. Ziemsvētku dienā tas nebija iespējams, tādēļ likās, ka laulības šajā laikā panākt neizdosies. Šis risinājums atkrita. Tādēļ mēs devāmies uz civilstāvokļa reģistru nodaļu. Arī tur mūs atraidīja. Lai ceremonija vafētu notikt tagad, mums būtu vajadzējis pirms divām nedēļām uzrakstīt iesniegumu. Un laiks ritēja. Galu galā kāds vīrietis — reģistrators, kuru mēs iepriekš nebijām redzējuši, jo viņš tikko ieradās pēc otrajām brokastīm, atrada atbildi. "Mīļo puis," viņš uzrunāja Arčiju, "jūs taču esat vietējais, ko? Es gribēju teikt jūsu māte un patēvs dzīvo šeit?"

"Jā!"Arčijs attrauca.

"Tātad jūsu mantas atrodas te, jūsu drēbes un lietas ir te vai ne?"

Ct T ,,

Ja-

"Tādā gadījumā jums nevajag pirms četrpadsmit dienām rakstīto iesniegumu. Varat izpirkt parasto licenci un salaulāties savā draudzes baznīcā vēl šovakar."

Šī licence maksāja astoņas mārciņas. Tās mēs varējām sadabūt. Tālāk viss tika darīts lielā steigā.

Mēs devāmies uz baznīcu un noķērām vikāru jau ceļa galā. Jo baznīcā viņa vairs nebija. Viņš devās uz drauga māju. Negaidot pārsteigts, viņš tomēr piekrita mūs salaulāt. Mēs brāzāmies uz mājām pie Pegas, lai īsi kaut ko iekostu. "Nerunājiet ar mani!" viņa iespiedzās. Un aizslēdza savas istabas durvis.

Mēs nedrīkstējām zaudēt laiku. Un skrējām uz baznīcu kā šķiet, tā saucās Svētā Emanuēla baznīca. Tad noskaidrojās, ka mums trūkst otrā liecinieka. Vajadzēja doties ārā un meklēt kādu svešinieku, taču gluži nejauši es satiku pazīstamu meiteni pirms dažiem gadiem biju viesojusies pie viņas Kliftonā. Ivonna Buša, lai cik pārsteigta, tomēr bija ar mieru kļūt par līgavas māsu un laulību liecinieci. Mēs metāmies atpakaļ. Ērģelnieks jau vingrinājās un piedāvāja nospēlēt "Kāzu maršu".

Kad ceremonijai bija jāsākas, es vienbrīd bēdīgi iedomājos, ka neviena līgava nav tik maz rūpējusies par savu izskatu. Ne baltas kleitas, ne plīvura, pat ne smalka tērpa. Man mugurā bija visparastākais mētelis un svārki, bet galvā maza purpurkrāsas samta cepurīte, turklāt nebija pieticis laika pat nomazgāt seju un rokas. Par to mēs abi gardi pasmējāmies.

Ceremonija bija garlaicīga, un pēcāk mūs gaidīja vēl citas grūtības. Tā kā Pega joprojām bija sašutusi, mēs nolēmām doties uz Torkeju, tur apmesties viesnīcā Grand Hotel un nosvinēt Ziemsvētkus kopā ar manu māti. Bet es, protams, vispirms zvanīju viņai, lai paziņotu jaunumus. Bija ārkārtīgi grūti dabūt savienojumu, un iznākums nebija no veiksmīgākajiem. Klausuli nocēla mana māsa un uzņēma šo vēsti visai nelabvēlīgi. "Tā uztraukt māti! Tu taču zini, cik viņai vāja sirds! Tu esi pilnīgi bezjūtīga!"

Mēs iekļuvām vilcienā tas bija drausmīgi pārpildīts un nokļuvām Torkejā tikai pusnaktī, pa telefonu pasūtījuši istabu viesnīcā. Es vēl joprojām jutos mazliet vainīga mēs bijām sagādājuši tik daudz nepatikšanu un neērtību. Visi mums tuvākie cilvēki bija neapmierināti.

Es to jutu, taču man vis nešķiet, ka Arčijs kaut ko manīja. Manuprāt, viņš ne mirkli neko tādu neapjauta, un, pat, ja būtu apjautis, liekas, neņemtu vērā. "Žēl, ka visi ceļ tādu brēku," viņš sacītu, " bet kāpēc viņi tā dara? Lai ir kā būdams, mēs taču esam rīkojušies pareizi!"Jo par to viņš bija drošs. Viņam radīja bažas tikai viens jautājums. Un šis bija īstais brīdis to uzdot. Mēs kāpām vilcienā, un Arčijs gluži kā burvju mākslinieks cirkā — pēkšņi norādīja uz lieku lādi. "Es ceru," viņš noraizējies piemetināja, uzrunādams savu jauno sievu, "es ceru, ka tu vairs nestrīdēsies par šo te."

"Arčij! Šī taču ir tā drēbju lāde?"

"Jā. Es nenesu to atpakaļ. Tev nav nekas pretī, ko?"

"Skaidrs, ka nav. Es ar prieku to paturēšu!"

Un tā mēs devāmies braucienā ar visu lādi tas bija arī mūsu kāzu ceļojums. Tādējādi viss atrisinājās veiksmīgi, un Arčijs jutās ārkārtīgi atvieglots. Man šķiet, viņš bija bija gaidījis, ka es dusmošos.

Ja mūsu kāzu diena bija kā viena vienīga gara cīņa pret negadījumiem un nepatikšanu ķēde, tad Ziemsvētki bija mierpilni un svētīgi. Visiem bija pieticis laika tikt pāri pirmajam pārsteigumam. Medža izturējās sirsnīgi bija aizmirsusi visu savu piktumu, un mātei vājums jau bija pārgājis, viņa priecājās par mūsu laimi. Pega, es ceru, arī bija atkopusies. (Arčijs apgalvoja, ka tā jābūt.) Un tā — mēs no tiesas izbaudījām Ziemsvētkus.

Nākamajā dienā es kopā ar Arčiju devos uz Londonu, kur atvadījos no vīra, jo viņš brauca tālāk uz Franciju. Man nebija lemts viņu redzēt visus atlikušos sešus kara mēnešus.

Es atsāku darbu hospitālī, kur, apsteidzot mani, jau bija nokļuvušas ziņas par manu jauno civilstāvokli.

"Māsssiņ!"Tas bija Skotijs, kurš bļāva pērkonīgā balsī un dauzīja ar spieķi pa gultas kājgali. "Māsssiņ! Tūlīt nāciet šurp!" Es tuvojos. "Ko es dzirdu! Jūs esot apprecējusies?"

"Jā," es atbildēju. "Tā ir."

"Vai jūs klausāties?" Skotijs uzbrēca visai gultu rindai. "Māsa Millere apprecējusies! Un kāds tagad ir jūsu uzvārds, māsa?"

"Kristi."

"Tā? Re, kāds kārtīgs skotu uzvārds! Māsa Kristi… Vai jūs to zinājāt, virsmās? Viņa turpmāk būs jāsauc par māsu Kristi?"

"Dzirdēju," māsa Andersone atteica. "Un es vēlu jums visu labāko," viņa oficiāli piemetināja. "Nodaļā šī ziņa izraisīja daudz pārspriedumu."

"Jūs esat prātīgi darījusi, māsa," sacīja kāds cits pacients. "Cik noprotu, jūs izgājāt par sievu pie virsnieka?" Es atzinos, ka tiešām esmu pacēlusies šādos augstumos. "Jā, jā, jūs esat labi izvēlējusies! Nemaz nejūtos pārsteigts, jūs esat izskatīga meitene."

Mēneši aizritēja. Karš bija nonācis šaušalīgā strupceļā. Puse no mūsu pacientiem tagad bija puiši ar tranšejās sabendētām kājām. Tā ziema bija ļoti auksta, arī man uz abām rokām un kājām paradījās atbaidošas apsaldējumu čulgas. Mūžīgie aptīrīšanas darbi nepalīdzēja izārstēt čulgas uz rokām. Laika gaitā man tika uzticēti jauni pienākumi, es biju pieķērusies tiem. Hospitālī cilvēks iestiga ārstu un māsu ikdienā. Es pazinu ķirurgus, ko cienīju, tāpat ārstus, ko māsas slepenībā niecināja. Mums vairs nevajadzēja atutot galvas un plēst nost karalauka apsējus, Francijā jau bija ierīkotas bāzes slimnīcas. Un tomēr pie mums gandrīz vienmēr bija pilns. Mūsu mazais skots, kas gulēja nodaļā ar lauztu kāju, arī beidzot devās projām. Patiesībā viņš brauciena laikā bija kritis stacijā uz perona, taču viņam tā gribējās nokļūt dzimtajā pilsētā Skotijā, ka viņš nepieminēja to, slēpdams faktu, ka viņa kāja lauzta vēlreiz. Viņš cieta šausmīgas sāpes, tomēr beigu beigās sasniedza galamērķi, un tur vajadzēja ārstēt kāju no jauna.

Tagad tas viss jau aizgrimis tādā kā miglā, atmiņā palikušas tikai dažādas dīvainības. Es atceros jaunu izpalīdzi, kas asistēja operāciju zālē un atstāja tur sava kuņģa saturu, kuru pienācās satīrīt, un es palīdzēju viņai aizstiept amputēto kāju līdz krāsnij. Tik nepiedzīvojušam bērnam tas tiešām bija par daudz! Pēc tam mēs par abām sakopām vēmekļus un asinis. Manuprāt, meitene bija pārāk jauna un nezinoša, lai viņai uzticētu tādus pienākumus, turklāt vienai.

Atceros seržantu ar nopietnu seju, kura vietā man bija jāsacer mīlestības vēstules. Viņš nevarēja ne lasīt, ne rakstīt. Tikai pateica, ko lai tekstā pasaku. "Tas būtu varen jauki, māsiņ!" viņš murmināja, mādams ar galvu, kad es lasīju priekšā. "Pārrakstiet to trīsreiz, ja?"

"Bet kādēļ trīsreiz?" es saminstinājos.

"Palūk!"jauneklis attrauca. "Vienu Nellijai, vienu Džesijai un vienu Mārgaretai."

"Vai nebūtu labāk katrai rakstīt kaut ko citu?" es apjautājos. Slimnieks apsvēra piedāvājumu.

"Nedomāju vis!" viņš atteica. "Galveno esmu viņām jau pateicis!" Tādēļ katra vēstule sākās ar to pašu: "Ceru, ka šī ziņa nonāks pie tevis tāda pati, kāda tā atstāj mani, tikai būs mazliet rožaināka," un piebilda: "Tavs līdz brīdim, kad elle sasals!"

"Vai viņas cita par citu neuzzinās?" es — joprojām ziņkārīgi — noprasīju.

"Nē, laikam gan ne," viņš atteica. "Ziniet, viņas dzīvo dažādās pilsētās un nav savstarpēji pazīstamas."

Es sāku taujāt, vai puisis iecerējis kādu no viņām apprecēt.

"Varbūt jā," viņš atbildēja, "bet varbūt arī ne. Nelliju ir patīkami uzlūkot, viņa ir skaista meitene. Bet Džesija ir nopietnāka un dievina mani — viņai es esmu visa pasaule —, bet tāda ir Džesija."

"Un Mārgareta?"

"Mārgareta? Hm, Mārgareta…" viņš novilka, "viņa mani smīdina, to Margareta prot… Tāda jautra meiča. Taču redzēsim…"

Es bieži vien esmu prātojusi, vai viņš apprecēja kādu no šīm trim vai atrada ceturto, kas apvienoja sevī visu — izskatīgumu, prasmi uzklausīt un jautrību.

Mājās viss risinājās tāpat kā parasti. Džeinu bija aizstājusi Lūsija, kas allaž runāja par viņu ar pielūgsmi balsī, saukdama par "misis Rovu": "Ceru, ka būšu spējīga aizpildīt misis Rovas vietu. Tā ir tik liela atbildība — uzņemties viņas pienākumus!" Šī būtne bija apņēmusies kļūt par labu virēju un pēc kara strādāt pie mums ar Arčiju.

Kādu dienu viņa iegāja pie manas mātes, izskatīdamās ļoti nervoza, un paziņoja: "Ceru, ka jums nebūs nekas pretī, kundze, bet es jūtu, ka man jādodas palīgā žēlsirdīgajām māsām. Jūs taču neteiksiet, ka grasos darīt kaut ko nepareizu?"

"Labi, Lūsij," māte nomurmināja."Es domāju, ka tev ir taisnība. Tu esi jauna, spēcīga meitene tieši tāda, kādas tur vajadzīgas."

Tā Lūsija aizbrauca, asaras liedama un bažīdamās, vai mēs tiksim galā bez viņas. Viņa sacīja, ka nezinot, ko misis Rova par to teiktu. Kopā ar viņu devās projām arī istabene daiļā Emma. Viņa gatavojās precēties. Abu vietā ieradās divas padzīvojušas kalpotājas, kam karalaika grūtības likās visai neticamas un ārkārtīgi nepatīkamas.

"Piedodiet, kundze," pēc pāris dienām sūdzējās vecākā no abām — Mērija, dusmās drebēdama, "mēs nepareizi ēdam! Mēs šajā nedēļā jau divreiz esam pasniegušas zivis un vēl arī dzīvnieku iekšas! Esmu pieradusi vismaz reizi dienā gatavot labu ēdienu!" Māte centās paskaidrot, ka tagad jāēd taupīgi, tādēļ divas vai pat trīs reizes jāliek galdā arī zivis un tā saucamie "subprodukti". Mērija tikai šūpoja galvu un pukojās: "Tā nav pareizi. Tas nav taisnīgi." Viņa vēl piebilda, ka nekad agrāk neesot ēdusi margarīnu. Tad māte izmēģināja triku, ko kara apstākļos piekopa daudzi cilvēki: ietinot margarīnu sviesta iesaiņojamajā papīrā un otrādi.

"Vai zināt," viņa teica, "tagad, nomēģinot sviestu un margarīnu, nemaz nevar atšķirt vienu no otra.

Abas vecās nūģes izturējās nicīgi, pēc tam nogaršoja. Viņām nebija nekādu šaubu. "Ir pilnīgi skaidrs, kundze, kurš ir kurš. Mums nemaz neliekas, ka varētu sajaukt."

"Un jums tiešām šķiet, ka ir tik liela starpība?"

"Jā, ir gan! Es nevaru paciest margarīna garšu! Neviena no mums to nespēj. Mums kļūst nelabi!" Viņas ar pretīguma izteiksmi sejā sniedza mātei atpakaļ paciņu.

"Jūs gribētu to otru?"

"Jā, kundze, tas ir ļoti labs sviests. To atšķirt nav nekādu grūtību."

"Lieliski, bet es varētu jums pateikt," sacīja mana māte, "ka tas ir margarīns, bet šis te sviests!"

Sākumā viņas neticēja. Taču tad, kad pārliecinājās, priecīgas vis nejutās.

Mana vecmāmiņa tagad dzīvoja kopā ar mums. Viņa nereti bija nobažījusies tāpēc, ka es bieži vien atgriezos no slimnīcas vēlu vakarā.

"Tas ir bīstami, dārgā, vienai pašai nākt mājās. Viss kas var notikt! Galu galā to varētu nokārtot arī kaut kā citādi."

"Man nav ne jausmas, kā gan vēl es varētu rīkoties, vecomāt. Turklāt ar mani nekas nevar gadīties. Es taču tā daru jau vairākus mēnešus."

"Tā nav pareizi. Kāds var tev piesieties."

Es nomierināju viņu, kā vien varēdama. Parasti dežurēju no pulksten diviem līdz desmitiem un mēdzu iziet no slimnīcas ap pusvienpadsmitiem. Lai nokļūtu mājās, man vajadzēja iet apmēram trīsceturtdaļstundas. Un jāatzīstas, ka šis ceļa gabals bija diezgan vientulīgs. Tomēr nekad nebiju piedzīvojusi nekādas nepatikšanas. Reiz sastapu pamatīgi piedzērušu seržantu, taču viņš vēlējās tikai man pakalpot. "Jūs lieliski strādājat,"viņš murmināja, nedaudz streipuļodams. "Jūs tur, hospitālī, darāt varen derīgu darbu! Es pavadīšu jūs līdz mājām, māsiņ! Iešu kopā ar jums, jo man negribētos, lai jums kaut kas notiek." Es sacīju, ka nav vajadzības, un pateicos par tādu laipnību. Tomēr viņš truli kluburoja man blakus un pie mūsu vārtiem ar vislielāko cieņu atvadījās.

Es aizmirsu, kad tieši vecāmāte pamāca dzīvot pie mums. Šķiet, ka tas notika drīz pēc kara sākuma. Viņa jau bija gandrīz akla kataraktas dēļ un, protams, pārāk veca, lai varētu acis operēt.

iUf/J

Vecāmāte bija ļoti prātīga sieviete, tādēļ, lai cik briesmīgi likās pārdot māju īlingā, atstājot draugus un visu pārējo, viņa skaidri saprata, cik bezpalīdzīga būtu, dzīvodama tur viena pati, jo ari kalpotāji diez vai paliktu pie viņas. Tā notika lielā pārvākšanās. Māsa devās palīgā mātei, es ierados no Devonas, un mums visām bija ko noņemties. Nedomāju, ka toreiz apjēdzu, ko mana nabaga vecmāmiņa izcieta, taču patlaban bez pūlēm iztēlojos šo ainu: viņu nevarīgu un pusaklu sēžam starp mantām tiem priekšmetiem, kurus viņa augstu vērtēja, un apkārt rosāmies trīs vandāllšas, kas nevērīgi bīdīja lietas, apgāza tās un izlēma, ko ar tām darīt. Šad tad viņa klusi un bēdīgi iesaucās: "Vai! Jūs taču negrasāties mest prom šito tērpu? Tas pirkts pie Madame Ponsero mana brīnišķā samta kleita!" Bija grūti viņai ieskaidrot, ka samtu sacirtušas kodes, bet zīds sairis. Tur bija veseli šķirsti un atvilktnes ar kožu saēstiem apģērbiem, kas vairs nekur nevarēja derēt. Vecāsmātes bažu dēļ mēs paturējām daudzas mantas, ko būtu jēdzīgāk izmest. Pārlūkojām lādi pēc lādes, kas bija pilnas ar dokumentiem, adatu grāmatiņām, rakstainiem katūniem kalpotāju ģērbiem, zīda un samta gabaliem, kas pirkti izpārdošanās, un to atliekām, tik daudzas lietas, kas reiz varējušas labi kalpot, ja būtu izmantotas, taču tās bija gluži vienkārši krautas kaudzē. Nabaga vecmāmiņa sēdēja savā lielajā krēslā un raudāja.

Tad, tikušas galā ar drēbju lādēm, mēs devāmies uzbrukumā viņas pieliekamajam. Ievārījumi bija appelējuši, plūmes uzrūgušas, sviesta un cukura paciņas aizslīdējušas aiz citiem pārtikas krājumiem un peļu apkrimstas. Visa viņas saimnieciskās un taupīgās dzīves mantība rezerves, kas bija iegādātas un savāktas nākotnei, te nu tā bija kā piemineklis veltīgumam un zūdīgnmam). Šķiet, tieši tas viņai likās vissāpīgākais tāda izšķiešana. Te bija mājas liķieri tos, pateicoties alkoholam, vēl varēja lietot. Trīsdesmit sešas pudeles ar ķiršu brendiju, ķiršu džins, plūmju džins un brendijs, kā arī pārējie dzērieni tika ievietoti mēbeļu furgonā. Kad nonācām galā, tur vairs bija tikai trīsdesmit viena pudele. "Padomā tik!"sacīja vecmāmiņa. "Tie vīrišķi taču apgalvoja, ka dzerot tikai tēju!"

Varbūt nesēji tā atriebās par izrīkošanu vecmāmiņa netika izturējusies īpaši līdzjūtīgi, kad viņi stiepa mēbeles. Kad viri gribēja izņemt atvilktnes no smagās sarkankoka bufetes, vecmāmiņa nicīgi noprasīja: "Ņemt ārā atvilktnes? Kādēļ? Svara dēļ? Jūs esat trīs stipri vīri vai tad ne? Zeļļi mēbeli stiepa augšā pa kāpnēm pilnu ar mantām. Nekas nebija no tās izņemts. Tā tik bija doma! "Mūsu dienās vīrišķi ir gatavie nīkuļi!" Vīri lūdzās, teikdami, ka nespējot tādu smagumu panest. "Vārguļi!" noburkšķēja vecmāmiņa, beidzot padodamās. "Nespēči! Mūsu dienās neviens vīrišķis neatpelna maizi, ko apēdis! Kumodes atvilktnēs atradās ēdmaņu uzkrājumi, kas bija sapirkti, lai paglābtu vecmāmiņu no bada nāves. Vienīgā nodarbe, kas viņu uzmundrināja pēc ierašanas Ešfīldā, bija labu slēptuvju meklēšana tiem. Divi duči sardīņu kārbu nogūla uz Cipendeila kumodes augšas. Tur tie arī palika; dažas kārbas tika pilnīgi aizmirstas, un tad, kad māte pēc kara kumodi pārdeva, vīrs, kas bija ieradies tai pakaļ, atvainodamies un vainīgi noklepodamies, ieminējās: "Manuprāt, uz tās ir lieli sardīņu krājumi!"

"Vai tiešām?" māte noprasīja. "Jā, es ticu, ka tā varētu būt."

Viņa neko nepaskaidroja. Vīrs arī nejautāja. Sardīnes tika aizvāktas. "Šķiet," sacīja māte, "mums vajadzētu apskatīties, kas atrodas arī uz citām mēbelēm."

Pārtika sardīnes un miltu pakas vairāku nākamo gadu laikā atklājās visnegaidītākajās vietās. Vairs nevalkāto drānu grozs pieliekamajā bija pilns ar miltu iesaiņojumiem, kuru saturs bija mazliet bojāts. Šķiņķu kārbu saturs gan tika apēsts tas bija lieliski saglabājies. Medus burciņas, plūmju sulas pudeles un kompoti uzradās vēl šur tur, lai gan vecmāmiņai nepatika konservi, jo viņa uzskatīja, ka ar tiem var saindēties. Par pietiekami drošiem viņa atzina tikai pašas gatavotos sālījumus un skābējumus.

Patiesi manās bērnu un jaunības dienās visi uz konserviem raudzījās greizi. Meitenēm, kad viņas devās uz dejām, tika piekodināts: "Uzmanies un, ja starpbrīdī sagribas iestiprināties, neēd krabjus! Tie var būt no koserviem!" Un vārdu "konservi" ikkatrs izrunāja ar šausmām. Krabji no kārbām bija kaut kas tik bīstams, ka par to pat nevajadzēja īpaši brīdināt. Ja toreiz kāds būtu iedomājies, ka pienāks laiks, kad cilvēki galvenokārt pārtiks no saldētiem produktiem un dārzeņu konserviem, tāda ideja tiktu uzņemta ar lielu pārsteigumu un īgnumu.

Kaut gan biju pieķērusies vecmāmiņai un vēlējos palīdzēt, es ne visai jutu līdzi nabadzītes ciešanām. Pat tad, kad cilvēks šķiet gluži nesavtīgs, viņš joprojām domā par sevi. Tagad es saprotu, cik vecmāmiņai toreiz tas viss bija smagi, šķiet, ka viņai bija pāri astoņdesmit, bet nācās atrauties no mājām, kur iesakņojusies, nodzīvodama trīsdesmit vai četrdesmit gadus, jo bija apmetusies tur drīz pēc tam, kad kļuva atraitne. Varbūt viņu ne tik daudz sāpināja pati mājas atstāšana, lai gan arī tā bija pietiekami nepatīkama, tomēr viņa ņēma līdzi savas mēbeles: lielo gultu ar baldahīnu, divus lielos krēslus, kuros viņai tā patika sēdēt. Pats ļaunākais bija zaudēt visus draugus. Daži jau bija miruši, taču vairāki vēl dzīvi: kaimiņi, kas bieži mēdza pie vecmāmiņas iegriezties, ļaudis, ar kuriem viņa tērzēja par senatni un apspriedās.

Iztirzāja jaunumus avīzēs — tādas šausmas kā zīdaiņu nogalināšana, izvarošanas, slepeni netikumi un viss pārējais, kas palaikam atsvaidzina veco cilvēku dzīvi. Tiesa, mēs katru dienu lasījām avīzes vecmāmiņai priekšā, taču īstenībā nebijām ieinteresēti tās auklītes briesmīgajā liktenī, kuras gādībā bija pamests bērns, vai jaunās meitenes ciešanās, kurai uzbrukts vilcienā. Pasaules notikumi, politika, morāle, izglītība, ikdienas būšanas nekas no tā manu vecomāti patiesi neaizrāva. Ne jau tāpēc, ka viņa būtu dumja sieviete, vai tāpēc, ka priecātos par citu nelaimēm, drīzāk gan viņai bija nepieciešams kaut kas tāds, lai pretotos ikdienībai: drāma, atbaidošs atgadījums tie, jebšu viņa pati bija pasargāta, noritēja tepat tuvumā.

Manai nabaga vecaimātei patlaban dzīvē nebija nekādu izklaižu, tikai tās neveiksmes, par kurām viņa izlasīja dienas laikrakstos. Viņa vairs nespējot samierināties ar bēdīgajām ziņām par pulkveža Tāduntāda nežēlīgo izturēšanos pret sievu vai neizprotamo slimību, ar kuru sirgstot kāds radinieks, bet pret kuru neviens ārsts vēl neesot atradis zāles. Tagad es apjaušu, cik viņai bija skumji, cik vientuļi un garlaicīgi. Es vēlētos, kaut toreiz nebūtu bijusi tik neiejūtīga.

Viņa cēlās augšā lēnām pēc tam, kad bija ieturējusi brokastis gultā. Nokāpa lejā ap vienpadsmitiem un cerīgi lūkojās apkārt pēc kāda, kas būtu brīvs un varētu palasīt viņai priekšā avīzes. Tā kā viņa ne vienmēr nonāca lejā vienā un tajā pašā stundā, tas dažkārt nebija iespējams. Viņa bija pacietīga un apsēdās krēslā. Gadu vai divus viņa vēl spēja adīt, jo šai nodarbei viņas redze vēl bija pietiekami laba. Taču, kad tā kļuva vājāka, vecmāmiņai bija jāada aizvien rupjāki un rupjāki raksti un apģērbgabali, un arī tad viņa šur tur izlaida pa valdziņam, pati to nemaz nepamanīdama. Dažkārt kāds no mums atrada viņu klubkrēslā klusi raudam, jo viņa bija sajaukusi vairākas adījuma rindas un tās vajadzēja izārdīt. Es parasti izdarīju to vecmāmiņas vietā uzņēmu valdziņu un adīju līdz tai vietai, no kuras bija sākts ārdīt, lai viņa varētu turpināt no tās. Taču tādējādi neizdevās pilnībā remdēt vecāsmātes bēdas un aizvainojumu par to, ka viņa vairs nejutās citiem noderīga.

Retās reizēs vecmāmiņu izdevās pārliecināt, lai iziet nelielā pastaigā pa terasi vai vēl kaut kur. Āra gaisu viņa uzskatīja par kaitīgu veselībai. Viņa visu dienu sēdēja ēdamistabā, jo savā mājā allaž bija tur kavējusies. Viņa nereti piebiedrojās mums, kad dzērām pācpusdienas tēju, taču pēc tam atkal devās atpakaļ. Tomēr dažkārt, īpaši tad, kad bijām ielūguši uz vakariņām jaunus cilvēkus, lai vēlāk ietu uz klases istabu, vecmāmiņa pēkšņi parādījās, lēnām un ar pūlēm rausdamās augšā pa kāpnēm. Šādos gadījumos viņa negribēja likties gulēt agri kā parasti, jo vēlējās būt klāt šajās norisēs, lai dzirdētu, kas notiek, un dalītos mūsu jautrībā un jokos. Man šķiet, es nebūt nealku, lai viņa nāk. Kaut gan vecāmāte nebija pilnīgi kurla, tomēr daudz ko no teiktā vajadzēja atkārtot, un mazajā sabiedrībā radās neliels saspringums. Lai būtu kā būdams, es priecājos, ka nekad netiku iebildusi pret viņas nākšanu augšā. Nabaga vecmāmiņai bija grūti uzrāpties, tomēr viņas ierašanās bija neizbēgama. Noņemšanās ar viņu vecmāmiņai tāpat kā citiem veciem cilvēkiem nozīmēja neatkarības zaudēšanu. Manuprāt, tieši šādiem pārvietotiem veciem cilvēkiem rodas iedomas, ka viņi tiek indēti vai apzagti. Es neticu, ka tā tik tiešām ir garīgo spēju zuduma pazīme. Viņiem nepieciešams uzbudinājums, tāds kā uzmundrinājums: dzīve būtu interesantāka, ja kāds mēģinātu nogarlaikojušos večuku noindēt. Mazpamazām vecmāmiņa sāka paļauties šim fantāzijām. Sūdzēties mātei, ka apteksnes "kaut ko pievieno'Viņas ēdienam: "Kalpotājas grib no manis atbrīvoties!"

"Bet, mīļo krustvecmāmuliņ, kāpēc viņām vajadzētu no tevis atbrīvoties? Tu viņām ļoti patīc."

"Ak vai, tā tikai tu domā, Klāra. Bet palūkojies pamatīgāk: es zinu, ka viņas vienmēr noklausās pie durvīm. Tā ola, kuru es vakar ēdu… tas bija olu kultenis… Un garšoja kaut kā dīvaini metāliski. Es apjēdzu!" vecmāmiņa šūpoja galvu. "Pavei, veco misis Vaijetu noindēja pārvaldnieks kopā ar savu sievu!"

"Jā, mīļā, bet tā notika tāpēc, ka abi mantojumā saņēma daudz naudas. Tu taču neesi nevienai no kalpotājam novēlējusi nekādus līdzekļus."

"Par to gan nav jābaidās," vecmāmiņa novilka. "Šā vai tā, Klāra, turpmāk es brokastis vēlos vienīgi vārītas olas. Ja ola tiks pasniegta ar visu čaumalu, tajā neko nebūs iespējams iemaisīt." Un tā vecmāmiņa ēda vārītas olas.

Pēc tam sekoja nepatīkama viņas rotaslietu pazušana. Vispirms viņa lika pasaukt mani. "Agata? Vai ta esi tu? Nāc iekšā un aizver durvis, dārgumiņF

Es piegāju pie vecmāmiņas gultas."Jā, vecmāmuliņ, kas lēcies?" Vecmāmiņa sēdēja gultā un raudāja, piespiedusi acīm nēzdodziņu. "Viss ir prom!" viņa paziņoja. "Itin viss pazudis! Mani smaragdi, abi mani gredzeni, mani skaistie auskari… Visspagalam\ Ak tētīt!"

"Bet paklau, vecmāmuļ, es esmu pārliecināta, ka īstenībā nekas nav pazudis. Apskatīsimies, kur tās mantas ir!"

"Rotas bija tur, tajā atvilktnē augšējā pa kreisi, ietītas dūraiņos. Es vienmēr tās tur glabāju."

"Labi, pavērsimies, ja?" Es šķērsoju istabu devos pie tualetes galdiņa un pārmeklēju minēto atvilktni. Tur bija divi pari dūraiņu, savīkstīti kamoliņos, taču tajos patiesi nekas neatradās. Es pievērsu uzmanību apakšējai atvilktnei. Arī tur slēpās cimdu pāris, un es ar lielu atvieglojumu sataustīju tajos kaut ko cietu. Pienesu tos pie gultas un pavēstīju vecaimātei, ka rotaslietas ir tur: auskari, smaragdu piespraude, abi gredzeni.

"Tās bija trešajā, nevis otrajā atvilktnē!" es paskaidroju.

"Tad zagļi atlikuši tās atpakaļ."

"Neticu vis, ka viņi būtu varējuši to izdarīt," es iebildu.

"Bet esi uzmanīga, Agata, dārgumiņ! Ļoti piesardzīga! Neatstāj nekur savu somiņu! Tagad pieej pie durvīm uz pirkstgaliem un paveries,

vai viņas nenoklausās!" »

Es paklausīju un pārliecināju vecmāmiņu, ka neviens neklausās.

"Cik tas ir briesmīgi!" es domāju. "Būt vecai!" Kaut kas tāds, protams, var notikt arī ar mani, taču šī iespēja nelikās reāla. Cilvēka prātā aizvien rosās pieņēmums: "Es nenovecošu! Es nemiršu!"Jūs zināt, ka tā būs, un tomēr ticat, ka nebūs. Tā, un tagad es esmu veca. Vēl neesmu sākusi iztēloties, ka manas dārglietas pazūd un kāds mani indē, taču man jāsaprot, ka ar laiku es varbūt to darīšu. Iespējams tāpēc, ka izprotu šīs parādības cēloņus, aptveršu, ka tā būtu muļķība, jau pirms tam, kad tādas izklaides varētu sākties.

Viendien vecmāmiņai šķita, ka viņa pamanījusi kaķi kaut kur zem sētas kāpnēm. Taču pat tad, ja kaķis tur būtu bijis, noteikti šķiet prātīgāk vai nu atstāt to turpat, vai paziņot kādai no kalpotājām, man vai mātei. Taču vecmāmiņai savajadzējās iet un pārbaudīt pašai sekas bija tādas, ka viņa nokrita pa sētas kāpnēm un salauza roku. Ārsts, likdams kaulus kopā, kavējās ar prognozēm. Viņš cerot dakteris ieminējās —, ka vecmāmiņa vēl varēšot adīt, taču viņas vecumā… Viņai esot pāri par septiņdesmit… Tomēr vecmāmiņa tika galā. Viņa varēja gluži labi lietot šo roku, lai gan nespēja to pacelt augstu virs galvas. Šaubu nav viņa bija izturīga lēdija. Leģendas, ko viņa allaž stāstīja man par savu ārkārtīgo trauslumu jaunībā un ārstu bažām par viņas dzīvību laikā, kad viņai bija pāri trīsdesmit pieciem gadiem, bet vēl nebija piecdesmit, ir izdomātas esmu par to pārliecināta. Jo karalienes Viktorijas lāikos pastāvēja uzskats, ka slimošana piesaista interesi.

Tā noņemšanās ar vecmāmiņu un vēlās dežūru stundas slimnīcā aizpildīja visu manu dzīvi.

Vasarā Arčijs dabūja atvaļinājumu tris dienas un es Londonā tikos ar viņu. Tas nebija diez cik laimīgs laiks.

Viņš bija nemierīgs un nervozs, zinādams tadas detaļas par karu, kuras būtu satraukušas ikvienu. Bija notikuši daudzi lieli uzbrukumi, kuros ciesti zaudējumi, kaut gan tobrīd mums Anglijā pēc Ziemsvētkiem vēl nebija ne jausmas, ka šis karš varētu turpināties četrus gadus. Nudien kad sākās iesaukšana karadienestā uz lorda Derbija noteiktajiem trim gadiem vai pastāvīgi, likās smieklīgi pat domāt, ka tas, iespējams, ilgs trīs gadus.

Arčijs nekad netika runājis par savu dalību karā tajās dienās viņš domāja tikai par to, kā šīs norises aizmirst. Mēs iebaudījām visu labāko, kas vien bija atrodams, Pirmajā pasaules karā apgade ar pārtiku bija daudz labāka nekā otrajā. Toreiz vienalga, vai cilvēks ēda restorānā vai mājās, — viņam bija vajadzīgi pārtikas kuponi, lai dabūtu gaļu vai ko citu. Otrajā pasaules karā viss notika jūtami neētiskāk: ja cilvēkam bija nauda, viņš varēja tiesāt gaļu katru dienu vai visu nedēļu iet uz restorāniem, kur neviens viņam nekādus kuponus neprasīja.

Mums atvēlētās trīs dienas aizzibēja kā mirklis. Mēs ilgojāmies ieplānot kaut ko nākotnei, taču abi jutām, ka labāk to nedarīt. Manuprāt, vienīgais labums tolaik bija tāds, ka drīz pēc mūsu tikšanās Arčijs mitējās lidot. Viņa veselības stāvoklis vairs nepieļāva šādu nodarbošanos, un viņš tika norīkots darbā angārā. Arčijs allaž bija lielisks organizētājs un administrētājs. Viņam vairākkārt tika izteiktas atzinības, un beigu beigās viņš saņēma arī apbalvojumus. Taču vienmēr visvairāk lepojās ar pašu pirmo uzslavu, kad franču ģenerālis bija viņu pieminējis savā ziņojumā. Tā viņš teica tiešām esot bijusi ko vērta. Arčijam tika piešķirts arī krievu Svētā Staņislava ordenis, kas bija tik skaists, ka es pati būtu gribējusi ar to rotāties viesībās.

Vēlāk tajā pašā gadā es neganti saaukstējos, un pēc tam man sākās plaušu iekaisums, tāpēc nevarēju atgriezties slimnīcā vismaz trīs nedēļas vai mēnesi. Kad ierados, tur bija atvērta jauna nodaļa zāļu noliktava un aptieka, un es saņēmu piedāvājumu strādāt tajā. Tur nākamo divu gadu laikā bija manas otrās mājas.

Jaunā nodaļa bija nodota misis Ellisas — doktora Ellisa sievas — pārziņā. Viņa jau daudzus gadus palīdzēja vīram un manai draudzenei Eilīnai Morisai. Man pienācās viņiem asistēt un mācīties, lai varētu nolikt eksāmenu farmācijā, jo tad es varētu darboties mediķa vai aptiekāra vietā. Tas viss likās aizraujoši, un stundu iedalījums bija veiksmīgs: aptieka tika slēgta sešos, tādēļ man bija jāstrādā no rīta un pēcpusdienā tā es varēju vieglāk tikt galā arī ar saviem pienākumiem mājās.

Nevaru apgalvot, ka darbs aptiekā man būtu paticis tikpat labi kā žēlsirdīgās māsas amats. Man šķiet, ka es tiešām biju apveltīta ar medicīnas māsai nepieciešamajām īpašībām un būtu laimīga, strādājot hospitālī par māsu. Rīkošanās zāļu gatavotavā bija interesanta uz kādu laiku, taču pamazām kļuva apnicīga es nemūžam negribētu to izvēlēties par pastāvīgu nodarbošanos. No citas puses raugoties bija jauki būt kopā ar draugiem. Es biju ārkārtīgi pieķērusies misis Ellisai un viņu ļoti cienīju. Viņa bija viena no klusākajām un mierīgākajām sievietēm, ko jebkad esmu pazinusi, ar laipnu, tādu kā mazliet miegainu balsi un neticamu humora izjūtu, kas šad un tad izpaudās. Viņa bija visnotaļ apdāvināta skolotāja, jo izprata grūtības, kas varēja rasties otram cilvēkam, turklāt kā pati atzinās viņa vairāk panākot ar draudzīgu izturēšanos pret apmācāmo personu. Eilīna bija mana ķīmijas pasniedzēja un vispirms jau pārāk zinoša, lai noņemtos ar mani. Viņa sāka nevis no prakses, bet no teorijas. Piepeši iepazīties ar elementu tabulu, atomsvaru, sazarojumiem un atvasinājumiem nozīmēja pamatīgu apjukumu. Tomēr es nostājos uz kājām, apguvu vienkāršākos faktus, un, pēc tam kad bijām uzlaidušas gaisā mūsu kafijas automātu, veikdamas Mārša testu ar arsēnu, programma bija puslīdz apgūta.

Mūsu rīcība bija amatieriska, bet varbūt tieši tādēļ visai rūpīga un piesardzīga. Paveiktais, protams, kvalitatīvi bija dažāds. Ikreiz, kad ieradās jauni pacienti, mēs strādājām smagi un sirdīgi. Zāles pudelītēs, ziedes podiņos, losjoni tas viss katru dienu tika izgatavots, iepildīts un izsniegts. Pēc tam kad biju strādājusi slimnīcā kopā ar vairākiem ārstiem, es sapratu, cik lielā mērā medicīna tāpat kā viss pārējais šajā pasaulē ir atkarīga no modes. Un, protams, no katra atsevišķa mediķa dīvainībām.

"Kas mums šodien paredzēts?"

"Lūk pieci doktora Vaitika, četri doktora Džeimsa un divi doktora Vainera pasūtinājumi."

Nezinošs cilvēks no malas — nespeciālists vai nespeciāliste, kā man vajadzētu saukt ari sevi, noteikti domātu, ka ārsts izpētījis katru gadījumu atsevišķi, tad izlēmis, kādas zāles būtu vispiemērotākās, un tikai tad izrakstījis recepti. Es drīz atklāju, ka toniks, ko parakstījis doktors Vaitiks, ir gluži citāds nekā tas, ko parakstījis doktors Džeimss un doktors Vafners. Taču tie bija atšķirīgi tikai ārstiem, nevis pacientiem. To visu apsverot, iznākums liekas gana pārliecinošs, ja nu vienīgi neļauj pacientam justies tik nozīmīgam, kāds tas sev šķitis agrāk. Ķīmiķi un farmaceiti lūkojās uz ārstiem no augšas ari viņiem bija pašiem savi uzskati. Dažkārt viņi domāja, ka doktors Džeimss izrakstījis derīgu recepti, bet doktors Vaitiks pilnīgi nejēdzīgu, bet pasūtījumu tik un tā izpildīja. Tikai tad, kad runa bija par ziedēm, ārsti sāka pa īstam eksperimentēt. Un lielākoties tā notika tādēļ, ka ādas kaites gan mediķiem, gan visiem pārējiem bija maz pazīstamas. Piemēram, vienas kompreses sensacionālā veidā palīdzēja misis D., turpretī misis C., kas ieradās ar tādām pašām sūdzībām, tās neko nedeva, pat izraisīja vēl stiprāku kairinājumu. Taču darvas preparāti, kas pasliktināja misis D. stāvokli, negaidot izrādījās noderīgi misis C. Tāpēc ārstam bija vajadzīgi izmēģinājumi, līdz viņš atrada piemērotāko ziedi. Pacientiem ar ādas slimībām Londonā bija īpašas slimnīcas. "Vai pamēģinājāt apmeklēt to Midlseksas dziednīcu? Es gan un no tās nebija nekādas jēgas. Bet, palūk, tajā Londonas klīnikā esmu jau gandrīz izārstēts." Un draugs pretī: "Es tomēr sāku ticēt, ka Midlseksas dziednīcā kaut kāda sajēga par ādas ligām ir. Mana māsa ārstējās šeit, taču nekāda uzlabošanās nesekoja, tādēļ viņa devās uz Midlseksu, un jau pēc divām dienām viņas āda bija tīrāka par tīru!"

Es vēl aizvien turu ļaunu prātu uz kādu ādas slimību speciālistu — neatlaidīgu un optimistisku eksperimentētāju, kura pārliecība bija: "Vienreiz jāizmēģina itin viss." Viņš izdomāja, ka dažus mēnešus vecs zīdainis no galvas līdz kājām jāieziež ar zivju eļļu. Mātei un pārējiem ģimenes locekļiem bija ļoti grūti kaut ko tādu paciest. Turklāt no šīs procedūras nebija nekāda labuma, un pēc pirmajām desmit dienām tā tika pārtraukta. Šis izmēģinājums padarīja mani par nevēlamu personu pašas mājās, jo nav iespējams darboties ar lielu daudzumu zivju eļļas un pēc tam pārrasties, neganti nesmirdot pēc zivīm.

Kļuvu nepaciešama vairākkārt arī 1916. gadā, kad nāca modē Bipa pasta, ar ko tolaik vienmēr apstrādāja ievainojumus. Tas sastāvā bija bismuts un jodoforms, kuriem pievienots šķidrs parafīns. Jodoforma smaka ap mani plīvoja gan aptiekā, gan tramvajā, gan mājās — pie vakariņu galda un pat gultā. Tā bija uzmācīga un cēlās augšup no pirkstu galiem, delnām, delmiem un elkoņiem un, protams, to nekādi nebija iespējams nomazgāt, tāpēc tā izplatījās tālu. Lai nekaitinātu ģimeni, es mēdzu ienest savu ēdiena paplāti pieliekamajā kambarī. Kad karš jau tuvojās beigām, Bipa pasta krita nežēlastībā, to aizstāja citi nekaitīgāki preparāti, un galu galā uzradās lieli flakoni ar šķidrumu, kurā bija hlors. Kalcija hlorīds ar sodu un citām sastāvdaļam. Šis šķidrums radīja noturīgu hlora smaku, ar kuru piesūcās visas drēbes. Daudzi dezinfekcijas līdzekļi izlietnēm u. c. šodien tiek gatavoti no līdzīgām substancēm. Pietiek ar varako dvesmu no tiem, lai man kļūtu nelabi. Es nikni izlamāju kādu iecirtīgu kalpotāju, kas tajā laikā pie mums strādāja:

"Ar ko jūs esat tīrījis šo izlietni? Tā šausmīgi smird!"

Viņš lepni parādīja pudeli. "Tas ir pirmklasīgs dezinfekcijas līdzeklis, kundze!" viņš dievojās.

"Te taču nav slimnīca!" es iesaucos. "Nākamreiz jūs liksiet lietā karbolu! Labāk kārtīgi izskalojiet izlietni ar karstu ūdeni un pievienojiet mazliet sodas. Un izmetiet ārā šo šausmīgo hlorīda preparātu!"

Es nolasīju viņam lekciju par dezinfekciju, brīdinādama par faktu, ka tas, kas ir kaitīgs baciļiem, ir tikpat kaitīgs arī cilvēkiem, tāpēc nav par katru cenu jātiecas pēc nevainojamas tīrības un spodrības. "Baciļi ir izturīgi," es viņam teicu. "Vāja dezinfekcija nevienam pamatīgam un izturīgam bacilim neko neizdarīs. Karbola šķīdumā viens pret sešdesmit baktērijas zels un plauks." Viņš nebija pārliecināms un turpināja lietot šķebinošo šķidrumu ikreiz, kad jutās drošs, ka manis nav mājās.

Gatavojoties aptiekāra eksāmenam, man bija nepieciešamas dažas prasmīga ķīmiķa konsultācijas. Viens no galvenajiem Torkejas farmaceitiem bija tik laipns, ka atļāva man iet pie viņa svētdienās un piekrita dalīties zināšanās. Es ierados samulsusi un izbijusies, bet alkdama mācīties.

Aptiekāra darba vieta, ielūkojoties aiz letes, ir vesels atklajums. Tā kā darbā slimnīcā mēs bijām amatieres, tad ārkārtīgi rūpīgi pārbaudījām katru zāļu pudelīti. Ja ārsts bija parakstījis pacientam divdesmit granulas bismuta karbonāta, tieši tik daudz viņš arī saņēma. Man likās, ka šajā ziņā nespeciālistu darbs bija nevainojams, taču es domāju, ka ikviens ķīmiķis, kas veicis savus pienākumus piecus gadus un ieguvis farmaceita kvalifikāciju, pieprot savu amatu tikpat labi kā lielisks pavārs savējo. Viņš pārliecināti tver te pēc šīs, te pēc tās pudelītes, birdinot saturu un nemaz nepūloties neko mērīt vai svērt. Skaidrs, ka indīgu un bīstamu zāļu daudzumu viņš uzmanīgi izmēra, bet tās zāles, kuras neko ļaunu nevar nodarīt, tiek sagatavotas visai aptuveni. Komponenti krāsai un smaržai tiek pievienoti apmēram pēc ta paša principa. Tāpēc dažkārt gadās pacienti nāk atpakaļ un sūdzas, ka pagājušajā reizē zāles bijušas citā krāsā. "Parasti tās man ir tumši sārtas, nevis tik bālas!" Vai: "Šim šķidrumam ir tāda dīvaina garša, agrāk tā bija piparmētru mikstūra jauka, salda un mīlīga, nevis asa, gluži šķebinoša!" Tātad piparmētru ūdens vietā pievienots hlbroforma ūdens.

Lielākoties pacienti, kas ambulatoriski ārstējās Universitātes koledžas hospitālī, kur es 1918. gada strādāju, cītīgi sekoja līdzi viņiem izsniegto zāļu krāsai un garšai. Atceros kādu vecu īrieti, kas iekārās aptiekas logā, iespieda man saujā puskronu un nomurminaja: "Pagatavojiet tās zālītes dubultstipras, dārgumiņ, labi? Daudz piparmētru, lai būtu divkārt vairāk!" Es atdevu viņai puskronu, oficiālā tonī atbildēdama, ka mēs tā nemēdzam darīt, un piemetināju, ka zāles jāsajauc tieši ta, kā ārsts parakstījis. Tomēr iedevu sievietei nelielu daudzumu piparmētru uzlējuma, ja jau šis šķidrums viņai tā garšoja, jo tas neko ļaunu nevarēja nodarīt.

Protams, ka tad, ja cilvēks šādā darbā ir iesācējs, viņš izturas nervozi aiz bailēm kļūdīties. Kad zālēm vajadzēja pievienot kādu indīgu vielu, to vienmēr pārbaudīja otrs farmaceits, lai gan arī tad bija gana neomulīgi. Atceros tādu gadījumu no savas prakses. Tajā pēcpusdienā es gatavoju ziedes un kādai no tām biju pielikusi mazliet tīra karbola, kuru vispirms ielēju tukšā vāciņā, pēc tam iemaisīju substancē, ko tobrīd sajaucu. Kad tā bija sabrūvēta, iedabūta podiņā ar etiķeti un nolikta uz plaukta, es turpināju darboties ar kaut ko citu. Aptuveni trijos naktī es pēkšņi pamodos un sacīju sev: "Bet ko es izdarīju ar to vāciņu, kurā iepriekš biju ielējusi karbolu?"Jo vairāk es par to domāju, jo mazāk spēju atsaukt atmiņā, ka būtu to ņēmusi rokās un izmazgājusi. Varbūt esmu to uzskrūvējusi kādam citam pagatavoto zāļu podiņam, nemaz neredzēdama, ka tur vēl kaut kas ir iekšā? Jo ilgāk prātoju, jo skaidrāk sapratu, ka tieši tā esmu rīkojusies. Biju nolikusi podiņu plauktā pie citiem, lai izsūtāmais zēns nākamajā rītā saliktu tos grozā un nogādātu pasūtītājiem, taču vienā podiņā ziedes virspusē būs stipra karbola kārta. Līdz nāvei norūpējusies, es vairs nespēju šo apziņu paciest. Izkāpu no gultas, apģērbos, traucos uz slimnīcu, devos iekšā — laimīgā kārta man nevajadzēja iet cauri citām telpām, jo kāpnes uz aptieku veda no ārpuses -, uzkāpu augšā un pārbaudīju ziedes, ko biju pagatavojusi, noskrūvēju vāciņus un uzmanīgi tos apostīju. Līdz šai dienai nezinu, vai tā tiešām bija vai ari es tikai to iztēlojos, taču man likās, ka viena no ziedēm, kurā nevajadzēja būt karbolam, tikko jaušami oda pēc tā. Noņēmu virskārtu, lai justos pārliecināta, ka viss ir kartībā. Tad es devos ārā, atgriezos mājās un likos atpakaļ gultā.

Vispār nebūt nav tā, ka aptiekās kļūdās tikai iesācēji. Viņi ir tik nepārliecināti, ka allaž prasa padomus. Vissmagākos saindēšanās gadījumus kļūmes dēļ izraisījuši pieredzējuši farmaceiti, kas šo darbu darījuši daudzus gadus. Viņi ir tik pārliecināti par savu prasmi, ka jūtas droši var veikt katru uzdevumu, vairs nesekojot līdzi. Un tomēr pienāk laiks, kad vienā jaukā dienā viņi, aizņemti ar savām domām, kaut ko atstāj neievērotu. Tā notika ar kādas draudzenes mazbērnu. Bērns saslima, ieradās ārsts un parakstīja zāles, bet recepte tika aiznesta aptiekāram. Pagatavotās zāles vecmāmiņa tūlīt iedeva bērnam. Tajā pēcpusdienā viņai nepatika bērna izskats un viņa sacīja auklītei: "Es prātoju varbūt ar tām zālēm kaut kas nav kārtībā?" Pēc otrās devas vecmāmiņa jutās vēl vairāk norūpējusies.

"Manuprāt, te kaut kas nav kārtībā," viņa iesaucās. Un aizsūtīja kādu pēc daktera. Tas ieradās, izmeklēja mazo un tūlīt sāka rīkoties. Bērni slikti pacieš opiju un tā preparātus. Aptieķnieks bija kļūdījies un pamatīgi pārdozējis šo substanci. Nabaga cilvēks bija pavisam pārbijies viņš esot nostrādājis šajā aptiekā četrpadsmit gadu, kļūdams par vienu no rūpīgākajiem un uzticamākajiem farmaceitiem. Šis gadījums rāda, kas var notikt ar jebkuru.

Visu to laiku, kamēr turpinājās manas apmācības farmācijā parasti svētdienas pēcpusdienās -, bija arī dažādi sarežģījumi. Piemēram, eksāmena kārtotājiem bija jātiek galā gan ar parasto, gan metrisko sistēmu. Mans skolotājs farmaceits mācīja man praksē izmantot metrisko formulu. Ne ārstiem, ne ķīmiķiem nepatīk darboties pēc tās. Viens no mūsu slimnīcas dakteriem tā arī netika gudrs, ko īsti nozīmē "saturā 0,1", un mēdza teikt: "Tagad paskaidro, lūdzama, vai šis šķīdums ir šķaidīts attiecībā viens pret simtu vai viens pret tūkstoti?" Šajā sistēmā bīstams ir tas, ka tad, kad jūs kļūdāties, tas notiek desmitkārtīgi.

Šajā pēcpusdienā mans uzdevums bija pagatavot svecītes, kuras slimnīcā nekad netiek plaši lietotas, taču eksāmenā man bija jāzina, kā tas darāms. Nebūt ne tik viegli īpaši tāpēc, ka to pamatsastāvdaļa kakao sviests ir ātri kūstoša. Ja tas būs pārāk silts, tad neturēsies kopā, ja nebūs iznāks nepareiza forma. Tajā reizē misters P. farmaceits pats man rādīja, kā veikt šo procedūru un rīkoties ar kakao sviestu, pēc tam pievienojot pareizi aprēķinātu vajadzīgās vielas daudzumu. Viņš man iemācīja izmantot īsto brīdi, kad svecītes izņemamas no veidnes, pēc tam pastāstīja, kā ievietot tās kārbiņā, uzlīmējot etiķeti ar atzīmi: viela tāduntāda "viens pret simtu". Tālāk viņš devās pildīt kādus citus pienākumus, taču es jutos noraizējusies, ka viela pielikta svecītēm 10 % apjomā, tātad katrā jābūt attiecībai viens pret desmit. Es pārrēķināju vēlreiz viņa aplēses — un tās bija kļūdainas! Lietodams šo sistēmu, viņš bija ielicis komatu nepareizā vietā! Bet ko lai tagad dara jaunā mācekle? Es biju paVisam zaļa iesācēja, šis vīrs — pilsētas slavenākais farmaceits. Es nevarēju viņam pateikt: "Mister P.,jūs esat kļūdījies?'Misters P. šis farmaceits bija tāda persona, kas nemēdza kļūdīties, it īpaši darbā ar mācekli. Šajā mirklī, iedams man garām, viņš ierunājās: "Varat likt plauktā reizēm gadās, ka tās ir vajadzīgas." Stāvoklis kļuva aizvien ļaunāks un ļaunāks. Es nevarēju pieļaut, ka tādas svecītes nonāktu tirdzniecībā. Ja tās tiktu lietotas, tad varēja būt nevēlamas. Varbūt, ievadītas per rectum, tās nebūtu gluži tik bīstamas, un tomēr… Tas viss man nepatika, bet ko lai iesāku? Ja es ieminētos, ka deva nav pareiza, vai viņš man noticētu? Biju pilnīgi pārliecināta, ka viņš atbildētu: "Viss ir kārtībā! Vai jums šķiet, ka es nezinu, ko daru?"

Atlika tikai viena izeja. Svecītes vēl nebija paguvušas atdzist, kad es paklupu, zaudēju līdzsvaru, apgāzu darbgaldu, uz kura tās atradās un pamatīgi samīdīju.

"Mister P.," es ierunājos, "lūdzu piedošanu! Nogāzu tās svecītes zemē un nejauši sabradāju!"

"Ak kungs un tētīt!" viņš aizkaitināti nomurmināja. "Kā rādās, šī viena ir palikusi vesela." Tad vīrs pacēla vienu svecīti, kurai bija laimējies paglābties no manu tupeļu pazolēm. "Tā ir netīra!" es apņēmīgi sacīju un bez turpmākiem pārspriedumiem iemetu to atkritumu spaini. "Es ļoti atvainojos!" vēl piebildu.

"Viss kārtībā, mazā," farmaceits attrauca. "Neuztraucieties tik ļoti!" Un maigi papliķēja manus plecus, piebikstīdams ar elkoni un sakustēdamies tā, it kā gribētu noglaudīt man vaigu. Man vajadzēja vien samierināties ar tādām izdarībām, jo es biju tā, kas mācījās, taču es izturējos, cik oficiāli spēdama, un parasti pamanījos iesaistīt otru farmaceitu kādā sarunā, lai nepaliktu ar viņu divatā.

Šis misters P. bija dīvains vīrs. Kādu dienu, laikam pūlēdamies atstāt uz mani iespaidu, viņš izvilka no kabatas tumšu vīkšķi un parādīja to man, apjautādamies: "Vai jūs zināt, kas tas ir?"

"Nē," es atteicu.

"Tā ir kurare!" viņš paziņoja. "Vai jums ir kāda nojausma, kas ir kurāre?"

Es atbildēju, ka esmu par to lasījusi.

"Interesanta manta," viņš turpināja, "pat ļoti interesanta. Ja to ieņemtu caur muti, tā jums nenodarītu nekādu ļaunumu. Iekļuvusi asinsritē, tā jūs paralizētu un nogalinātu. To mežoņi lieto bultu saindēšanai. Vai zināt, kādēļ es to nēsāju kabatā?"

"Nē!" es attraucu. "Man par to nav ne jausmas!" Es nospriedu, ka tā ir gaužām muļķīga rīcība, taču skaļi to neteicu.

"Iedomājieties tikai," viņš apcerīgi bilda, "tā ļauj man justies varenam."

Tad es viņu nopētīju pamatīgāk. Tas bija diezgan smieklīga izskata vīrelis visai apaļīgs un atgādinaja sarkankrūtīti, tik jauki sārta likās viņa seja. Visa viņa būtne izstaroja tādu kā bērnišķīgu apmierinātību.

Drīz pēc tam es beidzu apmācības kursu, taču bieži tiku prātojusi par misteru P. Neraugoties uz ķerubisko ārieni viņš man šķita visnotaļ bīstams cilvēks. Atmiņas par šo vīru palika manā apziņā tik ilgu laiku, ka tās bija priekšā un gaidīja, kad es iecerēju uzrakstīt romānu "Baltais zirgs", un tas notika pēc kādiem piecdesmit gadiem.

3

Kad man ienāca prātā doma uzrakstīt detektīvromānu, es vēl strādāju aptiekā. Šī ideja bija palikusi prātā kopš Medžas savlaik mestā izaicinājuma. Un mana tagadējā nodarbošanās deva diezgan daudz iespēju. Tā neatgādināja māsas vai kopējas pienākumus, kad vienmēr bija kaut kas paveicams, jo pa vidu rosībai gadījās arī mierīgāki periodi. Reizumis es pēcpusdienās dežurēju viena pati un man tikpat kā nebija, ko darīt. Pārbaudījusi, vai pudelītes plauktos ir pilnas un pareizi izkārtotas, biju brīva un varēju darīt visu, ko vēlējos, tikai nedrīkstēju pamest aptieku.

Sāku lauzīt galvu, kadu detektīvromānu lai rakstu. Tā kā man apkārt bija indes, ir gluži iespējams, ka nonāvēšana indējot kļuva pilnīgi neatvairāma. Es apcerēju varbūtējos faktus. Rotaļājos ar šo ideju, tā man patika, un es galu galā to pieņēmu. Pēc tam pievērsos personām, kam būtu lemts darboties šajā drāmā. Kuram jātiek nozāļotam? Kurš būs tas, kas noindēs šo sievieti vai vīrieti? Kad? Kur? Kā? Kāpēc? Un tā tālāk. Tai vajadzētu būt visai intīmai slepkavībai — un paveiktai īpaši, tā sakot, ģimenes lokā. Saprotams, ka jābūt ari detektīvam. Tajā laikā es biju iejutušies Šerloka Holmsa tradīcijā. Un domās pārvērtēju iespējamos detektīvus. Protams, viņam nebūtu jāatgādina Šerloks Holmss man jāizgudro pašai savs īpatnis, un viņam vajadzīgs arī draugs padumjš vai jocīgs tips, tādu radīt varētu bez lielām grūtībām. Es sāku pārcilāt prātā citas personas. Kurai no tām jātop noslepkavotai? Vīrs varētu nogalināt sievu — tā būtu visparastākā slepkavība. Es jau varēju iecerēt ļoti neparastu slepkavību ar tikpat neparastu ieganstu, taču mākslinieciski tāds risinājums mani nesaistīja.

Laba detektīvromāna jēga ir tāda, ka noziedzniekam jābūt turpat acu priekšā un tomēr jūs kaut kāda iemesla dēļ uzskatāt, ka viņš neliekas skaidri redzams. Lai gan īstenībā, protams, tieši šis neievērojamais cilvēks ir slepkava. Šajā vietā es apjuku, atgriezos pie savu uzdevumu veikšanas un pagatavoju pariti lieku pudeļu dezinficējoša losjona, lai nākamajā dienā man nevajadzētu ne ar ko tādu nodarboties.

Tā es kādu laiku rotaļājos ar šo ideju. Tad šādas tādas detaļas sāka attīstīties. Tagad es jau biju salūkojusi slepkavu. Viņa ārienei jābūt visnotaļ ļaunu vēstošai. Viņam varētu būt melna bārda tolaik tādas man šķita visai biedējošas. Tajās dienās netālu no mums bija apmetušies paziņas: vīrs ar melnu bārdu un viņa sieva vecāka, toties ļoti bagāta. "Jā," es prātoju, "te būtu noderīgs pamats."Apdomāju visu pamatīgāk. Tas varētu iet, un tomēr es nejutos pilnīgi apmierināta. Tas cilvēks — biju par to pārliecināta nemūžam nespētu nevienu nogalēt. Domās atdalījos no šiem kaimiņiem un reizi par visām reizēm nospriedu, ka nav labi izmantot īstas personas, sakarigāk ir pašai radīt savējās. Kāds, ko jūs ieraugāt tramvajā, vilcienā vai restorānā, var būt par sākumpunktu, jo jūs allaž spēsiet viņam kaut ko pierakstīt klāt.

Un, protams, nākamajā dienā, sēdēdama tramvajā, es pamanīju tieši to, kas bija vajadzīgs: vīrieti ar melnu bārdu līdzās pavecākai lēdijai, kas pļāpāja kā žagata. Man nelikās, ka es gribētu ņemt par pamatu šo sievieti, bet viņš gan atbilstu lomai lieliski. Kādu gabaliņu tālāk bija ierīkojusies ražena auguma sirsnīga lēdija, kas skaļā balsī runāja par pavasarīgajiem pumpuriem. Man patika arī šīs būtnes izskats. Varbūt iesaistīt šajās norisēs arī viņu? Es aizņēmos visus trīs cilvēkus no tramvaja, lai sāktu tos apstrādāt. Un devos uz priekšu pa Bērtonroudu, klusībā kaut ko murminādama gluži kā dienās, kad domās tērzēju ar kaķīšiem.

Drīz vien biju uzskicējusi dažas no personām. Tur bija sirsnīgā sieviete es pat zināju, ka viņu sauc īvlina. Viņa varēja būt nabadzīga radiniece, lēdijas dārzniece vai laikkavētāja iespējams, pildīja saimniecības vadītājas amatu? Šā vai tā, biju nolēmusi viņu pieņemt. Tad vēl bija vīrietis ar melno bārdu, par kuru tā man šķita es joprojām neko daudz nezināju, ja un vienīgi to, ka viņam ir melna bārda, un ar to noteikti nepietika… Vai arī pietika? Jā, varbūt patiesi. Jo lasītājs šo vīru redzēs no ārpuses. Saskatot tikai to, ko viņš gribēs rādīt, nevis to, kāds viņš īstenibā ir, jo dabai jāpaliek apslēptai. Vecīgā sieva tiktu noslepkavota drīzāk mantas nekā rakstura dēļ, tāpēc šai būtnei nav lielas nozīmes. Bez kavēšanās sāku pievienot pārējos. Dēls? Meita? Iespējams, krustdēls? Jo ir vajadzīgi daudzi, ko turēt aizdomās. Ģimene veidojās gluži jauki.

Atstāju to, lai attīstās, un pievērsos detektīvam. Kāds varētu būt mans detektīvs? Es pārlūkoju tos detektīvus, kurus biju apjūsmojusi grāmatās. Starp tiem bija Šerloks Holmss viens un neatkārtojams, es nekad nevarētu pārspēt viņu. Bija Arsēns Lipēns noziedznieks vai detektīvs?

Kāda starpība viņš nebija manā gaumē. Bija jaunais žurnālists Rultabijs no romāna "Dzeltenās istabas noslēpums". Viņš bija tāda tipa persona, kādu man būtu paticis izdomāt: šāds literārais tēls agrāk nebija izmantots. Kas tas varētu būt? Skolnieks? Pārāk grūts risinājums. Zinātnieks? Ko es sajēdzu no zinātniekiem? Tad atcerējos bēgļus no Beļģijas. Toras draudzē dzīvoja vesela beļģu patvērummeklētāju kolonija. Kad viņi ieradās, visi līda vai no ādas ārā, lai parādītu sirsnīgu laipnību un līdzjūtību. Ļaudis bija sagādājuši viņiem mēbelētus mājokļus, kur dzīvot, un bija paveikuši visu, ko spējuši, lai ienācēji justos lieliski. Vēlāk, protams, sekoja atplūdi, kad bēgļi nešķita gana pateicīgi par viņu labā darīto un žēlojās par to vai šito. Fakts, ka nabaga cilvēki bija izbiedēti un atradās svešā zemē, netika pietiekami novērtēts. Lielākoties tie bija aizdomu pilni zemnieki un nebūt nevēlējās, lai viņus uzņemtu ciemos un dzirdītu ar tēju vai vietējie nāktu viesos pie viņiem. Šie bēgļi gribēja, lai viņus liek mierā, vēlējās taupīt naudu, rakņāties savā dārziņā un mēslot to, kā paraduši diezgan intīmā veidā.

"Kāpēc lai mans detektīvs nebūtu beļģis?" es domāju. Bēgļi bija dažādi. "Kā ar ienācēju policijas virsnieku? Atvaļinātu izmeklētāju. Ne pārāk jaunu." Šajā ziņā gan es kļūdījos. Sekas ir tādas, ka manis izgudrotajam detektīvam tagad jau būtu krietni pāri simt gadiem.

Un tā es nospriedu, ka noziegumu atklājējs būs beļģis. Un ļāvu viņam lēni iejusties savā lomā. "Viņš varētu būt inspektors lai zinātu izmeklēšanas profesionālos noslēpumus. Būtu sīkumains, ārkārtīgi tīrīgs," es klusībā prātoju, vākdama lielāku daudzumu nošmulētu drānu ārā no savas guļamistabas. Tāds mazs, kopts vīriņš. Es spēju iztēloties viņu kā kārtīgu neliela auguma cilvēciņu, kas nemitīgi kaut ko noliek vietā, viņam patīk, ja lietas sagrupētas pa pāriem, viņš vairāk tiecas pēc noapaļotajām, nevis stūrainajām. Šis vīrelis noteikti būtu apveltīts ar varenām smadzenēm daudzām pelēkajām šūniņām, tas bija visai noderīgs teiciens, tāpēc jāatceras. Jā, viņam būs mazās, pelēkās šūniņas. Un gana skanīgs vārds viens no tādiem, kādi bija Šerlokam Holmsam un viņa ģimenes loceklim. Kā sauca viņa brāli? Maikrofts Holmss.

Kā būtu, ja es nokrustītu savu sīko vīriņu par Herkulesu? Lielisks vārds. Ar uzvārdu gāja grūtāk. Pati nezinu, kādēļ izvēlējos Puaro: vai nu tas gluži vienkārši iešāvās man prātā, vai arī pamanīju to kādā laikrakstā kaut kur iespiestu -, bet tas bija klāt. Un lāgā nesaderējās ar Herkulesu drīzāk Herkulu (franciski Erkilu). Erkils Puaro. Tas bija nokārtots un bez vainas -»paldies Dievam.

Tagad man vajadzēja atrast vārdus citiem taču šie cilvēki nebija tik svarīgi. Alfrēds Ingletorps izklausījās pieņemami un labi saskanēja ar melno bārdu. Es piemeklēju vēl dažas personas. Vīru un sievu pievilcīgus, bet savstarpēji atsvešinājušos. Un plašākam sazarojumam māņu tēlus. Tāpat kā visi iesācēji rakstnieki, es centos vienā grāmatā ievietot pārāk daudz sižeta līniju. Biju pārmērīgi dāsna ar viltus piesaistēm tāds lērums atrisināmu mezglu varēja ne tikai padarīt galveno pavedienu gandrīz neuztaustāmu, bet arī sagādāt papildu grūtības lasītājam.

Brīvajos brīžos man pa galvu maisījās detektīvromāna fragmenti. Sākums jau bija izdomāts, beigas kārtībā, taču pa vidu vēl vīdēja plaisas. Man vajadzēja ticama un sakarīgā veidā ievest šajā lietā Erkilu Puaro. Taču pastāvēja visvisādi iemesli, kāpēc cilvēks iejaucas kādos sarežģījumos. Tas viss joprojām likās pamatīgi sapiņķerēts.

Tā noņemoties, es mājās kļuvu neuzmanīga. Māte bija pasākusi bieži vaicāt, kādēļ es neatbildu uz jautājumiem vai arī atbildu greizi. Nereti turpināju nepareizi adīt vecmāmiņas iesākto rakstu, aizmirsu izdarīt daudz ko tādu, ko vajadzēja, nosūtīju vairākas vēstules uz neīstajām adresēm. Tomēr pienāca laiks, kad es jutu, ka beidzot varētu rakstīt. Pastāstīju mātei, ko grasos paveikt. Māte, kā allaž, bija pārliecināta, ka viņas meitas spēj visu.

"Tā?" viņa noprasīja. "Detektīvromānu? Tā būtu jauka pārmaiņa tavā vienmuļajā dzīvē — vai ne? Labāk sāc ātrāk."

Nebija viegli atrast tik daudz laika, tomēr es pamanījos. Man vēl arvien bija vecā rakstāmmašīna tā pati, kura agrāk piederēja Medžai, un es klikšķināju to, vispirms pabeigusi uzmetumus ar roku. Uzklabināju katru nodaļu, tikko bija tapis melnraksts. Tajās dienās mans rokraksts bija skaidrāks, gluži salasāms. Šī jaunā nodarbošanās mani uzmundrināja. Kaut kādā mērā tā man pat ļoti patika. Taču es pamatīgi noguru, turklāt kļuvu ķildīga. Atklāju, ka rakstīšanai ir šādas sekas. Tad vēl grāmatas vidusdaļā es pārāk iejutos tajā nevis es biju noteicēja pār sarežģījumiem, bet tie ieguva varu pār mani. Tad mana māte izteica noderīgu ierosinājumu.

"Cik tālu tu esi tikusi?" viņa apjautājās.

"Sacīsim, ka esmu apmēram vidū."

"Vai zini, man šķiet ja tu tiešām vēlies to novest līdz galam, tev vajadzētu paņemt kādas brīvdienas."

"Hm, bet es nebiju domājusi tā darīt, jo tad nespēšu to pabeigt."

"Nē, spēsi gan, tikai tev šajā atvaļinājumā būtu jādodas prom no mājām. Lai vari rakstīt, neviena netraucēta."

Es apdomāju šo iespēju. Divas nedēļas, kad neviens mani nedzenātu. Tas tiešām būtu lieliski!

"Kurp tu gribētu braukt?"māte apvaicājās. "Uz Dartmūru?"

"Jā," es aizrautīgi atteicu.

Un tā es ierados Dartmūrā. Un noīrēju istabu viesnīcā Moorland Hotel Hai Torā. Tā bija liela, apskretusi viesnīca ar daudziem numuriem. Tajos mita maz cilvēku. Nebiju noskaņota ne ar vienu tērzēt, jo tādējādi tiktu atrauta no tā, ko darīju. Es mēdzu visu rītu cītīgi rakstīt līdz roka piekusa un sāka sāpēt. Tad paēdu pusdienas un palasīju grāmatu. Pēc tam izgāju garākā pastaigā pa tīreli uz pāris stundām. Man patika pakalni un virsāji, to mežonīgā daļa patālāk no ceļa. Ikkatrs, kas turp devās un, protams, kara laikā tādu nebija daudz -, klimta apkārt pa Hai Toras pilsētiņu, bet es attālinājos no tās un pilnīgā vientulībā klīdu pa laukiem. Iedama es klusītēm murmināju tas bija mēģinājums nodaļai, kuru gatavojos sacerēt: runāju kā Džons ar Mēriju un kā Mērija ar Džonu, kā īvlina ar savu saimnieci, un tā tālāk. Un šī nodarbe mani visnotaļ aizrāva. Pārnācu, paēdu vakariņas, iekritu gultā un nogulēju apmēram divpadsmit stundas. Pēc tam cēlos augšā un atkal visu rītu kaislīgi rakstīju.

Šajās divās brīvdienu nedēļās es aptuveni biju tikusi galā ar grāmatas otro pusi. Protams, darbs vēl nebija pilnīgi pabeigts. Man vēl vajadzēja pārrakstīt lielāko daļu no tā visa it īpaši sarežģīto vidusdaļu. Tomēr romāns bija tapis, un es — samērā apmierināta ar to. Tā sakot — darbs bija gandrīz vai tāds, kādu tiku to iecerējusi. Tas varēja būt daudz labāks pati to apzinājos, taču netiku gudra, kā es varētu padarīt to labāku, tādēļ atstāju darbu tādu, kāds tas bija.

Es pārstrādāju dažas gauži samocītas vietas ar Mērijas un viņas vīra Džona sarunām. Abi šie cilvēki kaut kadu muļķīgu iemeslu dēļ atsvešinājušies, taču es biju nolēmusi beigās viņus atkal savest kopā, lai uzturētu interesi par šo mīlestības intrigu. Man gan mīlestības sarežģījumi detektīvromānos šķiet neciešami garlaicīgi. Jo tie, manuprāt, piederas romantiskākiem darbiem. Iestarpināt šādu sižetu izmeklēšanā, kas atgādina zinātnisku procesu, liekas diezgan neiederīgi. Tomēr tajā laikā detektīvromānos allaž bija nepieciešams arī kāds mīlas pāris un te nu tas bija. Darīju ko varēdama ar Džonu un Mēriju, taču viņi bija tikai nabaga nelaimīgi ļautiņi. Tad es palūdzu kādam šo darbu pienācīgāk pārrakstīt ar mašīnu un, beidzot nolēmusi, ka vairāk nespēšu to uzlabot, nosūtīju manuskriptu izdevējiem Hoderam un Stougtonam. Viņi to atsūtīja atpakaļ. Tas bija skaidrs atteikums bez kādām runām caur puķēm. Es nejutos izbrīnījusies nebiju gaidījusi veiksmi —, tomēr pāradresēju to citam apgādam.

o__ /

4

Arčijs parradās mājās savā otrajā atvaļinājumā. Kopš tām dienām, kad viņu redzēju, bija pagājuši gandrīz divi gadi. Šajā reizē mēs laimīgi pavadījām viņa brīvlaiku kopā. Mūsu rīcībā bija visa nedēļa, un mēs devāmies uz Jauno Mežu. Bija rudens, lapas krāsojās skaistos toņos. Arčijs tagad vairs nebija tik saspringts, un mēs abi tā nebažījāmies par nākotni. Staigājām pa mežu un iepazinām tādu biedriskumu, ko nebijām baudījuši līdz šim. Vīrs man atzinās, ka esot kāda vieta, kurp viņam allaž gribējies doties: sekot norādei ar uzrakstu: "Uz Nekurieni". Un tā mēs gājām uz priekšu pa taku, kas veda "Uz Nekurieni", līdz nonācām dārzā ar daudzām ābelēm. Tur rosījās sieviete, un mēs apjautājāmies, vai nevarētu no viņas nopirkt dažus ābolus.

"Jums tie nav jāpērk, mīļie!" viņa atbildēja. "Lūdzu, ņemiet ābolus! Es skatos, ka jūsu vīrs dien Gaisa spēkos tāpat kā mans dēls, kas tika nogalināts. Jā, ejiet vien un salasiet tik daudz ābolu, cik varat apēst un aiznest līdzi." Un mēs laimīgi klejojām pa dārzu, ēzdami ābolus, bet pēc tam gājām atpakaļ pa taku caur mežu un apsēdamies uz krituša koka stumbra. Tikko manāmi smidzināja, un tomēr mēs jutāmies ļoti laimīgi. Es nerunāju par slimnīcu un savu darbu, un Arčijs nestāstīja neko daudz par Franciju, bet viņš izteica mājienu, ka mēs drīz atkal būsim kopā.

Es pavēstīju vīram par savu grāmatu, un viņš to izlasīja. Viņam tā patika, un viņš teica, ka atzīstot to par labu. Un piebilda, ka viņam Gaisa spēkos esot draugs, kas strādājis par direktoru Methena izdevniecībā. Viņš ierosināja, ka gadījumā, ja manuskriptu atkal atsūtītu atpakaļ, varētu pagādāt man vēstuli no šā drauga un es pēc tam to kopā ar grāmatu pāradresētu Methenam.

Un tā "Noslēpumainā slepkavība Stailza" nonāca nākamaja pieturvietā. Methens droši vien direktora rosināts atbildēja daudz laipnāk. Šis apgāds paturēja manuskriptu ilgāk manuprāt, kādus sešus mēnešus -, tomēr, kaut gan atzina, ka darbs esot interesants, ar vairākām uzteicamām īpašībām, apgalvoja, ka tas īsti neatbilstot viņu profilam. Šķiet, ka patiesībā tur domāja, ka šis romāns ir šausmīgs.

Aizmirsu, uz kurieni manuskriptu nosūtīju pēc tam, taču tas vēlreiz atgriezās. Es jau biju zaudējusi cerību, ka man izdosies to publicēt. Džons Leins jau bija laidis klajā vienu vai divus detektīvromānus, viņa izdevniecībai Bodley tas bija gluži jauns virziens, tādēļ nodomāju, ka pamēģināšu laimi tur. Nosūtīju viņiem manuskriptu un aizmirsu par to.

Nākamais notikums bija piepešs un negaidīts. Arčijs pārradās, saņēmis norīkojumu darbā Londonas Gaisa spēku ministrijā. Karš jau turpinājās tik ilgi bezmaz vai četrus gadus -, un es biju paguvusi pie tā pierast, strādājot slimnīcā un mitinoties mājās, tāpēc jutos gandrīz vai nepatīkami pārsteigta, iedomājoties, ka turpmāk būs jāvada dzīve citādi.

Es devos uz Londonu. Mēs noīrējām istabu viesnīcā, un es sāku aplūkoties pēc kāda mēbelēta mājokļa, kur apmesties. Savas nezināšanas dēļ mēs to darījām ar lielām iecerēm, taču drīz vien nolaidāmies no augstumiem bija kara laiks.

Galu galā atradām divus iespējamos variantus. Viens miteklis atradās Vesthempstedā tas piederēja mis Tanksai, šis uzvārds iestrēga manā apziņā. Viņa likās šaubu pilna, mūs pētīdama: prātoja, vai mēs būsim pietiekami kārtīgi jauni cilvēki esot tik bezrūpīgi, un viņa tā bažījoties par savām lietām. Tas bija jauks, neliels dzīvoklītis par trīsarpus ginejām nedēļā. Otra mītne, ko apskatījām, bija Sentdžonsvudā Nortvikas terasē aiz Meidvelas (tagad tās vairs nav). Tajā bija tikai divas istabas, un tas, izvietojies trešajā stāvā un būdams necili apmēbelēts, tomēr šķita patīkams ar izbalējušu, raibu mēbeļdrānu apvilktiem priekšmetiem un dārzu ārpusē. Tā bija viena no plašajām, vecmodīgajām mājām ar lielām istabām. Vēl pievilcīgāk likās tas, ka bija jamaksā tikai divarpus, nevis trīsarpus ginejas nedēļā. Mēs izšķīrāmies par šo dzīvokli. Es pārbraucu mājās un sasaiņoju mantas. Vecmāmiņa šņukstēja, arī mātei gribējās raudāt, bet viņa valdījās. Viņa sacīja: "Tagad tu dosies pie vīra, dārgā, un uzsāksi precētas sievas dzīvi. Ceru, ka viss būs labi."

"Un, ja gultas ir no koka, tad pārbaudi, vai tajās neperinās blaktis!" vecmāmiņa pamācīja.

Tā es aizbraucu uz Londonu pie Arčija, un mēs apmetāmies Nortvikas terasē — namā numur pieci. Tur bija mazītiņa virtuvīte un vannasistaba, un es plānoju mazliet nodarboties ar ēdienu gatavošanu. Tomēr mums bija jāņem līdzi arī Arčija adjutants, raitnieks Bartlets kārtības uzturētājs un šajā nozīmē pati pilnība. Viņš savā laikā esot kalpojis hercogiem. Tad karš novedis viņu Arčija rīcībā, un viņš palika uzticīgs "pulkvedim", stāstīdams man garumgarās leģendas par sava pavēlnieka drosmi, nozīmīgumu, saprātīgumu un stāju. Bartleta aprūpēšanas prasme noteikti bija nevainojama. Dzīvoklim piemita daudzas vainas, ļaunākā no tām gultas, kuru atsperes veidoja lielus dzelzs kunkuļus. Pat nezinu, kādā kārtā tās varēja būt novestas šādā stāvoklī. Taču mēs tur bijām laimīgi, un es nolēmu mācīties stenogrāfijas un grāmatvedības kursos, lai man būtu kāda nodarbošanās, ar ko aizpildīt dienas. Tādas bija atvadas no Ešfīldas un tāds jaunās precētas sievas dzīves sākums.

Viens no lielākajiem iepriecinājumiem Nortvikas terasē bija misis Vudsa. Man pat šķiet, ka daļēji tā bija misis Vudsa, kas lika mums izlemt par labu Nortvikas terasei, nevis Vesthempstedai. Viņa valdīja pagrabā — resna, jauka, omulīga sieva. Viņai bija smalka meita, kas strādāja smalkā veikalā, kā arī nemanāms vīrs. Viņa bija galvenā noteicēja namā un, tā juzdamās, lika to noprast visiem dzīvokļu iemītniekiem. Viņa bija ar mieru "darīt visu" mūsu labad un stāvēja par mums kā tornis. No misis Vudsas es apguvu iepirkšanās māku, kas līdz tam nebija manā uzmanības lokā. "Zivju tirgū jūs atkal piešmaukuši, mīļā," viņa mēdza teikt. "Šī zivs nav svaiga. Jūs to neaplūkojāt tā, kā es mācīju. Jums vajadzēja to pabakstīt un pavērties acīs, pataustīt arī aci!" Es šaubīgi uzlūkoju zivi. Man likās, ka bikstīt tai aci būtu briesmīga vaļība.

"Tā bija jāpaceļ gaisā un jānostāda uz astes. Noskaidrotos vai aste ir lokana vai stīva. Un tad vēl šitie apelsīni! Saprotu, ka jums reizēm gribas sevi palutināt ar kādu apelsīnu, par spīti dārdzībai, bet šie te ir mērcēti karstā ūdenī, lai izskatītos spirgtāki. Bet jūs tajos neatradīsiet nevienu sulas lāsīti." Es tiešām neatradu.

Jūtamākie satraukumi manā un misis Vudsas dzīvē sākās, kad Arčijs saņēma pirmās pārtikas devas. Parādījās tik milzīgs vēršgaļas kluncis, kādu es nebiju redzējusi kopš kara sākuma. Tas bija nošņāpts no nenosakāmas kautķermeņa vietas — nelikās esam ne ribu, ne filejas gabals; droši vien to pēc svara bija nocirtis kāds pašdarbīgs miesnieks no Gaisa spēkiem. Šā vai tā tas bija labākais uzturs, ko mums gadījies skatīt daudzu gadu laikā. Tas gulēja uz galda, un mēs ar misis Vudsu bijīgi staigājām tam apkārt. Tad radās jautājums, vai tas ietilps manā nelielajā krāsniņā. Misis Vudsa laipni piekrita izcept to manā vietā. "Tur ir tik daudz," es sacīju, "ka pietiks gan jums, gan mums."

"Paldies, tas ir varen jauks piedāvājums, protams, ka arī mums gribētos nobaudīt tādu labu vēršgaļu. Citas pārtikas preces, vai zināt, dabūt ir samērā vienkārši. Mans brālēns Bobs ir tirgotājs mēs ņemam no viņa cukuru un sviestu, un margarīnu. Tādas mantas ģimenei vajag vispirms." Tā sākās mana iepazīšanās ar likumu, ko apstiprinājis laiks — tas palicis spēkā visu manu turpmāko mūžu: svarīgi ir, kāda jums ir pazīšanās. Pilnīgi viss no radu un draugu būšanas austrumos līdz mazliet apslēptākajam nepotismam Rietumeiropas valstu "vecozēnu klubā" — pamatojas tieši uz šo principu. Ņemiet vērā ti nav recepte mūžīgām sekmēm. Fredijs Tādsuntāds dabūjis labi apmaksātu darbu tāpēc, ka viņa tēvocis pazīst vienu no firmas direktoriem. Un tā Fredijs tiek tur iekšā. Taču, ja viņš slikti strādā, tad šis pēc radinieka vai drauga lūguma pieņemtais Fredijs drīz vien tiks laipni nodots tālāk — iespējams, kādam citam brālēnam vai paziņam, lai pēc kāda laika atrastu sev atbilstošo līmeni.

Šajā gadījumā ar gaļu un citiem kara gadu labumiem bagātajiem bija savas priekšrocības, bet kopumā, manuprāt, strādnieku šķirai bija daudz vairāk iespēju, jo gandrīz ikkatram bija radinieks, draugs vai znots kāds noderīgs cilvēks, kas darbojās ar pienu, pārtiku vai kaut ko citu nepieciešamu. Es netiku griezusies pie miesniekiem, taču, cik nopratu, sīkpreču tirgotāji bija liels atbalsts ģimenēm. Neviens, ko es tajās dienās sastapu, šķiet, neturējās noteikto produktu normu ietvaros. Visi saņēma savas devas, taču pamanījās izkaulēt gan lieku sviesta mārciņu, gan džema burciņu un tā tālāk, nebūt nedomādami, ka rīkojas negodīgi. Tas bija atbalsts ģimenei. Protams, ka Bobs vispirms rūpējās par savu dzimtu un tās radiem, draugiem un paziņām. Tādēļ misis Vudsa allaž piedāvāja mums te šo, te to.

Pirmā cepeša pasniegšana bija liels notikums. Man neliekas, ka šī gaļa bija īpaši laba vai mīksta, taču es biju jauna, mani zobi stipri, un tā likās pats garšīgākais, ko pēc ilgāka laiksprīža baudīju. Arčijs, protams, jutās izbrīnījies par manu rijību. "Tas nebūt nav sevišķi kārdinošs gabals," viņš bilda.

"Kārdinošs?" es pārvaicāju. "Tas ir viskārdinošākais, ko esmu redzējusi triju gadu garumā!"

Tā saucamā nopietnā ēdiena gatavošana bija misis Vudsas ziņā. Vieglākas maltītes, īpašus cienastus mēdzu sarūpēt es. Es, tāpat kā lielākā daļa meiteņu, biju apmeklējusi kulinārijas kursus, tomēr mums netika mācīts gandrīz nekas ikdienas dzīvē noderīgs. Svarīga ir tikai praktiskā pieredze. Biju gatavojusi ievārījuma pīrāgus, mīklā ceptas desas un tamlīdzīgus cienastus, taču tie nebija tādi, kādus vajadzētu patlaban. Lielākoties ikkatrā Londonas kvartālā bija sava nacionālā virtuve, un tā gan bija svētība. Cilvēks devās turp un saņēma jau izvārītu ēdienu. Tas bija gluži labs; sastāvdaļas ne sevišķi smalkas, taču barojošas. Bija arī zupas virtuves parkos, un mēs allaž sākām maltītes ar šo zupu, ko Arčijs dēvēja par "smilšu un grants virumu", tā atsaucot atmiņā Stīvena Līkoka parodiju par krievu īso stāstu — "ņemiet smilti un akmeņus un taisiet mīklu, lai ceptu kūku". Reizumis es sameistaroju kādu no saviem smalkajiem mielastiem, piemēram, kādu suflē. Es sākumā nesapratu, ka Arčijs nerv6zitātes dēļ cieta no dispepsijas. Bija vakari, kad viņš pārnāca mājās un nespēja ēst pilnīgi neko, tā izbiedēdams mani, kas biju pagatavojusi siera suflē vai kaut ko tamlīdzīgu ar šādu nosaukumu.

Katram ir savas iedomas, ko viņš vēlas ēst, kad ir saslimis, bet Arčijam, manuprāt, tās bija ārkārtējas. Kādu bridi viņš vaidēdams pagulēja gultā, pēc tam pēkšņi sacīja: "Man šķiet, es varētu iedzert kadu nieku ūdens ar sīrupu. Vai tu man nesajauktu šādu dziru?" Es centos, cik labi vien varēdama.

Uzsāku apmeklēt grāmatvedības un stenogrāfijas kursus, lai man būtu nodarbošanās. Kā jau visiem zināms, jo par to avīžnieki sacer nebeidzamus rakstus svētdienas izdevumiem, — jaunlaulātas sievas mūždien ir vientuļas. Mani pārsteidz tikai viņu cerības, ka tā nebūs. Vīri strādā visu dienu ir projām, un sievietes, ko viņi apprecējuši, parasti nonāk gluži atšķirīgā apkārtnē no tās, pie kuras viņas bija pieradušas. Viņām jāsāk dzīve no gala un jāatrod jauna nodarbošanās, draugi un paziņas. Man pirms kara bija draugi Londonā, taču ap šo laiku viņi visi bija izklīduši uz dažādām pusēm. Nena Votsa (tagad Polloka) dzīvoja Londonā, tomēr es nejutos tik pašpārliecināta, lai viņai tuvotos. Tas izklausās muļķīgi, jānudien, un tā tiešām bija, tomēr nevaru apgalvot, ka dažādi ienākumi nenošķir cilvēkus. Šis jautājums nav atkarīgs no snobisma vai sociālā stāvokļa, tikai no tā, vai jūs varat atļauties piekopt tādas nodarbes, ar kādām aizraujas jūsu draugi. Ja viņiem ir lieli ienākumi, bet jums nav, tad drīz vien tikties kļūst apgrūtinoši.

Es biju mazliet vientuļa. Man trūka slimnīcas un darba biedru, ikdienas norišu tur, kā arī māju un ierastās vides, taču es sapratu, ka tas bija neizbēgami. Sabiedrība cilvēkam nav nepieciešama katru dienu, taču vajadzība pēc tās mēdz pieaugt un reizēm kļūst tikpat apgrūtinoša kā efeja, kas aptinusies apkārt. Man patika mācīties stenogrāfiju un grāmatvedību. Jutos pazemota, kad meitenītes, kam bija četrpadsmit un piecpadsmit gadu, stenogrāfiju apguva ātrāk, tomēr grāmatvedībā es ņēmu virsroku, un tas bija jauki.

Kādu dienu biznesa skolā, kur es mācījos kursos, pasniedzēja pārtrauca nodarbību un izgāja no klases telpas, bet pēcāk atgriezās un paziņoja: "Šodien mēs esam galā. Karš beidzies!"

Tas šķita neticami. Jo nebija nekādu pazīmju, ka tādas pārmaiņas tiešām notikušas. Nekas nelika domāt, ka viss varētu mitēties pēc pusgada vai gada. Pozīcijās Francijā nekas nešķita mainījies. Te kāds ieguva dažus jardus teritorijas, te to zaudēja.

Es izgāju uz ielas, pavisam apdullusi. Un ieraudzīju vienu no dīvainākajiem skatiem, ko jebkad esmu redzējusi… Paliesi, es joprojām to atceros gandrīz vai ar baiļu sajūtu. Uz ielām visur dejoja sievietes.

Anglietes nemēdz valsēt publikas priekšā tāda rīcība drīzāk raksturīga Parīzei un frančiem. Tomēr te nu viņas bija smejošas, spiedzošas, šļūkājošas un lēkājošas tādā kā mežonīga prieka orģijā un bezmaz vai nevaldāmā līksmē. Tas viss izskatījās gaužām biedējoši. Izjūta bija apmēram tāda ja tuvumā būtu kāds vācietis, šīs sievietes mestos viņam virsū un saplosītu gabalos. Kā šķita, dažas no viņām tiešām bija piedzērušās, bet tādas likās visas. Viņas grīļojas, kluburoja un bļaustījās. Es pārnācu mājās un atradu Arčiju jau priekšā viņš bija pārradies no ministrijas.

"Mjā, tas beidzot ir noticis," viņš sacīja kā allaž mierīgi un bezjūtīgi.

"Vai tev bija kāda nojausma, ka tas varētu būt tik drīz?" es noprasīju.

"Hm, baumas jau klīda… Tikai mums bija piekodināts nevienam neko neteikt. Un tagad," viņš turpināja, "mums jānolemj, ko darīt tālāk."

"Ko tu ar to domā ko darīt tālāk?"

"Manuprāt, vislabāk būtu aiziet no Gaisa spēkiem."

"Vai ni patiešām gribi pamest Gaisa spēkus?" es apstulbusi pārprasīju.

"Tiem nav nākotnes. Tu taču ari noteikti to saproti. Tur vairs neko nevar sasniegt. Gadiem nebūs nekādu paaugstinājumu."

"Ko tad tu iesāksi?"

"Es gribētu darboties Sitijā. Dažas tādas iespējas ir."

Es vienmēr biju jūsmojusi par Arčija praktisko prātu. Viņš nebrīnīdamies pieņēma itin visu mierīgi novietoja kādā smadzeņu stūrītī: tās bija tik labas, ka jau varēja apstrādāt nākamo problēmu.

Tajā laikā vai būtu pamiers vai ne — dzīve turpināja savu gaitu tāpat kā agrāk. Arčijs katru dienu gāja uz kara ministriju. Lieliskais Bartlets ak vai! ātri demobilizējās. Biju pārliecināta hercogi un grāfi dzina intrigas, lai iegūtu viņu savā kalpībā. Bartleta vietā mēs dabūjām briesmīgu radījumu, ko sauca par Verolu. Manuprāt, viņš centās kā spēdams, taču viņam nekas neizdevās šis cilvēks bija nemākulīgs, un netīrumu, tauku un sūbējuma apmēri uz sudraba traukiem, šķīvjiem, nažiem un dakšiņām pārsniedza jebkad agrāk pieredzētos. Es tiešām jutos pateicīga, kad arī viņš saņēma demobilizācijas pavēsti.

Arčijs izlūdzās atvaļinājumu un devās uz Torkeju. Kad mēs bijām tur, man uzmācās tāds nelabums, ka šķita sākusies kāda kuņģa kaite, es jutos pagalam nelāgi. Tomēr cēlonis bija pavisam cits. Tā bija pirmā pazīme, ka man būs bērns.

Biju pamatīgi pārsteigta. Manā uztverē visam, kas saistīts ar pēcnācējiem, vajadzēja noritēt dabiski un neapgrūtinoši. Pēc katras reizes, kad Arčijs ieradās atvaļinājumā, es jutos dziļi vīlusies, kad no grūtniecības nebija ne miņas. Tajā laikā es neko tādu pat negaidīju. Devos aprunāties ar ārstu mūsu vecais ģimenes dakteris Povels bija aizgājis atpūta, tādēļ man vajadzēja izvēlēties jaunu. Es negribēju uzmeklēt kādu, kas kopā ar mani agrāk strādāja slimnīcā, — pārāk daudz zināju gan par viņiem, gan par viņu metodēm. Tāpēc devos pie kāda jautra zeļļa, kuram bija biedējošs uzvārds Stabss.

Viņam bija ļoti skaista sieva, kurā mans brālis Montijs bija neprātīgi iemīlējies kopš deviņu gadu vecuma. "Es nosaucu savu trusīti Ģertrūdes Hentlijas vārdā," viņš paziņoja, "jo es domāju, ka šī persona ir visskaistākā lēdija, ko man gadījies redzēt." Ģertrūde Hentlija tā stāstīja Stabss bijusi tik laipna, ka izrādījusi, cik ļoti aizkustināta jūtas, un pateikusies par parādīto godu.

Doktors Stabss pavēstīja, ka es esot vesela un nekam nevajadzētu noiet greizi, tas arī bija viss. Vairāk nekāda satraukuma nebija. Varu tikai priecāties, ka tajā laikā nebija nekādu konsultāciju un pirmsdzemdību klīniku, kur jāierodas ik pēc mēneša vai diviem. Jo es uzskatu, ka mēs daudz labāk iztikām bez visa tā. Doktors Stabss tikai piekodināja, lai ierodos pie viņa vai kāda Londonas speciālista pāris mēnešus pirms tam, kad bērnam jānāk pasaulē, pārliecināties, vai viss kārtībā. Viņš brīdināja, ka man no rītiem būšot nelabi, taču pēc trim mēnešiem sliktā dūša pazudīšot. Man gan jāteic, ka šajā ziņā viņš maldījās. Rītišķās mokas mani tā arī nepameta. Un nebija tikai tās vien. Man kļuva slikti četras vai piecas reizes dienā, tādēļ dzīve Londonā kļuva apgrūtinoša. Gadījās, ka vajadzēja kāpt ārā no autobusa tūlīt pēc tam, kad biju tajā iekāpusi, un neganti vemt renstelē, kas jaunai sievietei likās bezgala pazemojoši. Tomēr ar to visu bija jāsamierinās. Laimīgā kārtā tajās dienās nevienam nenāca prātā piedāvāt grūtniecēm tādus bīstamus medikamentus kā talidomīds. Ārsti ieteica ņemt vērā, ka dažas sievietes, iznēsādamas bērnu, jūtas sliktāk nekā citas. Misters Vudss, vienmēr viszinīgs tādās lietās kā dzimšana un nāve, sacīja: "Tātad, dārgumiņ, es paredzu, ka tev būs meitene. Nelabums nozīmē, ka piedzims meita. Ja būtu puika, tad nāktu reibonis un ģībonis. Labāk lai ir slikta dūša."

Es, protams, nedomāju, ka nelabums ir patīkamāks. Zaudēt samaņu būtu interesantāk. Arčijs, kam slimības nekad nešķita pievilcīgas, mēdza nozust no turienes, kur kāds jutās vārgs, paziņodams: "Manuprāt, jums būtu labāk, ja es jūs vairs netraucētu!" Šajā gadījumā viņš bija necerēti laipns. Viņš izdomāja visu ko, lai mani uzmundrinātu. Atceros, ka viņš nopirka omāru, kas tajos laikos bija visai dārgs gardums, un ielika to

Angļu valodā vārds Stab nozīmē dūrienu vai asas sāpes. Tulk. piez.

manā gultā, lai sagādātu pārsteigumu. Es joprojām nespēju aizmirst, kā ienācu istabā un ieraudzīju uz sava spilvena omāru ar visu galvu, asti un ūsām. Es smējos, vēderu turēdama. Mēs ieturējām lielisku maltīti. Lai gan es drīz pēc tam to zaudēju, man bija tas prieks no ēšanas. Virs kļuva tik pašaizliedzīgs, ka pagatavoja man īpašu dzērienu, ko bija ieteicis misters Vudss, jo tas "noturēšot kuņģī" pārējo. Atceros aizvainojumu Arčija sejā, kad viņš bija to sarūpējis, bet pēc tam vajadzēja ļaut tam atdzist, jo es nespēju to iedzert karstu. Es iztukšoju tasi un uzslavēju saturu: "Tajā šovakar nav kunkuļu, tu esi to lieliski pagatavojis!" Taču pēc stundas sekoja traģēdija kā parasti.

"Bet paklausies," Arčijs sapīcis ierunājās. "Kāds labums no tā, ka es tev vāru šito dziru? Es gribēju sacīt, ka tu vari ari to nedzert."

Man nezināšanas dēļ likās, ka nemitīga vemšana var slikti ietekmēt nākamo bērnu, jo tas, iespējams, cieš badu. Tā tomēr nenotika. Taču nelabumi turpinājās līdz pat mazuļa dzimšanas dienai. Es laidu pasaulē spēcīgu meitu, kas svēra astoņarpus mārciņu, un es pati, lai gan likās, ka nekad nepaturēju ēdienu kuņģi, drīzāk biju pieņēmusies svarā, nekā to zaudējusi. Viss kopā atgādināja deviņus mēnešus garu ceļojumu pa jūru, pie kura tā arī neizdevās pierast. Kad piedzima Rozalinda, pār mani bija noliekušies ārsts un māsiņa. "Tā, jums ir varena meita!" Un māsiņa vēl mīlīgāk: "Ak vai, cik skaista mazulīte!" Iedomājusies pašu galveno, es attraucu: "Man vairs nav nelabi! Cik brīnišķīgi!"

Mēs ar Arčiju iepriekšējo mēnešu laikā daudz strīdējāmies par iespējamajiem vārdiem un bērna dzimumu. Arčijs jutās drošs, ka viņam būs meita.

"Es nemaz negribu puiku," vīrs teica, "jo paredzu, ka būtu uz viņu greizsirdīgs! Es sašustu, ja tu pievērstu uzmanību viņam."

"Bet es taču veltītu tikpat lielu vērību arī meitenei!"

"Nē, tas nebūtu gluži tas pats."

Mēs ķildojāmies par meitas vārdu. Arčijs vēlējās viņu saukt par īnidu. Es par Martu. Tad viņš uzstāja par Eleinu, bet es par Herietu. Tikai pēc meitas piedzimšanas vienojāmies par Rozalindu.

Zinu, ka visas mātes jūsmo par saviem mazuļiem, bet man jāatzīstas, ka es, lai gan jaunpiedzimošos uzskatu par šausmīgi neglītiem, jutos pārliecināta, ka Rozalinda tiešām ir loti izskatīga meitenīte. Viņai bija kupli, tumši mati, un viņa atgādināja sarkanādaino indiānieti; šī būtne nebija sārta un plikgalvaina, kādi bēdīgā kārtā nereti mēdz būt zīdaiņi. Sis bērns jau kopš agrīna vecuma likās gan jautrs, gan apņēmīgs.

Biju atradusi lielisku vecmāti, kas krasi atšķīrās no mūsu kalpotājiem. Rozalinda, protams, piedzima Ešfīldā. Toreiz mātes netika sūtītas uz dzemdību namu, dzemdību pieņemšana maksāja piecpadsmit mārciņas, un tas viss, atpakaļ paveroties, man šķiet, bija ļoti saprātīgi. Pēc mātes ieteikuma paturēju vecmāti pie mums vēl divas nedēļas, lai uzkrātu zināšanas, kā kopt Rozalindu, turklāt man vajadzēja doties uz Londonu un pameklēt citu dzīvesvietu. Tās dienas vakarā, kad vajadzēja piedzimt Rozalindai, mums gāja karsti. Māte un vecmāte Pembertone noņēmās ar dzimšanas rituālu, laimīgas, rosīgas, nopietnas, šaudīdamās apkārt ar palagiem un visu sarūpēdamas. Mēs ar Arčiju klimtām apkārt bijām mazliet kautrīgi un visai nobažījušies kā bērni, kas nejūtas pārliecināti, vai ir vēlami tur, kur nonākuši. Mums bija gan bail, gan nemierīgi ap sirdi. Arčijs, kā vēlāk sapratu pēc viņa atzīšanās, apcerēja iespēju, ka es aiziešu bojā un tad viņš būs manas nāves vaininieks. Es iedomājos, ka varu nomirt, un, ja tā notiktu, būtu ļoti žēl, jo es tā priecājos par dzīvi. Bet biedēja ne tikai nezināmais. Kaut ko darot pirmoreiz, cilvēki vienmēr uztraucas.

Tagad mums vajadzēja pārskatīt nākotnes plānus. Es atstaju Rozalindu Ešfīldā vecmātes Pembertones gādībā un devos uz Londonu, lai sameklētu: a) dzīvokli; b) aukli Rozalindai un c) kalpotāju, kura pielūkotu, lai miteklī, ko izdosies atrast, valdītu kārtība. Istabenes izvēle nesagādāja grūtības, jo jau tad, kad līdz Rozalindas dzimšanai bija atlicis tikai mēnesis, mums gadījās satikt manu dārgo Devonšīras Lūsiju — nule no žēlsirdīgo māsu korpusa: aizelsušos, sirsnīgu, sparīgu — tādu pašu kā allaž, īstu atbalsta torni. "Es dzirdēju jaunumus!" viņa sacīja."Ka tev būšot bērns esmu gatava palīdzēt! Tikko būšu tev vajadzīga, es ieradīšos!"

Pēc apspriešanās ar māti es nolēmu, ka Lūsijai jāpiedāvā tāda alga, kādu vēl nekad mēs ne es, ne māte neesam maksājušas nevienai virējai, nedz arī galvenajai istabenei. Trīsdesmit sešas mārciņas gadā tajās dienās tā šķita milzīga summa, bet Lūsija bija tās vērta, un es priecājos, ka man izdevies viņu piesaistīt.

Ap to laiku pēc pamiera noslēgšanas bija aizritējis apmēram gads atrast dzīvokli bija visgrūtākais uzdevums pasaulē. Simtiem jaunu pāru siroja pa Londonu, lai atrastu kādu lētāku un piemērotu kaktu par saprātīgu cenu. Izīrētāji mēdza prasīt priekšapmaksu. Tas viss bija sarežģīti. Mēs nolēmām sākumam noīrēt mēbelētu mitekli — līdz brīdim, kad uziesim kaut ko tādu, kas mums tiešām derēs. Arčija plāni īstenojās. Tūlīt pēc demobilizēšanās viņš stājās darbā kādā Sitijas firmā. Jau esmu aizmirsusi viņa priekšnieka vārdu, tāpēc ērtības labad saukšu viņu par misteru Goldšteinu. Tas bija liela auguma vīrs ar dzeltenīgu ādu. Kad es apvaicājos par viņu Arčijam, vīrs tā arī teica: "Hm, tas ir ļoti liels un gaužām dzeltens tips."

Tajā laikā Sitijas firmas atsaucīgi piedāvaja darba vietas jauniem demobilizētiem virsniekiem. Arčija alga bija piecsimt mārciņas gadā, mani ienākumi tās simt, kuras es joprojām saņēmu pēc vectēva testamenta noteikumiem, turklāt Arčijam pienācās pabalsts un palika kontos iekrājumi, kas nodrošināja vēl simt mārciņas gadā. Tā nebija nekada bagātība, pat tajās dienās ne. Patiesībā tie bija pieticīgi ienākumi, jo īres maksa bija pieaugusi fantastiski, tieši tāpat kā produktu cenas. Olas maksāja sešus pensus gabalā, un tas viss jaunam pārim nebūt nešķita jocīgi. Taču mēs nebijām cerējuši kļūt bagāti, tāpēc nekurnējām.

Paraugoties atpakaļ, man liekas pārsteidzoši, ka mēs varējām atļauties abas — gan aukli, gan kalpotāju, taču toreiz uzskatījām, ka viņas ir galvenā nepieciešamība, tādēļ būtu pēdējās, no kā mēs piekristu atteikties. Tāda greznība kā auto, piemēram, mums ne prātā nenāca. Mašīnas bija tikai bagātajiem. Reizēm grūtniecības pēdējās dienās, kad rindās gaidīju autobusu, tiku ar ekoņiem atstumta nost, jo man bija grūti kustēties, — vīrieši neizturējās diez cik galanti, un mirkļos, kad garām aizzibēja auto, es domāju:"Cik jauki būtu, ja kādu dienu arī es tiktu pie tāda!"

Atceros, ka Arčija draugs rūgti sacīja:"Nevajadzētu nevienam ļaut iegādāties auto, ja tas viņam nav nepieciešams darbam." Es nekad tā neesmu domājusi. Tas viss man vienmēr šķitis tik aizraujoši. Manuprāt, ir patīkami redzēt kādu, kam paveicies būt bagātam un iegūt kaut ko dārgu. Vai tad tieši tā nejūtas bērni uz ielas, piespieduši sejiņas pie logu rūtīm un izspiegodami bagātu cilvēku izdarības ballē, kur dāmām matos briljantu tiāras? Kādam taču sacensībās jāuzvar. Ja augstākā likme īru totalizatorā būtu trīsdesmit mārciņas, nerastos nekāds satraukums. Kalkutas derības, Īrijas derības, mūsdienās futbols tās visas ir romantiskas būšanas. Tādēļ uz ielām pulcējas lieli pūļi, lai aplūkotu kinozvaigznes, kad tās ierodas uz filmas pirmizrādi. Skatītājiem tās ir varoņi un varones brīnišķos vakartērpos, laimes krekliņos dzimušas slavenības. Kurš gan vēlētos dzīvot pelēcīgā pasaulē, kurā neviens nav bagāts, ietekmīgs, skaists vai talantīgs? Reizumis ļaudis stundām stāvējuši, lai tikai redzētu karaļus un karalienes; mūsdienās cilvēki vairāk noskaņoti apjūsmot popmūzikas zvaigznes, taču princips ir viens un tas pats.

Kā jau teicu, mēs bijām gatavi maksāt auklei un kalpotājai, uztverdami šo tekstravaganci par nepieciešamu, taču pat neiedomājāmies par mašīnu. Ja gājām uz teātri, tad sēdējām parterā. Man, kā šķiet, bija tikai viens vakartērps melns, lai nebūtu redzami traipi, un tajās reizēs, kad mēs dubļainā laikā kaut kur izgājām, man allaž bija kājās melnas kurpes — tā paša iemesla dēļ. Mēs nekad nekur nebraucām ar taksometru. Cilvēkam ir savs veids, kā tērēt naudu, tāpat kā paradums darīt visu citu. Neesmu gatava spriest, vai mūsējais bija labāks vai sliktāks nekā citiem. Es runāju par pieticību bez greznības, vienkāršāku ēdienu, drēbēm un tamlīdzīgi. No citas puses raugoties, toreiz visi bija brīvāki — pietika laika domāt, lasīt un nodoties iemīļotajām nodarbēm. Manuprāt, ir pamats priecāties, ka es biju jauna tad. Jo dzīve bija daudz brīvāka, bez tik lielas steigas un nemiera sajūtas.

Mēs laimīgā kārtā diezgan drīz atradām mitekli. Tas bija Adisona namā, kuru veidoja divi lieli spārni kvartālā aiz "Olimpijas". Dzīvoklis bija liels ar četrām guļamistabām un divām viesistabām. Mēs to dabūjām ar visām mēbelēm par piecām ginejām nedēļā. Sievietei, kas mums to izīrēja, bija apmēram četrdesmit pieci gadi, ar ūdeņraža pārskābi atbaidoši izbalināti mati un milzīgas, augstas krūtis. Viņa bija draudzīgi noskaņota un uzstājīgi pūlējās man izstāstīt par savas meitas iekšu kaitēm. Šī mītne bija pilna ar visai briesmīgām mēbelēm un pašām sentimentālākajām gleznām, kādas man jebkad gadījies redzēt. Es paturēju prātā, ka visupirmais darbs mums ar Arčiju būs noņemt tās un kaut kur rūpīgi noglabāt, lai gaida sava īpašnieka atgriešanos. Tur bija liels daudzums porcelāna, stikla un tamlīdzīgu priekšmetu, arī kāda tējas servīze no tik plāna materiāla kā olas čaumala. Es baidījos no tās, jo tā likās tik trausla, ka viegli varētu saplīst. Ar I.ūsijas palīdzību mēs tūlīt pēc ierašanās nobāzām to atvilktnēs.

Pēc tam es apmeklēju misis Boučeras biroju, kas bija un droši vien joprojām ir izdaudzināts to ļaužu vidē, kuriem vajadzīgas auklītes. Misis Boučera pamanījās mani gana ātri noraut no mākoņiem uz zemes. Viņa pavīpsnāja par algu, kādu es biju gatava maksāt, apjautājās par apstākļiem un kalpotājiem, nosūtīdama mani tālāk uz nelielu telpu, kurā notika pārrunas ar iespējamajām kandidātēm. Pirmā tur ienāca plecīga, lietišķa sieviete. Es kļuvu tramīga, viņu ieraudzīdama vien, taču viņai nekādas bailes neiedvesu. "Jā, kundze? Cik bērnu jums ir?" Es paskaidroju, ka bērns ir tikai viens.

"Ceru, ka mazulim jau ir mēnesis? Es nekad nepiekrītu auklēt bērnus, kuriem vēl nav mēnesis. Es sāku zīdaiņus mācīt, kolīdz tas iespējams."

Es atbildēju, ka mēnesis jau ir.

"Un kādi kalpotāji jums ir, kundze?"

Kā atvainodamās es paskaidroju, ka esmu nolīgusi tikai vienu istabmeitu. Viņa nošņācās. "Baidos, kundze, ka šī vieta man neatbilst. Redziet, es esmu pieradusi auklēt bērnus vidē, kur tie tiek uzmanīti un apkalpoti, pienācīgā un patīkamā sabiedrībā." Es piekritu, ka vieta pie manis nav gluži tada, kādu šī būtne meklē, un ar atvieglojumu atbrīvojos no viņas. Izrunājos ar vēl divām, taču arī tās mani noniecināja.

Tomēr atgriezos nākamajā dienā, lai turpinātu apspriešanos. Šajā reizē man laimējās. Satikos ar Džesiju Svanellu, kurai bija trīsdesmit pieci gadi, asa mēle un laipna sirds. Viņa lielāko sava mūža daļu bija pavadījusi, auklēdama bērnus kāda ģimenē Nigērijā. Es izliku kā uz delnas apkaunojošos apstākļus, kādi viņu sagaida, kalpojot pie manis. Tikai viena istabene, tikai viena auklējamā, kas nebūs jāuzrauga dienu un nakti atnākot un aizejot būs iespēja citā laikā auklēt vēl kādu zīdaini un neaiztauplju ari pēdējo smagāko sitienu: niecīgo algu.

"Ak tā, lai iet!" viņa atbildēja. "Pārāk slikti tas neizklausās! Esmu radusi smagi strādāt, tādēļ ne no kā nebaidos. Bērns ir meitenīte vai ne? Man patīk meitenes."

Tā es nolīgu Džesiju Svanellu. Šī sieviete palika pie manis divus gadus viņa man ļoti patika, lai gan arī viņai bija savas vājības. Džesija bija viena no tām auklēm, kuras neapzināti necieš tos cilvēkus, kuru bērnus auklē. Pret Rozalindu viņa bija laba kā man šķita, būtu gatava viņas dēļ pat mirt. Mani viņa uzskatīja par iebrucēju, lai gan kurnēdama darīja to, ko es lūdzu, — ari tad, ja nebija tādās pašās domās. Taču, ja atgadījās kāda liksta, viņa bija nepārspējama: laipna, gatava palīdzēt, uzmundrināt. Ja, es cienu Džesiju Svanellu un ceru, ka viņa aizvadījusi savu dzīvi labi, nodarbojoties ar to, ar ko gribējusi.

Tā viss atrisinājās, un Rozalinda, es pati, Džesija Svanella un Lūsija mēs visas ieradāmies Adisona namā un sākām līdzāspastāvēšanu ģimenē. Taču mani meklējumi ar to vēl nebija galā. Man vajadzēja atrast neapmēbelētu dzīvokli, kas varētu kļūt par mūsu pastāvīgajām mājām. Tas, protams, nebija tik viegli, patiesībā bija ellišķīgi grūti. Kolīdz kāds no paziņām padzirdēja, ka, iespējams, kaut kur atbrīvojies miteklis, tūlīt zvanīja vai rakstīja vēstuli, tomēr likās, ka nekas neizdosies. Dažkārt dzīvokļi bija netīri, noplukuši — tik nolaisti, ka grūti iztēloties, kā tādos varētu mitināties. Reizēm dzīvokli kāds jau bija paguvis ievākties. Mēs riņķojām pa Londonu pa Hempstedu, Čisviku, Pimliko, Kensingtonu, Sentdžonsvudu -, mana diena palaikam atgādināja vienu vienīgu garu braucienu autobusā. Mēs apmeklējām visus nekustamo īpašumu aģentus un drīz kļuvām bažīgi. Mēbelētais miteklis bija mums izīrēts tikai uz diviem mēnešiem. Kad izbalinātā misis N. un viņas precētā meita ar bērniem atgriezīsies, tad droši vien neturpinās izīrēt mums savu mītni. Mums noteikti kaut kas jāatrod.

Galu galā šķita, ka mums uzsmaidījusi veiksme. Mēs aizrunājām vai ari tikpat kā aizrunājām — dzīvokli Betersijparka tuvumā. Tā īres maksa bija saprātīga, un saimniece mis Levlaina grasījās pārcelties mēneša laikā, lai gan būtu priecīga izvākties ātrāk. Viņa gatavojās apmesties citā Londonas daļā. Likās, ka viss atrisinājies, taču mēs bijām skaitījuši cāļus par agru. Mūs gaidīja briesmīgs trieciens. Kad līdz pārbraukšanai uz turieni bija atlikušas tikai divas nedēļas, mēs uzzinājām, ka mis Levlaina nevarot tikt iekšā savā jaunajā dzīvoklī, jo tie cilvēki, kuri tur mitinoties, savukārt, netiekot savējā! Tā bija ķēdes reakcija.

Tas bija smags sitiens. Ik pēc divām vai trim dienām mēs zvanījām mis Levlainai, lai uzzinātu jaunumus. Tie ar katru reizi kļuva bēdīgāki. Bija arvien mazāk cerību, ka tie ļaudis tiks savā dzīvokli, un sieviete jau sāka šaubīties, vai jebkad atstās savējo. Beigu beigās šķita, ka līdz šā pasākuma īstenošanai varētu paiet trīs vai četri mēneši, un pat tad viss likās gaužām nenoteikti. Mēs atkal sākām drudžaini pētīt sludinājumus, zvanīt īpašumu aģentiem un tā tālāk. Laiks aizritēja, un mēs jau sākām izsamist. Tad mūs uzmeklēja kāds aģents un piedāvāja mums nevis dzīvokli, bet māju. Mazu mājiņu kvartālā, kas saucās Skārsdeilsvila. Taču tā nebija izīrējama, bet pārdodama. Mēs ar Arčiju devāmies to apskatīt. Tā bija apburoša mājiņa. To pirkt nozīmētu izdot visu nelielo kapitālu, kas bija mūsu rīcībā, pamatīgi riskējot. Tomēr mēs sapratām, ka ar kaut ko vajadzēs riskēt, tāpēc padevīgi piekritām to pirkt, parakstījām parādsaistības un devāmies mājās izlemt, ko pārdot, lai varētu tās izpildīt.

Pēc divām dienām, kad es, sēdēdama pie brokastu galda, pārlūkoju avīzi, vispirms pievērsusies sludinājumiem, jo tāda rīcība man jau bija kļuvusi par paražu un es vairs nespēju to iznīdēt, ieraudzīju tekstu: "Izīrē nemēbelētu dzīvokli Adisona namā 96. numurā, par 90 mārciņām gadā." Es aizžņaugti iebrēcos, nometu kafijas tasi, izlasīju sludinājumu skaļi un sacīju Arčijam: Mēs nedrīkstam zaudēt laiku!

Es piecēlos no brokastu galda, šķērsoju ar zāli aizaugušo pagalmu starp abiem ēkas spārniem un pretējā namā skriešus metos pa kāpnēm augšā pa četriem pakāpieniem reizē kā jukusi. Pulkstenis rādija ceturksni pāri astoņiem. Es piezvanīju pie deviņdesmit sestā numura durvīm. Tās atvēra pārsteigta jauna sieviete rltatērpā.

"Nāku dzīvokļa dēļ," es izdvesu tik skaidri, cik vien spēju, jo biju aizelsusies.

"Aizrunāt šo dzīvokli? Jau? Es taču tikai vakar ieliku sludinājumu. Tik ātri nevienu negaidīju."

"Vai drīkstu to apskatīt?"

"Hm… Man šķiet, ka ir mazliet par agru."

"Manuprāt, tas mums derēs," es teicu. "Domāju, ka es to ņemšu."

"Hm, ja tā, varbūt tomēr ļaušu jums to aplūkot. T ikai tur nav sevišķi tīrs." Viņa atkāpās.

Es metos iekšā, nelikdamās manām viņas šaubīgumu, un ātri apskatīju dzīvokli. Negrasījos riskēt un palaist šo izdevību garām.

"Deviņdesmit mārciņas gadā?" es pārprasīju.

"Jā, tāda ir īres maksa. Taču man jūs jābrīdina, ka tāda tā noteikta tikai šim ceturksnim."

Es kādu mirkli apsvēru šo vēsti, tomēr tā mani neapturēja. Man vajadzēja kaut kur dzīvot, turklāt drīz.

"Un kad varētu pārcelties?"

"Ak, patiesībā jebkurā laikā… pēc nedēļas vai divām? Manam vīram pēkšņi jādodas uz ārzemēm. Un mēs gribam atlīdzību par linoleju un ierīkotajām ērtībām."

Man nebija īpašas vēlēšanās pēc linoleja, taču kāda tam nozīme? Četras guļamistabas, divas viesistabas, skaists skats uz zaļumiem… Bija gan jākāpj uz ceturto stāvu, toties tur netrūka gaisa un gaismas. Telpas bija jāremontē, taču to mēs varējām izdarīt paši. Ak vai, šis dzīvoklis bija brīnišķīgs — īsta Dieva dāvana.

"Es to ņemšu!"apliecināju. "Tas ir izlemts."

"Tā? Jūs esat tik pārliecināta? Jūs man vēl neesat pateikusi, kā jūs sauc."

Es pasacīju un paskaidroju, ka mitinos mēbelētā dzīvoklī pāri pretī. Tā viss tika nokārtots. Es piezvanīju aģentiem tūlīt un turpat, viņas klātbūtnē. Jo iepriekš tik daudzas reizes biju pievīlusies. Kāpdama lejā, satiku trīs precētus pārus un jau no pirmā acu uzmetiena nopratu, ka tie visi dodas uz deviņdesmit sesto numuru. Šajā reizē uzvarētāji bijām mēs. Devos atpakaļ un paziņoju Arčijam par šo sasniegumu.

"Lieliski!" viņš noteica. Šajā brīdi iezvanījās telefons. Tā bija mis Levlaina. "Manuprāt," viņa sacīja, "jūs noteikti varēsiet dabūt šo dzīvokli mēneša laikā."

"Tā?" es noprasīju. "Ak tā. Saprotu." Un noliku klausuli. "Augstais Dievs!" Arčijs nopūtās. "Vai tu varēji iedomāties, kas mums gaidāms? Mums jau ir divi dzīvokļi, un mēs esam nopirkuši māju!"

Likās tā kā par daudz. Es jau gribēju zvanīt mis Levlainai un atteikties no viņas dtfvokļa, taču tad man iešāvās prāta labāka ideja. "Mēģināsim atkratīties no Skārsdeilsvilas mājas!"es paziņoju. "Bet ņemsim Betersijas dzīvokli un izīrēsim to kādam citam! Tā tiksim pie naudas, lai maksātu par šo!"

Arčijam ļori patika šī iecere, un arī man pašai šķiet tā bija kā Finanšu ģēnija uzplaiksnījums, jo mums būtu grūti samaksāt pieprasīto atlīdzību simt mārciņas! Pēc tam devāmies apspriesties ar nekustamo īpašumu aģentiem par māju, ko bijām nopirkuši Skārsdeilsvilā. Tie pret mums izturējās gaužām laipni. Un teica, ka būšot viegli pārdot to kādam citam, jo vairāki cilvēki esot rūgti vīlušies tādēļ, ka neesot paguvuši to nopirkt. Un mēs tikām no tās vaļā, samaksādami nelielu komisijas naudu.

Mums bija dzīvoklis, un mēs divu nedēļu laikā tajā ievācāmies. Džesija Svanella bija nesatricināma. Viņa it nemaz nekurnēja, kāpjot uz ceturto stāvu, tas bija vairāk, nekā es būtu varējusi gaidīt no jebkuras citas aukles, kas nolīgta pie misis Boučeras.

"Labs ir!" viņa norūca. "Es esmu pieradusi nēsāt nastas. Protams, ka derētu kāds nēģeris vai pat divi. Nigērijā tā bija vislielākā priekšrocība daudz nēģeru."

Mums patika šis dzīvoklis, un mēs aizrautīgi ķērāmies pie tā iekārtošanas. Lielu daļu no Arčija pabalsta iztērējām par mēbelēm: lielisku, modernu iekārtu Rozalindas bērnistabai no Hīla, un atvedām diezgan lielu lērumu lietu no Ešfīldas tur bija pārāk pieblīvēts ar mantām: galdiem, krēsliem un skapjiem, traukiem un veļu. Mēs gājām uz izsolēm, kur par smiekla naudu pirkām vecas bufetes un senlaicīgas kumodes.

Kad mēs pārcēlāmies uz jauno dzīvokli, izvēlējāmies tapetes un izlēmām par krāsojumu. Daļu darba veicām paši, daļu uzticējām krāsotājam un dekoratoram, kas mums palīdzēja. Abu viesistabu lielā salona un mazākās ēdamistabas logi vērās uz pagalmu, taču uz ziemeļu pusi. Es vislabprātāk uzturējos istabās, kas atradās garā gaiteņa galā dzīvokļa dziļumā. Tās nebija tik lielas, toties saulainas, ar līksmu noskaņu, tādēļ nolēmēm iekārtot savu dzīvojamo telpu un Rozalindas istabu tur. Tām pretī atradās vannasistaba un sīciņš meitas kambarītis. Vienā no divām lielajām istabām ierīkojām sev guļamtelpu, otrā ēdamtelpu, ko vajadzības gadījumā varēja izmantot par noliktavu. Arčijs izvēlējās vannasistabai tapetes, kas atgādināja baltu un košsarkanu flīzīšu salikumu. Mūsu dekorators un tapešu līmētājs pret mani bija ārkārtīgi laipns. Viņš man parādīja, kā pareizi griezt un locīt tapetes pirms līmēšanas. Un, kā viņš pats mēdza sacīt — "nebaidīties no rīkošanās", kad aplīmējām sienas. "Pliķējiet tās, vai dzirdat? Jūs tām nekādu ļaunumu nenodarīsiet! Ja saplīsīs, tad pārlīmēsiet. Nogrieziet vajadzīgos gabalus, nomēriet un otrā pusē uzrakstiet numuru. Un pliķējiet ar plaukstām! Drēbju vai matu suka lieliski noder, lai nolīdzinātu pūšļus!" Beigu beigās es kļuvu gluži lietpratīga. Griestus mēs atstājām viņa ziņā es nejutos gatava tikt galā ar tiem.

Rozalindas istabai bija izvēlēts bāli dzeltens krāsojums, un es apguvu šo to arī no šīs prasmes. Mūsu apmācītājs nebija mani brīdinājis, ka tad, ja krāsas traipi no grīdas netiek ātri notīrīti, tie sacietē un pēcāk jāskrāpē nost ar kaltu. Taču cilvēks visu apgūst no pieredzes. Mēs izlīmējām Rozalindas istabu ar dārgām tapetēm no Hīla uz sienu augšmalām bija redzami dzīvnieki. Viesistabai es izvēlējos bāli rožainu, spīdīgu segumu, bet griesti tika iztapsēti ar spoži melnām tapetēm, uz kurām bija attēlotas vilkābeles. Raugoties uz šo noformējumu, es jutos kā laukos. Tas lika istabai izskatīties zemākai, un man patika zemi griesti. Mazās telpās šāda apdare radīja tādu kā kotedžas iespaidu. Protams, ar griestiem nodarbojās profesionālis, taču viņš negaidīti sparīgi pretojās tādai iecerei.

"Paklausieties, misis, vai zināt, jūs esat to būšanu ieplānojusi šķērsām! Droši vien patiesībā jūs gribējāt sārtus griestus un melnas tapetes uz sienām."

"Nē, tā gan nebija," es attraucu. "Es vēlos melnus griestus un rozā sienas!"

"Bet saprotiet taču tā neviens nedara! Wai skaidrs? Jūs taisīsiet to telpu tumšu! Tā nav pareizi! Vajadzētu otrādi sākt ar melnu, lai nonāktu pie gaišākā!"

"Nevajag tā, ja gribas tieši pretēji!" es stīvējos.

"Hm, es varu jums pateikt tikai to, ka tā ir greizi un tā nemēdz rīkoties."

"Es saku, ka es tā vēlos!"

"Tad jums liksies, ka griesti gāžas virsū, pati redzēsiet! Tie noslīgs līdz pašai grīdai! Un istaba šķitīs pavisam zema!"

"Es ilgojos, lai tā izskatītos zema!"

Tad viņš atmeta ar roku un paraustīja plecus. Kad darbs bija pabeigts, es apjautājos, vai tas viņam patīk.

"Jā," viņš atteica, "taču tas ir dīvaini. Nē, es apliecinu, man patīk, bet… Hm, cik savādi un tomēr gluži jauki ja apsēžaties krēslā un paveraties augšup."

"Tieši tāda bija mana iedoma," es atbildēju.

"Bet, ja es būtu jūsu vietā un sagribētu kaut ko tādu pasākt, tad uzlīmētu tumšzilas tapetes ar zvaigznītēm."

"Es nebūt nealku iztēloties, ka naktī atrodos ārpus mājas," es paskaidroju. "Es sliecos domāt, ka esmu ķiršu dārzā vai zem vilkābeles."

Viņš bēdīgi pašūpoja galvu.

Lielāko dalu aizkaru piekārām mēs paši. Drapērijas es biju nolēmusi pagatavot savām rokām. Mana māsa Medža Pankija, kā viņu dēvēja dēls, kā parasti pārliecināja mani, ka tas ir gluži viegli paveicams. "Atspraud ar kniepadatām, apvērs uz kreiso pusi bet pēc tam piegriez un atloki," viņa pamācīja. "Sašuj un pēc tam izvelc labo pusi uz āru! Tas ir pavisam vienkārši — katrs spēj to izdarīt!"

Es pamēģināju. Veikums neizskatījās diezin cik profesionāls, un es pati neuzdrošinājos drapērijas sakrokot un piekārt, bet galu galā iznākums bija košs un patīkams. Visi draugi apjūsmoja mūsu dzīvokli. Mēs nekad vairs nejutāmies tik laimīgi kā tad, kad tajā iekārtojāmies. Lūsija uzskatīja, ka viss izdevies lieliski, un priecājās par katru mirkli, ko tur pavadīja. Džesija Svanella visu laiku rūkņāja, tomēr bija pārsteidzoši izpalīdzīga. Es biju samierinājusies ar viņas nīgrumu pret mums pareizāk sakot, mani, jo man nešķiet, ka Arčijs viņai būtu tikpat netīkams. "Galu galā," es kādu dienu viņai sacīju, "bērnam ir nepieciešami vecāki, jo pretējā gadījumā jums nebūtu ko auklēt."

"Hm, jā, tur ir sava taisnība!" Džesija attrauca, īgni pasmaidīdama.

Arčijs bija sācis strādāt Sitijā. Viņš teica, ka šis darbs viņam ejot pie sirds, un likās gluži pacilāts. Arčijs bija gluži labi iedzīvojies arī Gaisa spēkos, taču tiem viņš atkārtoja neesot nekādas nākotnes. Mans vīrs bija nolēmis nopelnīt daudz naudas. Atskārsme, ka patlaban jādzīvo taupīgi, mūs nesatrauca. Dažkārt mēs ar Arčiju devāmies uz Palais de Danse Hamersmitā, taču lielākoties iztikām bez izklaidēm, jo nevarējām tās atļauties. Mēs bijām parasti jauni cilvēki un jutāmies laimīgi. Likās, ka mums priekšā ir nokārtota dzīve. Mums diemžēl nebija klavieru, bet es atguvu nokavēto, sparīgi spēlēdama tās ikreiz, kad biju Ešfīldā.

Biju apprecējusi mīļoto vīrieti, mums bija piedzimis bērns, mēs bijām atraduši, kur mitināties, un kā man šķita nebija nekāda iemesla, kāpēc mēs nevarētu dzīvot kopā līdz mūža galam.

Viendien es saņēmu vēstuli. Atvēru to gluži nevērīgi un izlasīju, īsti neapjēgdama, par ko ir runa. Tā bija no Džona Leina Bodliju izdevniecības ar ielūgumu iegriezties redakcijā un aprunāties par manuskriptu ar nosaukumu "Noslēpumainā slepkavība Stailzā".

Patiesību sakot, es biju pilnīgi aizmirsusi par "Slepkavību Stailzā". Tā bija nogulējusi šajā izdevniecībā jau gadus divus, jo satraukumā par kara beigām, Arčija atgriešanos un mūsu kopdzīvi man vairs rakstīšana un manuskripti nebija prātā.

Devos uz tikšanos cerību pilna. Droši vien darbs viņiem kaut nedaudz iepaticies, citādi viņi mani neaicinātu ierasties.

Es tiku ievesta Džona Leina kabinetā, un viņš piecēlās, lai ar mani apsveicinātos: mazs vīriņš ar baltu bārdu, kurš izskatījās gluži kā no Elizabetes Pirmās laikmeta. Viņam visapkārt atradās gleznas uz krēsliem, atbalstītas pret galdiem -, un visas tās likās līdzīgas vecmeistaru darinājumiem: pamatīgi lakotas un laika gaitā nodzeltējušas. Man šķita, ka viņš pats lieliski iederētos kāda no šiem rāmjiem ar krokotu apkakli. Viņa manieres likās laipnas, runasveids vēlīgs, taču caururbjošais zilo acu skatiens mani brīdināja, ka tas, iespējams, ir cilvēks, ar kuru nebūs viegli vienoties. Apsveicinājies ar mani, viņš mīlīgi piedāvāja man krēslu. Es palūkojos apkārt. Nebija kur apmesties, jo uz visiem sēdekļiem atradās gleznas. Viņš pēkšņi tās pamanīja un iesmējās. "Ak tētīt!" vīrelis noteica. "Te nemaz nav kur sēdēt, ko?" Viņš nocēla no kāda krēsla visai drūmu portretu, un es iekārtojos uz tā.

Tad viņš sāka valodot par manuskriptu. Daži no iesniegto darbu lasītājiem viņš paziņoja uzskatot šo grāmatu par daudzsološu; no tās kaut kas varētu iznākt. Tomēr būtu vajadzīgas ievērojamas izmaiņas. Piemēram, jāpārraksta pēdējā nodaļa. Es to biju sacerējusi pavisam īsu, tomēr tā nevarot tāda palikt. Jo tik aprauta nekur nederot būtu smieklīgi tā pabeigt darbu. Kā man liekoties vai es varētu to pārstrādāt? Vai kāds varētu man palīdzēt, lai es tiktu galā ar juridisko pusi tas gan neesot tik vienkārši un ieviest nepieciešamos labojumus? Es neminstinādamās atbildēju, ka varētu kaut ko pasākt. Padomāšu varbūt ieviesīšu kādas izmaiņas. Katrā ziņā pamēģināšu. Viņš norādīja vēl citus vājos punktus, taču neviens no tiem neesot tik sāpīgs kā jautājums par nobeigumu.

Tad viņš pievērsās otrajai sadaļai apmaksai un norādīja, ka izdevējs uzņemoties risku, publicēdams jaunas, nevienam nezināmas rakstnieces darbu, tāpēc iegūta peļņa būšot niecīga. Beigu beigās viņš izņēma no galda atvilktnes līgumu un sacīja, ka man vajadzētu to parakstīt. Es pat neiedomājos to izlasīt un apsvērt. Viņš izdos manu grāmatu! Es jau vairākus gadus biju atmetusi cerību redzēt kaut ko publicētu ja nu vienīgi šad un tad kādu īso stāstu vai dzejoli —, un ideja par iespiestu darbu man sakāpa galvā. Es būtu parakstījusi jebko. Šis līgums paredzēja, ka es nesaņemšu savus procentus, kamēr nebūs izpārdoti pirmie 2000 grāmatas eksemplāri pēc tam tikšot izmaksāti nelieli peļņas procenti. Gandrīz visas autortiesības pārgāja izdevēja īpašumā. Taču man nekas no tā nelikās svarīgs. Galvenais ka grāmata nāks klajā.

Es pat "hepamanīju, ka līgumā bija noteikums, ka man jānodod viņa rīcībā arī nākamie pieci romāni par gandrīz tikpat mazu autoratlīdzību. Šis piedāvājums man nozīmēja sekmes un viss kopā pamatīgu pārsteigumu. Es aizrautīgi parakstīju šo dokumentu. Pēc tam paņēmu manuskriptu, lai izlabotu neveiklības pēdējā nodaļā. Un dabūju to gatavu gluži viegli.

Un tā es sāku savu garo karjeru rakstniecība — taja laikā man nebija ne jausmas, ka tā būs tik ilga. Par spīti noteikumam par nākamajiem pieciem romāniem, tas man likās tikai vienreizīgs un neatkārtojams eksperiments. Es biju uzdrīkstējusies uzrakstīt detektīvromānu. Biju to izdarījusi; tas bija pieņemts izdošanai un iznāks. Un te manā izpratnē viss beidzās. Skaidrs, ka tajā mirklī es nespēju iedomāties, ka rakstīšu vēl kādas grāmatas. Droši vien, ja man jautātu, es teiktu, ka varbūt šad tad sacerēšu stāstus. Biju pilnīga pašdarbniece nekā profesionāla. Man rakstīšana nozīmēja uzjautrināšanos.

Devos mājās līksmodama un pastāstīju par notikušo Arčijam. Tovakar mēs devāmies uz Palais de Danse, lai to nosvinētu.

Kopā ar mums bija vēl trešais kaut gan tajā laikā es to vēl nezināju. Erkils Puaro mans beļģu izgudrojums karājās man kaklā, stingri pieķēries, gluži kā jūras vecis — nenokratāms gars.

5

Kad biju apmierinoši tikusi galā ar"Noslēpumainā slepkavība Stailzā" nobeigumu, iedevu to Džonam Leinam; pēc tam kad biju atbildējusi uz dažiem jautājumiem un piekritusi vēl citām izmaiņām, uzbudinājums atkāpās un dzīve turpinājās kā jau ikvienam jaunam un laimīgam precētam pārim, kas nav īpaši turīgs, bet tāpēc pārāk neskumdinās. Mūsu laikos nedēļas nogalē cilvēki mēdza ar vilcienu doties uz laukiem, lai kaut kur pastaigātos. Reizēm arī mēs braucām šadā ceļojumā.

Vienīgais sāpīgais sitiens, kas mūs toreiz piemeklēja, bija manas dārgās Lūsijas zaudējums. Viņa jau kādu brītiņu izskatījās nobažījusies un nomākta, līdz beigu beigās pienāca man klāt un paziņoja: "Man šausmīgi žēl, ka esmu tevi nodevusi, mis Agata, es gribēju teikt — kundze, un tagad nezinu, ko par mani domās misis Rova, bet… hm, tā tas ir. Es gribētu precēties."

"Precēties, Lūsij? Ar ko?"

"Ar vīrieti, ar kuru biju pazīstama pirms kara. Viņš vienmēr man paticis."

Kaut ko sīkāk izdibināju tikai no savas mātes. Tikko pastāstīju mātei par dzirdēto, viņa iesaucās: "Tas taču atkal nebūs tas Džeks, ko?" Ka likās, tad māmiņai "tas Džeks" necik vēlams vis nešķita. Viņš esot pielūdzējs, kas nav bijis Lūsijas vērts, viņas ģimene nolēmusi, ka viss noticis uz labu, kad abi sastrīdējušies un izšķīrušies. Tomēr tagad viņi atkal sagājuši kopā. Lūsija palikusi uzticīga nevērtīgajam Džekam, un tā tas notika viņa gatavojās precēties, un mums bija vien jāmeklē cita apteksne.

Tajā laikā to bija vēl grūtāk izdarīt. Istabenes nekur nevarēja izraut. Tomēr beigu beigās ar aģentūras vai draugu palīdzību, īsti labi neatceros atradu kādu sievieti, ko sauca Roza. Šī Roza bija visnotaļ vērā ņemama. Viņai bija izcilas atsauksmes, apaļa un sārta seja, jauks smaids šķita, ka mēs pat varētu viņai iepatikties. Vienīgā nelaime, ka viņa nespējot strādāt tur, kur ir bērns un aukle. Es jutu, ka viņa būtu jāpierunā. Viņa pazina Gaisa spēkos dienējušos, un topašbrīd, kad noskaidrojās, ka mans vīrs arī bijis lidotājs, viņa pret mani jūtami atmaiga. Roza ieminējās, ka varbūt mans vīrs pazīstot viņas agrāko darba devēju — eskadrona komandieri Dž. Devos uz mājām un teicu Arčijam: "Vai tu pazīsti eskadrona komandieri Dž.?"

"Nespēju tādu atcerēties!"Arčijs atbildēja.

"Tā? Bet tev vajadzētu papūlēties!" es neatlaidos. "Tev jāapgalvo, ka esi ar šo vīrišķi ticies, ka esat bijuši cīņubiedri vai ko tamlīdzīgu! Tā Roza mums jādabū! Viņa ir brīnišķīga, ttešām! Ja tu spētu iedomāties, kādas briesmones esmu redzējusi!"

Un tā Roza ieradās mūs izpētīt. Es iepazīstināju viņu ar Arčiju, kas pateica kaut ko labu par eskadrona komandieri Dž., un viņa, beidzot padodamās, pieņēma mūsu piedāvājumu.

"Taču man nepatīk tā aukle!" Roza brīdinoši noburkšķēja. "Īstenībā bērns mani netraucētu, bet aukles allaž sagādā nepatikšanas."

"Esmu pārliecināta," es sacīju, "ka aukle Svanella mums nekādu postu nenodarīs." Tik pārliecināta es nemaz nebiju, tomēr kopumā cerēju, ka viss būs kārtībā. Vienīgā persona, kurai Džesija Svanella varētu izraisīt galvassāpes, biju es, tomēr jutos gatava tās izturēt. Taču notika tā, ka Roza ar Džesiju sapratās lieliski. Džesija stāstīja Rozai par dzīvi Nigērijā un prieku, kādu var gūt, izrīkojot lielus barus nēģeru, bet Roza par ciešanām, ko piedzīvojusi dažādās situācijās. "Reizēm es cietu badu," Roza viendien man pavēstīja. "Miru badā! Vai zināt, ko man deva brokastīs?"

Es atbildēju, ka nav ne jausmas.

"Žāvētas siļķes!" Roza drūmi pavēstīja. "Neko citu, tikai tēju un žāvētu siļķi, grauzdiņu ar sviestu un džemu. Kā jau-teicu, es tāpēc biju izģindusi kā nelaicniece.

Tagad gan Roza nekādā ziņā neizskatījās kā nāvei parādā viņa bija patīkami apaļa. Tomēr es aizvien pārliecinājos, vai tajās dienās, kad mums brokastīs bija paredzētas žāvētas siļķes, Rozai allaž paliktu divas vai pat trīs un tiktu pietiekami daudz speķa ar olām. Manuprāt, viņa kopā ar mums jutās laimīga un bija pieķērusies Rozalindai.

Mana vecmāmiņa nomira drīz pēc Rozalindas piedzimšanas. Viņa bija tāda pati kā vienmēr līdz pašām beigām, taču viņu piemeklēja pamatīgs bronhīts, un vecmāmuļas sirds vairs nebija tik stipra, lai viņa spētu no tā atkopties. Viņa toreiz bija deviņdesmit divus gadus veca, taču joprojām prata priecāties par dzīvi un nebija pavisam kurla, kaut gan jau bija gandrīz pilnīgi akla. Ienākumi vecaimātei tāpat kā mātei bija samazinājušies pēc Čeflina bankrota Ņujorkā, bet mistera Beilija padoms paglāba viņu no visu ietaupījumu zaudēšanas. Tagad šo noguldījumu mantoja mana māte. Tajā laikā tā nebija nekāda lielā nauda, jo dažām akcijām kara gaitā bija kritusies vērtība, taču ienesa viņai trīs vai četrus simtus gadā. Tie kopā ar mātes ienākumiem kompensāciju, ko maksāja misters Čeflins, deva zināmu neatkarību. Protams, pēc kara viss bija kļuvis daudz dārgāks. Tomēr viņa varēja paturēt Ešfīldu. Es jutos gluži nelaimīga tāpēc, ka vairs nevarēju dot savu mazo ieguldījumu Ešfīldas uzturēšanā, kā to darīja mana māsa. Tomēr turpmāk tas tiešām nebūtu iespējams — mums, lai izdzīvotu, bija vajadzīgs ik penijs.

Kādu dienu, kad es raižpilnā balsī runāju par grūtībām ar Ešfīldas izmaksām, Arčijs (visnotaļ prātīgi) sacīja:"Vai zini, patiešām būtu jēdzīgāk, ja tava māte Ešfīldu pārdotu un apmestos kaut kur citur.

"Pārdot Ešfīldu!" es šausmās iesaucos.

"Es nesaprotu, kāds tev no tās labums. Tu tik un tā nevari bieži turp braukt."

"Es to nespētu pārciest, ja Ešfīldā tiktu pārdota! Es to mīlu! Tā… tā… tā nozīmē pilnīgi visu!"

"Tad kāpēc tu nemēģini kaut ko darīt tās labā?" Arčijs noprasīja.

"Ko tu ar to domā darīt kaut ko tās labā?"

"Piemēram, tu varētu uzrakstīt vēl kādu grāmatu."

Es visai pārsteigta uzlūkoju vīru. "Sacīsim, ka es šajās dienās tiešām uzrakstītu vēl vienu romānu… Bet tas taču neko daudz nelīdzētu Ešfīldai — vai tad tā nav?"

"Tā varētu nopelnīt daudz naudas," Arčijs paskaidroja.

Man vis nešķita, ka tas būtu iespējams. "Noslēpumainā slepkavība Stailzā" bija pārdota gandrīz 2000 eksemplāros, kas tajā laikā nebija slikts rezultāts nepazīstamai detektīvromāna autorei. Šī grāmata bija ienesusi niecīgu summu divdesmit piecas mārciņas, turklāt tie nebija procenti no pārdoto eksemplāru skaita, bet puse no summas par pavairošanas tiesībām, kuras negaidīti bija iztirgotas The Weekly Times par piecdesmit mārciņām. "Tas cels jūsu popularitāti!" sacīja Džons Leins. Jaunai autorei nākot par labu, ja The Weekly Times publicējot viņas darbu turpinājumos. Tā varēja būt, bet ieņēmumi divdesmit piecu mārciņu apmērā par grāmatas uzrakstīšanu nerosināja cerību, ka literārās karjeras laikā būtu iespējams nopelnīt daudz naudas.

"Ja grāmata būtu tik laba, ka izdevējs ar to kaut ko nopelnītu un es domāju, ka tā jau ir noticis, viņš gribēs vēl kādu. Tev vajadzētu ar katru reizi saņemt mazliet vairāk." Es uzklausīju viru un piekritu. Varēju tikai apbrīnot Arčija lielisko finanšu izpratni. Es apsvēru iespēju uzrakstīt vēl vienu grāmatu. Pieņemsim, ka es to darītu, — par ko tā varētu būt?

Šis jautājums kādu dienu atrisinājās, kad es kafejnīcā dzēru tēju. Divi cilvēki pie blakus galdiņa runājās, apspriezdami kādu personu, vārdā Džeina Fiša*. Šis uzvārds man likās varen aizraujošs. Devos projām ar to prātā. Džeina Fiša. Tas — manā uztverē — būtu labs aizsākums stāstam: tējas dzeršanas laikā noklausīts neparasts uzvārds. Katrs, kurš to dzirdētu, tūlīt atcerētos. Tādus vārdus un uzvārdus kā Džeina Fiša vai varbūt Džeina Finna — tas būtu vēl skanīgāks. Fzšķīros par Džeinu Finnu un bez kavēšanās sāku rakstīt. Vispirms es nosaucu šo darbu "Jautrais pasākums", pēcāk "Jaunie piedzīvojumu meklētāji", bet galu galā "Slepenais pretinieks".

Arčijam bija taisnība, kad viņš sameklēja sev darbu pirms demobilizēšanās no Gaisa spēkiem. Jauni cilvēki tagad jutās gluži izmisuši. Viņi bija pārradušies no dienesta un palikuši bez darba. Pie mūsu durvīm nemitīgi zvanīja jauni vīrieši, cenzdamies iztirgot zeķes vai kādu mājsaimniecības priekšmetu. Tas bija nožēlojams skats. Viņi izraisīja tādu žēlumu, ka reizēm gadījās nopirkt nekur nederīgas zeķes tikai tāpēc, lai viņus uzmundrinātu. Agrāk viņi bija leitnanti armijā un flotē — un tagad tik zemu krituši. Daži pat bija sākuši dzejot un centās pārdot izdevējiem savus dzejoļu krājumus.

Biju iecerējusi attēlot šādu pāri meiteni, kas darbojusies sanitārajā daļā vai hospitālī, un jaunekli, kas dienējis armijā. Viņi abi nonākuši postā, meklēdami darbu, un tad satikušies… Vai arī sastapušies jau

Vārds fish angļu valodā nozīmē zivs. Tulk. piez. Finny angļu vai.: spurains. — Tulk. piez.

kaut kad agrāk? Un tālāk? Tad es domāju abi varētu iesaistīties… jā gan spiegošanā! Šis būtu spiegu romāns, asu pārdzīvojumu gabals, nevis detektīvromāns. Man patika šī ideja tā būtu kāda pārmaiņa pēc detektīvstāsta "Noslēpumainā slepkavība Stailzā" rakstīšanas. Un tā es sāku darbu, vispirms uzmetuma līmenī. Visā visumā strādāt bija jautrāk un daudz vieglāk nekā ar detektīvsižetu — ar šādiem trilleriem tā ir vienmēr.

Kad biju šo darbu pabeigusi tas notika pēc kāda laika -, aiznesu to Džonam Leinam, kam tas diez kā negāja pie sirds. Tas neatgādinot pirmo grāmatu, un to nevarēšot tik labi pārdot. Patiesībā viņš nespēja izšķirties, izdot to vai ne. Tomēr beigu beigās nolēma to darīt. Šajā reizē man nebija jāveic tik daudzi labojumi.

Cik atminos, grāmatu pirka gluži labi. Es saņēmu mazliet naudas par pārdoto eksemplāru skaitu, un tas nebūt nebija slikti. Publicēšanas tiesības turpinājumos atkal tika iztirgotas The weekly Times, un šajā reizē saņēmu no Džona Leina piecdesmit mārciņas. Tādi panākumi bija iedrošinoši, tomēr ne tādā mērā, lai es sāktu uzskatīt, ka jau esmu kļuvusi par profesionāli.

Mana trešā grāmata saucās "Slepkavība golfa laukumā". Cik atceros, tā tika uzrakstīta drīz pēc slavenās krimināllietas Francijā. Neesmu paturējusi prātā, kā sauca tajā iesaistītos cilvēkus. Maskējušies vīri ielauzušies kādā mājā, nogalinājuši saimnieku, sasējuši sievu un aizbazuši viņai muti. Arī vīramāte bijusi pagalam — taču tāpēc, ka aizrijusies ar liekajiem zobiem. Lai būtu kā būdams, sievas stāstam neviens nenoticēja, un tika izteikts pieņēmums, ka sieva pati nogalinājusi vīru, nemaz nebūdama sasieta, vai arī to izdarījis līdzdalībnieks. Šis notikums man likās labs sižets, ap kuru apaudzēt savu romānu, sākot ar sievas dzīvi pēc tam, kad viņa slepkavības prāvā attaisnota. Šajā lietā iejaukta kāda mistiska sieviete, kas pirms daudziem gadiem jau bijusi apsūdzēta nonāvēšanā. Šajā reizē darbības vieta bija Francijā.

Erkils Puaro romānā "Noslēpumainā slepkavība Stailzā" bija guvis atzīšanu, tāpēc izdevēji mani lūdza turpināt stāstus par viņu. Viens no tiem, kam patika Puaro, bija Brūss Ingrems tajā laikā viņš bija The Sketch redaktors. Šis cilvēks sazinājās ar mani un piedāvāja rakstīt turpinājumos stāstus par Puaro šim izdevumam. Šī ideja mani patiesi iedvesmoja. Beidzot esmu guvusi sekmes! Publicēties The Sketch — lieliski! Viņam bija arī zīmējums, kurā pēc mākslinieka ieceres attēlots Puaro, kas nemaz neatgādināja to tēlu, kādu biju iedomājusies, viņš bija attēlots nedaudz izskatīgāks un aristokrātiskāks, nekā spēju uzburt savā fantāzijā es. Brūss Ingrems vēlējās sēriju no divpadsmit stāstiem. Es drīz vien uzrakstīju astoņus, un sākumā tika nospriests, ka ar tiem pietiks, taču beigās izdevējs nolēma pagarināt sēriju līdz divpadsmit stāstiem, un man vajadzēja sacerēt vēl četrus, turklāt steidzīgāk, nekā būtu gribējies.

Nebiju pievērsusi uzmanību faktam, ka tagad esmu piesaistīta detektīvžanram un vēl diviem cilvēkiem: Erkilam Puaro un viņa Vatsonam kapteinim Heistingsam. Man patiešām patika šis kapteinis Heistingss! Viņš bija diezgan tipisks tēls, taču viņi abi kopā ar Puaro iemiesoja manu priekšstatu par detektīvu komandu. Es joprojām rakstīju pēc Šerloka Holmsa parauga par ekscentrisku detektīvu un smieklīgu palīgu, Lestreidam radniecīgu Skotlendjarda izmeklētāju inspektoru Džepu un pievienoju "cilvēkveidīgo foksterjeru" inspektoru Žiro no franču policijas. Žiro pienācās nicināt Puaro kā vecu pagātnes palieku.

Tagad apjēdzu, cik briesmīgu kļūdu esmu pieļāvusi, jau pašā sākumā padarīdama Erkilu Puaro tik vecu, īstenībā man būtu jāatsakās no viņa pēc pirmajām trim vai četrām grāmatām un jāsāk viss no gala ar kādu jaunāku detektīvu.

"Slepkavība golfa laukumā" jau mazāk atgādināja Šerloka Holmsa tradīciju — to, kā šķiet, bija iespaidojis "Dzeltenās istabas noslēpums". Tas bija fantāzijas un iedvesmas radīts darbs. Kad cilvēks sāk rakstīt, viņu lielā mērā ietekmē pēdējais rakstnieks un romāns, kas pēdējais lasīts un iepaticies.

Manuprāt, "Slepkavība golfa laukumā" bija diezgan labs piemērs, tikai mazliet melodramatisks. Šajā reizē iecerēju Heistingsam mīlestības piedzīvojumu. "Ja jau šajā grāmatā jābūt kādam romantiskam sakaram," es domāju, "varētu apprecināt Heistingsu!" Patiesību sakot, man liekas, es jau biju no viņa mazliet nogurusi. Varēju samierināties ar Puaro, taču nebiju spiesta noteikti paciest Heistingsu!

The Bodley bija mierā ar "Slepkavību golfa laukumā", bet es mazliet sastrīdējos ar viņiem vāka dēļ, ko šie izdevēji bija izvēlējušies. Tas ne tikai bija atbaidošās krāsās, bet arī slikti uzzīmēts, kompozīcija neizdevusies, un uz tā bija attēlots, ja parezi atceros, pidžamā tērpies vīrs golfa laukumā, mirstot epilepsijas lēkmes laikā. Es kurnēju, ka nogalinātajam vīram jābūt pilnīgi apģērbtam un nodurtam ar dunci. Grāmatas vākam var nebūt'nekādas saistības ar sižetu, taču, ja tā būtu, tas nedrīkstētu vedināt uz maldīgiem pieņēmumiem. Man šāds nepatīkams pārsteigums sagādāja lielus sirdēstus, un vēlāk mēs vienojāmies, ka man vispirms vāks būtu jāredz un jāapstiprina. Man jau vienreiz bija nesaprašanās ar šo izdevniecību par kādu vietu grāmatā "Noslēpumainā slepkavība Stailzā", kurā bija vārds "kakao". Man nezināma iemesla dēļ redaktore apgalvoja, ka šo dzērienu pienākoties saukt koko, kas, Eiklīda vārdiem runājot, ir absurds. Taču mis Hovza, kas bija kā pūķis, kurš noteica pareizrakstību visā The Bodley Head, iecirtās. Kakao viņas grāmatās — viņa tiepās — vienmēr saucot "koko", tā esot pareizi un ierasti, citādi nevarot būt. Es rādīju viņai kakao kārbas un pat vārdnīcas, taču viņu tā arī neizdevās pārliecināt. "Koko"esot īstais varants — viņa atbildēja. Tikai pēc vairākiem gadiem, kad es reiz tērzēju ar Alanu Leinu Džona Leina brāļadēlu, sērijas Penguin Books radītāju -, ieminējos: "Vai zināt, man ar mis Hovzu bija neganti strīdi par vārda "kakao" rakstību."

Viņš pasmīnēja: "Zinu, mums vēlāk, kad viņa kļuva vecāka, radās lielas grūtības. Šī sieviete dažos jautājumos bija gaužām spītīga. Viņa strīdējās ar autoriem un nekad nepiekāpās."

Man rakstīja daudzi cilvēki un vaicāja: "Es nespēju saprast, Agata, kāpēc Jūsu darbā "kakao" nosaukts par "koko"? Ir skaidrs, ka Jums laikam vienmēr bijušas grūtības ar pareizrakstību." Tā nebija taisnība. Neesmu pareizrakstības lietpratēja, man joprojām šajā ziņā reizēm rodas grūtības, bet es vismaz protu pareizi uzrakstīt vārdu "kakao". Taču es cietu no rakstura vājuma. Tā bija mana pirmā grāmata, un es nolēmu, ka viņi droši vien zina labāk.

Par "Noslēpumaino slepkavību Stailzā" bija dažas gluži jaukas atsauksmes, bet visglaimojošākā likās kritika, ko iespieda The PharmaceuticalJournal. Tajā bija novērtēta "detektīvstāsta autores māka orientēties indēs, negvelžot muļķības par tādām nāveszālēm, kam nav iespējams sadzīt pēdas, kā reizēm tādos romānos gadās. Misis Agata Kristi," tur bija teikts, "prot savu darāmo."

Es vēlējos parakstīt savas grāmatas ar pseidonīmu Martins Vests vai Mostīns Grejs, bet Džons Leins uzstāja, lai paturu savu pašas vārdu. "Agata Kristi… tas skan labi, it īpaši jūsu kristītais vārds!" viņš jūsmoja. "Agata tas ir tik neparasts vārds, ka cilvēki to paturēs atmiņā." Un tā es biju spiesta atmest domu par Martinu Vestu un joprojām saukties par Agatu Kristi. Turklāt biju pārliecināta, ka sievietes vārds un uzvārds uz grāmatas vāka radīs aizspriedumus pret manu darbu, it īpaši detektīvžanrā. Martins Vests — tas šķita tik vīrišķīgi un pārliecinoši. Tomēr, kā jau sacīju, laižot klajā pirmo grāmatu, jauns autors mēdz piekrist visam, kas viņam tiek piedāvāts, un šajā gadījumā Džonam Leinam bija taisnība.

i\ur j

Es jau biju uzrakstījusi trīs romānus, laimīgi apprecējusies, un mana kvēlākā vēlme bija — dzīvot laukos. Adisona nams atradās tālu no parka. Stumt ratiņus turp un atpakaļ nebija nekāds joks — ne Džesijai Svanellai, ne man. Bija vēl viena aizķeršanās: šos dzīvokļus bija paredzēts nojaukt. Tie piederēja Laijonsiem, kas bija nolēmuši šajā vietā būvēt jaunas ēkas. Tikai tāpēc īres maksa bija tik maza ceturtā daļa no tās, ko prasīja citi. Jebkurā brīdī varēja pienākt paziņojums, ka māja tiek jaukta nost. Īstenība notika tā, ka pēc trīsdesmit gadiem mūsu spārns no Adisona nama vēl stāvēja savā vietā, kaut gan tagad tas ir pazudis. Tā platību aizņēmusi Kedbijhola.

Mēs ar Arčiju nedēļu nogalēs atradām dažādas nodarbes; dažkārt devāmies ar vilcienu uz īstkroidenu un spēlējam golfu. Es nekad neesmu īpaši aizrāvusies ar golfu, ari Arčijs bija maz spēlējis, taču viņš sāka pieķerties šai laika pavadīšanai. Vēlāk sāka likties, ka mēs jau katru nedēļas nogali braucam uz īstkroidenu. Patiesībā man nebija iebildumu, taču trūka dažādības — iespēju pētīt dažādas vietas un iet garās pastaigās. Beigu beigās šī izvēle lielā mērā ietekmēja mūsu dzīvi.

Gan Arčijs, gan Patriks Spenss mūsu draugs, kas arī strādāja pie Goldšteina, bija visai noraizējušies par savu darbu, jo solījumi un mājieni par turpmāko nebija raduši piepildījumu. Viņiem vairākkārt tika piedāvāti direktoru posteņi, taču firmas aizvien likās šaubīgas — reizēm pat uz bankrota robežas. Spenss pēc viena šāda gadījuma teica: "Manuprāt, šie cilvēki ir briesmīgu blēžu bars. Un, vai zini, viss notiek pilnīgi likumīgi. Tomēr tas man nepatīk. Un tev?"

Arčijs attbildēja, ka arī viņam radušās aizdomas par ne visai tīriem darījumiem. "Man ļoti gribētos," viņš domīgi novilka, "kādas pārmaiņas." Arčijam patika Sitijas dzīve, un viņš bija tajā iejuties, taču laika gaitā sāka neuzticēties darba devējiem.

Un tad atgadījās kaut kas neparedzēts.

Arčijam bija draugs triku meistars, kas bija saimniekojis Kliftonā, majors Belčers. Šis majors Belčers bija iespaidīgs tips. Šim vīram piemita neuzveicamas spējas blefot. Ja ticam viņa paša stāstiem, tad viņš ar muldēšanu kara dienās kļuvis par kartupeļu kontrolieri. Cik Belčera leģendās bija izdomājumu un cik patiesības, mēs nekad neuzzināsim, bet tik un tā šis stāsts bija lielisks. Kad sākās karš, šim vīram jau bija gadu četrdesmit vai pat piecdesmit, bet, lai gan viņam tika piedāvāts darbs aizmugurē — kabinetā, tas viņu neieinteresēja. Un tā vienvakar, ieturoties kopā ar armijniekiem, sākusies saruna par kartupeļiem, kuru no 1914. līdz 1918. gadam jūtami trūka. Cik spēju atcerēties, tie diezgan ātri pazuda. Zinu, ka hospitālī to nebija nekad. Vai šie ierobežojumi īstenībā bija Belčera kontroles sekas, man tiešām nav ne jausmas, taču es nejustos pārsteigta, kaut ko tādu dzirdot.

"Tas uzskrūvētais vecais muļķis, kurš ar mani runāja," sacīja Belčers, "brīdināja, ka stāvoklis ar kartupeļiem būšot nopietns pat ļoti nopietns. Es atbildēju, ka tur kaut kas būtu jāpasāk ar šo jautājumu nodarbojas pārāk daudz cilvēku. Kādam būtu jāņem viss savās rokās. Lai kontrolē tikai viens. Viņš man piekrita. "Taču ņemiet vērā," es teicu, "tādam kontrolierim būtu jāsaņem pietiekami daudz. Nebūtu labi maksāt tādam vīram niecīgu algu un gaidīt no viņa kādu labumu. Jums jāatrod kāds, kas nav salašņa. Jums vajadzētu viņam piešķirt vismaz…" Un es minēju summu vairāku tūkstošu mārciņu apmērā. "Tas ir gana daudz," virsnieks novaidējās. "Jums jādabū kārtīgs cilvēks," es turpināju. "Paturiet prātā ja jūs tādu amatu piedāvātu man, es to uzņemtos tikai par šādu samaksu.

Tas esot viņa dežūrteikums. Pēc dažām dienām Belčers esot palūgts pēc viņa paša ierosinājuma piekrist šādai atlīdzībai un kontrolēt kartupeļus.

"Un ko jūs par tiem zināt?" es apvaicājos.

"Es nezinu neko," Belčers attrauca, "taču neļāvu to manīt. Gribēju teikt, ka var darīt visu, tikai jādabū vietnieks, kas ir lietpratējs un šo to palasa, — un te nu mēs esam!" Šim vīram piemita apbrīnojamas dāvanas atstāt iespaidu uz citiem. Viņš negrozāmi ticēja savam organizatora talantam, un reizēm pagāja ilgs laiks, iekams kāds pamanīja, ka viņš melš niekus. Patiesība ir tāda, ka man nekad nav gadījies satikt cilvēku, kas būtu mazāk spējīgs kaut ko organizēt. Viņa gluži tāpat kā daudzu politiķu idejas bija vispirms iznīcināt visu ražošanu vai kaut ko citu, ieviest haosu, bet pēc tam atkal vākt to kopā, kā Omārs Haijams teiktu "tuvāk sirds vēlmēm". Nelaime tā, ka tad, kad vajadzēja organizēt izpostītā atjaunošanu, Belčers to nejaudāja izdarīt. Taču ļaudis parasti to atklāja tikai tad, kad jau bija par vēlu.

Kādā savas karjeras posmā šis vīrs devās uz Jaunzēlandi, kur viņš ar saviem reorganizācijas plāniem tā iespaidoja skolu direktorus, ka tie viņu ievēlēja par savu pārraugu. Apmēram pēc gada viņam tika piedāvāta liela naudas summa, lai viņš atteiktos no šā posteņa. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu nelāgi uzvedies, bet gan tāpēc, ka jūklis, ko viņš bija radījis, neļāvās apvaldīties tāpat kā naids, ko viņš bija modinājis citos, un viņa paša prieks noņemties ar to, ko viņš dēvēja par "tālredzīgu, mūsdienīgu, progresīvu administrēšanu". Kā jau teicu, viņš bija iespaidīgs tips. Reizēm jums gribējās viņu ienīst, reizēm jūs viņam cieši pieķērāties.

Vienvakar Belčers jau zaudējis kartupeļu kontroliera darbu vakariņoja kopā ar mums un stāstīja, ko viņš grasoties darīt tālāk. "Vai esat dzirdējuši par Impērijas izstādi, kas gaidāma pēc astoņpadsmit mēnešiem? Tad, lūk, tā būtu pienācīgi jāorganizē. Domīnijām jādod ziņa, lai nostājas miera stājā un sadarbojas, kā vien spēj. Es došos komandējumā Britu Impērijas misijā apkārt pasaulei, sākot ar janvāra mēnesi." Un Belčers sāka klāstīt par saviem plāniem. "Es vēlos," viņš sacīja, "lai man līdzi brauktu kāds padomdevējs finanšu lietās. Kā būtu ar tevi, Arčij? Tev allaž bijusi galva uz pleciem. Tu Kliftonā biji skolas vecākais, un tev ir pieredze darbā Sitijā. Tu esi tieši tāds cilvēks, kāds man vajadzīgs."

"Es nevaru pamest darbu!" Arčijs paziņoja.

"Un kāpēc ne? Tikai atjautīgi paskaidro to savam darba devējam iestāsti, ka ceļojums nepieciešams pieredzes uzkrāšanai, un tamlīdzīgi. Domāju, ka viņš saglabās tev vietu.

Arčijs atteica, ka viņš gan šauboties, vai misters Goldšteins kaut ko tādu darītu.

"Labi, apsver šo piedāvājumu, manu zēn. Man gribētos, lai tu

brauc. Protams, ka arī Agata varētu doties līdzi. Viņai taču patīk ceļot i»

vai ne?

"Jā," es attraucu tā bija vienzilbīga atbilde ar zemtekstu.

"Es jums pastāstīšu, kāds ir ceļojuma plāns. Vispirms mēs apmeklētu Dienvidāfriku. Tu un es, un sekretāre, protams. Kopā ar mums brauktu arī Haijems. Man nav ne jausmas, vai tu pazīsti Haijemu tas ir kartupeļu karalis no Austrumanglijas. Varen gudrs zellis. Viņš ir mans draugs. Viņš ņemšot līdzi sievu un meitu. Viņi gan mūs pavadītu tikai pa Dienvidāfriku. Haijems tālāk nevar doties, jo viņam ir pārāk daudz darāmā tur. Tad mēs ceļotu uz Austrāliju, bet pēc tam uz Jaunzēlandi. Esmu iecerējis uzkavēties Jaunzēlandē man tur ir daudz paziņu. Tā zeme man patīk. Iespējams, mums būs brīvdienas kads mēnesis. Jūs varēsiet iegriezties Havaju salās, ja gribēsiet… Honolulu."

"Honolulu!" es izdvesu. Tas izklausījās pēc vīzijas, kas redzēta sapnī.

"Pēc tam uz Kanādu un tad uz mājām. Tas viss kopā aizņemtu deviņus līdz desmit mēnešus. Kā tad būs?"

Mēs beidzot apjēdzām, ka viņš tiešām domā to, ko saka. Mēs šajā pasākumā iesaistījāmies visai piesardzīgi. Arčija izdevumiem, protams, vajadzēja tikt apmaksātiem, un turklāt viņam vēl bija jāsaņem tūkstoš mārciņu. Ja es viņus pavadītu, visi mani ceļa izdevumi tiktu apmaksāti, jo biju Arčija sieva, un es saņemtu kuģu un dzelzceļa brīvbiļetes uz šīm daudzajām valstīm.

Mēs aizrautīgi nodevāmies finansiāliem aprēķiniem. Visā visumā šķita, ka ceļojums varētu notikt. Arčija tūkstoš mārciņas segtu manus tēriņus par viesnīcu un brīvdienu mēnesi Honolulu. Par to varētu izlemt, kad tas viss būs tuvāk, bet mums likās, ka tas principā ir iespējams.

Arčijs un es mēs divreiz bijām izbraukuši uz ārzemēm īsās brīvdienās, vienā no šīm reizēm uz Francijas dienvidiem, uz Pirenejiem, otrā uz Šveici. Bet mums abiem patika ceļošana. Es biju aizrāvusies ar to jau kopš agras bērnības, kad man bija tikai septiņi gadi. Šā vai tā es alku redzēt pasauli, un toreiz šķita, ka nekad to nevarēšu. Mēs tagad piederējām pie lietišķo cilvēku aprindām, un darījumu kārtotāji, cik man bija zināms, varēja atpūsties tikai divas nedēļas gadā. Un tādā laiksprīdī nekur tālu nevar tikt. Ilgojos apskatīt Ķīnu, Japānu, Indiju un Havaju salas, kā arī daudzas citas vietas. Taču mans sapnis kā bija, tā palika tikai iedomu līmeni.

"Jautājums ir tāds," Arčijs sacīja, "vai vecais Dzeltenģīmis šo plānu uzlūkos vēlīgi."

Es cerīgi atbildēju, ka Arčijs droši vien viņam šķiet gana vērtīgs darbinieks. Arčijs uzskatīja, ka viņu tikpat labi varētu aizstāt ar kādu citu apkārt joprojām klīda daudzi darba meklētāji. Lai būtu kā būdams "vecais Dzeltenģīmis" šajās spēlītēs neielaidās. Viņš atbildēja, ka varētu atkal pieņemt darbā Arčiju pēc atgriešanās tas būšot atkarīgs no apstākļiem -, taču noteikti negarantējot viņa vietas saglabāšanu. Tādu pretimnākšanu Arčijs nevarot no viņa prasīt. Viņam jāuzņemoties risks un jārēķinoties ar to, ka krēsls varētu būt arī aizņemts. Tāpēc mēs sākām apspriest šo iespēju.

"Tas ir risks," es teicu. "Biedējošs risks."

"Jā, tā ir gan. Es saprotu, ka mēs varam atgriezties Anglijā bez penija pie dvēseles, un mūsu ienākumi tad būs tikai mazliet lielāki par simt mārciņām gadā. Un tas arī viss. Atrast darbu būs grūti, varbūt vēl sarežģītāk nekā tagad. No otras puses raugoties neuzņemoties risku, jūs nekad neko nedabūjat, vai ne?

"Tas arī viss," Arčijs sacīja. "Un ko iesāksim ar Tediju?" Par Tediju mēs tajā laikā dēvējām Rozalindu. Tāpat, kā agrāk godājām viņu par Kurkuli.

Pankija tā mēs tagad saucām Medžu apsolīja pieņemt Tediju. Vai arī māte viņas abas tikai priecātos par tādu izdevību. Un viņai bija aukle. Jā, jā no tā viedokļa viss bija kārtībā. "Šī liekas vienīgā iespēja, kas mums jebkad lemta," es ilgpilna sacīju.

Mēs domājām un domājām.

"Protams, ka tu vari braukt," es teicu, cenzdamās būt nesavtīga. "Un es varu palikt."

Es uzlūkoju viņu. Viņš uzlūkoja mani.

"Es negrasos tevi pamest!" viņš paziņoja. "Tas viss man nesagādātu nekādu gandarījumu, ja tā būtu. Nē, vai nu tu riskē un dodies man līdzi, vai arī ne, taču tas jāizlemj tev, jo tu riskē vairāk nekā es, nudien."

Un tā mēs atkal sēdējām un lauzījām galvu, un es piekritu Arčijam.

"Manuprāt, tev taisnība," es attraucu. "Tā ir mūsu veiksme. Ja mēs to neizmantosim, tad vienmēr niknosimies uz sevi. Nē kā jau tu teici: ja cilvēks neuzņemas risku, darot to, ko vēlas, kad radusies izdevība, tāda dzīve nav nekā vērta."

Mēs nebijām tie ļautiņi, kuri spēlē tikai drošu spēli. Mēs apprecējāmies, par spīti visiem iebildumiem, un tagad bijām apņēmušies redzēt pasauli, riskējot ar sekām, kas varētu mūs piemeklēt pēc atgriešanās.

Mājās visu nokārtot nebija sarežģīti. Dzīvokli Adisona namā bija iespējams izīrēt un par šo naudu maksāt Džesijai algu. Mana māte un māsa līksmoja, ieguvušas Rozalindu un aukli. Vienīgais traucēklis gadījās pēdējā mirklī, kad mēs uzzinājām, ka mans brālis Montijs pārradīsies no Āfrikas atvaļinājumā. Māsa kurnēja, ka es nepalikšu Anglijā tik ilgi, lai viņu sagaidītu.

"Tavs vienīgais brālis atbrauks, pēc tam kad karā ticis ievainots un gadiem bijis projām, bet tu tajā brīdī gribi doties apkārt pasaulei! Man šķiet, ka tā ir neglīta rīcība. Brālim vajadzētu būt pirmajā vietā."

"Bet es tā nedomāju!" atteicu. "Man jādod priekšroka vīram. Viņam paredzēts komandējums, un es braukšu viņam līdzi. Sievām ir jāseko saviem vīriem."

"Montijs ir tavs vienīgais brālis, un šī ir tava vienīgā iespēja ar viņu tikties. Varbūt tu viņu atkal gadiem neredzēsi!"

Beigu beigās viņa mani pilnīgi izveda no pacietības, taču māte bija stingri nostājusies manā pusē. "Sievas pienākums ir pavadīt vīru," viņa sacīja. "Vispirms ir vīrs, pat bērniem jābūt otrajā vietā. Un brālis ir tikai pēc tam. Atcerieties — ja neesi kopā ar vīru, ja pārāk bieži viņu atstāj, tad zaudēsi viņu. It īpaši, ja runa ir par tādiem cilvēkiem kā Arčijs."

"Es gan neticu, ka tā notiktu," sapīkusi iebildu. "Arčijs ir uzticīgākais vīrietis visā pasaulē."

"Ne par vienu vīrieti neko nevar zināt!" attrauca mana māte, runādama īsteni karalienes Viktorijas laiku garā. "Sievai jābūt kopā ar vīru, un, ja tā nav, tad viņam šķiet, ka viņš ir ieguvis tiesības par sievu aizmirst."

VI DAĻA apkārt pasaulei 1

Ceļojums apkārt pasaulei bija pats aizraujošākais, kas ar mani jebkad noticis. Tas noritēja tik jauki, ka es nespēju noticēt tādai dzīves īstenībai. Es atkārtoju sev pašai: "Es apceļoju pasauli." Visskaistākās, protams, bija mūsu brīvdienas Honolulu. Man pat pārdrošākajos sapņos nebija rādījies, ka nokļūšu kādā dienvidjūras salā. Nevienam nebūtu viegli iztēloties, kā tas norisinājās toreiz, zinot tikai to, kā ļaudis ceļo šodien. Kruīzi, aģentūru piedāvājumi, tas viss ir būtiski, šaubu nav. Šie braucieni tiek rīkoti samērā lēti, un — beigu beigās tos atļauties var gandrīz ikkatrs.

Kad mēs ar Arčiju devāmies atpūsties uz Pirenejiem, tad braucām otrajā klasē, sēdēdami nomodā visu nakti. (Trešā klase ārzemju vilcienos tika uzskatīta par tādu kā lētāko stūri uz kuģa klaja. Patiesi pat Anglijā lēdijas, kas kaut kur devās vienas, nemēdza ceļot trešajā klasē. Ja tā rīkotos, tad varētu rēķināties ar blaktīm, utīm un dzērājiem tā apgalvoja vecmāmiņa. Arī lēdiju kalpotājas allaž pārvietojās otrajā klasē.) Pirenejos mēs bijām dažādās vietās un apmetāmies lētās viesnīcās. Vēlāk šaubījāmies, vai varēsim kaut ko tādu atļauties arī nākamajā gadā.

Tagad, protams, mūs gaidīja ērts brauciens. Šaubu nav Belčers visu bija nokārtojis pirmklasīgi. Britu Impērijas izstādes misijai derēja tikai pats labākais. Mūsu laikos to sauktu par"valdības delegāciju".

Misters Beitss Belčera sekretārs bija nopietns un lētticīgs jauns cilvēks. Viņš bija lielisks izpildītājs, taču izskatījās kā blēdis no melodrāmas — ar melniem matiem, degošām acīm un biedējošu sejas izteiksmi.

"Viņš Atgādina rūdītu nelādzi — vai ne?" Belčers apjautājās. "Varētu domāt, ka viņš kuru katru brīdi pārgriezīs jums rīkli. Īstenībā tas ir cienījamākais zellis, ko jums gadījies iepazīt."

Vēl nesasnieguši Keiptaunu, mēs jau sākām brīnīties, kā, pie velna, Beitss var paciest strādāšanu pie Belčera par sekretāru. Viņu nebija viegli nokaitināt. Jebkurā dienas vai nakts stundā, kad vien Belčers vēlējās, viņš jutās gatavs darboties, attīstot filmas, pierakstot diktēto, labojot vēstules, ko Belčers nemitīgi pārveidoja… Cik noprotu, jauneklis saņēma lielu algu nekas cits nespētu viņu tā piesaistīt, par to esmu droša, it sevišķi tāpēc, ka viņam nepiemita īpaša ceļotkāre. Jānudien, viņš ārzemēs jutās visai nemierīgs, ļoti baidījās no čūskām un bija pārliecināts, ka varētu tās satikt lielos daudzumos ik valstī, kurā mēs ieradāmies. Tās noteikti gaidīja izdevību uzbrukt tieši viņam.

Kaut gan mēs izbraucām lieliskā omā, mani prieki ātri vien beidzās. Laiks bija pretīgs. Uz kuģa "Kildonanas pils'Viss šķita jauks līdz brīdim, kad jūra sāka bangoties. Visļaunāk bija Biskajas līcī. Es gulēju savā kajītē, vaidēdama un cīnīdamās ar jūrasslimlbu. Četras dienas jutos kā salauzta, nespēdama neko paturēt kuņģi. Galu galā Arčijs atveda pie manis kuģa ārstu. Nedomāju vis, ka ārsts ņēma manu slimību nopietni. Dakteris iedeva kaut kādas zāles, kas "nomierināšot"— tā viņš apgalvoja, taču arī tās iznāca ārā tikpat ātri, kā tika norītas, un, nepalikdamas kuņģi, nespēja man neko daudz līdzēt. Es turpināju kunkstēt un mocījos kā pie miršanas, arī izskatīdamās bāla kā nāve, jo kundze, kas mitinājās kajītē, kura atradās netālu no mūsējās, pāris reizes pamanījusi mani pa atvērtajām durvīm, ar lielu interesi apjautājusies stjuartei: "Vai tā lēdija, kas dzīvo mums pretī, jau ir mirusi?" Vienvakar es nopietni sacīju Arčijam: "Kad nonāksim Madeirā, ja es vēl būšu dzīva, tad kāpšu nost no šā kuģa klāja!"

"Ak vai, es ceru, ka tev drīz būs labāk."

"Nē, man nekad nekļūs labāk. Man jātiek nost no šī satiksmes līdzekļa! Jānokļūst uz cietzemes!"

"Tad tev būs jāatgriežas Anglijā," virs atbildēja. "It īpaši ja izkāpsi Madeirā."

"Tā gluži nav," es paziņoju. "Es varētu palikt tur. Strādāt kādu darbu."

"Kadu tad?" Arčijs neticīgi pārprasīja.

Tiesa gan tajā laikā sievietēm nebija daudz iespēju atrast sev nodarbošanos. Viņas bija meitas, kas jāuztur, vai sievas, kas tāpat jāuztur, vai ari atraitnes, kam jāpārtiek no tā, ko viri atstājuši mantojumā. Viņas varēja kļūt par vecu lēdiju laikkavētājām vai bērnu auklēm. Tomēr man vajadzēja uz šo vaicājumu atbildēt. "Es varētu strādāt par istabmeitu!"es teicu. "Man gluži labi patiktu būt par istabmeitu!"

Apteksnes bija vajadzīgas vienmēr, it īpaši garas. Liela auguma kalpotājām nekad neradās grūtības darba meklējumos palasiet, ko par šo tēmu lieliskajā grāmatā "Klūnija Brauna" raksta Mārgareta Šārpa! Turklāt es jutos pārliecināta, ka esmu gana lietpratīga. Zināju, kuram vīnam kādas glāzes likt galdā. Varētu ari vērt vaļā un ciet ārdurvis. Es tīrītu sudrabu mēs allaž mājās berzām mūsu pašu fotogrāfiju rāmīšus un citus sīkumus. Tāpat es spētu diezgan veikli apkalpot pie galda. "Jā," es rimti sacīju, "es varu kļūt par istabeni.

Tomēr tad, kad mēs piestājām, biju tik vārga, ka nejaudāju pat iedomāties, kā būtu, ja celtos augšā. Patiesībā es sapratu, ka vienīgais risinājums ir palikt gultā un nomirt nākamo pāris dienu laikā. Tomēr, kad kuģis bija pavadījis Madeirā piecas vai sešas stundas, es pēkšņi jutos žirgtāka. Nākamajā dienā, kad devāmies prom no Madeiras, rīts ausa gaišs un saulains, jūra bija rāma. Es brīnījos tā nereti notiek ar jūrasslimības upuriem -, par ko esmu sacēlusi tādu troksni. Ar mani, beigu beigās, nekas nebija noticis. Tikai kadu brītiņu bija mocījis nelabums.

Pasaulē nav iedomājama lielāka atšķirība kā starp to, kuru piemeklējusi šī kaite, un to, kuru tā neskar. Neviens no abiem nespēj apjēgt, kads ir otra stāvoklis. Es no šīs ligas tā arī pilnībā neatspirgu. Visi un vienmēr man mēģinājuši iestāstīt, ka pēc tam, kad pārciestas pirmās dienas, viss esot kārtībā. Tā nav taisnība. Tikko atsākās šūpošana, es atkal biju slima, it īpaši tad, kad kuģis kuģis sašķiebās. Taču, tā kā šajā parbraucienā lielākoties bija jauks laiks, es jutos laimīga.

Manas atmiņas par Keiptaunu saglabājušās spilgtākas nekā par citām vietām laikam jau tāpēc, ka tā bija pirmā osta, kurā piestājām, un tas viss bija tik jauns un nepierasts. Kaferi, Galda kalns ar dīvainajiem, plakanajiem apveidiem, saule, gardie firziķi, peldēšanās tas bija brīnišķīgi. Es nekad vairs neesmu tur atgriezusies pati nezinu, kāpēc. Es biju šo vietu tā iemīļojusi! Mēs bijām apmetušies vienā no labākajām viesnīcām, kur Belčers jau kopš paša sākuma sevi pareizi nostādīja, izrādot sašutumu par cietiem un negataviem augļiem, kas tika pasniegti brokastīs."Kas tie tādi ir?" viņš ārdījās. "Firziķi? Tos var mest pret sienu, un tiem nekas nenotiks!" Viņš papildināja teikto ar rīcību un svieda kādus piecus nenobriedušus firziķus."Vai redzat?" viņš noprasīja. "Tie nesašķīst! Ja tie būtu mīksti, tad noteikti sašķīstu."

Tieši tad es nojautu, ka brauciens kopā ar Belčeru varētu nebūt tik patīkams, kā likās, pirms mēneša pārrunājot to pie pusdienu galda.

Šī grāmata nav par ceļojumiem — es tikai atvedinu atmiņā to, kas aizķēries, — to laiku, kas man licies būtisks, tās vietas un notikumus, kas mani apbūruši. Dienvidāfrikai tajā ir svarīga nozīme. Keiptaunā grupa sadalījās. Arčijs, misis Haijema un Silvija devās uz Port-Elizabetu, lai pievienotos mums Rodēzijā. Belčers, misters Haijems un es mēs devāmies uz Kimberlijas dimantu raktuvēm un tālāk uz Matoposu, lai piebiedrotos citiem Solsberijā. Gara acim es atkal skatu putekļos aizvadītās dienas vilcienā, kas ripoja uz ziemeļiem caur Karrū, kad nemitīgi jutos izslāpusi un dzēru limonādi ar ledu. Atceros garu, taisnu dzelzceļa līniju Bečuanlendā. Mani māca domas par Belčeru, kas tracināja Beitsu un ķildojās ar Haijemu. Matoposa man šķita aizraujoša ar lielajiem akmens bluķiem, kas sakrauti tā, it kā tos tur būtu sametis kāds milzis.

Solsberijā jauki pavadījām laiku starp laimīgiem angļiem, bet no turienes mēs ar Arčiju devāmies īsā braucienā uz Viktorijas ūdenskritumu. Es priecājos, ka nekad neesmu tur atgriezusies, tādēļ manas pirmās atmiņas par šīm vietām palikušas neaptumšotas. Lieli koki, maiga šļakatu migliņa varavīkšņainās krāsās; mēs ar Arčiju ejam caur mežu, un ik pēc mirkļa daudzkrāsu miklums pašķiras, uz mokošu sekundi parādot ūdenskritumus visā to skaistumā. Jā, šī vieta bija viens no maniem septiņiem pasaules brīnumiem.

Mēs apmeklējām Livingstonu un aplūkojām krokodilus un nīlzirgus. No šā ceļojuma ar vilcienu es pārvedu no koka izgrebtus dzīvniekus, ko man šad un tad piedāvāja mazi iedzimto puikas, prasot par tiem trīs vai sešus pensus. Tie bija jauki. Tādi man ir joprojām vairāki izgriezti no mīksta koka un apdedzināti, kā šķiet, ar karstu kruķi. Dienvidāfrikas antilopes, žirafes, hipopotami, zebras vienkārši, raupji, tomēr ar savu īpašu burvību un pievilcību.

Mēs devāmies uz Johannesburgu, no kuras es neko neatceros, uz Pretoriju, no kuras man atmiņā palicis zeltainais akmens, no kā būvētas Union Buildings ēkas; tad vēl bijām Durbanā, kas man sagādāja vilšanos, jo cilvēkiem bija jāplunčājas no atklātās jūras nodalītā iežogojumā. Kā šķiet, no Cape Province man vislabāk patika peldēšanās. Kad vien varējām izbrīvēt laiku, pareizāk sakot kad tas izdevās Arčijam, mēs kāpām vilcienā un braucām uz Muizenbergu, kur sadabūjām sērfošanas dēļus un kopā devāmies jūrā. Dienvidāfrikā sērfošanas dēļi bija izgatavoti no viegla, plāna koka, ko varēja panest bez pūlēm, un cilvēks ātri vien iemanījās slīdēt pa viļņiem. Reizēm gan bija sāpīgi, ja nirstot gadījās atsisties pret smiltīm. Tomēr visumā tas bija viegli piekopjams sports un liela izpriecāšanās. Mēs rīkojām maltītes zaļumos, sēžot kāpās. Atminos skaistās puķes, it īpaši, man šķiet, pie bīskapa nama vai pils, kur bijām ielūgti uz viesībām. Tur bija sarkanā gardēnija un arī zilā ar gariem, ziliem ziediem. Un tā bija sevišķi skaista uz grafītpelēkā fona.

Dienvidāfrikā ar finansēm nebija sarežģījumu, un mēs sasparojāmies. Mēs ik viesnīcā bijām valdības viesi. Mums nebija jāmaksā par dzelzceļa biļetēm, tāpēc nopietnus tēriņus nozīmēja tikai pašu rīkotais brauciens uz Viktorijas ūdenskritumu.

No Dienvidāfrikas mēs ar kuģi devāmies uz Austrāliju. Tas bija garš un visai apnicīgs ceļojums. Es tā arī netiku skaidrībā, kādēļ — kapteinis tā paskaidroja īsākais ceļš uz Austrāliju vedot lejup gar polu un atkal augšup. Viņš zīmēja diagrammas, kas tajā brīdī mani pārliecināja, taču ir grūti ņemt vērā, ka zeme ir apaļa ar plakaniem poliem. Tas gan ir ģeogrāfisks fakts, bet ne jau tāds, ko cilvēks ir gatavs ņemt vērā reālajā dzīvē. Tur nebija daudz saules, taču brauciens noritēja mierīgi un patīkami.

Man vienmēr likās dīvaini, ka ir valstis, ko nekad un neviens jums nav attēlojis tā, lai jūs varētu tās pazīt, kad tur nonāksiet. Mani pašas paviršie priekšstati par Austrāliju ietvēra tikai ķengurus lielos daudzumos un plašu tuksnesi. Tomēr, kad ieradāmies Melburnā, mani visvairāk pārsteidza savādie koki un ietekme, kāda tiem ir uz Austrālijas ainavu. Lai kur nonāku, allaž vispirms ievēroju kokus vai kalnu apveidus. Anglijā cilvēks pieradis redzēt tumšus stumbrus un zarus ar gaišzaļām lapām, bet Austrālijā ir gluži pretēji, un tas likās pārsteidzoši. Visur rēgojās sudrabaini balti stumbri un tumšas lapas, radot iespaidu, it kā acu priekšā atrastos fotogrāfijas negatīvs. Un visa ainava izskatījās tāda kā apvērsta. Otra aizraujošā īpatnība bija makao papagaiļi: zili, sarkani un zaļi tie spurdza visur, lieliem bariem plivinoties pa gaisu. Nokrāsas bija izcilas tie atgādināja lidojošus dārgakmeņus.

Mēs Melburnā bijām īsu laiku, no turienes izbraukdami uz dažādām citām vietām. Es īpaši atceros kādu ceļojumu, kura laikā redzējām milzīgas kokpapardes. Šis tropisko džungļu augu paveids bija pēdējais, ko cerēju ieraudzīt Austrālijā. Tās bija skaistas un rosinošas. Ēdiens nelikās tik patīkams. Ja nu vienīgi Melburnas viesnīcā cienasti bija lieliski, bet likās, ka visur citur mēs iebaudījām tikai neticami cietu vēršgaļu vai tītaru. Arī labierīcības Viktorijas laiku garā audzinātai sievietei šķita diezgam mulsinošas. Uz viesībām ieradušās lēdijas tika pieklājīgi ievestas istabā, kur plāna vidū atsevišķi stāvēja divi lieli podi, gatavi lietošanai pēc vajadzības. Taču tur nebija iespējas palikt vienatnē, tāpēc atviegloties bija ļoti grūti.

Gan Austrālijā, gan Jaunzēlandē es, sēzdamās pie galda pārkāpu sabiedrībā pieņemtos noteikumus. Vietās, kuras mēs apmeklējām, misijas loctekļus parasti pieņēma mērs vai Tirdzniecības kameras priekšnieks, un pirmajā reizē es gluži nevainīgi apsēdos līdzās mēram vai kādam citam dižmanim. Tad kāda dāma ar skābu sejas izteiksmi man sacīja: "Bet man likās, misis Kristi, ka jūs labprātāk sēdētu blakus savam vīram." Gluži apkaunējusies, steidzos ieņemt vietu līdzās Arčijam. Šādās pieņemšanās izrādījās bija pieņemts, ka sievām jāsēž pie vīriem. Jaunzēlandē es vēlreiz to aizmirsu, taču vēlāk zināju savu vietu un ieņēmu to.

Jaunajā Dienvidvelsā mēs bijām apmetušies vietā, kas saucās, ja pareizi atceros, Janga. Tur bija liels ezers ar melnajiem gulbjiem. Tas bija skaists skats. Tur, kamēr Belčers ar Arčiju noņēmās ar britu impērijas pieprasījumu uzskaitījumu par pārvietošanos impērijas ietvaros, par preču apmaiņas svarīgumu tās robežās un tā tālāk, man bija ļauts laimīgi vadīt dienas, sēžot apelsīnkoku birzīs. Man bija jauks izvelkamais krēsls, silti spīdēja saulīte, un, cik atminos, es notiesāju divdesmit trīs apelsīnus, rūpīgi izvēlēdamās no apkārtējiem kokiem labākos. Nobrieduši apelsīni, kas plūkti tieši no koka, ir visgaršīgākie augļi, ko iespējams iedomāties. Es par augļiem noskaidroju daudz ko. Piemēram, biju domājusi, ka ananāsi graciozi karājas kokā. Es jutos pamatīgi pārsteigta, kad atklāju, ka milzīgajā laukā, kas man likās pilns kāpostgalvām, īstenībā auga ananāsi. Kaut kādā ziņā tā bija vilšanās. Tik prozaiskā veidā audzēt tik cēlu augli!

Daļu no ceļojuma veicām vilcienā, daļu mašīnā. Braucot cauri milzīgajiem ganību klajumiem, kur nebija nekā, kam iezīmēties pret apvārsni ja nu vienīgi reizumis kādām vējdzirnavām -, es sapratu, cik tas viss ir biedējoši cik viegli nomaldīties, "noklīst no pareizās taciņas", kā mēdz sacīt. Saule bija tik augstu virs galvas, ka cilvēks vairs nespēja apjēgt, kur ir ziemeļi, dienvidi, austrumi un rietumi. Nekādu zīmju, pēc kurām vadīties. Es nebiju iedomājusies, ka tuksnesis var būt zaļš un zāļains. Allaž biju to iztēlojusies kā smilšanu līdzenumu, taču šķiet, ka tādā ir daudz vairāk pieturas punktu un izciļņu, pēc kuriem atrast ceļu, nekā Austrālijas zālainēs.

Mēs devāmies uz Sidneju, kur jautri pavadījām laiku; es biju dzirdējusi, ka Sidnejā un Riodežaneiro esot divas visskaistākās ostas pasaulē, un jutos vīlusies. Laikam biju gaidījusi pārāk daudz. Laimīgā kārtā es nekad neesmu bijusi Rio, tāpēc joprojām varu to iztēloties, kādu mans gars vēlas.

Sidnejā mēs pirmoreiz satikāmies ar Bellu ģimeni. Ikreiz, kad iedomājos Austrāliju, es atceros Bellus. Vienvakar Sidnejas viesnīcā man tuvojās jauna sieviete viņa bija tikai mazliet vecāka par mani iepazīšanās nolūkā, nosaukdama sevi par Unu Bellu, un piemetināja, ka mēs visi nākamās nedēļas beigās braukšot uz viņu fermu Kvīnslendā. Tā kā Arčijam ar Belčeru vispirms bija paredzēta tūre pa visai garlaicīgām pilsētiņām, viņi nosprieduši, ka es varot doties Unai līdzi uz fermu Kačin-Kačinā un gaidīt abus tur.

Atceros, ka mēs ilgi braucām ar vilcienu vairākas stundas un es jutos līdz nāvei nogurusi. Galu galā mēs nonācām Kačin-Kačinā — tā ir netālu no Būnas Kvīnslendā. Es, joprojām pa pusei aizmigusi, pēkšņi nonācu kūsājošas dzīves gaisotnē. Istabās dega lampas, tur sēdēja izskatīgas meitenes un piedavāja dzērienus: kakao, kafiju ko vien varēju velēties, turklāt visu reizē. Viņas visas tērgāja vienā balsī, čivināja un smējās. Es biju tajā apreibuma stāvoklī, kad cilvēkam nevis dubultojas, bet četrkāršojas. Man šķita, ka Bellu ģimenē ir vismaz divdesmit seši locekļi. Nākamajā dienā varēju šo skaitu samazināt viņiem bija četras meitas un tikpat daudz dēlu. Visas meitenes bija līdzīgas cita citai, vienīgi Una atšķīrās, jo bija tumšmate. Pārējās bija liela auguma gaišmates ar garenām sejām, graciozām kustībām, visas varenas jātnieces un pēc izskata sparīgas meičas.

Tā bija neatkārtojama nedēļa. Bellu meiteņu dzīvesspēks bija tāds, ka es tik tikko spēju turēties viņām līdzi, un pieķēros visiem brāļiem pēc kārtas: Viktoram, kas bija jautrs un prata brīnumjauki flirtēt, Bertām, kas lieliski jāja un bija noturīgāks, Frikam, kas bija kluss un mīlēja mūziku. Manuprāt, tas bija Friks, kura dēļ es pazaudēju sirdi. Kad pēc gadiem viņa dēls Gilfords pievienojās mums ar Maksu arheoloģiskajās ekspedīcijās uz Irāku un Sīriju, es joprojām viņu uzlūkoju gandrīz kā savu dēlu.

Dominējošā būtne Bellu mājinieku vidū bija māte. Misis Bella jau daudzus gadus bija iespaidīga sieviete. Viņai piemita kaut kas no karalienes Viktorijas īpašībām. Viņa bija neliela auguma, ar sirmiem matiem, mierīga un pavēloša un valdīja kā pilnīga autokrāte visi pret viņu izturējās ka pret karalisko augstību.

Starp kalpotājiem, fermas strādniekiem un izpalīgiem daudzi bija pa pusei izraidīti no sabiedrības, un pamanīju arī pāris aborigēnus. Ailīna Bella jaunākā no māsām Bellām jau pašā pirmajā rītā man sacīja: "Jums jāredz Sūzana!" Es noprasīju, kas Sūzana tāda ir. "Viena no tiem melnajiem." Viņus allaž dēvēja par "melnajiem". "No melnajiem, bet īsta tīrasiņu! Viņa prot pilnīgi nepārspējami atdarināt!" Drīz parādījās salīkusi, padzīvojusi aborigēne. Viņa savā veidā bija tāda pati karaliene kā misis Bella. Šī būtne man notēloja visas meitenes un vairākus brāļus, bērnus un zirgus — viņa bija dzimusi mīmiķe un pati priecājās par savu izrādi. Un arī dziedāja īpatnēji, neparastā skaņu gammā. ♦

"Un tagad, Sūzan," iesaucās Ailīna, "parādi mums, kā māte dodas ārā aplūkot vistas!" Taču Sūzana papurināja galvu, un Ailīna paskaidroja: "Viņa nekad neatveido mūsu māti. Vienmēr apgalvo, ka tamlīdzīgas izdarības nozīmētu cieņas trūkumu, tāpēc viņa neko tādu nespējot."

Ailīnai pašai piederēja vairāki pieradināti ķenguri un vallabiji, daudzi suņi un, protams, zirgi. Visi Belli skubināja mani jāt, bet es nejutos droša, ka nelielā amatieriskās medīšanas pieredze Devonā man dod tiesības saukties par jātnieci. Turklāt es vienmēr kļuvu nervoza, kad vajadzēja jāt ar citu cilvēku zirgiem, jo baidījos, ka tie varētu gūt kādu savainojumu. Tad viņi padevās, un mēs braukājām visur apkārt ar auto. Tas ir aizraujošs skats vērot lopu barus un fermas dzīvi. Kā šķiet, Belliem Kvīnslendā piederēja daudz zemes, un, ja mums pietiktu laika sacīja Ailīna -, viņa varētu aizvest mani uz ziemeļu robežfermu, kas esot jūtami mežonīgāka un primitīvāka. Neviena no Bellu meitām ne mirkli nemitējās runāt. Viņas dievināja savus brāļus, atklāti pielūdza tos kā varoņus kaut kas tāds man šķita gluži jauns un nepieredzēts. Viņas allaž drasēja apkārt pa dažādām fermām, pie draugiem, uz Sidneju, uz zirgu sacīkstēm, flirtēja ar daudziem jaunekļiem, kurus saukāja par "kuponiem" jādomā, ka šis žargons bija saglabājies no kara dienām.

Drīz ieradās Arčijs ar Belčeru, kas bija pagalam nomocījušies. Mēs jautri un bezrūpīgi pavadījām nedēļas nogali, neparasti kavēdami laiku. Viena no tādām nodarbēm bija ekspedīcija ar mazbānīti pa šaursliežu dzelzceļu, turklāt man bija ļauts dažas jūdzes vadīt vilcieniņu. Mūs veda austrāliešu armijnieki, un šie vīrišķi sarīkoja svētku pusdienas, to gaitā iebaudot pārāk daudz dzērienu. Kad viņi pēc tam ķērās pie braukšanas, mums visiem draudēja nāves briesmas, jo vagoni ripoja neticamā ātrumā.

Noskumuši atvadījāmies no draugiem no lielākās daļas, jo pārējie pavadīja mūs līdz Sidnejai. Mēs ātri apskatījām Zilos kalnus un atkal mani fascinēja krāsainā ainava tādos toņos, kādus nekad vēl nebiju redzējusi. Iztālēm raugoties, kalni tiešām bija zili kobalta un nevis pelēcīgā zilgumā, kas manā prātā saistījās ar kalniem. Tie izskatījās tā, it kā būtu uzzīmēti uz papīra un nāktu no mākslinieka skiču bloka.

Austrālija visai rosīgi atbildēja britu misijas vēlmēm. Katra diena sākās ar runu teikšanu, turpinājās ar pusdienām, vakariņām, pieņemšanām un gariem pārbraucieniem no pilsētas uz pilsētu. Es jau zināju no galvas visas Belčera runas. Viņš bija labs sacerētājs, kas prata tās pasniegt tik nepiespiesti un aizrautīgi, it kā šīs domas nule būtu iešāvušās prātā. Arčijs bija pilnīgs pretstats viņam piesardzīgs un finansiālu apsvērumu pārņemts. Kaut kad mūsu ceļojuma sākumā man šķiet, tas bija Dienvidāfrikā — avīžnieki bija Arčiju nosaukuši par Anglijas bankas prezidentu. Atsaukums šai ziņai tā ari netika nodrukāts, tādēļ viņš presei kā bija, tā palika Anglijas bankas prezidents.

No Austrālijas mēs devāmies uz Tasmāniju, braukdami no Launcestonas uz Hobartu. Neticami skaistā Hobarta ar tumšzilo jūru un ostu lepojās arī ar puķēm, kokiem un krūmiem. Es plānoju kādā jaukā dienā te atgriezties un padzīvot.

No Hobartas mēs devāmies uz Jaunzēlandi. Es labi atceros šo braucienu, jo nokļuvām tāda vīra apkampienos, ko iedēvējām par "Dehidratoru". Tas bija laiks, kad visus tracināja domas par atūdeņotu ēdienu. Šis vīrs ne brīdi nespēja uzlūkot nekādu uzturu, nesākdams gudrot, kā izdabūt no tā visu šķidrumu, un ik maltītes reizē paplātes no viņa galdiņa tika sūtītas uz mūsējo, lūdzot kaut ko novērtēt. Viņš mums piedāvāja sausus burkānus, plūmes, jebko — un viss bez izņēmuma bija bezgaršīgs.

"Ja man vēl ilgi būs jāizliekas, ka graužu šo izpumpēto barību," Belčers nomurmināja, "es sajukšu prātā!" Taču… tā kā atūdeņotājs bija bagāts un varens, turklāt varēja noderēt Britu Impērijas interesēm, Belčers bija spiests apvaldīt savas jūtas un turpināt rotaļas ar izsausinātiem burkāniem un kartupeļiem.

Tagad pirmie prieki par kopīgo ceļošanu jau bija apsīkuši. Belčers vairs nebija mūsu draugs un patīkams galdabiedrs. Viņš bija rupjš, pavēlniecisks, nenoteikts un neciešami sīkumains. Piemēram, viņš allaž sūtīja mani pirkt viņam baltas kokvilnas zeķes vai apakšveļu, bet ne reizi neatdeva naudu par pirkumiem.

Ja majoram kaut kas sabojāja omu, viņš kļuva tik neciešams, ka cilvēks, kam gadījās tādā brīdī būt tuvumā, bija gatavs viņu ienīst ar visnegantāko naidu. Viņš uzvedās kā samaitāts un izlutināts bērns. Taču šis cilvēks prata mūs atbruņot kad sliktais garastāvoklis pārgāja, viņš spēja būt tāds lāga zellis, tik apburošs, ka mēs aizmirsām zobu griešanu un atkal sapratāmies lieliski. Visi un vienmēr zināja, kad Belčeram uzmācās nīgrums, jo viņš sāka uzpūsties — pamazām vien un piesarka tik sārts kā tītara sekste. Tad agrāk vai vēlāk viņš bija gatavs mesties virsū jebkuram. Kad viņš bija labā omā, tad neskopojās ar medniekstāstiem, kuru viņam netrūka.

y

Es joprojām domāju, ka Jaunzēlande ir skaistākā zeme, ko man jebkad gadījies redzēt. Tās ainavas ir neatkārtojamas. Mēs ieradāmies Velingtonā brīnišķīgā dienā… Cik nopratu pēc iedzīvotāju nostāstiem, tādas turk iegadījās reti. Mēs braucām uz Nelsonu, pēc tam uz Soutailendu caur Balleraizu un Kavarauaizu. Visur bija pārsteidzoši skaisti skati. Tad es nozvērējos, ka reiz atgriezīšos pavasarī… Tas ir viņu pavasarī, nevis mūsējā, lai aplūkotu ziedēšanu, kad viss būs sarkans un zeltains. Tomēr tā arī neesmu to izdarījusi. Jo lielāko daļu sava mūža esmu aizvadījusi tālu no Jaunzēlandes. Tagad, kad kļuvusi populāra ceļošana ar lidmašīnu, to varētu paveikt divās vai trijās dienās, taču mans apkārtbraukāšanas laiks ir garām.

Belčers jutās priecīgs, kad ieradāmies Jaunzēlandē. Viņam tur bija daudz draugu, un viņš likās laimīgs kā skolas puika. Kad mēs ar Arčiju devāmies uz Honolulu, viņš neliedza mums savu svētību un novēlēja kārtīgi izpriecāties. Arčijs bija svētlaimīgs, kā nokļuvis debesīs, jo viņam vairs nebija jāstrādā un jānoņemas ar ķildīgo un niķīgo kolēģi. Tas bija dīks ceļojums, piestājot Fidži un citās salās, un galu galā mēs nonācām Honolulu. Šī vieta bija daudz civilizētāka, nekā bijām domājuši, ar veselu lērumu viesnīcu, ceļu un auto. Mēs nokļuvām tur agri no rīta, iegājām savā viesnīcas numurā un, pa logu ieraudzījuši ļautiņus, kas pludmalē sērfoja, tūlīt kāpām lejā, iznomājām dēļus un metāmies jūrā. Mēs, protams, bijām pilnīgi vientiesīgi. Tā nebija sērfošanai piemērota diena, ūdenī atradās tikai īsti lietpratēji, bet mēs, pieraduši sērfot Dienvidāfrikā, iedomājāmies, ka zinām par šo mākslu it visu. Taču Honolulu šis sports ir pavisam citāds. Dēlis, piemēram, ir liels un smags, to bija grūti pat pacilāt. Jūs guļat uz tā un lēnām airējaties uz rifu pusi, kuri atrodas — vismaz man šķita, ka tā ir, — apmēram jūdzes attalumā. Tad, kad beidzot tur nokļūstat, jūs ierīkojaties piemērotā pozīcijā, lai gaidītu īsto vilni, kas atvelsies un aiznesis uz krastu. Tas nebūt nav tik vienkārši, kā izskatās. Pirmkārt, jāpazīst atbilstošais vilnis, kad tas nāks, un otrkārt kas ir vēl svarīgāk jāatšķir arī neatbilstošais, ja atplūst tāds, jo tad, ja tas jūs satvers un noraus dibenā, lai Dievs jums palīdz!

Es nebiju tik veikla peldētāja kā Arčijs, tāpēc man vajadzēja ilgāku laiku, lai tiktu līdz rifam. Es tajā brīdī jau biju pazaudējusi viņu no redzesloka, taču nodomāju, ka viņš nevērīgi slīd uz sauszemes pusi tikpat cēli kā pārējie. Un tā es ierīkojos uz dēļa un gaidīju vilni. Vilnis nāca. Tas bija nepareizais. Vēlās nākamais un mani ar visu dēli vienā mirkli izmeta seklumā. Vispirms vilnis, raujot mani uz priekšu, sāpīgi iebelza pa vēderu. Kad atkal izkļuvu virspusē, cīnīdamās pēc elpas, sāļo ūdeni sarijusies, ieraudzīju savu dēli peldam uz krastu apmēram jūdzes attālumā. Man vajadzēja sparīgi traukties tam pakaļ. Manu dēli notvēra jauns amerikānis, kas mani apsveica ar vārdiem: "Klau, mās, ja es būtu tavā vietā, tad šodien nesērfotu! To darot, tu pamatīgi riskē! Ņem dēli un labāk dodies sausumā!" Es sekoju viņa padomam.

Pēc neilga laiciņa Arčijs man piebiedrojās. Arī viņš bija šķīries no dēja. Tomēr, būdams prasmīgāks peldētājs, viņš bija to atguvis ātrāk. Vīrs esot mēģinājis vēl dažas reizes un vienā no tām viņam paveicies. Mēs bijām apdauzīti vienos zilumos, saskrāpēti un pilnīgi zaudējuši spēkus. Mēs nodevām dēļus, šķērsojām liedagu, uzkāpām savā numurā un pārguruši iekritām gultās. Nogulējām kadas četras stundas, taču arī pēc pamošanās joprojām jutāmies piekusuši. Es šaubīgi teicu Arčijam: "Cik noprotu, te sērfošana patiesi ir īpašs prieks." Un ar nopūtu piemetināju: "Es gribētu atkal būt Muizenbergā!"

Otrajā reizē, kad devos ūdenī, gadījās katastrofa. Mans skaistais zīda peldkostīms, kas sniedzās no pleciem līdz potītēm, tika saplēsts vilnis to norāva gandrīz vai pavisam. Tikpat kā kaila biju spiesta iet pēc pelddvieļa. Un bez kavēšanās doties uz viesnīcas veikalu, kur nopirku brīnišķīgu pieguļošu, smaragdzaļu vilnas peldkostīmu, kas bija manas dzīves prieks. Es tajā izskatījos lieliski. Arī Arčijs domāja tāpat.

Mēs pavadījām četras dienas šīs viesnīcas greznībā, un tad mums vajadzēja meklēt kaut ko lētāku. Beigu beigās noīrējām mazu mājiņu pretim viesnīcai — ceļa otrā pusē. Tā bija dabūjama par puscenu. Mēs vadījām dienas pludmalē un sērfojam — mazpamazām kļuvām par lietpratējiem, vismaz raugoties no eiropiešu redzespunkta. Mēs saskrambājām kājas uz koraļļu rifiem, un — galu galā — nopirkām mīkstas ādas zābaciņus, ko varēja savilkt ar saitēm ap potītēm.

Nevaru apgalvot, ka mums patika pirmās četras vai piecas sērfošanas dienas, — visas norises bija pārāk sāpīgas, taču šad un tad gadījās patiesa prieka mirkļi. Tomēr mēs drīz iemācījāmies pārvarēt šīs grūtības. Vismaz es Arčijs parasti tika nost no rifa bez lielām pūlēm. Tikmēr citi cilvēki nolīga havajiešu zēnus, kas viņus vilka, piesienot pie dēļiem auklu un sparīgi peldot. Peldētājs tad palika stāvam un gaidām; kad dēlis tiks nostumts no rifa, jaunietis izrīkos:"Nē, ne šo un arī ne to, kundzīti Nē, nē, pagaidiet tagad!" Kad puisis sauca: "Tagad!" — jūs aizlidojāt tā gan bija debešķīga sajūta! Neko tamlīdzīgu neesmu iepazinusi. Neko tādu — slīdot pa ūdeni ātrumā, kas šķietami sasniedz divsimt jūdzes stundā, un tā visu ceļu no attālā pieturas punkta līdz krastam, kura tuvumā mazajos, mīlīgajos vilnīšos gaita pamazām pierimst. Tā ir viena no lielākajām fiziskajām baudām, ko man gadījies iepazīt.

Pēc desmit dienām es kļuvu drošāka. Kad sāku izrāvienu, uzmanīgi noslīgu ut dēļa ceļos, bet pēc tam mēģināju piecelties. Pirmajās sešās reizēs neveiksmīgi, taču nesāpīgi — tikai zaudēju līdzsvaru un iekritu jūrā. Skaidrs, ka palaidu vaļā dēli un tas nozīmēja nogurdinošu peldēšanu.

Ja laimējās, tad havajiešu zēns to notvēra un pievilka klāt. Un pēc tam aizvilka pie rifa, lai pūles atsāktos no jauna. Ak — tas gan bija uzvaras prieka bridis, kad es spēju saglabāt līdzsvaru un izbraucu liedagā stāvus uz dēja!

Izrādījās, ka mēs esam nezinoši vēl kādā jomā, turklāt sekas bija bēdīgas. Mums nebija nekādas sajēgas par to, cik spēcīga ir šī saule. Tā kā ūdenī bijām mitrumā un vēsumā, tad neapjēdzām, ko saule var mums nodarīt. Protams, parasti ļaudis devās sērfot agri no rīta vai vēlu pēcpusdienā, tomēr mēs lieliski un priecīgi sportojām arī dienvidū pašā pusdienlaikā bijām piesārtuši kā māla krūkas, un rezultāti drīz lika sevi manīt. Sūrstēja neganti, pleci un muguras visu nakti dega kā ugunī, pēc tam izveidojās čulgas un lobījās nost āda. Bija kauns vakartērpā iet lejā vakariņās. Man vajadzēja nosegt plecus ar plānu šalli. Arčijs nelikās manām nicīgos skatienus un devās uz pludmali pidžamā. Es atstāju mugurā baltu kreklu, kas nosedza rokas un plecus. Tā mēs varējām sēdēt saulē, neapsvilinoties dedzinošajos staros, un nometām drēbes tikai tad, kad devāmies peldēties. Taču posts jau bija nodarīts, un pagāja ilgs laiks, kamēr mani pleci sadzija. Tā ir ļoti pazemojoša sajūta uzlikt roku sev uz skausta un noņemt līdz ar lielu sloksni atmirušas ādas.

Mūsu mazajai mājiņai apkārt auga banānkoki, taču banāni tāpat kā ananāsi — man sagādāja nelielu vilšanos. Biju iedomājusies, ka pastiepšu roku un noraušu banānu, ko tūlīt varēšu ēst. Honolulu ar banāniem tā nenotiek. Tie ir nopietns peļņas avots un vienmēr tiek nogriezti jau zaļi. Lai gan cilvēks nevar iebaudīt banānus tieši no koka, tur tie ir tik daudz un dažādi, ka man šādu atšķirību iespēja ne prātā nebija nākusi. Atceros, kā auklīte kādā reizē, kad es vēl biju trīs vai četrus gadus vecs bērns, vārdos attēloja man Indijas banānus un stāstīja par tādiem, kas esot gari un neēdami, pretstatā citiem, kuri esot mazi un gardi, vai varbūt bija otrādi? Honolulu to bija apmēram desmit paveidi. Sarkanie banāni, lielie banāni, sīkie banāni, ko dēvēja par saldējuma banāniem tie iekšpusē bija balti un mīksti, vārāmie banāni un tā tālāk. Abolbanāniem, man šķiet, bija īpaša smarža. Un cilvēks, paveroties tādām iespējām, kļuva diezgan izvēlīgs.

Paši havajieši arī sagādāja nelielu vilšanos. Biju iedomājusies viņus smalkus un skaistus. Jau kopš paša sākuma mani atbaidīja stiprais kokosriekstu eļļas smārds ar to ierīvējās visas meitenes, turklāt vairākumā viņas nemaz nebija izskatīgas. Arī pārmērīgās maltītes — karsti gaļas sautējumi nepavisam nebija tādi cienasti, kādus tiku iztēlojusies. Allaž loloju ilūzijas, ka polinēzieši visbiežāk pārtiek no dažādiem garšīgiem augļiem. Viņu aizraušanās ar sautētu vēršgaļu mani pamatīgi pārsteidza.

Mūsu brīvdienas tuvojās beigām, un mēs smagi pūtām, tikko iedomājāmies par turpmāko. Arī finansiāli kļuvām visai piesardzīgi. Honolulu bija ārkārtīgi dārgs prieks. Jebkas, ko dzērām un ēdām, maksāja apmēram trīsreiz dārgāk nekā, mūsuprāt, par to būtu jāprasa. Sērfošanas dēļa noma, zēna pakalpojumi par visu bija jānorēķinās. Līdz šim mēs bijām tikuši galā gluži labi, taču tagad sāka uzmākties bažas par nākotni. Mums vēl bija jātiek līdz Kanādai, bet Arčija tūkstoš mārciņas kusa ātri. Par braucienu kuģī jau bija samaksāts, tādēļ par biļetēm nebija jārūpējas. Es varēju aizbraukt līdz Kanādai un arī atpakaļ uz Angliju. Taču vēl bija jāsedz mani izdevumi ceļojuma laikā pa Kanādu. Kā lai tieku galā? Tomēr mēs izstūmām šīs rūpes no prāta un turpinājām izmisīgi sērfot kamēr vēl varējām. Pat pārāk, kā noskaidrojās vēlāk.

Es jau kādu laiku jutu nelāgas sāpes kaklā un plecā. Biju pasākusi ik rītu mosties pulksten piecos no neizturamas smeldzoņas labajā plecā un rokā. Tas bija neirīts, kaut gan toreiz es to vēl tā nesaucu. Ja man piemistu kāds nieks veselā saprāta, tad nekustinātu šo roku un atmestu sērfošanu, taču es par to pat neiedomājos. Līdz aizbraukšanai vairs bija atlikušas tikai trīs dienas, un nespēju paciest pat domu, ka būtu jāzaudē kāds mirklis. Es sērfoju, stāvēdama uz dēļa, lai pierādītu savu varēšanu, līdz pašām beigām. Nevarēju naktīs gulēt — un viss šo sāpju dēļ. Tomēr man joprojām bija optimistiska jušana, ka tās pazudīs, tikko būšu prom no Honolulu un mitēšos sērfot. Kā es maldījos! Man bija lemts ciest no neirīta gandrīz vai nemitīgi nākamās trīs nedēļas vai pat mēnesi.

Kad mēs atkal sastapām Belčeru, viņš necik labdabīgi noskaņots nelikās. Šķita, ka viņš mūs apskauž aizvadīto brīvdienu dēļ. Mums esot pienācis laiks pastrādāt viņš sacīja. "Jūs tik ilgi vazājāties apkārt, neko nedarīdami. Ak Dievs! Reizēm taisni jābrīnās, kā iespējams kaut ko paveikt, maksājot cilvēkiem par nemitīgu slinkuma lāpīšanu!" Viņš pavisam aizmirsa, ka arī pats labi pavadījis šīs dienas Jaunzēlandē, un jutās saīdzis tāpēc, ka bija jāšķiras no draugiem.

Tā kā mani vēl arvien mocīja sāpes, es devos pie ārsta. Taču viņš man neko nespēja līdzēt. Iedeva tikai kādu šausmīgu ziedi, ko ierīvēt elkoņa locītavā, kad sāpes kļūšot neizturamas. Šķiet, ka tā bija gatavota no sarkanajiem pipariem, jo gandrīz izdedzināja ādā caurumu, bet no sāpēm nepaglāba. Tajā laikā es jau jutos gluži nožēlojami. Neaprimstošas ciešanas dlvēku nomāc. Tās sākas katru rītu pašā agrumā. Es mēdzu izkāpt no gultas un pastaigāt — tad sāpes likās pierimstam. Tās varēja atkāpties uz stundu vai divām, lai pēcāk atgrieztos ar dubultu sparu.

Tomēr šīs mocības vismaz neļāva domāt par mūsu aizvien pieaugošajām finansiālajām rūpēm. Tagad tās jau kļuva uzmācīgas. Arčija tūkstoš mārciņas bija praktiski beigušās, bet mums vēl vajadzēja ceļot ilgāk par trim nedēļām. Mēs nolēmām, ka vienīgais, ko varam iesākt, ir man būtu jāatsakās no plāna doties uz Jaunskotiju un Labradoru un jābrauc uz Ņujorku, tikko nauda būs cauri. Tad es varētu apciemot krustmāti Kesiju vai Meju, kamēr Arčijs ar Belčeru pētīs sudrablapsu audzēšanu.

Taču pat tad viss nebūt nelikās tik vienkārši. Es varēju samaksāt par numuru viesnīcā, taču maltītes bija ārkārtīgi dārgas. Tomēr es izloloju gluži pieņemamu ieceri: mana vienīgā ēdienreize būs brokastis toreiz tās angļu naudā maksāja aptuveni četrus šiliņus. Tātad es ieturētos lejā restorānā un iebaudītu visu, kas atrodams ēdienkartē. Un es saku tas jau bija diezgan daudz. Iestiprinājos arī ar greipfrūtu vai reizēm ar kādu citu augli. Piestūķēju kuņģi ar griķu cepumiem, vafelēm ar kļavu sīrupu, olām un speķi. Iznācu no brokastīm kā pārēdusies boačūska. Tā es pamanījos apmierināt izsalkumu līdz pašam vakaram.

Braucienā pa domīnijām mums bija pasniegtas dažādas dāvanas: skaista zila sega, uz kuras bija attēloti dzīvnieki Rozalindai (nevarēju vien sagaidīt, kad varēšu to nolikt bērnistabā), un vēl citas lietas: šalles, pārklāji un tā tālāk. Starp šīm veltēm bija arī liels pods ar gaļas ekstraktu no Jaunzēlandes. Mēs bijām to stiepuši visur līdzi, un tagad es jutos pateicīga, ka mums tas ir, jo es nopratu, ka tas man būs vērtīgs atbalsts. Es no visas sirds vēlējos, kaut būtu biežāk glaimojusi Dehidratoram un saņēmusi no viņa lielus daudzumus atūdeņotu burkānu, vēršgaļas, tomātu un citu delikatešu.

Kad Belčers un Arčijs devās uz Tirdzniecības kameras pusdienām vai kādām oficiālām vakariņām, es likos gultā, piezvanīju, paziņoju apteksnei, ka slikti jūtos un palūdzu lielu krūzi vāroša ūdens, ko varētu dzert kā zāles pret kuņģa kolikām. Kad tas tika atnests, es pievienoju tam gaļas koncentrātu un iztiku no šīs zupas. Tas bija pamatīgs pods ar tā saturu pietika apmēram desmit dienām. Protams, reizēm arī es biju ielūgta uz lenču vai vakariņām. Tās bija dienas ar lielo burtu. Es jutos īpaši laimīga Vinipegā, kur kādas amatpersonas meita iegriezās pēc manis viesnīcā un aizveda uz mielastu ārkārtīgi dārgā viesnīcā. Tās bija lieliskas dzīres. Es piekritu nobaudīt lielāko daļu gaļas ēdienu, kas tika man piedāvāti. Viņa pati ēda ļoti maz. Nudien nezinu, ko šī dāma domāja par manu apetīti.

Manuprāt, tas bija Vinipegā, kur Arčijs kopā ar Belčeru devās aplūkot labības elevatorus. Mums, protams, vajadzēja zināt, ka cilvēkam ar tādiem veselības traucējumiem kā manam vīram nevajadzētu iet graudu elevatoram ne tuvu, taču ne man, ne viņam kaut kas tāds nenāca ne prātā. Viņš tajā dienā atgriezās ar asarojošām acīm un izskatījās tik slims, ka es pamatīgi satraucos. Nākamajā dienā viņš tomēr tika līdz Toronto, bet tur saslima un vairs nespēja turpināt ceļojumu.

Skaidrs, ka Belčers šausmīgi pārskaitās. Viņš neizrādīja nekādu līdzjūtību. Un sacīja, ka Arčijs esot pievīlis viņa uzticību. Arčijs esot jauns un stiprs, tāpēc tā sašļukt esot gatavā ļurbība. Jā, protams, viņš saprotot, ka Arčijam esot augsta temperatūra. Ja viņam tiešām esot tik slikta veselība, tad būtu vajadzējis palikt mājās. Tagad Belčeram bija ar visu jātiek galā pašam. Visi zināja, ka Beitss neko daudz nespēj līdzēt. Viņš bija derīgs tikai drēbju iesaiņošanai un arī tad pamanījās salikt visu šķērsām. Viņam vientiesīgajam dulburim nekad neizdevās jēdzīgi salocīt bikses.

Es izsaucu ārstu, ko man ieteica viesnīcā, un tas paziņoja, ka Arčijam esot plaušu iekaisums, tāpēc viņš neesot kustināms un vismaz nedēļu nedrīkstot neko pasākt. Belčers zvērodams aizbrauca, un es paliku lielajā, bezpersoniskajā viesnīcā tikpat kā bez naudas kopā ar slimnieku, kas jau murgoja. Termometrs rādīja pāri par simt trijiem grādiem pēc Fārenheita. Vēl trakāk viņam parādījās nātrene. Viņš pārklājās ar to no galvas līdz kājām un cieta no mokošas niezes gluži tāpat kā no temperatūras.

Tas bija briesmīgs laiks, un es priecājos, ka man izdevās aizmirst šo izmisumu un vientulību. Viesnīcas ēdiens nebija pieņemams, bet es devos ārā no tās un gādāju par viņam piemērotu diētu: šķidru miežu putru un auzu tumi, kas vīram gluži labi garšoja. Nabaga Arčijs es nekad vēl nebiju redzējusi vīrieti mokāmies tā, kā viņu ar šo nātreni. Es noberzu Arčiju ar sūkli septiņas vai astoņas reizes dienā, sagatavojusi vāju dzeramās sodas šķīdumu ūdenī, un viņš guva nelielu atvieglojumu. Trešajā diena ārsts piedāvāja uzaicināt vēl otru kolēģi, lai apspriestos. Un tā pie Arčija gultas katrs savā pusē tai stāvēja divi pūcēm līdzīgi mediķi, kas izskatījās nopietni, grozīja galvas un sprieda, ka šis esot smags gadījums. Jā gan, visas šīs grūtības bija vien jāpārcieš. Pienāca rīts, kad temperatūra nokritās, nātrene vairs Arčiju tik traki nemocīja un kļuva skaidrs, ka viņš atveseļojas. Ap šo laiku es jau biju tik vāja kā nesen piedzimis kaķēns, kā šķiet, tāpēc, ka jutos bezgala nobažījusies.

Nākamo četru vai piecu dienu likā Arčijs atguva veselību, lai gan joprojām bija diezgan vārgs, un mēs pievienojamies neciešamajam Belčeram. Esmu jau aizmirsusi, kurp mēs tālāk devāmies. Iespējams, ka tā bija Otava, kas man patika. Bija rudens, kļavu meži izskatījās ļoti skaisti. Mēs dzīvojām privātā'mājā pie apburoša pusmūža vīra admirāļa, kam piederēja brīnumskaists vācu dogs. Viņš mani vizināja suņa vilktā pajūgā pa aleju starp kļavām.

Pēc Otavas mēs devāmies aplūkot klintis, Luīzes ezeru un Benfu. Luīzes ezers uz ilgu laiku deva man atbildi uz jautājumu, kura ir visskaistākā vieta, kadu jebkad esmu redzējusi, liels, garš, zils ezers, zemi kalni tam abās pusēs, un pilnīgi viss kopā izskatās brīnišķīgi. Ainava noslēdzās ar sniegotām virsotnēm. Benfā mums pamatīgi paveicās. Neirīts vēl aizvien darīja sāpes, un es nolēmu izmēģināt karstu sērūdeni, jo daudzi cilvēki apgalvoja, ka tas varētu nākt man par labu. Es mērcējos tajā katru rītu. Tas skalojās tādā kā peldbaseinā, un vienā tā galā varēju ienirt karstajā ūdenī, kas izplūda tieši no avota, stipri smirdēdams pēc sēra. Es pagriezos tā, lai tas tecētu man uz kakla un pleca. Man par prieku, pēc četrām dienām neirīts laimīgā kārtā mani pameta. Būt atkal brīvai no sāpēm tas bija neticams prieks.

Un te nu mēs bijām abi ar Arčiju Monreālā. Mūsu ceļiem te vajadzēja šķirties: Arčijam kopā ar Belčeru bija jābrauc pārbaudīt sudrablapsu fermas, bet man ar vilcienu jādodas uz dienvidiem uz Ņujorku. Mana nauda šajā laikā jau bija beigusies.

Ņujorkā man bija jāsatiekas ar savu mīļo krustmāmiņu Kesiju. Viņa bija pret mani tik laba un vēlīga. Es apmetos pie viņas dzīvoklī, kas atradās Riversaiddraivā. Viņa droši vien toreiz jau bija pamatīgi gados, šķiet, viņai varēja būt ap astoņdesmit. Viņa aizveda mani apciemot savu radinieci misis Pīrpontu Morganu un dažus jaunākos Morganu ģimenes pārstāvjus. Vecā dāma vadāja mani pa dārgiem restorāniem un cienāja ar gardiem ēdieniem. Krustmāmiņa daudz runāja par manu tēvu un viņa jaunības dienām. Tas bija laimīgs laiks. Krustmāmiņa Kesija viesošanās beigās vaicāja, ko es gribētu darīt pēdējā dienā, kuru tur pavadīju. Es teicu, ka ļoti vēlētos ieturēties kafejnīcā. Anglijā tādu vēl nebija, taču es Ņujorkā tiku lasījusi par tām un ilgojos kādu apmeklēt. Krustmāmiņa Kesija domāja, ka tā ir ārkārtīgi ekstravaganta vēlme. Viņa nespēja iztēloties kādu, kas sailgojies iet uz kafejnīcu, taču viņa alka izpatikt, tādēļ devās turp kopā ar mani. Tā esot krustmāte sacīja pirmā reize, kad viņa tajā iegriezīšoties. Es paņēmu paplāti un saliku uz tās cienastus, kas atradās uz letes, tas viss man šķita kaut kas jauns un aizraujošs.

Tad pienāca diena, kad Arčijam ar Belčeru vajadzēja parādīties Ņujorkā, un es priecājos par viņu ierašanos, jo, par spīti krustmāmiņas Kesijas laipnībai, biju sākusi justies kā putns zelta būrī. Krustmāmiņa negrasījās atlaist mani kaut kur vienu pašu, un pēc tam, kad esmu brīvi staigājusi pa Londonu, justies ierobežotai man likās tik dīvaini, ka sāku kļūt nemierīga.

"Bet kāpēc tā, krustmāmiņ Kesij?"

"Ak, nekad nevar zināt, kas var atgadīties tik jaunai un skaistai būtnei kā tu, kura nepazīsti Ņujorku."

Es apgalvoju, ka ar mani viss būs kārtībā, tomēr viņa uzstāja, ka sūtīšot man līdzi šoferi vai pavadīšot pati. Reizēm es iedomājos, ka varētu uz trim vai četrām stundām aizbēgt, bet zināju, ka tad viņa bažītos, tāpēc no šāda nolūka atteicos. Tomēr jau nepacietīgi gaidīju, kad atkal būšu Londonā un drīkstēšu iziet pa durvīm un pārrasties, kad vien man tīk.

Arčijs un Belčers pavadīja vienu nakti Ņujorkā, un nākamajā dienā mēs uzkāpām uz kuģa Berengaria klāja, lai dotos atpakaļ uz Angliju. Nevaru apgalvot, ka man patika atkal ceļot pa ūdeni, taču šajā reizē jūrasslimība mani mocīja tikai nedaudz. Tomēr vētra uznāca gluži nepiemērota brīdī, kad mēs bijām uzsākuši bridža partiju, un Belčers uzstāja, ka man jābūt par viņa partneri. Es negribēju, jo, lai gan Belčers bija labs bridža spēlētājs, viņam nepatika zaudēt tādos gadījumos viņš allaž jūtami sadrūma. Tomēr es cerēju drīz no viņa atbrīvoties, tāpēc mēs uzsākām šo partiju. Tā beidzās negaidot. Tā bija diena, kad vējš pieņēmās spēkā, un kuģis sazvāļojās. Es nespēju domāt ne par ko citu, vienīgi par to, kā neapkaunot sevi pie bridža galda. Kārtis bija sadalītas, taču Belčeram lāgā nevedās, viņš neganti saīga un cirta tās galdā.

"Man nav jēgas turpināt šo partiju!" Belčers norūca. "Pilnīgi nekādas!"

Viņš nikni rauca pieri, bet es nodomāju, ka derētu gan, jo divas kārtis, kas bija man rokā, būtu piemērotas, lai izietu pret mūsu pretiniekiem. Likās, ka esmu pacēlusi visus trumpjus, kādi vien tur bija. Spēlēju aizrautīgi laimīgā kārtā spēle risinājās pati no sevis. Es nemaz nevarēju zaudēt. Nelabuma uzplūdā izvilku nepareizo kārti, aizmirsu, kuri trumpji jau izgājuši, darīju visu greizi cik muļķīgi vien iespējams, taču stāvoklis tik un tā bija man labvēlīgs. Mēs triumfējām bijām šajā partijā uzvarējuši. Tad es devos uz savu kajīti, kur izmisīgi vaidēju līdz brīdim, kad pietauvojāmies Anglijā.

Papildinot stāstījumu par tā gada piedzīvojumiem, vēl piebildīšu, ka mēs neturējām vārdu bijām zvērējuši, ka nekad vairs ar Belčeru nerunāsim. Esmu pārliecināta, ka ikviens, kas būs izlasījis šīs ceļojuma piezīmes, to sapratīs. Dusmas, kas uzmācas, kamēr ir darīšana ar šādu personu, izzūd vēlāk, kad šis laiksprīdis un uztraukumi ir garām. Paši sev par lielu pārsteigumu atklājām, ka Belčers mums pat patīk un viņa sabiedrība mūs iepriecina. Viņš vairākkārt vakariņoja pie mums, un tāpat mēs pie viņa. Mēs kopā visnotaļ draudzīgā garā atcerējāmies dažādus atgadījumus no mūsu pasaules apceļojuma, reizēm viņam aizradīdami: "Vai zināt, jūs patiesi uzvedāties šausmīgi!"

"Ticu gan, ticu gan!" Belčers attrauca. "Tāds es esmu, paši saprotat!" Mēs atmetam ar roku."Man bija jāiztur gana daudz pārbaudījumu. Ak, ne jau jūsu abu dēļ. Jūs man daudz nepatikšanu nesagādājāt, ja nu vienīgi Arčijs, būdams tāds dulburis, ka saslima. Tad es jutos pilnīgi apmulsis — tajās divās nedēļās, kad man bija jāiztiek bez viņa. Kā ir — vai viņš ir parūpējies par savu degunu un veselību vispār? Kā var dzīvot ar tādam kaitēm? Es to nespētu."

Kad Belčers atgriezās no brauciena, viņš pēkšņi nolēma precēties. Līgava bija skaista un jauna meita vienam no Austrālijas amatvīriem, agrāk strādājusi pie viņa par sekretāri. Belčeram bija vismaz piecdesmit, bet viņai es teiktu astoņpadsmit vai deviņpadsmit. Vismaz viņš piepeši mums paziņoja: "Man jums pastāstāmi daži jaunumi. Es gatavojos precēt Gledisu!" Un viņš patiešām Gledisu apprecēja. Viņa ieradās ar kuģi drīz pēc mūsu atbraukšanas. Ir diezgan dīvaini es domāju -, bet tā bija gluži laimīga laulība, vismaz dažus gadus. Gledisai bija labs raksturs, viņai patika dzīve Anglijā, turklāt viņa pavisam veiksmīgi tika galā ar kašķīgo Belčeru. Man šķiet, ka pagāja astoņi vai desmit gadi, un tikai tad mēs dzirdējām, ka šis pāris šķiroties.

"Viņa sev atradusi citu izskatīgāku!" Belčers pavēstīja. "Es nesaku, ka viņu par to vainoju, tik tiešām! Viņa ir ļoti jauna, bet es, protams, viņai liekos vecs rūgumpods. Mēs palikām labi draugi, esmu atvēlējis viņai jauku summiņu. Viņa ir laba meitene."

Pirmajā reizē, kad mēs pēc atgriešanās vakariņojām kopā ar Belčeru, es aizrādīju: "Vai atceraties, ka jūs joprojām esat man parādā divas mārciņas astoņpadsmit un piecus pensus par baltajām zeķēm?"

"Vai dieniņ, vai dieniņ!" viņš nopūtās. "Vai tā ir? Un jūs cerat tās atdabūt?"

"Nē!"es attraucu.

"Pilnīgi pareizi," Belčers sacīja. "Jums tās neredzēt." Un mēs abi pasmējāmies.

2

Dzīve patiesi ir kā kuģis, tas ir — kā kuģa iekšpuse. Tai ir ūdensnecaurlaidīgas kajītes. Jūs iznirstat no vienas aizzīmogojat un aizbultējat durvis un nonākat otrā. Manējā no tās dienas, kad mēs pametām Sauthemptonu, līdz tai, kad atgriezāmies Anglijā, bija viena vienīga šāda kajīte. Kopš tā laika es aizvien par ceļošanu biju šādās domās. Tā ir ieiešana no vienas dzives citā. Cilvēks ir tas pats un tomēr gluži cits. Jaunais "es" ir bez simtiem zirnekļtiklu un pavedienu, kas bija jūs ietīstījuši kā kūniņā, veicot dienišķās darbības — mājas soli: rakstot vēstules un maksājot rēķinus, noņemoties ar visādiem sīkumiem, attīstot fotogrāfijas, lāpot drēbes, mierinot auklītes un kalpotājus, tirgojoties ar veikalniekiem un baroties ar veļas mazgātājām. Jūsu dzīve ceļojuma laikā ir kā iemiesojies sapnis. Tā ir ārpus parastības un tomēr jūs esat tajā iekšā. Tā ir pilna ar nekad agrāk neredzētiem tēliem, kurus droši vien vairs neizdosies skatīt. Un reizumis rada ilgas pēc mājām, vientulību un alkas pēc kādas dārgas, mīlētas būtnes Rozalindas, manas mātes, Medžas. Bet cilvēki atgādina vikingus Elizabetes laiku jūru saimniekus, kas devās pasaulē meklēt piedzīvojumus, un mājas nav mājas, kamēr neesat tur atgriezušies.

Bija aizraujoši doties projām un brīnišķīgi atgriezties. Rozalinda izturējās pret mums kā pret svešiniekiem, ko nepazīst, nav šaubu, ka mēs bijām to pelnījuši. Uzlūkodama mūs ar saltu skatienu, viņa noprasīja: "Kur mana krustmāmiņa Pankiņa?" Māsa bija guvusi gandarījumu par manām pamācībām, ko Rozalindai atļauts ēst, ko ģērbt mugurā, kā viņa jāaudzina un tā tālāk.

Pēc pirmajiem atkalapvienošanās priekiem grūtības atrisinājās. Džesija Svanella bija aizgājusi, nespēdama saprasties ar manu māti. Viņu aizstāja pavecāka auklīte, ko mēs allaž saukajam par Kukū. Šķiet, ka viņa dabūja šo pavārdu pēc tam, kad bija notikušas šīs pārmaiņas Džesija Svanella, rūgti raudot, aizbraukusi projām. Jaunā aukle, mēģinot pievērst savas auklējamās uzmanību, raustīja durvis vaļa un ciet, lēkādama iekšā un ārā, turklāt ikreiz priecīgi brēkāja: "Kukū! Kukū!" Rozalinda šausmās uz to visu noraudzījās un bļāva, tikko viņa paradījās. Tomēr vēlāk meita ļoti pieķērās savai aizgādnei. Kukū bija jucekļa radītāja no dzimšanas, turklāt vēl nemākulīga. Viņa bija mīlestības un laipnības pilna, taču visu pazaudēja, visu salauza un izteica tik muļķīgas piezīmes, ka cilvēkiem šķita — viņi nevar ticēt savām ausīm. Rozalinda par to priecājās. Viņa mīļi uzņēmās aizbildniecību pār Kukū un kārtoja aukles darīšanas viņas vietā.

"Vai manu, vai!" es dzirdēju sūkstīšanos no bērnistabas. "Kur es esmu likusi mazās drostaliņas matu suku? Kur gan tā varētu būt? Drēbju grozā?"

"Es tev to sameklēšu, auklīt!" atskanēja Rozalindas balss. "Te tā ir tavā gultā!"

"Ak kūngs, ak kungs, tiešām brīnos — kā es varēju to tur nolikt?"

Rozalinda sameklēja Kukū mantas, tīrīja tās viņas vietā un pat deva rīkojumus no ratiņiem, kad abas kopā kaut kur izgāja: "Tagad neej pāri, auklīt, šis nav īstais mirklis — nāk autobuss… Tu pagriezies uz nepareizo pusi, auklīt… Man likās, tu teici, ka iešot uz dziju tirgotavu, auklīt. Šis nav īstais ceļš turp!" Šīs pavēles pavadīja Kukū izdvestie: "Vai dieniņ, vai dieniņ, kādēļ gan…"un tā tālāk.

Vienīgie cilvēki, kuriem bija grūti paciest Kukū klātbūtni, bijām mēs ar Arčiju. Viņa nemitīgi runāja. Vislabākā izeja bija aizbāzt ausis un neklausīties. Tomēr reizēm, kad vairs nebija iespējams izturēt, mēs iejaucāmies. Braucot taksometrā uz Padingtonu, Kukū tērgāja bez rimas. "Paklau, mazo mīlulīt! Paskaties taču ārā pa logu! Vai redzi šo māju? Tā ir "Selfridža"! Te var visu ko nopirkt…"

"Tas ir Harrod's, auklīt!" es vēsi aizrādīju.

"Ak kungs, ak kungs, tiešām! Un tas veikals visu laiku saucas Harrod's, ko? Nē, vai tas nav jocīgi, mēs lieliski zinām, ka tas ir Harrod's, vai tad ne, mīlulīt?"

"Es atceros, ka to veikalu tā sauc!" Rozalinda paziņoja.

Manuprāt, tieši Kukū pilnīgā neizdarība un neapķērība padarīja Rozalindu par ārkārtīgi attapīgu bērnu. Meitai vajadzēja tādai būt. Kādam bija jāuztur bērnistabā kaut vai aptuvena kārtība.

3

Pārrašanās mājās varēja sākties ar jautrām kopāsanākšanam, bet drīz vien drūmā realitāte atgādināja par sevi. Mēs bijām pilnīgi bez naudas. Arčija vieta pie mistera Goldšteina bija palikusi pagātnē, tajā jau pieņemts cits jauneklis. Es, protams, saņēmu nelielās summas no vectēva novēlējuma, tāpēc mēs varējām rēķināties ar simt mārciņām gadā, bet Arčijam nepatika šo kapitālu aizskart. Viņam bija jāatrod kāds darbs un bez kavēšanās, kamēr vēl neesam palūgti maksāt īri, Kukū algu un rēķinus par pārtikas produktiem. Atrast vietu nebija vienkārši. Īstenībā to bija iespējams izdarīt ar vēl daudz lielākām grūtībām nekā tūlīt pēc kara. Manas atmiņas par šo nedrošības laiku tagad ir laimīgi aizmiglotas. Apzinos, ka nekāds patīkamais tas nebija, jo Arčijs jutās nomākts. Un Arčijs bija viens no tiem cilvēkiem, kuri tādā garastāvoklī nav paciešami. Par to nešaubījās arī viņš pats. Atceros, ka reiz mūsu laulības pirmajās dienās viņš pats mani brīdināja: "Ņem vērā, ka es neesmu piemērots tādiem apstākļiem, kad kaut kas nav labi. Piemēram, slimības gadījumā. Man netīk slimnieki, un es nespēju paciest, ja kāds ir izmisis vai uztraukts."

Mēs bijām uzņēmušies risku, skaidri apzinādamies, kas būs tālāk, un būdami gatavi samierināties ar sekām. Tagad atlika tikai apjēgt, ka izklaides beigušās un sākusies norēķināšanās — ar bažām, nemieru utt. Es jutos ļoti apmulsusi tāpēc, ka nespēju Arčijam neko daudz palīdzēt. "Mums vajadzētu tikt ar to visu galā kopā!"es sacīju sev. Biju spiesta pieņemt arī to, ka vīrs gandrīz kopš paša sākuma būs uzbudināts vai nerunīgs un noskumis. Ja es mēģināju ieviest kādu jautrību, viņš aizrādīja, ka man neesot saprašanas par stāvokļa nopietnību; ja sadrūmu, tad viņš bilda: "Nav ko rādīt tik garu ģīmi! Tu taču zināji, kādā avantūrā ielaidies!" Patiesībā nekas no tā, ko es pasāku, nevarēja būt pareizi.

Galu galā Arčijs apņēmīgi pavēstīja: "Paklau, es gribētu, lai tu dari to vienīgo, ko vari tūlīt dodies projām."

"Tūlīt dodos projām? Uz kurieni?"

"Nav ne jausmas. Brauc pie Pankijas! Viņa priecāsies uzņemt tevi un Rozalindu. Vai atgriezies mājās pie mātes!"

"Bet, Arčij, es vēlos būt kopā ar tevi! Dalīties visā! Vai tad mēs tā nevaram? Vai nav iespēju uzveikt grūtības divatā? Vai tiešām es neko nevaru palīdzēt?"

Mūsu dienās es droši vien būtu teikusi: "Es sameklēšu darbu!" Taču 1923. gadā par tādu izeju neviens nedomāja. Kara laikā bija mediķu korpuss, varēja strādāt munīcijas fabrikās vai hospitāļos. Taču tās visas nebija pastāvīgas nodarbes; tagad sievietēm vairs nebija vietu birojos un ministrijās. Veikalu pārdevējas jau bija pieņemtas pilnā skaitā. Tomēr es ietiepos un nepiekritu aizbraukt. Es vismaz vārīju ēdienu un tīrīju māju. Tagad mums mājkalpotājas nebija. Klusēju un centos netrāpīties Arčijam ceļā. Šķita, ka vienīgi tā varēju atvieglot viņam dzīvi.

Arčijs apstaigāja Sitijas kantorus un tikās ar daudziem cilvēkiem, kas varētu kaut ko zināt par brīvām vietām. Beigu beigās viņš kādu atrada. Taču tā nebija tāda, kāda viņam patiktu. Firma, kas viņu nolīga, viņam bija pazīstama: Arčijs paskaidroja, ka tā esot izdaudzināta blēdību dēļ. Lielākoties gan balansējot uz likuma robežas, taču varbūt to arī pārkāpjot — nekad neko nevarot zināt. "Galvenais — man jābūt īpaši uzmanīgam," Arčijs sacīja, "lai nenāktos izstrēbt to, ko viņi savārījuši." Lai kā, tas tomēr bija darbs, kas deva iespēju kaut ko nopelnīt, un Arčija oma uzlabojās. Viņš pat spēja uzjautrināties par šādām tādām ikdienišķām situācijām.

Es mēģināju atsākt rakstīšanu, jo jutu, ka tā ir vienīgā nodarbe, kas varētu man "ienest mazliet naudas. Es joprojām nebiju apsvērusi, ka tā varētu kļūt par manu profesiju. Stāsti, kurus publicēja The Sketch, mani iedrošināja. Tā jau bija reāla nauda, kas pienācās tikai man. Jo tie tika no manis nopirkti, par tiem samaksājot, un naudu es jau biju paspējusi iztērēt. Nolēmu turpināt un sēdos rakstīt vēl vienu grāmatu.

Kad mēs pirms brauciena pusdienojām kopā ar Belčeru viņa mājā — Dornijas Millhausā, viņš man ieteica sacerēt detektīvromānu par to. ""Veco dzirnavu noslēpums"!" viņš teica. "Gana lielisks virsraksts vai ne?"

Es atbildēju, ka ir gan. Manuprāt, "Millhausas noslēpums" vai "Slepkavība Millhausā" skanētu lieliski, un to derētu apdomāt. Kamēr mēs ceļojām, Belčers bieži vien par to ieminējās.

"Taču ņemiet vērā," viņš sacīja, "ja rakstīsiet par dzirnavām, man arī jābūt tur!"

"Man vis nešķiet, ka es varētu jūs tur iedabūt," es atrunājos. "Ar īstiem cilvēkiem nav iespējams neko iesākt. Literārie tēli ir jāizdomā."

"Nieki!" Belčers attrauca. "Man nebūtu iebildumu, ja tas tēls nebūtu gluži tāds kā es, bet allaž esmu gribējis iekļūt detektīvstāstā."

Ik pēc laiciņa Belčers man jautāja: "Vai tas detektīvgabals jau ir iesākts? Vai es ari esmu tajā attēlots?" Vienbrīd, kad mēs jau jutāmies izmisuši, es atteicu: "jā. Jūs esat upuris!"

"Ko? Vai es esmu tas tips, kurš ir noslepkavots?"

"Jā," es ar zināmu prieku atbildēju.

"Bet es negribu būt upuris!" Belčers kaulējās. "Es nevaru būt upuris, es varu būt tikai slepkavnieks!"

"Kāpēc jūs vēlaties būt slepkava?"

"Tāpēc, ka tas vienmēr ir interesantākais raksturs no visiem stāsta tēliem. Tādēļ jums jāpadara mani par noziedznieku, Agata, vai tiešām jūs to nesaprotat?"

"Es nojaušu, ka jūs alkstat kļūt par slepkavu!" atteicu, rūpīgi izvēlēdamās vārdus. Beigu beigās kādā vājuma brīdī es apsolīju, ka Belčers kļūs par slepkavu.

Grāmatas sižetu biju saplānojusi jau ceļošanas laikā pa Dienvidāfriku. Nolēmu, ka tam jābūt asam, drīzāk raksturīgam piedzīvojumu, nevis detektīvromānu žanram, uz Dienvidāfrikas ainavu fona. Kad mēs tur atradāmies, norisinājās tāda kā revolucionārā krīze, un es uzkrāju piezīmes ar noderīgiem faktiem. Uzskicēju savu varoni jautru, drosmīgu, jaunu sievieti bāreni, kas devusies meklēt dēkas. Uzrakstījusi nodaļu vai divas, es atklāju, ka būs gaužām grūti būvēt šo darbu, pamatojoties uz Belčera raksturu, atstājot viņu dzīvu. Nekādi nevarēju to izdarīt objektīvi — no šā vīra iznāca pilnīgs trulenis. Tad pēkšņi man iešāvās prātā kāda doma. Grāmatai jābūt sacerētai pirmajā personā, un tajā darbotos gan varone Anna, gan blēdis Belčers.

JVJ

"Es neticu, ka viņam patiks būt blēža lomā!" es šaubīgi sacīju Arčijam.

"Apveltī viņu ar titulu!" Arčijs piedāvāja. "Manuprāt, viņam tas patiks."

Tā Belčers dabūja vārdu un uzvārdu sers Jūstass Pedlers, un es nospriedu, ka tad, ja likšu seram Jūstasam Pedleram pašam rakstīt par sevi, viņa tēls kļūs dzīvs. Protams, viņš nebija gluži Belčers, taču lietoja dažus Belčera iemīļotus teicienus un stāstīja viņa stāstītos notikumus. Arī viņš bija blefošanas mākslas meistars, bet aiz izdomājumiem viegli bija uzminams nekautra un interesanta cilvēka raksturs. Jau drīz biju aizmirsusi Belčeru un sers Jūstass Pedlers pats virzīja spalvu tālāk. Tā, manuprāt, bija vienīgā reize, kad es mēģināju iesaistīt romānā reālu cilvēku, ko labi pazinu, un man nešķiet, ka tas izdevās. Belčers nesāka dzīvot, toties radās kāds cits, kuru sauca sers Jūstass Pedlers. Un pēkšņi es atklāju, ka grāmatu rakstīt kļuvis aizraujošāk. Cerēju tikai, ka The Bodley Headšo darbu pieņems.

Mana galvenā palīdze, radot šo grāmatu, bija Kukū. Protams, ka Kukū pēc tolaiku aukļu paradumiem neveica nekādus mājas darbus, negatavoja ēdienus un neko netīrīja. Viņa bija aukle sakopa vienīgi bērnistabu un mazgāja mazās mīlulītes drēbītes, taču tas arī bija viss. Neko citu es negaidīju un iekārtojos gluži labi. Arčijs nāca mājās vakaros, bet pagatavot pusdienas Rozalindai un Kukū bija viegli un vienkārši. Tā es ieguvu laiku no rītiem un pēcpusdienās, kad varēju divas trīs stundas pastrādāt. Kukū un Rozalinda tad bija ceļā uz parku vai iepirkās. Tomēr pats par sevi saprotams iegadījās arī lietainas dienas, kad viņām bija jāpaliek dzīvoklī. Un, kaut gan tika izteikts mājiens, ka "māmiņa strādā", Kukū nebija tik vienkārši dabūjama projām. Viņa varēja stāvēt ārā pie tās istabas durvīm, kurā es strādāju, un teikt runu monologu, kas šķietami bija adresēts Rozalindai.

"Klau, mazo dārgumiņ, mēs nedrīkstam taisīt troksni, jo māmiņa strādā vai ne? Lai gan man vajadzētu viņai pajautāt, vai tavas drānas būtu jāsūta uz veļas mazgātavu. Es domāju, vai zinies, to es pati nejēdzu izlemt. Mjā, man jāatceras par to pavaicāt viņai tējas laikā, ko, mazo mīļumiņ? Es gribēju sacīt mēs patlaban nedrīkstam iet iekšā un to noskaidrot — tā taču ir? Ak nē, tas viņai nepatiktu vis, ko? Tad es noprasītu arī par tiem bērnu ratiem. Tu taču atceries, vakar nomuka viena uzmava! Labi, varbūt mēs, mazulīt, klusītēm pieklauvēsim pie durvīm? Ko tu par to teiksi, dārgumiņ?"

Parasti "Rozalinda kaut ko īsi attrauca un viņas atbildei nebija sakara ar to, par ko tika runāts, tāpēc es jutos pārliecināta, ka meita nemaz nedzird, par ko Kukū tērgā.

"Zilajam Tedim bez kavēšanās jāpasniedz pusdienas!" viņa paziņoja.

Rozalindai bija sadāvinātas lelles, leļļu mājiņa un daudz citu rotaļlietu, bet viņa aizrāvās tikai ar dzīvniekiem. Meitai piederēja zīda radījums, kura vārds bija Zilais Tedis, un vēl otrs, kuru dēvēja par Sarkano Tedi. Pēcāk tiem pievienojās vēl trešais — lielāks un pretīgi violets, vārdā Edvards Lācis. No šiem trijiem Rozalinda kaislīgi un nevaldāmi mīlēja tikai Zilo Tedi. Tas bija klibs zvērs, darināts no zila zeķu zīda, ar melnām, lēzenām acīm plakanajā ģīmī. Tas Rozalindu pavadīja it visur, un man vajadzēja katru vakaru stāstīt pasakas par viņu. Tajās gan darbojās abi Zilais Tedis un Sarkanais Tedis. Ik vakaru viņus gaidīja jauni piedzīvojumi. Zilais Tedis bija labs, bet Sarkanais Tedis — ļoti ļoti apnicīgs. Sarkanais Tedis paveica šo to ārkārtīgi nejauku piemēram, izlēja līmi uz skolotājas krēsla, lai tad, kad viņa tur apsēstos, vēlāk vairs netiktu augšā. Kādu dienu šis lācis ielika skolotājai kabatā vardi, viņa sāka spiegt un kļuva histēriska. Šīs pasakas tika uzņemtas ar lielu sajūsmu, bieži vien man vajadzēja tās atkārtot. Zilais Tedis bija šķebinoši un klīrīgi tikumīgs. Skolā viņš bija savas klases vecākais un nekad neko nelāgu nepastrādāja. Katru dienu, kad puikas gāja uz skolu, Sarkanais Tedis apsolīja mātei, ka uzvedīsies nevainojami. Pēc atgriešanās mājās māte apjautājās: "Vai tu biji labs zēns, Zilais Tedi?"

"Jā, māt, pat ļoti!"

"Tu esi mans dārgais dēliņš. Un vai tu uzvedies kārtīgi, Sarkanais Tedi?"

"Nē, māmiņ, es biju gana nepaklausīgs."

Vienā reizē Sarkanais Tedis bija sakāvies ar sliktajiem puikām un pārnāca ar pamatīgu zilumu zem acs. Uz tā tika uzlikts jēls sitenis, bet pats lācis aizsūtīts gulēt. Vēlāk Sarkanais Tedis notraipīja savu burtnīcu, ēzdams gaļu, kas bija uzlikta uz viņa acs.

Nebija neviena bērna, kas klausītos pasakas tik mīļuprāt kā Rozalinda. Viņa spurdza, smējās un novērtēja ik sīkumu.

"Jā, mazo dārgumiņ," turpināja tērgāt Kukū, neizrādot nekādu vēlmi palīdzēt Rozalindai un noņemties ar pusdienu pasniegšanu Zilajam Tedim, "varbūt tu tomēr varētu pavaicāt māmiņai, ja vien mēs viņu netraucējam, jo, vai zini, es gribētu noskaidrot par tiem ratiņiem."

Tajā brīdī, izvesta no pacietības, es cēlos no krēsla — visas domas par Annu nāves briesmās, kas viņai uzglūn Rodēzijas mežos, bija pagaisušas man no prāta — un atrāvu durvis.

"Kas ir, aukle? Ko vēlaties?"

"Ak vai, es atvainojos, kundze! Man patiešām ļoti žēl! Es negribēju jūs traucēt!"

"Tomēr jūs jau esat mani iztraucējusi. Kas vajadzīgs?"

"Ak, bet es taču neklauvēju pie durvīm un vispār neko…"

"Jūs taču tur runājāt!" es aizrādīju. "Un es dzirdēju katru jūsu izteikto vārdu. Kas lēcies ar ratiņiem?"

"Hm, es domāju… Kundze, mums būtu nepieciešami jauni ratiņi! Redzat, man ir kauns iet uz parku un skatīties uz tiem skaistajiem ratiņiem, kadi ir citām meitenītēm! Ak jā, patiesi! Es jūtu, ka mis Rozalindai vajag to pašu, kas ir pārējiem bērniem!"

Mums ar aukli allaž izcēlās strīdi par Rozalindas ratiņiem. Mēs bijām tos pirkuši lietotu mantu pārdotavā. Tie bija labi, izturīgi un ļoti ērti. Taču ne gluži tādi, ko varētu saukt par smalkiem. Es atklāju, ka arī bērnu ratiņu jomā pastāv mode un ik pēc gada vai diviem meistari izgudro tiem jaunas "līnijas", citādu jumta veidojumu tieši tāpat, kā mūsdienās notiek ar mašīnām. Džesija Svanella netika žēlojusies, taču Džesija Svanella bija ieradusies no Nigērijas, un iespējams, ka tur ratiņiem netiek pievērsta tik liela uzmanība.

Tagad es apjēdzu, ka Kukū bija tās aukļu sabiedrības locekle, kura satiekas Kensingtonas parkā kopā ar aizbilstamajiem mazuļiem un apspriež savu vietu priekšrocības, katra atsevišķa bērna skaistumu un gudrību. Auklējamajam vajadzēja būt jauki ģērbtam pēc tā brīža modes -, vai arī auklei pienācās kaunēties. Šajā ziņā viss bija kārtībā. Rozalindas drēbītes bija izturējušas pārbaudi. Mētelīši un kleitiņas, ko biju viņai sapirkusi Kanādā, atbilda pēdējam bērnu modes kliedzienam. Audumi ar vistām, gailīšiem un puķu podiem uz melna fona iesvēla visām prātos apbrīnu un skaudību. Taču, runājot par skaistiem ratiņiem… Nabaga Kukū rati nožēlojamā kārtā bija pilnīgi zem jebkāda līmeņa. Tāpēc viņa allaž izmantoja izdevību man pastāstīt, tikko kāda aukle paradījās ar gluži jauniem ratiņiem: "Ar tādiem varētu lepoties jebkura bērnumeita!" Tomēr es biju cietsirdīga saimniece. Mums bija ļoti grūti iztikt, un es negrasījos tērēt lielu naudu tikai tāpēc, lai gandarītu Kukū godkāri.

"Man nešķiet, ka vadāt bērnu tik vecos ratos ir droši!" sacīja Kukū, pēdējoreiz mēģinādama mani pielauzt. "Tiem krīt nost riteņu uzmavas!"

"Tas ir no biežās braukāšanas pa bruģi," es atteicu. "Un jūs tās kārtīgi nepieskrūvējat ikreiz pirms tam, kad dodaties laukā. Šā vai tā, es negribu pirkt jaunus ratus." Es iegāju atpakaļ istabā un aizcirtu durvis.

"Ak kungs, ak kungs!" Kukū novaidējās. "Māmiņa nepavisam nešķiet iepriecināta — vai ne, ko? Labi, manu mazo mīlulīt, neizskatās vis, ka mēs dabūsim jaukus, jaunus ratiņus, tā taču ir?"

"Zilais Tedis grib savas pusdienas!" aizrādīja Rozalinda. "Iesim, auklīt!"

4

Galu galā romāns "Millhausas noslēpums" kaut kā tika pabeigts, par spīti grūtībām un Kukū obbligato aiz durvīm. Nabaga Kukū! Drīz pēc tam viņa devās pie ārsta un pēc tam uz slimnīcu, kur viņai izoperēja krūšu vēzi. Viņa izrādījās daudz vecāka, nekā bija teikusi, un par atgriešanos darbā, lai strādātu par auklīti, vairs nevarēja būt ne runas. Cik zinu, viņa apmetās uz dzīvi pie māsas.

Biju nolēmusi, ka nākamo aukli neizvēlēšos ne no misis Boučeras aģentūras, ne no kādas citas līdzīgas. Man bija vajadzīga palīdze mātei, tāpēc vērsos izpalīdzu birojā.

No tā brīža, kad mūsu ģimenē ieradās Saita, stāvoklis likās uzlabojies. Es iztaujaju Saitu Devonšīrā. Tā bija spēcīga meitene ar lielām krūtīm, platiem gurniem, pietvīkušu seju un tumšiem matiem. Viņai bija dziļa kontralta balss un īpatnēji smalka izruna — kā lēdijai, tāpēc nemitīgi šķita, ka viņa tēlo lomu uz skatuves. Šī jaunā dāma bija jau vairākus gadus sadarbojusies ar divām vai trijām izpalīdžu aģentūrām; runājot par bērniem, viņa izstaroja lietpratību. Likās, ka viņa ir labdabīga, ar laipnu raksturu, omulīga un aizrautīga. Šī meitene neprasīja lielu algu un šķietami bija gatava darīt visu, doties uz jebkuru vietu tieši tā bija teikts sludinājumā. Un tā Saita kopā ar mums ieradās Londonā un kļuva par manas dzīves mierinājumu.

Protams, šīs būtnes vārds toreiz nebija Saita viņu sauca mis Vaita, bet pēc dažiem mēnešiem kopā ar mums viņa Rozalindas ašajā izrunā kļuva par "Svaitu". Kādu brītiņu mēs viņu dēvējām par Svaitu, pēc tam Rozalinda vārdu saīsināja, un viņa pārvērtās par Saitu. Rozalinda bija viņai ļoti pieķērusies, un arī Saitai patika Rozalinda. Viņai patika visi mazie bērni, bet viņa saglabāja nosvērtību un stingri iestājās par kārtību savā izpratnē. Šī sieviete nebūtu pacietuši nekādu nepaklausību, nedz rupjību.

Rozalindai pietrūka Kukū vadītājas un pārbaudītājas pienākumu. Tagad man šķiet, ka viņa to vietā uzņēmās gādību par mani, cenzdamās sameklēt pazudušās mantas, norādīdama, ka esmu aizmirsusi uzlīmēt aploksnei marku, un tamlīdzīgi. Protams, meitai jau bija pieci gadi, un es apzinājos, ka viņa ir izdarīgāka par mani. Taču viņai nebija iztēles. Ja mēs spēlējām kādu spēli, kurā jāpiedalās diviem piemēram, vīrietim, kas ved pastaigā suni (sacīsim, es varētu būt suns, bet meita cilvēks), vai trijiem, kad suni vajadzēja vest pavadā.

"Mums nav pavadas," Rozalinda aizrādīja. "Šī loma būs jāmaina."

"Tu vari izlikties, ka tev ir pavada," es ierosināju.

"Kā lai notēloju, ka man ir pavada, ja rokā nekā nav?"

"Kaut vai paņem manas kleitas jostu un iztēlojies, ka tā ir pavada."

"Tā nav suņa pavada, jo ir kleitas josta." Rozalinda uzskatīja, ka visam jābūt īstam. Viņa atšķirībā no manis nekad bērnībā nelasīja pasakas. "Bet tā taču nav īstenībai" viņa iebilda. "Tās ir par tādiem cilvēkiem, kādu nemaz nav… Tādas lietas patiesībā nenotiek. Pastāsti man par Sarkano Tedi, kas ieturas brīvā dabā!"

Pārsteidz tas, ka vēlāk, kad meitai jau bija četrpadsmit, viņa dievināja pasakas un bija gatava pārlasīt tās vēl un vēl.

Saita iederējās mūsu vidū lieliski. Lai cik zinoša un lietpratīga viņa izskatījās, tomēr no ēst vārīšanas nejēdza neko vairāk par mani. Viņa vienmēr bijusi tikai izpalīdze. Tagad mēs palīdzējām viena otrai. Taču katrai no mums kādi ēdieni padevās labāk es gatavoju siera suflē, Bearnas mērci un seno angļu sautējumu, Saita cepa ievārījuma maizītes un mācēja marinēt siļķes. Tomēr neviena no mums neprata sarūpēt tā saucamo "sabalansēto maltīti". Iegādājušās derīgus produktus, dārzeņus piemēram, burkānus, Briseles kāpostus, kartupeļus un pudiņa sastāvdaļas, mēs pēcāk netikām gudras, cik ilgi tas viss būtu jāvāra. No Briseles kāpostiem parasti iznāca slapja putriņa, turpretī burkāni ilgi bija cieti. Tomēr ar laiku iemanījāmies.

Mēs sadalījām pienākumus. Vienā rītā es uzņēmos gādību par Rozalindu un mēs ar praktiskajiem, lai gan ne visai modīgajiem ratiņiem devāmies uz parku (pēdējos gados gan mēs biežāk lietojām saliekamos ratiņus), kamēr Saita gatavoja pusdienas un klāja gultas. Nākamajā rītā es paliku mājās, lai paveiktu vajadzīgos darbus, bet Saita gāja uz parku. Kopumā visu apsverot, pirmā nodarbe man likās grūtāka nekā otrā. Līdz parkam bija tālu jāiet, un, kad nokļuvām tur, nebija iespējams mierīgi pasēdēt un atpūtināt prātu. Pienācās vai nu runāties ar Rozalindu un rotaļāties ar viņu, vai arī uzmanīt, kamēr viņa spēlējās ar kādu citu bērnu, lai tas neatņemtu mazajai laiviņu vai nenotriektu zemē. Veicot mājas soli, es varēju pilnīgi atslogot domas. Roberts Greivss reiz man ieminējās, ka mazgāšana un tīrīšana esot vislabākais atbalsts radošam garam. Man šķiet, ka viņam ir taisnība. Mājas darbi ir diezgan vienmuļi tie cilvēku noslogo fiziski, atstājot apziņu brīvu ļaujot tai lidināties apkārt un izlolot idejas un ieceres. Tas pats, protams, neattiecas uz ēdienu vārīšanu. Virējas pienākumi prasa visas jūsu radošās spējas un nedalītu uzmanību.

Pēc Kukū Saita likās jūtams atvieglojums. Viņas abas ar Rozalindu darbojās tik klusi un jautri, ka es nedzirdēju ne skaņas. Viņas rotaļājās vai nu bērnistabā, vai lejā zālājā, vai arī devās iepirkties.

Jutos ārkārtīgi pārsteigta, kad pēc sešiem mēnešiem atklāju, cik veca ir Saita. Es nebiju viņai to jautājusi. Likās, ka viņai varētu būt divdesmit četri vai divdesmit astoņi gadi biju vēlējusies atrast jaunu sievieti tieši šādā vecumā -, un man nenāca ne prātā noskaidrot kaut ko tuvāk. Es izbrīnījos, kad uzzināju, ka tajā laikā, kad Saita sāka pie mums strādāt, viņai bija septiņpadsmit un dienās, kad viss noskaidrojās, astoņpadsmit. Tas šķita neticami šī meitene atstāja nobriedušas būtnes iespaidu. Tomēr viņa bija strādājusi par mātes izpalīdzi kopš trīspadsmit gadu vecuma. Viņai bija no dabas dota patika pret šo darbu un spējas to veikt. Un viņa izskatījās pieredzējusi tāpēc, ka tiešām tāda bija — apmēram tā, kā lielā ģimenē vecākais bērns mēdz būt prasmīgāks par citiem, jo nodarbojies ar mazākajiem brāļiem un māsām.

Lai cik jauna bija Saita, es nekad nebijos uz ilgāku laiku doties projām un atstāt Rozalindu viņas gādībā. Viņa bija gana saprātīga. Viņa noteikti izsauktu īsto ārstu, aizvestu bērnu uz slimnīcu, noskaidrotu visu, kas nepieciešams, tiktu galā jebkurā gadījumā. Viņas prāts allaž darbojās. Veclaicīgiem vārdiem runājot, viņai piemita aicinājums.

Pabeigusi romānu "Millhausas noslēpums", es atviegloti nopūtos. Šo grāmatu nebija viegli uzrakstīt, un tad, kad biju galā ar rakstīšanu, tā man šķita gaužām ielāpaina. Taču te nu tā bija ar visu veco Jūstasu Pedleru un pārējo. The Bodlej lietpratēji pūta un elsa. Tas neesot viņi teica klasisks detektīvromāns kā "Slepkavība golfa laukumā". Tomēr viņi laipni nolēma to pieņemt.

Ap šo laiku es pamanīju tikko jaušamu pārmaiņu viņu attieksmē. Kaut gan es biju vientiesīga un naiva, kad pirmoreiz saskāros ar grāmatu izdošanu, kopš tā laika paguvu šo to noskaidrot. Es vairs nebiju tik dumja, kā daudziem likās. Jau biju diezgan zinoša rakstīšanas un publicēšanas lietās. Biju informēta par Autoru apvienību un lasījusi tās periodisko izdevumu. Sapratu, ka ar izdevējiem jābūt ļoti uzmanīgai it īpaši ar dažiem no tiem. Biju dzirdējusi par dažādiem veidiem, kā tie netaisni izmantojuši autorus. Tagad, kad biju to visu izdibinājusi, es izloloju kādu plānu.

Kad līdz grāmatas "Millhausas noslēpums" nākšanai klajā bija palicis pavisam neilgs laiciņš, The Bodley Head vadība man sāka izteikt dažādus priekšlikumus. Piemēram, ka varētu izmest veco līgumu ar mani un noslēgt jaunu — atkal par pieciem darbiem. Un tajā noteikumi būtu daudz labvēlīgāki man. Es pieklājīgi pateicos un apsolīju par to padomāt, taču beigu beigās priekšlikumu noraidīju, neminēdama noteiktu iemeslu. Cik nopratu, viņi nav bijuši godīgi pret jauno autori. Izmantojuši viņas nezināšanu un dedzigo vēlmi izdot grāmatu. Negrasījos ar viņiem strīdēties pati biju muļķe. Taču vislielākais muļķis ir tas, kurš no pieredzes negūst mācību turpmākajam darbam. Tomēr, vai es tagad — savā jauniegūtajā gudrībā būtu atteikusies no iespējas publicēt savu darbu "Noslēpumainā slepkavība Stailzā"? Domāju gan, ka ne. Es tik un tā piekristu izdošanai, lai kādi būtu viņu nosacījumi, tikai nebūtu piekritusi slēgt līgumu uz tik ilgu laiku un par tik daudziem darbiem. Ja jums gadījies vienreiz uzticēties cilvēkiem un vilties, tad jūs vairs negribat uz viņiem paļauties. Tādi ir veselā saprāta spriedumi. Es gribēju pildīt nolīgto līdz beigām, bet pēc tam atrast citu izdevēju. "Turklāt," es domāju, "man būtu vajadzīgs arī literārais aģents."

Tajā laikā Ieņēmumu dienests bija sācis interesēties par maniem nodokļiem. Ierēdņi vēlējās noskaidrot, kādi ir mani ienākumi par literārajiem darbiem. Es jutos pārsteigta. Nekad nebiju uzskatījusi savus honorārus par ienākumiem. Domāju, ka visi mani ienākumi ir simt mārciņas gadā no diviem tūkstošiem kara aizņēmuma obligācijās. Jā ierēdņi atbildēja par tiem viņiem esot zināms, bet tagad viņi gribot zināt par naudu, kas saņemta par publicētajām grāmatām. Es paskaidroju, ka neesmu to saņēmusi katru gadu — esmu uzrakstījusi tikai trīs romānus un agrāk dažus stāstus un dzejoļus. Neesmu profesionāla rakstniece. Nav tā, ka es būtu rakstījusi visu mūžu. Tiku uzskatījusi, es teicu jo biju to kaut kur dzirdējusi ka šādus honorārus dēvē par "gadījuma rakstura ienākumiem". Taču ierēdņi apgalvoja, ka tagad es jau esot pieredzējusi autore arī tad, ja nebūtu ar spalvu neko daudz nopelnījusi. Un izvaicāja mani par visiem sīkumiem. Nelaimīgā kārtā es nevarēju viņiem neko par tiem pastāstīt nebiju paturējusi nekādus paziņojumus par procentiem un eksemplāriem, ko man itin kā vajadzējis saņemt (tad, ja tādi man vispār tikuši sūtīti, taču es neko tādu nespēju atcerēties). Šad tad pienāca pa kādam čekam, taču es tūlīt izņēmu skaidro naudu un to iztērēju. Tomēr nokārtoju visu, cik labi vien spēdama. Ierēdņi likās uzjautrināti, bet piekodināja, lai turpmāk kārtoju rēķinus uzmanīgāk un paturu paziņojumus. Tieši tad es nolēmu, ka man vajadzīgs literārais aģents.

Tā kā es par šiem aģentiem neko lāgā nezināju, tad nolēmu doties pie īdena Filpota jau sākotnēji ieteiktā Hjū Meisija. Tāpēc devos turp, taču Hjū Meisija tur vairs nebija — laikam viņš jau bija miris —, un mani sagaidīja jauns cilvēks, kas mazliet stostījās, vārdā Edmunds Korks. Viņš man neiedvesa tādas bailes kā Hjū Meisijs patiesībā es spēju ar viņu sarunāties gluži nepiespiesti. Viņu, protams, šausmināja mana nezināšana, un viņš piekrita vadīt manus soļus nākotnē. Pateica man, cik liela komisijas nauda un par kādām tiesībām pienāksies viņam: par publicēšanos Amerikā un tamlīdzīgi par dažādām neiespējamām būšanām (tā šķita man). Tas viss likās gana iespaidīgi. Nodevu sevi pilnīgi viņa rokās un atstāju biroju, atviegloti nopūtusies. Jutos tā, it kā no maniem pleciem būtu novēlies milzīgs smagums.

Tāds bija sākums draudzībai, kas turpinājās ilgāk nekā četrdesmit gadu.

Atgadījās kaut kas pilnīgi neticams. Saņēmu piedāvājumu izdevums The Evening News bija gatavs maksāt piecsimt mārciņu par tiesībām publicēt pa dajām romānu "Millhausas noslēpums". Tam gan jau bija cits nosaukums es to pārdēvēju, un tagad virsraksts bija "Virs brūnā uzvalkā", jo pirmais man pārāk atgādināja iepriekšējos. The Evening News piedāvāja to mainīt vēlreiz. Redakcija vēlējās, lai tas sauktos "Anna piedzīvojumu meklētāja". Domāju, ka ar muļķīgāku virsrakstu nekad vēl neesmu sastapusies, tomēr nevēru muti vaļā ja jau viņi man piedāvāja piecsimt mārciņu, turklāt nevienam daudz nerūpēja, kā saucas detektīvromāns, ko iespiež avīze… Tā likās nedzirdēta veiksme. Es nespēju tai noticēt, Arčijs tāpat un arī Pankija. Māte, protams, uzreiz noticēja jebkura no viņas meitām viegli varētu nopelnīt piecsimt mārciņas par darbu, ko The Evening News gatavs publicēt turpinājumos, tur nebija nekā pārsteidzoša.

Šķiet, ka dzīvē tā allaž notiek visi labumi un nelabumi nāk reizē. Man palaimējās ar The Evening News, un drīz pienāca Arčija kārta. Viņš saņēma vēstuli no kāda austrāliešu drauga Klaiva Baijē, kas jau sen bija aicinājis viņu strādāt savā firmā. Arčijs devās pie viņa un saņēma tādu darba piedāvājumu, pēc kāda bija ilgojies daudzus gadus. Viņš aizgāja no tās vietas, kur bija palicis līdz šim, un sāka strādāt pie Klaiva Baijē. Tur viņš tūlīt jutās brīnišķīgi un pilnīgi laimīgs. Beidzot vīrs varēja nodoties jēdzīgiem un interesantiem pasākumiem bez kādas nervu bojāšanas un piekļūt finansu pasaulei. Mēs bijām septītajās debesīs.

Es nekavējoties ierosināju pievērsties projektam, kas man bija prātā jau ilgāku laiku, bet pret kuru Arčijs līdz šim izturējās vienaldzīgi. Mēs varētu pameklēt mazu mājiņu laukos, no kuras Arčijs katru dienu spētu izbraukāt uz Sitiju, ar dārzu, kurā Rozalinda rotaļātos zālē, nevis vizinātos uz parku vai spēlētos niecīgajā zālienā starp dzīvokļu ieejām. Es alku mitināties laukos. Ja mums izdotos atrast kaut ko lētu, mēs nolēmām pārcelties.

Arčijs piekrita manam plānam lielākoties tāpēc, ka tagad viņu aizvien vairāk aizrāva golfs. Viņš nesen bija uzņemts Saningdeilas golfa klubā, un mūsu kopīgās nedēļas nogales vairs neaizpildīja izbraucieni kaut kur ar vilcienu un pēc tam pastaigas kājām. Vīrs Saningdeilā spēlēja ar dažādiem draugiem un tagad nenozīmīgākus golfa laukumus uzlūkoja gana nicīgi. Arčijam nesagādāja prieku spēle ar tādu trusieni kā es, un tā mazpamazām, lai gan es pati to vēl nemanīju, kļuvu par labi pazīstamu parādību "golfa atraini".

"Man nav nekas pretī dzīvot laukos," Arčijs sacīja. "Tiešām, ar lielāko prieku… Un, protams, arī Rozalindai būs savs labums! Saitai patīk lauki, un es zinu, ka tev tāpat. Ja tā, tad ir tikai viena vieta, kur mēs varētu apmesties, un tā ir Saningdeila.

"Saningdeila?" es ar vieglu netīksmi nomurmināju, jo Saningdeila nebija gluži tā vieta, kuru domāju, kad teicu "lauki". "Bet dzīve tur taču ļoti dārga vai ne? Tur mīt tikai bagāti cilvēki."

"Ak, bet es ceru, ka mēs atradīsim kaut ko piemērotu…" Arčijs optimistiski atbildēja.

Pēc dažām dienām Arčijs apvaicājās, kā es domāju tērēt savas piecsimt mārciņas no The Evening News. "Tā ir liela nauda," es sacīju. "Es prātoju…" atzinos, runādama stomīgi un bez pārliecības, "ka mums derētu atlikt to nebaltām dienām."

"Ak tā. Es gan neteiktu, ka mums tagad būtu jārūpējas par tādām lietām. Strādājot pie Baijē, man ir ļoti labas izredzes, un šķiet, ka arī tev veicas ar rakstīšanu."

"Jā," es attraucu. "Varbūt es varētu izdot šo naudu vai daļu no tās."

Manā iztēlē pazibēja aizplīvurotas ainas jauna vakarkleita, varbūt zeltītas vai sudrabotas vakara kurpes melno vietā, vēl kaut kas no iedomu krājuma, piemēram, divritenis Rozalindai.

Arčija balss pārtrauca šos nomoda sapņus. "Kāpēc lai tu nenopirktu auto?" viņš noprasīja.

"Nopirkt auto?"Es izbrīnījusies uzlūkoju vīru. Par auto es nebiju lauzījusi galvu. Nevienam no paziņām un draugiem automobiļa nebija. Es joprojām biju pārliecināta, ka tie paredzēti bagātajiem. Tie traucās garām, veicot divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit, piecdesmit jūdzes stundā, tajos sēdēja dāmas, piesējušas cepures pie galvām ar šifona plīvuriem, steigdamās <uz neticamām vietām. "Auto?" es atkārtoju, vairāk nekā jebkad atgādinādama sev zombiju.

"Kāpēc ne?"

Tiešām kāpēc gan ne? Tas bija iespējams. Es Agata varēju nopirkt mašīnu, pati savu. Varu atzīties tepat un tūlīt, ka viens no tiem diviem lielākajiem satraukumiem, kas mani šajā dzīvē aizrāvuši visvairāk, pirmām kārtām bija mans auto mans pelēkais Morris Cowley ar pudeles kakliņam līdzīgo priekšgalu.

Otrais bija vakariņas kopa ar karalieni Bekingemas pilī aptuveni pēc četrdesmit gadiem.

Un abi, vai zināt, bija kaut kas pasakains. Tiku domājusi, ka nekas tāds man nav lemts: pašai sava mašīna un maltīte pie viena galda ar Anglijas karalieni.

"Kaķīti, kaķīti, kur tad tu nu biji? — Londonā, Londonā karalieni apraudzīju. "

It kā es būtu dzimusi lēdija Agata!

"Ko tad tu tur darīji, manu kakucīt? — Pelīti baidīju, kas zem troņa mīt. "

Man neradās izdevība izbiedēt nevienu grauzēju no karalienes Elizabetes Otrās krēsla apakšas, taču šis vakars mani patiesi iepriecināja. Tik maza un slaida, vienkāršā tumšsarkana samta tērpā ar vienu vienīgu rotu — skaistu dārgakmeni — viņa bija laipna un nepiespiesti tērzēja. Atceros, ka viņa stāstīja, kā vienvakar mazajā viesistabā vēlu vakarā kamīnā nogāzies sodrēju lēvenis, tāpēc vajadzējis steigšus atstāt šo telpu. Ir tik uzmundrinoši zināt, ka nelaimes atgadās arī augstākās sabiedrības cilvēku mājās!

VII DALA zaudētas pieticības zeme

1

Kamēr mēs meklējām lauku māju, pienāca sliktas ziņas no Āfrikas par manu brāli Montiju. Viņš jau pirms kara sākuma neiederējās mūsu dzīvē un bija izlolojis plānu vadīt kravas kuģus pa Viktorijas ezeru. Brālis sūtīja Medžai vēstules no dažādiem cilvēkiem visas aizrautīgas un šo ideju atbalstošas. Ja tikai viņa varētu piedalīties ar nelielu kapitālu… Māsa ticēja, ka Montijs šādā pasākumā varētu gūt sekmes. Viņš lieliski orientējās visā, kas saistīts ar laivām un kuģošanu. Tāpēc māsa apmaksāja viņa braucienu uz Angliju. Brālis bija paredzējis Eseksā uzbūvēt mazu kuģīti. Tā patiešām bija brīva niša. Tajā laikā šajā ezerā nelielu kravas kuģīšu nebija. Plāna vājā vieta bija tā, ka Montijam bija jākļūst par kapteini, bet nevienam nebija tādas pārliecības, ka uz šo kuģi un tā apkalpi varēs paļauties.

"Tā ir spoža doma. Taču jāveic daudzi sagatavošanās darbi. Tomēr labais vecaiszēns Millers ja nu viņš viendien ņem un vairs neceļas augšā? Vai viņam nepatīk kāda zeļļa ģīmis? Es gribēju sacīt viņš dzīvo pēc saviem paša likumiem."

Bet mūsu māsa, kas pēc dabas bija nelabojama optimiste, piekrita ieguldīt kuģa būvē lielāko daļu sava kapitāla.

"Džeimss dod man pietiekami daudz saimniecības naudas, un es varu izlietot savējo, lai palīdzētu uzturēt Ešfīldu, turklāt saņemšu arī ienākumus no kravu pārvadājumiem."

Mans svainis bija pārskaities zili melns. Viņi abi ar Montiju necieta viens otru ne acu galā. Medžas vīrs juta, ka viņa zaudēs savu naudu.

Kuģa būve tika uzsākta. Medža vairākas reizes devās uz Eseksu. Šķita, ka viSs iet labi.

Vienīgais, kas māsu biedēja, bija fakts, ka Montijs vienmēr, kad ieradās Londonā, apmetās lepnā viesnīcā Džermainstrītā un pirka lielā vairumā greznas zīda pidžamas un nevainojami piegrieztas kapteiņa uniformas, pasniegdams arī viņai safīru rokassprādzi, smalku vakara somiņu un citas apburošas un dārgas dāvanas.

"Bet, Montij, nauda ir paredzēta kuģim\ Nevis dāvanām man!"

"Bet es vēlos, lai tev būtu kaut kas skaists! Tu sev nekad neko nenopērc!"

"Un kas tev tas par ērmu tur, uz palodzes?"

"Tas? Tas ir japāņu pundurkoks."

"Tie taču ir ļoti dārgi vai tad ne?"

"Šis maksāja septiņdesmit piecas mārciņas. Es vienmēr esmu tādu gribējis. Paskaties, kas par siluetu! Skaists, vai ne?"

"Ak vai, Montij! Man nepatīk, ka tu tā rīkojies!"

"Tava nelaime ir tā, ka tu, dzīvodama kopā ar veco Džeimsu, esi aizmirsusi, kā priecāties."

Kad māsa nākamreiz ieradās Montiju apraudzīt, koks bija pazudis.

"Vai tu aizvedi to atpakaļ uz veikalu?" viņa cerīgi noprasīja.

"Aizvedu atpakaļ uz veikalu?" Montijs šausminādamies pārvaicāja. "Protams, ka ne! Es to uzdāvināju šīs viesnīcas administratorei! Viņa ir tik burvīga meitene. Viņai tas tik ļoti patika, turklāt viņa bija noraizējusies par savas mātes veselību."

Medžai trūka vārdu.

"Iesim pusdienās!" Montijs aicināja.

"Labi, bet iesim uz Lauvu klubu."

"Lieliski!"

Abi izgāja uz ielas. Montijs palūdza šveicaru izsaukt taksometru. Pēc tam pamāja kadai mašīnai, kas brauca garām, un abi iekāpa. Montijs pasniedza šveicaram puskronu un teica šoferim, lai brauc uz Berkeliju. Medža izplūda asarās.

"Patiesība ir tāda," Montijs vēlāk man sacīja, "ka Džeimss ir nožēlojami ļauns cilvēks un nabaga večiņa Medža ir garīgi salauzta. Viņa vairs nedomā ne par ko citu, tikai par taupību!"

"Vai arī tev beigu beigās nebūtu jāsāk par to domāt? Ja nu kuģis vēl nebūs pabeigts, bet pietrūks naudas?"

Montijs viltīgi pasmīnēja.

"Nav svarīgi. Vecais Džeimss kaut ko piemetīs."

Montijs palika pie viņiem piecas dienas tās bija grūti izturamas, jo viņš iztempa lielus daudzumus viskija. Medža slepus izgāja, nopirka vēl dažas pudeles un ienesa tās brāļa istabā, tā visai uzjautrinot Montiju.

Montijs ieskatījās Nenā Votsā, kuru veda uz teātri un dārgiem restorāniem.

"Tas kuģis nekad nenokļūs Ugandāf'Medža dažkārt izmisusi žēlojās.

To būtu bijis iespējams paveikt. Tā bija paša Montija vaina, ka tas netika izdarīts. Viņš mīlēja "Batengu", kā bija kuģeli nosaucis. Un gribēja, lai tas būtu kaut kas vairāk, ne tikai kravinieks. Pasūtīja melnkoka un ziloņkaula apdari, tīkkoka paneļus savā kajītē un īpaši izgatavotus ugunsdrošus keramikas traukus ar uzrakstu Batenga. Tas viss aizkavēja kuģa nolaišanu ūdenī.

Un tad sākās karš. "Batengu" nevarēja nogādāt uz Āfriku. Nācās to pārdot valdībai par zemu cenu. Montijs atkal iestājās armijā šajā reizē Āfrikas Karaliskajos strēlniekos.

Tā beidzās sāga par "Batengu".

Man vēl joprojām ir divas kafijas tasītes ar šo uzrakstu.

Un tagad bija pienākusi vēstule no ārsta. Mēs uzzinājām, ka Montijs karā ticis ievainots rokā. Kā rādās, tad laikā, kad brālis ārstējies hospitāli, brūce iekaisusi, jo pirmais pārsējs uzlikts pavirši. Infekcija turpinājusies arī pēc tam, kad brālis izrakstīts. Viņš devies medībās, kur nokritis un aizvests uz franču slimnīcu, ko vadot mūķenes. Viņš esot nopietni sasirdzis.

Sākumā brālis neesot gribējis sazināties ar radiniekiem, taču tagad viņš tiekot uzskatīts par mirstošu varot cerēt, ka nodzīvos sešus mēnešus, ne ilgāk, un vēloties braukt mājās, lai nomirtu tur. Turklāt esot iespējams, ka Anglijas klimats varētu mazliet pagarināt viņa dzīvi.

Montija pārvešana pa jūru no Mombasas tika ātri nokārtota. Māte Ešfīldā uzsāka sagatavošanās darbus viņa uzņemšanai. Māmiņa priecājās no visas sirds, grasīdamās pašaizliedzīgi kopt savu mīļo puisīti. Viņa sāka iztēloties tādas mātes un dēla attiecības, kādas jutos par to pārliecināta — nekādi nebūtu iespējamas. Patiesībā māte ar Montiju nekad lāgā nesatika. Viņu raksturi bija pārāk līdzīgi. Katrs gribēja panākt savu. Un Montijs bija viens no tiem cilvēkiem, ar kuriem ir ļoti grūti sadzīvot.

"Tagad būs citādi," māte apgalvoja. "Tu aizmirsti, cik nabaga zēns ir slims."

Es domāju, ka slims Montijs varētu būt tikpat neciešams kā pilnīgi vesels Montijs. Cilvēka īpašības nemēdz mainīties. Es tomēr cerēju uz to labāko.

Mātei radās nelieli sarežģījumi ar divu paveco kalpotāju pārliecināšanu par nepieciešamību uzņemt mājā arī Montija sulaini afrikāni.

"Nē, man vis nešķiet, kundze… Es tiešām nespēju iedomāties, ka mēs varētu gulēt zem viena jumta ar melno\ Mēs abas ar māsu neesam pie kaut kā tāda pieradušas!"

Māte ķērās pie pārliecināšanas. Viņa nebija tāda sieviete, kurai būtu viegli turēties pretī. Runādama riņķī apkārt, viņa piedabūja abas palikt. Galvenais arguments, ko māte lika lietā, bija tāds, ka galu galā pastāv iespēja pievērst afrikāni kristietībai un panākt, lai viņš atmet muhamedānismu. Šīs lēdijas bija ārkārtīgi reliģiozas.

"Mēs varētu palasīt viņam Bībeli," abas piebalsoja, un viņu acis iemirdzējās.

Māte pa šo laiku bija sagatavojusi dzīvošanai mājas daļu trīs istabas un jaunu vannasistabu.

Arčijs ļoti laipni piedāvājās sagaidīt Montija kuģi, kas bija noenkurojies Tilberijā. Viņš bija noīrējis Montijam ar kalpotāju mazu dzīvoklīti Beisvoterā.

Kad Arčijs devās uz Tilberiju, es saucu viņam pakaļ: "Tikai nepieļauj, ka Montijs tevi aizvelk uz "Riču"!"

"Ko tu teici?"

Es atkārtoju: "Nepieļauj, ka viņš piedabū tevi vest viņu uz lepnāko viesnīcu! Es pielūkošu, lai dzīvoklī viss būtu sagatavots, saimniece brīdināta un nekā netrūktu."

"Labi, tad viss būs kārtībā."

"Es ceru, ka tā. Tikai viņš var dot priekšroku viesnīcai "Riča"."

"Neraizējies. Es līdz pusdienām jau būšu paguvis viņu ierīkot."

Diena aizritēja. Arčijs atgriezās pulksten pusseptiņos. Viņš izskatījās noguris.

"Viss ir kārtībā. Es nokārtoju viņa apmešanos. Tā bija liela noņemšanās, kamēr dabūju viņu nost no kuģa. Viņš nebija iesaiņojis bagāžu teica, ka esot daudz laika, nekur nevajagot steigties. Visi pārējie pasažieri jau bija projām, un viņš aizkavēja komandu, taču nelikās zinis. Tas Šebani ir lāga zellis gana izpalīdzīgs. Viņš panāca, ka mēs galu galā izvācāmies."

Vīrs apklusa un noklepojās.

"Patiesībā es neaizvedu Montiju uz Povelskvēru. Viņš likās negrozāmi apņēmies braukt tikai uz kaut kādu viesnīcu Džermainstrītā. Sacīja, ka tā viņš nebūšot nevienam uz kakla."

"Ak tā, tātad Montijs ir tur."

"Hm… jā."

Es uzlūkoju vīru.

"Tā iznāca," Arčijs novilka. "Kad viņš par to runāja, tas likās tik saprātīgi."

"Tā ir Montija stiprā puse!" es apliecināju.

Montijs tika aizvests pie tropu slimību speciālista, kas bija viņam ieteikts. Šis ārsts deva mūsu mātei norādījumus, kā rīkoties. Brālim bija cerība vismaz daļēji izveseļoties, tikai vajadzīgs svaigs gaiss, nemitīga mērcēšanās karstās vannās un mierīga dzīve. Grūtības varēja rasties tāpēc, ka brālis, kuru visi jau bija uzskatījuši par mirstošu, tika tā zāļots, ka tagad viņam, protams, būšot grūti no šā paraduma atradināties.

Mēs pēc pāris dienām tomēr aizvedām Montiju un Šebani uz Povelskvēra dzīvokli, un abi gluži laimīgi tur apmetās, kaut gan Šebani radīja pamatīgu troksni, ieiedams tuvējā tabakas veikaliņā, paķerdams paku ar piecdesmit cigaretēm, uzbļaudams: "Tās manam saimniekam!" un izskriedams no bodītes. Kenijas kredītu sistēma Impērijas Beisvoterai nelikās pieņemama.

Kad ārstēšanās Londonā bija galā, Montijs un Šebani devās uz Ešfīldu, lai pārbaudītu mātes un dēla attiecību noturību un pieņēmumu par "savu dienu beigšanu mierā". Šis izmēģinājums gandrīz nogalēja māti. Montijs turpināja to dzīvesveidu, pie kāda bija pieradis Āfrikā. Brāļa uzskati par maltītēm bija tādi, ka viņš pieprasīja ēdienu, kad jutās izsalcis, pat četros no rīta. Tā bija viņa iecienītākā ēdienreize. Viņš šķindinaja zvaniņu, sauca kalpotājas un pasūtīja siteņus un karbonādes.

"Es nesaprotu ko tu gribi teikt, māt, kad iesaki man "saudzēt kalpotājas"? Tu taču viņām maksā, lai viņas gatavotu ēdienu, vai tad ne?"

"Jā, bet ne jau nakts vidū!"

"Līdz saules lēktam taču bija atlikusi tikai stunda. Esmu pieradis celties agri. Tas ir vislabākais laiks, lai sāktu dienu!"

Patiesībā tas bija Šebani, kurš visu nokartoja. Pavecās lēdijas viņu dievināja. Abas lasīja viņam Bībeli, un šis cilvēks klausījās ar lielu interesi. Viņš stāstīja abām notikumus no dzīves Uganda un par sava saimnieka meistarību ziloņu šaušanā.

Viņš laipni aizrādīja Montijam par necienīgu attieksmi pret mati.

"Tā taču ir jūsu māte, Bvana. Jums ar viņu jārunā godbijīgi."

Pēc gada Šebani bija jābrauc atpakaļ uz Āfriku pie sievas un ģimenes — tad sākās sarežģījumi. Kalpotājiem vīriešiem nebija piekrišanas, jo tie nespēja izdabāt vai nu Montijam, vai mātei. Mēs ar Medžu pēc kārtas devāmies viņus mierināt.

Monti)a veselība uzlabojās, un sekas bija tādas, ka viņš kļuva vēl grūtāk savaldāms. Viņš garlaikojās un izklaidējoties bija pasācis šaut pa logu ar revolveri.

Tirgotāji un daži mātes apmeidētāji žēlojās. Taču Montijs bija nelabojams. "Kaut kāda stulba vecmeita steberēja pa aleju, pēcpusi gorīdama. Nespēju nociesties raidīju dažus lādiņus pa kreisi un pa labi roki no viņas. Goda vārds — tas tik bija skats, kad šī dieba projām!"

Brālis viendien pat apšaudīja Medžu, kad viņa atradās alejā, un māsa tiešām pārbijās.

"Nesaprotu, kādēļ!" Montijs noburkšķēja. "Es taču nebūtu šāvis uz viņu! Vai Medža domā, ka es neprotu nomērķēt?"

Kāds bija iesniedzis sūdzību, un ieradās policija. Montijs parādīja savu ieroča nēsāšanas atļauju un visnotaļ sakarīgi pastāstīja par savu mednieka dzīvi Kenijā un vēlmi saglabāt iemaņas. Bet kāds dumjš sievišķis iedomājies, ka Montijs šāvis uz viņu\ Patiesībā viņš esot ieraudzījis trusīti. Un kā jau Montijs ar to pašu tika galā. Policija pieņēma viņa paskaidrojumu kā apmierinošu ja jau cilvēks vadījis tādu dzīvi kā šis kapteinis.

"Patiesībā, bērniņ, es nevaru paciest šo ieslodzījumu šeit! Tādu pliekanu eksistēšanu! Ja vien man būtu neliela majiņa Dartmūrā, tad gan es priecātos! Gaiss un plašums vieta, kur varētu paelpot!"

"Vai tiešām tu to vēlies?"

"Protams, ka tā! Nabaga vecā māmuļa mani novedīs līdz trakumam. Neciešami tās ēdienreizes noteiktajos laikos… Viss sacepts un sakaltis. Es tā neesmu radis."

Es sameklēju Montijam mazu granīta mājiņu Dartmūrā. Brīnumainā kārtā mēs atradām arī piemērotu saimniecības vadītāju, kas varētu viņu aprūpēt. Šai sievietei bija sešdesmit pieci gadi. Kad mēs viņu ieraudzījām pirmoreiz, viņa mums šķita pilnīgi nepiemērota. Viņai bija spoži, ar ūdeņraža pārskābi balināti mati, cirtas un ar krāšļiem nosārtinātas lūpas un vaigi. Viņa bija ģērbusies melnā zīdā. Lielāko daļu dzīves šī būtne bija pavadījusi Francijā, viņai bija trīspadsmit bērni.

Viņa bija kā atbilde uz mūsu lūgšanām, jo spēja vadīt Montiju kā neviens cits. Viņa cēlās un cepa brālim klopšus nakts vidū, ja viņš tā vēlējās. Taču pēc kāda laika Montijs atzinās: "Esmu to niķi atmetis, bērniņ, — vai zināt, misis Tailorai bija pārāk grūti! Viņa ir lieliska, taču vairs nav jauna!"

Ne lūgta, ne skubināta, viņa uzraka mazo dārziņu un izaudzēja zirņus, jaunos kartupeļus un franču pupiņas. Viņa uzklausīja, ja Montijs sagribēja parunāt, un nelikās par viņu zinis, kad viņš klusēja. Tas bija brīnišķīgi.

Māte atguva veselību. Medža mitējās bažīties. Montijam patika ģimenes locekļu apmeklējumi, un viņš allaž šādās reizēs uzvedās lieliski, visnotaļ lepodamies ar gardajām misis Tailoras maltītēm.

Un astoņsimt mārciņas par Dartmūras mājiņu mums ar Medžu nebija īpaši dārga maksa.

2

Mēs ar Arčiju atradām sev mājiņu laukos. Saningdeilā, kā jau biju domājusi, dzīve bija ārkārtīgi dārga. Šī vieta bija pilna ar greznām, modernām savrupmājām, kas bija sabūvētas ap golfa laukumiem, un vienkāršākus namiņus neredzēja vispār. Bet mēs atradām lielu Viktorijas laika māju Skotsvudā ar plašu dārzu. Tā bija sadalīta četros dzīvokļos. Divi no tiem jau bija izīrēti (tie, kuri atradās apakšstāvā), bet abi augšējie vēl bija dabūjami, un mēs tos apskatījām. Katrā no tiem bija trīs istabas otrajā stāvā un divas trešajā. Un, protams, virtuve un vannasistaba. Viens no tiem šķita pievilcīgāks nekā otrs ar labāk izvietotām telpām un skatu pa logiem, toties otrā bija vēl viens mazs kambarītis, turklāt tas bija lētāks, un mēs nolēmām noīrēt to. īrnieku rīcībā bija dārzs un karsts ūdens. īres maksa gan bija augstāka nekā par mūsu Adisonroudas mitekli, taču nedaudz. Kā šķiet, tad simt divdesmit mārciņu. Un tā mēs parakstījām līgumu un gatavojāmies ievākties.

Mēs nemitīgi nācām skatīties, kā strādā dekoratori un krāsotāji tie allaž padarīja mazāk, nekā solījušies. Ikreiz, kad pārbaudījām, atklājām kaut kas nav izdarīts pareizi. Vislielākās klapatas bija ar tapetēm. Īstenībā ar tapetēm neko pārāk nelāgu nevar izdarīt, ja vien nesaliek rakstu nepareizi, taču krāsas toni gan ir iespējams izvēlēties nepiemērotu, un mēs nebijām uz vietas, lai pārraudzītu, kas notiek. Tomēr viss tika pabeigts laikā. Mums bija liela viesistaba ar jauniem ceriņvioletiem katūna aizkariem tos biju pašuvusi es. Nelielajā ēdamistabā mēs piekārām diezgan dārgus aizkarus, jo tie mūs savaldzināja ar savu tulpju ziedu zīmējumu uz balta pamata. Tālāk aiz tās bija Rozalindas un Saitas istaba, kuras aizkarus rotāja gundegas un margrietiņas. Augšstāvā Arčijam bija ģērbistaba un rezerves telpa viesu uzņemšanai ļoti košās krāsās to izkrāšņoja sarkanas magones un zilas rudzupuķes, bet mūsu guļamistabai es izvēlējos aizkarus ar zilajiem zvaniņiem. Tas patiesībā nebija labākais risinājums, jo šīs telpas logi vērās uz ziemeļiem, tāpēc saule tur iespīdēja reti. Tie likās skaisti tikai reizēm — no rīta, kad es vēl gulēju gultā un skatījos, kā gaisma spīd tiem cauri, kad tie jau bija atvilkti abpus logam, vai ari naktī, kad zilgums likās tāds izbalējis. Ar tiem notika tāpat, kā mēdz būt ar zilajiem zvaniņiem dabā. Tikko jūs ienesat tos mājā, tie kļūst pelēki un bezdvēseliski un spītīgi netur galviņas augšā. Zilie zvani ir ziedi, kas atsakās dzīvot nebrīvē un ir priecīgi tikai tad, kad aug mežā. Es mierināju sevi, rakstot balādi par zvaniņiem:

BALĀDE PAR MAIJALAIKU

Reiz valdnieks pastaigāties gāja kādā rītā maijā, Viņš apgūlas un aizmiga, kā stāsta, sapņu aijāts, Kad atmodās, tad posās projām (Tā bija burvju stunda),

Un Zilā pulkstenīte, burvju puķe, mežā uzdejoja.

Tas karalis tad dzīres sarūpēja puķēm (vienai ne) Un alkatīgām acīm meklēja, kur ir šī meitene. Tur bija Roze, ietērpusies atlasā, Un Lilija zem zaļa zīda nojumes, Bet Zilā Pulkstenīte tikai mežā uzdejoja.

Tas karalis — viņš nikni pieri rauca, šķēpu tverot, Un vīrus sūtīja, lai Zvaniņpuķi ķerot. Ar zīda auklām viņi Pulkstenīti sēja, Pie kunga aizveda kungs cēlās, nojautis: Nāk Zilā Pulkstene, kas mežā uzdejoja.

Kungs sveica jaunavu šo, kāzām posties lika, Tai viņa zelta kronis galvā uzlikts tika. Bet nodrebēja viņš un kļuva bāls, Un galminieki bailēs lūkojās uz viņas pusi Uz Zilo Pulkstenīti, kura bija rēgaina un novītusi.

"Ak Kungs, cik smags tavs kronis — man galvu lejup liec. Ap mani sienas saslēdzas, es gribu brīva iet. Mans mīlnieks bija draiskais Vējš, Es mīlu Sauli vien,

Es — Zilā meža Pulkstenīte, ne tava karaliene."

Kungs visu gadu sēroja, bet sāpes nerimās.

Viņš piecēlās un aizgāja, kur aizved takas tās,

Un savu kroni noņēma —

Tur, dziļā mežā ejot,

Kur Pulkstenīte Zilā allaž brīva dejo.

Romānam "Virs brūnā uzvalkā" tiešām bija liela piekrišana. The Bodley Head atkal centās man uzmākt jaunu un daudz izdevīgāku līgumu. Es atteicos. Nākamā grāmata, ko es viņiem nosūtīju, bija jau pirms ilgāka laika uzrakstīts garstāsts. Tas man pašai gluži labi patika. Tajā bija vēstīts par dažādiem pārdabiskiem notikumiem. Es to nedaudz pārstrādāju, ieviesu vēl pāris tēlus un iesniedzu saviem izdevējiem. Viņi to nepieņēma. Es jau biju pārliecināta, ka tā notiks. Līgumā nebija tāda punkta, ka piedāvājamajai grāmatai jābūt detektīvromānam vai trillerim. Tur bija sacīts tikai "nākamie darbi". No stāsta es biju izveidojusi veselu romānu un viņi varēja to pieņemt vai nepieņemt. Viņi atteicās, tātad man bija viņiem jāuzraksta vairs tikai viena grāmata. Pēc tam būšu brīva. Brīvība un Hjū Meisija padomi turpmāk es lieliski apzināšos, ko daru. Un kas vēl svarīgāk ko nevajag darīt.

Nākamā grāmata, kuru es uzrakstīju, bija diezgan vieglprātīga "Slepenā pretinieka" stilā. To sacerēt bija daudz jautrāk un veicās ātrāk. Mans darbs atspoguļoja pacilātību, ko es tajā laikā izjutu, jo viss ievirzījās tik labi. Dzīve Saningdeilā, kur Rozalinda attīstījās ar katru dienu vairāk, kļuva gan aizvien priecīgāka, gan interesantāka. Es nekad neesmu sapratusi cilvēkus, kuriem gribētos, lai viņu bērni vienmēr paliktu mazi, tāpēc viņi nožēlo ik gadu, kad atvases kļūst vecākas. Es pati reizumis jutu, ka nespēju vien nociesties kad redzēšu, kāda Rozalinda būs pēc gada, aiznākamgad un tā tālāk. Domāju, ka šajā pasaulē nav nekā aizraujošāka par bērnu, kas gan ir jūsu un tomēr svešinieks. Jūs esat kā vārti, caur kuriem bērns ienāk pasaulē, un jums kādu laiku ļauts par viņu rūpēties. Pēc tam tas uzplauks pilnos ziedos, ieiedams pats savā brīvajā dzīvē, un tad jums atliks tikai noskatīties un likt viņu mierā. Tas ir kāds dīvains augs, ko esat atnesuši mājās, ieaudzējuši un tālāk nevarat vien sagaidīt, kā tas attīstīsies.

Rozalinda Saningdeilā jutās laimīga. Viņai ļoti patika izsapņotais divritenis, ar ko viņa aizrautīgi minās pa dārzu, dažkārt nokrītot, bet nekad nežēlojoties. Mēs ar Saitu gan bijām viņai piekodinājušas, lai neiet āra pa vārtiem, taču man nešķiet, ka tikām viņu īpaši uzmanījušas. Un, beigu beigās, kamēr mēs abas bijām ar kaut ko aizņemtas mājā, viņa devās laukā. Laimīgā kārtā viņa novēlās no divriteņa tūlīt pēc tam, kad bija izbraukusi pa vārtiem, nevis kaut kur tālāk. Šaja kritiena cieta abi Rozalindas priekšzobi tagad tie bija ielikuši uz iekšu, un es izbijos, ka ari nākamie īstie zobi varētu veidoties tādi paši. Aizvedu meitu pie zobārsta, un Rozalinda, lai ari nesūdzējās, tomēr sēdēja krēslā, lūpas sakniebusi cieši kopā un atteikdamās atvērt muti. Jebkas, ko teicu es, sacīja Saita vai zobārsts, tika uzņemts klusējot un palika bez atbildes — Rozalindas zobi palika apņēmīgi sakosti. Biju spiesta vest meitu projām. Es noskaitos, taču Rozalinda uzklausīja visus pārmetumus klusējot. Pēc ilgiem priekšlasījumiem — gan maniem, gan Saitas — viņa pēc divām dienām paziņoja, ka tomēr varētu iet pie zobārsta.

"Vai šajā reizē tu tiešām domā tā, kā saki, Rozalinda, vai arī tad, kad būsim tur, atkal izrīkosies tāpat?"

"Nē. Tagad es vēršu muti vaļā."

"Cik noprotu, tu biji nobijusies?"

"Hm, cilvēks nekad nevar zināt," Rozalinda nomurmināja, "ko viņam kāds grasās nodarīt. Vai tad tā nav?"

Piekritu, ka tā ir, taču aizrādīju, ka neviens nešaubās un es ari ne: Anglijā visi iet pie zobārsta, atver mutes un ļauj labot sev zobus, jo tā vajag. Rozalinda devās pie ārsta un uzvedās lieliski. Zobārsts izrāva izkustinātos zobus un piebilda, ka vēlāk varbūt būs jānēsā skava, tomēr viņš domājot, ka tā nenotiks.

Kā man liekas, tad zobārsti šajās dienās vairs nav tādi kā manā bērnībā. Mūsu zobārsts bija misters Hīrns tas bija mazs, visnotaļ kustīgs vīriņš: tāda personība, kas aizrāva pacientus. Mana māsa tika aizvesta pie viņa pavisam agrīnā vecumā — viņai bija tikai trīs gadi. Medža, apsēdināta zobārsta krēslā, tūlīt sāka raudāt.

"Paklau," misters Hīrns iesaucās, "es to nevaru pieļaut! Es nekad neļauju saviem pacientiem raudāt!"

"Kā tā?" Medža apjautājās, tik pārsteigta, ka tūlīt mitējās brēkt.

"Jā!" apstiprināja misters Hīrns. "Tā ir nelādzība, un es to apkaroju!" Viņš tālāk varēja mierīgi strādāt.

Mēs visi ļoti priecājāmies, kad nokļuvām Skotsvudā, šķita tik jauki atkal būt laukos. Arčijs bija sajūsmā, jo tagad viņš bija tuvāk Saningdeilas golfa laukumam. Saita priecājās, jo viņai bija aiztaupītas garās pastaigas parkā, un Rozalinda tāpēc, ka tur bija dārzs, kur vizināties ar savu izsapņoto divriteni. Un tā — visi jutās gandarīti. Kaut gan tajā laikā, kad mēs ieradāmies ar mēbeļu furgonu, mūsu uzņemšanai nekas nebija sagatavots. Elektriķi joprojām urba un vilka vadus gaiteņos, un jebkādus priekšmetus bija grūti ienest iekšā. Nemitīgi radās sarežģījumi ar vannām, krāniem, elektrisko apgaismojumu, un vispārējais jūklis bija gluži neticams.

"Annu — piedzīvojumu meklētāju" tagad turpinājumos publicēja The Evening News, un es nopirku savu Morris Cowley. Tas bija lielisks auto: uz to varēja paļauties, jo tas likās būvēts daudz pamatīgāk nekā mūsdienu mašīnas. Nākamās nepatikšanas bija tādas, ka man vajadzēja iemācīties ar to braukt.

Gandrīz tūlīt pēc tam sākās ģenerālstreiks, un es vēl nebiju apmeklējusi ne trīs nodarbības, kad Arčijs paziņoja, ka man vajadzēšot vest viņu uz Londonu.

"Bet es nevaru. Es neprotu braukt!"

"Tomēr tu proti gan. Tu ļoti labi tiec galā!"

Arčijs bija lielisks skolotājs, un tajā laikā nebija jāliek eksāmeni. Toreiz autovadīšanas atļauju vēl nebija. No tā brīža, kad iekāpāt mašīnā un sākāt to vadīt, jūs uzņēmāties atbildību par visu, kas ar to notika.

"Tiešām nezinu, vai spēšu ieslēgt atpakaļgaitu!" es šaubīgi sacīju. "Man šķiet, ka mašīna nekad neripo turp, kur es vēlētos."

"Tev nevajadzēs braukt atpakaļgaitā!" Arčijs pārliecināti attrauca. Tu stūrē pavisam labi tas ir galvenais. Ja brauksi vienmērīgā gaitā, viss būs kārtībā. Kā nobremzēt, to taču tu zini."

"To tu man iemācīji vispirmā kārtā!" es atbildēju.

"Jā, protams, ka tā bija. Es nesaprotu, kādēļ tev varētu rasties kādas grūtības."

"Satiksmes plūsmā jebkas var gadīties," es svārstīgi novilku.

"Ak nē, tev nevajag jaukties iekšā nekādā drūzmā."

Arčijs bija dzirdējis, ka no Haunslovas stacijas ejot elektriskie vilcieni, un tā mans pienākums bija — kopā ar Arčiju aizbraukt uz Haunslovu: turpceļā pie stūres būtu vīrs, kas pēc tam apgrieztu mašīnu, lai varu pati stūrēt atpakaļ, kamēr viņš dosies tālāk uz Sitiju.

Pirmā reize, kad mēs tā rīkojāmies, bija visgrūtākais pārbaudījums, kādu man gadījies piedzīvot. Es bailēs drebēju, tomēr pamanījos tīri labi tikt galā. Es pāris reizes noslāpēju motoru, jo nobremzēju pārāk spēji, un pievērsu pārāk daudz uzmanības apkārtējam norisēm, kas arī traucēja. Bet, protams, kustība uz ceļiem tajās dienās nebija tāda, kāda tā ir šodien, un īpašas iemaņas neprasīja. Kamēr bija iespējams mierīgi stūrēt, nebija jāapstājas vai jāapgriežas, viss gāja labi. Grūtākais brīdis bija tad, kad vajadzēja iebraukt Skotsvudā un iespraukties ārkārtīgi šaurā garāžā līdzās kaimiņu mašīnai. Šie cilvēki dzīvoja stāvu zemāk jauns pāris, kas saucās Raunklifi. Sieva pēc tam sacīja: "Es redzēju, kā īrniece no otrā stāva šodien pārbrauca mājās. Man vis nešķiet, ka viņa jebkad agrāk ir vadījusi mašīnu. Iestūrēja garāžā trīcēdama un drebēdama, tik balta kā palags. Es jau nodomāju, ka izgāzīs sienu, taču tā nenotika."

Manuprāt, šādos apstākļos vienīgi Arčijs bija spējīgs iedvest man pašpārliecību. Viņš allaž jutās drošs, ka es varu izdarīt jebko tādu, par ko pati šaubījos. "Protams, ka tu to paveiksi!" viņš mēdza teikt. "Kāpēc gan ne? Ja tu uzskatīsi, ka nespēj, tad nekad neko neizdarīsi!"

Es ieguvu mazliet drosmes un pēc trim vai četrām dienām uzdrīkstējos iebraukt arī Londonā, lai pacīnītos ar satiksmes grūtībām. Ak, kādu prieku man sagādāja šis auto! Man vis nešķiet, ka šodien kāds novērtētu to pārmaiņu, kādu mašīna toreiz ieviesa cilvēka dzīvē! Tā bija iespēja doties uz jebkuru vietu, kurp vien vēlaties, turp, kur kājām nenokļūt, tā paplašināja apvāršņus. Viena no lielākajām baudām, ko man sniedza auto, bija ceļošana uz Ešfīldu un mātes vizināšana. Viņai šie braucieni ļoti patika tieši tāpat kā man. Mēs apmeklējām dažādas pilsētas arī Dartmūru un tādus draugus, ko sen nebija izdevības apraudzīt transporta sarežģījumu dēļ. Arī pats brauciens mums abām sagādāja lielu prieku. Domāju, ka nekas man nav sagādājis tādu apmierinājumu un gandarījuma apziņu kā manai sirdij dārgais pudeļdegunis Morris Cowley.

Lai gan Arčijs bija visai izpalīdzīgs praktiskās lietās, rakstīšanas jautājumus atrisināt mans vīrs nespēja. Reizumis man gribējās izstāstīt viņam idejas, ko biju izlolojusi jaunas grāmatas sižetam. Kad es steigšus viņam šīs ieceres attēloju, tās pat manām ausīm skanēja pārmēru banāli, bezjēdzīgi vai stulbi (varētu minēt vēl citus līdzīgus epitetus, ko šoviet nepiesaukšu); Arčijs klausījās laipni un labvēlīgi kā allaž, kad pievērsa uzmanību citiem cilvēkiem. Beigu beigās es kautri pavaicāju: "Ko tu par to saki? Vai tev šķiet, ka derēs?"

"Jā, tā rādās gan," Arčijs visnotaļ nomācošā tonī apstiprināja."Kaut gan necik rosinošs tāds sižets nav vai ne? Un aizraujošs arīdzan…"

"Tātad tu domā, ka tas nederēs?"

"Manuprāt, tu spēj savērpt daudz labāku."

Un iecerētais romāna sižets tika atmests, šķietami aizmirsts uz visiem laikiem es jutos tā, it kā tas būtu noslepkavots. Tomēr dažkārt es tos atdzīvināju vai arī tie augšāmcēlās paši pēc pieciem sešiem gadiem. Taču šajā reizē sižets nebija iepriekš kritizēts, tāpēc uzziedēja jo kupli, un no tā izveidojās viena no manām labākajām grāmatām. Nelaime tā, ka autoram ir ļoti smagi, ja viņam sarunas gaitā jāietērpj sava iecere vārdos. Jūs varat kaut ko tādu izdarīt ar zīmuli rokā vai pie rakstāmmašīnas, tad iznāk sakarīgi, kā pienākas, taču jūs nespējat attēlot to, ko tikai grasāties uzrakstīt. Vismaz es to nevaru. Beigu beigās es iemācījos nekad neko nestāstīt par grāmatu, kamēr tā nav pabeigta. Kritizēšana var nest kādu labumu pēc tam, kad tā jau ir gatava. Jūs aizstāvat savu viedokli vai padodaties, bet esat skaidrībā par to, kā šis darbs ir iedarbojies uz lasītāju. Taču jūsu raksturojums tam, ko vēl tikai gatavojaties radīt, skan kaut kā niekkalbīgi, un laipns aizrādījums, ka tur nekas neiznāks, tūlīt rod atbalsi.

Es nekad nepiekrītu izpildīt tos simtus lūgumu, kuri man izteikti, izlasīt cita cilvēka manuskriptu. Vispirms jau tāpēc, ka tad, ja sāksiet, neko citu vairs nedarīsiet, tikai lasīsiet manuskriptus! Un arī tāpēc, ka es uzskatu neviens autors nav tik lietpratīgs, lai kritizētu. Jūsu iebildes aprobežojas ar to, ko jūs būtu rakstījis, taču tās nenozīmē, ka jūsu risinājums der arī citam literātam. Mums katram ir savs veids, kā sevi izteikt.

Turklāt jums neliktu mieru biedējošā doma, ka jūsu nopēluma dēļ var zaudēt drosmi kāds, kuram nevajadzētu no tās šķirties. Kādu no maniem agrīnajiem stāstiem laipns draugs paradīja pazīstamai rakstniecei. Viņa bēdīgi, bet pilnīgi noraidoši paziņoja, ka tā autors nekad nekļūs par rakstnieku. Patiesībā viņa gribēja sacīt lai gan pati to neapzinājās, būdama literāte, nevis kritiķe —, ka persona, kas uzrakstījusi šo stāstu, ir nenobrieduši un nepieredzējusi, tāpēc vēl nespēj radīt neko publicēšanas vērtu. Kritiķis vai izdevējs izteiktos iejūtīgāk, jo tā ir viņu profesija ievērot talanta iedīgļus. Tāpēc man nepatīk meklēt vainas, jo es domāju, ka tā ir viegli nodarīt ļaunumu.

Vienīgais brīdinājums, ko es vēlētos izteikt, lai nākamais rakstnieks ņem vērā savu izstrādājumu iespējamo tirgus vērtību. Nav nekādas jēgas sacerēt romānu no 30 000 vārdiem, jo tādu grāmatu pašlaik nav viegli publicēt. "Tā?" noprasīs autors. "Taču šim darbam jābūt tieši tik garam!" Labi, tā varētu būt, ja jūs esat ģēnijs, tomēr ir ticamāk, ka jūs esat amatnieks. Jūs jūtat, ka esat apguvis kaut ko tadu, ko spējat paveikt lieliski, un jums gribētos to arī labi pārdot. Ja tā, tad jums jāpiešķir savam darbam tāds veids un apjoms, kāds ir pieprasīts. Ja jūs būtu galdnieks, jums nerastos kārdinājums izgatavot krēslu, kura sēdeklis atrodas piecu pēdu augstumā no grīdas. Jo neviens nevēlētos uz tāda sēdēt. Un neko nelīdzēs, ja paziņosiet, ka tas izskatās skaists. Ja grasāties uzrakstīt grāmatu, tad izpētiet, cik garas tās mēdz būt, un iekļaujieties šajos rāmjos. Ja plānojat sacerēt noteikta apjoma īso stāstu kādam noteiktam žurnalam, tad piemērojieties tā prasībām stāstam jābūt līdzīgam tiem, kādi šajā izdevumā jau publicēti. Ja jums patīk rakstīt tikai sev, tad ir citādi varat sacerēt jebkāda garuma darbus jebkurā žanrā, taču jums jāsamierinās ar domu, ka varbūt esat vienīgais, kas priecāsies par uzrakstīto. Nekam neder kaut ko pasākt ar uzskatu, ka esat debesu dots ģēnijs. Daži cilvēki tādi ir, taču to ir maz. Nē, parasti rakstnieks ir amatnieks — laba un godīga darba veicējs. Jums jāapgūst tehniskās iemaņas, un tad, kad profesija būs iepazīta, varēsiet likt lietā savas radošās idejas, tomēr jums jāpakļaujas formas prasībām.

Tikai šajā laikā es sāku apjaust, ka varbūt varētu kļūt par profesionālu rakstnieci. Taču vēl nebiju par to droša. Es joprojām domāju, ka ideja rakstīt grāmatas ir apmēram tāda pati kā ideja izšūt dīvānspilvenus.

Pirms tam, kad mēs pārcēlāmies no Londonas uz laukiem, es pie tēlnieka mācījos veidošanu. Esmu aizrautīga mākslas cienītāja — skulptūras man patika labāk par gleznām, un ilgojos kļūt par tēlnieci. Taču šajās cerībās es drīz vīlos: atklāju, ka tāds darbs nebūs manos spēkos, jo man nav vizuālās formas izjūtas. Es nepratu zīmēt, tātad nevarēšu arī veidot. Biju domājusi, ka ar skulptūrām ir citādi māla izjūta palīdzēs tikt galā ar formu. Taču es sapratu, ka nespēju saskatīt apveidus. Gluži tāpat, kā bez muzikālās dzirdes nav iespējams nodarboties ar mūziku.

Es lepnības labad sakomponēju dažas dziesmas ar pašas tekstiem. Atsaucu atmiņā valsi, ko biju sacerējusi, un nospriedu, ka nekad vēl neesmu dzirdējusi kaut ko tik banālu. Dažas no dziesmām nebūt nebija tik sliktas. Man īpaši iepatikās kāds no pantiem par Pjero un Arlekīnu. Es nožēloju, ka neesmu mācījusies harmoniju un par komponēšanu neko daudz nezinu. Turpretī rakstīšana man likās piemērota gan kā amats, gan kā pašizteikšanās.

Es sacerēju drūmu lugu, kurā visvairāk runāts par asinsgrēku. Šo lugu noteikti atraidīja ikkatrs teātra direktors, kuram tiku to nosūtījusi: "Tēma ir pārāk nepatīkama." Pārsteidzošākais ir tas, ka mūsu dienās tieši šāda luga varētu gūt piekrišanu.

Es sacerēju arī vēsturisku lugu par Ehnatonu. Tā man ļoti gāja pie sirds. Džons Gilguds vēlāk bija tik laipns, ka man atrakstīja. Viņš uzskatot, ka tā vietumis esot interesanta, taču to uzvest būtu pārāk dārgi, un humora neesot gana daudz. Manā uztverē Ehnatons kaut kā nesaistījās ar humoru, bet es sapratu, ka kļūdījos. Ēģiptē ir tieši tikpat daudz humora, cik jebkur citur — tāpat kā dzīvē ikkatrā laikā un vietā —, un arī traģēdijā ir savs humors.

Pēc pārrašanās no ceļojuma apkārt pasaulei mēs bijām pieredzējuši tik daudz raižu, ka likās brīnišķīgi ieiet šādā rimtuma periodā. Iespējams, ka tieši tad mani vajadzēja pārņemt ļaunām nojautām. Viss ritēja pārmēru gludi. Arčijam bija amats, kas viņam patika, priekšnieks bija viņa draugs, darba biedri jauki — viņš dabūja visu, ko allaž gribējis, arī piederību augstas klases golfa klubam, un varēja spēlēt ik nedēļas nogali. Man labi veicās rakstīšana, un es biju sākusi apsvērt, vai nevajadzētu tai pievērsties pilnībā, lai ar to pelnītu naudu.

Vai es manīju, ka šaja vienmērīgajā dienu tecējumā kaut kas nav kārtībā? Nedomāju vis. Un tomēr kaut kādas jausmas bija, lai gan man nešķiet, ka es jebkad būtu tās nosaukusi vārdā. Man trūka agrākās saskaņas un kopīgās laikpavadīšanas ar Arčiju. Es ilgojos pēc nedēļas nogalēm, kad mēs aizbraucām kaut kur ar autobusu, bet pēc tam devāmies pētīt apkaimi.

Mūsu nedēļas nogales tagad garlaikoja. Man nereti tajās gribējās ielūgt viesus, lai atkal tiktos ar Londonas draugiem. Arčijs iebilda, ka tādējādi viņam brīvās dienas tiktu sabojātas. Ja pie mums kāds atbrauktu, vīrs būtu spiests biežāk palikt mājās un palaist garām golfa sacensības. Es ierosināju reizēm golfa vietā spēlēt tenisu, jo mums bija daži draugi, ar kuriem viņš Londonā publiskajos kortos tika spēlējis tenisu. Taču Arčijs šausminājās. Teniss viņš atteica sabojāšot viņa iemaņas golfā. Tagad viņš ņēma šo spēli tik nopietni, it kā tā būtu reliģija.

"Paklausies, tu vari ielūgt savas draudzenes, ja tev tīk, bet neizvēlies precētus pārus, jo tad man vajadzēs iesaistīties ciemiņu uzņemšanā."

Tas nebija tik vienkārši, jo mūsu draugi lielākoties bija precēti, un es nevarēju ielūgt sievu bez vīra. Biju iepazinusies arī ar cilvēkiem no Saningdeilas, taču šī sabiedrībā caurmērā bija divējāda: pusmūža ļaudis, kas kaislīgi aizrāvās ar dārzkopību un runāja gandrīz tikai par to, un jautri, sportiski bagātnieki, kas diezgan daudz dzēra un rīkoja kokteiļviesības, tādēļ nebija gluži manā gaumē. Un, ja tā padomā, arī Arčija ne.

Precētais pāris, kas varēja pie mums ciemoties nedēļas nogalēs un to ari darīja, bija Nena Votsa un viņas otrais vīrs. Nena kara laikā bija apprecējusi cilvēku, ko sauca Hugo Polloks, un abiem bija meita, vārdā Džūdija, taču laulība nebija izdevusies, un galu galā viņa no vīra šķīrās. Taču apprecējās atkal ar vīrieti, vārdā Džordžs Kons. Tas bija aizrautīgs golfa spēlētājs, un tā jautājums par nedēļu nogalēm atrisinājās. Džordžs un Arčijs spēlēja golfu, bet mēs ar Nenu tenkojām, tērzējām un ari mazliet diezgan nesakarīgi spēlējām golfu lēdiju laukumā. Tad mēs devāmies uz kluba ēku, satikāmies ar vīriem un kaut ko iedzērām. Mēs ar Nenu iebaudījām savu iemīļoto dzērienu: puspinti krējuma, kas atšķaidīts ar pienu gluži tāpat kā bērnībā Ebnijas fermā.

Kad Saita mūs pameta, tas bija smags trieciens, taču viņa grasījās beidzot nopietni nodarboties ar savu karjeru un nolēma doties uz ārzemēm, kur cerēja dabūt darbu. Rozalindai Saita norādīja nākamajā gadā jāiet skolā, tādēļ viņa nebūšot tik nepieciešama. Viņa esot dzirdējusi par labu vietu vēstniecībā Briselē un vēloties to dabūt. Viņai negriboties mūs pamest Saita skaidroja -, taču centīšoties tikt tadā postenī, lai varētu ceļot apkārt pasaulei un redzēt kaut ko no dzīves. Es nevarēju nepiekrist tādai nostājai, un mēs bēdīgi apstiprinājām, ka viņai jādodas uz Beļģiju.

Tad es atcerējos, cik laimīga jutos kopā ar Marī un cik jauki bija mācīties franču valodu, nelejot asaras. Un man iešāvās prātā, ka varētu sameklēt Rozalindai franču aukli. Pankija man dedzīgi atrakstīja, ka pazīstot šādu personu, taču tā esot šveiciete, nevis francūziete. Viņa esot ar šo sievieti tikusies, bet viņas draudzene bijusi pie šīs jaunās dāmas radiem Šveicē. "Marsela ir mīļa meitene. Ļoti laipna!" Māsa domāja, ka īstā audzinātāja Rozalindai būtu tāda, kas žēlotu bērnu, kurš bija bikls un nervozs, un pieskatītu viņu. Es nemaz nezināju, ka mums abām ar Pankiju ir tik līdzīgas domas par Rozalindas raksturu!

Marsela Viņū atbrauca. Sākumā man pret viņu radās tikko jaušami aizspriedumi. Pankija bija raksturojusi šo būtni kā mīļu, apburošu mazulīti. Uz mani viņa atstāja pavisam citu iespaidu. Lai gan visnotaļ labdabīga, viņa likās tāda kā miegaina, slinka un neinteresanta. Šī jaunā sieviete bija no tādām, kas netiek galā ar bērniem. Rozalinda, kas parasti izturējās labi un bija pieklājīga, bet ikdienas dzīvē uzvedās pilnīgi apmierinoši, gandrīz jau kopš pirmā vakara kļuva kā nelabā apsēsta citus vārdus es neatrodu.

Es nebūtu spējusi noticēt, ka tā var būt. Tad es atklāju to, ko lielākā daļa audzinātāju zina instinktīvi: bērns reaģē tāpat kā suns vai jebkurš cits dzīvnieks tas atzīst autoritāti. Marselai autoritātes nebija. Viņa tikai šad un tad laipni šūpoja galvu un nopūtās: "Rozalinda! Non, nonl Rozalinda!"— bez jebkāda efekta.

Bija žēl noskatīties, kā viņas pastaigājas. Marselai ka nesen biju atklājusi abas kājas klāja tulznas un varžacis. Viņa spēja tikai klibot tādā solī kā bēru gājienā. Kad es atradu šīs vainas, nosūtīju viņu pie ārsta, taču ari tas neko daudz viņas gaitā nespēja mainīt. Rozalinda spara pilns bērns — soļoja pirmā, izskatīdamās angliska, zodu gaisā izslējusi. Marsela bēdīgi vilkās nopakaļ, murminādama: "Pagaidiet mani! Attendez—moi\"

"Mēs taču ejam pastaigā vai ne?"Rozalinda par plecu attrauca.

Marsela rīkojās ārkārtīgi muļķīgi, mierizlīgumam Saningdeilā pirkdama Rozalindai šokolādi. Tas bija ļaunākais, ko viņa varēja darīt. Rozalinda pieņēma našķi, pieklājīgi nomurminādama: "Paldies!"un pēc tam uzvedās vēl sliktāk. Mājās skuķis ārdījās kā pats nelabais. Viņa novilka kurpes un meta ar tām Marselai, rādīja auklei viepļus un atteicās ēst.

"Ko lai daru?" es vaicāju Arčijam. "Viņa ir gluži vienkārši briesmīga! Esmu meitu sodījusi, taču tas neko nelīdz. Šķiet, ka viņai pa īstam iepaticies spīdzināt nabaga auklīti."

"Man vis neliekas, ka šī jaunā dāma par to uztrauktos," Arčijs atbildēja. "Nekad vēl neesmu redzējis apātiskāku būtni."

"Varbūt vēlāk kļūs labāk," es sacīju.

Taču nekļuva vis, drīzāk gan ļaunāk. Es jutos patiesi norūpējusies, jo nevēlējos noskatīties, kā mans bērns pārtop trakojošā dēmonā. Beigu beigās ja Rozalinda bija uzvedusies pienācīgi un sapratusies ar divām auklēm un audzinātāju, noteikti jābūt kādai kļūdai, kuras dēļ bērns izturas tik neciešami tieši pret šo meiteni.

"Vai tev nav žēl Marselas, kas ieradusies svešā valstī, kur neviens nerunā viņas valodā?" es apjautājos.

"Viņa pati gribēja braukt!" Rozalinda atbildēja. "Nebūtu te ieradusies, ja nebūtu to vēlējusies! Viņa pavisam labi runā angliski. Šī persona tik tiešām ir šausmīgi, šausmīgi stulba!" Protams, ka Rozalindai bija taisnība.

Rozalinda mazliet apguva franču valodu, tomēr tikai nedaudz. Reizumis lietainās dienās es ierosināju, lai abas paspēlē kādas spēles, taču Rozalinda attrauca, ka Marselai neesot iespējams iemācīt pat durakus. "Viņa neatceras kāršu vērtību ka dūzis ir četrinieks, bet kungs trijnieks!" meita nicīgi novilka.

Es pastāstīju Pankijai, ka izvēle nav bijusi veiksmīga.

"Ak Dievs, bet es domāju, ka viņa iemīļos Marselu."

"Tā tomēr nenotika," es sacīju. "Ne uz to pusi. Un Rozalinda izgudro aizvien jaifnus veidus, kā mocīt nabaga meiteni sviež viņai ar dažādiem priekšmetiem."

"Rozalinda viņu apmētā ar mantām?"

"Jā," es apstiprināju. "Un kļūst aizvien ļaunāk!"

Galu galā es nolēmu, ka tas vairs ilgāk nav ciešams. Kādēļ būtu jāizposta mūsu dzīve? Es izrunājos ar Marselu, murminādama, ka uzskatu mūsu sadzīve nav izdevusies, tāpēc būtu labāk, ja viņa pameklētu kādu citu vietu. Piedāvāju viņu ieteikt un apjautāties, vai kadam nav vajadzīga aukle, ja vien viņa negrib atgriezties Šveicē. Marsela vienā mierā attrauca, ka viņai gan paticis apskatīt Angliju, tomēr viņa vēlētos doties atpakaļ uz Bērni. Viņa atvadījās, iedevu viņai visu tā mēneša algu un nolēmu aplūkoties pēc kādas citas aukles.

Tagad biju izprātojusi, ka man nepieciešama sekretāre un guvernante vienlaikus. Rozalinda, kurai drīz būs pieci gadi, varēs iet uz skolu — uz mazo vietējo skoliņu -, un tad sekretāre stenogrāfiste uz dažām stundām būtu manā rīcībā. Iespējams, es varētu viņai diktēt savus literāros darbus. Tā likās laba ideja. Es ieliku avīzē sludinājumu, ka meklēju personu, kas varētu būt par audzinātāju piecus gadus vecam bērnam, kuram jāsāk iet skolā, un arī par sekretāri stenogrāfisti. Un piemetināju: "Priekšroka skotietei." Tagad, kad biju novērojusi vairākus bērnus un viņu audzinātājas, nospriedu, ka skotietes lieliski tiek galā ar mazajiem. Francūzietes allaž pārāk noņēmās ar disciplīnas ieviešanu, taču pašas skaitās, kad bija spiestas pildīt savus pienākumus. Vācietes bija labas guvernantes un kārtīgas, taču vācu valoda nebija tā, kuru gribētos mācīt Rozalindai. Irietes bija jautras, bet radīja mājās jukas, anglietes likās visdažādākās. Bet es ilgojos pēc skotietes.

Es pārskatīju atbildes, ko biju saņēmusi pēc sludinājuma ievietošanas, devos uz Londonu un apmetos nelielā privātā viesnīciņā pie Lankasteras vārtiem, lai aprunātos ar mis Šarloti Fišeri. Mis Fišere man iepatikās, tikko viņu ieraudzīju. Viņa bija gara auguma, ar brūniem matiem, apmēram divdesmit trīs gadu veca, vismaz tā man likās. Šai jaunajai sievietei bija pieredze darbā ar bērniem, viņa šķita ļoti spējīga — aiz patīkamās ārienes slēpās arī ass prāts. Viņas tēvs bija viens no Edinburgas karaliskajiem kapelaniem, Svētā Kolumba draudzes mācītājs. Viņa prata gan stenografēt, gan rakstīt ar mašīnu. Viņai patika doma par vietu, kur būtu ne tikai jānodarbojas ar bērnu, bet jāstrādā ari par sekretāri.

"Ir vēl kaut kas," es šaubīgi ieminējos. "Vai jūs… Vai jums ir iemaņas… es gribēju vaicāt vai jūs protat apieties ar vecām lēdijām?"

Mis Fišere pavērās manī ar savādu skatienu. Es pēkšņi pamanīju, ka mēs sēžam istabā, kurā atrodas aptuveni divdesmit vecas dāmas, kas ada, tamborē un lasa avīzes. Kad uzdevu šo jautājumu, viņas visas lēnām pievērsās man. Mis Fišere iekoda lūpā, lai nesāktu smieties. Es biju aizmirsusi par apkārtni, jo prātoju, kādā formā ietērpt savu jautājumu. Ar manu māti tajā laikā jau nebija viegli saprasties tā notiek ar daudziem veciem cilvēkiem, bet māte allaž bija ļoti neatkarīga, viņu citi ātri nogurdināja un garlaikoja, tādēļ ar viņu bija vēl sarežģītāk. Džesija Svanella nepavisam nespēja tādu stāvokli izturēt.

"Domāju gan," Šarlote Fišere lietišķi atbildēja. "Nekad neesmu jutusi nekādas grūtības."

Es paskaidroju, ka mana māte ir padzīvojusi, mazliet ekscentriska, ar noslieci uzskatīt, ka viņa visu zina labāk, ar šādu lēdiju nav tik vienkārši sadzīvot. Tā kā Šarlote spēja uzlūkot šo postu bez uztraukuma, mēs norunājām, ka viņa ieradīsies pie manis, tikko būs atbrīvojusies no tagadējā darba. Manuprāt, viņa strādāja par bērnu aukli pie miljonāra, kas mita Pārkleinā. Viņai bija vecākā māsa, kas apmetusies Londonā, un viņa priecātos, ja šī māsa varētu reizēm atbraukt ciemos. Es teicu, ka tas būs iespējams.

Tā Šarlote Fišere kļuva par manu sekretāri, un Mērija Fišere ieradās palīdzēt, kad bija nepieciešams. Abas palika pie manis, kļūdamas par draudzenēm, sekretārēm un guvernantēm uzticamām darbarūķēm un tā tālāk uz daudziem gadiem. Šarlote joprojām ir viena no manām labākajām draudzenēm.

Šarlote vai Karlo tā viņu pēc mēneša iedēvēja Rozalinda bija kā brīnums. Kolīdz viņa paguva ienākt pa Skotsvudas mājas durvīm, Rozalinda noslēpumainā kārtā atguva savu agrāko"es" no tām dienām, kad ar viņu kopā bija Saita. It kā viņa būtu apslacīta ar svētīto ūdeni! Meitas kurpes palika viņas kājās, un viņa ar tām vairs nevienam nemeta, pieklājīgi atbildēja uz jautājumiem un neapšaubāmi līksmoja par Karlo sabiedrību. Trakojošais dēmons bija pazudis. "Lai gan jāteic," Šarlote vēlāk man atzinās, "kad es ierados, viņa mazliet atgādināja mežonīgu dzīvnieku, jo ilgāku laiku neviens nebija apgriezis tās viņas pinkas tās krita meitēnam acīs, un mazā lūrēja pretī caur tām."

Tā iestājās rāmās dienas. Kad Rozalinda sāka iet skolā, es gatavojos diktēt stāstu. Biju tik satraukta par to, ka atliku šo nodarbi no dienas uz dienu. Beigu beigās pienāca īstā reize. Mēs ar Šarloti apsēdāmies viena otrai pretī. Viņai rokā bija piezīmju bloknots un zīmulis. Es nelaimīgi blenzu uz kamīna pusi un izrunāju dažus teikumus — sākumam. Tie izklausījās briesmīgi. Es nespēju izmocīt pat pāris vārdus, nestomīdamās un neapraudamās. Nekas no tā, ko sacīju, neskanēja nepiespiesti. Mēs uzstājīgi turpinājām apmēram stundu. Pēc ilgāka laika Karlo man atzinās, ka arī pati baidījusies no tā brīža, kad bija jāsāk literārais darbs.

Kaut gan viņa bija beigusi stenogrāfijas kursus, viņai nebija iznācis daudz praktizēties, tādēļ būtu jāatsvaidzina iemaņas. Šarlote jau to bija darījusi, pierakstīdama sprediķus. Viņa izbijusies, ka es traukšos uz priekšu, bet nevienam neliktos grūti pierakstīt to, ko es diktēju. Šīs frāzes viņa būtu paguvusi pierakstīt arī visparastākajā rokrakstā.

Pēc bezcerīgā sākuma tālāk gāja vieglāk, bet radošais darbs man padevās veiklāk, vai nu rakstot pašai ar roku, vai ar mašīnu. Tiešām dīvaini, ka cilvēks, dzirdot savu paša balsi, top šaubīgs un nespēj izteikties. Tikai pirms pieciem vai sešiem gadiem, kad biju salauzusi labo roku un nevarēju to lietot, sāku izpalīdzēties ar diktofonu un pamazām pieradu pie savas balss skaņas. Tomēr diktofonam vai magnetofonam ir savi trūkumi tie iedrošina autoru kļūt pārāk runīgam.

Nav šaubu, ka pūliņi, rakstot ar roku vai ar mašīnu, palīdzēja man turēties pie tēmas. Sacerot detektīvstāstus, īpaši svarīgi ir taupīt vārdus. Jūs taču negribēsiet dzirdēt vienu un to pašu vairākas reizes. Tomēr, runājot diktofonā, jūs jūtat kārdinājumu atkārtot, tikai citiem vārdiem. Visu lieko, protams, vēlāk var izmest, taču tas ir kaitinoši un pārtrauc gludo teksta plūdumu. Ir būtiski atcerēties faktu, ka cilvēks pēc dabas ir slinks un negrib rakstīt vairāk nekā nepieciešams, lai pavēstītu svarīgāko.

Skaidrs, ka ik darbam ir savs garums. Es domāju, ka īstais detektīvromāna apjoms ir 50 000 vārdu. Zinu, ka izdevēji tādu uzskatītu par pārāk īsu. Iespējams, ka lasītāji jūtas piekrāpti, samaksājuši naudu par 50 000 vārdiem, tāpēc vēlamāki būtu 60 000 vai 70 000. Ja jūsu grāmatā ir vairāk, tad man šķiet jūs atklāsiet, ka būtu labāk, ja tā būtu īsaka. 20 000 vārdu ir pietiekami pieklājīgam garstāstam un arī trillerim. Nelaimīgā kārtā pēc šāda garuma stāstiem ir aizvien mazāks un mazāks pieprasījums un autoriem nav cerību uz īpaši labu apmaksu. Tādēļ rakstniekam gribas turpināt stāstu un izstiept to līdz pilnmetrāžas romāna apmēriem. Es teiktu, īsā stāsta tehnika lāgā neatbilst detektīvžanram. Trillerim jā gan, bet ne detektīvromānam. Šajā ziņā izdevušies ir H. Beilija "Mistera Veiksmes stāsti", jo tie ir garāki par parasti žurnālos lasāmajiem.

Ap šo laiku Hjū Meisijs bija savedis mani kopā ar jaunu izdevēju Viljamu Kolinsu, ar ko es joprojām sadarbojos, kad uzrakstu grāmatu.

Pirmā grāmata, ko viņš laida klaja, bija "Rodžera Ekroida slepkavība"viena no veiksmīgākajām. To nemitīgi piemin un citē. Es biju tikusi pie laba sižeta, un daļēji man par to jāpateicas savam radagabalam Džeimsam, kas pirms dažiem gadiem īgni sacīja: "Šodien detektīvromānos gandrīz visi ir noziedznieki pat izmeklētājs. Man gribētos redzēt Vatsonu, kas kļūst par noziedznieku." Tā bija oriģināla doma, un es ilgi to apsvēru. Tad gadījās, ka to pašu ideju man pasvieda lords Lūiss Mauntbetens, atrakstīdams, ka detektīvromānu derētu sacerēt pirmaja personā un stāstītājs varētu būt tas, kurš vēlāk izradās slepkava. Vēstule pienāca, kad biju nopietni sasirgusi, un es līdz šai dienai netieku gudra, vai pati to apzinājos.

Man likās, ka tā ir vērtīga doma, un es pārcilāju to prātā labu laiciņu. Protams, tāda iecere bija īstenojama tikai ar lielām grūtībām. Man juka prāti, kad iztēlojos, ka Heistingss varētu kādu nogalēt, un nebija viegli kaut ko tādu savērpt tā, lai neizklausītos pēc krāpšanas. Skaidrs, ka daudzi uzskata "Rodžera Ekroida slepkavība" ir mānīšanās, taču, lasot šo darbu uzmanīgi, šie cilvēki pamanīs, ka ir kļūdījušies. Tādas nelielas kļūmes laika gaita jauki jāapslēpj aiz iespaidīgiem teikumiem, un doktors Šeperds, tos rakstīdams, priecājās no visas sirds, jo teica tikai patiesību — taču ne visu.

Arī nepieminot "Rodžera Ekroida slepkavību", šaja laikposmā viss gāja gludi. Rozalinda apmeklēja sākumskolu, un tā viņai ļoti patika. Viņai bija jauki draugi, mums skaists dzīvoklis un dārzs, man brīnišķīgais pudeļdegunis Morris. Man bija arī Karlo Fišere un miers mājās. Arčijs domāja, runāja, sapņoja tikai par golfu un dzīvoja vienīgi tam; viņa gremošana uzlabojās, tāpēc viņš mazāk cieta no nervozitātes izraisītas dispepsijas. Viss likās lieliski šajā lieliskākajā no pasaulēm, kā mēdz aizgrābti sacīt doktors Pangloss.

Mūsu dzīvē bija arī viens trūkums suns. Mīļumiņš Džo bija nomiris, kamēr mēs bijām ārzemēs, tādēļ mēs nopirkām asspalvainā terjera kucēnu, ko nosaucām par Pīteru. Pīters, protams, kļuva par ģimenes sirdi un dvēseli. Suns gulēja Karlo gultā un sagrauza dažnedažādas čības, kā ari tā saucamās neiznīcināmās terjeru bumbiņas.

Pēc visa, ko bijām piedzīvojuši pagātnē, bija rosinoši beidzot neraizēties par naudu; gluži iespējams, ka šī drošības sajūta mums mazliet sakāpa galvā. Mēs sākām domāt par tādām lietām, par ko citkārt nebijām domājuši. Arčijs viendien aizrāva mani, pēkšņi ieminēdamies, ka vēlētos iegūt patiesi ātru auto. Viņš bija aizsvilies, manuprāt, ar Strachan 's Bentkj.

"Taču mums jau ir auto," es pārsteigta iesaucos.

"Jā, bet es domāju kaut ko īpašu!"

"Tagad mēs varam atļauties otru bērnu!" es aizrādīju. Es jau kādu laiku ar patiesu prieku prātoju par šo tēmu.

Arčijs atmeta ar roku otrais bērnu viņu neinteresēja. "Es negribu nevienu citu, tikai Rozalindu!" vīrs sacīja. "Ar Rozalindu pilnīgi pietiek!"

Arčijs bija kā jucis Rozalindas dēļ. Viņam patika rotaļāties ar meitu, un viņa pat mēdza tīrīt tēva golfa nūjas. Abi sapratās, kā šķiet, labāk, nekā ar mazo sapratos es. Viņiem bija līdzīga humora izjūta, un viņi ievēroja viens otra viedokli. Vīram sagādāja prieku meitas neatlaidība un modrā uzmanība, jo viņa nekad neko neuzskatīja par pašsaprotamu. Agrāk, pirms Rozalindas piedzimšanas, viņš bija raizējies tā pats atzinās —, ka par viņa neviens vairs nelikšoties zinis. "Tāpēc es cerēju, ka mums būs meita," Arčijs teica. "Ar zēnu būtu ļaunāk! Es varu paciest meitu, bet ar dēlu būtu grūti sadzīvot!"

Tagad vīrs paziņoja:

"Ja mums piedzimtu dēls, tas būtu tieši tikpat nelāgi kā pirmāk. Un vispār," viņš piebilda, "mums vēl ir daudz laika!"

Es piekritu, ka laika patiesi ir daudz, un diezgan negribīgi paļāvos Arčija vēlmei pēc lietota Delage, kuru viņš jau bija aplūkojis un aizrunājis. Šis auto sagādāja mums abiem lielu prieku. Man patika ar to braukt un Arčijam, protams, tāpat, lai gan viņa dzīve bija tā piepildīta ar golfu, ka palika maz iespēju vizināties.

"Saningdeila ir lieliska vieta, kur dzīvot!" Arčijs sacīja. "Te ir viss, ko mēs vēlamies. Šī vieta ir īstajā attālumā no Londonas, un tagad tiks atvērts golfa laukums arī Ventvortā, attīstot īpašumu iegādi arī tur. Es domāju, ka mēs varētu iegādāties paši savu māju."

Tā tiešām likās aizraujoša doma. Lai cik ērts bija mūsu miteklis Skotsvudā, tam tomēr bija savas ēnas puses. Nams netika pienācīgi uzturēts. Mums sagādāja nepatikšanas elektrības vadi, solītais karstais ūdens nebija ne pastāvīgi pieejams, ne karsts, un vispār bija jūtams kārtīga pārvaldnieka trūkums. Tāpēc mēs aizrāvāmies ar šo ieceri par savu māju.

Sākumā mēs nolēmām pirkt jaunu savrupnamu, kas bija uzbūvēts Venrvortā celtnieki nule bija to nodevuši. Pie tā bija paredzēti divi golfa laukumi, vēlāk varētu ierīkot vēl trešo. Pārējo šīs apkaimes — sešdesmit akru lielā īpašuma daļu bija paredzēts apbūvēt ar visu veidu un lielumu mājām. Mēs ar Arčiju laimīgi pavadījām vasaras vakarus, klaiņojot pa Ventvortu un meklējot dzīvesvietu, kas varētu būt mums piemērota. Galu galā nolēmām izvēlēties vienu no trim mājām. Un sazinājāmies ar cilvēku, kas bija tās būvējis un pārvaldīja šo īpašumu. Nospriedām, ka mums vajadzētu apmēram pusotra akra zemes. Mums patika dabiska, mežaina vide, kur auga priedes, tādējādi nebūtu daudz jānoņemas ar dārzu. Būvētājs likās visnotaļ laipns un izpalīdzīgs. Mēs paskaidrojām, ka gribam atrast nelielu namiņu pat nezinu, kādu cenu z.tiuaeuu piencioas zeme

mēs minējām, iespējams, ap 2000 mārciņām. Viņš parādīja diezgan nepievilcīgas mājiņas plānus tā bija pilna ar modīgiem un neizskatīgiem rotājumiem. Vīrs par to prasīja, mūsuprāt, nesamērīgi augstu cenu piectūkstoš trīssimt mārciņas. iMēs jutāmies satriekti. Likās, ka neko jaunuzceltu lētāk nopirkt neizdosies — tā esot vismazākā cena. Noskumuši devāmies projām. Tomēr nolēmām, ka man būtu jānopērk Ventvortas paja par simt mārciņām tā es iegūtu tiesības sestdienās un svētdienās spēlēt golfu šejienes laukumā un kādu nodrošinājumu nākotnei. Beigu beigās te būšot divi laukumi, un vismaz vienā varēšot spēlēt bez īpaša bikluma.

Tā gadījās, ka manas golfa iemaņas uzlabojās un radās godkāre es uzvarēju sacīkstēs. Kaut kas tāds ar mani nekad agrāk nebija gadījies un arī vēlāk vairs neatgadījās. Mans golfa handikaps bija 35 (limits), tomēr ar visu to nelikās ticami, ka es jelkad uzvarēšu. Taču galu galā es sastapos ar misis Barberiju, jauku sievieti, kas bija dažus gadus vecāka par mani un ar tādu pašu handikapu, tikpat nervoza un nedroša kā es.

Laimīgā kārtā mēs satikāmies, bijām mierā viena ar otru un sasniegto. Mēs sākām spēli. Tad misis Barberija, pārsteigdama pati sevi un satriekdama mani, sāka ņemt virsroku, turklāt runa bija ne tikai par pirmo bedrīti, bet arī par nākamo un aiznākamo un tā tālāk -, līdz pie devītās viņa bija krietni man priekšā. Cerības tuvoties viņai un vismaz parādīt labu spēli mani pameta, un es tagad jutos daudz mierīgāka. Varēju spēlēt, ne par ko nesatraukdamās, jo misis Barberija noteikti drīz uzvarēs. Un tad misis Barberija sāka zaudēt. Mani pārņēma bažas. Viņa zaudēja un zaudēja. Es, joprojām nepārdzīvodama, uzvarēju. Notika neticamais. Nākamās deviņas bedres bija manas, un arī turpmāk. Šķiet, kaut kur vēl glabājas mana sudraba trofeja.

Pēc gada vai diviem, apskatījuši neskaitāmas mājas, jo to aplūkošana vēl arvien bija mans iemīļotais laikkavēklis, mēs sākām apsvērt divus piedāvājumus. Viena atradās diezgan tālu tā nebija pārāk liela, ar jauku dārzu. Otra bija pie stacijas miljonāru cienīgā Savojas stilā, kas pārvērsts lauku stilā, un dāsni izrotāta, neraugoties uz izdevumiem.

Tajā bija paneļiem klātas sienas un daudz vannasistabu, guļamtelpās bija izlietnes un dažādas citādas ērtības. Pēdējos gados tā bija vairākkārt pārgājusi no vienām rokām citās, un baumoja, ka tā ir nelaimīga māja, jo ikkatrs, kas tur dzīvojis, pieredzējis šādu vai tādu postu. Pirmais iemītnieks zaudējis naudu, otrais sievu. Es nezinu, kas notika ar trešajiem saimniekiem viņi gluži vienkārši šķīrās un, cik noprotu, aizbrauca. Šā vai tā, šī māja tika piedāvāta lētāk, jo bijusi tirgū jau ilgāku

nguiu i\mtt. r\uiuunjgiailja

laiku. Tai bija jauks dārzs garš un šaurs, tas sākās ar mauriņu, tad sekoja strautiņš ar dažādiem ūdensaugiem, pēc tam aizaudzis acāliju un rododendru briksnājs un tā līdz galam, kur bija kārtīgs sakņudārzs un irbuleņkrūmu biezoknis. Vai mēs varējām to atļauties vai ne, tas jau bija cits jautājums. Kaut gan tagad mums abiem bija pieklājīgi ienākumi — tikai manējie mazliet šaubīgi un neregulāri, bet Arčija — droši, mēs nožēlojamā kārtā nespējām savākt pienācīgu kapitālu. Tomēr vienojāmies par kredītu un nekavējoties ievācāmies. .

Mēs nopirkām nepieciešamos aizkarus un paklājus un nodevāmies tādam dzīvesveidam, kas neapšaubāmi bija pāri mūsu līdzekļiem, kaut gan aprēķinos uz papīra šķita, ka viss kārtībā. Mums bija Delage un pudeļdegunis Morris, un abus auto vajadzēja uzturēt. Mums bija ari vairāk kalpotāju: precēts pāris un istabmeita. Precētā sieva agrāk esot bijusi virēja pie kāda hercoga, un varēja noprast, lai gan par to nekad netika runāts, ka viņas vīrs turpat bijis pārvaldnieks. Nebija šaubu, ka šis cilvēks neko daudz nezina par īpašuma pārvaldīšanu, taču viņa sieva bija lieliska pavāre. Beigu beigās mēs atklājām, ka viņas vīrs bijis bagāžas nesējs. Šis cilvēks bija ārkārtīgi slinks. Lielāko dienas daļu viņš pavadīja, guļot gultā, un, ja nepieminam piecelšanos, lai apsēstos pie galda un sagaidītu maltīti, tas šķietami bija viss, ko viņš darīja. Starplaikos, kad negulēja gultā, viņš mēdza doties uz krogu. Mums vajadzēja izlemt, atbrīvoties no viņa vai ne. Tomēr visā visumā virtuve likās svarīgāka, un mēs paturējām abus.

Tā mēs turpinājām savu ceļu augšup un notika tieši tas, kas bija gaidāms. Gada laikā mēs jau jutāmies norūpējušies. Mūsu bankas rēķins ātri kusa. Tomēr, ja mēs kļūtu mazliet taupīgāki sacījām viens otram -, viss būtu kārtībā.

Pēc Arčija ierosinājuma nosaucām māju par Stailzu, jo pirmā grāmata, kas uzveda mani uz pareizā dzīves ceļa, bija "Noslēpumainā slepkavība Stailzā". Pie sienas pakāram zīmējumu, kas tika darināts šī darba apvākam tāds, kādu to man parādīja izdevēji no The Bodley Head.

Taču "Stailza" pierādīja, ka ir tāda pati, kāda tā pagātnē bija pret citiem. Tā bija nelaimīga māja. Es jutu to jau pirmajā reizē, kad tajā iegāju. Nospriedu, ka tā ir visu košo dekoru dēļ tie laukos izskatījās tik neiederīgi. Kad varēsim atļauties telpas pilnīgi pārtaisīt piemērotā stilā bez visiem šiem paneļiem un zeltījumiem -, Utd, es teicu, viss būs gluži citādi.

4

Nākamo savas dzīves gadu negribu atcerēties. Tā bieži notiek ja kaut kas noiet greizi, tad viss noiet greizi. Aptuveni mēnesi pēc tam, kad es pārrados no īsām brīvdienām, ko pavadīju Korsikā, mana māte smagi saslima ar bronhītu. Viņa tajā laikā bija Ešfīldā. Es devos pie viņas, pēc tam mani nomainīja Pankija. Drīz māsa atsūtīja telegrammu, kurā bija teikts, ka viņa vedot māti uz Ebniju, kur varēšot sirdzēju labāk apkopt. Likās, ka mātes veselības stāvoklis uzlabojas, bet viņa nekad vairs nekļuva tāda kā agrāk. Tikai retos gadījumos izgāja no istabas. Manuprāt, viņai bija skartas plaušas. Mātei toreiz bija septiņdesmit divi gadi. Taču man nelikās, ka tas viss ir tik nopietni, cik īstenībā bija. Neticu, ka arī Pankija to saprata, bet pēc nedēļas, kad viņa telegrafēja, lai atbraucu, Arčijs bija devies darījumceļojumā uz Spāniju.

Es ar vilcienu aizbraucu uz Mančestru un pēkšņi apjautu, ka mana māte ir mirusi. Sajutu vēsumu, it kā tas būtu mani pārņēmis no galvas līdz kājām tāds kā nāves aukstums -, un nodomāju: "Māte ir mirusi!"

Man bija taisnība. Es lūkojos lejup uz māti, kas gulēja gultā, un domāju, cik patiess ir teiciens, ka pēc tam, kad cilvēks ir miris, no viņa pāri paliek tikai Čaula. Visa mātes būtība tik aizrautīga, silta, dedzīga bija kaut kur tālu. Viņa pēdējo gadu laikā man vairākkārt sacīja: "Dažkārt tā gribas tikt ārā no sava ķermeņa tik novalkāta, tik veca, tik nevajadzīga. It kā cilvēks ilgotos izkļūt no cietuma."

Tieši to es atcerējos tagad, raudzīdamās uz viņu. Māte bija atbrīvojusies no ieslodzījuma.

Arčijs nevarēja ierasties bērēs, jo viņš joprojām bija Spānijā. Es atgriezos Stailzā, kad viņš pēc nedēļas pārradās. Vienmēr biju zinājusi, ka viņš ne acu galā nevar paciest slimības, nāvi un jebkādas nepatikšanas. Taču, arī to saprotot, nav iespējams lāgā ar kaut ko tādu rēķināties vai nepievērst tam uzmanību — līdz brīdim, kad rodas steidzama vajadzība. Atminos vīrs ienāca istabā, gluži apjucis, un centās izturēties uzmundrinoši — sak: "Sveika, te nu mēs esam! Tagad mums derētu sapurināties! Ir tik smagi paciest tāda cilvēka zaudējumu, kas ir viens no tiem trim, kuri tev visā pasaulē bijuši vismīļākie!"

Viņš turpināja: "Man ir lieliska ideja! Kā būtu, ja… Man nākamnedēļ jādodas atpakaļ uz Spāniju ja nu es ņemtu tevi līdzi? Mēs varētu labi papriecāties esmu drošs, ka tāds brauciens tevi izklaidētu."

Es negribēju izklaidēties! Vēlējos izbēdāt savu bēdu un mācīties pie tās pierast. Tādēļ pateicos viņam par piedāvājumu un sacīju, ka labprātāk paliktu mājās. Taču tagad apjēdzu, ka toreiz kļūdījos. Man bija priekšā dzīve, kas jāvada kopā ar Arčiju. Mēs kopā bijām laimīgi, un nevienam no mums nebija ne prātā šķirties. Bet mans vīrs necieta sēras savā mājā un kļuva uzņēmīgs pret citām ietekmēm.

Vēl bija jāatrisina viens jautājums jātiek galā ar Ešfīldu. Pēdējo četru vai piecu gadu laikā tur bija sakrājušās dažādas grabažas vecāsmātes mantas, visādas lietas, no kuram māte nebija spējusi atbrīvoties un noslēpusi tās pieliekamajos. Naudas remontiem nebija, jumts bruka iekšā, dažās telpās pilēja lietus ūdens. Māte bija mitinājusies tikai divās istabās mājas vienā galā. Kādam vajadzēja doties turp un to visu nokārtot, un šī persona biju es! Māsa bija pārāk iegrimusi pašas rūpēs, tomēr arī viņa apsolīja augustā ierasties uz divām vai trim nedēļām. Arčijs domāja, ka labāk būtu Stailzu uz vasaru izīrēt — tā mēs saņemtu pieklājīgu īres maksu un izkļūtu no grūtībām. Viņš varētu palikt savā klubā Londonā, bet es doties uz Torkeju, lai sakoptu Ešfīldu. Arčijs man tur pievienotos augustā. Kad Pankija ierastos tur, mēs atstātu Rozalindu pie viņas un brauktu uz ārzemēm. Nolēmām apmeklēt Itāliju — vietu, kur nekad vēl nebijām bijuši, tā saucās Alasio.

Tā es atstāju Arčiju Londona un braucu uz Ešfīldu.

Šķiet, ka es jau biju pārguruši un sasirgusi, taču atgriešanās šajā mājā ar tajā mītošajām atmiņām, smagais darbs, bezmiega naktis noveda manus nervus tādā stāvoklī, ka tik tikko apzinājos, ko daru. Strādāju desmit vai vienpadsmit stundas dienā, atvērdama katru istabu un nēsādama lietas šurpu turpu. Tas bija briesmīgi: kožu saēstas drēbes, vecāsmātes lādes, pilnas ar viņas apģērbiem, mantas, kuras neviens nebija gribējis mest projām, bet ar kurām beidzot kaut kas jāpasāk. Mums katru nedēļu bija vēl papildus jāpiemaksā atkritumu savācējam, lai tas visu aizvāktu. Bija arī gluži neticamas lietas kaut vai liels vaska puķu vainags no vectētiņa izvadīšanas ceremonijas. Tas gulēja zem milzīga stikla kupola. Es negribēju aizvadīt turpmāko mūžu kopā ar šo satriecošo trofeju bet ko lai ar to iesāk? Aizmest to nebija iespējams. Beigu beigās risinājums tika atrasts. Misis Potera mātes virēja vienmēr bija par to jūsmojusi. Es to uzdāvināju šai sievietei, un viņa bija sajūsmā.

Ešfīldā bija pirmā māja, kur tēvs un māte apmetās pēc apprecēšanās. Viņi tur ieradās, kad pēc Medžas piedzimšanas bija pagājuši kadi seši mēneši, un kopš tā laika palika tur, nemitīgi gādādami jaunus skapjus mantām. Mazpamazām katra telpa šajā mājā pārvērtās grabažu noliktavā. Klases istaba, kurā bija risinājušies tik daudzi laimīgi manas bērnības notikumi, tagad bija kļuvusi par kastu kambari. Visas lādes un kārbas, ko vecmāmiņa nespēja iedabūt savā guļamistabā, bija uznestas šeit.

Nākamais likteņa trieciens bija tāds, ka es zaudēju savu dārgo Karlo. Viņas tēvs un pamāte bija aizceļojuši uz Āfriku, un tad pēkšņi viņa uzzināja, ka tēvs Kenijā ir ļoti slims un ārsts teicis, ka viņam esot vēzis. Taču tēvs pats to vēl nezinot. Patiesība atklāta tikai Karlo pamātei, un tēvs laikam nenodzīvošot ilgāk par pusgadu. Karlo bija jādodas atpakaļ uz Edinburgu, tikko tēvs atgriezīsies, lai pavadītu pēdējos tēva dzīves mēnešus kopā ar viņu. Es atvadījos no viņas, asaras slaucīdama. Karlo nelabprāt pameta mani juceklī un postā, taču no šāda pienākuma nekādi nevarēja izvairīties. Un, protams, pēc nedēļām sešām es būšu savedusi saimniecību kārtībā. Tad atkal varēšu atsākt savu pašas dzīvi.

Es rāvos kā pats nelabais, tik ļoti man gribējās visu pabeigt. Šķirstu un kastu saturs bija rūpīgi jāizpēta es nevarēju lietas tā gluži vienkārši mest ārā. Starp vecāsmātes mantām bija iespējams atrast jebko\ Vecmāmiņa, pametot īlingu, bija uzstājusi, ka pati grib salikt saiņos to saturu, jo uzskatīja, ka mēs noteikti aizsviedīsim viņai dārgākās bagātības. Tur lielā daudzumā bija vecas vēstules. Jau gribēju tās visas izmest, un tad pēkšņi saburzītā un apskretušā aploksnē atradu duci piecmārciņu naudaszīmju! Vecmāmiņa bija kā vāvere, kas šur un tur nobāž pa mazam riekstiņam, lai būtu krājumiņš kara nedienām. Vienā tādā slēptuvē pagadījās noskrandušā zeķē ietīta briljantu piespraude.

Es sāku mulst un pamatīgāk pārlūkot lietas. Nepavisam nejutos izsalkusi un ēdu retāk un retāk. Reizumis apsēdos, saķēru galvu rokās un pūlējos atcerēties, ko īsti es šeit daru. Ja Karlo būtu te, es varētu kādā nedēļas nogalē aizbraukt uz Londonu, lai tiktos ar Arčiju, taču nevarēju atstāt Rozalindu vienu šajā mājā, un man nebija citas vietas, kur palikt.

Es ieteicu Arčijam šad tad nedēļas nogalēs ierasties, lai vismaz kaut ko pasāktu. Viņš atbildēja, ka tā būtu muļķīga rīcība. Galu galā tas bija dārgs ceļojums, un viņš nevarot tikt projām no Londonas ātrāk par sestdienu, bet atpakaļ esot jābūt svētdienas vakarā tas neesot pūļu vērts. Manuprāt, viņš negribēja palaist garām svētdienas golfa spēli, taču es aizgainīju šo domu kā bezjēdzīgu. Šī šķiršanās nebūs ilga — vīrs vēl jautri piemetināja.

Mani «māca biedējoša vientulības sajūta. Domāju, es nesapratu, ka pirmoreiz mūžā tiešām esmu saslimusi. Es allaž biju ļoti izturīga, man nebija ne jausmas par to, ko izmisums, bēdas un pārmērīgs darbs spēj nodarīt cilvēka fiziskajai veselībai. Taču es biju nepatīkami pārsteigta viendien, kad man vajadzēja parakstīt čeku, bet neatcerējos, ar kādu uzvārdu tas jāparaksta! Es jutos kā Alise Brīnumzemē, pieskārusies kokam."Protams, ka es skaidri zinu, kā mani sauc!" es sacīju. "Bet… ko gan tas varētu nozīmēt?" Sēdēju ar spalvu rokā, neganti apmulsusi. Ar kādu burtu šis vārds sākas? Varbūt mani sauc Blanša Amorī? Skanēja tik pazīstami… Tad atcerējos, ka tā sauc nenozīmīgu personu kādā grāmatā, kuru nebiju lasījusi gadiem.

Bija vēl otrs brīdinājums pēc dienas vai divām. Es gribēju iedarbināt auto, ko parasti mēdzu darīt ar kloķi droši nezinu, vai tajos laikos tā rīkojās vienmēr. Galu galā izplūdu asarās, iesteidzos mājā un šņukstēdama apgūlos uz dīvāna. Tas viss mani satrauca. Raudāt tikai tāpēc, ka neizdodas ieslēgt mašīnas motoru, droši vien es jūku prātā!

Pēc daudziem gadiem kāds cilvēks, kas arī pieredzēja šādu nelaimju periodu, man sacīja: "Vai zini, es nesaprotu, kas ar mani notiek. Leju asaras bez jebkāda iemesla. Viendien veļa nebija atvesta no mazgātavas un es sāku raudāt. Bet nākamajā dienā neizdevās iedarbināt auto…" Tad es sajutu sevī kādu atbalsi un ieminējos: "Šķiet, ka jums jāuzmanās iespējams, tas ir nervu sabrukuma sākums. Jums vajadzētu aprunāties par to ar ārstu."

Taču tajā laikā man šādu zināšanu vēl nebija. Sapratu, ka esmu izmisīgi nogurusi, manas sirds dziļumos vēl slēpās sāpes par mātes zaudējumu, lai gan centos iespējams, pat pārak izstumt tās no apziņas. Ja vien ierastos Arčijs, Pankija vai vēl kāds, kas varētu palikt pie manis!

Man bija Rozalinda, bet, protams, es nevarēju runāt neko tādu, kas viņu satrauktu, vai sacīt, ka esmu nelaimīga, norūpējusies vai slima. Meita jutās lieliski, jo Ešfīldā viņai ļoti patika tā bija vienmēr, un viņa labprāt man palīdzēja. Viņai sagādāja prieku priekšmetu nešana lejā pa kāpnēm un to mešana atkritumu konteinerā, reizumis pievācot kaut ko sev. "Nedomāju vis, ka šo te kāds gribēs, bet man gan tas brīnišķīgi noderētu!"

Laiks aizritēja, lietas jau bija gandrīz izšķirotas, un es varēju saskatīt galu šīm nodarbēm. Pienāca augusts Rozalindas dzimšanas diena bija piektajā augustā. Kad līdz tai bija atlikušas divas vai trīs dienas, ieradās Pankija. Trešajā datumā atbrauca Arčijs. Rozalinda līksmoja par iespēju pavadīt kopā ar krustmāmiņu Pankiju tās divas nedēļas, kurās'mēs ar Arčiju ceļosim pa Itāliju.

"Ko lai daru — kā aizdabūt Atmiņas prom no acīm?"

rakstīja Kītss. Taču vai tās tiešām būtu jāpadzen? Ja kāds vēlas lūkoties atpakaļ uz ceļojumu, ko dēvē par savu dzīvi, vai viņam jāatsakās no visa, kas liekas nepatīkams? Vai ari tā ir gļēvulība?

Domāju, ka īsi jāpaveras uz to un jāteic: "Jā, tā ir daļa no manas dzīves, taču tā ir beigusies. Tā ir josla mana mūža gobelēnā. Es to atzīstu, jo tā ir dala no manis. Tomēr nav vajadzības pie tās turēties."

Kad Ešfīldā ieradās Pankija, es jutos pārsteidzoši laimīga. Tad parādījās Arčijs.

Atminos līdzīga sajūta man bija tikai brīdī, kad atcerējos savu veco murgu: šausmas, sēžot pie tējas galda, uzlūkojot tam pāri savu labāko draudzeni un pēkšņi apjaušot, ka šī persona ir svešiniece. Tā likās vistuvākā atskārsmei, kas mani pārņēma, kad viņš ieradās.

Arčijs sasveicinājās ar mums tāpat kā allaž, taču šis gluži vienkārši vairs nebija tas Arčijs. Es nesapratu, kas ar viņu noticis. Pankija to pamanīja un sacīja: "Arčijs šķiet ārkārtīgi dīvains — vai viņš ir slims, vai viņam kaut kas lēcies?" Es atbildēju, ka tā varētu būt. Arčijs tomēr apgalvoja, ka ar viņu viss esot labi. Taču viņš ar mums runāja maz, vairāk nošķirdamies savrup. Es apjautājos vīram par biļetēm līdz Alasio, un viņš attrauca: "Jā, jā… tas ir nokārtots. Es vēlāk pastāstīšu."

Un tomēr tas bija svešinieks. Es lauzīju galvu, prātodama, kas būtu varējis atgadīties. Man uzmācās bailes, ka ar firmu notiek kaut kas nelāgs. Nevarēja taču būt, ka Arčijs zaudējis kādu naudu? Nē, tam es nespēju noticēt. Varbūt viņš iesaistījies kādos darījumos, ar kuriem netiek galā? Vai viņš nonācis finansiālā strupceļā? Vai tas būtu kaut kas, ko viņš negrib man stāstīt? Galu galā biju spiesta viņu par to iztaujāt.

"Kas noticis, Arčij?"

"Ak, nekas īpašs."

"Bet kaut kas taču ir atgadījies?"

"Hm, laikam būs labāk, ja es tev kaut ko pateikšu. Mēs… es… Man nav to biļešu uz Alasio. Nejūtu vēlēšanos doties uz ārzemēm."

"Mēs nebrauksim uz ārzemēm?"

"Nē. Es jau tev sacīju man negribas."

"Ak tā? Tev labāk patiktu palikt te un parotaļāties ar Rozalindu? Vai tā? Lieliski, es domāju, ka arī tā būtu jauki."

"Tu nesaproti!" vīrs aizkaitināti attrauca.

Šķiet, tas bija pēc divdesmit četrām stundām viņš man visu pateica tieši.

"Man patiešām žēl," vīrs paziņoja, "ka tā gadījās. Tu taču atceries to tumšmataino meiteni, kura strādāja pie Belčera par sekretāri? Reiz mēs pavadījām kopā ar viņu un Belčeru nedēļas nogali tas bija pirms gada — un pēc tam reizi vai divas tikāmies Londonā."

Es nespēju atcerēties šīs personas vārdu, bet zināju, kura tā ir. "Jā?" es apjautājos.

"Jā, un es atkal viņu sastapu būdams viens pats Londonā. Mēs šur tur izgājām…"

"Tas labi," es sacīju. "Kāpēc lai jūs to nedarītu?"

"Ak vai, tu joprojām nesaproti!" viņš nepacietīgi iesaucās. "Esmu viņu iemīlējis un vēlos, lai tu piekriti šķirties, tikko tas būtu iespējams."

Kā liekas, ar šiem vārdiem mana līdzšinējā mūža daļa — laimīgā, veiksmīgā un nokārtotā dzīve bija galā. Tas viss, protams, tik ātri nebeidzās jo es nespēju kaut kam tādam noticēt. Cerēju, ka tas pāries. Nekad nebiju turējusi vīru tādās aizdomās. Mūsu laulība bija laimīga un saskanīga. Arčijs nebija vīrieša tips, kas daudz skatītos uz citām sievietēm. Iespējams, ka tā notika tādēļ, ka vīram līdzās pēdējo mēnešu laikā nebija omulīgās sarunbiedrenes kā vienmēr.

Vīrs paskaidroja: "Es taču tev jau teicu tas bija pirms laba brītiņa -, ka neciešu slimus un nelaimīgus cilvēkus! Kopā ar tādiem man jebkas tiek sabojāts."

"Jā," es domāju, "to man vajadzēja zināt." Ja vien es būtu bijusi gudrāka, ja būtu dziļāk izpratusi savu vīru nevis idealizējusi viņu, bet mēģinājusi pieņemt tādu, kāds viņš bija: pilnīgāku vai nepilnīgāku —, varbūt man būtu izdevies no tā visa izvairīties. Ja man būtu dota otra iespēja vai es prastu izvairīties no tāda iznākuma? Ja es nebūtu devusies uz Ešfīldu un atstājusi vīru Londonā, var gadīties, ka viņš nekad nebūtu ieinteresējies par šo meiteni. Vismaz tieši par šo jauno dāmu ne. Nav šaubu, ka tas pats būtu varējis atgadīties, jo es kaut kādā veidā nebiju derīga, lai aizpildītu visu Arčija dzīvi. Droši vien vīrs bija nobriedis mīlestības sakaram ar kādu citu sievieti, kaut gan, pilnīgi iespējams, pats nemaz to nenojauta. Vai arī viņam liktenīga bijusi tieši šī meitene? Vai Providence gribējusi, lai Arčijs piepeši iemīlas tieši šajā būtnē? Jo tajās reizēs, kad mēs agrāk ar viņu tikāmies, mans vīrs noteikti vēl nebija viņā iemīlējies. Viņš pat bija iebildis, kad es apvaicājos, vai nevajadzētu šo dāmu ielūgt, lai paviesojas vēl kādu laiku, Arčijs teica, ka tāda ciemošanās sabojāšot viņam golfu. Un tomēr kad viņš iemīlējās, tad tikpat pēkšņi, kā bija ieskatījies manī. Tātad var būt, ka tā vajadzēja notikt.

Draugi un radi tādos brīžos neko daudz palīdzēt nevar. Viņu viedoklis bija vienveidīgs: "Bet tas taču ir absurds! Jūs allaž kopā bijāt tik laimīgi! Arčijs tiks tam pāri. Ar vīriem bieži tā notiek. Viņi tiek ar to galā!"

Tā domāju arī es. Man šķita, ka Arčijs varētu attapties. Taču tā nenotika. Viņš atstāja Saningdeilu. Karlo tajā laikā jau bija atgriezusies pie manis — angļu ārsti bija paziņojuši, ka viņas tēvam nemaz nav vēža. Viņas klātbūtne man bija liels mierinājums. Taču Karlo saskatīja visu skaidrāk nekā es. Viņa brīdināja, ka Arčijs netikšot vis tam pāri. Kad vīrs beidzot sakravāja mantas un devās projām, es jutos gandrīz vai atvieglota — viņš bija izlēmis.

Tomēr pēc divām nedēļām Arčijs atgriezās. Iespējams vīrs teica -, viņš esot kļūdījies. Varbūt tāda rīcība bijusi nepareiza. Es atbildēju, ka tā ir ja runa būtu par Rozalindu. Galu galā viņš ir meitai pieķēries vai varbūt ne? Jā vīrs atzinās -, viņš tiešām mīlot Rozalindu.

"Un meita ir pieķērusies tev. Viņa mīl tevi vairak neka mani. Jā, es esmu meitai nepieciešama tad, kad viņa saslimst, taču no abiem vecākiem tu esi tas, uz kuru viņa vairāk cer un paļaujas. Jums abiem ir vienāda humora izjūta, jūs esat labāki sarunbiedri nekā viņa un es. Tev jācenšas tikt tam pāri. Es zinu, ka tādas lietas notiek."

Taču Arčija pārrašanās, manuprāt, bija kļūda, jo viņš atveda līdzi savas jūtas. Atkal un atkal vīrs man sacīja: "Es nejaudāju paciest, ka nedabūju to, ko gribu, un nespēju būt nelaimīgs. Visi nevar būt laimīgi kādam jābūt arī nelaimīgam."

Es nocietos nenoprasījusi: "Bet kāpēc tai jābūt man, nevis tev?" Tādi aizrādījumi parasti nepalīdz.

Es nekādi nespēju saprast, kāpēc vīrs šajā laiksprīdī izturējās pret mani tik nelaipni. Viņš negribīgi atsaucās, kad es viņu uzrunāju. Tagad es to visu pārzinu daudz labāk, jo esmu vērojusi citus vīrus un sievas līdzīgos apstākļos un uzkrājusi dzīves pieredzi. Viņš, manuprāt, jutās nelaimīgs tāpēc, ka bija man dziļi pieķēries un patiesībā negribēja mani sāpināt. Tāpēc vīram vajadzēja sev iestāstīt, ka viņš nemaz nedara man pāri — ka būtu daudz labāk, ja viņš mani atstātu, jo es varētu uzsākt veiksmīgāku dzīvi, ceļot… galu galā arī nodoties rakstīšanai un tādējādi sevi mierināt. Tā kā Arčiju mocīja sirdsapziņa, viņš nespēja izturēties laipnāk urk bez cietsirdības. Mana māte vienmēr uzskatīja viņu par nežēlīgu. Es allaž biju redzējusi vīra iejūtību, jauko dabu, izpalīdzību kaut vai gadījumā, kad Montijs atbrauca no Kenijas, un neērtības, ko viņš uzņēmās citu cilvēku labad. Tomēr tagad žēlastības nebija — viņš cīnījās par savu laimi. Agrāk biju apjūsmojusi Arčija nepielūdzamību. Tagad tā bija jāizbauda man pašai.

Tā pēc slimības nāca bēdas un izmisums — mana sirds tika salauzta. Nav nepieciešams ilgāk kavēties pie šīm norisēm. Es izturēju gadu, jo cerēju, ka vīrs mainīsies. Taču tas nenotika.

Tā beidzās mana pirmā laulība.

6

Nākamā gada februārī mēs Karlo, Rozalinda un es devāmies uz Kanāriju salām. Biju jau guvusi krietnu pieredzi, pūlēdamās tikt galā ar savas dzīves grūtībām, taču sapratu, ka sākt visu no jauna būtu vieglāk, aizbraucot no visa tā, kas sagrāvis manu laulību. Pēc pārciestā man Anglijā nebūtu miera. Mana mūža gaišums bija Rozalinda. Ja es varētu palikt kopā tikai ar meitu un manu draudzeni Karlo, vainas apdzītu un es varētu lūkoties nākotnē. Taču kavēties Anglijā bija neizturami.

Kā šķiet, tajā laikā radās mana nepatika pret presi, žurnālistiem un pūli. Nav šaubu, ka tas nebija taisnīgi, taču tādos apstākļos laikam gan neizbēgami. Es jutos kā lapsa medībās mana ala bija izrakņāta, un rejoši suņi sekoja it visur. Es allaž esmu vairījusies no jebkādas skaļas slavas, un tagad tās bija tik daudz, ka reizēm likās es vairs nespēju dzīvot tālāk.

"Tu taču vari mierīgi apmesties Ešfīldā!" māsa ierosināja.

"Nē," es atbildēju. "To es nevaru. Ja es palikšu te, klusumā, pilnīgi viena, tad nedarīšu neko citu, kā tikai gremdēšos atmiņās, apcerēdama ik laimīgo dienu, ko te esmu pieredzējusi, un ik sīkāko nieku, ko tiku pasākusi."

Savainotam cilvēkam ir svarīgi neatcerēties laimīgos laikus. Var atsaukt atmiņā bēdīgos tiem nav nozīmes, bet jebkas no visa tā, kas atgādina laimīgās dienas vai kaut ko patīkamu, spēj salauzt.

Arčijs vēl turpināja mitināties Stailzā, taču pūlējās to pārdot ar manu piekrišanu, protams, jo man pienācās puse no tās. Tagad man izmisīgi vajadzēja naudu biju atkal nonākusi nopietnās finansiālās grūtībās.

Es jau kopš mātes nāves nespēju uzrakstīt ne vārda. Šajā gadā bija jānodod grāmata, un es tiku Stailzā ieguldījusi tik daudz, ka man vairs nebija nekā viss nelielais kapitāls bija izlietots mājas pirkšanai. Un man nebija citu ienākumu tikai tā nauda, kuru spēju nopelnīt vai biju jau nopelnījusi pati. Bija svarīgi radīt nākamo grāmatu, cik ātri vien iespējams, un saņemt avansu par to.

Man palīdzēja vīrabrālis Kempbels Kristi, kas vienmēr bija labs draugs un atbalsts visnotaļ mīlīga persona. Viņš ierosināja, lai salieku kopā pēdējos divpadsmit stāstus, kas bija publicēti The Sketch, tā, lai šis krājums veidotu grāmatu. Tā būtu izeja. Viņš nāca man talkā veikt šo darbu es vēl joprojām nevarēju neko tādu pasākt. Galu galā grāmata iznāca ar virsrakstu "Lielais Četrinieks" un kļuva gluži populāra. Tagad es prātoju, ka tad, ja tikšu projām un nomierināšos, varbūt ar Karlo līdzdalību uzrakstīšu vēl vienu romānu.

Vienīgais cilvēks, kas nostājās pilnīgi manā pusē un uzmundrināja mani, lai ko es darīju, bija mans svainis Džeimss.

"Tu rīkojies pilnīgi pareizi, Agata!" viņš klusi sacīja. "Tu pati zini, kā tev būs labāk, un es tavā vietā darītu tāpat. Tev jābrauc projām. Ir iespējams, ka Arčijs mainīs lēmumu un atgriezīsies es ceru, ka tā būs -, tomēr patiesībā domāju, ka tā nebūs. Man šķiet, ka viņš nav tāds. Kad Arčijs par kaut ko izšķīries, viņš nemēdz šo apņemšanos grozīt, tāpēc es ar tādu iznākumu nerēķinātos."

Es atbildēju, ka ar to arī nerēķinos, bet uzskatu, ka Rozalindas dēļ būtu prātīgi nogaidīt vismaz gadu, lai Arčijs justos drošs, ka dara pareizi.

Protams, ka es biju audzināta tāpat kā visas mana laikmeta meitenes bailēs no laulības šķiršanas, un tās man piemīt joprojām. Vēl šodien man uzmācas vainas izjūta tāpēc, ka es piekāpos Arčija atkārtotajām prasībām un piekritu no viņa šķirties. Ikreiz, kad uzlūkoju savu meitu, man šķiet, ka vajadzēja noturēties varbūt atteikties. Cilvēkam allaž atrodas traucēkļi, ja viņš kaut ko negrib. Es nevēlējos šķirties no Arčija, nepavisam ne. Izpostīt laulību ir kļūda — esmu par to pārliecināta -, un man ir gadījies noskatīties, kā sabrūk diezgan daudzas laulības, un uzklausīt abu pušu stāstus, tāpēc zinu, ka tam, kam varbūt nav lielas nozīmes tad, ja pārim nav bērnu, parādās nozīme, ja bērni ir.

Es atkal atgriezos Anglijā nocietinājusies, turēdama aizdomās visu pasauli, taču labāk sagatavojusies cīnīties ar to. Noīrēju mazu dzīvoklīti Celsijā, apmetos tur ar Rozalindu un Karlo un kopā ar draudzeni Eilīnu Morisu, kuras brālis bija kļuvis par Horishilas skolas pārzini, sāku pētīt dažādas meiteņu pamatskolas. Es jutu tāpēc, ka Rozalinda atrauta no mājām un draugiem un Torkejā tikai dažiem maniem paziņām bija bērni viņas vecumā, būtu labāk, ja meita mācītos internātskolā. Tieši to viņa pati vēlējās. Eilīna un es mēs aplūkojām kādas desmit skolas. Manā galvā ap to laiku, kad bijām beigušas, valdīja jūklis, lai gan dažas no šīm mācību iestādēm bija mūs sasmīdinājušas. Protams, ka es par skolām neko nezināju, jo nebiju nevienai no tām piegājusi ne tuvu. Un man nebija sajēgas par to, ko tur māca. Man pašai nekad šo mācību nav pietrūcis. Taču — es sacīju sev — varbūt esmu kaut ko palaidusi garām… jo man nav saprašanas. Iespējams, ka jāļauj meitai izvēlēties pašai.

Tā kā Rozalinda bija ļoti apdomīga, es aprunājos par šo tēmu ar viņu. Meitu šī ideja aizrāva. Rozalindai patika dienas skola, ko viņa apmeklēja Londonā, tomēr viņa nolēma, ka būtu gluži jauki nākamajā rudenī mācīties pirmskolā. Pēc tam — viņa sacīja — varētu sameklēt kādu lielāku internātskolu, plašāko, kādu izdotos atrast. Mēs vienojāmies, ka es lūkošu uziet patīkamu pirmskolu, un mēs pagaidām nākotnes plānos devām priekšroku Čeltenhemai, kas bija pati milzīgākā no man zināmajām skolām.

Pirmā skola, kas gāja man pie sirds, atradās Bekshilā "Kaledonija", to vadīja mis Vaina un viņas palīdze mis Barkere. Tā bija parasta, nepārprotami uzturēta kārtībā, un man patika mis Vaina. Viņa bija persona ar autoritāti personība. Skolas noteikumi likās sausi un stīvi, bet saprātīgi, un Eilīna bija no saviem draugiem dzirdējusi, ka kopgaldā ēdiens esot lielisks. Es nopriecājos arī par bērnu izskatu.

Otrā skola, kas man patika, bija gluži pretēja tipa. Tur meitenēm bija pašām savi poniji un dzīvnieciņi, ja viņas gribēja tos turēt. Viņas kaut kādā mērā varēja izvēlēties mācību priekšmetus. Pret viņu veikumu tur izturējās ar iecietību, un tad, ja skolnieces nevēlējās kaut ko darīt, viņas neviens nespieda, jo, kā stāstīja audzinātāja, kaut ko meitenes allaž bija ar mieru uzsākt. Tur bija diezgan daudz māksliniecisku priekšmetu. Un atkal man patika direktore. Viņa bija dāma ar neparastu prātu, siltu sirdi, dedzīga un ideju pilna.

Es pārrados mājās, visu apsvēru un galu galā nolēmu ņemt Rozalindu līdzi un apmeklēt tās visas vēlreiz. Mēs tā arī darījām. Es atstāju Rozalindai pāris dienas pārdomām, bet pēc tam sacīju: "Kā tad ir, kura no tām tev patīk?

Rozalinda, paldies Dievam, vienmēr zināja, ko grib. "Hm, "Kaledonija"!" viņa paziņoja. "Jebkurā laikā! Tā otra man neiet pie dūšas es tur justos kā mūžīgās viesībās. Skolā taču neviens nevēlas uzvesties kā viesībās vai tad ne?"

Tā mēs izšķīrāmies par "Kaledoniju"un tā bija liela veiksme. Apmācības tur notika nevainojami, bērni aizrāvās ar to, ko apguva. Viss tika precīzi organizēts, taču Rozalinda bija tāds bērns, kuram piemita disciplinētība. Brīvdienās viņa izjusti stāstīja: "Tur nekad nevienam nav ne mirkļa brīva laika." Man gan būtu tuvāka citāda kārtība.

^MtrutdM ^'IIIKII'HJ tsirru

Atbildes uz maniem jautājumiem dažkārt bija gluži pārsteidzošas:

"Cikos tu no rita celies, Rozalinda?"

"Es tiešām nezinu. Kad atskan zvans."

"Vai tad tu negribi noskaidrot, cikos skan zvans?"

"Kādēļ man būtu tas jāzina?" Rozalinda pārvaicāja. "Tas paredzēts, lai dabūtu mūs augšā, tas arī viss. Un pusstundu pēc tam mēs brokastojam, tā šķiet."

Mis Vaina ierādīja vecākiem viņu īsto vietu. Es reiz pajautāju viņai, vai Rozalinda svētdienā nevarētu iziet kopā ar mums, ģērbusies ikdienas drānās, nevis zīda kleitā, jo mēs mēdzam ieturēties brīvā dabā un rāpties pāri kāpām.

Mis Vaina atbildēja: "Visas manas skolnieces svētdienās velk mugurā tikai izejamos tērpus!" Un tā ari notika. Tomēr mēs abas ar Karlo ņēmām līdzi nelielu somu ar Rozalindas vienkāršajām drēbēm, un piemērotā vietā mežā vai birztalā meita pārģērbās, apmainīdama zīda kleitu, salmu cepuri un smalkās kurpes pret kaut ko piemērotāku kāpelēšanai un atpūtai zaļumos. Mūs nekad neviens nepieķēra.

Tā sieviete bija iespaidīga personība. Kāda reizē es viņai pajautāju, ko meitenes dara Sporta dienā, ja ārā līst. "Līst?" mis Vaina izbrīnītā tonī noprasīja. "Sporta dienā nekad nav lijis, cik vien es spēju atcerēties!" Kā rādās, viņa spēja diktēt savu gribu pat dabas spēkiem. Vai ari kā izteicās viena no Rozalindas draudzenēm: "Cik noprotu, jūs jau zināt, ka Dievs vienmēr būs mis Vainas pusē."

Kamēr mēs dzīvojam Kanāriju salās, es biju sasparojusies uzrakstīt lielāko daļu no jaunās grāmatas "Zilā vilciena noslēpums". Tas nenācās viegli, un Rozalinda nekādā ziņā man neko nepadarīja vieglāku. Rozalinda atšķirībā no viņas mātes nebija tāds bērns, kas spētu izklaidēties pats, tikai vingrinot iztēli. Viņai vajadzēja kaut ko konkrētu.

Ja meitai bija divritenis, viņa nozuda uz pusstundu. Ja viņai bija grūti saliekama bilžu mīkla, viņa centās tikt ar to galā. Bet viesnīcas dārzā Oratavā Tenerifā Rozalindai nebija nekā, ko darīt viņa tikai staigāja ap puķu dobēm vai pavirpināja ap sevi riņķi, taču tas viņai īpaši nepatika atkal atšķirībā no mātes. Viņai tas bija tikai ripulis.

"Paklau, Rozalinda," es aizrādīju, "nevajag mani traucēt. Man ir darbs darāms. Man jāuzraksta vēl viena grāmata. Mēs abas ar Karlo turpmāko stundu būsim aizņemtas. Tu nedrīksti mūs pārtraukt.

"Tā? Labi!" drūmi noteica Rozalinda un devās projām. Es blenzu uz Karlo, kas sēdēja ar zīmuli rokā, un domāju, domāju, domāju,

ngum i\ruu. /-iiuouiogranja

mežģīdama smadzenes. Beigu beigās šaubīgi sāku diktēt. Pēc dažām minūtēm pamanīju, ka Rozalinda stāv turpat uz taciņas un vēro mūs.

"Kas ir, Rozalinda?" es noprasīju. "Ko vēlies?"

"Vai tad pusstunda nav pagājusi?" meita apjautājās.

"Nē, nav vis. Aizritējušas tieši deviņas minūtes. Ej projām."

"Tā? Labi!" Un meitene attālinājās.

Es šaubīgi atsāku diktēt.

Drīz vien Rozalinda atgriezās atkal.

"Es tevi pasaukšu, kad laiks būs pagājis. Vēl nav."

"Labi, bet es taču varu palikt te, ko? Es tikai stāvētu tepat. Un neiejauktos."

"Domāju, ka tu vari pakavēties tepat," es negribīgi piekritu. Un atsāku diktēt.

Taču Rozalindas skatiens uz mani iedarbojās līdzīgi Medūzas skatienam. Es skaidrāk nekā jebkad jutu, ka viss, ko saku, izklausās stulbi. (Lielākoties tā arī bija.) Es sastomījos, sāku šļupstēt un atkārtoties. Patiesi man vairs nebija saprašanas, kā to nelaimīgo grāmatu vajadzētu rakstīt!

Vispirms jau — man vairs nebija prieka un spara to darīt. Biju savērpusi sižetu visparastāko, daļēji palienētu no kāda cita mana stāsta. Tā sakot zināju, kurp eju, taču gara acīm nespēju ieraudzīt nevienu ainu, un attēlotie cilvēki neatdzīvojās. Mani izmisīgi dzina uz priekšu vēlme radīt nākamo darbu un saņet naudu.

Tas bija brīdis, kad es no amatieres kļuvu par profesionāli. Un sapratu, cik grūti ir profesionālim, jo jāraksta arī tad, kad negribas un īpaši nepatīk tas, ko darāt, un diez cik labi neiznāk. Es pati nekad neesmu varējusi ciest šo romānu "Zila vilciena noslēpums", tomēr to uzrakstīju un nosūtīju izdevējiem. To izdevās pārdot tikpat labi kā iepriekšējo grāmatu. Tādēļ varēju būt apmierināta, lai gan nesākšu apgalvot, ka ar to lepojos.

Oratava bija skaista. Tai pāri slējās liels kalns, ap viesnīcu ziedēja brīnišķas puķes. Tikai divi apstākļi nebija patīkami: pēc agrā rīta, kas mēdza būt jauks, pusdienlaikā parasti no kalniem nolaidās migla un dūmaka, tādēļ pārējā dienas daļa bija apmākusies. Reizēm pat lija. Un peldēšanās nesagādāja nekādu prieku. Cilvēks gulēja uz vēdera slīpā vulkāniskā krasta nogāzē, iekrampējies tajā ar pirkstiem, un ļāva sevi pārklāt uzplūstošajiem viļņiem. Taču bija jāuzmanās, lai tie nepārklātu pilnīgi. Te jau daudzi bija noslīkuši. Ieiet jūrā, lai peldētos, nebija iespējams to varētu tikai daži lietpratēji, un pirms gada ari viens tāds esot noslīcis. Un pēc nedēļas mēs mainījām plānus un devāmies uz Laspalmasu Grankanārijā.

Laspalmasa man joprojām šķiet ideāla vieta, kur pavadīt ziemas mēnešus. Cik zinu, mūslaikos tā kļuvusi par tūristu apmeklētu kūrortu un zaudējusi agrāko burvīgumu. Toreiz tur bija klusi un mierīgi. Turp brauca tikai daži cilvēki — ja neņemam vērā tos, kuri atbrauca ziemā uz mēnesi vai diviem, jo labprātāk dzīvoja tur, nevis Madeirā. Šajā vietā bija divas lieliskas pludmales. Arī gaisa temperatūra bija piemērota: parasti tā bija ap 70 grādiem pēc Fārenheita manuprāt, vasarai ļoti vēlama. Lielākoties pa dienu pūta patīkams vējiņš un vakaros bija gana silti, lai pēc maltītes varētu sēdēt ārā.

Tieši šo vakaru laikā mēs ar Karlo ieguvām divus tuvus draugus doktoru Lūkasu un viņa māsu misis Mīku. Māsa bija jūtami vecāka par brāli, viņai bija trīs dēli. Ārsts bija plaušu speciālists, kas pētīja tuberkulozi, viņš bija precējies ar austrālieti, un viņam austrumu krastā piederēja sanatorija. Jaunībā viņu pašu bija sakropļojusi slimība īsti nezinu, dilonis vai poliomielīts -, un viņš staigāja, mazliet salīcis, jo nevarēja lepoties ar spēcīgu ķermeņa uzbūvi. Pēc dabas viņš bija dzimis dziednieks, kas lieliski tika galā ar pacientiem. Reiz viņš sacīja: "Ziniet, mans partneris ir lietpratīgāks ārsts nekā es. Viņam ir augstāka kvalifikācija, viņš apguvis daudz vairāk nekā es, tomēr viņš nevar pacientu labā paveikt to, ko es. Kad es aizbraucu, slimnieki sašļūk un viņu stāvoklis pasliktinās. Es panāku, ka viņi jūtas spirgti."

Visa ģimene viņu allaž sauca par tēvu. Drīz mēs ar Karlo arī sākām viņu tā dēvēt. Kamēr mēs dzīvojām tur, man piemetās nelāga čūlainā angīna. Viņš ieradās mani apraudzīt un teica: "Jūs par kaut ko esat gauži nelaimīga vai ne? Kādēļ? Vai vīra dēļ?"

Es atzinos, ka tā ir. Un pastāstīju par notikušo. Šis cilvēks mani uzmundrināja un pacilāja. "Vīrs atgriezīsies, ja jūs to gribēsiet," viņš paziņoja. "Tikai dodiet viņam laiku. Dodiet viņam vairak laika! Un tad, kad viņš atgriezīsies, nepārmetiet!"

Es atbildēju, ka uzskatu — viņš neatgriezīsies, jo nav tas vīrieša tips. "Jā," viņš piekrita, "daži neatgriežas." Tad pasmaidīja un noteica: "Bet lielākā daļa no mums tā dara, to gan es jums varu apgalvot. Es arī biju aizgājis, bčt esmu atpakaļ. Tomēr — lai kas notiktu, pieņemiet to un ejiet tālāk\ Jums piemīt daudz spēka un drosmes! Jūs savu dzīvi velti neizšķiedīsiet."

/I^HIK /-luīuoiDgiaiija

Mīļais tētis! Es esmu viņa parādniece. Viņš juta līdzcietību pret visiem cilvēkiem postā un ciešanās. Kad viņš pēc pieciem vai sešiem gadiem nomira, es biju zaudējusi vienu no saviem labākajiem draugiem.

Rozalindas lielākās bailes šajā dzīvē bija — ka viņu varētu uzrunāt spāņu istabene!

"Bet kādēļ viņa nevarētu to darīt?"es apjautājos. "Tu taču vari ar viņu patērzēt."

"Nē, nevaru! Viņa ir spāniete\ Viņa saka "senjorita" un pēc tam visu ko nesaprotamu!"

"Tev nevajag uzvesties tik muļķīgi, Rozalinda!"

"Ak, bet viss taču ir kārtībā! Tu vari iet brokastīs. Es labprāt paliktu viena, jo vēl esmu gultā. Tad es varētu aizvērt acis un izlikties aizmigusi, kad istabene ienāks."

Tas ir gana dīvaini, kas bērniem iet pie sirds un kas ne. Kad mēs ar kuģi devāmies mājup, bija pamatīga viļņošanās un milzīga auguma briesmonīgi neglīts spāņu jūrnieks paķēra Rozalindu rokās un metās augšā pa kāpnēm. Es iedomājos, ka viņa šausmās sāks aurot, taču tā nenotika. Meita viņam mīļi uzsmaidīja.

" Viņš ir ārzemnieks, bet tev nav nekas pretī!" es ieminējos.

"Jā, bet viņš ar mani nerunāja. Un man patika tā vīra seja tik jauki neglīta seja!"

Pēc tam kad mēs pametām Laspalmasu un izbraucām uz Angliju, atgadījās kaut kas ievērības vērts. Mēs ieradāmies Puerto de la Kruzā, lai kāptu uz kuģa Union Castle, un pēkšņi atklājās, ka Zilais Tedis nav paņemts līdzi. Rozalindas seja vienā mirklī nobāla. "Bez Teda es projām nebraukšu!" meita paziņoja. Mums tuvojās autobusa šoferis, kas bija mūs atvedis. Viņš bija spiests piedāvāt savu palīdzību, pats to nemaz negribēdams. Protams, viņš sameklēšot mazās zilo mērkaķeli, protams, viņš būšot atpakaļ tik ātri kā vējš. Viņš bija pārliecināts, ka jūrnieki nepacelšot enkuru bez bērna iemīļotās rotaļlietiņas. Es nebiju vienisprātis ar viņu. Jo domāju, ka kuģis aties gan. Tas bija angļu kuģis caurbraucot en route no Dienvidāfrikas. Ja kuģis būtu spāņu, nav šaubu, ka tas vajadzības gadījumā pāris stundas pakavētos. Tomēr viss beidzās labi. Tieši tad, kad svilpes sāka gaudot un pavadītāji tika lūgti doties krastā, parādījās putekļu mākonis un pēc tam autobuss. No tā izlēca šoferis. Zilais Tedis tika pasniegts Rozalindai, kas jau stāvēja uz kāpnēm, un viņa piespieda to pie sirds. Tās bija laimīgas beigas mūsu dzīvei ārzemēs.

Agata piecu gadu vecumā

Sešpadsmit gadu vecumā.

Auklite — galvenā persona Agatas bērnībā.

Deju klase Torkejā Agata centrā. Ar vīru Arčjju pēc viņa iecelšanas

amatā 1919. gadā.

Makss talakaja plana.

nroKasus nagaaae — ar sKatu uz i igru.

Ar šeihu Abdullu Nimrodā 1951. gadā.

Lugas "Apsūdzības lieciniece" mēģinājumā

Oldbeilijā.

i)junuicR.as isiaua «.irinveja.

Grīnveja ideāls īpašums. Ar mazdēlu Metjū.

i^iiAuucica 11.

i up vdsiva uguia i īsu K.uiiuЈcs muzejam.

Mani plāni ap to laiku bija nostabilizējušies, taču vajadzēja pieņemt galīgo lēmumu.

Arčijs un es — mēs satikāmies. Viņš izskatījās slims un noguris. Mēs runājām par visparastākajām lietām un cilvēkiem, ko pazinām. Tad es pajautāju Arčijam, kā viņš jūtas vai arī tagad ir drošs, ka negrib dzīvot kopā ar Rozalindu un mani. Es atkal atkārtoju, ka vīrs pats zina, cik ļoti meita viņam pieķērusies un cik izbrīnījusies ir par viņa prombūtni.

Reiz Rozalinda bērna satriecošajā patiesīgumā sacīja: "Es zinu, ka mani tētiņš mīl un gribētu būt kopā ar mani. Šķiet, ka viņam nepatīc tu."

"Tas ir pierādījums," es teicu, "ka tu esi meitai vajadzīgs. Vai tu vari saņemties un pildīt savus pienākumus?"

"Nē, nē!" Arčijs attrauca."Baidos, ka nevaru vis. Es gribu tikai vienu: neprātīgi ilgojos būt laimīgs. Bet es nebūšu laimīgs, ja neapprecēšu Nensiju. Viņa pēdējo desmit mēnešu laikā apceļoja pasauli, jo viņas vecāki cerēja, ka arī viņa tiks tam pāri, taču tā nav noticis. Tas ir vienīgais, ko es vēlos un spēju."

Tas beidzot atrisinājās. Es aizrakstīju saviem juristiem un aizgāju uz konsultāciju. Viss gāja savu gaitu. Neko vairāk nebija iespējams darīt man bija jāizlemj, ko iesākt ar sevi. Rozalinda bija skolā, Karlo un Pankija viņu tur apciemoja. Bija jātiek skaidrībā līdz Ziemsvētku brīvdienām, un es nospriedu, ka varētu doties tuvāk saulei braukt uz Rietumindiju vai Jamaiku. Devos uz Kuka aģentūru un pasūtīju biļetes. Tas bija ātri nokārtojams.

Un te atkal iejaucās Liktenis. Kad līdz aizbraukšanai bija atlikušas divas dienas, es Londonā pusdienoju kopā ar draugiem. Šie ļautiņi man nebija tuvi paziņas gluži vienkārši apburošs laulāts pāris. Bija vēl divi nesen precēti cilvēki komandieris Hovs ar sievu. Pie galda es sēdēju blakus komandierim, un viņš man stāstīja par Bagdādi. Viņš nesen bija atgriezies no šīs pasaules daļas, kur tika dienējis Persijas līča zonā. Pēc pusdienām viņa sieva apsēdās man līdzās un mēs patērzējām. Viņa stāstīja, ka citi allaž apgalvojot Bagdāde esot atbaidoša pilsēta, tomēr viņus abus ar vīru tā esot savaldzinājusi. Abiem par to runājot, es arī ar to aizrāvos.*Ieminējos, ka turp laikam var nokļūt tikai pa jūru.

"Jūs varat aizbraukt arī ar vilcienu — Austrumu ekspresi."

"Austrumu ekspresi?"

Visu mūžu biju ilgojusies nonākt Austrumu ekspresī. Kad ceļoju uz Franciju, Spāniju vai Itāliju, Austrumu ekspresis bieži vien stāvēja Kalē un man gribējās tajā iekāpt. Semplonas Austrumu ekspresis — Milāna, Belgrada, Stambula…

Jutos pieveikta. Komandieris Hovs bija uzrakstījis uz lapiņas to vietu nosaukumus, kuras man Bagdādē vajadzētu apskatīt. "Neļaujiet sevi apmāt Alvijām, Memsahibām un tamlīdzīgi. Jums jādodas uz Mosulu, jāapmeklē Basra un noteikti jāiegriežas Urā."

"Urā?" es noprasīju. Nule biju lasījusi The Illustrated London News par Leonarda Vūlija brīnišķajiem atradumiem Urā. Mani vienmēr bija vilinājusi arheoloģija, lai gan es neko par to nezināju.

Nākamajā rītā traucos uz Kuka aģentūru, nodevu atpakaļ biļetes uz Rietumindiju un to vietā pasūtīju citas uz Semplonas Austrumu ekspresi līdz Stambulai, no Stambulas līdz Damaskai, no Damaskas caur tuksnesi līdz Bagdādei. Jutos pamatīgi satraukusies. Lai saņemtu vīzas un visu nokārtotu, vajadzēs četras vai piecas dienas, un tad varēšu braukt.

"Viena pati?" Karlo mazliet šaubīgi noprasīja. "Uz savu roku — uz Vidējiem austrumiem? Jūs par tiem neko nezināt."

"Ak, nekas nenotiks," es atteicu. "Beigu beigās cilvēkam jāsāk kaut ko darīt arī vienam pašam — vai tad ne?" Es nekad agrāk neko tādu nebiju pasākusi, arī tagad man nebija īpašas vēlmes tā rīkoties, taču es domāju: "Tagad vai nekad! Vai nu es turēšos pie visa drošā un pazīstamā, vai ari darīšu kaut ko citu un atklāšu vēl nepieredzēto."

Un tā gadījās, ka pēc piecām dienām es devos ceļā uz Bagdādi.

Šis vārds patiesi spēj aizraut. Nezinu, vai man prātā bija izveidojies kāds priekšstats par to, kāda Bagdāde varētu izskatīties. Es, protams, negaidīju, ka tā būs Haruna al Rašida pilsēta. Taču tā bija vieta, kurp es nemūžam nebiju grasījusies doties, tādēļ tā iemiesoja sevī visus vēl nezināmos priekus.

Es biju ceļojusi apkārt pasaulei kopā ar Arčiju, apmeklējusi Kanāriju salas kopā ar Karlo un Rozalindu, un tagad es braucu savā nodabā. Varēju noskaidrot, kāda persona īsti esmu — vai neesmu kļuvusi pilnīgi atkarīga no citiem, kā biju baidījusies. Varēju apmierināt alkas redzēt svešas zemes jebkuras. Varēju vienā mirklī mainīt lēmumu tāpat kā brīdī, kad Rietumindijas vietā izvēlējos Bagdādi. Man bija jāņem vērā tikai savs pašas viedoklis. Tad jau redzēšu, kā man tur patiks. Labi apzinājos, ka man ir suņa raksturs suņi iet pastaigā tad, kad tos kāds izved. Iespējams, ka es vienmēr būšu tāda. Es tomēr cerēju, ka ne.

VIII DALA otrais pavasaris

1

Mani allaž aizrāvuši vilcieni. Cik žēl, ka mūsdienās vairs nav tādu mašīnu, kas cilvēkam šķiet kā viņa personiskie draugi.

Es iekāpu savā wagon lit kupejā Kalē, lai brauktu uz Duvru un dotos nogurdinošā ceļojumā pa jūru, ērti iekārtojos savā sapņu vilcienā. Tieši tad es iepazinu vienas no ceļojumu briesmām. Kopā ar mani kupejā brauca pusmūža sieviete labi ģērbta, pieredzējusi ar daudzām somām un cepuru kārbām: jā gan, tajā laikā dāmām vēl bija līdzi cepuru kārbas, un viņa uzsāka sarunas ar mani. Tas nebija nekas ārkārtējs, ja jau mums bija lemts dalīties kupeja, kurā kā visās otrajā klasē bija divas guļvietas. Kaut kādā ziņā bija daudz jaukāk izmantot nevis pirmo, bet otro klasi, jo tajā kupejas bija daudz lielākas.

Kurp es braucot? Ceļabiedrene mani izvaicāja. Uz Itāliju? Nē es atbildēju, tālāk. Kurp tad es došoties? Atbildēju, ka apmeklēšu Bagdādi. Viņa tūlīt kļuva pati uzmanība. Viņa pati dzīvojot Bagdādē. Kāda sagadīšanās! Ja es gribot tur apciemot draugus, kā viņa domājot, viņa droši vien šos ļaudis pazīstot. Es atbildēju, ka negrasos apmesties pie paziņām.

"Bet kur tad jūs esat iecerējusi dzīvot? Jūs taču nevarat Bagdādē palikt viesnīcā!"

Es apjautājos, kāpēc ne. Galu galā — kam tad viesnīcas paredzētas? Tādi bija mani uzskati, lai gan es tos nesacīju skaļi.

Kā? Tās viesnīcas esot pilnīgi neiespējamas. "Jūs nedrīkstat to darīt! Es jums pateikšu, kas jādara jāiekārtojas pie mums!"

Es jutos pamatīgi pārsteigta.

"Jā, jž. Es nepieņemšu nekādus iebildumus! Cik ilgi jūs esat nolēmusi viesoties?"

"Ak, iespējams, pavisam īsu laiciņu!" es sacīju.

"Labi, šā vai tā jums vispirms vajadzētu nākt pie mums, un pēc tam mēs varētu jūs ierīkot pie citiem cilvēkiem."

Tas bija ļoti laipns un viesmīlīgs piedāvājums, taču tūlīt sajutu vēlmi dumpoties. Es saku saprast, ko komandieris Hovs bija gribējis sacīt, kad brīdināja, lai neiesaistos angļu kolonijas sabiedriskajā dzīvē. Saskatīju sevi, piesaistītu aiz rokām un kājām. Es stomīgi mēģināju pastāstīt, ko esmu nodomājusi darīt un ko aplūkot. Taču misis K. viņa man bija pateikusi savu uzvārdu — apgalvoja: viņas vīrs jau esot Bagdādē, un viņa pati esot viena no senākajām turienes iedzīvotājām. Un ātri nopēla visas manas ieceres.

"Ak, kad jūs būsiet tur, jums viss liksies pavisam citādi. Tur var lieliski dzīvot. Daudz spēlēt tenisu, daudz iziet ļaudīs. Man šķiet, ka jums tur patiks. Cilvēki vienmēr kurn, ka Bagdādē ir atbaidoša, bet es nepiekrītu. Vai zināt — tur ir arī skaisti dārzi."

Es draudzīgi piebalsoju visam dzirdētajam. "Cik noprotu," viņa teica, "jūs braucat uz Triestu, lai no turienes ar kuģi dotos uz Beirūtu?"

Es atbildēju, ka ne gribu veikt visu šo ceļu Austrumu ekspresī. Viņa tikai nogrozīja galvu: "Man gan nešķiet, ka tas būtu pareizākais risinājums. Nedomāju vis, ka jums tas patiks. Šā vai tā, tur laikam vairs nekas nav darāms. Tomēr ceru, ka mēs tiksimies. Es jums iedošu savu vizītkarti. Un, tikko nonāksiet Beirūtā, sūtiet telegrammu, kad no turienes izbrauksiet, Bagdādē mans vīrs jūs sagaidīs un aizvedīs tieši uz mūsu māju."

Ko lai es būtu teikusi — varēju tikai vairākkārt pateikties un piemetināt, ka mani plāni pašai vēl nav skaidri. Laimīgā kārtā misis K. negrasījās veikt visu ceļu kopā ar mani paldies Dievam par to pašu, es nospriedu, jo viņa nemūžam nebeigtu tērgāt. Šī sieviete gatavojās izkāpt Triestā un ar kuģi doties uz Beirūtu. Es piesardzīgi nebiju minējusi neko par saviem nodomiem pakavēties Damaskā un Stambulā, jo tad viņa droši vien secinātu, ka esmu mainījusi savu nolūku un mans ceļamērķis nemaz nebūs Bagdādē. Mēs nākamajā dienā Triestā ārkārtīgi draudzīgi šķīrāmies, un es sāku izbaudīt braucienu.

Tas bija tieši tāds, kādu biju iztēlojusies. Pēc Triestas mēs šķērsojām Dienvidslāviju un Balkānus, un likās tik aizraujoši vērties pa logu pavisam citādā pasaulē: uz kalnu aizām, vēršu vilktiem ratiem un mašīnām, pētīt ļaužu pulciņus uz staciju peroniem, šad tad izkāpjot tādās pilsētās ka Niša un Belgrada, lai paskatītos, kā tiek mainītas lokomotīves — pieripoja jaunas briesmones ar atšķirīgiem uzrakstiem un norādēm. Ceļā en route es, protams, ieguvu dažus paziņas, taču laimīgā kārtā neviens no tiem netika uzņēmies gādību par mani tā kā šī pirmā kupejas biedrene. Es lieliski pavadīju laiku ar amerikaņu lēdiju — misionāri, holandiešu inženieri un pāris turku kundzītēm. Ar tām gan man bija grūti sazināties, kaut arī centāmies mazliet patērzēt franciski. Es atklāju, ka esmu visai nožēlojama, jo man ir tikai viens bērns, turklāt vēl meita. Starojošā turku dāma, ja es pareizi sapratu, bija māte trīspadsmit bērniem, no kuriem pieci esot miruši, un vēl viņa piedzīvojusi trīs, ja ne četrus spontānos abortus. Tas viss kopā viņai likās gluži pieņemams, lai gan šķita, ka šī būtne nav atmetusi cerību turpināt savus satriecošos auglības pierādījumus. Viņa man ieteica visus iespējamos līdzekļus, lai palielinātu ģimeni. Zālītes, ar kurām es varētu sevi stimulēt: lapu uzlējumus, augu novilkumus, ķiplokus dažādā veidā un galu galā arī kāda Parīzes ārsta adresi, kurš esot "neticami spējīgs".

Tikai ceļojot vienatnē, jums ir ļauts saprast, kādā mērā ārpasaule jūs pasargā un atbalsta ne vienmēr tā, kā gribētos. Lēdija misionāre man piedāvāja dažādus medikamentus pret iekšu kaitēm viņai bija liels krājums caureju veicinošu sāļu. Holandiešu inženieris nopietni nodarbojās ar manis izglītošanu — kurp lai es Stambulā dodos un kur lai palieku —, brīdinādams par šajā pilsētā draudošajām briesmām. "Jums jāuzmanās," viņš teica. "Jūs esat labi audzināta lēdija, kas dzīvojusi Anglijā, allaž vīra vai radinieku pasargāta. Jūs nedrīkstat ticēt visam, ko cilvēki stāsta. Jums nevajag iet uz izklaižu vietām, ja lāgā nezināt, kurp jūs ved." Patiesībā viņš izturējās pret mani kā pret nevainīgu septiņpadsmit gadu vecu meiteni. Es pateicos viņam un pavēstīju, ka nezaudēšu modrību.

Lai glābtu mani no vislielākajām briesmām, viņš pirmajā vakarā pēc ierašanās Stambulā ielūdza mani uz maltīti. "Viesnīca "Pie Tokatljana"," viņš sacīja, "ir ļoti laba. Tur jūs būsiet drošībā. Es ieradīšos pēc jums ap pulksten deviņiem un aizvedīšu uz visnotaļ jauku un pieklājīgu restorānu cienījamu vietu. Tā pieder krievu kundzītēm no baltajiem krieviem, viņas ir augstdzimušas lēdijas. Viņas lieliski gatavo un savā restorānā uztur nevainojamu kārtību." Es teicu, ka tas būtu vareni, un viņš tiešām turēja vārdu.

Nākamajā dienā, kad šis kungs bija nokārtojis darīšanas, viņš apraudzīja mani, parādīja šo to no Stambulas un nolīga man gidu. "Nevajag meklēt kādu no Kuka aģentūras tie ir pārāk dārgi, bet es galvoju, ka šis būs pilnīgi pieņemams."

Pēc vēl viena patīkami pavadīta vakara, kad krievu kundzītes rosījās apkārt, aristokrātiski smaidīdamas un aprūpēdamas manu draugu inženieri, viņš parādīja man vēl citas ievērojamas Stambulas vietas un atkal aizveda mani uz Tokadjana viesnīcu. "Es prātoju," viņš teica, kad mēs jau stāvējām uz sliekšņa, mani jautājoši uzlūkodams. "Es domāju, vai…" Un vaicājums šķita vēl uzsvērtāks, jau paredzot manu iespējamo reakciju. Tad viņš nopūtās. "Nē, es saku, ka jūs esat ļoti gudrs," es atbildēju. "Un arī laipns."

Viņš atkal nopūtās. "Būtu jauki, ja būtu citādi, taču es noprotu… Jā gan, pareizi vien ir." Viņš silti paspieda manu roku, pacēla to pie lūpām — un izzuda no manas dzīves uz visiem laikiem. Tas bija mīļš cilvēks pati sirsnība -, un esmu viņam parādā par Konstantinopoles apskatīšanu patīkamos apstākļos.

Nākamajā dienā pēc manis ieradās Kuka aģentūras pārstāvji, lai vestu mani pāri Bosforam uz Haidarpašā, kur beidzās ceļojums Austrumu ekspresī. Es priecājos, ka man līdzi ir gids, jo kaut ko trakāku par Haidarpašā staciju nespēju pat iztēloties tā bija gatavā vājprātīgo patversme. Visi kliedza, bļāva, dauzīja kājām un pieprasīja muitas virsnieka uzmanību. Tad es iepazinu Kuka kalpotāju tehniku. " Tūlīt iedodiet man vienas mārciņas zīmi!" gids sacīja. Es iedevu viņam vienu mārciņu. Viņš nekavējoties uzlēca uz viena no muitnieku soliem, vicinādams banknoti pa gaisu. "Šurp, šurp!" viņš sauca. Šie aicinājumi izrādījās efektīvi. Muitas virsnieks ar zeltītām tresēm traucās uz mūsu pusi, uzvilka uz manas bagāžas atzīmes ar kritu, novēlēja laimīgu ceļu un devās apkalpot tos, kuri vēl nebija apguvuši Kuka vienmārciņas procedūru. "Un tagad es ierīkošu jūs vilcienā," sacīja Kuka gids.

"Un cik man vēl jāmaksā?" Es mazliet šaubījos, taču, kamēr pārlūkoju savu turku naudu — biju mazliet izmainījusi, tas bija atlikums, ko man izdeva guļamvagonā, viņš apņēmīgi paziņoja: "Būs labāk, ja paturēsiet šo naudu. Tā jums vēl var noderēt. Dodiet man vēl vienu vienmārciņas zīmi." Kaut gan es joprojām minstinājos, tomēr nolēmu, ka vajadzētu mācīties no pieredzes, un pasniedzu viņam otru mārciņu. Viņš atsveicinājās un devās projām, mani svētīdams.

Iebraucot no Eiropas Āzijā, neliela atšķirība tomēr bija jūtama. It kā laikam te būtu mazāka nozīme. Vilciens ripoja savu ceļu, traukdamies gar Marmora jūras krastu un rāpdamies kalnos. Visapkārt bija neticami skaisti. Vilciena pasažieri bija visdažādākie lai gan ir grūti pateikt, kur tieši slēpās atšķirība. Es jutos nošķirta no viņiem — daudz vairāk aizrāvos ar to, ko darīju un kurp devos. Kad apstājāmies stacijās, man patika lūkoties ārā, apskatīt raibo apģērbu gūzmu, zemniekus uz peroniem un dīvainos ēdienus, kas tika sniegti pasažieriem. Uz iesmiem cepti produkti, ietīti lapās, visādos toņos krāsotas olas un tamlīdzīgi.

Jo tālāk uz austrumiem mēs braucām, jo nebaudāmāki, piparotāki, taukaināki un bezgaršīgāki kļuva cienasti.

Tad — nākamajā vakarā — vilciens apstājās un cilvēki izkāpa, lai aplūkotu slavenos vārtus. Tie bija neaprakstāmi skaisti. Nekad neesmu spējusi tos aizmirst. Vēlāk esmu braukusi šai vietai garām daudzas reizes gan uz tuvējiem austrumiem, gan no tiem, turklāt, vilcienu sarakstiem mainoties, mēs tur piestājām dažadās diennakts stundās: dažkārt agri no rīta, kad vārti bija ideāli brīnišķīgi, citkārt kā pirmajā gadījumā sešos vakarā un arī — diemžēl nakts vidū. Pirmaja reizē man laimējās. Es izkāpu kopā ar pārējiem un nostājos tur. Saule lēnām rietēja, un izskatījās neticami skaisti. Es nopriecājos, ka esmu atbraukusi. Iekāpu atpakaļ vilcienā, iespiedzās svilpes, un mēs sākām ripot lejup pa kalna nogāzi, šķērsodami aizu no viena gala līdz otram pāri upei, kas tecēja tās dziļumā. Tā mēs nesteidzīgi nonācām no Turcijas Sīrijā un Alepo.

Tomēr, pirms sasniedzām Alepo, piedzīvoju lielas nepatikšanas. Mani bija pamatīgi sakoduši moskīti — tā man likās —, sadzēluši rokas un kaklu, potītes un ceļgalus. Es joprojām biju tik naiva, ka neapjēdzu tie ir blakšu kodieni, un visu turpmāko mūžu būšu ārkārtīgi jutīga pret šiem kukaiņiem. Tie izlīda no veclaicīgo vagonu koka sastāvdaļām, lai apmierinātu izsalkumu pie sulīgajiem vilciena pasažieriem. Mana ķermeņa temperatūra pacēlās līdz simt diviem grādiem, rokas svila. Beigu beigās ar kāda laipna franču tirdzniecības aģenta palīdzību man izdevās pārgriezt blūzes un mēteļa piedurknes — rokas tajās bija tā uzblīdušas, ka neko citu nevarēju pasākt. Man bija drudzis, uzmācās galvassāpes un nelabums. "Kādu kļūdu esmu pieļāvusi," es klusībā domāju, "braucot šajā ceļojumā!" Mans franču draugs tomēr izrādījās visai noderīgs. Viņš izkāpa un nopirka man vīnogas — mazas, saldas vīnogas, kādas var dabūt šajā pasaules galā. "Jūs, kā šķiet, negribat ēst," viņš teica. "Redzu, ka jums ir temperatūra. Taču būtu labāk, ja jūs iebaudītu šīs vīnogas."

Kaut gan māte un vecāmāte man allaž piekodināja ārzemēs neēst neko bez mazgāšanas, es vairs nelikos zinis par šiem padomiem. Ēdu vīnogas ik stundas ceturksni, un tās man sagadāja atvieglojumu. Es nekādā ziņā negribēju iebaudīt neko citu. Laipnais francūzis Alepo no manis atvadījās, nākamajā dienā pampums bija noplacis un es jutos labāk.

Kad pēc ilgas un nogurdinošas vilcienā pavadītas dienas (likās, ka tas ne bridi neripoja ātrāk par piecām jūdzēm stundā un bez mitas stājās pie kādām nenosakāmām celtnēm, kas ar pūlēm atšķiramas no visa apkartējā tomēr tika godātas par stacijām) ierados Damaskā, nonācu pašā trokšņa viduci: nesēji paķēra manu bagāžu, kliegdami un bļaudami, un no tiem savukārt somas pārtvēra citi — stiprākie cīkstējās ar vājākajiem. Galu galā es izkļuvu no stacijas un ievēroju viesnīcu ar nosaukumu Orient Palace Hotel. Iespaidīgs vīrs livrejā paglaba mani un manu bagāžu, un mēs kopā ar pāris izbiedētiem ceļotājiem devāmies iekšā. No turienes taksometrs aizveda mani uz to viesnīcu, kurā man bija pasūtīts numurs. Tā bija ļoti skaista, ar lielām, marmorā mirdzošām zālēm, taču ar tik sliktu elektrisko apgaismojumu, ka tik tikko varēja saskatīt apkārtējo. Uzkāpusi pa marmora kāpnēm un ievesta milzīgā apartamentā, es apvaicājos par vannu patīkama izskata sievietei, kas parādījās, kad piezvanīju. Šķiet, franciski viņa saprata tikai dažus vārdus.

"Vīriets izdarīs," viņa attrauca. Un turpināja: "Un homme— un type — il va venir il va arranger!" Viņa nomierinoši pamāja un nozuda.

Man gan radās nelielas šaubas kas tas par tipu, kurš ieradīsies, bet vēlāk noskaidrojās, ka tas ir mazgātuves uzraugs zemākais no zemākajiem kalpotājiem, ģērbies strīpotā katūnā, viņš galu galā iestūma manu peldmētelī tērpto augumu kādā pagrabtelpa. Tur viņš sāka grozīt krānus un kloķus. Uz akmens grīdas lija karsts ūdens, gaisu pildīja tvaiki, tāpēc neko nevarēja saskatīt. Viņš pamāja, pasmaidīja, ar žestiem lika noprast, ka viss labi, un izgāja. Pirms aiziešanas viņš bija aizgriezis krānus, un viss ūdens bija aiztecējis pa caurumu grīdā. Netiku gudra, ko tālāk darīt. Neuzdrošinājos pati ieslēgt karstā ūdens padevi. Apkārt pie sienām bija astoņi vai desmit kloķi un krāni, un jebkurš no tiem, cik nopratu, bija domāts kam citam piemēram, dušai, un man uz galvas varēja gāzties karsts ūdens. Beigās es noāvu čības un peldmēteli, peldēdamās drīzāk tvaikos nekā ūdenī. Kādu mirkli es jutu ilgas pēc mājām. Cik ilgs laiks vēl paies, līdz varēšu ieiet pazīstamajā telpā ar spožajām tapetēm, izturīgo baltā porcelāna vannu un diviem krāniem, uz kuriem rakstīts, kurš karsts, kurš auksts, lai attaisītu to, kurš labāk tīk…

Cik spēju atcerēties, Damaskā es pavadīju trīs dienas, kuru laikā truli aplūkoju pilsētu neaizstājamo Kuka aģentu pavadībā. Reiz devos ekspedīcijā uz kādu krustnešu pili kopā ar amerikāņu inženieri. Šķita, ka Tuvējos austrumos čumēja un mudžēja no inženieriem. Un pamatīgi padzīvojušiem baznīcvīriem. Mēs pirmoreiz satikāmies mašīnā, pulksten 8. 30 ieņemot savas vietas. Pavecais mācītājs pati laipnība nolēma, ka mēs ar amerikāņu inženieri esam vīrs un sieva. Un tieši tā viņš mūs uzrunāja. "Ceru, ka jums nav iebildumu!" sacīja amerikāņu inženieris. "Nebūt ne!" es atbildēju. "Es ļoti atvainojos, ka viņš uzskata jūs par manu vīru!" Šis teikums likās tik divdomīgs, ka mēs abi iesmējāmies.

Vecais baznickalps apsprieda ar mums laulības dzīves priekšrocības, vajadzību ņemt un dot un novēlēja mums visu iespējamo laimi. Mēs mitējāmies skaidrot un iestāstīt baznīctēvs ta satraucās, kad amerikāņu inženieris kliedza viņam ausī, ka mēs neesam precējušies, ka mēs jutām labāk visu atstāt, ka ir. "Bet jums būtu jāsalaulājas," viņš uzstāja, purinādams galvu. "Dzīvošana grēkā vai zināt, tā nekur neder, tā tiešām nekur neder!"

Es devos apskatīt skaisto Bālbeku, apmeklēju bazārus un ielu, kas saucās Taisnā, kur sapirku daudz vara šķīvju. Katrs tāds šķīvis ir roku darbs, ik paraugs raksturīgs vienai ģimenei, kas ar šo amatu nodarbojas. Dažkārt uz tiem mēdz attēlot zivis, veidojot rakstus ar sudraba pavedienu inkrustācijām. Ir kaut kas aizraujošs atskārsmē, ka ik dzimtai bijis savs paraugs, kas nodots tālāk no tēva dēlam un tālāk mazdēlam; neviens cits to nekopēja un nedarināja masu produkciju. Es domāju ja tagad dotos uz Damasku, tur atrastos maz veco amatnieku un viņu ģimeņu, to vietā būtu fabrikas. Jau tajās dienās koka kastītes un galdi ar inkrustācijām kļuva par stereotipiem un tika bezgalīgi reproducēti joprojām gatavoti ar rokām, bet gan raksti, gan paraugi bija visparastākie.

Es nopirku arī kumodi milzīgu, inkrustētu ar perlamutru un sudrabu, tādu mēbeli, kas, šķiet, nākusi no Pasaku zemes. Gids, kas mani pavadīja, to nonievāja.

"Tas nav labs darbs," viņš purpināja. "Gauži vecs piecdesmit gadu vecs, sešdesmit gadu vecs, varbūt vēl vairāk. Tas ir vecmodīgs, vai saprotat? Pavisam vecmodīgs! Nav jauns!"

Es atbildēju, ka redzu tas nav mūsdienu darbs, tāpēc tādu nav daudz. Iespējams, ka tas ir viens vienīgais.

"Jā gan. Tagad kaut ko tādu neviens nedara. Nāciet un paverieties uz šo lādi! Vai redzat? Tā ir lieliska! Vai saskatāt? Tās pagatavošanai izmantotas daudzas koku šķirnes. Palūk, cik daudz dažādu joslu! Astoņdesmit piecas!" Iznākums, manuprāt, bija briesmīgs. Es gribēju savu perlamutra, ziloņkaula un sudraba kumodi.

Vienīgais jautājums, kas man radīja bažas, kā es aizkļūšu mājās, uz Angliju -, taču likās, ka grūtību nebūs. Kuka aģenti nodeva mani citai aģentūrai, aizgādāja uz viesnīcu, uz kuģniecību, pēc tam veica dažādus aprēķinus un darbības, kuru rezultātā pēc deviņiem vai desmit mēnešiem gandrīz jau aizmirstā perlamutra un sudraba kumode ieradās Devonā.

Taču vēl nav šā stāsta beigas. Kaut gan uz šo mēbeli bija patīkami skatīties un tā bija ietilpīga, nakts vidū tā radīja dīvainus trokšņus, it kā lieli zobi kaut ko grauztu. Kāds radījums ēda manu skaisto kumodi. Es atvēru atvilktnes un izpētīju tās. Nebija ne zobu atstātu zīmju, ne caurumu. Tomēr katru nakti pēc burvju stundas dzirdēju: "Krauks, krauks, krauks!"

Beigu beigās es izņēmu vienu no atvilktnēm ārā un aiznesu to uz kādu Londonas firmu, kas esot specializējusies uz tropiskajiem kokgraužiem. Tās darbinieki tūlīt piekrita, ka ar koku notiekot kaut kas nelāgs. Vienīgā izeja esot pilnībā noņemt koka apšuvumu un nomainīt to. Es sapratu, ka tie būs lieli izdevumi iespējams, tas maksās trīsreiz vairāk nekā pati kumode un divreiz vairāk nekā tās atvešana uz Angliju. Tomēr es vairs nespēju izturēt šo spocīgo krimšanu un gremošanu.

Pēc trim nedēļām man piezvanīja un satraukta balss sacīja: "Kundze, vai jūs nevarētu atnākt uz mūsu veikaliņu? Man gribētos, lai jūs apskatāties, ko es noķēru!" Es tajā laikā biju Londonā, tāpēc tūlīt traucos turp. Tur man lepni parādīja atbaidošu krustojumu starp kāpuru un gliemi. Tas bija liels, balts un pretīgs, un tam nepārprotami koka diēta bija sagādājusi tik lielu gandarījumu, ka tas kļuvis neticami resns. Tas bija aprijis gandrīz visu apdares koku divām atvilktnēm. Pēc vēl dažām nedēļām kumode atgriezās pie manis, un kopš tā laika nakts stundās valdīja klusums.

Pēc pamatīgas pilsētas pētīšanas, kas tikai pastiprināja manu apņēmību atgriezties Damaskā un aplūkot to vēl pamatīgāk, pienāca diena, kad es varēju doties cauri tuksnesim uz Bagdādi. Tajā laikā šo ceļu veica vesela flotile sešriteņu auto vai autobusu, kas piederēja firmai Nairn line. To vadīja divi brāļi Gerijs un Normens Nairni. Tie bija austrālieši, ļoti draudzīgi noskaņoti vīri. Es iepazinos ar viņiem brauciena priekšvakarā, kad viņi abi nemākulīgi saiņoja kartona kastēs pārtiku un lūdza mani palīgā.

Autobuss atgāja rītausmā. To vadīja divi jauni un spēcīgi šoferi pēc kārtas. Kad izkāpu, lai pārbaudītu savu bagāžu, viņi rosīgi ievietoja mašīnā dažus šaujamos, nevērīgi pārmetot tiem pāri klēpi segu.

"Nevajadzētu afišēt, ka mums tie ir, taču es neuzdrošinātos šķērsot tuksnesi bez tiem," viens no viņiem sacīja.

"Dzirdēju, ka šajā braucienā piedalīsies Alvijas hercogiene!" otrs piebilda.

"Dieviņ augstais," pirmais novaidējās. "Tad būs nepatikšanas — tās mēs varam sagaidīt, kā likts. Kā tev šķiet, kas Memsahibai prātā šajā reizē?"

"Sagriezt visu ar kājām gaisā un galvu leja!" otrais attrauca.

Tajā brīdī pie viesnīcas kāpnēm parādījās procesija. Man par izbrīnu un baidos, ka nebūt ne patīkamu, galvenā figūra šajā gājienā izrādījās neviena cita kā misis K., no kuras atvadījos Triestā. Biju nospriedusi, ka tagad viņa varētu jau būt Bagdādē, jo es biju kavējusies, lai apskatītu pilsētu.

"Es jau tā domāju, ka jūs brauksiet ar šo reisu," viņa sacīja, līksmi mani sveicinādama. "Viss jau ir nokārtots, un es vedīšu jūs sev līdzi uz Alviju. Jums tik un tā būtu pilnīgi neiespējami apmesties kādā Bagdādes viesnīcā."

Ko es varēju sacīt? Biju sagūstīta. Nekad vēl nebiju apmeklējusi Bagdādi, un par turienes viesnīcām man nebija ne jausmas. Tās varēja būt pilnas ar blusām, blaktīm, utīm, čūskām un bālajiem prusakiem, no kuriem es īpaši baidījos. Tādēļ man vajadzēja vien izstomīt dažus pateicības vārdus. Mēs iepazināmies tuvāk, un es apjēdzu, ka "Alvijas hercogiene" — Memsahiba — ir mana draudzene misis K. Viņa tūlīt atteicās no sēdekļa, kas tika viņai piedāvāts, jo tas atrodoties pārāk tuvu autobusa pakaļgalam, kur viņai kļūstot nelabi. Viņai jāsēžot tikai priekšējā sēdeklī aiz šofera. Taču to jau pirms vairākām nedēļām bija rezervējusi kāda arābu kundzīte. Alvijas hercogiene atmeta ar roku. Šķiet, te nevienam nebija nekādas nozīmes tikai misis K. Šķita, ka viņa ir pirmā eiropiešu sieviete, kas jebkad spērusi Bagdādē kāju, un šādu niķu priekšā visiem jāpiekāpjas. Arābu kundzīte ieradās un pieprasīja savu sēdekli. Viņas virs aizstāvēja savu sievu, un sekoja pamatīgs tracis. Arī franču dāmai bija savas vēlmes, tāpat vācu ģenerālim, un tās saskaņot bija diezgan grūti. Nezinu, kādi argumenti tika likti lietā, bet, kā jau šajā pasaulē mēdz gadīties, četri piekāpīgākie pasažieri vācu ģenerālis, franču dāma, plīvuros ietinusies arābu kundzīte zaudēja labās vietas un nonāca tālāk autobusa dziļumā un misis K. baudīja kara veterānu priekšrocības. Es nekad neesmu bijusi laba karotāja, tāpēc ne uz ko nepretendēju, lai gan manas vietas numurs lika domāt, ka esmu par tādu uzskatīta.

Mēs izbraucām noteiktajā laikā. Es aizrāvos, vērojot dzelteno smilšu klaju, viļņainās kāpas un klintis, šajā vienmuļajā apkaimē nokļūdama tādā kā hipnozē, un atvēru grāmatu. Man nekad mūžā mašīnā nav bijis slikti, taču sešriteņnieka kustība, tam peldot kā kuģim, it īpaši tad, ja sēžat aizmugurē un lasāt, ir šķebinoša tā sagrieza šķērmu dūšu ātrāk, nekā paguvu apjēgt, kas ar mani notiek. Es jutos dziļi apkaunota, taču misis K. bija pret mani ļoti laipna un teica, ka ar cilvēkiem bieži tā gadoties pašiem nemanot. Nākamreiz viņa pielūkošot, lai es tiktu kādā no priekšējiem sēdekļiem.

Ceļojums cauri tuksnesim ilga četrdesmit astoņas stundas, tas bija fascinējošs un diezgan biedējošs. Iespaids bija drīzāk tāds kā ieslodzījumā, nevis tukšuma vidū. Viena no pirmajām atskarsmēm, ko man vajadzēja apsvērt, bija ka pusdienlaikā nav iespējams pateikt, vai mēs braucam uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem vai rietumiem, un es sapratu, ka tieši šajās stundās lielās sešriteņu mašīnas nomaldās no ceļa. Kādā no maniem vēlākajiem ceļojumiem pa tuksnesi tieši tā notika. Viens no šoferiem turklāt no pieredzējušajiem pēc divām vai trim stundām attapās, ka viņa mašīnas priekšgals pagriezies uz Damaskas, bet pakaļgals uz Bagdādes pusi. Tā gadījās vietā, kur mašīnas parasti šķīrās. Tur bija vesels celiņu jūklis tie veda uz visām pusēm. Tajā reizē tālumā parādījās kāda cita mašīna, un tās vadītājs izšāva ar bisi, tāpēc šis šoferis apmeta lielāku loku neka parasti. Viņš pēc tam domāja, ka ir ticis atpakaļ uz ceļa, bet tā nebija īstenībā viņš brauca pretējā virzienā.

Starp Damasku un Bagdādi nav nekā nekādu ceļazīmju, tikai tuksnesis un viena pieturvieta lielais Ratbahas forts. Mēs nokļuvām tur, kā šķiet, ap pusnakti. Piepeši necaurredzamā tumsā uzplaiksnīja gaismiņa. Mēs bijām klāt. Lielie cietokšņa vārti bija vaļā. Pie tiem gatavībā, ieročus pacēluši, stāvēja Kamieļu korpusa gvardi, gatavi saņemt laupītājus, kas maskējušies par parastiem ceļotājiem. Viņu tumši brūnās sejas izskatījās gluži biedējošas. Mūs nopētīja un ļāva ienākt, pēc tam vārti aiz mums aizvērās. Tur bija dažas istabas ar gultu rāmjiem, un mēs varējām trīs stundas atpūsties — pa piecām vai sešām sievietēm vienā telpā. Tad mēs braucām tālāk.

Ap pieciem vai sešiem no rīta, kad sāka aust gaisma, mēs brokastojām tuksnesī. Nekur pasaulē nav tik gardu brokastu kā desiņas no kārbām, kas agrā rītā tuksnesi uzceptas uz prīmusa krāsniņas. Tās un stipra, melna tēja pilnīgi apmierināja visas vēlmes un atjaunoja zudušo sparu. Brīnišķās krāsas visapkārt tuksnesī bāli sārtie, aprikožu un zilie toņi kopā ar skarbi dzeļošo gaisu veidoja burvīgu ansambli. Es jutos kā transā. Te bija tas, pēc kā es biju ilgojusies. Tā bija tikšana projām no visa — tīrā, spirdzinošā rīta gaisā, klusumā, kur nav pat putnu, smiltis skrien caur pirkstiem, lēc saule un mutē tikai desiņu un tējas garša. Ko gan vēl cilvēks var no dzīves vēlēties?

Tad mēs devāmies tālāk, līdz beidzot nonācām Felūdžā pie Eifratas, pārbraucām pāri pontonu tiltam, paripojām garām Habanijas lidostai — un vēl tālāk, līdz apkārt sāka rēgoties palmu birzis un ceļš veda augšup. Pa kreisi ieraudzījām Kadhimaina zelta kupolus, pēc tam vēl vienu pontonu tiltu pār Tigras upi un tad jau mēs bijām Bagdādē, ielā, kas bija pilna ļodzīgām mājām un kur — kā man šķita — skaista mošeja ar tirkīzkrāsas kupoliem stāvēja pašā ielas vidū.

Man nebija iespējas pat paskatīties uz viesnīcu. Misis K. un viņas vīrs Ēriks mani iebīdīja ērtā auto, un tad es jau tiku vesta pa Bagdādes galveno ielu garām ģenerāļa Moda statujai un ārā no pilsētas. Abpus ceļam stiepās palmu rindas, ūdenskrātuvēs vēsinājās melnu, skaistu bifeļu bari. Neko tādu es agrāk nebiju redzējusi.

Tad mēs sasniedzām mājas ar dārziem, kas bija puķu pilni, lai gan to nebija tik daudz, cik varētu būt vēlāk šajā gadalaikā… Un te nu es biju tajā vietā, ko reizēm dēvēju par Memsahibas valstību.

2

Bagdādē pret mani izturējās tik jauki. Visi bija mīļi un patīkami, tā ka man bija mazliet kauns par savu atturību, jo biju jūtas ieslodzījusi tādā kā būrī. Alvija tagad ir pārējās pilsētas daļa, pilna autobusiem un citiem transportlīdzekļiem, taču toreiz tā bija vairāku jūdžu attālumā no centra. Lai tur nokļūtu, kādam vajadzēja turp aizvest. Tas allaž bija aizraujošs brauciens.

Viendien šie cilvēki aizvizināja mani apskatīt Bifeļpilsētu, kas joprojām aplūkojama pa vilciena logu, tuvojoties Bagdādei no ziemeļu puses. Nepieredzējušai acij tā likās īsta šausmu vieta grausti, lieli aploki ar bifeļiem un to ekskrementiem. Smaka bija briesmīga, un no benzīnkannām pagatavotās būdas lika domāt par ārkārtīgu nabadzību un pagrimumu. Īstenībā tā nebija. Bifeļu īpašnieki bija ļoti pārtikuši, lai gan tie dzīvoja netīrībā. Bifeļi ir vērti pāri par simt mārciņām mūsdienās varbūt vēl vairāk. To saimnieki uzskatīja sevi par laimīgiem cilvēkiem, un, lai gan sievietes brida pa dubļiem, viņu potītes rotāja skaistas sudraba un tirkīzu sprādzes.

Es drīz vien atklāju, ka austrumos nekas nav tā, kā šķiet. Dzīvesveids un uzvedība, nosacījumi un izturēšanās viss bija jāpēta un jāapgūst. Kad domājat kādu neganti žestikulējam, lai ejat projām, un ātri attālināties, — īstenībā viņš aicina jūs tuvoties. Un otrādi ja kāds jums māj, tas nozīmē, ka viņš liek jums iet projām, ja divi vīri katrs savā lauka galā neganti bļauj, tad varētu nodomāt, ka abi draud viens otru nogalēt. Taču tā nav. Tie drīzāk ir divi brāļi, kas īsina laiku un skaļi auro tāpēc, ka ir pārāk slinki, lai paietos viens otram tuvāk. Mans vīrs Makss reiz'teica, ka pirmā ceļojuma laikā, nepatīkami pārsteigts par to, kā visi uz arābiem kliedz, apņēmies nekad uz tiem nekliegt. Tomēr, vēl necik ilgu brīdi nepastrādājis ar tiem, viņš atklājis, ka piezīme, kas izsacīta parastā tonī, paliek nedzirdēta. Ne jau kurluma dēļ, bet tādēļ, ka ļaudis ir pārliecināti, ka tas, kurš valodo klusām, runā ar sevi pašu jo cilvēkam, kas vēlas, lai viņu ievēro, ir jāpaceļ balss, lai to varētu saklausīt.

Alvijas iedzīvotāji mani uzņēma ar apburošu viesmīlību. Es spēlēju tenisu, braucu uz sacīkstēm, viņi man radīja pilsētu, veda uz veikaliem un es jutos gluži kā Anglijā. Ģeogrāfiskajā nozīmē gan biju Bagdādē, taču garīgajā vēl aizvien paliku Anglijā. Un es biju gribējusi doties ceļojumā, lai tiktu projām no Anglijas un redzētu citas zemes. Nolēmu, ka būtu kaut kas jādara.

Es vēlējos apmeklēt Ūru. Es apjautājos par to un nopriecājos, kad tiku iedrošināta, nevis atrunāta. Šis brauciens tika nokārtots kā vēlāk atklāju ar daudziem nevajadzīgiem izpušķojumiem. "Jums, protams, jāņem līdzi nesējs," sacīja misis K. "Mēs pasūtīsim jums vilciena biļetes un piezvanīsim uz Ūru, lai pateiktu misteram un misis Vūlijiem, ka jūs ieradīsieties un gribēsiet visu redzēt. Varat pārlaist dažas naktis turienes atpūtas namā, un pēc tam Ēriks jūs sagaidīs, kad pārbrauksiet."

Es atbildēju, ka tas ir ļoti laipni — uzņemties tādas rūpes, klusībā juzdamās vainīga. Labi, ka šie cilvēki nezināja par manām pūlēm pēc pārrašanās mainīt dzīvošanas apstākļus.

Norunātajā laikā es devos ceļā. Mazliet nemierīgi uzlūkoju nesēju. Tas bija gara auguma tievs vīrs, kas izskatījās tā, it kā būtu pavadījis memsahibas pa visiem Tuvajiem austrumiem un daudz labāk par pašām šīm dāmām zinātu, kas viņām derīgs. Viņš bija grezni ģērbies. Iekārtojis mani kailajā un ne visai ērtajā kupejā, atsveicinājās un atstāja mani, paskaidrojot, ka atnākšot atbilstošajā stacijā, lai vestu mani uz restorānplatformu.

Pirmais pasākums, pie kura ķēros, atbrīvojusies no pavadoņa, izrādījās gaužām neveiksmīgs: es atrāvu logu. Kupeja bija neizturami piesmakusi es ilgojos pēc svaiga gaisa. Taču iekšā ieplūda nevis svaigāks, bet vēl daudz karstāks un netīrāks gaiss kopā ar veselu spietu aptuveni divdesmit sešiem lieliem sirseņiem. Es pārbijos. Sirseņi draudīgi zumēja apkārt. Netiku gudra, ko darīt atstāt logu vaļā un cerēt, ka briesmoņi izlidos ārā, vai arī aizvērt to un ieslēgties kopā ar šiem divdesmit sešiem, kuri jau ir iekšā, lai neielido vēl citi. Tas viss bija tik nelāgi, ka es nosēdēju, ierāvusies vienā kupejas stūrī, līdz nesējs ieradās man palīgā un aizveda uz restorānplatformu.

Ēdiens bija trekns un nebūt ne īpaši garšīgs, ilgi ieturēties nebija laika. Nošķindēja zvans, uzticamais pavadonis aicināja mani atpakaļ, un es atgriezos savā kupejā. Logs tika aizvērts, sirseņi aizvākti. Pēc tam es uzvedos apdomīgāk. Kupeja pilnībā bija manā rīcībā un likās, ka šeit tā mēdz būt pastāvīgi. Laiks ritēja pavisam lēnām, jo lasīt nebija iespējams viss vilciens neganti zvāļojās un arī pa logu neko lāgā nevarēja saskatīt, ja nu vienīgi plikus krūmus vai smilšu tuksnesi. Tas bija garš un nogurdinošs ceļojums, kura vienmuļību pārtrauca tikai ēdienreizes un saraustīts miegs.

Ierašanās laiks Ūrā pa daudzajiem gadiem, kopš es mēdzu apmeklēt šo vietu, mainījās, taču tas allaž bija neērts. Tajā reizē, man šķiet, mēs tur iebraucām piecos no rīta. Es pamodos, devos uz stacijas viesu namu un atlikušās stundas līdz brokastīm pulksten astoņos pavadīju tīra, askētiskā guļamistabā. Drīz pēc tam ieradās auto, kam vajadzēja aizvest mani uz izrakumu vietām, kas atradās apmēram pusotras jūdzes attāluma. Kaut gan es to nezināju, man tika parādīts liels gods. Tagad, kad esmu ieguvusi pieredzi un gadiem braukusi uz izrakumu vietām, es saprotu to, ko neapjēdzu toreiz, cik nevēlami ir šādi apmeklētāji, kas mūždien uzrodas neatbilstošā brīdī, grib visu redzēt, tērzēt, nelietderīgi izšķiež laiku un vispār sarežģī darbošanos. Sekmīgos izrakumos kā Urā ik minūte bija svarīga, un katrs strādāja, ko nagi nes. Tādās reizēs satrauktu sieviešu maisīšanās apkārt bija kaitinošākais traucēklis, kas varēja atgadīties. Taču Vūliji bija visu lieliski nokārtojuši: cilvēki tika vadāti atsevišķos pulciņos, parādot viņiem tikai nepieciešamo un vēlāk aizgādājot viņus projām. Bet mani tur uzņēma ar vislielāko laipnību kā dārgu viešņu, un man būtu vajadzējis šādu attieksmi novērtēt daudz lielākā mērā, nekā es toreiz spēju.

Šo izturēšanos varēja izskaidrot tikai ar faktu, ka Ketrīna Vūlija, Leonarda Vūlija sieva, nesen bija izlasījusi vienu no manām grāmatām romānu "Rodžera Ekroida slepkavība" un tā sajūsminājās par to, ka man tika sarīkota īpaša uzņemšana. Ceļabiedriem, kas arī piedalījās ekspedīcijā, tika vaicāts, vai viņi ir lasījuši šo darbu, un tie, kuri atbildēja, ka nav, saņēma bargu nopēlumu.

Leonards Vūlijs man īpaši laipni visu izrādīja, mani pavadīja arī tēvs Berouzs — jezuītu priesteris un epigrāfists. Arī tas bija neparasts cilvēks, un viņa runasveids, raksturojot aplūkojamo, patīkami pārsteidza. Leonards Vūlijs gara acīm redzēja pilsētu tādu, kāda tā bija 1500. gadā pirms Kristus vai pat par dažām tūkstošgadēm agrāk. Lai kur mēs nonācām, viņš spēja šo vietu atdzīvināt. Kamēr viņš stāstīja, es prātoju, ka tur tā māja, kas atrodas stūrī, droši vien piederējusi Ābrahāmam, — tāds bija viņa talants augšāmcelt pagātni, un viņš ticēja tai — tāpat kā tie, kuri klausījās. Tēva Berouza maniere bija pavisam citāda. Itin kā atvainodamies viņš attēloja lielu pagalmu, ielu ar bodītēm, un tieši tad, kad jūs sakāt ieinteresēties, allaž piebilda: "Protams, mēs nezinām, vai tā tiešām bija. Neviens nevar būt pārliecināts. Jā, es domāju, tā varēja arī nebūt." Un tādā pašā garā turpināja tālāk: "Jā, jā, tie bijuši veikali, tikai man nešķiet, ka tie būvēti tā, kā mums liekas, tie varēja būt ari pavisam citādi." Viņam piemita kaislība visu noliegt. Tā bija aizraujoša personība gudrs, draudzīgs, un tomēr atturīgs cilvēks. Šajā vīrā bija kaut kas tikko jaušami necilvēcīgs.

Reiz bez kāda iemesla viņš mani uzrunāja pie pusdienu galda, lai atstāstītu detektīvsižetu, kuru, kā viņš domājot, es varētu lieliski izmantot, un steidzināja mani to darīt. Līdz tam brīdim man nebija ne jausmas, ka viņam patīk detektīvromāni. Notikums, ko viņš attēloja, bija diezgan miglains, tomēr iezīmēja interesantu jautājumu loku, un es nospriedu, ka varētu kādreiz to izmantot. Pēc tam aizritēja daudzi gadi, un tad kādu dienu — iespējams, pēc divdesmit pieciem gadiem šī iecere pie manis atgriezās un es uzrakstīju nē, nevis grāmatu, bet garstāstu -, sižeta pamatā izmantojot apstākļus un atgadījumus, ko viņš bija pieminējis. Tēvs Berouzs tad jau sen bija miris, taču es cerēju, ka viņš kaut kā atskārtis, ka esmu pateicīgi izmantojusi viņa ideju. Galu galā tā mēdz notikt ar visiem rakstniekiem tā kļuva par manējo, pārstādama atgādināt viņējo. Un tomēr viņš bija mani iedvesmojis!

Arī Ketrīna Vūlija, kam nākamajos gados bija lemts kļūt par vienu no manām tuvākajām draudzenēm, bija neparasta sieviete. Cilvēki vienmēr dalījās tajos, kuri viņu necieta un atriebīgi ienīda, un tajos, kurus viņa bija apbūrusi. Varbūt tā bija tāpēc, ka viņai tik krasi mainījās garastāvoklis, ka nekad nebija nekādas skaidrības, ko viņa domā. Ļaudis sacīja, ka šī būtne esot neciešama, tādēļ viņi negribot ar šo sievieti ielaisties nekādās darīšanās. Viņi nespējot izturēt tādu attieksmi, un tad pēkšņi mainīja savas domas jutās savaldzināti. Es esmu droša par vienu: ja jums būtu jāizvēlas sieviete, ar kuru kopā dzīvot uz vientuļas salas vai vietā, kur neviens cits nevarētu jūs izklaidēt, viņa spētu piesaistīt jūsu interesi visā pilnībā. Tas, par ko viņa vēlējās runāt, nekad nebija banāls. Viņa rosināja domāšanu tādā virzienā, kas jums agrāk nenāca ne prātā. Šī dāma varēja kļūt rupja, īstenībā pat ļoti, ja vēlējās, tas bija gluži neticami —, bet, ja viņai savajadzējās jūs apmāt, tas vienmēr izdevās.

Es iemīlēju Ūru, kas vakaros bija tik skaista ar zikurātu, kas slējās augšup, pa daļai grimdams ēnā, un plašo smilšu jūru jauki bālganajos sārtajos, aprikožu, zilgajos un violetajos toņos. Man patika strādnieki, priekšstrādnieki, grozu nēsātāji puikas visa tehnika un dzīvība. Es apjautu pagātnes vilinājumu. Noskatīties, kā smiltīs lēnām parādās zeltā spīdošs duncis, bija romantiski. Piesardzība, ar kādu bļodas un citas senlietas tika izceltas no zemes, lika man ilgoties, kaut pati varētu kļūt par arheoloģi. "Cik nelāgi," es domāju, "ka allaž esmu vadījusi tik niekkalbīgu dzīvi!"

Un tad ar dziļu kaunu atcerējos, kā māte Kairā mani, tolaik vēl mazu meiteni, pūlējās pierunāt, lai dodos uz Luksoru un Asuānu aplūkot bagātības no Ēģiptes pagātnes, un kā es toreiz aizrāvos tikai ar jauniem vīriešim un dejām līdz agrām rīta stundām. Labi, es teiktu visam savs laiks.

Ketrīna Vūlija un viņas vīrs lūdza mani palikt vēl vienu dienu, lai aplūkotu jaunākos izrakumus, un es ar lielāko prieku piekritu. Nesējs, ko misis K. bija atsūtījusi man līdzi, izrādījās pilnīgi nevajadzīgs. Ketrīna Vūlija lika viņam atgriezties Bagdādē un paziņot, ka mana atgriešanās diena joprojām neesot zināma. Es tādējādi cerēju pārrasties tā, lai viesmīlīgā saimniece mani nepamana, un ierīkoties Tigris Palace Hotel (ja vien šī viesnīca jau tad tā saucās tai bijuši tik daudzi vārdi, ka pirmo esmu aizmirsusi).

Šis plāns neizdevās, jo misis K. sasodītais vīrs katru dienu tika sūtīts sagaidīt Uras vilcienu . Tomēr es diezgan viegli no viņa atkratījos. Izteicu viņam milzīgu pateicību par to, cik laipna pret mani bijusi viņa sieva, taču atzinos, ka man būs labāk viesnīcā, kur jau esmu pasūtījusi numuru. Viņš aizveda mani uz turieni. Es devos iekšā, vēlreiz pateikusies misteram K. un apsolījusies pēc trim četrām dienām uzspēlēt tenisu. Tā es izspruku no šīs verdzības sabiedriskās dzīves angļu gaumē. Es vairs nebiju viena no memsahibām biju tūriste.

Viesnīca nebūt nebija slikta. Jūs vispirms nonācāt dziļā krēslā. Tā bija atpūtas telpa un ēdamistaba, kur aizkari vienmēr bija aizvilkti. Otrajā stāvā atradās tāda kā veranda, ap kuru rindojās guļamistabas, kurās, cik nopratu, varēja ieskatīties un pavadīt laiku kopā ar jums, ja gulējāt gultā. No vienas viesnīcas puses varēja pārredzēt Tigras upi tā bija kā maigs sapnis ar dažādām laivām viļņos. Ēdienreizēs nokāpām pilnīgi aptumšotaja telpā, kuru dēvēja par sirdab istabu elektriskās gaismas tur bija gaužām vājas. Tur varēja apvienot vairākas maltītes: ēdienu pēc ēdiena, taču tie visi līdzinājās cits citam lieli gabali ceptas gaļas un rīsi, cieti un mazi kartupelīši, omletes ar tomātiem gluži ādainas, lieli un bāli puķkāposti un tā tālāk, un tā joprojām.

Hovi patīkamais precētais pāris, kas bija man iedvesis domu par šo ceļojumu, deva arī dažus noderīgus norādījumus. Es tos augsti vērtēju, jo tie netika izteikti papļāpāšanas dēļ: tos man uzticēja cilvēki, kas bija pārbaudījuši šīs zināšanas praksē, apskatīdami pilsētas interesantākās vietas. Bagdādē par spīti angliskajai dzīvei Alvijā pirmā austrumnieciskā metropole, ko man jebkad gadījies redzēt, tiešām bija austrumnieciska. Varēja nogriezties ho Rašida ielas un klaiņot pa mazām alejām, ieejot bodītēs, ko te sauca par suq: varkaļu darbnīciņā, kur vara un misiņkaļi kala un dauzīja āmuriem, vai veikaliņā, kur garšvielas slējās augstās jo augstās kaudzēs.

Viens no Hovu draugiem kāds angloindietis, vārdā Moriss Vikerss, kurš — tā man šķita — vadīja diezgan vientulīgu dzīvi, — galu galā kļuva par labu draugu arī man. Viņš veda mani no augšstāva istabas apskatīt Kadhimaina zelta kupolus un uz citām bodītēm, nevis uz tām, kuras parasti aplūko tūristi, uz podnieku darbnīcām un daudzām citām vietām. Devāmies pastaigās gar upi pa palmu birzīm un dateļdarziem. Iespējams, ka man vairāk patika tas, par ko viņš stāsīja, nekā tas, ko viņš rādīja. Tieši no viņa es iemācījos prātot par laiku par kaut ko tādu es nekad vēl nebiju iedomājusies. Tas ir nekad nebiju to apcerējusi bezpersoniski. Turpretī viņš laikam un attiecībām ar to piešķīra īpašu nozīmi.

"Pārcilājot prātā laiku un mūžību, personiskas dzīves sīkumi vairs neuzplīsies. Rūpes, ciešanas, visas ikdienas klapatas jums parādīsies no pilnīgi citas perspektīvas."

Viņš apjautājās, vai esmu lasījusi Danna grāmatu "Izmēģinājums ar laiku". Es nebiju. Viņš man to aizdeva, un kopš tā brīža es sapratu, ka ar mani kaut kas noticis. Neba kādas pārmaiņas sirdī, neba izskatā, taču kaut kādā ziņā es visu ieraudzīju citādās proporcijās, pati sev vairs nešķitu tik liela tikai viena šķautne no veseluma plašajā pasaulē ar simtiem dažādu iekšēju sasaistu. Tikai šad tad cilvēks attopas, aplūkodams sevi no malas no kāda cita esības plana. Sākotnēji tas viss bija rupji un amatieriski, taču es kopš tā laika iepazinu mierinājumu un tik patiesu apcerīgumu, kādu nekad agrāk neesmu izbaudījusi. Tieši Morisam Vikersam man jāpateicas par plašāku skatījumu uz dzīvi. Viņam bija liela bibliotēka ar daudzām grāmatām gan filosofijas, gan citām, un viņš, manuprāt, vēl bija diezgan jauns vīrietis. Dažkārt esmu lauzījusi galvu, vai mums būtu vajadzējis vēl kādreiz satikties, tomēr man šķiet pareizi vien ir, ka tā nenotika. Mēs bijām kā kuģi, kas naktī paiet viens otram garām. Šis cilvēks bija pasniedzis man dāvanu, kuru es pieņēmu, tādu, kas man nekad agrāk nebija piederējusi: tā bija garīga rakstura, nākusi no prāta, ne tikai no sirds.

Man nebija atlicis daudz laika, ko pavadīt Bagdādē, jo gribēju braukt mājās, lai gatavotos Ziemsvētkiem. Tomēr visi man ieteica doties uz Basru un jo īpaši uz Mosulu. Par pēdējo visvairāk runāja Moriss Vikerss, kas piedāvāja aizvest mani turp pats, ja vien atradīšot brīvu brīdi. Dīvainākais apstāklis gan Bagdādē, gan visā Irākā ir tas, ka tur allaž atrodas kāds, kas gatavs jūs kaut kur aizvest. Ja neņemam vērā slavenas ceļotājas, sievietes reti kur brauc vienas. Tikko jūs vēlaties kaut kur nonākt, kāds tūlīt piedāvā savu draugu, brālēnu vai tēvoci, kas varot izbrīvēt laiku un palīdzēt jums tur nokļūt.

Viesnīcā es sastapu pulkvedi Dvajeru no Āfrikas Karalisko strēlnieku pulka. Viņš bija nemitīgi ceļojis pa pasauli. Tas bija padzīvojis vīrs, un nebija daudz tāda, ko viņš par Vidējiem Austrumiem nezinātu. Mums gadījās patērzēt par Keniju un Ugandu, un es pastāstīju, ka man ir brālis, kas tur pavadījis vairākus gadus. Viņš apjautājās, kā manu brāli saucot, un es atbildēju, ka Millers. Pulkvedis blenza uz mani ar tādu izteiksmi sejā, kuru es jau pazinu: tā bija neticības un šaubu pilna.

"Vai jūs apgalvojat, ka esat Millera māsa? Ka jūsu brālis ir Tusnis Billijs Millers?"

Nebiju dzirdējusi neko tamlīdzīgu ne par kādu tusnīšanu un Billiju.

"Vai tas pats, kurš ir traks kā Cepurnieks ?"

"Jā," es mīļuprat piekritu. "Viņš vienmēr ir bijis dulls kā Cepurnieks!"

"Un jūs esat viņa māsa? Mans Dievs, viņš noteikti jums ir sagādājis skarbus pārbaudījumus!"

Es apstiprināju, ka tas ir gluži pareizs spriedums.

"Tas gan ir tips, kādus man nav daudz gadījies sastapt! Vai zināt, ar viņu nekas nav iesākams! Viņš ir iecirtīgs kā cūcis nemūžām nemainīs savas domas… Tomēr parasti izpelnās cieņu. Tas ir viens no drosmīgākajiem vīriem, kādus man gadījies pazīt."

Es padomāju un teicu jā, tā varētu gan būt.

"Taču kara apstākļos tikt ar tādu galā ir gatavā elle!" pulkvedis sacīja. "Iedomājieties, es vēlāk komandēju šo pulku un novērtēju viņu kopš paša sākuma. Es bieži esmu manījis tādus zeļļus, kas klīst pa pasauli vieni paši. Tādi spītīgi ekscentriķi gandrīz vai ģēniji, bet ne gluži un parasti neko sevišķu nepaveic. Viņi ir vislabākie sarunbiedri, taču ievērojiet tikai tad, ja paši to grib. Citkārt viņi jums pat neatbildēs nemaz nerunās."

Ik vārds, ko viņš teica, bija pilnīgi patiess.

"Jūs esat daudz jaunāka par viņu vai ne?"

"Par desmit gadiem."

"Viņš devās uz ārzemēm, kad jūs vēl bijāt bērns, ko?"

"Jā. Es tā arī nepaguvu brāli labi iepazīt. Taču viņš ieradās mājās atvaļinājumā."

"Kas ar viņu vēlāk notika? Pēdējoreiz, kad par šo cilvēku kaut ko dzirdēju, viņš bija slimnīcā."

Es paskaidroju, kā ievirzījusies brāļa dzīve un kā viņš beigu beigās tika atsūtīts mājās nomirt, tomēr pamanījies nodzīvot vēl dažus gadus par spīti visam, ko pareģojuši ārsti.

*

Lūisa Kerola grāmatas "Alise Brīnumzemē" varonis. Tulk. piez.

"To jau varēja gaidīt," pulkvedis norūca. "Billijs mirs tikai tad, kad pats gribēs. Es atceros, kādu mēs viņu iecēlām sanitārajā mašīnā ar iešinētu roku, smagi ievainotu… Bet šis bija ieņēmis galvā, ka nevēlas braukt uz slimnīcu. Ikreiz, kad šo veda iekšā pa vienu pusi, šis izlavījās pa otru. Tās bija vienas klapatas ar tadu. Galu galā šo iedabūja gan tur iekšā, taču jau trešajā dienā šis pamanījās iziet no hospitāļa tā, ka viņu neviens neievēroja. Viņš tika izcīnījis veselu kauju — vai jūs to zinājāt?"

Es atbildēju, ka miglaina nojausma par to visu man bija.

"Un to viņš dabūja gatavu, spītēdams savam komandierim. Šis to varēja, protams. Tas virsnieks bija visparastākais — tāds pastīvs, ne jau tāds zellis kā Millers. Tajā laikā viņa pārziņā bija mūļi un Billijs lieliski prata apieties ar mūļiem. Pēkšņi šis paziņoja, ka šī esot īstā vieta, kur cīnīties ar vāciešiem, mūļi apstājušies, un pareizi vien būšot. Komandieris uzbrēca, ka apsūdzēšot Billiju par dumpošanos viņam tikai jāpildot pavēles un cauri! Billijs apsēdies un paziņojis, ka tālāk neiešot, un mūļi tāpat. Par mūļiem viņš bija teicis taisnību šie nekustējās ne soli, kamēr Millers nelika tiem iet uz priekšu. Šā vai tā tam zēnam draudēja kara tiesa. Taču tieši tad parādījušies lieli vācu spēki."

"Un notika tā kauja?" es vaicāju.

"Skaidrs, ka tā! Un — tika gūta uzvara! Tā bija visnozīmīgākā uzvara tajā laikā! Jā, un, protams, tad pulkvedis, vecais kāviņtursauca — Rašs vai tamlīdzīgi bija vai traks no dusmām. Te nu bija par uzvarētu kauju viņam jāpateicas nepakļāvīgam virsniekam, kas būtu jānodod tribunālam! Visiem apkārt bija jādomā, kā glābt savu pašcieņu, un to kauju aizvien dēvējuši par Millera kauju."

"Vai jums patika jūsu brālis?"viņš reiz strupi vaicāja.

Tas bija grūts jautājums.

"Lielākoties jā," es atzinos. "Lai gan es neesmu viņu pazinusi tik ilgu laiku, lai izveidotos tādas attiecības, ko varētu dēvēt par ģimenisku pieķeršanos. Reizēm esmu viņa dēļ kritusi izmisumā, citkārt viņš mani nokaitināja… un vēl… Viņš mēdza mani apburt — savaldzināt."

"Billijam it nemaz nav jāpūlas, lai aizrautu sievietes!" pulkvedis Dvajers apstiprināja. "Tās allaž traukušās pie viņa un ēdušas viņam no rokas. Vienmēr gribējušas viņu apprecēt. Vai zināt, gan pielaulāt sev, gan mainīt viņa dabu — savaldīt un radināt pie kārtīga darba. Taču, kā šķiet, tagad viņš ir miris?"

"Jā, viņš pirms dažiem gadiem nomira."

"Cik žēl… Vai arī?…"

"Es bieži esmu par to lauzījusi galvu," es sacīju.

Kur īsti atrodama robeža starp veiksmi un neveiksmi? Lai kāda no ārpuses rādījās mana brāļa Montija dzīve, īstenībā tā bija gatavā nelaime. Viņš nebija guvis sekmes nekur, lai ko tika pasācis. Vai varbūt tā likās tikai no finanšu viedokļa? Vai nepienāktos atzīt, ka par spīti ekonomiskajai neveiksmei — brālis pavadījis lielāko daļu sava mūža tā, kā gribējis?

"Kā šķiet," brālis reiz man jautri paziņoja, "esmu dzīvojis ļoti egoistiski. Esmu visā pasaulē cilvēkiem parādā milzīgas naudas summas. Esmu pārkāpis daudzu valstu likumus. Man izdevās izvest no Āfrikas aizliegto preci ziloņkaulu. Viņi zina, ka es to izdarīju! Taču nespēja to atrast! Esmu sagādājis mūsu vecajai nabaga mātei un Medžai lērumu rūpju. Nedomā, ka mācītāji mani attaisnos! Bet dodu tev vārdu, bērniņ, ka es labi izpriecājos! Neaizmirstami pavadīju laiku! Arvien esmu bijis mierā tikai ar vislabāko!"

Taču patiesībā Montija laime bija vecā misis Tailora kundzīte, kas allaž parādījās īstajā laikā, lai vajadzības gadījumā palīdzētu viņam. Misis Tailora un Montijs bija mierīgi dzīvojuši Dartmūrā. Tad viņa smagi saslima ar bronhītu. Viņa atveseļojās lēni, un ārsts bija purinājis galvu, apcerot vēl vienu ziemu Dartmūrā. Šai dāmai būtu jādodas uz kādu siltāku vietu varbūt Francijas dienvidiem.

Montijs jutās priecīgs. Viņš pieprasīja visas iespējamās brošūras par ceļojumiem. Mēs ar Medžu bijām vienisprātis, ka pieprasīt, lai misis Tailora paliek Dartmūrā, būtu par daudz, lai gan viņa pati apgalvoja, ka viņai neesot nekas pretī — viņa to gribētu.

"Es nevaru tagad pamest kapteini Milleru!"

Un tā, labu gribēdamas, mēs nopēlām Montija trakās idejas un noīrējām abiem misis Tailorai un viņam istabas mazā pansijā Francijas dienvidos. Es pārdevu granīta namiņu un pavadīju abus uz Zilo vilcienu. Viņi izskatījās laimīgi, gluži starojoši, bet ak vai misis Tailora ceļojuma laikā saaukstējās, dabūja plaušu karsoni un pēc dažam dienām slimnīcā nomira.

Arī Montijs Marseļā nokļuva slimnīcā. Misis Tailoras nāve bija viņu satriekusi. Medža saprata, ka būtu kaut kas jādara, taču nezināja, kas tieši. Kopēja, kas brāli aprūpēja, bija iejūtīga un izpalīdzīga. Gan jau viņa apjēgs, kas darāms.

Pēc nedēļas mēs saņēmām telegrammu no bankas klerka, kura ziņā bija finansu jautājumu kārtošana, viņš ziņoja, ka esot atradis apmierinošu risinājumu. Medža nevarēja doties turp, lai ar viņu tiktos, tāpēc braifcu es. Klerks mani sagaidīja un aizveda pusdienās. Neviens nespētu izturēties jaukāk un pretimnākošāk. Tomēr viņš bija pārsteidzoši izvairīgs. Es netiku gudra, kādēļ. Taču drīz vien viņa uztraukuma

ugutu i\nm. i-vuiuuiugianja

iemesls nāca klajā. Viņš nervozēja par to, ko par viņa priekšlikumu teikšot Montija māsas. Kopēja — Šarlote piedāvājusi pārvietot Montiju uz savu dzīvokli, kur turpinātu par viņu rūpēties. Bankas kalpotājs droši vien baidījās, ka sekos klīrīgi aizvainotas tikumības izpaudumi, — taču viņš mūs slikti pazina! Mēs ar Medžu bijām gatavas pateicības uzplūdā krist Šarlotei ap kaklu. Medža viņu izpētīja pamatīgi un pieķērās viņai. Šarlote tika galā ar Montiju un viņš arī bija šo sievieti iecienījis. Viņa turēja savās rokās maku, taktiski uzklausīdama Montija grandiozos plānus par dzīvošanu uz lielas jahtas un tamlīdzīgus.

Brālis nomira pēkšņi no asinsizplūduma smadzenēs kafejnīcā, kas atradās otrpus ielai. Šarlote ar Medžu kopā raudāja viņa bērēs. Montijs ir apglabāts Marseļas kareivju kapos.

Šķiet, ka viņam — kā jau Montijam — galu galā viss patika.

Pulkvedis Dvajers un es mēs vēlāk cieši sadraudzējāmies. Dažkārt es kopā ar viņu devos pusdienās, citās reizēs viņš ēda kopā ar mani viesnīcā, un mūsu sarunas allaž atgriezās pie Kenijas, Kilimandžāro, Ugandas un tās ezera, un mana brāļa.

Pulkvedis Dvajers militāri pavēlnieciski rūpējās par manām izklaidēm un nākamo ārzemju ceļojumu. "Esmu jums ieplānojis trīs lieliskus safari\" viņš teica. "Man būtu jāsaskaņo laiki lai varu atsvabināties tad, kad jums ir izdevīgi. Šķiet, es varētu jūs sagaidīt kaut kur Ēģiptē tad es nolīgšu mašīnu un kamieļu konvoju līdz pašai Ziemeļāfrikai. Tas prasīs divus mēnešus, taču šis ceļojums ir brīnišķīgs tāds, ko jūs nekad neaizmirsīsiet. Es varu jūs aizvest uz tādām vietām, par kurām tiem smieklīgajiem un iedomīgajiem gidiem nav ne jausmas. Es pazīstu katru šīs zemes collu. Viņi to pārzina daudz sliktāk."

Un viņš attēloja turpmākos plānus lielākoties braucienus vēršu ratos.

Reizumis es šaubījos par savu veselo saprātu un spēju jebkad šādas programmas īstenot. Var gadīties, ka mēs abi apzinājāmies tās ir no nomoda sapņu jomas. Kā šķiet, tad šis vīrs bija vientuļš. Pulkvedis Dvajers bija uzkalpojies līdz savai dienesta pakāpei pamazām, viņam aiz muguras bija lieliska militārā karjera, kuras laikā viņš pamazām atsvešinājies no sievas, kas atteikusies atstāt Angliju. Viņa gribējusi tā pulkvedis stāstīja tikai dzīvot mazā, tīrā namiņā ar kārtīgu piebraucamo celiņu, un bērni nav likušies zinis par tēvu, kad viņš pārbraucis atvaļinājumā. Viņi uzskatījuši pulkveža idejas par nezināmu vietu pētīšanas ceļojumiem par dumjām un neizpildāmām,

"Galu galā es sāku sūtīt sievai naudu tik, cik viņa vēlējās sev un bērnu skološanai. Taču pats dzīvoju citur parasti šeit, Āfrikā: Ēģiptē, Ziemeļāfrikā, Irākā, Šauda Arābijā visur. Tāds ir mans mūžs."

Manuprāt, viņš jutās apmierināts, lai gan bija vientuļš. Viņam bija pasausa humora izjūta — un viņš man pastāstīja dažus visai jocīgus notikumus par šādām tādām intrigām. Tomēr daudzējadā ziņā pulkvedis bija gana konservatīvs. Viņš bija ticīgs, nelokāms stingras disciplīnas piekritējs ar noteiktiem uzskatiem par labo un slikto. Viņu vislabāk attēlotu kāds vecs armijas hronists.

Pienāca novembris, un laiks sāka mainīties. Dienas vairs nebija karstas un starojoši saulainas, dažkārt pat lija. Jau biju pasūtījusi biļeti, lai brauktu mājās, taču sapratu, ka atstāšu Bagdādi ar nožēlu, tomēr ne pārāk lielu, jo jau loloju atgriešanās plānus. Vūliji bija izteikuši mājienu, ka es varbūt vēlētos nākamaja gadā viņus apciemot un, iespējams, mazliet ceļot kopā ar viņiem; bija arī citi ielūgumi un ierosinājumi.

Beidzot pienāca diena, kad es atkal iekāpu sešriteņniekā, šajā reizē saprātīgi un laikus rezervējusi vietu autobusa priekšgalā, lai sevi neapkaunotu. Mēs devāmies ceļā, un es drīz vien biju spiesta apgūt dažas tuksneša mācības. Sākās lietus un kā aizvien šajā zemē pamatīgi gaza; mēs izbraucām pusdeviņos pa cietu ceļu, taču tas pēc dažām stundām kļuva par staignu slīkšņu. Ikreiz, kad cilvēks spēra soli, pie katras viņa kājas pielipa milzīga dubļu pankūka, kas svēra kādas divdesmit mārciņas. Sešriteņnieks, protams, nemitīgi buksēja un slīdēja, un beigu beigās iestiga. Šoferi izlēca ārā un ķērās pie lāpstām, tika izvilkti dēļi, ko viņi pameta zem riteņiem, un sākās autobusa izrakšana. Apmēram pēc četrdesmit minūtēm vai stundas, kas pagāja spraigā darbā, sekoja pirmais mēģinājums mašīnu iekustināt. Tā sadrebēja, saslējās un palika turpat, kur bijusi. Galu galā, lietum pieņemoties spēkā, vajadzēja vien doties atpakaļ un mēs atgriezāmies Bagdādē. Otrais mēģinājums nākamajā dienā bija sekmīgāks. Reizi vai divas bija jāizrokas no dubļiem, tomēr tikām garām Ramadi un, atstājuši aiz muguras Rutbahas cietoksni, nonācām klajā tuksnesī, kur vairs nebija grūti pārvietoties.

3

Viens no lielākajiem priekiem ceļojot ir atgriešanās mājās. Rozalindu, Karlo, Pankiju un viņas ģimeni visus es aplūkoju un novērtēju no jauna redzespunkta.

Mēs\devamies svinēt Ziemsvētkus pie Pankijas Češīrā. Pēc tam ieradāmies Londonā, kur.Rozalindai bija draudzene Pema Drūsa, ar kuras tēvu un māti iepazināmies Kanāriju salās. Mēs plānojām apmeklēt pantomīmu, bet pēc tam Pemai vajadzēja kopa ar mums braukt uz Devonšīru, lai tur paliktu līdz brīvdienu beigām.

Mēs pēc Pemas ierašanās jautri pavadījām vakaru, taču agrā rīta stundā mani pamodināja kāda balss, kas teica: "Vai jums nebūs nekas pretī, ja es apgulšos jūsu gultā, misis Kristi? Es redzēju tādus dīvainus sapņus."

"Kāpēc ne? Bet protams, Pema!" es atteicu. Es iededzu gaismu, meitene ielīda gultā un ar nopūtu izstiepās. Es jutos mazliet pārsteigta, jo Pema man nelikās nervozs bērns. Tomēr nebija šaubu, ka meitenei vajadzīgs mierinājums, un tā mēs abas nogulējām līdz rītam.

Pēc tam kad tika atvilkti aizkari un ienesta tēja, es iededzu gaismu, lai Pemu labi apskatītu. Nekad vēl nebiju redzējusi tik plankumainu seju. Viņa pamanīja manu acu izteiksmi un noprasīja: "Kāpēc jūs mani tā pētāt?"

"Mjā," es apstiprināju, "mjā, pētu gan."

"Hm, arī «esmu pārsteigta," Pema atzinās. "Kā es nokļuvu jūsu gultā?"

"Tu naktī ienāci un paziņoji, ka tevi mokot murgi."

"Vai tiešām? Es neko neatceros. Netieku gudra, ko es daru jūsu gultā." Meitene apklusa, tad turpināja: "Vai kaut kas noticis?"

"Laikam gan," es apstiprināju. "Baidos, ka tā ir. Vai zini, Pem, manuprāt, tev ir masalas." Atnesu spogulīti, un meitene aplūkoja savu seju. "Ak vai," viņa izdvesa, "es izskatos slima — vai ne?" Es piekritu.

"Un kas tagad notiks?" Pema vaicāja. "Droši vien es vakarā nevarēšu iet uz teātri?"

"Domāju gan, ka ne," es atbildēju. "Man šķiet, ka visupirms mums jāpiezvana tavai mātei."

Es piezvanīju Bēdai Drūsai, kas tūlīt ieradās. Viņa bez kavēšanās mainīja plānus un aizveda meiteni projām. Es iesēdināju Rozalindu mašīnā, un mēs braucām uz Devonšīru, kur vajadzēja nogaidīt desmit dienas, lai redzētu, vai arī viņai būs masalas. Braucienu vēl nepatīkamāku padarīja fakts, ka pirms nedēļas biju saņēmusi poti kājā, tādēļ vadīt auto bija diezgan sāpīgi.

Pēc desmit dienām mani piemeklēja negantas galvassāpes un, šķiet, arī temperatūra.

"Var gadīties, ka masalas būs tev, nevis man!" Rozalinda pavēstīja.

"Blēņas!" es attraucu. "Es smagi pārslimoju masalas, kad man bija piecpadsmit gadu." Tomēr es jutos diezgan neomulīgi. Cilvēki mēdza slimot ar masalām vairākkārt, un… Ja tā nav šī kaite kāpēc gan man ir tik slikti?

Es piezvanīju māsai, un Pankija — allaž gatava iet palīgā — paziņoja: lai es sūtot telegrammu, tad viņa ieradīšoties nodarboties ar mani,

Rozalindu vai abām — un visu citu. Nākamajā dienā man kļuva sliktāk, ari Rozalinda sūdzējās, ka esot saaukstējusies, viņai asaroja acis un

uzmācās skavas. >

Pankija ieradās, aizrautīga ka allaž, kad bija jāapkaro kāds posts. Tika ataicināts doktors Kārvers, kas pavēstīja, ka Rozalindai esot masalas.

"Un kas lēcies jums?" ārsts noprasīja. "Jūs neizskatāties labi!" Es atbildēju, ka arī jūtos briesmīgi domāju, ka man ir temperatūra. Ārsts sāka mani pamatīgāk izjautāt. "Jūs taču esat vakcinējusies, ko?" viņš prašņāja. "Un jūs atbraucāt šurp? Jūs saņēmāt poti kājā? Un kāpēc ne rokā?"

"Tāpēc, ka potēšanas zīmes ir atbaidošas, it īpaši tad, ja mugurā ir vakartērps."

"Mjā, tas nav nekas slikts vakcinēties kājā, taču nebija prātīgi pēc tam braukt divsimt jūdzes! Paskatīsimies!" Ārsts tiešām aplūkoja potes vietu. "Jūsu kāja ir pamatīgi sapampusi!" viņš sacīja. "Vai jūs to pamanījāt?"

"Hm, jā. Es to ievēroju, bet man likās, ka pēc potes tā jābūt."

"Jābūt? Te taču ir daudz kas vairāk par parasto piesarkumu. Izmērīsim temperatūru!" To izdarījis, viņš iesaucās: "Augstais Dievs! Vai tad jūs nemaz netikāt to mērījusi?"

"Hm, mērīju, bet vakar… Termometrs rādīja simt divus grādus pēc Fārenheita, bet es nodomāju, ka tā varbūt kritīsies. Mazliet dīvaini gan jutos."

"Dīvaini? To es ticu! Tagad tas rāda vairāk nekā simt trīs grādus! Liecieties gultā un gaidiet, kamēr es visu nokārtošu."

Viņš atgriezās un paziņoja, ka man jābraucot uz klīniku un viņš atsūtīšot pēc manis ātrās palīdzības auto. Es teicu, ka ātrā palīdzība nav nepieciešama. Kādēļ es nevarētu doties turp ar savu mašīnu vai taksometru?

"Jūs darīsiet tā, kā es jums saku!" noskaldīja doktors Kārvers, taču viņa balss neskanēja tik pārliecināti, kā būtu vajadzējis. "Vispirms man jāaprunājas ar misis Votsu." Pankija ienāca un ieminējās: "Es pieskatīšu Rozalindu, kamēr viņa izslimos masalas. Doktoram Kārveram šķiet, ka ar tevi nav labi. Ko tie potētāji izdarījuši? Saindējuši tevi ar sliktu vakcīnu?"

Pankija iesaiņoja dažas man nepieciešamas lietas. Es gulēju gultā, gaidīdama ātrās palīdzības auto un pūlēdamās sakopot domas. Mani māca nejauka sajūta ka zivju veikalā uz letes: visapkārt bija filejas un zivis, kas spirinās uz ledus, taču tajā pašā laikā man draudēja uguns pagale pavardā jau dega un dūmoja. Un viss kopā likās ļoti nepatīkami.

Tikai šad un tad ar necilvēcīgām pūlēm man izdevās iznirt no netīkamajiem murgiem, lai paziņotu sev: "Es taču esmu Agata un zvilnu savā gultā, te nav nekādu zivju, nekādas veikala letes, es negruzdu kā pagale!" Tomēr drīz es noslīdēju ka pa glumu aitadu un apkart atkal rēgojas zivju galvas. Atceros, ka tur bija viena īpaši riebīga zivs galva — kā liekas, āte ar izvalbītām acīm un pavērtu muti -, un ta piedauzīgi blenza uz mani.

Tad atvērās durvis un istabā ienāca sieviete medicīnas māsas uniformā, laikam ieradusies ar ātrās palīdzības auto, parādījās arī kāds ar stumjamo krēslu. Es mēģināju iebilst, ka ir nedomāju nekur doties stumjamajā krēslā. Teicu, ka varu lieliski nokāpt pa kāpnēm un ierāpties mašīnā. Taču māsa mani pārtrauca, nošņākdama: "Ārsts tā pavēlēja! Tagad, dārgā, sēdiet mierīgi, un mēs jūs pārvietosim!"

Nespēju atsaukt atmiņā neko tik biedējošu kā šo konvojēšanu lejup pa stāvajām kāpnēm uz priekšnamu. Mans svars bija pieklājīgs — pāri par vienpadsmit stouniem —, un izpalīgs bija gaužām vārgs jauneklis. Viņš un māsa iedabūja mani krēslā un sāka stiept lejā. Krēsls krakstēja, izrādīdams visas pazīmes, ka gatavojas izjukt, bet jaunietis klupa, slīdēja un ķērās pie margām. Pienāca brīdis, kad krēsls tiešām sadalījās tas notika pašā kāpņu vidū. "Ak kungs, ak kungs, māsiņ!" puisis elsa. "Es teiktu, ka tas sēdeklis šķīst ārā!"

"Laidiet mani ārā!" es iesaucos. "Ļaujiet man pašai iet lejā!"

Abiem bija vien jāpadodas. Viņi atsprādzēja siksnu, es pieķēros pie margām un apņēmīgi kāpu pati, juzdamās daudz drošāka un laimīgaka un tikai ar pūlēm atturēdamās, lai nepateiktu, ko domāju par viņu muļķību.

Ātrās palīdzības auto devās ceļā, un es ierados klīnikā. Jauka, maza, rudmataina māsa praktikante nolika mani gultā. Palagi bija salti, taču ne pietiekami. Atkal sāka rādīties zivis un ledus, un arī verdošs katls uz uguns.

"Ak vai!" nopūtās jaunā māsiņa, ar lielu interesi aplūkodama manu kāju. "Pēdējā reizē, kad mēs redzējām tādu kāju, tā pēc trim dienām tika nogriezta."

Laimīgā kārtā ap to laiku es jau murgoju un šos vārdus tik tikko uztvēru. Man bija vienalga, ko viņi grasītos nogriezt abas manas kājas vai pat galvu. Es tik vien apjēdzu, kamēr mazā praktikante kārtoja gultas drēbes, ievīstīdama mani, cik cieši vien varēdama, — iespējams, ka šī būtne kļūdījusies profesijas izvēlē, jo šāda uzvedība nepatiks klīnikas pacientiem.

Man paveicās — es pēc trim dienām kāju nezaudēju. Pēc četrām vai piecām dienām, kuras pavadīju murgos, mocīdamās ar augstu temperatūru, ko izraisīja asins saindēšanās, viss sāka iet uz labo pusi. Es biju tādā pārliecībā un esmu joprojām ka šī vakcīnas partija bija pagatavota divreiz stiprāka. Ārsti gan bija noskaņoti ticēt, ka tā noticis tāpēc, ka nebiju vakcinējusies kopš bērnības un biju samocījusi kāju, braukdama visu ceļu no Londonas.

Aptuveni pēc nedēļas es atkal biju es pati un apvaicājos pa telefonu, kā ir ar Rozalindas masalām. Esot tāpat kā Pemai visa seja raiba. Rozalindai ļoti iepatikusies krustmāmiņas Pankijas aprūpe, un viņa ik vakaru skaļi saucot: "Krustmāmiņ Pankij! Vai tu negribētu noberzt mani tāpat kā vakar? Man uzreiz kļuva labāk!"

Noteiktajā laikā es pārrados mājās joprojām ar pamatīgu pārsēju uz kreisā gurna, un mēs abas varējām jautri veseļoties kopā. Rozalinda devās atpakaļ uz skolu tikai pēc divām nedēļām atspirgusi, sasparojusies un priecīga. Es atkopos nedēļu vēlāk, tad mana kāja sadzija un es arī aizbraucu vispirms uz Itāliju, pēc tam uz Romu. Nevarēju tur palikt tik ilgi, cik biju plānojusi, jo man vajadzēja paspēt uz kuģi, kas gāja uz Beirūtu.

4

Šajā reizē es ceļoju ar Lloida kuģi no Triestas uz Beirūtu, pavadīju dažas dienas tur, pēc tam atkal ar Nairnu transportu devos cauri tuksnesim. Pretī Aleksandretas krastam sākās pamatīga viļņošanās, un es nejutos īpaši labi. Biju pamanījusi uz klāja vēl vienu sievieti. Sibilla Berneta tā sauca šo dāmu vēlāk man pastāstīja, ka arī viņai bangošanās laikā kļuvis nelabi. Viņa raudzījušies uz mani un domājusi: "Tā tur ir visnepatīkamākā būtne, kādu man gadījies sastapt!" Un tajā pašā brīdī es biju apcerējusi to pašu tēmu. Sacīju sev: "Man neiet pie dūšas tā sieviete. Man riebjas tā cepure, kas viņai galvā, turklāt vēl zeķes, kas viņai kājas, ir mušmiru krāsā!"

Tāda abpusēja pretīguma pārņemtas, mēs turpinājām kopā šķērsot tuksnesi. Un gandrīz tūlīt sadraudzējāmies, lai paliktu tuvas paziņas daudzus gadus. Sibilla, parasti saukta Bofa, bija sera Čārlza Berneta sieva toreiz viņš bija Gaisa spēku vicemaršals un devās pie sava vīra. Tā bija visnotaļ oriģinālā kundze, kura teica visu, kas vien iešāvās prata, mīlēja ceļošanu un neapgūtas vietas. Viņai bija skaista māja Alžīrijā, četras meitas un divi dēli no iepriekšējās laulības, kā arī neizsmeļams dzīvesprieks. Kopā ar mums bija arī bariņš angļu katoļu lēdiju tās devās uz Irāku aplūkot dažādas Bībelē pieminētas vietas. Atbildību par viņām bija uzņēmusies kāda ārkārtīgi barga izskata dāma mis Vilbrehema. Viņai bija lielas kājas, ieautas plakanās, melnās kurpēs, un galvā milzīga tropu platmale. Sibilla Berneta sacīja, ka viņa atgādinot vaboli, un es viņai piekritu. Tā bija būtne, kam neviens negribētu runāt pretī. Sibilla Berneta bez kavēšanās sāka viņai iebilst.

"Ar mani kopā ir četrdesmit sievietes," paziņoja mis Vilbrehema, "un es tiešām varu pati sevi apsveikt ikkatra no viņām ir sahiba, varbūt tikai viena ne. Tas taču ir svarīgi vai jūs man piekrītat?"

"Nē!" attrauca Sibilla Berneta. "Manuprāt, braukat kopā tikai ar sahibām ir drausmīgi garlaicīgi. Jums vajadzētu arī citādas ceļa biedrenes."

Mis Vilbrehema nelikās neko dzirdējusi, tā bija viņas stiprā puse nekad neko neievērot. "Jā," viņa turpināja, "es tiešām varu apsveikt sevi."

Bofa un es mēs sabāzām galvas kopā, lai pārbaudītu, vai spēsim sazīmēt vienu melno aitu, kas nebija izturējusi vērtējumu, tāpēc viņai uzlīmēta šī etiķete nesahiba.

Kopā ar mis Vilbrehemu bija viņas vietniece un draudzene mis Emija Fērgusone. Mis Fērgusone bija aizrautīgi pieķērusies angļu katolicismam, bet vēl vairāk mis Vilbrehemai, ko uzskatīja par supersievieti. Vienīgā nelaime viņa nejutās spējīga kļūt tieši tāda kā mis Vilbrehema. "Kā par postu," viņa kratīja sirdi, "Moda ir tik apbrīnojami stipra! Protams, man ir laba veselība, taču es tomēr reizēm nogurstu. Bet man ir tikai sešdesmit pieci gadi, turpretī Modai ir gandrīz septiņdesmit."

"Lieliska būtne!" sacīja mis Vilbrehema par Emiju. Tik izdarīga, tik uzticīga! Nelaimīgā kārtā viņa aizvien jūtas nogurusi — tas ir apgrūtinoši. Viņa pati, nabadzīte, jādomā, tur neko nevar darīt, tā nu tas ir. Es gan," mis Vilbrehema turpinaja, "nekad nepiekūstu." Šim apgalvojumam mēs abas mīļuprāt bijām gatavas noticēt.

Mēs ieradāmies Bagdādē. Es sastapu vairākus senus draugus un papriecājos četras vai piecas dienas, un tad, saņēmusi telegrammu no Vūlijiem, devos uz Uru.

Vūlijus biju satikusi Londonā pagājušā gada jūnijā, kad šie cilvēki bija mājās, viņi bija no manis noīrējuši nelielo namiņu, ko nesen sev nopirku Kresvelpleisā. Tā bija jauka — vai vismaz man likās, ka bija: viena no četrām vai piecām būvēm, kas bija ierīkotas vecos staļļos, — senlaicīgas lauku kotedžas. Kad es to nopirku, tajā joprojām bija kūts ar silēm pie sienām, iejūglietu kambaris un zirgupuišu guļamistaba starp abām šīm telpām. Kāpnes veda uz divām augšstāva istabām ar nelielu mazgātuvi un vēl vienu mazu istabiņu tai līdzās. Ar prasmīga celtnieka palīdzību šī ēka pārvērtās. Lielajā kūtī apakšstavā bija steliņģi un pie sienas sabīdītas to koka daļas, bet augstāk izvietojās tādu tapešu josla, kādas tajā laikā nāca modē ar puķainu apmali, tādēļ, iegājis šajā telpā, cilvēks jutās kā nelielā dārzā. Zirglietu glabātava tika pārbūvēta par garāžu, bet vidējā istabiņa bija paredzēta kalpotājai. Augšstāva vannasistaba bija iespaidīga ar zaļiem delfīniem gar sienām un zaļa porcelāna vannu. Lielākā guļamtelpa tika pārveidota par ēdamistabu, kurā bija dīvāns, ko naktī varēja izvilkt, lai lietotu par gultu. Mazais kambarītis kļuva par virtuvi, bet nākamā telpa par otru guļamistabu.

Kad Vūliji bija ierīkojušies šajā mājiņā, viņi izloloja man skaistu ceļojuma plānu. Man būtu jāierodas Ūrā, kad līdz tūrisma sezonas beigām būtu atlikusi aptuveni nedēļa un viņi jau saiņotu mantas; tad es varētu doties kopā ar viņiem atpakaļceļā caur Sīriju uz Grieķiju, tur uz Delfiem. Es par šo ieceri ārkārtīgi priecājos.

Ūrā es nonācu smilšu vētras laikā. Man jau agrāk šajā vietā bija gadījies to piedzīvot, taču šoreiz tā bija daudz briesmīgāka un ilga četras vai piecas dienas. Es nezināju, ka smiltis spēj iekļūt it visur tādā mērā, kā tās iesūcās jebkur. Kaut gan logi bija ciet un tiem priekšā pretmoskītu tīkls, gulta pa nakti piebira pilna ar smiltīm. Jūs izkratījāt tās uz grīdas, iekāpāt gultā bet no rīta atkal uz jūsu sejas, kakla un visur citur bija smilšu kārta. Ciest to visu piecas dienas bija gatavās mocības. Tomēr mēs risinājām interesantas sarunas, ikviens izturējās draudzīgi, un man laiks, ko tur pavadīju, sagadāja milzīgu gandarījumu.

Tēvs Berouzs atkal bija tur, un arhitekts Vaitberns, un šajā reizē viesojās vēl arī Makss Mellovens Leonarda Vūlija asistents, kas esot pavadījis ar viņu kopā piecus gadus, taču neesot iegriezies pie Vūlijiem pagājušajā gadā, kad pie viņiem ciemojos es. Tas bija slaids, tumšmatains un kluss jauneklis, kas reti runāja, bet atsaucīgi atbildēja uz visiem jautājumiem, kuri viņam tika uzdoti.

Es pamanīju, ka vairs kaut kas nav tā kā agrāk pie galda valdīja pārsteidzošs klusums. It kā visiem būtu bail runāt. Pēc pāris dienām es izdibināju, kāpēc tā. Ketrīna Vūlija bija temperamentīga sieviete, un viņai piemita ievērojamas spējas padarīt cilvēkus omulīgus vai nervozus. Es ievēroju, ka viņa tika ļoti uzmanīgi apkalpota: vienmēr kāds piedāvāja viņai pienu pie kafijas vai arī sviestu pie grauzdiņa, pasniedza marmelādi un tā tālāk. Un nobrīnījos, kādēļ viņi no Ketrīnas tā baidās.

Kādā rītā, kad viņa bija sliktā garastāvoklī, es sāku saprast kaut ko vairāk.

"Kā šķiet, tad nekad neviens man nepiedāvās sāli," viņa aizrādīja. Tūlīt četraS rokas pakalpīgi stiepās pār galdu, gandrīz vai apgāžot trauciņu. Sekoja klusumbrīdis, tad misters Vaitberns satraukti noliecās uz priekšu un pastūma uz viņas pusi grauzdiņu.

"Vai neredzat, ka man mute pilna, mister Vaitbern?" bija vienīgā atbilde. Viņš atrāvās atpakaļ, nervozi pietvīkdams, un katrs drudžaini ēda, neuzdrīkstēdamies viņai kaut ko piedāvāt. Kad tomēr tas tika darīts, viņa atteicās. "Taču es domāju," viņa piemetināja, "ka jūs varētu nenokopt visus grauzdiņus, iekams Maksam nav radusies izdevība paņemt kaut vai vienu."

Es uzlūkoju Maksu. Pārpalikušais grauzdiņš tika pasniegts viņam. Viņš ātri un bez iebildumiem to paņēma. Īstenībā Makss jau bija apēdis divus, un es brīnījos, kādēļ viņš to neteica. Arī to es apjautu vēlāk.

Misters Vaitberns man atklāja dažus no šiem noslēpumiem. "Vai zināt," viņš sacīja, "Ketrīnai vienmēr bijuši favorīti."

"Misis Vūlijai?"

"Jā. Tomēr tie mainās, iedomājieties tikai! Dažkārt tas ir viens, citā reizē otrs. Es gribēju teikt vai nu viss, ko jūs darāt, ir greizi, vai ari viss ir pareizi. Es patlaban esmu tas, kuram vieta suņu būdā."

Tāpat bija skaidrs, ka Makss Mellovens ir tas, kurš visu dara pareizi. Varbūt tāpēc, ka viņš iepriekšējā sezonā bijis projām un tādēļ šķita tāds kā jauninājums, bet man likās, ka tā noticis, jo viņš piecus gadus pētījis abu Vūliju izturēšanos. Viņš zināja, kad klusēt, un zināja, kad runāt.

Es drīz sapratu, cik lielisks organizators ir Makss. Viņš nepārspējami tika galā ar strādniekiem un tas bija vēl grūtāk arī ar Ketrīnu Vūliju. "Protams," Ketrīna man teica, "Makss ir nevainojams asistents. Pat nezinu, ko es būtu visus šos gadus bez viņa darījusi! Manuprāt, viņš jums ļoti patiks. Es sūtīšu šo vīru jums līdzi uz Nedžefu un Kerbelu. Nedžefa ir musulmaņu svētā mirušo pilsēta, bet Kerbelā ir brīnišķīga mošeja. Kad mēs saliksim mantas un brauksim uz Bagdādi, viņš jūs turp aizvedīs. Pa ceļam jūs varat apskatīt arī Nipuru.

"Ak tā," es atbildēju. "Bet vai viņš gribēs doties arī uz Bagdādi? Es domāju viņam droši vien ir draugi, ar kuriem viņš vēlēsies tikties." Man kļuva neomulīgi no atskārsmes, ka būs jāceļo kopā ar jaunekli, kas pēc triju mēnešu stresa Urā Bagdādē droši vien ilgosies pēc brīvības un izklaidēm.

"Nē, nē," Ketrīna noteikti attrauca. "Makss priecāsies!"

Man gan nelikās, ka Makss varētu priecāties, lai arī nešaubījos, ka viņš slēps savu saīgumu. Jutos gaužām nobažījusies. Es uzskatīju Vaitbernu par draugu, jo biju ar viņu pazīstama jau kopš pagājušā gada, tādēļ nolēmu aprunāties ar viņu.

"Vai jums nešķiet, ka tāda rīcība būtu pārsteidzīga? Tas viss man nepatīk. Kā jums šķiet, vai man nevajadzētu sacīt, ka negribu braukt uz Nedžefu un Kerbelu?"

"Nē, es uzskatu, ka jums būtu tās jāredz!" Vaitberns atteica. "Viss būs kārtībā. Makss neiebildīs. Un vispār, es saku ja Ketrīna ir apņēmusies darīt ta, tas nozīmē, ka tā arī notiks."

Es sapratu un mani pārņēma milzīga apbrīna. Cik tas bija jauki paļauties uz tādu sievieti, kas kaut ko izlēma, — un visi, kas atradās tuvumā, nekurnēdami un lietišķi pildīja rīkojumus.

Pēc vairākiem mēnešiem atcerējos, kā tiku runājusi ar Ketrīnu, lielīdama viņas vīru Lenu. "Tas ir lieliski," es sacīju, "cik nesavtīgi viņš izturas. Kā viņš ceļojuma laikā uz kuģa ceļas augšā un gatavo jums uzlējumu vai buljonu. Nav daudz tādu vīru, kas tā darītu."

"Vai tiešām?" Ketrīna noprasīja, izskatīdamās pārsteigta. "Lens gan domā, ka tā ir privilēģija." Un viņš tiešām to uzlūkoja par piekšrocību. Patiesībā ikviens, kas kaut ko darīja pēc Ketrīnas lūguma, tajā brīdī jutas privileģēts. Protams, pēcāk mājās, atskārstot, ka gadījies šķirties no divām bibliotēkas gramatām, kas bija paķertas līdzi lasīšanai, jo jūs tās pakalpīgi atdevāt šai sievietei, kad viņa žēlojās, ka neesot ko lasīt, ar visu sapīkumu par šo faktu saprotat, cik neatkārtojama būtne viņa ir.

Tikai izcilas personības nepadevās viņas ietekmei. Cik atminos, viena tāda bija Freja Stārka. Kādu dienu Ketrīna jutās slima un vēlējās, lai viņu aprūpētu — visu ko atnestu un izdarītu. Freja Stārka, kas bija pie viņas, izturējās apņēmīgi, jautri un draudzīgi: "Es redzu, ka jūs esat savārgusi, dārgā, taču es no slimībām neko nesaprotu, tādēļ jēdzīgākais, ko varu jūsu labā pasākt, ir uz visu dienu doties projām." Un viņa tiešām nozuda. Dīvaini, bet Ketrīna tādēļ nesašuta, laikam novērtēja šo lielisko Frejas stiprā rakstura pierādījumu. Un to Freja nodemonstrēja pārliecinoši.

Atgriežoties pie Maksa visi cilvēki likās esam vienisprātis, ka ir gluži skaidrs: jauneklim, kas smagi strādājis steidzamos izrakumos, tāpēc ilgojas pēc atpūtas un jaukas laikpavadīšanas, jāuzupurējas un jābrauc sazin kur kopā ar savādu sievišķi jūtami vecāku dāmu, kas slikti orientējas arheoloģijā, lai rādītu viņai apkaimi. Taču likās, ka Maksam šis uzdevums tiešām patīk. Viņš bija nopietns jauneklis, un es viņa dēļ nedaudz satraucos. Raizējos, vai man vajadzētu atvainoties. Es mēģināju izstomīt pa neveiklam teikumam, ka neesmu pati iecerējusi šo braucienu, taču Makss par to klusēja. Viņš atbildēja, ka viņam nekas īpašs neesot jādara. Dažkārt viņš devies uz mājām, ceļojis kopā ar Vūlijiem, jau bijis Delfos, tad nošķīries no viņiem un apskatījis templi Basā un citās Grieķijas vietās. Viņš pats labprāt vēlētos apmeklēt Nipuru. Tā esot varen interesanta, tādēļ viņam aizvien patīkot turp doties. Arī Nedžefu un Kerbelu esot vērts redzēt.

Un tā pienāca diena, kad mēs devāmies ceļā. Man ļoti patika Nipurā pavadītais laiks, lai gan tas bija visai nogurdinošs. Mēs stundām braukājām apkārt un apstaigājām daudzus akrus izrakumu. Nedomāju vis, ka šī nodarbe man liktos īpaši aizraujoša, ja nebūtu līdzi neviena, kas sniedz paskaidrojumus. Taču tagad es jutos iemīlējusies arheoloģijā vairāk nekā jebkad.

Galu galā — ap septiņiem vakarā — mēs nokļuvām Divanijā, kur mums vajadzēja palikt pa nakti pie Ditčberniem. Man ļodzījās kājas tā gribējās gulēt, tomēr kaut ka pamanījos smiltis izķemmēt no matiem un nomazgāt no sejas, pēc tam to mazliet nopūderēt un iespīlēties tādā kā vakartērpā.

Misis Ditčberna labprāt izklaidēja viesus. Šī kundze bija varena runātāja ne mirkli nemitējās tērgāt skaļā un jautrā balsī. Es iepazinos ar viņas vīru un tiku apsēdināta viņam blakus. Tas likās kā jau varēja gaidīt kluss cilvēks, kas ilgi nebilda ne vārda. Es izteicu dažas diezgan nesakarīgas piezīmes par to, ko biju apskatījusi, taču viņš uz tām neatbildēja. Man otrā pusē bija novietojies amerikāņu misionārs. Ari šis virs bija gluži drūms. Kad palūkojos sānis uz viņu, es pamanīju, ka šis cilvēks zem galda groza un lauza rokas, lēnām plēsdams strēmelēs kabatas lakatiņu. Tāda uzvedība man likās gana satraucoša, un es sāku prātot, kas to izraisījis. Šā vira sieva sēdēja pretī — galda otrā pusē — un arī izskatījās pārliecīgi satraukta.

Tas bija dīvains vakars. Misis Ditčberna bija pārņemta ar šo saviesīgo dzīvi, tērzēdama ar blakussēdētājiem, mani un Maksu. Makss atbildēja visnotaļ laipni. Abi misionāri vīrs un sieva bija mēmi, kā mēli norijuši. Sieviete raudzījās laulātajā draugā ar izmisuma izteiksmi sejā, bet viņš turpināja plosīt mutautu arvien sīkākās skrandās.

Pusmiega apmiglotajā sapņainlbā man iešāvās prātā ideja lieliskam detektīvstāstam. Misionārs lēnām kļūst vai traks no sasprindzinājuma. Kāpēc? Jo kaut kas ir noticis. Lai kas tas būtu, skarbalās saplēsti kabatlakati var dot norādes. Pieturas punkti, mutauti, strēmeles… Istaba sazvāļojās, un es snaudā gandrīz vai nokritu no krēsla.

Tajā brīdi man pie kreisās auss atskanēja spalga balss. "Visi arheologi," rūgtā aizvainojumā sacīja misters Ditčberns, "ir meļi!"

Es pamodos, nopētīju viņu un apsvēru šo paziņojumu. Virs bija to izmetis nepārprotami izaicinošā toni. Bet es nebūt nejutos tik pieredzējusi, lai aizstāvētu arheologus, tāpēc miermīlīgi pajautāju: "Kādēļ jums šķiet, ka viņi ir meļi? Par ko tad viņi melo?"

"Par visu!"attrauca misters Ditčberns. "Itin visu! Apgalvo, ka zinot, kurā laikā kas norisinājies, ka šis ir septiņtūkstoš, bet tas trīstūkstoš gadu vecs, tāds karalis valdījis tad un tad, bet šitāds pēcāk. Meļi! Visi kā viens!"

"Bet protams," es atbildēju, "tā nevar būt."

"Ak nevar?"misters Ditčberns pārprasīja, sardoniski iesmējās un atkal apklusa.

Es veltīju vēl dažus vārdus savam kaimiņam misonāram, taču atkal neko sakarīgu nedzirdēju. Tad misters Ditčberns ierunājās atkal, un šajā reizē atklāja iespējamo sarūgtinājuma iemeslu, paziņodams: "Kā vienmēr, biju spiests ierādīt savu ģērbistabu tam arheologu zellim!"

"Tā?" es, juzdamās visai neērti, pārvaicāju. "Es ļoti atvainojos. Es nezināju…"

"Tā tas ir allaž," misters Ditčberns turpināja. "Viņa ikreiz tā dara mana sieva, es gribēju sacīt. Ielūdz pie mums pavadīt nakti te vienu, te otru. Nē, runa nav par jums. Jums paredzēta viena no viesu istabām. Mums tādu ir trīs, taču Elsijai ar tām nepietiek. Nē, viņai mūžam jāpiepilda visas istabas, cik vien to ir, — un arī mana ģērbtuve! Pats netieku gudrs, kā man izdodas to izturēt."

Es atkārtoju, ka man ļoti žēl. Juzdamās vainīga, es tomēr veltīju visus spēkus, lai paliktu nomodā. Tas bija vienīgais, ko spēju.

Pēc vakariņām es lūdzu atļauju likties gultā. Misis Ditčberna jutās vīlusies, jo bija iecerējusi lielisku bridža partiju, taču ap šo laiku manas acis jau bija aizlipušas ciet, un es varēju saņemties vien tik, lai uzgrīļotos augšā pa kāpnēm, nomestu drēbes un iekristu gultā.

Mēs nākamajā dienā devāmies ceļā pulksten piecos no rīta. Brauciens pa Irāku ļāva man iepazīt visai rosīgu dzīvesveidu. Mēs apmeklējām Nedžefu, kas tiešām izskatījās brīnišķīga: īsta nekropole mirušo pilsēta ar tumšos plīvuros tērptiem musulmaņu sieviešu stāviem. Tās vaimanāja un klimta apkārt. Tur perinājās arī ekstrēmisti, tāpēc tā ne vienmēr bija pieejama. Vispirms vajadzēja paziņot par savu ierašanos policijai, un tā rīkoja reidu, lai pārliecinātos, vai nedraud fanātiķu uzbrukumi.

No Nedžefas mēs devāmies uz Kerbelu, kur atradās skaista mošeja ar zeltītu un tirkīzzilu kupolu. Tā bija pirmā, ko man izdevās tuvāk apskatīt. Mēs pavadījām nakti turpat policijas iecirknī. Matracis, ko man bija aizdevusi Ketrīna, tika izklāts uz grīdas mana guļvieta atradās mazā kamerā. Makss iekārtojās otrā kamerā un piekodināja saukt viņu, ja man būtu kaut kas vajadzīgs. Tā kā biju audzināta karalienes Viktorijas laiku garā, agrāk būtu licies gaužām dīvaini, ja man piedāvātu naktī modināt jaunekli, ko tikko pazīstu, un lūgt viņu, lai ir tik laipns un pavada mani uz tualeti, tomēr drīz vien nepieciešamība piespieda tieši tā rīkoties. Es pamodināju Maksu, kas pasauca policistu, policists atnesa lukturi, mēs trijatā soļojām pa gariem gaiteņiem, līdz beidzot nonācām nelāgi smirdošā telpā ar caurumu grīdā. Makss un policists pieklājīgi gaidīja ārā aiz durvīm, lai rādītu gaismu un aizvestu mani atpakaļ līdz guļamvietai.

Vakariņas tika pasniegtas iecirknī — ārā uz galda, kur virs mums karājās liels mēness un tuvumā bez mitas vienmuļīgi un muzikāli kurkstēja vardes. Ikreiz, kad dzirdu varžu koncertus, es iedomājos Kerbelu tajā vakarā. Policists ieturējās kopā ar mums. Šad tad viņš visai piesardzīgi pateica kādu vārdu angliski, lielākoties runādamies arābu valodā ar Maksu, kas reizumis pārtulkoja tos teikumus, kuri bija domāti man. Pēc kārtējā atsvaidzinošā klusumbrīža, kādi allaž mēdz iestāties, tērzējot ar austrumniekiem, un lieliski pieskaņojas cilvēku jūtām, mūsu galdabiedrs piepeši pacēla balsi. "Hail to thee, blithe spirtt!" viņš nobēra. "Bird thou never wert!" Es izbrīnījusies pavēros viņā. Viņš turpināja citēt dzejoli. "Varen labs angļu valodā!" Es apstiprināju, ka ta ir. Likās, ka ar to pašu šī sarunas daļa ir galā. Nemūžam nebūtu ticējusi, ka es, veikusi garo ceļu līdz Irākai, austrumnieku dārzā dzirdēšu Šellija "Odu cīrulim", ko man pusnaktī skaitīs irākiešu policists.

Nākamajā rītā mēs brokastojām agri. Dārznieks, kas bija saplūcis rozes, tuvojās ar pušķi. Es nogaidoši stāvēju, gatavodamās pateicīgi pasmaidīt. Taču man par vilšanos viņš pagāja garām, neveltījis man ne skatienu un, zemu paklanījies, pasniedza puķes Maksam. Makss iesmējās un aizrādīja, ka esam austrumos, kur veltes pasniedz vīriešiem, nevis sievietēm.

Mēs iekāpām mašīnā ar visām mantām, guļammaisiem, saiņiem ar svaigu maizi un rozēm un atkal devāmies ceļā. Mēs bijām iecerējuši, braucot uz Bagdādi, nogriezties, lai aplūkotu arābu pilsētu Ukhaidiru. Tā atradās tālu tuksnesī. Apkaime bija vienmuļa. Lai ātrāk aizritētu laiks, mēs dziedājām, dalīdamies atmiņās par dziesmām, ko abi zinājām, sākot ar "Brāli Žaku" un daudzām citām balādēm. Mēs apskatījām Ukhaidiru valdzinošu savā nošķirtībā un pēc brauciena, kas ilga aptuveni stundu vai divas, nokļuvām pie tuksneša ezera ar tīru, dzirkstoši zilu ūdeni. Bija neciešami karsti, un es alku pēc peldes. "Vai jūs tiešām to vēlaties?" Makss jautāja. "Es neredzu iemeslu, kāpēc lai jūs to sev liegtu."

"Vai es patiesi to varētu?" Es domīgi nopētīju savu matraci ar guļammaisu un nelielo ceļasomu. "Taču man nav nekāda peldkostīma.

* Sveiciens tev, ak spirgtais gars, tu putns, kāds vēl nav bijis! (Angļu vai.) — Tulk. piez..

"Vai jums nav nekā, hm… atbilstoša?" Makss smalkjūtīgi apvaicājās. Es padomāju un galu galā ietērpos sārtā zīda vestē un biksēs, kas sniedzās līdz ceļiem. Biju gatava. Šoferis — pats pieklājības iemiesojums kā visi arābi devās projām. Makss šortos un vestē pievienojās man, un mēs peldējām zilgaja ūdenī.

Tas bija debešķīgi pasaule likās nevainojama, vismaz līdz brīdim, kad mēs mēģinājām iedarbināt mašīnu. Tā lēnām bija iegrimusi dziļi smiltīs un nekustējās, un tikai tad es izpratu, mūsu braukšanas īpatnības. Makss un šoferis izvilka no mašīnas dzelzs stieņus, lāpstas un dažus citus rīkus, lai mūs atbrīvotu, taču centās nesekmīgi. Aizritēja stunda pēc stundas. Joprojām valdīja neganta svelme. Es gulēju mašīnas ēnā cik nu tās vienā pusē bija un laidos miegā.

Makss man vēlāk atzinās nezinu, vai tā bija patiesība vai ne, ka šajā laikā esot nolēmis es būtu viņam piemērota sieva. "Nekāda trača)." viņš sacīja. "Jūs nekurnējāt un nesūdzējāties, ka tā ir mana vaina, ka nekad nebūtu vajadzējis te spert kāju. Likās, ka jums vienalga, vai mēs brauksim tālāk vai ne. Es tajā brīdī nospriedu, ka jūs esat brīnišķīga."

Pēc tam, kad viņš bija to pateicis, es pūlējos nopelnīt šo reputāciju, ko biju sev radījusi. Es gluži labi spēju samierināties ar tādiem apstākļiem, kādi ir, nesašūtot par tiem. Turklāt esmu noderīga arī ar savu spēju aizmigt jebkurā laikā un jebkur.

Šajā reizē mēs nebijām uz karavānu ceļa un varēja gadīties, ka smagās mašīnas vai kādi citi auto parādīsies tikai pēc vairākām dienām vai pat nedēļas. Mums līdzi bija gvards viens no Kamieļkorpusa vīriem, kas beigu beigās teicās doties pēc palīdzības, lai salūkotu to divdesmit četru vai vismaz četrdesmit astoņu stundu laikā. Viņš atstāja mums visu ūdens krājumu. "Mums tiem, kas dien tuksneša kamieļnieku korpusā," gvards plātīgi sacīja, "nav nepieciešamības daudz dzert, ja ir maz ūdens." Viņš attālinājās, un es noraudzījos viņam nopakaļ, draudīgu nojautu pārņemta. Tā bija avantūra, bet es cerēju, ka tā izvērtīsies patīkamā piedzīvojumā.

Ūdens nebija diez cik daudz, un doma, ka tā var pietrūkt, uzdzina slāpes. Tomēr mums laimējās. Brīnums notika. Pēc stundas pie apvāršņa parādījās mašīna TFord ar četrpadsmit pasažieriem. Sēžot līdzās šoferim, mūsu kamieļkorpusa gvards uzvaras priekā māja ar šaujamo.

Atpakaļceļā uz Bagdādi mēs ik pa brītiņam apstājāmies, lai apskatītu tellus, un» pastaigājām tiem apkārt, uzlasīdami māla trauku lauskas. Mani īpaši apbūra glazētās drumslas. Košās krāsās zaļā, tirkīzzilā, zilgā, tādā kā apsūbējuša zelta tonī -, taču visas lauskas bija no vēlāka laikposma nekā tas, par kuru interesējās Makss, tomēr viņš izturējās iejūtīgi pret manam fantāzijām, un mēs savācām pilnu somu ar šīm suķēm.

Pēc tam kad mēs ieradāmies Bagdādē un es atgriezos savā viesnīcā, izklāju lietusmēteli, iemērcu visas lauskas ūdenī, bet vēlāk izveidoju no tām varavīkšņainu mozaīku. Makss, arī aizrāvies ar manām kaprīzēm, izpleta savu mēteli un pievienoja izstādei savu devumu. Pamanīju, ka viņš veras manī kā iecietīgs zinībvīrs, kas laipni uzlūko muļķīgu, tomēr ne gluži nepatīkamu bērnu. Un, protams, es domāju, ka tieši tāda toreiz bija viņa attieksme pret mani. Es allaž esmu apjūsmojusi gliemežvāciņus un krāsainus akmentiņus visus nieciņus, ko cilvēks mēdz bērnišķīgi uzlasīt. Košas putnu spalvas, plankumotas lapas man reizēm šķiet, ka tieši tās ir patiesās dzīves vērtības, kas priecē vairāk nekā topāzi, smaragdi vai mazās, dārgās Faberžē lādītes.

Ketrīna un Lens Vūliji jau bija Bagdādē un nebūt nepriecājās, kad mēs ieradāmies ar divdesmit četru stundu nokavēšanos tādēļ, ka bijām metuši līkumu, nogriezdamies uz Ukhaidiru. Man netika parādīts tāds gods un uzvelta atbildība par to, jo es biju tikai piedeva, kas tika ņemta līdzi, pati nesaprazdama, kurp brauc.

"Maksam vajadzēja apjēgt, ka mēs raizēsimies," Ketrīna pukojās. "Mēs varējām sūtīt pretī meklētāju nodaļu vai izdarīt kaut ko vēl muļķīgāku!" Makss pacietīgi atvainojās viņam neesot ienācis prātā, ka Vūliji satraukšoties.

Pēc dažām dienām mēs atstājām Bagdadi ar vilcienu devāmies uz Kirkūku un Mosulu; tas bija pirmais solis ceļā atpakaļ uz mājām. Mans draugs pulkvedis Dvajers ieradās Bagdādes Ziemeļu stacijā mūs pavadīt. "Vai zināt, jums vajadzēs sevi aizstāvēt," viņš man brīdinoši pavēstīja.

"Sevi aizstāvēt? Ko jūs ar to gribat sacīt?"

"Pret to tur lēdiju," pulkvedis pamāja uz to pusi, kur Ketrīna Vūlija runājās ar savu paziņu.

"Bet viņa pret mani tik labi izturējās!"

"Ak, jā, es redzu — viņa jūs savaldzinājusi. Mēs visi ik pa brīdim esam to izjutuši. Godīgi sakot, es to jūtu joprojām. Tā sieviete allaž varējusi darīt ar mani visu, ko gribējusi, taču, kā jau teicu, jums noteikti sevi jāaizstāv. Viņa varētu noburt putnus no koka un panākt, lai šie domā, ka tieši tā arī jābūt." Vilciens gari nokaucās kā trauksmes sirēna; es drīz vien sapratu, ka šī skaņa ir raksturīga Irākas dzelzceļiem. Tas bija dīvains, caururbjošs troksnis īstenībā tā varētu vaimanāt dēmona sieva, apraudot savu dēmonisko mīļāko. Tomēr gluži tik romantiski vis nebija: lokomotīve grasījās kustēties. Mēs ar Ketrīnu iekāpām un iekārtojāmies vienā kupejā, Makss ar Lenu otrā. Un ceļojums sākās.

Nākamajā rītā mēs ieradāmies Kirkūkā, paēdām viesu namā un ar auto devāmies tālāk uz Mosulu. Tajā laikā šis brauciens ilga sešas vai astoņas stundas, lielākoties pa neganti grambainiem ceļiem, un ar prāmi cēlāmies pāri Zabas upei. Tas bija tik primitīvs, ka pārvietošanās ar to uzdvesa gluži bībeliskas izjūtas.

Arī Mosulā mēs apstājamies viesu namā, kam bija skaists dārzs. Mosulai nākotnē bija lemts kļūt par manas dzīves centru uz daudziem gadiem, tomēr tajā reizē tā uz mani neatstāja nekādu iespaidu — lielākoties tāpēc, ka mēs maz ko redzējām.

Tur es satiku doktoru Makleodu ar kundzi viņi vadīja slimnīcu, un mēs sadraudzējāmies. Viņi abi bija ārsti. Kad Pīters Makleods dežurēja slimnīcā, viņa sieva Pegija dažkārt mēdz asistēt vīram, kad viņš operēja. Tas bija jādara visai īpatnēji, ja ņemam vērā faktu, ka viņš nedrīkstēja ne redzēt pacientu, ne tam pieskarties. Musulmaņu sievietes nedrīkstēja operēt vīrietis, lai arī viņš būtu ārsts. Cik noprotu, tur vajadzēja uzrīkot aizslietņus — doktors Makleods stāvēja ārpusē, sieva iekšpusē, un viņš izteica norādījumus, kas un kā jāveic, un sieva savukārt attēloja viņam orgānu stāvokli, kad piekļuva tiem, un citas detaļas.

Pēc divām vai trim dienām Mosulā mēs turpinājām ceļojumu. Vienu nakti pavadījām viesu nama Tel Afarā, kas atradās kādu divu stundu brauciena attālumā no Mosulas, bet nakamajā rītā pulksten piecos ar auto izbraucām uz šosejas, kas veda cauri visai valstij. Mēs apmeklējam dažas vietas pie Eifratas un nogriezāmies uz ziemeļiem, lai uzkmeklētu Lena veco draugu Basravi vienu no šejienes cilšu šeihiem. Pēc ilgākas maldīšanās apkārt, atrodot pareizo ceļu un atkal to pazaudējot, pašā vakarā beidzot nonācām pie mērķa. Mēs baudījām lielisku uzņemšanu, satriecošu maltīti un pēc tam devāmies gulēt. Mums bija ierādītas divas pussabrukušas istabas māla ķieģeļu būdā, un katrā telpā — stūros, pa diagonāli pret durvīm atradās divas mazas dzelzs gultas. Tur piedzīvojām nelielas grūtības. Virs vienas gultas bija griesti bez vainas, tas ir — no tiem nepilēja slapjums. Par to varējām pārliecināties, jo ārā sāka līt. Otrā gulta atradās mitrā kaktā, un tajā tecēja ūdens. Mēs ielūkojāmies otrā istabā. Arī tajā jumta stāvoklis bija šaubīgs, turklāt tā bija mazāka, gultas šaurākas, trūka gaisa un gaismas.

"Manuprāt, Ketrīn," sacīja Lens, "tev un Agatai labāk būtu apmesties sīkākajā istabā ar divām sausajām gultām, un mēs ņemsim to otru.

"Es domāju," Ketrīna paziņoja, "ka man patiešām vajadzīga lielākā istaba un sausā gulta. Es nespēšu ne aci aizvērt, ja man uz sejas lāsos ūdens." Viņa apņēmīgi devās uz tīkamāko kaktu un nolika savas mantas gultā.

"Kā šķiet, es varētu atvilkt gultu no sienas, tad tik traki nebūs," es ieminējos.

"Es netieku gudra," Ketrīna turpināja, "kāpēc Agatai būtu jāliekas sliktajā gultā, kurā no jumta pil ūdens. Viens no jums, vīriešiem, varētu palikt tur. Lai viens — Makss vai Lens — guļ šajā istabā slapjajā gultā, bet otrs apmetas mazajā istabā kopā ar Agatu. Šis ierosinājums tika apsvērts, un Ketrīna nomērīja ar skatienu Maksu un Lenu, apdomādama, kurš no abiem varētu būt viņai noderīgāks, bet pēc tam izšķīrās par šīs mīlestības priekšrocības piešķiršanu Lēnam un izsūtīja Maksu pie manis uz mazo telpu. Par šo lēmumu likās uzjautrināts tikai saimnieks — viņš Lēnam arābu valodā izteica dažas piedauzīgas piezīmes. "Priecājieties!" viņš uzmundrināja. "Līksmojiet! Sadalieties, kā vien vēlaties, vīrietis vienmēr būs laimīgs!"

Tomēr līdz pašam rītam neviens laimīgs nejutās. Es pamodos ap sešiem — man pa seju strūkloja lietus. Otrā stūrī Makss bija pilnīgi pakļauts plūdiem. Viņš bija pastūmis manu gultu nost no sienas tā, lai lielākais caurums vairs neatrastos virs tās, un izvilcis arī savējo no kakta. Ketrīnai nebija klājies labāk nekā pārējiem: arī viņas gultā bija sācis tecēt ūdens. Mēs ieturējāmies, tad pabraukājām apkārt kopā ar Basravi, pārlūkojot viņa īpašumus, bet pēc tam atkal devāmies tālāk. Tagad laiks bija pavisam sabojājies, daži ceļi gaužām uzrūguši un grūti izbraucami.

Beidzot mēs ieradāmies Alepo, slapji un ārkārtīgi noguruši, apmetāmies Baron's Hotel salīdzinoši greznos apstākļos, kur mūs apsveica īpašnieka dēls Koko Barons. Viņam bija liela, apaļa galva, mazliet dzeltenīga seja un sērīgas, tumšas acis.

Es alku tikai pēc karstas vannas. Man šķita, ka vannasistaba ir pa pusei rietumu, pa pusei austrumu stilā, un pamanījos pagriezt karstā ūdens krānu, no kura, kā allaž, izšāvās tvaika mākoņi, nobiedējot mani līdz nāvei. Es pūlējos to aizvērt, taču man neizdevās, un biju spiesta saukt Maksu palīgā. Viņš atsteidzās pa gaiteni, noregulēja ūdeni un sacīja, lai eju uz savu istabu. Viņš mani pasaukšot, kad būšot ielaidis vannā tik daudz, lai es varētu tajā pagozēties. Devos atpakaļ un gaidīju. Taču pagāja ilgāks laiks, bet nekas nenotika. Galu galā es, tērpusies peldmētelī, ar sūkli padusē traucos turp. Durvis bija aizbultētas. Tajā brīdī uzradās Makss.

VJlTUli ļJUl/uiun)

"Kur tad mana vanna?" es noprasīju.

"Ak vai, tur iekšā patlaban ir Ketrīna Vūlija," Makss paziņoja.

"Ketrīna?" es pārvaicāju. "Un jūs ļāvāt viņai ielīst manā vannā, kuru ielaidāt man?"

"Jā gan," Makss apstiprināja. "Viņa to gribēja!"

Viņš cieši ielūkojās man tieši acīs, un es iedomājos, ka esmu nonākusi pie kādiem seniem risinājumiem kā mīdiešu vai persiešu likumi. "Hm," es aizrādīju, "manuprāt, tas ir ļoti netaisni. Es sāku ielaist sev vannu. Tā bija manējrf"

"Jā," Makss piekrita. "Es to zinu. Bet Ketrīna tā gribēja."

Es devos atpakaļ uz savu istabu un apdomāju pulkveža Dvajera vārdus.

Arī nākamajā dienā biju spiesta tos atcerēties. Ketrīnai bija sagādājusi raizes naktslampiņa. Viņa nejutās labi un palika gultā, jo viņu mocīja briesmīgas galvassāpes. Šajā reizē es piekritu aizdot viņai savu naktslampiņu. Ienesu to viņas istabā, iededzu un atstāju tur. Tobrīd, kā šķiet, viesnīcā trūka lampu, tādēļ man vakarā vajadzēja lasīt vājas griestu spuldzes gaismā. Tikai nākamajā dienā es sāku mazliet saīgt. Ketrīna sadomāja apmainīt savu istabu pret citu, kur nebūtu tik trokšņaini. Tā kā šajā telpā naktslampiņa bija laba, viņa nepapūlējās atdot man manējo, un tagad to jau bija ieguvis kāds trešais cilvēks. Tomēr Ketrīna bija Ketrīna neko darīt. Un es nolēmu turpmāk darīt kaut ko vairāk, lai aizsargātu savas intereses.

Nākamajā dienā Ketrīna, kaut gan viņai vairs nebija augsta temperatūra, paziņoja, ka jūtoties daudz sliktāk. Viņa esot tik nelāgā garastāvoklī, ka negribot, lai viņai kāds tuvotos.

"Kaut jūs visi dotos projām\" viņa kunkstēja. "Kaut visi aizbrauktu un atstātu mani! Es nespēju paciest, ka ļautiņi visu dienu staigā pa manu guļamtelpu iekšā un ārā, nemitīgi vaicādami, vai man kaut ko nevajag, un mani traucē. Ja vien man kādu mirkli būtu pilnīgs miers, neviens netuvotos, tad es līdz vakaram atspirgtu!" Es sapratu, kā viņa jūtas, jo slimošanas reizēs pati izturējos līdzīgi: gribēju, lai citi aiziet un atstāj mani vienu. Gluži kā sasirdzis suns, kas ieraujas klusākā kaktā un cer, ka to netraucēs līdz brīdim, kad atkopsies.

"Es nezinu, ko iesākt!" Lens bezpalīdzīgi sūdzējās. "Tik tiešām, netieku gudrs, ko vēl viņas labad varētu darīt."

"Hm," es mierinoši ierunājos, jo biju ļoti pieķērusies Lēnam, "man šķiet, ka ketrīna pati vislabāk zina, kas viņai nepieciešams. Manuprāt, viņa vēlas palikt viena. Vajadzētu viņu līdz vakaram atstāt mierā, tad redzēsim, vai viņai kļūs vieglāk."

Mēs tiešām to nokārtojām. Mēs ar Maksu devāmies ekspedīcijā aplūkot krustnešu pili Kalaat Simanā. Lens teicās palikt viesnīcā, lai būtu pie rokas, ja Ketrīnai kaut ko ievajadzētos.

Mēs ar Maksu laimīgi devāmies projām. Laiks bija noskaidrojies, un brauciens šķita brīnumskaists. Mēs traucāmies pa kalniem, kur pletās brikšņi, auga sarkanās anemones un ganījās aitu bari, bet vēlāk, kad ceļš vijās augstāk, parādījās arī melnas kazas un bērni. Galu galā nokļuvām Kalaat Simanā un ieturējāmies svaigā gaisā. Sēžot tur un lūkojoties apkārt, Makss pastāstīja man mazliet vairāk par sevi, savu dzīvi un šo veiksmi tūlīt pēc universitātes beigšanas dabūt darbu pie Leonarda Vūlija. Mēs šur tur uzlasījām dažas podu suķes un devāmies atpakaļ tieši tad, kad saule laidās rietā.

Kad mēs pārradāmies, tika sarīkots tracis. Ketrīna bija sašutusi, ka esam aizbraukuši un atstājuši viņu.

"Bet jūs taču teicāt, ka gribat palikt viena!" es aizrādīju.

"Ak, dažreiz cilvēks tā saka brīžos, kad nejūtas labi. Es nevarēju iedomāties, ka jūs ar Maksu tiešām spējat tik bezsirdīgi doties projām! Ak, jūs varbūt neesat tik lielā mērā vainīga, jo nesaprotat, bet Makss tas Makss, kurš mani tik lieliski pazīst un zina, ka man var ievajadzēties jebko, un viņš varēja tā aizbraukt!" Viņa aizvēra acis un nomurmināja: "Labāk būs, ja jūs tagad mani atstāsiet vienu."

"Varbūt kaut ko atnest vai palikt pie jums?"

"Nē, es neko nevēloši Patiesi, es jūtos tik aizvainota! Un Lena attieksme arī ir pilnīgi neciešama."

"Ko tad viņš izdarījis?" es izbrīnījusies vaicāju.

"Viņš mani te pameta bez lāsītes dzeramā bez ūdens vai limonādes — bez kā! Lai es te guļu garšļaukus un bezpalīdzīga, mirdama no slāpēm!"

"Vai tad jūs nevarējāt piezvanīt un palūgt, lai jums atnes ūdeni?" es apjautājos. Taču biju nošāvusi greizi. Ketrīna veltīja man iznīcinošu skatienu. "Es redzu, ka jūs tiešām nenieka nesaprotat. It kā es varētu iedomāties, ka Lens spēj būt tik bezsirdīgs! Protams, ja šeit būtu sieviete, viss notiktu citādi. Viņa gan būtu aptvērusi…"

No rīta mēs tik tikko uzdrīkstējāmies Ketrīnai tuvoties, bet viņa uzvedās sev raksturīgi — kā jau Ketrīna. Viņa bija lieliskā garastāvoklī, īpaši laipna un piedodoša, apburoši smaidīja, priecādamās mūs redzēt un pateikdamās par to, ko bijām darījuši viņas labā viss bija lieliski.

Misis Vūlija tiešām bija neatkārtojama Gadu gaitā es iemācījos viņu labāk saprast, bet tik un tā nevarēju iepriekš pateikt, kādā omā viņa būs. Manuprāt, viņai būtu vajadzējis kļūt par dižu mākslinieci — dziedātāju vai aktrisi -, tad šīs garastāvokļu maiņas tiktu uzņemtas kā pašsaprotama daļa no viņas temperamenta. Īstenībā Ketrīna arī bija māksliniece: viņa bija izveidojusi skulptūru karalienes Šubadas galvu -, kas tika izstādīta kopā ar slaveno zelta kaklarotu un galvassegu.

Viņa izgatavoja lielisku Hamudi galvu, paša Leonarda Vūlija portretu un jauku zēna galviņu, taču apšaubīja savas spējas, allaž bija gatava aicināt palīgā citus vai ņemt vērā viņu spriedumus. Leonards varēja apkalpot sievu, kā vien jaudādams, nekas no tā, ko viņš darīja, nebija gana labs. Man šķiet, ka Ketrīna vīru tāpēc mazliet nicināja. Iespējams, ka tā darītu jebkura sieviete. Nevienai nepatīk kājslauķis, bet Lens, kas izrakumos varēja būt neparasti valdonīgs, sievas rokās bija kā sviests.

Kādā agrā svētdienas rītā, pirms mēs devāmies projām no Alepo, Makss veda mani ekskursijā pa dažādu reliģiju svētvietām. Tā bija visai spraiga ekspedīcija.

Mēs apmeklējām maronītus, sīriešu katoļus, grieķu pareizticīgos, nestoriešus, jakobītus un vēl kādus — visus nespēju atcerēties. Dažos dievnamos bija apskatāmi eksemplāri, ko es dēvēju par "sīpolpriesteriem" viņu apaļās galvassegas atgādināja sīpolus. Grieķu pareizticīgie mani pārsteidza visvairāk, jo tur tiku apņēmīgi atšķirta no Maksa un kopā ar citām sievietēm bīdīta uz otru baznīcas pusi. Cilvēku tur iestūma tādā kā zirga steliņģī ar cilpu apkārt tās gali bija piestiprināti pie sienas. Tas bija burvīgi noslēpumains dievkalpojums, jo lielākā daļa no tā noritēja aiz altāraizkara jeb plīvura. No turienes nāca sajūsminoši izteiksmīgas skaņas un, vīraka mākoņu pavadītas, plūda ārā no baznīcas. Mēs visas kniksējām un klanījāmies, kā pēc priekšrakstiem paredzēts. Taču Makss drīz vien mani pasauca.

Kad es palūkojos atpakaļ uz savu dzīvi, man šķiet, ka visspilgtāk un skaidrāk atmiņā saglabājušās vietas, ko esmu apmeklējusi. Un mani pārņem pēkšņas prieka trīsas. Koks, pakalns, šur tur pa baltam namiņam pie kanāla, attāla kalna siluets. Reizumis man kādu mirkli jāpadomā, lai atcerētos, kur tas bija un kad. Tad attēls iezīmējas asāk un es redzu.

Cilvēkus gan nekad neesmu spējusi paturēt prātā. Draugi man ir dārgi, bet taudis, ko tik tikko pazīstu un kaut kad esmu sastapusi, gandrīz tūlīt pagaist. Nevaru apgalvot: "Es nekad neaizmirstu cilvēku sejas," varu droši sacīt: "Es nekad neatceros cilvēku sejas." Turpretī vietas gan aizķeras atmiņā. Bieži vien, atgriezdamās kaut kur pēc pieciem vai

sīgutu i\/i3ii. auiuL'iuj;! <ti ij.i

sešiem gadiem, es lieliski atceros, pa kuru ceļu jāiet, pat tad, ja agrāk esmu tur bijusi tikai vienu reizi.

Nezinu, kāpēc mana atmiņa tik labprāt patur sevī vietas, bet nepatur cilvēkus. Varbūt tāpēc, ka esmu tālredzīga. Vienmēr esmu tāda bijusi, tādēļ ļaudis manā apziņā vairāk atgādina skices, jo atrodas rokas stiepiena attālumā, turpretī vietas, ko esmu skatījusi, bijušas tālāk.

Gadās, ka man nepatīk vieta tikai kada paugura silueta dēļ: tāpēc, ka tas šķitis greizs, jo ir ļoti, ļoti svarīgi, lai kalni būtu pareizi. Devonšīrā tie gandrīz visi ir īstajos apveidos. Sicīlijā to apveidi gandrīz visi ir nepareizi, tādēļ Sicīlija man neiet pie sirds. Korsikas kalni ir priecinoši, arī Velsā tie ir skaisti. Šveicē pauguri un kalni ir pārāk tuvu. Sniegotas virsotnes var būt ārkārtīgi garlaicīgas vienīgās pārmaiņas tajās rada gaismas atspīdumi. Šādi dabasskati arī no augšas mēdz būt apnicīgi. Jūs kāpjat pa taku augšā līdz kalna virsotnei… un, lūk, esat tur! No turienes jums paveras panorāma. Taču ainava ir tikai ainava. Un tālāk nav nekā. Un jūs to aplūkojat. "Lieliski!" jūs sakāt. Un tas arī ir viss. Tas, kas atrodas jūsu acu priekšā tur, lejā. Šis jūsu iekarojums.

5

No Alepo mēs ar kuģi devāmies uz Grieķiju, ceļā piestādami dažādās ostās. Es vislabāk atceros, kā mēs ar Maksu un Mersinu izkāpām uz sauszemes un laimīgi pavadījām dienu pludmalē, peldoties brīnišķi siltā jūrā. Tajā dienā viņš man salasīja milzīgu daudzumu dzeltenu kliņģerīšu. Es savēru tās kā krelles, un viņš aplika man šo kaklarotu tā mēs ieturējām maltīti brīvā dabā dzelteno kliņģerīšu jūras vidū.

Es ļoti gaidīju, kad beidzot kopā ar Vūlijiem ieraudzīšu Delfus viņi par tiem runaja ar gluži lirisku sajūsmu. Vūliji bija uzstājuši, ka tur man jābūt viņu viešņai, un es uzskatīju šo rīcību par lielu laipnību. Es reti kad esmu jutusies tik laimīga un patīkamu priekšnojautu pilna kā tad, kad ieradāmies Atēnās.

Bet kaut kas aizvien atgadās tad, kad neviens to negaida. Atceros sevi stāvam pie viesnīcas reģistrācijas letes un saņemam pastu, un pašā virsū bija vairākas telegrammas. Tajā pašā brīdī, kad tās ieraudzīju, man kļuva šķērmi, jo septiņas telegrammas vienkop varēja nozīmēt tikai sliktas ziņas. Nebiju ne ar vienu sazinājusies vismaz divas nedēļas, un tagad sliktās ziņas bija mani pārsteigušas negaidot. Es atlocīju vienu telegrammu taču augšējā īstenībā bija pēdējā. Saliku tās pienākšanas kārtībā. Telegrammas vēstīja, ka Rozalinda smagi saslimusi ar plaušu karsoni. Māsa bija uzņēmusies atbildību un aizvedusi viņu no skolas uz Češīru. Nākamās ziņoja, ka stāvoklis esot nopietns. Pēdējā — tā, kuru biju atvērusi pirmo, mierināja: stāvoklis esot nedaudz uzlabojies.

Protams, ka mūsdienās cilvēks varētu nokļūt mājās aši nevajadzētu ne divpadsmit stundas, jo no Pirejas katru dienu iespējams aizlidot. Taču toreiz 1930. gadā tādu priekšrocību nebija. Visātrāk ja es pagūtu uz nākamo Austrumu ekspresi varētu nokļūt Londonā pēc četrām dienām.

Mani trīs draugi uzņēma šos nepatīkamos jaunumus ar vislielāko iejūtību. Lens pārtrauca darbošanos ar to, ar ko patlaban noņēmās, un tikmēr zvanījās uz ceļojumu aģentūrām, līdz bija pasūtījis biļeti uz visagrāko reisu, kāds vien dabūjams. Ketrīna mierināja mani ar dziļu līdzjūtību. Makss runāja maz, taču arī viņš kopā ar Lenu devās uz ceļojumu aģentūru.

Iedama pa ielu, gluži apdullusi, neveikli ieliku kāju vienā no četrstūrainajiem padziļinājumiem, kuros, šķiet, visās Atēnās mēdz stādīt kokus. Smagi sastiepu potīti un vairs nespēju paiet. Sēdēju viesnīcā, uzklausīdama Lena un Ketrīnas līdzjūtības apliecinājumus. Brīnījos, kur palicis Makss. Beidzot viņš ienāca. Viņam rokās bija divi pamatīgi krepa fiksējošie apsēji un elastoplasts. Tad viņš klusītēm paskaidroja, ka esot gatavs pieskatīt mani mājupceļā un palīdzēt, ja potīte traucēs pārvietoties.

"Bet jūs taču gribējāt braukt uz kaut kādu templi," es iebildu. "Vai jums tur nebija ar kādu jātiekas?"

"Ak nē, esmu mainījis savus plānus," viņš attrauca. "Domāju, ka arī man derētu iegriezties mājās, tādēļ braukšu kopā ar jums. Es varētu nest jums maltītes no restorānvagona vai pavadīt jūs turp, kā arī izdarīt visu pārējo nepieciešamo."

Tas viss likās pārāk lieliski, lai būtu patiesība. Tad es aptvēru un kopš tā laika nemitīgi tā domāju -, cik lielisks cilvēks ir Makss. Tik mierīgs, tik taupīgs vārdos, viņš nešķiedās ar līdzcietības apliecinājumiem. Viņš darīja. Tieši to, ko jums gribētos, un to, kas jūs visvairāk nomierinātu. Viņš nevaimanāja kopā ar mani par Rozalindas slimību un neteica, ka ar meitu viss būs kārtībā, tāpēc nevajag raizēties. Viņš saprata, ka mani tiešām gaida saspringts periods. Toreiz vēl nebija sulfanilamīdu uņ plaušu karsonis bija visai draudīga kaite.

Mēs ar Maksu devāmies ceļā nākamajā rītā. Brauciena laikā Makss man diezgan daudz stāstīja par savu ģimeni, brāļiem un māti viņa esot francūziete, ļoti mākslinieciska dāma, kam patīkot gleznot, tāpat kā

ngutu i\rt)n. i-iuiouiugiauja

tēvam, kas pēc nostāstiem likās līdzīgs manam brālim Montijam, tikai laimīgā kārtā finansiali stabilāks.

Milānā mums bija piedzīvojums. Vilciens novēlojās. Mēs izkāpām tagad es varēju klibot apkārt, jo manu potīti saturēja elastoplasts, — un apjautājāmies vagona pavadonim, cik ilgi vilciens vēl stāvēs. "Divdesmit minūtes," viņš atbildēja. Makss ierosināja aiziet un nopirkt dažus apelsīnus, tādēļ mēs devāmies uz augļu stendu, bet pēc tam atkal atgriezāmies uz perona. Manuprāt, bija aizritējušas aptuveni piecas minūtes, taču vilciena tur nebija. Un kāds paziņoja, ka tas esot aizgājis.

"Aizgājis? Un es domāju, ka tam bija šeit jāstāv divdesmit minūtes," es taujāju.

"Ak jā, senjora, taču tas šeit ieradās ar tādu nosebošanos, ka pēc īsa laiciņa aizgāja tālāk."

Mēs sapīkuši saskatījāmies. Tad mums nāca palīgā vecākais dzelzceļnieks. Viņš ieteica mums noīrēt ātru auto un panākt vilcienu. Viņš cerot, ka mēs varētu to panākt Domodolsolā.

Tad sākās tāds brauciens kā filmā. Te mēs bijām priekšā vilcienam, te tas bija priekšā mums. Te mēs izsamisām, te jutāmies pārāki, kad traucāmies pa kalnu ceļiem, bet vilciens ložņāja pa tuneļiem mums priekšā vai aiz mums. Galu galā mēs sasniedzām Domodolsolu, kad pēc vilciena pienākšanas bija aizritējušas aptuveni trīs minūtes. Šķiet, ka visi pasažieri bija izliekušies pa logiem no mūsu vagona noteikti -, lai redzētu, vai esam paspējuši.

"Ak vai, kundze," teica pavecāks francūzis, palīdzēdams man iekāpt vilcienā. "Jums gan vajadzēja pārciest uztraukumus!" Franči lieliski prot ietērpt pārdzīvojumus vārdos.

Tā kā bijām noīrējuši šo ārkārtīgi dārgo auto, par kuru kaulēties nebija laika, mums ar Maksu praktiski vairs nebija naudas. Maksa māte sagaidīja viņu Parīzē, un Makss cerīgi apvaicājās, vai nevarētu no viņas aizņemties. Bieži esmu prātojusi, ko mana nākamā vīramāte nodomāja par jauno sievieti, kas izlēca no vilciena kopā ar viņas dēlu un pēc īsiem sveiciena vārdiem aizņēmās ik sū, kas viņai tobrīd bija klāt. Kaut ko paskaidrot nebija daudz laika, jo man vajadzēja kāpt vilcienā, kas gāja uz Angliju, tādēļ es, mulsi atvainojusies, nozudu tūlīt pēc tam, kad biju pagrābusi naudu, ko izdevās no viņas izspiest. Kā rādās, tādējādi es nevarēju viņu noskaņot sev par labu.

Es maz ko atceros no šā ceļojuma kopā ar Maksu ja nu vienīgi viņa lielo laipnību, taktu un līdzcietību. Viņš pamanījās mani izklaidēt, stāstot par to, ko darījis un domājis. Viņš vairākas reizes pārsaitēja manu potīti, palīdzēja tikt līdz restorānvagonam, ko es viena pati droši vien nespētu sasniegt, it īpaši tāpēc, ka Austrumu ekspresis, uzņemdams ātrumu, neganti zvalstījās. Vienu piezīmi gan atceros. Mēs braucām gar jūru itāliešu Rivjērā. Es biju pa pusei aizsnaudusies, čurnēdama savā kupejas kaktā. Makss bija ienācis un apsēdies man pretī. Es pamodos un pamanīju, ka viņš domīgi mani vēro. "Es prātoju," viņš teica, "ka jums ir aristokrātiskā seja." Šis teikums mani tā pārsteidza, ka es gandrīz pavisam pamodos. Es neko tamlīdzīgu nesacītu, attēlodama sevi, un neviens cits ari to nebija darījis. Vai tiešām man būtu tāda seja? Tas nelikās ticami. Tad man iešāvās prātā kāda doma. "Laikam," es atbildēju, "tā ir romiešu deguna dēļ." Jā gan secināju -, pie visa vainojams romiskais deguns. Tas varētu manam profilam piešķirt nedaudz cēluma. Tomēr es nejutos gluži pārliecināta, ka šī ideja man patīk. Tā nebija no tādām, ar kurām viegli samierināties. Man piemīt dažādas īpašības: savaldība, dzivesspars, dumjība, aizmāršība, jūtīgums, pilnīgs pašpaļāvības trūkums, mērena nesavtība. Bet aristokrātiskums? Nē, es nespēju sevi tādu ieraudzīt. Tomēr iegrimu miegā, pagriezdamās tā, lai mans romiešu deguns iezīmētos no labākās puses drīzāk pretskatā nekā profilā.

6

Tas bija baiss bridis, kad es pēc ierašanās Londonā pirmoreiz pacēlu telefona klausuli. Nebiju saņēmusi nekādas ziņas jau piecas dienas. Tas gan bija atvieglojums, kad māsas balss pavēstīja, ka Rozalindai esot daudz labāk, viņai vairs briesmas nedraudot, un viņa atri atveseļojoties. Pēc sešām stundām es jau biju Češlrā.

Kaut gan Rozalinda tiešām aši atkopās, tik un tā uz viņu bija bail skatīties. Toreiz man vēl nebija sajēgas par ātrumu, ar kādu bērniem uzbrūk kaites un arī atkāpjas. Mana slimniekkopējas pieredze lielākoties bija uzkrāta, darbojoties ar pieaugušiem cilvēkiem, tādēļ man nebija ne jausmas, ka bērni vienā mirklī var pārbiedēt, izskatīdamies gandrīz vai miruši, bet jau nākamajā būt sārti un veselīgi. Likās, ka Rozalinda izaugusi daudz garāka un kļuvusi tievāka. Viņa klusi zvilnēja, atlaidusies atzveltnes krēslā, nekādi neatgādinādama manu meitu.

Rozalindas raksturīgākā īpašība bija sparīgums. Viņa bija tāds bērns, kas ne mirkli nepalika mierā. Ja jūs pārradāties no garas un nogurdinošas pastaigas, meitene jautri noprasīja: "Līdz pusdienām vēl ir vismaz pusstunda ko mēs varētu darīt?" Nebūtu nekas neparasts, ja jūs, ejot ap mājas stūri, atrastu viņu, stāvam uz galvas. "Ak kungs, kāpēc tu to dari, Rozalinda?"

"Hm, es nezinu, tāpat vien, lai nosistu laiku. Kaut kas taču jāpasāk!"

Taču tagad Rozalinda sašļukusi gulēja trausla un smalka, pilnīgi bez spēka. Mana māsa sacīja: "Tev vajadzēja redzēt, kāda viņa izskatījās pirms nedēļas. Bāla kā pati nāve!"

Rozalinda atveseļojās diezgan ātri. Kad pēc manas atgriešanās Devonšīrā bija aizritējusi nedēļa, viņa jau iejutās Ešfīldā, sākdama atgādināt sevi, kaut gan es darīju visu, lai atturētu meitu no mūžīgās kustības, ko viņa vēlējās atsākt.

Šķiet, ka Rozalinda bija devusies atpakaļ uz skolu līksma un spirgta. Viss bijis labi līdz tam laikam, kad mācību iestādi piemeklējusi gripas epidēmija un puse no bērniem saslimusi. Domāju, ka gripa tad, kad organismu bija novājinājušas masalas, varēja izraisīt plaušu karsoni. Visi bijuši norūpējušies par meitu un ar šaubām uzņēmuši māsas ieceri vest viņu ar auto uz ziemeļiem. Bet Pankija esot uzstājusi, jo bijusi pārliecināta, ka tā būs labāk. Un tā arī noticis.

Laikam neviens nebūtu spējīgs atveseļoties tik ātri, kā to izdarīja Rozalinda. Ārsts pavēstīja, ka meita esot tikpat stipra un moža kā vienmēr, varbūt sasparojusies vēl vairāk. "Kā rādās," viņš piemetināja, "skuķis ir gatavais dzīvsudrabs." Es apstiprināju, ka Rozalinda allaž bijusi izturīga. Viņa nekad nemēdza atzīties, ka jūtas slima. Kanāriju salās viņa cieta kakla sāpes mandeļu iekaisuma dēļ, taču nebilda ne vārdiņa par tām, tikai ieminējās: "Man kaut kas skrāpē rīkli, tāpēc esmu dusmīga."

Es no pieredzes zināju ja Rozalinda stāsta, ka viņai sūrst, tam jābūt kaut kam pamatīgam. Un var būt divas iespējas: vai nu viņa ir slima, vai tikai konstatē faktu skrāpēšanos, ir apskaitusies un katram gadījumam mūs par to brīdina.

Mātes parasti jūsmo par saviem bērniem un kāpēc lai to nedarītu? Taču es tik un tā ticu, ka man meita sagādāja vairāk prieka nekā citas saviem vecākiem. Vispirms ar neparasto talantu atrast negaidītas atbildes. Jūs bieži jau iepriekš zināt, ko bērns sacīs, bet Rozalinda parasti mani pārsteidza. Varbūt tās bija īru asinis. Arčija māte bija īriete, un es prātoju, ka no šīs puses senčiem meita būs mantojusi savu neparedzamību.

"Protams," teica Karlo tikpat uzsvērti atturīgi kā allaž, "reizēm Rozalinda var izvest no pacietības. Tad es uz viņu skaišos. Tomēr citi bērni pēc viņas šķiet gaužām garlaicīgi. Viņa var būt kaitinoša, taču nekad nekļūst apnicīga." Manuprāt, rāda viņa ir visu savu mūžu.

Mēs ari vēlāk esam tādi paši, kādi bijām triju, sešu, desmit vai divdesmit gadu vecumā. Iespējams — sešu vai septiņu gadu vecumā viss ir vieglāk pamanāms, jo vēl neizliekamies, divdesmit gadu vecumā mēs jau tēlojam kādu, kas tobrīd ir modē. Ja ir pieprasījums pēc gudriem cilvēkiem, topam par intelektuāļiem, ja modē nāk seksīgas un frivolas būtnes, kļūstam par tādām. Tomēr dzīves gaitā turēšanās pie pašizgudrotā rakstura nogurdina, un notiek atgriešanās pie savas individualitātes, ar katru dienu vairāk līdzinoties sev. Tie, kuri ir ap mums, reizēm apjūk, taču mēs jūtam lielu atvieglojumu.

Es prātoju, vai tas pats attiecas arī uz rakstīšanu. Protams kad autors tikai sāk rakstīt, parasti viņš dievina kādu citu rakstnieku. Un, vai nu vēlas, vai ne, mēdz kopēt tā stilu. Bieži vien šis stils viņam nemaz neder, tādēļ viņš raksta slikti. Taču laika gaitā pielūgsme viņu vairs tā neietekmē. Viņam joprojām patīk daži rakstnieki, viņš varbūt pat vēlas rakstīt kā tie, taču apjauš, ka nespēj. Iespējams, ir iepazinis literāru pazemību. Ja es prastu rakstīt kā Elizabete Bouena, Mjuriela Spārka vai Greiems Grīns, tad priekā lēktu līdz debesīm, taču zinu, ka nespēju, un man nemūžam nenāks ne prātā viņus kopēt. Esmu apjēguši, ka es esmu es un varu to, ko varu, bet nevaru to, ko man varbūt gribētos. Kā Bībelē sacīts kurš gan, aizņemdams domu, var pievienot kaut vai nieku savai pašcieņai?

Man prātā nereti pazib aina, kas bija attēlota uz šķīvja, kurš karājās manā bērnistabā pie sienas, kā šķiet, es to laimēju kadā regatē, kur notika kokosriekstu mešanas sacensības. Tur bija uzraksts:"Ja nevari vadīt vilcienu, kļūsti par riteņu eļļotāju!" Nekad neesmu atradusi labāku moto, ar ko iet caur dzīvi. Liekas, ka esmu pie tā turējusies. Ja atceraties es izmēģināju gan šo, gan to, taču nekad uzstājīgi necentos darīt to, kas man slikti padevās un kam man nebija vajadzīgo iemaņu. Ramera Godena vienā no savām grāmatām ievietojusi sarakstu, kurā minējusi visu, kas viņai patīk un kas nepatīk. Tas man šķita tik aizraujošs, ka es sacerēju savējo — par to, ko nespēju un ko spēju. Skaidrs, pirmā aile ir garāka.

Es nekad neesmu bijusi laba spēļu spēlētāja, neesmu un nevaru būt veikla sarunbiedrene, esmu tik viegli ietekmējama, ka ļaujos aizrauties, iekams pati esmu apjēguši, ko īsti domāju un kas man jādara. Es neprotu zīmēt, gleznot, veidot un radīt skulptūras. Nesāku steigties, kamēr mani nesteidzina, nevaru viegli izdabūt pār lūpām to, ko tiešām gribu teikt, — labāk ir to uzrakstīt. Ātri esmu gatava aizstāvēt principu, bet neko citu. Kaut gan zinu, ka rīt ir otrdiena, ja kāds vairāk nekā četras reizes man sacīs, ka rīt ir trešdiena, pēc ceturtās es piekritīšu, ka būs trešdiena, un attiecīgi rīkošos.

Ko es varu darīt? Varu tīri jauki muzicēt, bet nevaru būt profesionāla mūziķe. Varu ciešami spēlēt pavadījumu dziedātājiem. Es varu improvizēt, ja nonāku grūtībās, tas ir lielākais sasniegums: jūs brīnītos, ja redzētu, ko es spēju izdarīt ar matadatām un spraužamajām adatām, kad mājsaimniecībā rodas kādi sarežģījumi. Tā biju es, kas samīcīja maizi lipīgā kamā, uzkabināja uz matadatas, ar zīmogvasku piestiprināja auklu ar matadatu galā pie loga līstes un nomakšķerēja mātes mākslīgos zobus, kad tie bija nokrituši uz siltumnīcas jumta! Es sekmīgi iemidzināju ar hloroformu ezi, kas bija iepinies tenisa tīklā, un atbrīvoju to. Galvoju, ka mājās esmu noderīga! Un tā tālāk, un tā joprojām. Un tagad par to, kas man patīk un kas nepatīk.

Man neiet pie dūšas pūļi, skaļas balsis, troksnis, ieilgusi pļāpāšana, viesības it īpaši kokteiļdzeršana, cigarešu dūmi un smēķēšana vispār, nekādi stipri dzērieni ja nu vienīgi izmantoti kulinārijā -, marmelāde, austeres, remdens ēdiens, pelēkas debesis, putnu kājas un vispār sajust putnus. Un beigu beigās visnepatīkamākais: karsta piena garša un smarža.

Man patīk saulgozis, āboli, gandrīz vai visi mūzikas paveidi, dzelzceļi un vilcieni, ciparu mīklas un cipari vispār, jūra, peldēšanās un mazgāšanās, klusums, miegs, sapņi, ēšana, kafijas smarža, kreimenes, lielākā daļa suņu, iešana uz teātri.

Es varētu sacerēt iespaidīgākus sarakstus, kas skanētu nesalīdzināmi lepnāk, daudz svarīgāk, bet tad tā nebūtu es, taču man šķiet, ka jāsamierinās vien ar to, ka es esmu es.

Tagad, atsākot dzīvot, man vajadzēja izvērtēt draugus. Tas, ko biju pārcietusi, kļuva par tādu kā skarbu pārbaudi. Mēs ar Karlo dalījām divu šķiru ordeņus: Kuģa Žurkas ordeni un Uzticīgā Suņa ordeni. Reizumis mēs par kādu cilvēku teicām: "Jā gan, mēs varētu viņam pasniegt Uzticīgā Suņa ordeni — pirmās pakāpes!" Vai: "Mēs varētu viņu apbalvot ar trešās pakāpes Kuģa Žurkas ordeni." Žurku nebija daudz, taču bija daži negaidīti pārsteigumi: ļaudis, ko bijām uzskatījušas par saviem patiesākajiem draugiem, pēkšņi sāka vairīties no mums, vairs nevēlēdamies ielaisties darīšanās ar personām, kas sev piesaistījušas sabiedrības uzmanību. Šis atklājums, protams, padarīja mani jūtīgāku un lika piesargāties no cilvēkiem. Taču no cita skatpunkta raugoties negaidot atradu daudzus draugus, pilnīgi uzticamus, un tie izrādīja lielāku pieķeršanos un laipnību nekā jebkad agrāk.

Manuprāt, es jūsmoju par uzticību vairāk nekā par citām īpašībām. Lojalitāte un drosme ir divas no labākajām, kādas vien varētu cilvēkam piemist. Jebkura veida bezbailība vai tā būtu fiziska vai morāla modina mani vislielāko apbrīnu. Tā ir viena no svarīgākajām tikumiskajām balvām, ko vien iespējams sevī iemiesot. Ja vispār šo dzīvi var paciest, tad noteikti ir vajadzīga drosme. Tā ir nepieciešamība.

Starp saviem draugiem vīriešiem atradu daudzus vērtīgus Uzticīgā Suņa ordeņa kavalierus. Sieviešu mūžā nereti mēdz būt tādi eksemplāri, uz kuriem var paļauties, un mani īpaši aizkustinaja viens, kas atlēkšoja dobermaņa cienīgā galopā. Viņš man sūtīja milzīgus puķu pušķus, rakstīja vēstules un beigu beigās lūdza ar viņu apprecēties. Tas bija atraitnis, dažus gadus vecāks par mani. Viņš stāstīja, ka agrāk tad, kad esot saticis pirmoreiz, uzskatījis mani par pārāk jaunu, taču tagad varētu darīt mani laimīgu un sagādāt patīkamu mājas gaisotni. Mani šis piedāvājums aizkustināja, tomēr nebija vēlēšanās viņu precēt, turklāt nekad netiku lolojusi pret šo vīrieti nekādas jūtas. Tas bija labs, laipns draugs un viss. Ir jauki zināt, ka jūsu liktenis kādam rūp, tomēr būtu muļķīgi precēt kādu tikai tādēļ, ka jums vajadzīgs mierinājums vai plecs, uz kura izraudāties.

Taču es nemaz negribēju, lai mani mierina. Laulība man šķita biedējoša. Es biju sapratusi to, ko agrāk vai vēlāk apjēdz daudzas sievietes, ka vienīgais cilvēks, kas pa īstam spēj nodarīt viņām pāri, ir vīrs. Neviens cits nav tik tuvs. Un ne no viena cita sieva nav tik atkarīga ikdienas attiecībās, mīlestībā un visā, kas veido laulības dzīvi. Nekad vairs es nolēmu nepaļaušos ne uz viena augstsirdību!

Viens no maniem Gaisa spēku draugiem Bagdādē pateica kaut ko tādu, kas mani satrauca. Viņš runāja par savām laulības grūtībām un beigās sacīja: "Jūs varat domāt, ka jūsu dzīve ir nokārtota, ka varat to turpināt, kā esat nolēmis, tomēr galu galā nonākat pie tā paša. Pie izvēles starp divām iespējām. Vai nu jums vajadzīga mīļākā, vai vairākas mīļākās. Varat dot priekšroku pirmajai vai otrajai." Reizēm mani pārņēma netīkama apjausma, ka viņam varētu būt taisnība. Tomēr es prātoju labāk viens no šiem variantiem nekā laulība. Ja jums ir vairāki mīļākie, tie nevar jūs ievainot. Viens gan varētu, bet ne tik dziļi kā vīrs. Man doma par vīru nebija pieņemama. Šajā laikā man vispār nekādi vīrieši nenāca ne prātā. Taču mans draugs no Gaisa spēkiem apgalvoja, ka tā nebūt nepalikšot.,

Mani pārsteidza interese, ko piesaistīju, tikko nokļuvu mazliet divdomīgā situācijā, šķirdamās no vīra. Viens jauneklis aizrādīja ar tādu sejas izteiksmi, it kā uzskatītu mani par pilnīgu nesaprašu: "Bet jūs taču šķiraties no vīra un nedzīvojat kopā ar viņu — ko tad jūs gaidījāt?"

Vispirms es nespēju izlemt, vai šī uzmanība man glaimo vai netīk. Apsverot visu kopā es par to priecājos. Cilvēks nekad nav tik vecs, lai viņu nevarētu apvainot. Taču dažkārt radās apnicīgi sarežģījumi. Es pati tos izraisīju, jo neizpratu, piemēram, itāliešu nosacītības. Jauns cilvēks man jautāja, vai mani naktī netraucējot troksnis ogļu šķūrēšana kuģa kurtuvē. Es atbildēju, ka ne, jo mana kajīte atrodas pa labi un tas borts ir pavērsts projām no krastmalas. "Ak tā," viņš turpināja, "bet man likās, ka jūs esat apmetusies trīsdesmit trešajā kajītē." "Ak nē," es attraucu, "es dzīvoju sešdesmit astotajā." No mana viedokļa tā bija diezgan nevainīga saruna. Es nezināju, ka pēc Itālijā pieņemtajām uzvedības normām prasīt kajītes numuru nozīmē lūgt atļauju jūs tur apmeklēt. Vairāk nekas netika apspriests, taču naktī, kad pulkstenis rādīja pāri pusnaktij, uzradās mans itālietis. Sekoja ļoti jocīga scēna. Es nepratu itāliski, viņš runāja angliski tikai mazliet, tāpēc mēs abi dusmīgi čukstējāmies franciski: es izteicu savu sašutumu un viņš — savējo, tikai cita veida. Izskaidrošanās risinājās apmēram tā:

"Kā jūs uzdrīkstaties nākt uz manu kajīti?"

"Jūs pati mani ielūdzāt."

"Es neko tādu neesmu darījusi."

"Darījat gan. Jūs taču pavēstījāt, ka jūsu kajītes numurs esot sešdesmit astoņi."

>

"Jā, jo jūs par to apvaicājāties."

"Skaidrs, ka apvaicājos. Tieši tāpēc, ka gribēju atnākt. Un jūs likāt noprast, ka es to drīkstu."

"Nekā tamlīdzīga."

Tā turpinājās labu laiciņu, šad un tad viņš iekarsa un pacēla balsi, un tad es viņu kušināju. Jutos pārliecināta, ka visai stīvais vēstniecības ārsts un viņa sieva pāris, kas aizņēma blakus kajīti, jau iztirzā vissliktākos pieņēmumus. Nikni pavēlēju, lai apmeklētājs iet projām. Viņš uzstāja, ka palikšot. Tad viņa sašutums pārsniedza manējo un es sāku atvainoties viņam par to, ka neesmu sapratusi viņa jautājuma nozīmi — ka tas patiesībā bijis piedāvājums. Beigu beigās tiku no viņa vaļā, jo jauneklis, lai cik aizvainots, tomēr apjēdza, ka neesmu tik pieredzējusi dāma, par kādu viņš mani noturējis. Es paskaidroju, ka esmu angliete un tādēļ jau pēc savas dabas frigida, — tad viņš nomierinājās vēl ātrāk. Viņš izteica man līdzjūtību par to, un gods — viņa gods — bija glābts. Vēstniecības ārsta sieva nākamajā rītā veltīja man aukstu skatienu.

Tikai daudz vēlāk atklāju, ka Rozalinda jau kopš paša sākuma vērtējusi manus dažādos pielūdzējus no gluži praktiska viedokļa.

"Hm, bet, protams, es domāju, ka tu kādreiz atkal apprecēsies. Un ir skaidrs, ka esmu norūpējusies par to, kurš tas būs!" viņa paskaidroja.

Makss pēc tam, kad Francijā apmeklēja māti, bija ieradies Anglijā. Viņš teicās pastrādāt Britu muzejā un sacīja, ka cerot es došu viņam ziņu, kad būšu Londonā. Tā kā biju Ešfīldā, tas man nelikās diez cik ticami. Taču tad gadījās, ka mani izdevēji Kolinsi "Savojā" rīkoja lielu pieņemšanu un īpaši lūdza, lai ierodos, jo gribot mani iepazīstināt ar amerikāņu izdevējiem un vēl kādiem cilvēkiem. Varēju visu šo dienu izmantot savām darīšanām, tādēļ devos turp ar nakts vilcienu un ielūdzu Maksu pabrokastot kopā ar mani staļļamājā.

Mani iepriecināja doma, ka Maksu atkal satikšu, taču dīvainā kārtā tajā pašā brīdī, kad viņš ieradās, mani pārņēma kautrība. Pēc mūsu kopīgā ceļojuma un tolaik draudzīgajām attiecībām es nespēju iedomāties, kādēļ jūtos kā paralizēta. Arī viņš, kā likās, bija samulsis. Tomēr, kad bijām notiesājuši brokastis, ko biju pagatavojusi, mūsu attiecības atgriezās agrākajās sliedēs. Apvaicājos, vai viņš varētu paciemoties pie mums Devonā, un mēs norunājām, ka nedēļas nogalē viņš atbrauks. Es ļoti nopriecājos, ka neesmu zaudējusi sakarus ar viņu.

Pēc romāna "Rodžera Ekroida slepkavība" biju uzrakstījusi nākamo "Septiņu ciparnīcu noslēpums". Šis darbs bija turpinājums citai manai grāmatai "Skursteņu noslēpums"no tiem, kurus es dēvēju par "jautrajiem trilleriem". Tos allaž bija viegli rakstīt, jo tie neprasīja lielu gudrošanu un plānošanu.

Es rakstīšanas jomā jau biju ieguvusi pašpaļāvību. Jutu, ka varētu katru gadu sacerēt pa romānam un varbūt arī dažus īsos stāstus. Tolaik rakstīšana mani aizrāva galvenokārt tāpēc, ka tā ienesa naudu. Ja es nolēmu radīt stāstu, tad zināju, ka tas man ienesīs sešdesmit mārciņas vai vairāk — kaut cik. Es varēju izskaitļot pēc ienākumu nodokļa — toreiz tas bija viena ceturtā vai piektā daļa mārciņas —, ka man pienākas, teiksim, četrdesmit piecas mārciņas. Tādas aplēses visnotaļ rosināja cītību. Es sacīju sev: "Man gribētos pārveidot siltumnīcu par lodžiju, kurā varētu sēdēt. Cik tas maksās?" Es parēķināju, devos pie rakstāmmašīnas, apsēdos, saplānoju un pēc nedēļas man prātā jau bija gatavs stāsts. Es drīz to uzrakstīju — un dabūju savu lodžiju. 4

Kā tas viss atšķīrās no stāvokļa pēdējos desmit vai divdesmit mana mūža gados, kad es nekad nezinu, cik naudas man būs nākamajā gadā, un ikviens, kas ir parbaudljis manu ienākuma nodokli, allaž iestrēgst kaut kādās neskaidrībās, kas radušās pirms vairākiem gadiem, tomēr vēl nav "noskaidrotas"! Ko gan lai cilvēks tādos apstākļos iesāk?

Taču tās bija sakarīgas dienas. Laiks, ko es mēdzu dēvēt par savu plutokrātisko periodu. Amerikā manus darbus producēja vairumā, un nauda, kas no turienes ienāca, ne tikai bija lielāka par to, kuru saņēmu par savu darbu izmantošanu Britānijā, bet arī netika aplikta ar ienākumu nodokli. Tā tika uzskatīta par pirkuma apmaksu. Man nevajadzēja gaidīt summas, kas ienāks kādreiz vēlāk, es saņēmu tās bez kavēšanās vajadzēja tikai aiziet pakaļ.

Tagad man jau šķiet, ka vairs nebūtu jāraksta ne vārda, jo tad, ja es to darīšu, radīsies tikai jaunas grūtības.

Makss ieradās Devonā. Mēs satikāmies Pedingtonā un devāmies tālāk ar nakts vilcienu. Kamēr es biju projām, allaž kaut kas atgadījās. Rozalinda apsveica mūs kā parasti labā garastāvoklī un tūlīt paziņoja par nelaimi. "Pīters," viņa pavēstīja, "iekoda Fredijam Poteram ģīmī!"

Tas, ka dārgās virējas un saimniecības vadītājas dārgajam dēliņam iekodis sejā mūsu dārgais suns, ir jaunums, ko vismazāk gribas dzirdēt, atgriežoties mājās. Rozalinda apgalvoja, ka tā nebūt neesot Pītera vaina: viņa esot bīdinājusi, lai Fredijs Poters nebāžot viepli Pīteram klāt un nešmaukstinot.

"Šis šļurkstinādams liecās Pīteram tuvāk un tuvāk, un tad, protams, Pīters viņam iekoda."

"Jā," es apstiprināju, "tikai negaidi, lai misis Potere to saprot."

"Hm, viņa nav par to pārāk sašutusi. Taču sajūsmināta arī nav."

"Skaidrs, ka ne."

"Šā vai tā," Rozalinda sacīja, "Fredijs turējās braši. Tā viņš dara vienmēr," meita piemetināja, uzticīgi aizstāvēdama savu iemīļoto rotaļbiedru. Fredijs Poters virējas puika bija apmēram trīs gadus jaunāks par Rozalindu, un viņai ļoti patika ar zēnu noņemties, rūpēties par viņu un tēlot dāsnu aizstāvi, bet reizēm arī tirānu, nosakot, kuras spēles spēlēt. "Cik labi," meita turpināja, "ka Pīters nenokoda viņam degunu pavisam. Ja tā būtu, man šķiet, es būtu spiesta to kaut kā pielīmēt vai piešūt pat īsti nezinu, kā. Es gribēju sacīt tev vispirms vajadzētu to sterilizēt vai tamlīdzīgi, ko? Es gan nesaprotu, kā varētu to izdarīt. Tas ir degunu taču nav iespējams novārīt."

Šī diena kļuva par vienu no tādām, kas būtu varējusi izvērsties par skaistu, tomēr tie, kuri pazīst Devonšīras klimatu, nešaubītos, ka līs.

Uirais pavasaru

Rozalinda ierosināja doties pastaigā pa tīreli. Es ar lielāko prieku piekritu, arī Makss šķietami labprāt pievienojās.

Palūkodamās atpakaļ, es apjaušu, ka draugi, kas bija man pieķērušies, piespiedu kārtā piecietuši manu optimismu, runājot par laika apstākļiem, un nepamatoto ticību, ka tīrelī būs sausāks nekā Torkejā. Patiesībā bija gandrīz vai droši, ka izrādīsies otrādi. Es parasti braucu ar savu uzticamo Morris Cowley, kas, protams, bija vaļējs auto ar vecu un cauru paceļamo jumtu, tādēļ tiem, kuri sēdēja aizmugurē, uz skausta vienmēr vilka vējš. Un vispār doties izbraukumā kopā ar Kristi ģimeni bija īsta izturības pārbaude.

Mēs devāmies ceļā un sākās lietus. Tomēr es uzstāju, ka jābrauc tālāk, stāstīdama Maksam par tīreļa jaukumiem, kas nav saskatāmi cauri miglai un smīlātājam. Tas bija jauks tests manam jaunajam draugam no Vidējiem austrumiem. Viņš noteikti bija man pieķēries, ja to visu izturēja un saglabaja tādu izskatu, it kā priecātos.

Kad parradāmies mājās un apžāvējāmies, bet pēc tam izmērcējāmies atkal karstā vannā -, spēlējām dažādas spēles ar Rozalindu. Nākamajā dienā, kura tāpat bija lietaina, mēs uzvilkām lietusmēteļus un devāmies pastaigāties kopā ar nelabojamo Pīteru, kas neko nenožēloja un atkal bija lieliskās attiecībās ar Frediju Poteru.

Es jutos ļoti laimīga, no jauna būdama kopā ar Maksu. Es sapratu, cik cieša bijusi mūsu draudzība: likās, ka mēs viens otru saprotam, vēl nebilduši ne vārda. Tomēr jutos pārsteigta, kad nākamajā vakarā — pēc tam kad mēs ar Maksu jau bijām novēlējuši viens otram labunakti un es jau atrados gultā lasīdama, pie durvīm pieklauvēja un ienāca Makss. Viņam rokās bija grāmata, ko tiku viņam aizdevusi.

"Pateicos par aizlienēšanu," viņš teica. "Tā man patika." Makss nolika to man līdzās. Tad viņš apsēdās gultas galā, domīgi uzlūkoja mani un paziņoja, ka gribot, lai eju pie viņa par sievu. Nekādi karalienes Viktorijas laiku jaunkundzes izsaucieni "Ak, mister, cik piepešs bildinājums!" nespētu attēlot manu pārsteigumu. Lielākoties, protams, sievietes jau laikus zināja, no kurienes vējš pūš, īstenībā viņas ilgi pirms šāda piedāvājuma nojauta par tā tuvošanos un vai nu centās atbaidīt pielūdzēju, izturēdamās nelaipni un atraidoši, vai arī ļāva tam nobriest izšķirošajam solim. Taču tagad zinu, ka jaunkundze tiešām varēja neviltotā izbrīnā izdevest: "Ak, mister, tas ir tik pēkšņi!"

Man nekad nebija nācis prātā, ka mēs ar Maksu jebkad varētu būt šādās attiecībās. Mēs bijām draugi. Tomēr viņš man bija kļuvis par tik labu draugu, kādu vēl netiku pazinusi.

Sekoja smieklīga saruna, ko nav lielas jēgas šeit attēlot. Es nekavējoties atbildēju, ka nevaru. Makss vaicāja, kāpēc ne. Es atbildēju, ka daudzu iemeslu dēļ. Es taču biju vecāka par viņu, un to šis vīrietis atzina, taču piemetināja, ka allaž vēlējies apprecēt par sevi vecāku sievu. Es teicu, ka tās ir blēņas un tā nav saprātīga rīcība. Aizrādīju, ka Makss ir katolis, taču viņš attrauca, ka esot apsvēris arī šo jautājumu patiesībā esot ņēmis vērā it visu. Vienīgā atskarsme, ko es nepieminēju droši vien to darītu, ja vien tā būtu iešāvusies man prātā, ka visjaukākais risinājums pasaulē būtu viņu apprecēt. Ja vien viņš būtu vecāks vai es jaunāka.

Kā šķiet, mēs strīdējāmies kādas divas stundas. Viņš pamazām mani nogurdināja ne tik daudz ar protestiem kā ar laipnu neatlaidību.

Makss nākamajā dienā aizbrauca ar rīta vilcienu. Kad es iznācu viņu pavadīt, viņš teica: "Vai zināt, man šķiet, ka jūs tomēr mani apprecēsiet. Jums taču pietiek laika visu apdomāt."

Bija agrs, un brīdis bija pārāk īss, lai es atkārtotu savus argumentus. Pavadījusi Maksu, es atgriezos mājā, nožēlojamas neizlēmības pārņemta.

Pajautāju Rozalindai, vai viņai patīk Makss. "Jā gan," meita atbildēja, "pat ļoti. Labāk nekā pulkvedis R. un misters B." Rozalindai varēja uzticēties, ja bija vēlēšanās noskaidrot stāvokli, taču pieklājīgas manieres nelāva iztirzāt to visu atklāti.

Cik šīs dažas nedēļas bija mokošas! Es jutos tik nelāgi, tik neizlēmīgi gluži apjukusi. Vispirms nospriedu, ka pēdējais, ko es patlaban gribētu darīt, būtu atkal precēties. Man jānodrošinās jāpaglābjas no iespējas, ka mani atkal kāds varētu sāpināt, tāpēc būtu pēdējā muļķība apprecēt vīru, kas ir vairākus gadus jaunāks. Makss bija pārāk jauns, lai zinātu, ko pats vēlas, tādēļ es nebūtu godīga pret viņu, ja piekristu, jo viņam vajadzētu apprecēt jauku meiteni, turklāt es beidzot biju sākusi izbaudīt brīvo dzīvi, kad pati biju noteicēja pār sevi. Tad pamanīju, ka pavisam nemanāmi mani apsvērumi mainās. Tiesa Makss bija jūtami jaunāks, tomēr mums bija diezgan daudz kopīga. Maksam nepatika viesības, jautrība un aizrautīga dejošana ar tādu jaunekli, kam tas viss ietu pie sirds, man būtu grūti sadzīvot. Taču staigāt pa muzejiem es varētu tāpat kā jebkura cita un pilnīgi iespējams parādīt vairāk ieinteresētības un inteliģences nekā jauna sieviete. Es varēju aplūkot visas Alepo baznīcas, priecādamās par tām, varēju klausīties, kā Makss stāsta par senatni, mācīties grieķu alfabētu un lasīt "Eneīdas" tulkojumus… Īstenībā Maksa darbs mani aizrāva vairāk neka jebkādi Arčija pasakumi Sitijā.

"Taču tu nedrīksti atkal precēties!" es sacīju sev. "Tu nedrīksti būt tāda muļķe!"

Tas viss bija noticis tik negaidīti. Ja es toreiz, kad mēs pirmoreiz sastapāmies, iedomātos, ka Makss varētu būt iespējamais vīrs, noteikti būtu uzmanījusies. Nemūžam nebūtu ielaidusies šajā tīkamajā, laimīgajā draudzībā. Taču es nebiju ievērojusi kaut ko tadu tuvojamies — un te nu tas bija. Mēs jutāmies lieliski — bijām līksmi, mums viss likās jautri, sarunāties šķita viegli, un mēs sapratāmies tā, it kā jau būtu precēti.

Es izmisīgi iztaujaju savu mājas orākulu. "Rozalinda," es ieminējos, "vai tev būtu kas pretī, ja es atkal apprecētos?"

"Hm, cik noprotu, tad kādreiz tu to darīsi," Rozalinda atbildēja, izskatīdamās kā cilvēks, kas allaž gatavs rēķināties ar visām iespējām. "Es gribēju sacīt tas taču ir tikai dabiski, ko?"

"Jā, laikam gan."

"Man nepatiktu, ja tu precētu pulkvedi R.," domīgi sacīja Rozalinda. Tāda piezīme man šķita pārsteidzoša, jo pulkvedis R. bija noņēmies ar Rozalindu, un viņa šķietami labprat nodevās spēlēm, ko viesis sarīkoja, lai meiteni uzjautrinātu.

Es izrunāju Maksa vārdu.

"Manuprāt, viņš derētu vislabāk," Rozalinda paziņoja. "Patiesībā es domāju, ka būtu jauki, ja tu apprecētu viņu." Tad meita piemetināja: "Mēs iegādātos paši savu laivu — vai ne? Un viņš varētu mums noderēt dažādos veidos. Viņš taču prot spēlēt tenisu, ko? Viņš varētu spēlēt ar mani." Meita ar neviltotu aizrautību turpināja pārlūkot iespējas no sava praktiskā viedokļa. "Un Pīteram viņš patīk!" Rozalinda beigu beigās atzinīgi noteica.

Tik un tā šī vasara bija viena no grūtākajām manā dzīvē. Visi pēc kārtas iestājās pret šo ideju. Taču iespējams, ka klusībā tieši šie iebildumi mani iedrošināja. Māsa stingri nopēla šo laulību. Tada vecumu starpība! Pat svainis Džeimss izteicās brīdinoši:

"Vai tu nedomā, ka tevi iespaidojusi… hm… tā dzīve, kura tev tā patika? Arheologu dzīve? Tevi aizrāva viesošanās pie Vūlijiem Ūrā? Varbūt tāpēc tu noturēji savas jūtas par siltākām, nekā tās ir?"

Taču es zināju, ka tā nav.

"Protams, ka tā ir tikai tava darīšana," viņš laipni piemetināja. Dārgā Pankija gan neuzskatīja, ka tā ir mana darīšana, drīzāk ka viņas pienākums ir glābt mani no muļķīgas kļūdīšanās. Karlo, mana mīļā Karlo un viņas māsa abas pretojās pārējiem kā nocietinājumu torņi. Tomēr šķiet, ka viņas mani atbalstīja tikai lojalitātes labad. Ticu, ka arī viņas novērtēja manu rīcību kā nesapratīgu, taču abas nekad nebūtu to atzinušas, jo nebija tādi cilvēki, kas gribētu iespaidot otra plānus. Esmu pārliecināta, ka viņas nožēloja manu nevēlēšanos apprecēt pievilcīgo, četrdesmit divus gadus veco pulkvedi, taču, ja reiz biju izlēmusi citādi, viņas sasparojās mani atbalstīt.

Galu galā pavēstīju šos jaunumus Vūlijiem. Viņi likās iepriecināti. Vismaz Lens noteikti bija, jo par Ketrīnu nekad neko nevarēja droši apgalvot.

"Tikai," viņa apņēmīgi paziņoja, "jums nevajadzētu viņu precēt vismaz divus gadus."

"Divus gadus?" es īgni pārprasīju.

"Jā, jo tas būtu liktenīgi."

"Hm, manuprāt," es atteicu, "tas izklausās muļķīgi. Man jau tāpat ir krietni vairāk gadu nekā Maksam. Kāda jēga būtu gaidīt, kamēr kļūšu vēl vecāka? Arī viņam taču varēja būt tāda pati jaunība kā man."

"Es domāju, ka viņam ātra laulība nenāktu par labu," Ketrīna tiepās. "Būtu ļoti slikti, ja viņš savā vecumā nolemtu, ka tūlīt var dabūt visu, ko vien iekārojis. Man šķiet, ka būtu labāk, ja viņš pagaidītu, tas būtu tāds noderīgs ilgāks mācekļa laiks."

Šai idejai es nevarēju piekrist. Tāds viedoklis man likās pārlieku bargs un puritānisks.

Maksam es teicu, ka lēmums precēt mani izklausās gaužām greizs, tādēļ viņam tas būtu rūpīgi jāapsver.

"Kā jums šķiet, ko tad es esmu pēdējo triju mēnešu laikā darījis?" viņš noprasīja. "Tiku prātojis par to visu laiku, kamēr biju Francijā. Tad es domāju: "Labi, paskatīsimies, kā būs, kad atkal viņu redzēšu, ja esmu to visu tikai iztēlojies, tas taču atklāsies." Tomēr mana apņēmība nemazinājās. Jūs bijāt tieši tāda pati, kādu es jūs atcerējos, un tieši tādu es jūs gribu."

"Tas ir pamatīgs risks."

"Es to neuzskatu par risku. Varbūt jums tas ir risks. Taču kāda tam nozīme, ir risks vai nav? Vai kāds vinnē, ja neuzņemas risku?"

Es piekritu, ka ne. Nekad neesmu atturējusies kaut ko darīt tikai tāpēc, ka nejūtos droša. Pēc šīs sarunas es jutos labāk. Apmēram tā: "Lieliski, tas ir mans risks, bet ticu, ka ir vērts to uzņemties, lai atrastu cilvēku, ar kuru kopā laimīgi dzīvot. Man būs viņa žēl, ja viņš nevinnēs, taču tas galu galā ir viņa risks, bet viņš uz to visu skatās visnotaļ saprātīgi." Es piedāvāju pagaidīt sešus mēnešus. Makss atteica, ka viņš neuzskatot to par jēdzīgu risinājumu, no kura būs kāds labums. "Man taču," viņš piemetināja, "atkal jādodas uz ārzemēm uz Oru. Es domāju, ka mums vajadzētu apprecēties septembrī." Es aprunājos ar Karlo — un mēs sākām kalt plānus.

K/irun yuuuium

Es jau biju pieredzējusi publicitāti un tās dēļ tik nepatīkamas jušanas, ka gribēju, lai viss notiek, cik klusi vien iespējams. Mēs vienojāmies, ka Mērija Fišere, Karlo, Rozalinda un es — mēs dosimies uz Skaju un pavadīsim tur trīs nedēļas. Pirmslaulību uzsaukšana varētu notikt tur, un pēc tam mēs mierīgi apprecētos Svētā Kolumba baznīcā Edinburgā.

Tad es aizvedu Maksu ciemos pie Pankijas un Džeimsa Džeimss bija samierinājies ar neizbēgamo, tikai noskumis, Pankija noskaņota aktīvi pretoties mūsu laulībām.

Īstenībā es biju pavisam tuvu attiecību saraušanai īsu brīdi pirms tam, kad vilcienā, braucot turp, Makss pievērsa maniem izteikumiem par ģimeni vairāk uzmanības nekā agrāk un pārprasīja: "Džeimss Votss tu saki? Es mācījos koledžā kopā ar Džeku Votsu. Vai tas varētu būt šim te dēls? Tas gan bija jokdaris brīnišķīgi visus atdarināja." Mani satrieca atklājums, ka Makss un mans māsasdēls ir skolasbiedri. Mūsu laulības likās neiespējamas. "Tu esi pārāk jauns," es izmisusi iesaucos. "Tu esi pārmēru jauns!"

Šajā reizē Makss tiešām uztraucās. "Nebūt ne!" viņš attrauca. "Es iestājos universitātē, kad vēl biju pavisam sīks, bet visi mani draugi bija lieli un nopietni. Es nepiedalījos Džeka Votsa jautrībās." Tomēr manī bija ierunājusies sirdsapziņa.

Pankija darīja, ko spēdama, lai vestu Maksu pie prāta, un es jau sāku baidīties, ka viņa tā izraisīs nepatiku pret sevi, taču notika gluži pretēji. Makss sacīja, ka māsa esot tieša un atklāta, turklāt izmisīgi raizējoties, vai es būšot laimīga. Un viņš piebilda māsa esot tik jocīga… Tas allaž bija galīgais spriedums par manu māsu. "Mīļā Pankij," māsasdēls Džeks mēdza teikt mātei, "es tevi mīlu tu esi tik smieklīga un jauka." Šis raksturojums tiešām viņai piederējās nevainojami.

Mūsu ciemošanās beidzās ar vētrainu raudu lēkmi Pankija attālinājās, mirkdama asarās, bet Džeimss pret mani izturējās ļoti laipni. Laimīgā kārtā māsasdēla Džeka nebija klāt viņš noteikti būtu pielējis eļļu ugunī.

"Skaidrs, ka es saprotu tu esi apņēmusies viņu apprecēt," svainis sacīja. "Es zinu, ka tu savu lēmumu nemainīsi."

"Ak vai, Džimij, tu nezini patiesību. Šķiet, ka es to mainu visā dienas gaitā."

*t\j j

"Pa īstam ne. Labi, es ceru, ka tas viss nokārtosies. Šis nav tas cilvēks, kuru es tev būtu izvēlējies, taču tu vienmēr esi parādījusi pietiekami daudz veselā saprāta, un es domāju, ka šis jauneklis tiks tālu."

iVUlULFIUgldlljd

Es mīlēju dārgo Džeimsu viņš allaž bija tik iejūtīgs un pacietīgs! "Neņem vērā Pankijas uzvedību," viņš teica. "Tu taču viņu pazīsti. Kad viss būs galā, viņas izturēšanās krasi pārmainīsies."

Pagaidām mēs turējām šo nodomu slepenībā.

Es apjautājos, vai Pankija vēlētos doties uz Edinburgu, lai piedalītos mūsu laulībās, taču, viņasprāt, būtu labāk to nedarīt. "Es tikai pinkšķētu," viņa novilka, "un visus uztrauktu." Es jutos viņai gluži pateicīga. Man bija divi uzticami, izturēti skotu draugi, kas nodrošinās aizmuguri. Tādēļ es aizbraucu uz Skaju kopā ar viņiem un Rozalindu.

Skaja man likās skaista. Tikai reizēm gribējās, lai katru dienu nelītu, lai gan tas bija tikai smalks, miglai līdzīgs smīlātājs, ko nevarēja uzskatīt par īstu lietu. Mēs pastaigājāmies, iedami jūdzēm tālu pa tīreli un virsāju, kur tīkami oda pēc zemes un kūdras.

Kad pēc mūsu ierašanās bija pagājušas pāris dienas, Rozalindas pļāpāšana viesnīcas ēdamistabā piesaistīja vispārēju uzmanību. Pīters, kas ceļoja kopā ar mums, neapmeklēja kopējās maltītes, bet Rozalinda skaļā balsī pie pusdienu galda uzrunāja Karlo: "Bet, Karlo, Pīteram patiesībā vajadzētu kļūt par tavu vīru — vai ne? Es gribēju sacīt — viņš taču guļ tavā gultā, ko?" Viesnīcas iemītnieki lielākoties vecas lēdijas — visas kā viena pagriezās pret Karlo, ieurbdamās viņā ar skatieniem.

Rozalinda deva arī man dažus padomus attiecībā uz laulības dzīvi: "Vai tu zini," meita paziņoja, "ka tad, kad būsi apprecējusies ar Maksu, tev pienāksies gulēt ar viņu vienā gultā?"

"Zinu," es apliecināju.

"Hm, jā, man jau tā likās, ka tu to varētu zināt, jo jau biji precējusies, taču man šķita, ka tu varbūt esi to aizmirsusi." Es atzinos, ka esmu domājusi par visu, kas ar šo norisi saistīts.

Tā aizritēja nedēļas. Es klaiņoju pa tīreli un mocījos ar pašpārmetumiem, kad iedomājos, ka grasos pieļaut kļūdu un izpostīt Maksa dzīvi.

Pa to laiku Makss aizrautīgi strādaja Britu muzejā un citur, lai pabeigtu podu zīmējumus un arheoloģiskos pētījumus. Pēdējā nedēļā pirms laulībām viņš katru nakti palika augšā līdz pieciem no rīta un skicēja. Man radās aizdomas, ka Ketrīna Vūlija piedabūjusi Lenu steidzināt Maksu, lai darba būtu vairāk, jo viņa skaitās uz mani tādēļ, ka nebiju atlikusi laulības.

Pirms mūsu aizbraukšanas no Londonas Lens bija ieradies mani apraudzīt. Viņš jutās tik samulsis, ka es netiku gudra, kas viņam lēcies.

"Vai zināt," viņš murmināja, "tagad tas mums būs visai neērti. Es domāju Urā un Bagdādē. Es gribēju sacīt tas nebūtu… Hm, jūs taču

yjiruu ļjuvusuriļ

saprotat? Jums nekādi nebūs iespējams piedalīties ekspedīcijā. Tas ir, vietas pietiek tikai arheologiem."

"Kā tad, kā tad!" es atteicu. "Es atceros, par to jau ir runāts. Man nav vajadzīgo zināšanu. Mēs abi ar Maksu piekrītam, ka tā būs labāk, tikai Makss negribēja jūs atstāt bez aizstājēja sezonas sākumā, kad jums būtu grūti tik ātri atrast kādu citu."

"Man šķita… Es zinu…" Lens aprāvās. "Man likās, varbūt… Es gribēju teikt, cilvēki nospriedīs, ka tas ir dīvaini, ja jūs nebrauksiet uz Ūru…"

"Ak, es gan netieku gudra, kādēļ lai viņi tā domātu," es atbildēju, "galu galā sezonas beigās es ieradīšos Bagdādē."

"Ak jā, un tad, es ceru, jūs pavadīsiet pāris dienas arī Ūrā."

"Tad jau viss ir kārtībā, ja?" es uzmundrinoši noprasīju.

"Es tikai prātoju… Tas ir, mēs… Ketrīna… Mēs abi ar Ketrīnu domājām…"

"Jā?" es apvaicājos.

"…ka būtu labāk, ja jūs tagad nebrauktu uz Bagdādi. Es gribēju teikt, ka tas taču būtu savādi, ja jūs pavadītu Maksu līdz Bagdādei, bet pēc tam viņš dotos tālāk uz Ūru, bet jūs uz mājām? Es saku, varbūt priekšniecībai tas nepatiks."

Pēkšņi man apnika to visu klausīties. Es nepavisam negrasījos braukt uz Ūru. Nemaz nebūtu par to ieminējusies, jo pati jutu, ka tāda rīcība nebūtu pareiza. Taču nespēju apjēgt, kāpēc nevaru doties uz Bagdādi, ja to vēlētos.

Patiesībā mēs ar Maksu jau bijām apsprieduši, ka es nemaz nealkstu apmeklēt Bagdādi, jo tas būtu diezgan nesakarīgs ceļojums. Mēs bijām nolēmuši pavadīt medusmēnesi Grieķijā, bet no Atēnām viņš dotos uz Irāku un es atgrieztos Anglijā. Mēs jau bijām visu nokārtojuši, taču šādos apstākļos es negrasījos to stāstīt.

Es visai skarbi noskaldīju: "Manuprāt, Len, ne jau jums man norādīt, kur Vidējos austrumos es drīkstu vai nedrīkstu ceļot. Ja es gribēšu braukt uz Bagdādi, ieradīšos tur kopā ar vīru, un šim apmeklējumam nav nekā kopīga ne ar izrakumiem, ne ar jums."

"Ak vai, ak vai, es ceru, ka jūs nedusmojaties. Tikai Ketrīna uzskata.

•» i i

Es biju pilnīgi pārliecināta, ka tie ir Ketrīnas, nevis Lena uzskati. Lai gan biju viņai pieķērusies, tomēr negrasījos pieļaut, ka viņa kļūtu par manas dzīves noteicēju. Kad attēloju šo sarunu Maksam, piemetināju tikai, ka negatavojos braukt uz Bagdādi, tomēr nesteidzos teikt to Lēnam. Makss saskaitās. Man vajadzēja viņu mierināt.

"Es pat gribētu uzstāt, lai tu brauc," viņš sacija.

"Tas būtu muļķīgi darīts. Tie būtu lieli izdevumi, un tur liktos sāpīgi no tevis šķirties."

Tad Makss pastāsīja, ka viņam izteicis piedāvājumu doktors Kempbels Tompsons un, iespējams, nākamajā gadā viņš varēs doties uz izrakumiem Ninīvē Irākas ziemeļos. Un esot visai ticami, ka es varēšu viņu pavadīt. "Vēl nekas nav norunāts. Taču es negrasos pēc šīs sezonas šķirties no tevis vēl uz sešiem mēnešiem. Lēnam pietiks laika sameklēt man aizstājēju."

Skajā dienas aizritēja, ziņa par manu saderināšanos tika neizteiksmīgi nolasīta no kanceles baznīcā, un vecās lēdijas, kas sēdēja visapkārt, priekā starojoši un laipni man uzsmaidīja kā jau padzīvojušas kundzītes, kas ielīksmojas, dzirdot par tik romantisku notikumu kā precības.

Makss ieradās Edinburgā, un mēs Rozalinda, es, Karlo, Mērija un Pīters atbraucām no Skajas. Mēs tikām salaulāti mazajā Svētā Kolumba baznīcā. Mūsu laulības kļuva par triumfa brīdi: reportierus nemanīja, tātad ziņas par šo noslēpumu nebija izplatījušās. Mūsu dubultā dzīve turpinājās, jo mēs atvadījāmies kā senā dziesmā teikts — pie baznīcas durvīm. Makss devās atpakaļ uz Londonu, lai pabeigtu savu darbu, kas bija saistīts ar Oru, — tam bija nepieciešamas trīs dienas, bet es nākamajā dienā kopā ar Rozalindu atgriezos Kresvelpleisā, kur mūs uzņēma uzticīgā Besija, kam šis noslēpums bija zināms. Makss pēc divu dienu prombūtnes īrētā daimlerā ieradās Kresvelpleisā. Mēs braucām tālāk uz Duvru, lai šķērsotu kanālu un nokļūtu mūsu medusmēneša sākumvietā — Venēcijā.

To Makss bija plānojis viens pats: tam vajadzēja būt pārsteigumam. Esmu tādā pārliecībā, ka nav otra pāra, kas būtu izbaudījis tik izdevušos medusmēnesi, kāds bija mums. Manuprāt, tam visam bija tikai viena vaina: Austrumu ekspresī pat brauciena sākumā līdz Venēcijai atkal no vagona koka daļām līda ārā blaktis un devās uzbrukumā.

IX DALA dzīve ar Maksu

1

Medusmēneša ceļojums aizveda mūs uz Dubrovniku, bet no turienes uz Splitu. Splitu es nekad neesmu aizmirsusi. Mēs vakarā iznācām no viesnīcas, lai paklejotu pa šo pilsētu, pagriezāmies ap stūri un nonācām kādā skvērā, bet tur, sliedamies pret debesim, rēgojās Ņinas Svētā Gregora tēls — viens no skaistākajiem skulptora Meštroviča darbiem. Tas pacēlās pāri visam — kā tāda virsotne, kas aizķeras atmiņā kā nenodzēšama zīme.

Mēs pamatīgi uzjautrinājāmies par ēdienkartēm turienes restorānos. Tās bija dienvidslāvu valodā, un mums, protams, nebija ne jausmas, kas tajās rakstīts. Mēs gluži vienkārši norādījām uz kādu ēdienu un bažīgi gaidījām, kas tiks atnests. Dažkārt tas bija vienreizīgs cālis, citkārt bez čaumalas vārītas olas sapiparotā baltā mērcē vai kārtīgs gulašs. Visas porcijas bija milzīgas, un nevienā restorāna negribēja, lai mēs maksājam rēķinu. Viesmīlis murmināja lauzītā franču, angļu vai itāliešu valodā: "Šovakar ne, šovakar ne! Jūs varat rīt atnākt atkal un samaksāt." Es nezinu, kas notika, ja kādi ļautiņi kādā restorānā nedēļu ieturējās nemaksādami, bet pēc tam aizkuģoja. Arī pēdējā rītā, kad mums vajadzēja samaksāt, bija grūti pierunāt mūsu iemīļotā restorāna viesmīli pieņemt naudu. "Bet," mēs paskaidrojām (vai mēģinājām paskaidrot), "mēs nevarēsim samaksāt vēlāk, jo aizbraucam ar kuģi pulksten divpadsmitos." Mazais viesmīlis bēdīgi nopūtās par izredzēm noņemties ar rēķināšanu. Viņš nozuda un atgriezās, pakasīja galvu, skribelēja ar vairākiem zīmuļiem pēc kārtas, novaidējās un pēc minūtēm piecām pasniedza rēķinu mūsuprāt, visai pieticīgu par lielajiem ēdienu daudzumiem,

Horvātu Tulk. piez.

ko bijām notiesājuši. Pēc tam viņš novēlēja mums laimīgu ceļu, un mēs aizbraucām.

Nākamais mūsu ceļojuma posms bija gar Dalmācijas krastu un Grieķijas piekrasti līdz Patrai. Tas būs mazs kravas kuģītis Makss paskaidroja. Mēs stāvējām piestātnē un gaidījām tā ierašanos, kļūdami mazliet bažīgi. Tad pēkšņi mēs kuģeli ieraudzījām — tik sīciņu kā gliemežnīcu. Tik tikko spējām noticēt, ka grasāmies ar to doties tālāk. Tam bija neparasts nosaukums — tikai no līdzskaņiem: Srbn kā to izrunāt, mēs tā arī netikām skaidrībā. Tomēr kuģītis bija pietiekami drošs. Uz tā bija četri pasažieri mēs kajītē un vēl divi uz augšklāja. Tie izkāpa nākamajā ostā, un viss kuģītis nonāca mūsu rīcībā.

Nekad vēl nebiju nogaršojusi tādu ēdienu kā uz šā kuģa: gardu jēra gaļu, kas bija ļoti maiga; no tās bija pagatavotas mazas kotletītes, ko pasniedza ar sulīgiem dārzeņiem, rīsiem, garšvielu mērci un dažādiem citiem gardumiem. Mēs runājāmies ar kapteini lauzītā itāliešu valodā. "Vai jums patīk uzturs?" viņš noprasīja. "Man prieks par to. Man ir arī angļu pārtika, esmu pasūtījis. Pavisam angliska-jums." Es no visas sirds cerēju, ka šis cilvēks nekad neapmeklēs Angliju un nenoskaidros, ko tur ēd. Kapteinis stāstīja, ka viņam esot piedāvāts paaugstinājums, nozīmējot darbā uz lielāka pasažieru tvaikoņa, taču viņam patīkot tepat, jo te esot labs pavārs un mierīga dzīve. Viņu te netraucējot daudzi pasažieri. "Vadāt uz klāja pasažierus nozīmē, ka nemitīgi būs uztraukumi," viņš paskaidroja. "Tāpēc es labāk iztieku bez paaugstinājuma."

Mēs pavadījām uz mazā kuģīša dažas laimīgas dienas. Mēs piestājām dažādās ostās Santa Annā, Santa Maurā, Santi Karantā. Mēs izkāpām krastā, kapteinis piekodināja, ka pusstundu pirms atiešanas pūtīšot kuģīša svilpe. Mēs klaiņojām pa olīvbirzīm un sēdējām starp puķēm, tad pēkšņi iekaucās svilpe un mums bija jāgriežas atpakaļ, lai skrietu uz piestātni. Cik skaisti bija ieiet tajās olīvkoku audzēs, kur valdīja pilnīgs miers, un kopā justies laimīgiem! Tas bija Ēdenes dārzs Paradīze zemes virsū.

Mēs beidzot ieradāmies Patrā, laipni atvadījāmies no kapteiņa un iekāpām jocīgā, mazā vilcieniņā, kam vajadzēja mūs aizvest uz Olimpiju. Mēs nebijām vienīgie pasažieri — ar to pārvietojās vēl lielāki daudzumi blakšu. Šajā reizē tās rāpās augšup pa manu garo bikšu starām. Nākamajā dienā biju spiesta audumu pārgriezt, jo kājas bija neganti uzpampušas.

Grieķiju attēlot šoviet nav nepieciešamības. Olimpija bija tieši tik skaista, par kādu tiku to uzskatījusi. Nākamajā dienā mēs jājām ar mūļiem uz Andritsenu, un tā, man jāatzīstas, gandrīz izpostīja mūsu laulības dzīvi.

Cilvēku, kas bez iepriekšēja treniņa mūļa seglos pavadījis četrpadsmit stundas, sagaida tādas mocības, ka tām grūti pat noticēt! Es nokļuvu šādās sprukās, pat nenojaušot, ka sēdēt mūļa mugurā var būt sāpīgāk nekā staigāt. Kad mēs beidzot nonācām galā, es nošļūcu no dzīvnieka tik stīva, ka nevarēju paiet, un pārmetoši sacīju Maksam: "Patiesībā tu neesi piemērots vīrs nevienai, ja nezini, kā sieviete var justies pēc šāda ceļojuma!"

Makss arī pats bija gluži stīvs viņam sāpēja visas malas. Vīra apgalvojumi, ka viņš domājis ceļojums nebūs ilgāks par astoņām stundām -, nerada atsaucību. Man bija vajadzīgi septiņi vai astoņi gadi, lai apjēgtu, ka Maksa plānos braucieni allaž ir īsāki nekā īstenībā, tādēļ viņa paredzējumiem pienācās pievienot vēl vismaz trešo daļu no aplēstā laika.

Mums Andritsenā pagāja divas dienas, kamēr atkopāmies. Pēc tam es atzinos, ka tomēr nenožēloju apprecēšanos, jo, iespējams, viņš iemācīsies pareizi izturēties pret sievu — vest viņu izjādēs ar mūli tikai tad, ja būs rūpīgi aprēķinājis attālumu. Mēs piesardzīgi turpinājām ceļu mūļu mugurās, taču pielūkodami, lai jāšana nevilktos ilgāk par piecām stundām, jo tad tā mani nemaz nenogurdināja.

Mēs devāmies uz Mikēnām, uz Epidauru un Naupliju, kur apmetāmies viesnīcā tādā kā karaliskām augstībām paredzētā numurā. Tajā bija sarkana samta aizkari un milzīga gulta ar zelta brokāta baldahīnu. Mēs brokastojām uz mazliet nedroša, bet grezna balkoniņa ar skatu uz jūru, pēc tam gājām peldēties — jebšu diezgan šaubīgi pa vidu lieliem daudzumiem medūzu.

Man īpaši skaista likās Epidaura, taču tieši tur es pirmoreiz iepazinu arheologa raksturu. Diena bija debešķīga, es uzkāpu pašā augstakajā punktā, no kura pavērās lieliska aina, un sēdēju tur, atstājusi Maksu muzejā pētām kādu uzrakstu. Aizritēja ilgāks laiksprīdis, bet viņš nenāca un nepievienojās man. Galu galā kļuvu nepacietīga, atkal nokāpu lejā un iegāju muzejā. Makss joprojām gulēja uz grīdas un aizrautīgi aplūkoja uzrakstu.

"Vai tu vēl aizvien to lasi?"es noprasīju.

"Jā, tas ir tik neparasts," viņš atbildēja. "Paveries vai gribi, lai tev to paskaidroju?"

"Nevajag vis," es apņēmīgi atteicu. "Tur ārā ir ārkārtīgi jauki neizsakāmi skaisti."

"Jā… Es ticu, ka tā ir," Makss nevērīgi nomurmināja.

"Vai tev nebūs nekas pretī," es ieminējos, "ja došos atpakaļ ārā?"

"Nē, nē," Makss, mazliet pārsteigts, piekrita, "nekādā ziņā. Es tikai domāju, ka tev varbūt šis uzraksts liksies interesants."

"Tas man nebūt neliekas tik interesants," es attraucu un kāpu atpakaļ uz savu sēdvietu amfiteātrī. Makss piebiedrojās man apmēram pēc stundas — gluži laimīgs, atšifrējis kādu gaužām neskaidru grieķu frāzi, — viņam diena nebija pagājusi velti.

Tomēr visiespaidīgākie šķita Delfi. Tie mani tā pārsteidza ar savu neticamo skaistumu, ka mēs klejojām apkārt, lauzīdami galvas, kur kādudien varētu uzcelt mazu mājiņu. Cik atceros, mēs noskatījām trīs tādas vietas. Tas bija jauks sapnis. Kā liekas, pat mēs paši toreiz neticējām, ka tas varētu piepildīties. Kad pirms gada vai diviem tur biju, es redzēju lielus autobusus braukājam šurpu turpu, kafejnīcas, suvenīru bodītes un tūristus, un nopriecājos, ka mēs netikām tur uzcēluši šo mājiņu.

Mēs vienmēr izvēlējāmies būvlaukumus namiņiem. Droši vien pateicoties man, jo mājiņas allaž bijušas mana kaislība. Manā dzīvē bija tāds brīdis — īsi pirms Otrā pasaules kara sākuma —, kad kļuvu lepna astoņu māju īpašniece. Aizrautīgi meklēju Londonā pussabrukušas, nolaistas mājas, lai tās savestu kārtībā, izkrāsotu un apmēbelētu. Kad sākās Otrais pasaules karš un man vajadzēja maksāt par apdrošināšanu postījumu gadījumiem, tas viss vairs nelikās tik pievilcīgi. Tas bija patīkams laikkavēklis, kamēr atmaksājās. Un es vienmēr ar lielu interesi gāju garām "savām"mājām, apskatīdamās, kā tās uzturētas, un mēģinādama uzminēt, kādi cilvēki tur tagad mitinās.

Pēdējā dienā, kuru pavadījām Delfos, mēs nokāpām lejā pie jūras un aizstaigājām līdz Iteai. Kāds grieķis nāca mums līdzi, lai parādītu ceļu, un Makss runājās ar viņu. Makss bija ļoti zinātkārs, viņš aizvien mēdza uzdot vietējiem daudz jautājumu, ja kāds viņu pavadīja. Šajā reizē Makss prašņāja mūsu gidam dažādu puķu vārdus. Mūsu apburošais grieķis mīļuprāt gribēja atbildēt. Makss norādīja uz ziedu, un viņš minēja nosaukumu, bet Makss rūpīgi pierakstīja to piezīmju grāmatiņā. Pēc tam kad Makss bija apkopojis apmēram divdesmit piecus nosaukumus, viņš pamanīja, ka tie diezgan bieži atkārtojas. Viņš nosauca grieķu vārdu, kādā pavadonis nodēvēja zilu puķi ar asiem dzeloņiem, un pazina to kā vienu no pirmajiem ar to jaunais vīrietis bija apzīmējis lielu, dzeltenu margrietiņu. Tad mēs apjēdzām, ka viņš, gribēdams izpatikt, minēja visus nosaukumus, ko zināja. Tā kā to nebija daudz, viņš sāka atkārtoties. Makss vīlies saprata, ka viss centīgi sastādītais savvaļas puķu saraksts nekam neder.

Mēs galu galā nokļuvām Atēnās, un tur mūs laimīgos Ēdenes dārza iemītniekus, kam pēc četrām vai piecām dienām bija jāšķiras, piemeklēja nelaime. Es saslimu. Sākumā noturēju šo kaiti par vienu no parastajām vēderligām, kādas cilvēkiem bieži uzbrūk Vidējos austrumos, dēvētām par Džuhaimas vēdertrīkšķi, Badgādes vēdergripu, Teherānas kolikām un tā tālāk. Nolēmu, ka tas ir Atēnu vēdertrikšķis, taču izrādījās, ka ir daudz ļaunāk.

Pēc dažām dienām atkopos, taču, kad izbraucām ekskursijā, man atkal kļuva tik slikti, ka vajadzēja tūlīt doties atpakaļ. Atklājās, ka man ir augsta temperatūra, un pēc ilgiem iebildumiem, kad nekādas zāles nelīdzēja, atlika tikai meklēt ārstu. Atrodams bija vien grieķu dakteris. Viņš runāja franciski, un es drīz attapos, ka mana franču valoda gan der saviesīgai tērzēšanai, taču par medicīniskiem terminiem man nav nekādas sajēgas.

Ārsts apgalvoja, ka šī kaite esot no sarkanajām kefaJēm, kuru galvas varot sagādāt lielas nepatikšanas it īpaši ārzemniekiem, kas neprotot šīs zivis pareizi sagriezt. Viņš neskopojās ar šausmu stāstiem par kādu ministru, kas no šīs slimības gandrīz vai galu ņēmis un atveseļojies tikai pēdējā brīdī. Man patiesi bija tik slikti, it kā es jebkurā brīdī gatavotos mirt. Mana ķermeņa temperatūra bija 105 grādi pēc Fārenheita, es nespēju neko paturēt kuņģī. Tomēr beigu beigās ārstam izdevās kaut ko panākt. Pēkšņi es, kaut arī gulēdama, atkal jutos kā cilvēks. Pat doma par ēdienu uzdvesa riebumu, un man nelikās, ka es kādreiz vēl gribēšu kustēties, taču uzlabošanās bija iestājusies un es to apzinājos. Es apgalvoju, ka Makss nākamajā dienā varēs doties ceļā.

"Tas ir tik briesmīgi. Kā lai es tevi atstāju, dārgā?"

Nelaime tā, ka Maksam bija uzticēta atbildība par kādām piebūvēm ekspedīcijas namam no dedzinātiem ķieģeļiem, tāpēc bija jāierodas Ūrā agrāk, lai tās būtu gatavas, kad pēc divām nedēļām atbrauks Vūliji un citi arheologi. Viņam vajadzēja Ketrīnai uzcelt jaunu ēdamtelpu un vannasistabu.

"Viņi sapratīs, par to es nešaubos," Makss sacīja. Taču viņa balss neskanēja pārliecināti, un es zināju, ka tā vis nebūs. Es pamatīgi satraucos un aizrādīju, ka viņi piedēvēs man Maksa nesteigšanos pildīt savus pienākumus. Mums abiem par goda lietu kļuva viņa savlaicīga nonākšana tur. Es centos vīram iestāstīt, ka ar mani viss būs kārtībā. Pagulēšu un mierīgi atkopšos varbūt vēl vienu nedēļu, bet pēc tam ar Austrumu ekspresi braukšu mājās.

Nabags Makss jutās tā, it kā viņu rautu uz pusēm. Viņam piemita visnotaļ anglisks apzinīgums. Leonards Vūlijs bija stingri piekodinājis: "Es paļaujos uz jums, Maks! Jūs varat izpriecāties un tā tālāk, bet tas ir nopietni — dodiet man vārdu, ka būsiet klāt noteiktajā dienā, lai ķertos pie darba."

"Tu taču zini, ko Lens sacīs!" es teicu.

"Bet tu patiesi esi slima!"

"Es saprotu, ka esmu, bet viņi neticēs. Un domās, ka es neļauju tev braukt, un to es nevaru pieļaut. Ja tu turpināsi strīdēties, man atkal celsies temperatūra un es tiešām saslimšu pamatīgi, nudien."

Un tā — beigu beigās mēs mēģinājām būt varonīgi, un Makss aizbrauca pildīt savu pienākumu.

Vienīgā persona, kas šādiem apsvērumiem nepiekrita, bija grieķu ārsts. Viņš pacēla rokas pret debesīm un sašutumā sāka bērt franču vārdu straumes. "Jā gan, viņi visi ir vienādi, tie angļi! Esmu pazinis daudzus no viņiem, ak vai, pat ļoti daudzus, bet viņi ne ar ko neatšķīrās! Traucās darīt savu darbu, pildīt pienākumu… Bet kas ir darbs, kas ir pienākums, salīdzinot ar cilvēkiem? Sieva, taču ir cilvēks vai varbūt nav? Sieva ir slima, arī viņa ir cilvēks svarīgs ir vienīgi tas! Tikai tas ir būtiski cilvēks nokļuvis nelaimē!"

"Jūs nesaprotat," es ieminējos. "Tas tiešām ir svarīgi! Vīrs bija apsolījis, ka tur ieradīsies. Viņam uzticēti būtiski uzdevumi!"

"Ak, kas gan ir kaut kādi uzdevumi! Kas ir darbs un kas pienākums? Atbildība? Tas viss nav nekas, ja ir runa par jūtām! Taču angļi tādi ir. Ak vai, cik auksti kāds fruadeur\ Kādas šausmas būt precētai ar angli! Nenovēlu neko tādu nevienai sievietei! Nē, nudien, nenovēlu!"

Es vēl biju pārāk vārga, lai strīdētos tālāk, tāpēc piemetināju tikai, ka drīz būšu uz pekām.

"Jums jābūt ļoti uzmanīgai!" ārsts mani brīdināja. "Taču tāda piekodināšana neko nedod. Tas ministrs, par kuru es jums stāstīju… Vai zināt, pēc cik ilga laika viņš atgriezās darbā? Pēc vesela mēneša!"

Uz mani šis paziņojums nekādu iespaidu neatstāja. Atbildēju, ka angļu kuņģi nav tādi. Angļu kuņģi es sacīju atveseļojas ātrāk. Ārsts vēlreiz pacēla rokas gaisā, atkal kaut ko nobēra franciski un devās projām, mazgādams rokas nevainībā, lai ar mani notiktu, kas notikdams. Ja es tā jūtoties — viņš noteica —, es varot iebaudīt nelielu porciju vārītu makaronu bez kādām piedevām. Es neko negribēju. Un vēl jo mazāk vārītus makaronus bez jebkā. Zvilnēju kā pagale savā guļamistabā ar zaļajām tapetēm, savilkusies kā slima kaķe — man sāpēja kuņģis un vēders. Biju tik vārga, ka nebija vēlēšanās pat roku pakustināt. Tomēr palūdzu, lai man atnes vārītos makaronus. Apēdu kādas trīs vijīgās stīdziņas — un atstūmu šķīvi. Likās neiespējami, ka man vēl kādreiz gribēsies ēst.

Es domāju par Maksu. Viņam tagad jau vajadzēja būt Beirūtā. Nākamajā dienā viņš ar Nairnu transportu ceļos pa tuksnesi. Nabaga Makss, viņš noteikti raizējās par mani.

Laimīgā kārtā man pašai par sevi vairs nebijā jābažījas. Es pat jutu, ka manī sarosās vēlme kaut ko darīt un kaut kur doties. Ieēdu vēl makaronus, pēc tam tiku līdz rīvētam sieram un katru rītu trīs reizes apgāju apkārt istabai, lai kājas atgūtu spēku. Kad ieradās ārsts, es pavēstīju, ka man jau ir daudz labāk.

"Tas ir lieliski. Jā, es redzu, ka jūs esat spirgtāka."

"Man šķiet," es turpināju, "ka parīt droši vien varēšu doties mājās."

"Ak, nerunājiet tādas muļķības! Es jums saku, tas ministrs…"

Ministrs man jau bija sācis apnikt. Es pasaucu viesnīcas klerku un lūdzu pasūtīt man vietu Austrumu ekspresī pēc trim dienām. Nebiju stāstījusi par savu nodomu ārstam izdarīju to tikai aizbraukšanas priekšvakarā. Tad dakteris atkal pacēla rokas gaisā. Mediķis apsūdzēja mani nepateicībā, stulbā ietiepībā un brīdināja, ka ceļā en routemani var izcelt no vilciena, lai nomirstu uz perona. Es labi zināju, ka tik ļauni nebūs. Angļu kuņģi — es atkārtoju — atveseļojas ātri.

Es atvadījos un gāju. Manas kājas tā ļodzījās, ka viesnīcas kalpotājs palīdzēja iekāpt vilcienā. Es sabruku savā vietā un tikpat kā visu laiku paliku tur. Dažkārt palūdzu, lai man atnes no restorānvagona karstu zupu, taču tā parasti bija tik taukaina, ka nespēju to ieēst. Tāda badošanās varētu būt noderīga manai figūrai pēc dažiem gadiem, taču tajā laikā es vēl biju slaida un brauciena beigās izskatījos kā kaulukambaris. Tas bija brīnišķīgi — būt atkal mājās un atlaisties savā pašas gultā. Bet tik un tā man vajadzēja apmēram mēnesi, lai pilnībā garīgi un miesīgi atkoptos.

Makss bija sveiks un vesels sasniedzis Uru, neganti uztraukdamies par mani un ceļā en route nosūtīdams vairākas telegrammas, lai tās mājās gaidītu manu pārrašanos, taču tās tā arī nekad nepienāca. Viņš nodevās darbam ar tādu sparu, ka paveica daudz vairāk, nekā Vūliji bija cerējuši.

"Es viņiem parādīšu!" vīrs sacīja. Viņš uzbūvēja Ketrīnas vannasistabu pilnīgi pēc saviem ieskatiem — tik mazu un šauru, cik vien iespējams, un pievienoja ēdamtelpai tādus greznojumus, kādus atrada par pienācīgiem.

"Bet mēs nemaz nebijām likuši jums to visu darīt!" Ketrīha iesaukusies, kad Vūliji ieradušies.

"Es nbdomāju, ka labāk būs to visu nokārtot, ja reiz esmu te," Makss nīgri atbildējis. Un paskaidrojis, ka esot atstājis mani Atēnās uz nāves sliekšņa.

"Jums vajadzēja palikt pie viņas," Ketrīna teikusi.

"Jā, droši vien," Makss attraucis. "Bet jūs abi taču apgalvojāt, ka šis darbs esot ārkārtīgi svarīgs."

Ketrīna izgāza dusmas uz Lenu, pukodamās, ka vannasistaba viņai nepavisam nepatīkot to vajagot nojaukt un celt par jaunu. Tas arī tika izdarīts, lai gan sagādāja neērtības. Vēlāk tomēr viņa apsveica Maksu ar lielisko istabas apdari un pateicās par sagādāto gandarījumu.

Es savā tagadējā vecumā esmu iemācījusies tikt galā ar šādiem temperamentīgiem cilvēkiem aktieriem, producentiem, arhitektiem, mūziķiem un dabas dotām primadonnām, tādām kā Ketrīna Vūlija. Ari Maksa māte bija sava veida primadonna. Un manējā tāpat tuvojās šim līmenim, novedot sevi neticamos stāvokļos un nākamajā dienā visu aizmirstot. "Bet tu izskatījies tik izmisusi!" es vēlāk viņai sacīju. "Izmisusi?" māte, visai pārsteigta, noprasīja. "Vai tiešām? Vai tā izklausījās?"

Vairāki no mūsu draugiem — teātra cilvēkiem — spēja sarīkot tračus, būdami sliktā garastāvoklī. Kad Čārlzs Lautons izrādē "Alibi" tēloja Erkilu Puaro, viņš starpbrīžos kopā ar mani malkoja sodas ūdeni ar saldējumu un skaidroja: "Tā ir lieliska metode parādīt, ka jums ir temperaments, arī tad, ja jums tā nav. Es domāju, ka trači var palīdzēt. Ļaudis teiks: "Labāk nedarīsim neko tādu, kas varētu viņu uztraukt. Jūs taču zināt, kādus skandālus viņš rīko!"

"Reizēm tas ir nogurdinoši," aktieris piemetināja, "it īpaši tad, kad nemaz nevēlaties sacelt troksni. Tomēr tas atmaksājas. Tas vienmēr atmaksājas."

2

Mana literārā daiļrade šajā laikā šķiet apbrīnojami neizteiksmīga, vismaz tāda tā saglabājusies atmiņā. Laikam arī toreiz es neuzskatīju sevi par uzcītīgu autori bona fide. Es rakstīju — jā gan — romānus un īsos stāstus. Tie tika publicēti, un sāku pierast pie fakta, ka varu rēķināties ar ienākumiem, ko tie ienes. Taču nekad tajās reizēs, kad aizpildīju anketas, kurās bija jāuzrāda nodarbošanās, es neiedomājos ierakstīt ko citu kā toreiz godā esošo atbildi "precēta sieviete". Es biju pielaulāta sieva, tā saucās mans sabiedriskais stāvoklis un tā — profesija. Līdztekus tai es radīju grāmatas. Nekad nesaistīju savu rakstīšanu ar piepacelto vārdu "karjera". Es kaut ko tamlīdzīgu uzskatītu par smieklīgu.

Mana māte to nespēja saprast. "Tu tik labi raksti, mīļā Agata! Un tāpēc tev vajadzētu sacerēt kaut ko… hm… nopietnāku." Viņa laikam gribēja teikt "vērtīgāku". Grūti man bija viņai paskaidrot, ka rakstīšana ir mans laikkavēklis, un es pat īsti necentos to izdarīt.

Jā gan, es gribēju būt lietpratīga detektīvromānu rakstniece un patiesi jutos pa šo laiku ieguvusi pietiekamu pieredzi, lai domātu, ka tāda esmu. Dažas grāmatas sagādāja prieku un gandarījumu arī pašai. Protams, ka tās nekad mani neapmierināja pilnībā, jo uzskatu, ka tāds stāvoklis vispār nav sasniedzams. Nekas neveidojās tā, kā tika domāts, kad skicējāt piezīmes pirmajai nodaļai vai staigājāt apkārt, klusībā murminot un domās iztirzājot stāsta sākumu.

Mana dārgā vīramāte, šķiet, būtu vēlējusies, lai uzrakstu kādas pasaulslavenas personas biogrāfiju. Taču es nemaz nespēju iztēloties nejēdzīgāku nodarbošanos. Šā vai tā, es bez kādas prātošanas tikai pieticīgi atbildēju: "Jā, bet es taču neesmu īsta rakstniece!" Parasti Rozalinda iejaucās, sacīdama: "Tu esi gan rakstniece, māt! Tagad tu noteikti jau esi atzīta autore!"

Nabaga Makss līdz ar laulību saņēma arī nopietnu sodu. Cik man izdevās noskaidrot, viņš nekad nebija lasījis nevienu romānu. Ketrīna Vūlija esot uzspiedusi viņam detektīvstāstu "Rodžera Ekroida slepkavība", taču viņš no tā atkratījies. Kāds Maksa klātbūtnē bija iztirzājis atrisinājumu, un pēc tam viņš noprasījis: "Bet kāda jēga ir lasīt grāmatu, ja jūs jau zināt, kādas ir tās beigas?" Tomēr tagad, kļuvis par manu vīru, viņš varonīgi ķērās pie lasīšanas.

Ap to laiku es jau biju uzrakstījusi apmēram desmit grāmatas, un mans laulātais draugs lēnām sāka tās apgūt. Tā kā Makss pat ļoti erudītus darbus par arheoloģiju uzskatīja par vieglu lasāmvielu, likās dīvaini, ka viņš tik nopietni studē daiļliteratūru. Tomēr viņš to darīja, un es varu lepni paziņot, ka galu galā viņam šī nodarbe iepatikās.

Savādi, bet es neko daudz neatceros no tiem romāniem, kurus uzrakstīju tūlīt pēc apprecēšanās. Cik noprotu, biju tā aizrāvusies ar ikdienas dzīvi, ka rakstīšana likās pienākums, ko pildīju kā klaušas — kad pagadījās. Man nekad nav bijusi tāda vieta, ko es būtu varējusi nosaukt par savu istabu un noslēgties tur, lai rakstītu. Turpmākajos gados tāpēc bija jāsaskaras ar daudzām neērtībām, jo allaž, kad ieradās kāds reportieris mani intervēt, tas tūlīt gribēja nofotografēt mani tur, kur es strādāju. "Parādiet, kur jūs rakstāt savas grāmatas!"

"Ak, es to daru jebkur." -1

"Bet jums taču noteikti ir kāda vieta, kur jūs parasti strādājat?"

Bet tādas nebija. Viss, kas man bija nepieciešams, — stingrs galds un rakstāmmašīna. Es biju sākusi uzreiz rakstīt ar mašīnu, lai gan turpināju skribelēt ar roku sākuma nodaļas un dažkārt arī citas, ko pēcāk pārrakstīju. Guļamistabas mazgājamgaldiņš ar marmora virsu lieliski derēja, taču gluži pieņemams bija arī ēdamistabas galds maltīšu starplaikos.

Mana ģimene parasti pamanīja iedvesmas tuvošanos un sacīja: "Rau, kundze nupat sāks sacerēt!" Karlo un Mērija vienmēr sauca mani par kundzi, un jādomā, ka arī Pīters savā suņu valoda un Rozalinda, kas biežāk teica par mani "kundze" nekā "māmiņa" vai "māte". Viņi visi pazina sacerēšanas pazīmes es kļuvu domīga un nopietna un cerīgi pētīja mani, skubinādami ieslēgties kādā telpā un ķerties pie darba.

Daudzi draugi man teikuši: "Man nav ne jausmas, kad tu sacerēji savas grāmatas, jo nekad nav gadījies redzēt tevi rakstām vai pat aizejam, lai to darītu." Es laikam rīkojos tāpat, kā dara suņi, kas nolien kaut kur, lai paslepus apgrauztu un noraktu kaulu, nozūdot uz pusstundiņu. Un pēc tam pašapzinīgi parādās ar dubļainiem deguniem. Es rīkojos līdzīgi. Kad devos rakstīt, jutos mazliet samulsusi. Tomēr, tikusi projām, aizvēru durvis un ieslēdzos, lai cilvēki mani netraucētu, — tad varēju drošā gaitā stūrēt uz priekšu, pilnīgi iegrimusi darāmajā.

Un tomēr mans devums no 1929. gada līdz 1932. gadam šķiet gluži pieklājīgs: esmu publicējusi ne tikai romānus, bet arī divus īso stāstu krājumus. Viens no tiem ir par misteru Kvinu. Tas man patīk vislabāk. Es uzrakstīju pa stāstam — ne īpaši bieži, varbūt reizi trijos vai četros mēnešos, dažkārt vēl retāk. Likās, ka žurnālu izdevējiem tie patika un arī man pašai -, taču es atteicos no visiem piedāvājumiem sacerēt stāstu sēriju turpinājumos. Man negribējās radīt darbu sērijas par misteru Kvinu tikai pa vienam tad, kad pati vēlējos. Tas bija mans pavadonis jau kopš agrīnajiem dzejoļiem par Arlekīnu un Kolumbīni.

Misters Kvins bija tāda persona, kas iejaucās notikumu gaitā kā katalizators, ne vairāk. Pati viņa klātbūtne ietekmēja varoņus. Bija kads sīkums, kāds šķietami nenozīmīgs teikums ar norādi, šim cilvēkam parādoties arlekīniskā gaismā no loga vitrāžas, pēkšņi parādoties un nozūdot. Viņš allaž bija mīlētāju atbalsts un saistīts ar nāvi. Mazais misters Satertvaits, kas bija — tā varētu sacīt — mistera Kvina emisārs, arī kļuva par manis iemīļotu personu.

Biju uzrakstījusi arī īso stāstu krājumu ar nosaukumu "Nozieguma partneri". Katrs stāsts bija radīts kāda tā laika detektīvromānu autora manierē. Dažus no tiem es nemaz neatceros. Man palicis prātā Tornlijs Kokons, aklais izmeklētājs Ostins Frīmens un, protams, arī Frīmens

Vils Krofts ar saviem lieliskajiem sarakstiem. Un neizbēgamais Šerloks Holmss. Savā ziņā ir interesanti pārbaudīt, kurš no divpadsmit autoriem, ko es izvēlējos, joprojām ir pazīstams. Daži tiek pieminēti reti, citi ir vairāk vai mazāk aizmirsti. Toreiz man likās, ka viņi visi raksta labi un aizraujoši — katrs sava veidā. Krājumā "Nozieguma partneri" parādījās arī abi mani jaunie pēddziņi Tomijs un Tapensa, viņi kļuva par manas otrās grāmatas "Slepenais pretinieks" galvenajiem varoņiem. Bija patīkami atkal pārmaiņas pēc satikties ar viņiem.

"Slepkavība vikāra mājā" iznāca 1930. gadā, bet es nespēju atcerēties, kad un kā to uzrakstīju, kāpēc sāku kaut ko tādu sacerēt un kas lika man pievērsties jaunai varonei mis Mārplai, kas šajā stāstā darbojas okšķeres lomā. Protams, tajā laikā man nebija nolūka līdz mūža beigām vēstīt par viņu. Man nebija ne jausmas, ka viņa kļūs par sāncensi Erkilam Puaro.

Cilvēki nebeidz rakstīt man vēstules, ka mis Mārplai un Erkilam Puaro derētu satikties. Taču kāpēc viņiem to vajadzētu? Esmu pārliecināta, ka viņiem nekas tamlīdzīgs nepatiktu. Erkils Puaro — pilnīgs egoists negribētu, lai viņu pamāca padzīvojusi vecmeita. Viņš ir profesionāls okšķeris, kas mis Mārplas pasaulē nepavisam nejustos kā mājās. Nē, viņi abi ir zvaigznes un katrs par sevi. Es gan nevēlētos savest abus kopā bez īpašas nepieciešamības.

Manuprāt, mis Mārpla radās no gandarījuma, ko es jutu, attēlodama doktora Šeperda māsu romānā "Rodžera Ekroida slepkavība". Viņa bija mana mīļākā persona šajā romānā nīgra un ziņkārīga vecmeita, kas izdibina visu, dzird visu un ir vesela mājas detektīvaģentūra. Kad grāmata tika pārstrādāta lugā, mani visvairāk apbēdināja Kerolainas atmešana. Viņas vietā ārsts dabūja citu māsu daudz jaunāku: izskatīgu meiteni, kas varētu papildināt Puaro ar kādu nieku romantikas.

Kad pirmoreiz saņēmu piedāvājumu veikt šādus pārveidojumus, man nebija ne jausmas, kādas ciešanas tie sagādās. Es jau biju pati uzrakstījusi vienu detektīvlugu nespēju atcerēties, kad. Taču Hjū Meisijam tā nepatika, patiesībā man ieteica to pilnīgi aizmirst, tāpēc es to vairs nevienam nerādīju. Tās nosaukums bija "Melnā kafija". Tas bija tradicionāls spiegu gabals lai gan pilns klišejām, tas, manuprāt, nebūt nebija slikts. Un tad pienāca laiks arī tam. Mans paziņa no Saningdeilas dienām misters Barmens, kas bija saistīts ar Karalisko teātri, reiz ieminējās, ka \o varbūt vajadzētu uzvest.

Man vienmēr licies savādi, ka ikviens, kas jebkad tēlojis Puaro, bijis milzīga auguma vīrs. Čārlzam Lautonam bija pārmēru daudz liekā svara, Frānsiss Salivens bija plats, masīvs, garāks par sešām pēdām un divām collām. Viņš spēlēja Puaro "Melnajā kafijā". Šķiet, ka pirmais iestudējums bija Evrimena teātri Hempstedā, un Lūsijas lomā uzstājās Džoisa Blenda, ko es allaž esmu uzskatījusi par lielisku aktrisi.

"Melnā kafija" jau bija rādīta četrus vai piecus mēnešus, kad es beidzot nokļuvu Vestendā, taču luga tika uzvesta vēlreiz pēc gadiem divdesmit un ar nelieliem uzlabojumiem, un tā gluži veiksmīgi iekļāvās repertuārā.

Trilleru sižeti parasti mēdz būt visai līdzīgi atšķiras tikai pretinieki. Tie var būt Moriartijam līdzīgi internacionāli bandīti, vispirms saistīti ar vāciešiem Pirmā pasaules kara "huņņiem", tad ar komunistiem un pēcāk ar fašistiem. Bija gan krievi, gan ķinieši — atkal starptautiskās bandas -, un vienmēr neiztrūkstoši piedalījies ari kāds krimināls pārcilvēks, kas centās panākt pasaules kundzību.

"Alibi" — pirmo lugu, kas tapusi pēc mana romāna "Rodžera Ekroida slepkavība", — apstrādāja Maikls Mortons. Viņš bija ievingrinājis roku romānu pārstrādē lugās. Man nepavisam nepatika viņa pirmais piedāvājums padarīt Puaro vismaz divdesmit gadus jaunāku, nosaukt par skaistulīti Puaro un pievienot daudzas meitenes, kas viņā iemīlējušās. Es tajā laikā biju tā saradusi ar Puaro, ka nopratu — viņš mani pavadīs visu mūžu. Es nekādā ziņā nepiekritu viņa personību pilnīgi mainīt. Beigu beigās mani atbalstīja Džeralds Di Morjē, kas lugu iestudēja; mēs nolēmām šķirties no lieliskās personas ārsta māsas Kerolainas, aizstājot viņu ar jaunu, pievilcīgu meiteni. Kā jau teicu es negribēju atmest Kerolainu: man patika viņas loma ciemata dzīvē: mani iepriecināja ideja par norisēm ciematā, kas atspoguļojas ārsta un viņa māsas ikdienā.

Kā šķiet, tad Sentmerimīdā piedzima mis Mārpla, lai gan es vēl to nezināju, bet kopā ar viņu mis Hartnela, mis Veterbija, pulkvedis un misis Bentrija viņi visi jau rindojās aiz manas apziņas robežas, gatavi nākt klajā un kāpt uz skatuves.

Tagad, lasot romānu "Slepkavība vikāra mājā", es neesmu par to tik gandarīta kā toreiz. Man liekas, tur ir pārāk daudz personu un papildsižetu. Taču galvenā līnija ir izdevusies. Šis ciemats man šķiet tik īsts, cik vien var būt, un patiešām pat mūsu dienās vēl ir vairāki šādi ciemati. Istabmeitas no bāreņu patversmēm un izmanīgi sulaiņi, kas cenšas sasniegt kaut ko augstāku, ir izzuduši, bet parasta sieviete, kas visu noskaidro tikpat labi kā tie, ir tikpat reāla un cilvēciska, kaut gan es teiktu nav ne tuvu tik pieredzējusi kā viņas priekšgājēji.

1 s>ci i'C Kuyu ur iviuksu

Mis Mārpla ienāca manā dzīvē tik ātri, ka es tik tikko paguvu pamanīt viņas parādīšanos. Sacerēju žurnālam stāstu sēriju no sešiem stāstiem un izvēlējos sešus cilvēkus, kurus varētu satikt reizi nedēļā mazā ciematā un apjaust kādu neatrisinātu noziegumu. Es sāku ar mis Džeinu Marplu vecu lēdiju, kas varētu atgādināt kādu no manas vecāsmātes īlingas draudzenēm, šādas būtnes esmu satikusi daudzos ciematos, kur bērnībā tiku viesojusies. Mis Mārpla nekādā ziņā nebija manas vecmāmiņas kopija viņa uzvedās daudz rosīgāk un vecmeitīgāk. Taču viena kopīga īpašība abām bija: arī šī sieviete, lai cik patīkama, tomēr gaidīja no visa un visiem ļaunāko un gandrīz vai biedējoši nemaldīgi nekļūdījās.

"Es nebūtu pārsteigta, ja notiktu tas un tas," mana vecāmāte sacīja, bēdīgi galvu šūpodama, un, lai gan viņai nebija pamata neko tādu apgalvot, tas un tas arī notika. "Tas ir zemisks zellis es viņam neuzticos!" vecmāmiņa mēdza teikt. Un, kad vēlāk atklājās, ka jaunais, pieklājīgais bankas klerks nospēris kādu naudas summu, viņa nemaz nebrīnījās, tikai māja ar galvu.

"Jā," viņa murmināja, "esmu pazinusi dažus tādus tipus kā šis."

Vecaimātei nekad un neviens nevarēja izmānīt viņas ietaupījumus vai izteikt piedāvājumu, ko viņa neapdomīgi pieņemtu. Viņa nomērītu šādu cilvēku ar savu aso skatienu un vēlāk piebilstu: "Es šitādus zeļļus pazīstu. Es zinu, ko šie meklē. Manuprāt, vajadzēs sarīkot tējas dzeršanu, ielūgt draugus un pastāstīt, ka šitentāds jauniķis te klīst apkārt."

No vecāsmātes pareģojumiem visi baidījās. Manam brālim un māsai mājās apmēram gadu bija pieradināts zvēriņš vāvere. Viendien vecāmāte, kas dzīvnieku ar lauztu ķepu bija pacēlusi dārzā, zinoši pavēstīja: "Ielāgojiet manus vārdus! Tā vāvere drīz izlīdīs pa skursteni!" Pēc piecām dienām tā tiešām izrāpās pa dūmeni.

Tad vēl bija atgadījums ar krūzi uz plauktiņa virs viesistabas durvīm. "Es tavā vietā to tur neturētu, Klāra," vecmāmiņa aizrādīja mātei. "Reiz kāds aizcirtis durvis vai arī tās aizsitīs vējš un tā nokritīs lejā."

"Bet, mīļā krustvecmāmuliņ, tā tur atrodas jau desmit mēnešus!"

"Var jau būt," vecāmāte novilka.

Mazliet vēlāk uznāca negaiss, durvis noblākšķēja un krūze novēlās lejā. Iespējams, ka tā bija kāda īpaša redze. Lai kā tas būtu, es apveltīju savu mis Mārplu ar līdzīgām pareģošanas spējām. Mis Mārpla nemēdza būt nelaipna, viņa tikai neuzticējās cilvēkiem. Kaut gan viņa gaidīja visļaunāko, tomēr bieži izturējās pret cilvēkiem mīļi, lai kādi tie bija.

Mis Mārpla piedzima sešdesmit piecu vai septiņdesmit gadu vecumā, un šis fakts, tāpat kā ar Puaro, izrādījās diezgan kļūmīgs, jo arī viņai bija lemts palikt manā dzīvē uz ilgu laiku. Ja man piemistu kada gaišredzība, es būtu radījusi detektīvu skolaspuiku, kas varētu novecot kopā ar mani.

Stāstu sērijā es apveltīju mis Mārplu ar pieciem kolēģiem. Pirmais bija viņas krustdēls laikmetīgs romānists, kas savos darbos aplūkoja "rupjo barību" incestu un seksu, izmantodams šķebinošus guļamistabu un tualešu aprīkojuma aprakstus; Reimonds Vests skatīja netīro dzīves pusi. Savu mīļo, jauko, veco, rosīgo krustmāmiņu Džeinu viņš apveltīja ar iecietīgu laipnību ka būtni, kas no pasaules neko nesaprot. Pēc tam es radīju jaunu dāmu mūsdienīgu gleznotāju, kas bija īpašās attiecībās ar Reimondu Vestu. Tad vēl bija misters Petigrū vietējais juriskonsults izkaltis, ar asu prātu; pavecāks, vietējais ārsts noderīga persona, kas pārzina notikumus, kurus vakara gaitā varētu atrisināt, un mācītājs.

Atgadījums, ko izstāstīja pati mis Mārpla, bija ar smieklīgu nosaukumu "Svētā Pētera īkšķa nospiedums" un saistījās ar mencu. Pēc kāda laika es uzrakstīju sešus stāstus par mis Mārplu, un visi divpadsmit kopā ar vēl vienu stāstu Anglijā tika publicēti ar virsrakstu "Trīspadsmit problēmas", bet Amerikā — "Otrdienas kluba slepkavības".

Vēl kāda grāmata, kas man pašai bija tik nenozīmīga, ka pat nespēju atcerēties, ka esmu to uzrakstījusi, ir "Briesmas Endhausā". Iespējams, ka tiku izdomājusi sižetu jau agrāk, jo tāds bija mans paradums, un es bieži vien jutos apmulsusi, kad sāku domāt, kurā laikā grāmata uzrakstīta vai izdota. Sižeti iešāvās prātā visdīvainākajos mirkļos: kad gāju pa ielu vai ar lielu interesi pētīju cepuru veikala skatlogu, piepeši uzradās lieliska ideja, un es domāju: "Tagad zinu, kā ietērpt nozieguma detaļas, lai neviens nesaprastu to jēgu." Protams, visi praktiskie sīkumi vēl bija jāsaplāno, cilvēkiem bija lēnām jānostiprinās manā apziņā, un es uzticēju spožo ieceri piezīmju grāmatiņai.

Tiktāl viss būtu kārtībā, taču es allaž zaudēju piezīmju grāmatas. Parasti man pie rokas ir vismaz pusducis, es ierakstu tajās idejas, kas mani pārsteigušas, indes vai zāļu nosaukumus, kādu blēdību, par kuru esmu izlasījusi avīzē. Skaidrs, ka tad, ja es būtu to visu kārtīgi sašķirojusi, sakārtojusi un izvietojusi, man būtu aiztaupītas daudzas nepatikšanas. Tomēr reizēm tas ir gatavais prieks pāršķirstīt vecas piezīmju grāmatas un atrast skribelējumus, piemēram: "Iespējamais sižets dari to pati — meitene, bet ne īstā māsa augusts, " un atrast kādu sižeta uzmetumu.

Par ko tas bija, es vairs nespēju atcerēties, tomēr tā bieži var gūt ierosmi ne jau tādam pašam sižetam, bet vismaz kādam citam.

Tad vēl ir sižeti, kas kaitina iztēli, — man patīk tos apsvērt un rotaļāties ar tiem, zinot, ka reiz tos izmantošu. Romāna "Rodžera Ekroida slepkavība" sižets glabājās manā prātā ilgu laiku, un tikai tad spēju salikt pa vietām detaļas. Apmeklējot kādu izrādi, kurā tēloja Ruta Drapere, man ienāca prātā vēl kāda cita ideja. Domāju cik gudri viņa spēlē un cik lieliski iemiesojas: brīnumainā veidā pārvēršas no ķildīgas sievas par zemnieku meiteni, kas nometusies ceļos katedrālē. Prātojot par viņu, es ieplānoju romānu "Lorda Edžvēra nāve".

Kad es sāku sacerēt detektīvstāstus, nebiju noskaņota ne tos pelt, ne nopietni iztirzāt noziegumus. Detektīvromāns bija vēstījums par medībām un lielā mērā arī par morāli. Patiesībā tā bija sensenā līdzība ar tikumisku pamācību, atmaskojot Ļaunumu un ceļot godā Labo. 1914. gada kara laikā ļaundaris nebija varonis: ienaidnieks bija nelietis, bet varonis bija labs. Tas bija tik nežēlīgi un tik vienkārši. Tad mēs nerakņājāmies psiholoģijā. Es tāpat kā ikviens, kas rakstīja grāmatas vai lasīja tās, iestājos pret noziedznieku un par nevainīgo upuri.

Bija viens izņēmums: iecienītais varonis Raflzs veiksmīgs kriketists un kramplauzis — ar savu trusim līdzīgo palīgu Banniju. Man šķiet, ka Raflzs mani vienmēr mazliet pārsteidzis, un tagad, paveroties atpakaļ, es brīnos vēl vairāk nekā toreiz, lai gan tā, protams, bija pagātnes tradīcija — viņš atgādināja Robiņu Hudu. Taču Raflzs bija tikai nenopietns izņēmums. Nevienam ne prātā nenāca, ka reiz grāmatas par noziegumiem tiks lasītas tādēļ, lai tīksminātos par vardarbību, sadistiski izbaudot brutalitāti brutalitātes dēļ. Varētu domāt, ka cilvēkam kaut kas tāds iedvesīs šausmas, taču tagad cietsirdība, šķiet, kļuvusi par dienišķo maizi. Es joprojām netieku gudra, kā tas varēja notikt, ja atceramies, ka mums zināmie cilvēki — gan sievietes, gan vīrieši un tāpat večuki — pa lielākai daļai ir ārkārtīgi laipni un izpalīdzīgi, dara visu ko, lai palīdzētu citiem, šķiet pretimnākoši un vēlas pakalpot. Tā minoritāte, kuru es dēvēju par "naida kurinātājiem", ir samērā maza, tomēr — tāpat kā visas minoritātes — liek sevi just daudz vairāk nekā majoritāte.

Autors, kas raksta grāmatas par noziegumiem, neizbēgami sāk aizrauties ar kriminoloģijas studijām. Mani īpaši interesē tādu cilvēku grāmatas, kas bijuši saskarē ar noziedzniekiem, — it īpaši to, kuri mēģinājuši člarīt paklupušajiem labu vai atrast iespēju, kā tos "uzvest uz īstā ceļa", kā vecos laikos mēdza sacīt, jo mūsdienās, manuprāt, tiek lietoti daudz piepaceltāki izteicieni. Šķiet, nav jāšaubās, ka ir arī tādi, kas līdzīgi Šekspīra Ričardam III apgalvo: "Mans Dievs ir Ļaunums!" Viņi izvēlējušies Ļaunumu es teiktu tāpat kā Miltona Sātans: viņš gribēja būt dižs, alka pēc varas un cerēja pacelties tādos augstumos kā pats Dievs. Viņā nebija mīlestības, tādēļ nebija arī pazemības. Es pati pēc saviem novērojumiem varu apliecināt kur nav pazemības, tur cilvēki iet boja.

Viena no priekšrocībām, kas ir detektīvromānu rakstniekam, viņš var izvēlēties kādu no daudziem variantiem: vieglu trilleri, pie kura ir īpaši patīkami strādāt, vai detektīvstastu ar sarežģītu sižetu, kas ir tehniski interesants un prasa daudz piestrādāšanas, taču allaž atmaksājas. Un tad vēl ir detektīvgabals ar kādu devu kaislības, ja to tā var nosaukt, šī kaislība palīdz glābt nevainīgo. Jo svarīgs ir nevainīgais, nevis vainīgais.

Es varu lemt sodu tiem, kuri kādu nogalinājuši, jo es domāju viņi ir ļaundarīgi pret sabiedrību un ienes tajā vienīgi naidu, ņemdami no tās visu, ko spēj. Man gribas ticēt, ka viņi jau radīti tādi piedzimuši ar tādu kroplību, kuras dēļ, iespējams, viņus vajadzētu žēlot. Taču ar visu to mēs nedrīkstam viņus pasargāt no soda, tāpat kā vīru, kas steberē prom no sērgas pārņemta viduslaiku ciema, lai iejuktu starp vientiesīgiem, veseliem bērniem tuvākajā apdzīvotajā vietā. Jāsargā ir nevainīgais, lai tas varētu pavadīt savu mūžu mierā un saticībā ar kaimiņiem.

Mani biedē atklājums, ka neviens nerūpējas par nevainīgo. Lasot par slepkavību, nevienu nešausmina šīs izdarības, piemēram, trausla večiņa mazā cigarešu bodītē pagriezusies, lai paņemtu no plaukta smēķu paciņu jaunam dīkdienim, un piekauta līdz nāvei, jo zellis viņai uzbrucis. Kā šķiet, nevienam nav daļas par viņas izbīli un sāpēm, ko izbeidza tikai žēlsirdīgā bezsamaņa. Upura mokas citus neinteresē, visiem rūp slepkavas liktenis jo viņš taču ir tik jauns.

Kādēļ lai nepiespriestu viņam nāvessodu? Mēs savā valstī esam apšāvuši vilkus, necenšoties tos pieradināt pie sadzīves ar jēriem, un es šaubos, vai tas mums būtu izdevies. Mēs vajājam mežonīgu lāci kalnos, iekams tas paguvis nokāpt lejā un pie strauta saplēst kādu bērnu. Tie ir mūsu ienaidnieki — un mēs tos iznīcinām.

Ko lai darām ar tiem, kuri saindēti ar nežēlības un naida baciļiem un kuriem citu dzīvība neko nenozīmē? Tie bieži vien ir indivīdi no labām mājām ar dažādām iespējām, labi izglītoti un tomēr viņi, vienkārši runājot, ir samaitāti. Vai pret samaitātību ir kādas zāles? Ko var iesākt ar slepkavu? Ne jau ieslodzīt uz visu mūžu, jo tāda rīcība noteikti ir cietsirdīgāka nekā kauss ar suņuburkšķu izvilkumu kā senajā Grieķijā. Labākā atbilde, ko izdevies atrast, ir izsūtīšana. Uz tukšu vietu, kur skarbos apstākļos mīt tikai primitīvi ļautiņi.

Pārcilāsim prātā domu, ka reiz īpašības, ko mēs saucam par trūkumiem, bija priekšrocības. Bez nežēlības, cietsirdības, bez pilnīga līdzjūtības trūkuma cilvēks, iespējams, nebūtu varējis pastāvēt. Šis dzimums tas ir gluži ticams būtu pazudis no zemes virsmas.

Šīsdienas ļaundaris var būt pagātnes veiksminieks. Toreiz viņš bija vajadzīgs, bet, manuprāt, tādām personām būtu jāatrod sods, kas nestu labumu visai sabiedrībai. Piemēram, mūsu slepkavam varētu piedāvāt izvēli starp kausu ar velnarutku uzlējumu un sevis novēlēšanu zinātniskiem eksperimentiem. Ir daudzi lauciņi, it īpaši medicīnā un farmācijā, kur izmēģinājumi ar cilvēku ir pilnīgi nepieciešami, jo dzīvnieki šim mērķim neder. Patlaban, man šķiet, paši pētnieki, kas aizrāvušies ar saviem atklājumiem, riskē ar dzīvību, bet te būtu cilvēciskas jūrascūciņas, kas varētu piekrist izmēģinājumiem, lai paglābtos no nāves. Ja tās izturētu eksperimentus, tad būtu izpirkušas savu vainu un atgūtu brīvību, jo Kaina zīme būtu nomazgāta no viņu pierēm.

Šiem zeļļiem īstenībā būtu vienalga, viņi tikai varētu sacīt: "Labi, man paveicās… Es vismaz spēju tikt ar to galā!" Tomēr fakts, ka sabiedrība būtu viņiem pateicību parādā, varētu kaut ko mainīt. Nekad nevajag gaidīt pārāk daudz, taču allaž var mazliet cerēt. Viņiem vismaz būtu izdevība izdarīt kaut ko vērtīgu un izvairīties no soda, ko viņi pelnījuši, un no šiem cilvēkiem pašiem būtu atkarīgs tas, vai viņi sāktu jaunu dzīvi. Vai tiešām tas viņus nemaz nemainītu? Varbūt viņiem pat rastos pamats ar sevi lepoties?

Ja ne — atliktu tikai sacīt: lai Dievs tādiem žēlīgs! Iespējams, ne šajā mūžā, bet nākamajā viņi atradīs "ceļu augšup". Taču svarīgākais joprojām ir nevainīgais. Tie ļaudis, kuri šajā laikmetā dzīvo sirsnīgi un bezbailīgi, kuri prasa, lai tiktu pasargāti un paglābti no ļaunuma. Viņi ir tie, ar kuriem jārēķinās.

Var gadīties, ka zāles pret fiziska rakstura kaitēm tiks atrastas — iešūs jaunas sirdis, iesaldēs nelādžus, kādudien varbūt pārkārtos gēnus un uzlabos šūnas. Padomājiet par daudzajiem sakropļotajiem ari intelektuāli pirms tam, kad pēkšņi atklājās, ko vairogdziedzeris, kas darbojas pārmērīgi vai nepietiekami, spēj izdarīt ar cilvēku.

Šī laikam ir patāla atkāpe no detektīvromāniem, tomēr, iespējams, tā izskaidro, kāpēc savos darbos vairāk interesējos par upuriem nekā par noziedzniekiem. Jo aizrautīgāk upuris grib dzīvot, jo dziļāks ir mans sašutums par viņa likteni. Un priecājos no visas sirds, ja man ir izdevies nolūkoto upuri izvest no nāves ielejas ēnas.

Atgriežoties no šīs atkāpes, es nolēmu grāmatu īpaši neattīrīt no savām pārdomām. Vispirms — esmu jau gados. Nekas nav nogurdinošāks kā pārlūkot uzrakstīto un mēģināt to sakartot citādi. Iespējams, ka es runāju pati ar sevi rakstniekam tādas izdarības piestāv. Autors, nopietni tērzēdams ar sevi pašu, var soļot pa ielu, paiedams garām visiem veikaliem, kuros bija domājis iegriezties, ceru, ka nerunā pārāk skaļi, bet izteiksmīgi bola acis un tad piepeši pamana, ka ļaudis blenž uz viņu un atraujas nost: skaidrs, ka uzskata viņu par traku.

Ak, bet es pieņemu, ka viss ir tāpat kā toreiz, kad man bija četri gadi un es tērzēju ar kaķēniem. Patiesībā es joprojām apspriežos ar kaķēniem.

3

Nākamā gada martā, kā bija paredzēts, es devos uz Ūru. Makss sagaidīja mani stacijā. Es prātoju, vai man vajadzētu kautrēties — galu galā mēs bijām apprecējušies tikai īsu brīdi pirms šķiršanās. Man par brīnumu, viss bija tā, it kā mēs būtu tikušies vakar. Makss bija man rakstījis izsmeļošas vēstules, un es biju tikpat informēta par arheoloģiskajām norisēm un tā gada izrakumiem kā jebkurš iesācējs šajā jomā. Pirms mūsu došanās atceļā uz mājām es pavadīju dažas dienas ekspedīcijas namā. Lens un Ketrīna mani silti apsveica, bet Makss apņēmīgi aizveda uz izrakumu vietu.

Mums neveicās ar laiku, jo sākās putekļu vētra. Un tad es pamanīju, ka Maksa acis ir neuzņēmīgas pret smiltīm. Kamēr es kluburoju aiz viņa, akla no šīm vēja nestajām šausmām, Makss ar plaši atvērtām acīm rādīja te to, te šo. Man pirmā doma bija traukties uz māju meklēt glābiņu, tomēr es vīrišķīgi cietos, jo par spīti lielajām neērtībām ļoti gribēju redzēt visu, par ko Makss bija rakstījis.

Tā kā šīs sezonas ekspedīcija beidzās, mēs nolēmām doties atpakaļ caur Persiju. Bija kāda maza vācu lidsabiedrība, kas tolaik sāka pārvadājumus no Bagdādes uz Persiju, un mēs izmantojām to. Tai bija vienmotora lidmašīna un viens pilots. Mēs jutāmies kā visīstākie piedzīvojumu meklētāji. Iespējams, ka tā arī bija, jo nemitīgi likās, ka ietrieksimies kalnu virsotnēs.

Pirmā nolaišanās bija Hamadānā, otrā Teherānā.

No Teherānas mēs lidojām uz Širāzu, un es atceros, cik skaista tā izskatījās kā tumšzaļi smaragdi pelēkbrūnajā tuksnesī. Tuvojoties tai, smaragdi kļuva vēl košāki, un galu galā mēs nokļuvām zaļā oāžu, palmu un dārzu pilsētā. Es nezināju, cik plašs tuksnesis ir Persijā, un tikai vēlāk sapratu, kāpēc persieši tik augstu vērtē dārzus: tāpēc, ka tur ir tik grūti tos ieaudzēt.

Cik atceros, mēs nonācām brīnišķīgā mājā. Kad mēs pēc gadiem otrreiz ieradāmies Širāza, es pamatīgi nopūlējos, cenzdamās to atkal atrast, taču tas neizdevās. Tikai trešais mēģinājums bija sekmīgs. Es to pazinu, jo kādā no istabām bija griestu un sienu gleznojumi medaljonu veidā. Vienā no tiem bija attēlots Holborna viadukts. Šķiet, karalienes Viktorijas laiku šahs pēc Londonas apmeklējuma aizsūtījis turp mākslinieku ar norādījumu uzgleznot vairākas ainavas, ko viņš bija noskatījis. Un te starp tām pēc daudziem gadiem vēl arvien bija Holborna viadukts mazliet apskrambāts un aplupis. Tad māja jau bija pamesta, tajā neviens nedzīvoja un tomēr tā likās skaista, pat ja tajā bija bīstami ieiet. Es to attēloju kā darbības vietu īsajā stāstā "Māja Širāzā".

No Širāzas mēs ar auto devāmies uz Isfahānu. Tas bija garš brauciens pa grambainu ceļu, kas nemitīgi vijās pa tuksnesi un šad un tad gar kādu nīkulīgu ciematu. Nakti mums vajadzēja pavadīt gaužām primitīvā viesu namā. Mēs paņēmām no mašīnas segu un paklājām uz kailajiem dēļiem, uz kuriem bija jāguļ. Mājvietu uzraudzīja visai šaubīga izskata bandīts, kam palīdzēja daži kauslīgi lauķi.

Mēs pārlaidām ārkārtīgi sāpīgu nakti. Dēļu lāva ir neticami cieta guļamvieta, dažu stundu laikā cilvēka gurni, elkoņi un pleci ir neiedomājamos zilumos. Reiz, juzdamās neērti savā Bagdādes viesnīcas guļamistabā, meklēju nelādzības cēloni un atradu zem matrača smagu dēli, kas bija pārlikts pāri iegrimušajām atsperēm. Šajā istabā pirms tam esot gulējusi kāda kundze no Irākas skaidroja apkalpotājs un nespējusi aizmigt, jo gulta bijusi pārāk mīksta, tāpēc tajā ielikts dēlis, lai viņa varētu nakti labi atpūsties.

Mēs atsākām braukt un, visai piekusuši, ieradāmies Isfahānā. Isfahānu es kopš tās reizes uzskatu par visskaistāko pilsētu pasaulē. Nekad neesmu redzējusi neko līdzīgu šiem spilgtajiem toņiem — sārtajām, zilajām un zelta puķēm, putniem, arabeskām, brīnišķīgajām pasaku celtnēm un visur burvīgām daudzkrāsu flīzītēm —, jā gan, teiksmu pilsēta. Pēc tam, kad ieraudzīju šo vietu pirmoreiz, netiku tur atgriezusies gadus divdesmit, bet vēlāk baidījos to darīt, jo domāju, ka tā būs pilnīgi pārvērtusies. Laimīgā kārtā tā bija maz mainījusies. Bija, protams, parādījušās mūsdienīgas ielas, daži nedaudz modernāki veikali, tomēr iespaidīgās islāmistu celtnes, pagalmi, flīzes un strūklakas viss atradās turpat. Cilvēki toreiz nebija tik fanātiski, un iebraucēji varēja aplūkot mošejas ari no iekšpuses, ko agrāk neļāva.

Mēs ar Maksu nolēmām, ka turpināsim ceļojumu uz mājām caur Krieviju, ja vien nebūs pārāk sarežģīti ar pasēm, vīzām, naudu un visu pārējo. Lai piepildītu šo ideju, mēs devāmies uz Irānas banku. ŠI ēka ir tik lieliska, it kā būtu pils, nevis finansu iestāde, un tajā patiešām bija grūti atrast, kur kārtojamas darīšanas ar naudu. Kad mēs beidzot pa gaiteņiem, kas mijās ar plašām telpām, kuras rotāja strūklakas, sasniedzām bankas vestibilu, iztālēm varējām saskatīt smalki ģērbtus jaunekļus eiropiešu uzvalkos, kaut ko rakstot rēķingrāmatās. Taču, cik man bija zināms, Vidējos austrumos pārvedumu lietas nekad nevarēja nokārtot pie letes. Allaž vajadzēja iet pie direktora, viņa vietnieka vai vismaz pie kāda, kas izskatījās pēc menedžera.

Klerks šādos gadījumos pamāja kādam no izsūtāmajiem, kas tur stāvēja gleznainos ietērpos un pozās, un tas jums pamāja, lai apsēžaties uz viena no milzīgajiem, ar ādu apvilktajiem dīvāniem, bet pēc tam nozuda. Pēc brītiņa viņš atgriezās, aicināja jūs sev līdzi augšup pa lielmanīgām marmora kāpnēm un pieveda pie tādām kā svētnīcas durvīm. Pavadonis pieklauvēja un atstāja jūs stāvam ārpusē, tad atkal parādījās, smaidīdams pa visu seju, viņš likās sajūsmināts, ka esat izturējis šo pārbaudījumu. Jūs iegājāt kabinetā ar tādu sajūtu, it kā būtu vismaz Etiopijas princis.

Apburošs vīrietis parasti visai naigi piecēlās, apsveicinājās nevainojamā angļu vai franču valodā, norādīja uz krēslu, piedāvāja tēju vai kafiju, apvaicājās, kad esat atbraucis, vai jums patīk Teherāna, no kurienes esat, un beigu beigās gluži nevērīgi pārgāja pie jautājuma, kuru jūs vēlaties nokārtot. Jūs ieminējāties par ceļojumu čekiem. Vīrs pašķindināja zvaniņu, kas atradās uz galda, ienāca vēl viens izsūtāmais, kam tika pasacīts: "Misteru Ibrahimu šurp!" Tika ienesta kafija, risinātas tālāk sarunas par ceļošanu, vispārējo stāvokli politikā, slikto vai labo ražu.

Drīz ieradās misters Ibrahims. Viņam mugurā bija sarkanbrūns eiropiešu uzvalks. Šim ierēdnim varēja būt gadu trīsdesmit. Bankas direktors paskaidroja jūsu vajadzību, un jūs pastāstījāt, kādā valūtā vēlētos maksāt. Pēc tam jums tika pasniegti vismaz seši dažādi formulāri, ko pienācās parakstīt. Misters Ibrahims nozuda, un sākās vēl viena gara interlūdija.

Šis bija tas brīdis, kad Makss sāka runāt par mūsu iespējamo došanos uz Krieviju. Bankas direktors nopūtās un pacēla rokas.

"Jums būs sarežģījumi!" viņš sacīja.

"Jā," Makss piebalsoja. Viņš nešauboties, ka būšot grūtības, taču tas neesot neiespējami? Šķērsot robežu neesot aizliegts?

"Cik zinu, patlaban jums nav diplomātiskās pārstāvniecības. Jums tur nav konsulāta."

Makss atbildēja, ka neesot, viņš zinot, ka neesot konsula, taču neesot ari aizlieguma angļiem iebraukt valsti, ja viņi to vēloties.

"Nē, tāda aizlieguma gan nav. Protams, ka jums jāņem līdzi nauda."

Skaidrs, ka tā Makss apliecināja -, bez naudas tur neesot jēgas rādīties.

"Un nekādas mūsu finansiālās transakcijas tur nebūtu legālas," bankas direktors drūmi turpināja.

Te es mazliet satrūkos. Makss, zināms, nebija iesācējs darījumos ar austrumniekiem. Tomēr man likās neparasti, ka bankas finansu transakcija varētu būt nelegāla, taču īstenojama.

"Redziet," paskaidroja bankas direktors, "viņi maina likumus un dara to nepārtraukti. Turklāt šie likumi runā pretī cits citam. Viens noteic, ka jūs nedrīkstat ņemt līdzi naudu tādā formā, bet otrs ka varat to vest tikai tādā formā. Ko tad cilvēks lai dara? Un katrs rīkojas tā, kā viņam šajā mēneša dienā šķiet ērtāk. Es jums to saku tāpēc," viņš turpināja, "lai jūs jau iepriekš saprastu kaut gan es varu noorganizēt transakciju, aizsūtīt kādu uz tirgu un sadabūt pieņemamāko naudu, viss tomēr būs nelegāli!"

Makss atbildēja, ka viņam viss esot skaidrs. Bankas direktors atplauka un teica, ka cerot ceļojums mūs iepriecināšot. "Ļaujiet padomāt! Jūs vēlaties doties uz Kaspiju mašinā? Jā? Tas būs skaists brauciens. Jūs varat iegriezties Reštā, bet no Reštas kuģot uz Baku. Tas ir krievu kuģis. Es par to neko nezinu, pilnīgi neko, bet cilvēki ar to pārvietojas jā gan!"

Viņa balss tonis bija tāds, it kā ļaudis, kas kāptu uz tā, nozustu izplatījumā un par tiem vēlāk nekas vairs nebūtu dzirdēts. "Jums jāņem līdzi ne tikai nauda," viņš mūs brīdināja, "jums jāņem ari pārtika. Es nezinu, vai Krievijā var dabūt kaut ko ēdamu. Vismaz vilcienā, kas iet no Baku uz Batumi, nekādus produktus nopirkt nevar. Jums būs jāņem līdzi itin viss."

Mēs apspriedāmies par viesnīcām un citām problēmām, un sarežģījumi šķietami draudēja visur.

Drīz ieradās vēl viens džentlmenis blusu krāsas uzvalkā. Viņš bija jaunāks par misteru Ibrahimu, viņu sauca misters Muhameds. Viņš atnesa vēl citus formulārus, ko Makss parakstīja, un palūdza naudu markām. Tika paaicināts izsūtāmais un aizraidīts uz tirgu pēc ārzemju naudas.

Tad atkal parādījās misters Ibrahims. Viņš atnesa prasīto naudas daudzumu taču dažās lielās zīmēs, nevis mazās, kā bijām lūguši.

"Ak! Taču tas vienmēr ir tik grūti izpildāms pasūtījums…" viņš bēdīgi sacīja. "Tik tiešām! Redziet, viendien mums te ir pilns ar mazām banknotēm, bet jau nākamajā dienā ar lielām. Kā paveicas, tāds ir loms, ko dabūjat." Laikam jau mums pienācās šajā reizē samierināties ar neveiksmi.

Direktors mēģināja mūs uzmundrināt, likdams atnest vēl kafiju. Pievērsies mums, viņš turpināja: "Būtu vislabāk ņemt līdzi uz Krieviju visu naudu, samainītu tomanos. Tie," viņš paskaidroja, "Persijā ir ārpus likuma, taču tie ir vienīgie, ko tur tirgū ņems pretī."

Viņš nosūtīja vēl vienu rokaspuisi uz tirgu mainīt mūsu jauniegūto naudu pret tomaniem. Izrādījās, ka tie ir Marijas Terēzijas dolāri tīra sudraba un ļoti smagi.

"Vai jūsu pases ir kārtībā?" viņš noprasīja.

CCT — »

Ja.

"Vai tās ir derīgas arī Padomju Savienībā?" Mēs teicām jā gan, tās ir derīgas visā Eiropā, arī Padomju Savienībā.

"Tad ir labi. Saņemt vīzu droši vien būs viegli. Vai viss ir skaidrs? Jums jānoīrē auto viesnīcas administrācija to nokārtos — un jāsagādā pārtika trim vai četrām dienām. Brauciens no Baku līdz Batumi ilgst vairākas dienas."

Makss ieminējās arī, ka vēlētos iegriezties Tiflisā. "Ak, par to varēsiet apjautāties, kad saņemsiet vīzu. Es gan nedomāju, ka tas būs iespējams."

Maksu šis paziņojums ļoti satrauca. Tomēr viņš ņēma to vērā. Mēs atvadījāmies un pateicāmies direktoram. Bija pagājušas divarpus stundas.

Mēs gājām atpakaļ uz viesnīcu, kur mūsu diēta bija visai vienveidīga. Lai ko pasūtījām, lai ko palūdzām, viesmīlis tikai atteica: "Šodien ir lielisks kaviārs ļoti labs, gana svaigs!" Un mēs mīļuprāt pasūtījām ikrus. Tie bija pārsteidzoši lēti. Un, lai gan tos notiesājam milzīgos daudzumos, mums likās, ka tie vienmēr maksāja piecus šiliņus. Tomēr reizēm mēs no tiem vairījāmies, it īpaši brokastīs. Cilvēks reti kad vēlas no rīta kaviāru.

"Kas jums ir brokastīm?"es noprasīju.

"Kaviars — varen svaigs frais!"

"Nē, es negribu kaviāru, bet kaut ko citu. Olas? Speķis?"

"Nekā cita nav. Ir maize."

"Pilnīgi nekā cita? Kā būtu ar olām?"

"Kaviārs, ļoti^nm/"viesmīlis nelokāmi atkārtoja.

Un tā mēs ēdām nedaudz kaviāra un lielu lērumu maizes. Vienīgais ēdiens, kas tika mums pasniegts — ja neņemam vērā kaviāru —, bija La Tourte: liela, ārkārtīgi salda džema torte smaga, bet patīkama pārtika.

Mums vajadzēja apspriesties ar šo viesmīli, kādus produktus ņemt līdzi uz Krieviju. Viesmīlis, protams, ieteica kaviāru. Mēs piekritām paņemt divas milzīgas burkas. Vēl viņš minēja sešas ceptas pīles. Mēs sarūpējām arī maizi, kārbu ar biskvītiem, podiņus ar ievārījumiem un mārciņu tējas "dzinējam", viesmīlis paskaidroja. Mēs gan īsti nesapratām, kāds tai sakars ar dzinēju. Varbūt bija pieņemts pasniegt mašīnistam šādu dāvanu? Mēs paņēmām arī tējas un kafijas koncentrātus.

Tajā vakarā pēc maltītes mēs uzsākām sarunu ar jaunu francūzi un viņa sievu. Abi ieinteresēti klausījās pārspriedumus par mūsu paredzamo ceļojumu un šausmās kratīja galvu. "C'est impossible! C'est impossible pour Madame! Ce bateau le bateau de Resht a Baku, ce bateau russe, c'est infecte! Infecte, Madame!" Franču valoda ir brīnišķīga. Viņš lika vārdam "infecte"izskanēt tik biedinoši un šķebinoši, ka es tik tikko spēju to izturēt.

"Jūs nevarat vest kundzi ar to!" francūzis stingri uzstāja. Taču kundze neizbijās.

"Nedomāju vis, ka tas kuģis tiešām ir tik infekciozs kā viņš apgalvo," es vēlāk sacīju Maksam. "Lai ir kā būdams, man līdzi ir iespaidīgi daudzumi pretblakšu pulvera un vēl šis tas."

Un tā mēs noteiktajā laikā devāmies ceļā, apkrāvušies ar lielu lērumu tomanu un paziņojuši savus datus krievu konsulātam, kas bija gluži nelokāms un aizliedza mums braukt uz Tiflisu. Mēs noīrējām labu auto un braucām.

Tas līdz Kaspijas jūrai bija skaists ceļš. Vispirms tas uzvijās kailos, klinšainos kalnos, tad mēs braucām tiem pāri un lejup, otrā pusē atklādami citu pasauli, un galu galā siltā, glāsmainā laikā, lietum līstot, nokļuvām Reštā.

Mēs nonācām uz riebīgā krievu kuģa, juzdamies visai nervozi. Viss atšķīrās no Persijas un Irākas, cik vien iespējams. Vispirms jau kuģis bija nevainojami tīrs. Tik sakopts kā slimnīca, jānudien, tieši kā slimnīca. Ar nelielām kajītēm, kurās bija augstas dzelzs gultas, cieti salmu matrači, tīri raupja kokvilnas auduma palagi, vienkārša alvas krūka un bļoda. Komandas vīri bija kā roboti, tie visi likās sešas pēdas gari ar gaišiem matiem un neizdibināmām sejām. Viņi izturējās pieklājīgi, taču tā, it kā mūsu tur nemaz nebūtu. Mēs ar Maksu jutāmies kā pašnāvnieku pāris lugā "Ārzemju apceļotāji" vīrs un sieva, kas kustas pa kuģi kā spoki.

Tas ir neiespējami! Tas ir neiespējami kundzei! Tas kuģis — kuģis no Reštas uz Baku tas krievu kuģis ir riebīgs! Smirdīgs, kundze! (Franču vai.) Tulk. piez.

Ar mums neviens nerunāja, uz mums neviens neskatījās un nepievērsa mums pilnīgi nekādu uzmanību.

Tomēr drīz mēs redzējām, ka salonā tiek pasniegta maltīte. Cerīgi piegājām pie durvīm un ieskatījāmies iekšā. Neviens nekādi nelika noprast, ka būtu mūs pamanījis. Galu galā Makss sadūšojās un pajautāja, vai mēs varētu dabūt kaut ko ēdamu. Bija skaidrs, ka jautājumu šie cilvēki nesaprot. Makss mēģināja runāt franciski, arābiski, mazliet persiski — cik prata -, taču bez rezultātiem. Beigu beigās viņš nepārprotami norādīja ar pirkstu uz muti, un šo mūžveco kustību laikam nevarēja pārprast. Vīrs tūlīt pievilka pie galda divus solus, mēs apsēdāmies, un mums tika atnests ēdiens. Tas bija gluži labs, lai gan visai vienkāršs un maksāja neticami dārgi.

Tad mēs ieradāmies Baku. Tur mūs sagaidīja "Intūrista" aģents. Viņš bija apburošs, viszinošs un tekoši runāja franciski. Viņaprāt, šis cilvēks sacīja, mums varētu patikt "Fausta" izrāde operā. Es tomēr neilgojos to apmeklēt. Nospriedu, ka neesmu veikusi visu šo garo ceļu līdz Krievijai, lai klausītos "Faustu". Tad aģents sacīja, ka sarūpēšot mums kādas citas izklaides. "Fausta" vietā mēs bijām spiesti staigāt, aplūkot dažādas ēkas un pusuzceltus dzīvojamos kvartālus.

Pēc nokāpšanas no kuģa formalitātes bija vienkāršas. Mums tuvojās seši robotiem līdzīgi nesēji, sakārtojušies pēc vecuma. Jāmaksā esot teica "Intūrista" darbinieks rublis par katru somu. Viņi pienāca klāt, un katrs paņēma vienu nešļavu. Vienam nelaimīgajam tika smagā Maksa ceļasoma, kas bija pilna ar grāmatām; otram paveicās viņš dabūja lietussargu, taču abi saņēma to pašu samaksu.

Viesnīca, kurā mēs apmetāmies, arī bija interesanta. Tā saglabājusies no labākām dienām es nodomāju mēbeles tur bija lielas, bet vecmodīgas. Tās bija nokrāsotas baltas, ar kokgriezumiem, kas attēloja rozes un eņģelīšus. Nezin kāpēc tās visas atradās istabas vidū it kā strādnieki būtu sastūmuši tur skapi, galdu un kumodi un tā atstājuši. Pat gultas nebija novietotas pie sienas. Tās bija brīnumskaistas un ļoti ērtas, taču uz tām bija uzklāti rupji kokvilnas palagi pārāk mazi, lai nosegtu matraci.

Makss nākamajā rītā palūdza karstu ūdeni, lai noskūtos, taču viņam nelaimējās. "Karsts ūdens" bija vienīgie vārdi, kurus viņš zināja krievu valodā, ja neņemam vērā "lūdzu" un "paldies". Sieviete, kam Makss to prasīja, sparīgi papurināja galvu un atnesa lielu krūzi ar aukstu ūdeni. Makss vairākkārt minēja vārdu "karsts", likdams bārdas nazi pie zoda, lai viņa apjēgtu, kādam nolūkam. Sieviete papurināja galvu, raudzīdamās manā vīrā izbrīnīti, pat ar tādu kā nosodījumu.

"Man šķiet," es teicu, "ka tu te atgādini izlutinātu aristokrātu, pieprasīdams karstu ūdeni, lai noskūtos. Labāk liecies mierā!"

Baku līdzinājās Skotijai svētdienā. Ielās nevaldīja prieks, veikali lielākoties bija slēgti. Divos vai trijos, kas bija vaļā, stāvēja garas rindas — cilvēki pacietīgi gaidīja nepievilcīgas preces.

Draugs no "Intūrista" pavadīja mūs uz vilcienu. Rinda pēc biļetēm bija neiedomājama. "Es tūlīt apvaicāšos par rezerves vietām," viņš sacīja un devās projām. Mēs rindā lēnām virzījāmies uz priekšu.

Tad pēkšņi kāds paplikšķināja mums pa pleciem. Tā bija kāda sieviete, kas stāvēja rindas sākumā. Viņa plati smaidīja. Īstenībā visi šie ļautiņi likās gatavi smaidīt, ja būtu par ko. Tad, itin kā tēlodama pantomīmu, sieviete aicināja mūs pārvietoties uz rindas priekšgalu. Mums nepatika to darīt, tādēļ mēs rāvāmies atpakaļ, bet visi pārējie mūs iedrošināja. Viņi sita mums uz pleciem, pliķēja pa rokām, māja un smējās beigu beigās viens vīrietis mūs saķēra un vilka uz priekšu, bet sieviete atkāpās sānis, klanījās un smaidīja. Mēs nopirkām biļetes kasē.

Atnāca virs no "Intūrista". "Ak tā, jūs jau esat to nokārtojuši?"

viņš teica.

i

"Šie laipnie ļautiņi atdeva mums savas vietas," Makss šaubīgi sacīja. "Es vēlētos, lai jūs viņiem paskaidrojat, ka mēs to negribējām."

"Ak, bet vini taču vienmēr tā dara!" viņš attrauca. "Patiesībā viņiem

' J ) >

patīk atkāpties uz rindas galu. Vai zināt, šeit tā ir svarīga nodarbošanās — stāvēt rindās. Viņi mīļuprāt paildzinātu šo nodarbi, cik vien iespējams. Un allaž pret ārzemniekiem izturas ļoti laipni."

Tā ari bija. Kad gājām uz vilcienu, šie cilvēki mums māja un vicināja rokas. Perons bija pilns, tomēr vēlāk atklājām, ka vilcienā neviens neiekāpj tikai mēs. Viņi bija atnākuši papriecāties un izbaudīt jauko pēcpusdienu. Mēs beigu beigās ierāpāmies vagonā. Vīrs no "Intūrista" atvadījās no mums un apsolīja, ka pēc trim dienām Batumi mūs sagaidīšot kāds no viņa kolēģiem, piemetinādams, ka viss būšot labi.

"Redzu, ka jums nav līdzi tējkannas," viņš piebilda. "Bet kāda no sievietēm noteikti jums to aizdos."

Es sapratu, ko šis aizrādījums nozīmē, kad vilciens pēc brauciena divu stundu garumā pirmoreiz apstājās. Tad vecā dāma, kas ari sēdēja mūsu kupejā, pamatīgi uzsita pa manu plecu un, piepalīdzot puikam, kas bija ierāvies kaktā — viņš runāja vāciski —, paskaidroja: jāņemot kanna un jSieberot tajā tēja, tad jāaiznesot līdz mašīnistam, kas ieliešot karstu ūdeni. Mums līdzi bija tasītes, un sieviete apsolīja nokārtot pārējo. Viņa atgriezās ar divām kūpošām tējas tasēm, un mēs izsaiņojām pārtiku. Piedāvājām mazliet ari jaunajiem draugiem — un mūsu ceļojums turpinājās.

Ar mūsu pārtiku viss gāja lieliski, tas ir pareizāk sakot, laimīgā kārtā mēs paguvām nokopt pīles, iekams tās paguva sabojāties, un grauzām maizi, kas kļuva cietāka un cietāka. Bijām cerējuši nopirkt maizi pa ceļam, taču likās, ka tas nav iespējams. Mēs, protams, cik drīz vien varējām, atbrīvojāmies no kaviāra. Pēdējo brauciena dienu pavadījām pusbadā, jo mums bija palicis tikai pīles spārniņš un divi podiņi ar ananāsu marmelādi. Ir gluži šķebinoši vienā paņēmienā notiesāt veselas marmelādes burciņas saturu, tomēr izsalkumu tā var apmierināt.

Mēs ieradāmies Batumi pusnaktī, lietum gāžot. Skaidrs, ka numuru viesnīcā nebijām pasūtījuši. Mēs ar visu bagāžu izgājām no stacijas naktī. Nekas neliecināja, ka mūs sagaidīt būtu ieradies kāds no "Intūrista". Tur stāvēja droškas arī noplucis pajūgs, kas līdzinājās veclaicīgam kebam. Kučieris pretimnākošs kā visi šie cilvēki palīdzēja iekāpt un iekrāva arī bagāžu. Mēs teicām, ka gribam braukt uz viesnīcu.

Viņš uzmundrinoši pamāja, noplīkšķināja pātagu un mēs lēnā solī sākām klidzināt pa ielām.

Atri vien sasniedzām viesnīcu, un kučieris ar zīmēm rādīja, lai mēs vispirms ieejam iekšā. Drīz sapratām, kāpēc. Tikko iegājām, mums paziņoja, ka brīvu istabu neesot. Apvaicājāmies, kurp vēl mēs varētu doties, taču vīrs tikai neizpratnē šūpoja galvu. Izgājām ārā, un kučieris atkal paskubināja zirgu. Apbraukājām apmēram septiņas viesnīcas un ikviena no tām bija pilna.

Astoņos Makss ieminējās, ka vajadzētu kaut ko krasāku pasākt, jo mums noteikti jāatrodot, kur palikt. Ieradušies nākamajā viesnīcā, mēs apsēdāmies uz plīša dīvāna vestibilā, izlikdamies neko nesaprotam, kad mums sacīja, ka brīvu numuru neesot. Beigu beigās administratori un klerki, rokas plātīdami, sāka izskatīties gluži izmisuši. Mēs turpinājām tēlot nesaprašas un runāt tajās valodās, ko, iespējams, kāds varētu pārzināt, teicām, ka mums vajadzīga istaba uz vienu nakti.

Galu galā viņi mūs atstāja. Kučieris ienāca, nolika somas mums līdzās un devās projām, jautri mādams ardievas.

"Vai tev nešķiet, ka tagad esam nodedzinājuši visus kuģus?" es žēli noprasīju.

"Tā bija vienīgā cerība," Makss aizrādīja. "Ja reiz vairs nav nekāda transporta, ar ko dabūt mūs projām, un mūsu bagāža ir tepat, man šķiet, viņi kaut ko izdomās." •

Aizritēja divdesmit minūtes, un ieradās glābējs eņģelis — resns virs, garāks par sešām pēdām, ar briesmīgām, melnām ūsām. Viņam kājās bija jājamzābaki, un šis cilvēks visai atgādināja kādu krievu baleta varoni. Es ar apbrīnu lūkojos viņā. Vīrs mums uzsmaidīja, draudzīgi papliķēja pa pleciem un pamāja, lai sekojam. Viņš uzkāpa divus stāvus augstāk un pagrūda bēniņu durvis, pēc tam pieslēja kāpnes un mēs nokļuvām pie lūkas. Tas viss likās gaužām neparasti, bet Makss, it kā neko dīvainu nemanīdams, vilka mani sev līdzi, un mēs iznācām uz jumta. Joprojām mādams un smaidīdams, pavadonis vedināja mūs tālāk pa jumtu uz kaimiņmāju un ielaida pa otru bēniņu lūku. Mēs attapāmies lielā, pavisam jauki apmēbelētā jumtistabā, ar divām gultām. Viņš paplikšķināja pa matračiem, norādīja uz tiem, nozuda un drīz pēc tam tika atnesta mūsu bagāža. Laimīgā kārtā šajā gadījumā mums nebija līdzi daudz bagāžas: lielāko daļu atstājām Baku, vīrs no "Intūrista" teica, ka tā jau būšot priekšā Batumi. Mēs cerējām, ka tā pienāks nākamajā dienā, bet līdz tam mums kārojās tikai vienu likties gultā un aizmigt.

No rīta mēs gribējām uzmeklēt franču kuģi, kam tajā dienā vajadzēja atiet uz Stambulu ,mūsu biļetes jau bija pasūtītas. Lai gan mēģinājām to paskaidrot pavadonim, viņš neko nesaprata, un šķita, ka tuvumā nav neviena, kas prastu kādu svešvalodu. Mēs devāmies laukā un sākām pētīt ielas paši. Es nekad agrāk nebiju iedomājusies, cik grūti atrast jūru, ja no pakalniem neko nevar saskatīt. Gājām uz vienu pusi, tad uz otru, pēc tam uz trešo, vaicādami par kuģiem, ostu un krastmalu visās valodās, ko pratām, taču neviens nerunāja ne franču, ne vācu, ne angļu mēlē. Beigu beigās mēs pamanījāmies atrast ceļu atpakaļ uz viesnīcu.

Makss uzzīmēja uz papīra lapiņas kuģi, un tad mūsu pavadonis tūlīt izrādīja sapratni. Viņš ieveda mūs pirmā stāva salonā, apsēdināja uz dīvāna un mēmi norādīja, lai pagaidām. Pēc pusstundas viņš atnāca kopa ar večuku, kam galvā bija smaila cepure, tas uzrunāja mūs franciski. Večuks agrāk esot bijis portjē kādā viesnīcā un joprojām palīdzot sazināties ar iebraucējiem. Viņš izteica gatavību aizvest mūs uz kuģi un nogādāt turp mūsu bagāžu.

Vispirms mums vajadzēja atrast bagāžu, kas varētu būt pienākusi no Baku. Vecais vīrs pavadīja mūs uz kādu ēku, kas nepārprotami atgādināja cietumu, un mēs iegājām aizrestotā kamerā, kuras vidū drūmi čurnēja mūsu somas. Večuks tās paņēma un veda mūs tālāk uz ostu. Viņš visu^ceļu īgni murmināja, un mēs sākām nervozēt, jo vispēdējā kārtā gribējām kritizēt tādas valsts valdību, kurā mums nebija konsula, kas varētu mūs izglābt no nepatikšanām.

Bija vien jāapklusina vecais, taču tā nebija pieklājīga rīcība. "Ak vai, nekas vairs nav tā kā agrāk!" vīrs pukojās. "Ko jūs par to domājat? Vai redzat šo mēteli, kas man mugurā? Jā, tas ir labs, bet vai tas pieder man? Nē, tas pieder valdībai! Senāk man bija ne tikai viens mētelis, bet četri! Varbūt tie nebija gluži tik lieliski kā šis, taču bija mani! Četri mēteļi ziemas, vasaras, lietus un izejamais! Man bija veseli četri!"

Beidzot viņš mazliet pieklusināja balsi un nočukstēja: "Te ir stingri aizliegts ņemt dzeramnaudu, tāpēc, ja vēlaties man atlīdzināt, dariet to, kamēr mēs ejam pa šo mazo ieliņu!" Tik skaidru mājienu mēs nevarējām ignorēt, un, tā kā večuka pakalpojumi bija nenovērtējami, mēs steigšus viņu dāsni atalgojām ar lielāku naudas summu. Viņš atzinīgi nogrudzināja un lepni norādīja uz dokiem, kur gaidīja smalks kuģis ar uzrakstu "Messageries Maritimes ".

Mūsu brauciens pa Melno jūru bija skaists. Vislabāk atceros piestāšanu ostā Inebolu, kur uz klāja tika uzvesti astoņi vai desmit burvīgi, mazi lācīši. Es dzirdēju, ka tie došoties uz Marseļas zooloģisko dārzu, un man kļuva dzīvnieciņu žēl: tie bija kā rotaļu lācīši. Tomēr tie būtu varējuši piedzīvot arī ļaunāku likteni — piemēram, tikt nošauti un izbāzti — vai pieredzēt vēl ko tikpat nelāgu. Tagad tie vismaz jauki pabraukājās pa Melno jūru. Man joprojām nāk smiekli, kad atceros, kā raupjš franču jūrnieks lācēnus citu pēc cita svinīgi baroja ar pienu no pudelītes.

4

Nākamais svarīgais notikums mūsu dzīvē bija viesošanās pie doktora Kempbela-Tomsona un viņa kundzes nedēļas nogalē, lai es varētu pirms došanās uz Ninīvi pārbaudīt veselību. Makss jau bija vienojies par strādāšanu tur izrakumos rudenī un ziemā. Vūliji nepriecājās par viņa aiziešanu no Uras, taču viņš bija nolēmis, ka vajadzīgas pārmaiņas.

K. T. tā šo ārstu parasti dēvēja veica dažādus izmēģinājumus ar cilvēkiem. Viens no šiem pārbaudījumiem bija skrējiens pa laukiem. Tikko pie viņa ieradās tāda persona kā es, viņš sūtīja to ārā visslapjākajā dienā, pētīdams, kādas kurpes šis cilvēks vilks kājās, cik ātri viņš nogurs, vai spēs veiksmīgi izspraukties caur dzīvžogiem un atrast ceļu caur mežu. Es spēju sekmīgi izturēt šos eksāmenus, jo biju daudz staigājusi pa Dartmūru. Lauki mani nepavisam nebiedēja. Bet es nopriecājos, ka visu laiku nebija jāiet pa uzartiem tīrumiem, jo tas gan tā šķiet būtu briesmīgi nogurdinoši. Nākamais tests bija — izdibināt, vai esmu izvēlīga ēšanā. K. T. drīz atklāja, ka es varu ēst itin visu, un atkal nopriecājās. Viņš labprāt lasīja manus detektīvstāstus, un tie viņu noskaņoja man labvēlīgi. Viņš nolēma, ka es iederēšos Ninīvē, un viss bija norunāts. Maksam bija jādodas turp septembra beigās, bet man vajadzēja viņam pievienoties oktobra otrajā pusē.

Mans plāns bija pavadīt dažas nedēļas, rakstot un atpūšoties Rodas salā, bet pēc tam ar kuģi doties uz Aleksandretas ostu, kur es to zināju bija britu konsuls. Tur varētu noīrēt mašīnu, lai tiktu uz Alepo. No Alepo es ar vilcienu dotos uz Nisibinu pie Turcijas un Irānas robežas, un tad līdz Mosulai paliktu astoņas stundas, ko braukt.

Tā bija laba iecere, un es norunāju ar Maksu, ka viņš mani sagaidīs Mosulā, taču Vidējos austrumos reti kad viss notiek, kā plānots. Vidusjūra mēdz būt visai vētraina, un tad, kad mums Mesīnā vajadzēja kāpt uz kuģa, sākās tāda viļņošanās, ka es gulēju savā kojā un stenēju. Itāliešu stjuarts bija līdzjūtības pilns, viņu gaužām satrauca fakts, ka es vairs negribēju neko ēst. Ik pa brītiņam viņš pabāza galvu durvīs, kārdinādams mani ar kaut ko gardu no tās dienas ēdienkartes. "Es atnesu burvīgus spageti. Tik lieliskus, tik biezā tomātu mērcē… Jums ļoti patiks!" "Uh!" es ievaidējos, jo jau doma vien par karstiem, taukainiem makaroniem ar tomātu mērci man likās nāvējoša.

Viņš vēlāk atgriezās. "Tagad man ir kaut kas tāds, ko jūs iebaudīsiet. Vīnāju lapas — sarullētas, apceptas olīveļļā ar rīsiem… Lieliskas!" Es tikai iekunkstējos. Vienā reizē viņš atnesa man bļodiņu ar zupu, taču tauku kārta virspusē lika manai sejai kļūt vēl zaļākai.

Kad mēs tuvojāmies Aleksandretai, es pamanījos piecelties kājās, apģērbos, sakravājos un nedroši izsteberēju uz klāja, lai spirdzinātos svaigā gaisā. Kamēr es tur tā stāvēju, juzdamās labāk aukstajā, asajā vējā, mani aicināja uz kapteiņa kajīti. Viņš paziņoja, ka kuģis nevarēšot piestāt Aleksandretā. "Viļņošanās ir pārāk liela," viņš teica. "Tādā laikā nav viegli pietauvoties." Tas tiešām izklausījās nopietni. Tādā gadījumā, šķiet, man nebija cerību sazināties ar konsulu.

"Ko lai daru?" es jautāju.

Kapteinis paraustīja plecus. "Jums būs jādodas uz Beirūtu. Nekas cits neatliek."

Es sašutu. Beirūta atradās pavisam nevēlamā virzienā. Tomēr to vajadzēja pieciest.

"Mēs jums neliksim maksāt papildus," kapteinis uzmundrinoši sacīja. "Ja nevarēsim izsēdināt tur, tad vedīsim uz nākamo ostu."

Kamēr sasniedzām Beirūtu, jūra bija mazliet nomierinājusies, tomēr joprojām viļņojās. Es tiku iesēdināta ārkārtīgi lēnā vilcienā, kas aizveda mani uz Alepo. Cik spēju atcerēties, šo ceļa gabalu tas veica pa visu dienu un vēl mazliet — ripoja vismaz sešpadsmit stundas. Vilciena nebija mazgātuves ar tualeti, un, piestājot stacijā, nevarēju zināt, vai tur ir tik vajadzīgās telpas vai nav. Vajadzēja ciesties visas sešpadsmit stundas, tomēr laimīgā kārtā esmu apdāvināta šajā virzienā.

Nākamajā dienā es Austrumu ekspresi aizkļuvu līdz Tel Kohekai, kas toreiz bija dzelzceļa līnijas Berlīne-Badgāde gala stacija. Ari Tel Kohekā man neveicās. Laiks bija tik nelāgs, ka uzbērums Mosulas virzienā divās vietās bija izskalots un sliedes bojātas. Man vajadzēja divas dienas pavadīt viesu namā primitīvā vietā, kur nebija itin nekā, ko darīt. Es klejoju gar dzeloņstiepļu vijumiem, nedaudz pagājos pa tuksnesi un atpakaļ. Maltītes ikreiz bija vienādas: ceptas olas un ciets cālis. Izlasīju vienīgo grāmatu, kas bija man līdzi, pēc tam biju spiesta nodoties pārdomām.

Galu galā es ierados Mosulas viesu namā. Noslēpumainā kārtā ziņa par notikušo jau bija izplatījusies, jo Makss jau stāvēja uz kāpnēm un apsveica mani ar atbraukšanu.

"Vai tu nejūties briesmīgi norūpējies," es noprasīju, "kad pirms trim dienām neparādījos?"

"Ak, nē," viņš atbildēja, "tā bieži gadās."

Mēs braucām uz māju, ko Kempbeli-Tomsoni bija noīrējuši pie lielā Ninlves uzkalna. Tā atradās apmēram pusotras jūdzes attālumā no Mosulas un bija gluži apburoša tāda, ka es vienmēr to atcerēšos ar mīlestību un pieķeršanos. Tai bija plakans jumts ar četrstūrainu torņa istabiņu vienā pusē un skaistu marmora lieveni. Mēs ar Maksu dabūjām augšstāva telpu. Tajā nebija daudz mēbeļu, lielākoties tikai oranžas kastes un divas saliekamās gultas. Visapkārt mājiņai auga biezi rožu krūmi. Kad mēs ieradāmies, tajos plauka sārti pumpuri. Rīt no rīta es domāju rozes būs pilnīgi atvērušās. Cik skaisti tās izskatīsies! Taču nekā arī nākamajā rītā tās joprojām bija pumpuros. Šo dabas parādību es nespēju saprast. Roze, protams, nav augs, kas izzied naktī, taču īstenība ir tā, ka šīs tika audzētas, lai darītu rožu eļļu, tāpēc vīri nāca ārā četros no rīta, lai plūktu tās, tikko atvērušās. Un tādēļ nākamajās dienas ražai palika tikai pumpuri.

Maksa darbs bija tāds, ka viņam bija nepieciešama arī jāšanas prasme. Es gan šaubos, vai tajā laikā Makss tika daudz jājis-, tomēr viņš uzstāja, ka pirms došanās ceļā Londonā jāapmeklē manēža. Viņš būtu prātīgāks, ja zinātu, ka doktora K. T. kaislība ir taupība kaut gan šis vīrs dažā ziņā bija augstsirdīgs, viņš maksāja saviem darbiniekiem tik mazu algu, cik vien iespējams. Viens no ekonomijas veidiem bija nekad neizdot lielas summas par zirgiem, tādēļ visiem dzīvniekiem, ko viņš pirka, bija kādi nepatīkami apslēpti niķi, kurus saimnieks bija noklusējis, lai varētu šos kustoņus pārdot. Tie mēdza kāpties atpakaļ, slieties pakaļkājās, mesties sānis vai rādīt kādus citus trikus. Maksa kleperis nebija izņēmums. Kad katru rītu vajadzēja kārpīties augšā pakalnā pa slideno, dubļaino taku, tas bija liels apgrūtinājums, it īpaši tāpēc, ka Makss to darīja pārlieku bezrūpīgi. Tomēr viss gāja labi, un viņš nekad nenokrita no zirga. Tas patiesi būtu visdziļākais apkaunojums.

"Atcerieties," K. T. viņam teica pirms izbraukšanas no Anglijas, "ka tad, ja nokritīsiet no zirga, neviens strādnieks jūs vairs necienīs!"

Rituāls sākās piecos no rīta. K. T. uzkāpa uz jumta, Makss viņam pievienojās. Un pēc apspriedes noraidīja gaismas signālu naktssardzes vīriem Ninīves paugura galā. Šis ziņojums vēstīja, vai laiks ir tāds, ka darbus var turpināt. Tā kā bija rudens un lietus sezona, radās bažas; strādnieki pa lielākai daļai brauca no divu vai triju jūdžu attāluma un lūkojās uz gaismu kalnā, lai zinātu, vai doties ceļā. Drīz pēc tam Makss un K. T. kāpa zirgos un jāja uz paugura virsotni. Mēs abas Barbara Kempbela-Tompsone un es uzkāpām kalna galotnē ap pulksten astoņiem un kopā pabrokastojām: iebaudījām cieti vārītas olas, tēju un vietējo maizi. Tajās oktobra dienās laiks bija ļoti jauks, kaut gan nākamajā mēnesī kļuva aukstāks un mums vajadzēja ģērbties siltāk. Apkārtne bija skaista: pauguri un virsotnes tālumā, drūmais Jebel Maglub, reizumis saskatāmie sniegotie Kurdistānas kalni… Paveroties uz otru pusi, jūs redzējāt Tigras upi un Mosulas pilsētu ar tās minaretiem. Mēs atgriezāmies mājā un vēlāk atkal kāpām augšā ieturēties brīvā dabā.

Man bija jāizkaro kāda cīņa ar K. T. Viņš gan bruņnieciski padevās, tomēr šķiet, ka es zaudēju kādu nieku no viņa cieņas. Viss, ko vēlējos, bija bazārā nopirkt galdu. Es biju ar mieru turēt savas drēbes oranžajās kastēs, biju gatava uz tām sēdēt un novietot vienu tādu pie gultas, taču man noteikti bija nepieciešams stingrs galds, uz kura varētu rakstīt ar mašīnu un zem kura novietot ceļus. Nebija ne runas, ka par galdu būtu jāmaksā K. T., es pati grasījos to pirkt, taču viņš raudzījās uz mani kā uz izšķērdētāju, kura alkst izdot naudu par kaut ko tādu, kas nemaz nav vajadzīgs. Bet es uzstāju, ka tas ir pilnīgi nepieciešams.

Grāmatu sacerēšana es norādīju ir mans darbs, un man vajadzīgi piederumi: rakstāmmašīna, zīmulis un galds, pie kura sēdēt. Un K. T.

padevās, taču jutās sapīcis. Es uzstāju, ka galdam jābūt stabilam, nevis kaut kādai stalažai uz četrām kājām, kas līgotos, kad tai pieskaras. Tāpēc tas maksāja desmit mārciņas nedzirdētu summu. Šķiet, pagāja divas nedēļas, līdz viņš man piedeva šo ārkārtīgo izšķērdību. Tomēr tad, kad man bija šī mēbele, es jutos laimīga, un K. T. sāka laipni apjautāties, kā man veicas darbs. Topošā grāmata bija "Lorda Edžvēra nāve", un skelets, kas tika izrakts kapulaukā, bez kavēšanās dabūja vārdu "lords Edžvērs".

Makss bija ieradies Ninīvē, lai izraktu dziļu bedri cauri visam Ninīves kalnam. K. T. nebija tā aizrāvies ar šo ideju, taču abi jau agrāk bija vienojušies, ka Makss varēs to īstenot. Arheoloģijā pēkšņi nāca modē aizvēsture. Gandrīz visi izrakumi līdz tam bija vēsturiski, taču tad visi dedzīgi ieinteresējās par senajām civilizācijām, par kurām toreiz maz kas bija zināms.

Viņi visur pārbaudīja mazus, neizpētītus kapulaukus, savāca krāsotu māla trauku fragmentus, līmēja etiķetes, ievietoja maisiņos un pētīja rakstus tas bija bezgala interesanti. Kaut gan tas viss bija vecs, tomēr likās jaunsl

Tā kā rakstība tajos laikos, kad tapa šie podi, vēl nebija izgudrota, tos datēt bija ļoti grūti. Bija sarežģīti noteikt, vai šis trauku tips sekoja tam vai otrādi. Vūliji Urā bija aizrakušies līdz plūdu līmenim un vēl zemāk, un lieliskie trauki Ubaidas tellā izraisīja milzīgus pārspriedumus. Maksu šī muša bija sakodusi tāpat kā visus citus, turklāt rezultāti mūsu dziļajā Ninīves rakumā bija patiesi aizraujoši, jo drīz vien kļuva skaidrs, ka milzīgajā kalnā, kas bija deviņdesmit pēdu augsts, trīs ceturtdaļas satura ir no aizvēstures. Agrāk nevienam par to nebija ne jausmas. Tikai viens līmenis bija asīriešu.

Dziļā bedre pēc kāda laika kļuva gluži atbaidoša, jo bija jārok deviņdesmit pēdu dziļumā. Sezonas beigās viss jau paveikts. K. T., kas bija brašs vīrs, allaž centās vismaz reizi dienā pats aiziet pie strādniekiem. Taču viņam piemita bailes no augstuma, tādēļ tās viņam bija gatavās mokas. Maksam nebija baiļu no augstuma, un viņš jutās pa īstam laimīgs, kāpaļādams kalnā un lejā no tā. Strādnieki kā jau arābi — nekādus reiboņus nepazina. Viņi skraidelēja šurpu turpu pa šaurajām spirālveida kāpnēm, kas no rīta bija slapjas un slidenas, mezdami cits citam kurvjus, stiepdami pīšļus, dauzonīgi grūstīdamies un pašaudamies pretimnācējam garām tikai collas attālumā no malas.

"Ak, mans Dievs!" K. T. mēdza rūkņāt, saķēris galvu rokās, nespēdams pavērties lejup uz viņiem. "Te kāds drīz ņems galu."

Taču neviens nenositās. Šie zeļļi turējās kājās tik droši kā mūļi.

ur jltiukiu

Kādā atpūtas dienā mēs nolēmām noīrēt auto, lai brauktu uzmeklēt lielo Nimrodas kalnu, kurā jau bija uzsācis izrakumus Leijerds, apsteigdams mūs par simt gadiem. Maksam bija grūti tur nonākt, jo ceļi izrādījās gaužām slikti. Pārvietoties pa tiem nebija iespējams, jo lielākoties tie veda pa klajiem laukiem un novadgrāvji bija bēdīgā stāvoklī. Tomēr galu galā mēs tur nokļuvām un ieturējām brīvdabas maltīti… Un, ak vai, cik toreiz tā bija skaista vieta! Tigra atradās tikai jūdzes attālumā, un lielajā Akropoles kalnā no augsnes ārā rēgojās milzīgas asīriešu galvas no akmens. Kādā kaktā bija redzams varens izcili mākslinieciski veidots spārns. Tur bija ko paskatīties mierīgs, romantisks, pagātnes piesātināts nostūrītis.

Atceros, ka Makss sacīja: "Te man gribētos parakņāt, taču tas būtu trakoti dārgi. Vajadzētu savākt lērumu naudas, bet, ja tomēr es to varētu, tad no visas pasaules izraudzītos šo pauguru." Viņš vēl nopūtās: "Ak vai, nedomāju vis, ka tas jebkad notiks."

Maksa grāmata patlaban guļ uz mana galda — "Nimroda un tās paliekas". Kā es priecājos, ka viņa sirsnīgākā vēlme piepildījusies! Nimroda tika pamodināta no simtgadu miega. Leijerds sāka šo darbu, mans vīrs to pabeidza.

Viņš atklāja pārējos tās noslēpumus: plašo Šalmanezera fortu aiz pilsētas robežas, citas pilis un uzkalna kapulaukus. Te pilnībā atklājās stāsts par Kalahu Asīrijas militāro galvaspilsētu. Vēsturiski Nimroda nav pazīstama tāda, kāda tā bija. Un daži brīnumskaisti amatnieku — vai mākslinieku, tā būtu pareizāk — darinātie priekšmeti nonākuši pasaules muzejos. Smalki, prasmīgi izgrebti ziloņkaula nieciņi tādas jaukas lietiņas.

Esmu devusi savu ieguldījumu, notīrīdama daudzas no tām. Man bija savi iemīļotie ieroči, kā jau jebkuram profesionālim: oranžs bakstīklis iespējams, ļoti tieva adāmadata; zobārsta instrumentu komplekts, ko viņš aizdeva, precīzāk sakot, atdeva man; podiņš ar kosmētisko sejas krēmu, kas vislabāk derēja maigai netīrumu izņemšanai no gropītēm, neapskrambājot trauslo ziloņkaulu. Krēma patēriņš bija tāds, ka pēc pāris nedēļām manai nabaga vecajai sejai nekas vairs nebija atlicis!

1*1 J

Cik tas likās satraucoši: pacietība un rūpība, kas bija nepieciešama, uzmanīgi pieskaroties šiem retumiem! Un visrosinošākā diena no visām viena no aizraujošākajām manā dzīvē, kad strādnieki, kas tīrīja asīriešu aku, iesteidzās mājā, kliegdami: "Mēs akā atradām sievieti! Akā ir sieviete!" Un viņi ienesa maisa auduma gabalu ar lielu dubļu kamu.

Man tika tas prieks mīlīgi nomazgāt dubļus lielā bļodā. Mazpamazām parādījās galva, kas bija glabājusies dūņās apmēram divtūkstoš piecsimt gadu. Te tā bija vislielākā ziloņkaula galva, kas jebkad atrasta: bālā, gaiši brūnganā krāsā, ar melniem matiem, tikko jaušami iekrāsotām lūpām un mīklainu smaidu kā vienai no Akropoles meitām. Sieviete no akas — Mona Liza, kā irākiešu senlietu pārzinātājs uzstājīgi gribēja to nosaukt, — tagad atrodas Bagdādes jaunajā muzejā: tas bija viens no iespaidīgākajiem izraktajiem priekšmetiem.

Bija vēl daudz citu ziloņkaula mantu varbūt vēl skaistākas par šo galvu, lai gan ne tik iespaidīgas. Plaketes, uz kurām attēlotas govis, kas, pagriezušas galvas, laiza teļus; ziloņkaula dāmas pie logiem, vērdamās ārā droši vien tāpat kā samaitātā Jezabele; bija divas lieliskas plaketes ar nēģeri, ko saplēš lauvene. Tur viņš gulēja ar zeltītu gurnu apsēju, zelta punktiņiem matos, pacēlis galvu tādā kā ekstāzē, kad lauvene pārliekusies viņam pāri, lai nogalinātu. Aiz viņa rēgojās dārza lapotne: lazurīta, karneola un zelta toņi, zari un ziedi. Kāda veiksme, ka divas no tām tika atrastas! Viena tagad ir Britu muzejā, otra Bagdādē.

Tā var izjust lepnumu par piederību cilvēku dzimumam redzot šīs brīnišķās lietas, ko tie pagatavojuši savām rokām. Viņi bijuši radītāji, kas dalījušies svētumā ar pašu visdižāko Radītāju, kurš darinājis šo pasauli un visu, kas tajā atrodams, un redzējis to labu esam. Tomēr Viņš atstājis vēl vairāk pilnveidojamā. Uzticējis to ļaužu rokām. Tas Kungs gribējis, lai viņi piemēro atlikušo savām vajadzībām, sekodami Visvarenā pēdās, jo paši tapuši pēc Viņa ģīmja un līdzības, un lai aplūkotu savu darbu un redzētu to labu esam.

Radīšanas lepnums ir kaut kas ārkārtējs. Pat galdnieks, kas reiz no koka pagatavoja īpaši atbaidošu drēbju pakaramo vienai no mūsu ekspedīcijas mājām, bija apveltīts ar iedvesmu. Kad vaicājām šim vīram, kāpēc viņš pierīkojis tam tik milzīgu kāju, lai gan viņam bija piekodināts to nedarīt, šis cilvēks pārmetoši atbildēja: "Man bija tas jātaisa tieši tā, jo tāds tas ir tik skaists!" Jā gan, mums šis darinājums likās šausmīgs, bet viņam — brīnišķīgs, jo viņš bija to sameistarojis, radoša gara mudināts. Tādēļ tas bija skaists.

Ļautiņi var būt samaitāti ļaunāki par saviem brāļiem dzīvniekiem —, taču spēj arī pacelties līdz debesīm radošā svētlaimē. Anglijas katedrāles stāv kā pieminekļi cilvēka pielūgsmei pret to, kas ir augstāks par viņu pašu. Man patīk tā Tjūdoru roze manuprāt, tā apskatāma uz viena no Kembridžas Karaliskās koledžas kapelas kapiteļiem —, kuras vidū akmeņkalis, nelikdamies zinis par pavēlēm, ievietojis Madonnas seju, jo viņam

C KUļJU ur 1V1UKSU

šķitis, ka valdnieki no Tjūdoru dzimtas tikuši pārmērīgi dievināti, bet Radītājs — Dievs, kam par godu šī pielūgsmes vieta celta, nav pietiekami cienīts.

Šai vajadzēja būt doktora Kempbela-Tompsona pēdējai sezonai. Tā kā viņš pats bija epigrāfists, tad viņu daudz vairāk par izrakumu arheoloģisko pusi interesēja rakstītais vārds un vēstures annāles. Tāpat kā visi epigrāfisti, viņš allaž cerēja atrast lērumu plāksnīšu.

Ninīvē jau bija notikuši tik daudzi izrakumi, ka bija pat grūti noteikt, kādām vajadzībām kuras ēkas domātas. Maksam nešķita īpaši aizraujošas pils celtnes, viņš vairāk noņēmās ar savu dziļo aizvēstures perioda bedri, jo par to laiku bija zināms daudz mazāk.

Viņš jau bija izlolojis plānu, kas mani piesaistīja, viņš gribēja šajā pasaules daļā veikt pats savus izrakumus. Tie būtu neliela apjoma, jo bija grūti savākt iespaidīgu naudas summu, tomēr vīrs uzskatīja, ka to varētu izdarīt un ir svarīgi, lai šis nolūks tiktu īstenots. Tāpēc Maksam bija īpaša interese, lai bedre šīs ekspedīcijas gaitā tiktu izrakta iespējami dziļāka. Ap to laiku, kad šī nodarbe tuvojās beigām, jau bija sasniegta uzkalna pamatne — daži jardi tīras augsnes. Tur bija tikai dažas lauskas nedaudzas, ja ņemam vērā mazo laukumu, un tās bija no cita laikmeta, atšķirīgas no augstāk atrastajām. Turpmāk Ninīves joslas tika sanumurētas no apakšas uz augšu: "Ninevīts 1" tūlīt pēc tīrās augsnes, tad "Ninevīts 2", "Ninevīts 3", "Ninevīts 4" un "Ninevīts 5". "Ninevīts 5" bija tas posms, kad māla trauki tapa uz virpas brīnumskaisti podi, gan apkrāsoti, gan inkrustēti. Visraksturīgākie bija kausiņi, spēcīgi un apburoši dekorējumi un gleznojumi. Taču trauku materiāls vairs ne tuvu nebija tik smalks un kvalitatīvs, kāds bija vērojams pirms vairākiem gadu tūkstošiem: skaists un trausls, aprikožu tonī, gandrīz kā grieķu mals ar gludo, glazēto virsmu un bezmaz vai ģeometriskām dekorācijām, jo sevišķi punktējumu. Tas esot sacīja Makss tāds kā māla traukiem, kas izcelti no zemes Halafas tellā Sīrijā, taču allaž uzskatīts par daudz vēlāka laika produktu, bet visādā ziņā šis esot kvalitatīvāks.

~Tt/

Makss palūdza strādniekus atnest viņam dažādus keramikas priekšmetus no ciematiem, kas atradās vienas līdz astoņu jūdžu attālumā. Dažos izrakumos trauki bija lielākoties no "Ninevīta 5" beigu perioda, un papildus apgleznotajiem parādījās atšķirīgi ļoti skaisti inkrustēti podi, īpaši rūpīgi apdarināti. Tad vēl bija sarkanīgi trauki no agrāka perioda un pelēki — neglīti un neapgleznoti.

Iespējams, viens vai divi mazie rakumi no tiem, kas pārklāja šo zemi, bija ātri pamesti, tur vēl nebija atrasti trauki, kas būtu darināti uz virpas. Bija viens pavisam neliels, dēvēts par Arpačiju, tas atradās tikai aptuveni četru jūdžu attālumā no lielā Ninīves loka. Tur nebija tikpat kā nekā tāda, kas būtu tapis vēlāk par smalkajām, apkrāsotajām suķēm no "Ninevīta 2". Droši vien pēdējā laikā, kad šī vieta bija apdzīvota, tur tika darināti tieši tādi trauki.

Makss aizrāvās ar šo ideju. Es atbalstīju viņu, jo šī keramika man likās tik skaista, ka būtu bezgala interesanti izdibināt par to kaut ko vairāk. "Tas ir risks uz labu laimi," Makss sacīja. Droši vien tas bijis pavisam mazs ciemats, nevis kāda ievērojama vieta, tāpēc radās šaubas, vai tur varēs kaut ko atrast. Tomēr cilvēki, kas darinājuši šos traukus, noteikti mituši šeit. Šī nodarbošanās, iespējams, bija primitīva, bet trauki gan ne. Tie bija ļoti kvalitatīvi. Nevarētu būt, ka iedzīvotāji tos darinājuši kādai lielai pilsētai, piemēram, tuvajai Ninīvei, kā vietējā SvansI vai Vedžvuda, jo Ninīves tajā laikā, kad viņi mīcīja šos mālus, vēl nebija. Tā neparādījās vēl vairāku gadu tūkstošu gaitā. Tad kādām vajadzībām gan viņi šos podus veidoja? Tikai tāpēc, lai sev par prieku pagatavotu kaut ko skaistu?

Protams, K. T. uzskatīja, ka Makss kļūdās, pievēršot tik daudz uzmanības aizvēsturei un taisot tādu "modes troksni" ap trauku lauskām. Vienīgi vēsturiskiem pierakstiem ir nozīme — viņš teica —, kad cilvēks stāsta par sevi, tikai nevis vārdos, bet annālēs. Kaut kādā ziņā viņiem abiem bija taisnība: K. T. tādēļ, ka rakstveida pieminekļi tiešām daudz ko atklāja, un Maksam tādēļ, ka uzzināt kaut ko jaunu par cilvēci var, pētot to, ko izgatavojušas ļaužu rokas. Un arī man bija sava taisnība, kad nospriedu, ka keramika šajā ciematā bijusi brīnišķīga, tādēļ ir jēga par to painteresēties. Un man šķiet, ka es rīkojos pareizi, allaž vaicādama sev, kāpēc, jo tādi cilvēki kā es mēdz jautāt, kas īsti dara dzīvi interesantu.

Man visnotaļ iepatikās šī pirmā izrakumu pieredze un Mosula. Biju dziļi pieķērusies gan K. T., gan Barbarai. Biju tikusi līdz grāmatas "Lorda Edžvēra nāve" nobeigumam un sekmīgi izmeklējusi viņa slepkavību. Apmeklējuma reizē pie K. T. un viņa sievas es skaļi izlasīju viņiem visu manuskriptu, un abi par to izteicās visai atzinīgi. Šķiet, ka viņi bija vienīgie cilvēki, kuriem jebkad esmu lasījusi priekšā nepabeigtu darbu. Tas ir ja neņemam vērā manu pašas ģimeni.

Es tik tikko spēju noticēt notiekošajam, kad mēs ar Maksu februārī atkal ieradāmies Mosulā un apmetāmies viesu namā. Sākās pārrunas

LJittVC KUļ/U ur IViUKiU

par izrakumiem mūsu iecerētajā uzkalniņā Arpačijā mazajā Arpačijā, par kuru neviens vēl nelikās ne zinis, bet kurai vēlāk bija lemts iegūt vārdu arheologu aprindās visā pasaulē. Makss bija pārliecinājis Džonu Rouzu, kas Ūrā bija nodarbojies ar arhitektūras jautājumiem, strādāt pie mums. Viņš bija draugos ar mums abiem prasmīgs rasētājs, kas runāja klusi un laipni ar tik maigu humoru, ka tas man likās neatvairāms. Džons sākumā nespēja vien izšķirties, pievienoties mums vai ne; viņš noteikti nevēlējās atgriezties Ūrā, taču nevarēja izlemt, vai vajadzētu turpināt darbošanos arheoloģijā vai arī atgriezties pie arhitektūras. Tomēr Makss viņam norādīja tā nebūšot gara ekspedīcija. Ilgākais uz diviem mēnešiem, un nekas daudz nebūšot jādara.

"Patiesībā," Makss iedrošinoši sacīja, "varat tās uzskatīt par brīvdienām. Skaists gadalaiks, burvīgi ziedi, lielisks klimats nekādu putekļu vētru kā Ūrā, tikai kalni un pauguri. Jums ļoti patiks. Tā būs gatavā atpūta." Džons tika pierunāts.

"Tā, protams, ir laimes spēle," Makss teica. Viņam tas bija raižu pilns laiksprīdis, jo viņš bija savas karjeras sākumā. Makss uzņēmās atbildību par šo izvēli, un no tās rezultātiem bija atkarīgs tālākais vai viņam izdosies nostāties uz kājām.

Viss sākās diezgan nelabvēlīgi viņam. Pirmkārt jau laiks bija pretīgs. Gāza lietus, bija tikpat kā neiespējami aizbraukt kaut kur ar mašīnu, un likās neticami grūti noskaidrot, kam pieder zeme vietā, kur paredzēti izrakumi. Vidējos austrumos jautājums par īpašniekiem allaž ir sarežģīts. Ja zeme atrodas patālak no pilsētām, tā parasti mēdz būt šeiha īpašumā un vienošanās gan finansiālās, gan citādas tiek slēgtas ar viņu, taču daži vairās no atbildības, lai valdība neuzzinātu, ka viņi devuši atļauju. Visa zeme, kas saucas par tellu tas ir, tāda, kas senatnē bijusi apdzīvota, pieder valstij, nevis saimniekam. Taču es šaubos, vai Arpačija, būdama tik sīka, tiktu tā nodēvēta, tāpēc mums vajadzēja sazināties ar īpašnieku.

Viss likās tik vienkārši. Uzradās resns un jautrs vīrs, kas apgalvoja, ka esot saimnieks. Bet jau nākamajā dienā mēs dzirdējām, ka neesot vis īstais īpašnieks esot viņa sievas otrās pakāpes brālēns. Pagāja vēl viena diena, un mēs atklājām, ka zeme nepiederot vis viņa sievas attālajam brālēnam, bet dažiem citiem cilvēkiem. Trešajā dienā, lietum joprojām līstot, kad itin nekas tā arī nebija atrisinājies, Makss iekrita gultā, smagi novaidēdamies: "Tam gabalam ir deviņpadsmit īpašnieku!"

t IJ

"Vienai mazai zemes strēmelītei deviņpadsmit saimnieku?" es neticīgi noprasīju.

"Tā liekas gan!"

Galu galā mums izdevās šo piņķeri atšķetināt. Tika atrasta īstā saimniece — kāda ģimenes locekļa tantes vīra māsīcas krustmāmiņa, kas, pati nespēdama kārtot nekādus darījumus, esot lūgusi vīru un dažus citus radiniekus viņu pārstāvēt. Piepalīdzot Mutasarifam no Mosulas, Bagdādes Senlietu departamentam, britu konsulam un dažiem citiem labvēļiem, viss tika nokārtots un uzrakstīts gaužām spīvs līgums. Ja kāds — vienalga, kura puse nepildītu šo vienošanos, tajā bija paredzētas bargas soda naudas. Zemes īpašnieces vīram vislabāk patika nosacījums, ka tajā gadījumā, ja mūsu rakšanas darbi kaut kāda veidā tiktu traucēti vai šis kontrakts lauzts, viņam būtu jāmaksā tūkstoš mārciņas. Viņš tūlīt devās ar to palielīties visiem saviem draugiem.

"Tas ir ārkārtīgi svarīgi," viņš apzinīgi sacīja. "Ja es nedarīšu visu, kas manos spēkos, lai pildītu solīto un nodrošinātu visu, kas manā varā, atbalstot sievu, tad maksāšu tūkstoš mārciņu!"

Šis paziņojums uz visiem atstāja milzīgu iespaidu.

"Tūkstoš mārciņu!" viņi izdvesa. "Vai tas ir iespējams? No viņa var pieprasīt tūkstoš mārciņu, ja kaut kas noies greizi!"

Es teiktu, ka tad, ja no lāga vīra tiešām būtu jāprasa kāda soda nauda, viņš nesagrabinātu vairāk par desmit dināriem.

Mēs noīrējam mazu mājiņu, līdzīgu tai, kura bija mūsu rīcībā pie K. T. Tā bija nedaudz tālāk no Mosulas un tuvāk Ninīvei, taču ar tādu pašu plakanu jumtu un marmora verandu, Mosulai raksturīgajiem marmora logiem, kuru veidojums atgādināja baznīcu, un akmens palodzēm, uz kurām varēja izvietot māla traukus. Mums bija pavārs un izsūtāmais, liels un nikns suns, kas rēja uz kaimiņu suņiem un katru, kurš nāca uz mājas pusi, un drīz arī seši kucēni, kas piederēja sunienei. Mums bija mazs kravas auto un īrs, vārdā Gallahers, par šoferi. Viņš bija te palicis pēc 1914. gada kara, nekad vairs neatgriezdamies mājās.

Šis Gallahers bija neparasta persona. Reizēm viņš mums stāstīja brīnišķīgus notikumus. Viņam krājumā bija vesela sāga par storu atklāšanu Kaspijas piekrastes ūdeņos: kā viņš kopā ar draugu šīs zivis zvejojis, uzglabājis ledū, vedis pāri kalniem uz Irānu un tur pārdevis par augstāku cenu. Tas viss izklausījās pēc Odisejas vai Eneīdas ar neskaitāmiem piedzīvojumiem, kas gadījušies ceļā.

Viņš sniedza mums pat visai noderīgu informāciju par cilvēku dzīvības cenu. "Irānā tā ir augstāka nekā Irākā," viņš skaidroja. "Irānā tā jums maksās septiņas mārciņas skaidrā naudā tik daudz ņem par cilvēka nogalināšanu. Irākā to dara par trim mārciņām."

Gallahers joprojām atcerējās kara laiku un dienestu armijā, viņš dresēja suņus gluži militārā vīzē. Sešu kucēnu vārdi tika nosaukti pēc kārtas, un tie pa vienam lāčoja uz virtuvi. Maksa favorīte bija mis Svisa, un to vienmēr sauca pirmo. Visi kucēni bija izcili neglīti, bet tik apburoši, kādi mēdz būt mazi suņi visā pasaulē. Pēc tējas dzeršanas tie nāca pie mums verandā, un mēs veltījām tiem daudz uzmanības, noņemot ērces. Taču nākamajā dienā tie bija tikpat pilni ar ērcēm un mēs atkal darījām, ko spējām.

Gallahers turklāt bija aizrautīgs lasītājs. Es bieži saņēmu grāmatas tās man saiņos katru nedēļu sūtīja māsa un es tālāk nodevu viņam. Viņš lasīja ātri, un šķita, ka viņam bija pilnīgi vienalga, ko: biogrāfijas, daiļliteratūru, mīlestības romānus, šausmekļus, zinātniskus darbus gandrīz visu. Gallahers bija kā izsalkušais, kas apgalvo, ka viņam garšo jebkas gribas jebkādu ēdienu. Viņš alka pēc gara barības.

Reiz viņš mums pastāstīja par savu "Tēvoci Fredu". "Viņu Birmā aprija krokodils," viņš bēdīgi paziņoja. "Es patiešām nesapratu, ko iesākt. Tad izdomājām, ka vislabāk būs krokodilu izbāzt, un tā arī izdarījām, bet pēc tam nosūtījām to uz mājām viņa sievai."

Viņš runāja klusā un lietišķā balsī. Sākumā es nolēmu, ka viņš stāsta pasakas, taču vēlāk nospriedu, ka tā ir patiesība. Jo viņš bija tieši tāds cilvēks, ar kuru tik neticamas lietas mēdz atgadīties.

Tas mums bija raižpilns laiks. Līdz šim nekas neliecināja, ka Maksa risks varētu atmaksāties. Mēs attīrījām tikai nabadzīgas, satrusējušas celtnes. Tās pat nebija būvētas no īstiem mālu ķieģeļiem. Kleķa sienas pat bija grūti uziet. Visur mētājās apburošas trauku lauskas, atradās arī pāris skaistu, melnu obsidiāna nažu ar mazliet robotam malām, taču pagaidām nekas īpašs nerādījās.

Džons un Makss uzmundrināja viens otru, murminādami, ka vēl ir par agru par to spriest. Un līdz doktora Džordana (tas bija vācietis, Bagdādes senlietu departamenta direktors) atbraukšanai mums vajadzēja visus līmeņus kārtīgi izmērīt un piereģistrēt, lai ļautu noprast, ka pētījumi notiek pienācīgi un zinātniski.

Un tad atnāca lielā diena. Makss iesteidzās pie manis mājā, kur es darbojos ar dažiem atrastajiem traukiem.

"Lielisks atradums!" viņš sauca. "Es uzgāju dedzināta māla trauku darinātavu! Tev jānāk man līdzi! Tas ir brīnumainākais skats, ko jebkad būsi redzējusi!"

Un tā tiešām bija tas izrādījās laimīgs gadījums. Zem zemes izvietojās vesela podnieka darbnīca. Tā pamesta brīdī, kad trauki tikuši

/īuvUUlUgldlIjd

apdedzināti, un šī apdedzināšana bija tos saglabājusi. Tur bija skaistas bļodas, vāzes, krūzes, daudzkrāsaina keramika un šķīvji, un tas viss zaigoja saulē košsarkanos, melnos un oranžos toņos. Lielisks skats!

Pēc tam mēs bijām ļoti aizņemti, pat nezinājām, kā tikt galā. No augsnes pacēlās virspusē trauks pēc trauka. Tie bija saplīsuši, krītot no jumta, un tomēr atradās te — un gandrīz visi bija restaurējami. Daži likās vietām pārogļojušies, bet sienas bija pārkritušas tiem pāri un tos pasargājušas, kamēr tie aptuveni sešus gadu tūkstošus gulēja netraucēti. Viens milzīgs apsvilis trauks skaistā piesātināti sarkanā tonī ar ziedlapiņu rozeti vidū un jaukiem zīmējumiem visapkārt — pilnīgi ģeometrisks bija sadalījies septiņdesmit sešos gabalos. Katrs gabals bija savā vietā un tika savākts, tas ir brīnišķīgs, to patlaban var aplūkot muzejā. Tur bija ari kāds kauss, kas mani valdzināja, — to klāja raksts, kas atgādināja Lielbritānijas karogu. Tas bija glazēts tumšā, maigā mandarīnu tonī.

Es staroju laimē. Un Makss tāpat, un arī Džons sev raksturīgi un klusi. Bet, ak vai, kā mēs strādājām, no tā brīža sākot, līdz sezonas beigām!

Es tajā rudenī biju veikusi dažus mājasdarbus, mēģinādama izprast zīmēšanu pēc mēroga. Biju iegriezusies vietējā skolā un apmeklējusi stundas pie apburoša maza vīreļa, kas nespēja noticēt, ka es patiesi zinu tik maz.

"Šķiet, ka jūs pat neesat dzirdējusi par taisnstūri," viņš man pārmetoši sacīja. Es atzinos, ka tā ir. Nebiju vis.

"Tad man būs grūti jums kaut ko attēlot," vīrs sacīja.

Tomēr es apguvu mērījumus un aplēses, lai varētu uzzīmēt kādu priekšmetu par divām trešdaļām lielāku vai mazāku kā vajag. Pienāca laiks, kad man vajadzēja rādīt, ko esmu iemācījusies. Bija tik daudz kas darāms, ka mums visiem bija jāpapūlas, lai šo vezumu pavilktu. Man, protams, šim nolūkam bija nepieciešams divas vai trīs reizes ilgāks laiks nekā citiem, taču vajadzēja Džonam palīdzēt, un es spēju to darīt.

Maksam visu dienu vajadzēja pavadīt izrakumos, un Džons tikmēr zīmēja. Naktij tuvojoties, viņš nosteberēja lejā uz vakariņām, purpinādams: "Šķiet, ka es kļūšu akls! Ar manām acīm notiek kaut kas dīvains, un es esmu tik apdullis, ka tik tikko jaudāju paiet. Esmu zīmējis bez mitas, cik ātri vien spēju, kopš astoņiem no rīta!"

"Un pēc vakariņām mums visiem būs jāturpina strādāt!" Makss paziņoja.

"Un jūs bijāt tas cilvēks, kurš man apgalvoja," Džons apsūdzoši aizrādīja, "ka darbs šeit būšot kā brīvdienas!"

Lai nosvinētu sezonas beigas, mēs nolēmām rīkot skriešanās sacīkstes vīriešiem. Nekas tāds nekad agrāk nebija darīts. Vajadzēja sarūpēt vērtīgas balvas un pierunāt visus piedalīties.

Par šo pasākumu tika ļoti daudz spriedelēts. Sākumā daži no vecākajiem, nopietnajiem vīriem apjautājās, vai viņi nezaudēšot pašcieņu, piedalīdamies šādā izklaidē. Tā viņiem allaž bija ārkārtīgi svarīga. Sacensties ar jaunākiem zeļļiem, varbūt pat bezbārdainiem puišeļiem nebija godājama cilvēka cienigi tā nemēdza rīkoties. Tomēr galu galā visi ieradās, un mēs vienojamies par nosacījumiem. Skriet pienācās aptuveni trīs jūdzes, pie Ninīves kalna šķērsojot Khosras upi. Noteikumi bija izstrādāti rūpīgi. Galvenais nedrīkst būt nekādas mānīšanās, nevienam nebija brīv nogrūst otru zemē, stumt sānis vai aizkavēt, likt kāju priekšā vai tamlīdzīgi. Kaut gan mēs īpaši negaidījām, ka šie noteikumi tiks ievēroti, tomēr cerējām, ka izdosies izvairīties no ļaunākiem nodarījumiem.

Pirmā godalga bija govs ar teļu, otrā aita, trešā kaza. Bija vēl citas mazākas balvas: vistas, miltu maisi, olas dažādā skaitā no simt līdz desmit. Katram, kas piedalījās, bija paredzēta arī riekšava dateļu un tik daudz halvas, cik vīrs var sagrābt abās rokās. Šīs balvas varu to atklāt mums maksāja desmit mārciņas. Tās tik bija dienas, šaubu nav!

Mēs nosaucām organizētājus par A. A. A. A. Arpačijas Atlētu Amatieru Asociāciju. Upe šajā laikā bija pārplūdusi, un neviens netika pāri tiltam, lai noskatītos sacīkstes: gribētāji varētu tās vērot tikai no augšas no helikoptera.

Pienāca norunātā diena, un skati tiešām bija neaizmirstami. Vispirms, protams, visi pēc starta pistoles šāviena metās uz priekšu, un lielākā daļa skrējēju ar galvu pa priekšu sabira Khosrā. Citi izpiņķerējas no mudžošā jūkļa un turpināja ceļu. Negodīgas spēles īstenībā nebija neviens nenogrūda nevienu zemē. Par sacensību norisi tika slēgtas daudzas derības, taču neviens no vēlākajiem uzvarētājiem netika minēts par iespējamo kādas vietas ieņēmēju. Tie bija trīs tumšie zirdziņi un aplausi dārdēja apdullinoši. Pirmais bija spēcīgs un atlētisks vīrs, otrais — vispopulārākais — pavisam nabags, kas allaž izskatījās kā badā pamiris, bet trešais bija jauns zēns. Šis vakars bija īsta izpriecāšanās: priekšstrādnieki dejoja, darbarūķi tāpat, un vīrs, kas bija ieguvis otrd prēmiju aitu, to tūlīt nokāva, lai sarīkotu svētkus savai ģimenei un draugiem. Arpačijas Atlētu Amatieru Asociācijai tā bija liela diena,

Mēs devāmies projām, labu vēlējumu pavadīti. "Lai Dievs jūs svētī!", "Atbrauciet atkal!", "Dievs ir žēlīgs!" un tā tālāk. Tad mēs nokļuvām Bagdādē, kur muzejā gaidīja visi mūsu draugi. Tur Makss un Džons Rouzs izsaiņoja mantas, lai tās sadalītu. Bija maijs, un Bagdādē termometrs ēnā rādīja simt astoņus gadus pēc Fārenheita. Svelme Džonam nepatika, viņš katru dienu likās gluži slims. Man laimējās es nebiju iedalīta pakotāju grupā, tādēļ varēju palikt mājās.

Politiskais stāvoklis Bagdādē pamazām pasliktinājās. Un, kaut gan mēs cerējām atgriezties nākamajā gadā vai nu uzsākt izrakumus citā vietā, vai arī turpināt tos Arpačijā -, tomēr jau sākām šaubīties, vai tas būs iespējams. Pēc mūsu izbraukšanas izcēlās skandāls par senlietu izvešanu un bija grūti dabūt kastes pāri robežai. Beigu beigās viss nokārtojās, taču tas ilga vairākus mēnešus, un šī iemesla dēļ ierēdņi mums neieteica nākamajā gadā braukt un kaut ko rakt. Un vēl vairākus gadus neviens Irākā nekādus izrakumus neizdarīja visi devās uz Sīriju.

Kaut kas vēl man palicis atmiņā, un tas bija zīmīgi — nākotnei. Mēs bijām uzaicināti uz tējas dzeršanu doktora Džordana mājā Bagdādē. Viņš bija lielisks pianists un tajā dienā sēdās pie klavierēm, lai spēlētu mums Bēthovenu. Šim vīram bija skaista galva, un es prātoju, viņu vērodama, cik lielisks cilvēks viņš ir. Viņš vienmēr bija tik laipns un nosvērts. Tad kāds nejauši pieminēja jūdus. Viņa seja pēkšņi pārvērtās tik krasi, ka es pabrīnījos nekad nebiju redzējusi nevienas personas seju tā maināmies.

"Jūs nesaprotat!" viņš sacīja. "Varbūt jūsu žīdi atšķiras no mūsējiem. Tie nozīmē briesmas! Un ir jāiznīdē! Nekas cits nelīdzēs, tikai tas!"

Es blenzu viņā, neticēdama savām acīm. Viņš patiesi domāja tā, kā teica. Tā bija pirmā reize, kad dzirdēju kādu norādi par to, kas vēlāk nāca no Vācijas. Tie, kuri apmeklēja šo valsti, iespējams, tajā laikā jau visu zināja, bet parastajiem ļautiņiem 1932. un 1933. gadā nebija nekādu priekšnojautu.

Tajā dienā, kad mēs sēdējām doktora Džordana viesistabā un viņš spēlēja klavieres, es ieraudzīju pirmo nacistu — un vēlāk atklāju, ka viņa sieva ir vēl kareivīgāka. Viņiem bija savi pienākumi: ne tikai vadīt Senlietu departamentu vai strādāt savas valsts labā, bet arī izspiegot pašu — vācu — vēstnieku. Dzīvē ir tādas parādības, kas spēj patiesi sarūgtināt, kad cilvēks spiests tām noticēt.

Mēs atgriezāmies Anglijā, uzvaras priekā pietvīkuši, un Makss sāka savus rosīgos vasaras darbus, rakstīdams atskaiti par mūsu veikumu. Mēs Britu muzejā bijām sarīkojuši izstādi no dažiem saviem atradumiem, un Maksa grāmatai par Arpačiju bija jāiznāk vai nu šajā, vai nākamajā gadā nevajadzēja zaudēt laiku tās publicēšanai. Makss teica: "Visi arheologi pārāk ilgi atliek publicēšanos, bet zināšanās būtu jādalās iespējami drīzāk.

Otrā pasaules kara dienās, kad strādāju Londonā, es uzrakstīju par mūsu darbu Sīrijā. Es nosaucu šo grāmatu "Nāc, pastāsti man, kā tu dzīvo!" un ar prieku dažkārt pārlasu to, ko esmu sacerējusi par Sīriju. Ik diena izrakumos atgādina iepriekšējo — viss notiek tāpat, tādēļ jāsargās no atkārtošanās. Tie bija laimīgi gadi, mēs pamatīgi izpriecājāmies un guvām sekmes izrakumos.

Šie gadi no 1930. līdz 1938. bija īpaši izdevušies: brīvi no ēnām, kas nāktu no ārienes. Kad darbi uzkrājas, turklāt ir veiksmīgi, brīvā laika kļūst arvien mazāk un mazāk. Un tomēr tie bija bezrūpīgi gadi, kurus piepildīja darbs jā gan -, tomēr tas neaprija visu citu. Es sacerēju detektīvromānus, Makss rakstīja grāmatas, rakstus un apcerējumus par arheoloģiju. Mēs bijām aizņemti, taču nedzīvojām sasprindzinājumā.

Tā kā Maksam bija grūti aizbraukt uz Devonšīru tik bieži, cik gribētos, mēs pavadījām tur tikai Rozalindas brīvdienas, bet pārējā laikā mitām Londonā, pārceldamies no mītnes uz mītni, izmēģinājām manas mājas, lai tiktu skaidrībā, kurā mums patīk vislabāk. Karlo un Mērija meklēja piemērotu dzīvesvietu, kamēr mēs gadu pavadījām Sīrijā, viņas bija man sagatavojušas veselu sarakstu. Abas sacīja, lai es noteikti aizeju uz Šefīldas terasi un apskatu četrdesmit astoto namu. Kad biju to izdarījusi, man uznāca tik nevaldāma kāre tur dzīvot, kāda nebija uzmākusies, redzot kādu citu māju. Tā bija nevainojama, ja nu vienīgi tai bija pagrabstāvs. Istabu nebija daudz, taču tās visas bija ietilpīgas un proporcionālas. Miteklis bija tieši tāds, kāds mums nepieciešams. Iekšā ejot, pa labi atradās plaša ēdamistaba. Pa kreisi bija viesistaba. Kāpņu laukumirtā izvietojās vannasistaba un tualete, bet otrajā stāvā pa labi virs ēdamistabas bija tikpat plaša telpa, kur varēja iekārtot Maksam bibliotēku ar platiem galdiem, uz kuriem izlikt papīrus un izkārtot keramikas lauskas. Pa kreisi virs viesistabas bija liela guļamistaba mums abiem. Augšējā stāvā bija vēl divas istabas, bet starp tām — mazs kambarītis. Tas pienācās Rozalindai. Telpu virs Maksa kabineta varējām dažādi izmantot mēs visi, kad tā būtu vajadzīga, bet istaba, kas atradās pa kreisi, — es nolēmu — būs mans pieņemšanu un darba kabinets. Par to visi jutās pārsteigti, jo nekad agrāk sev nekādu stūrīti neprasīju, taču piekrita, ka nabaga vecajai kundzei beidzot būtu laiks tikt pie sava kaktiņa.

Es ilgojos pēc vietas, kur mani netraucētu. Šajā patvērumā nebūtu telefona. Gribēju flīģeli, stipru un stabilu galdu, ērtu kušeti vai dīvānu, cietu krēslu ar augstu atzveltni, kur sēdēt, rakstot ar mašīnu, klubkrēslu, kurā pazvilnēt, un vairāk nekā cita. Nopirku milzīgu Steinway un ārkārtīgi priecājos par savu istabu. Nevienam netika ļauts šajā stāvā lietot putekļu sūcēju, kad es biju mājās; pat tad, ja sāktos ugunsgrēks, man nedrīkstēja tuvoties. Beidzot man bija savs kaktiņš, un es turpināju līksmot par to piecus vai sešus gadus līdz brīdim, kad māja kara laikā tika sabombardēta. Pat nezinu, kādēļ, bet nekad vēlāk man nekā tāda vairs nebija. Laikam jau pieradu rakstīt uz pusdiengalda vai stūrī, kur stāvēja mazgājamā bļoda.

Māja Šefīldas terasē četrdesmit astoņi bija laimīga. Es to jutu jau tad, kad pirmoreiz tajā iegāju. Manuprāt, cilvēki, kas auguši plašās telpās — tādās, kādas mums bija Ešfīldā, — vēlāk nemitīgi ilgojas pēc šīs izjūtas. Esmu dzīvojusi vairākās apburošās mazās mājiņās gan Kempdenstrītā, gan mazajā kūtsmājiņā, — taču nekad īsti pie tām nepierādu. Un runa nav par lielumu: jūsu dzīvoklītis var būt mazītiņš vai arī varat noīrēt lielu, pussabrukušu lauku vikārmāju par daudz mazāku cenu. Tā ir apziņa par telpu visapkārt tādu, kurā varat izvērsties. Tiešām ja jums pašrocīgi jāveic uzkopšanas darbi, ir daudz ērtāk iztīrīt milzīgu istabu nekā laipot ap stūriem mazā skabūzītī, kur ir tik grūti izgrozīt pēcpusi, ka allaž kaut kam jāuzduras.

Makss izklaidējās, personiski pārbaudīdams, kā notiek jaunā dūmvada būve viņa bibliotēkā. Viņš Vidējos austrumos tika sarūpējis tik daudzus kamīnus un skursteņus no dedzinātiem ķieģeļiem, ka šī nodarbe viņam bija iepatikusies. Celtnieks šaubīgi vērās plānos. Ar tiem dūmvadiem un svelmes caurulēm nekad neko nevarot zināt — viņš teica —, pēc visiem likumiem, šiem jābūt kārtībā, bet šie nav.

"Un šis te, jūsējais, nekādi nevilks, to es varu apgalvot," vīrs paziņoja Maksam.

"Taisiet to tieši tā, kā es saku!" izrīkoja Makss. "Tad redzēsiet!"

Misteram Vitersam par apbēdinājumu viņš par to pārliecinājās. Maksa kamīns nekad nedūmoja. Tas bija veidots no lielajiem asīriešu ķieģeļiem ar ķīļrakstiem, tādējādi skaidri noradot, ka šis ir arheologa kabinets.

Mani pēc pārcelšanās uz Šefīldas terasi traucēja tikai viens apstāklis — tā bija neiznīdējama smaka mūsu guļamistabā. Makss nevarēja to saost, un Besija nosprieda, ka tā pastāv tikai manās iedomās, taču es noteikti pastavēju pie sava, ka ta vis nav: es saodu gāzi. Taču mājā gāzes vada nebija. Tā neesot ievilkta, norādīja Makss.

"Es tur neko nevaru darīt," attraucu, "bet saožu gāzi!"

Paaicināju celtniekus un gāzes meistarus, tie ostīja gaisu, uz vēderiem nogūlušies, un teica, ka tas viss man rādoties.

"Protams, ja tur vispār kaut kas ir, lai gan es neko nejūtu, lēdij," gāzes meistars sacīja, "tā varētu būt beigta pele vai žurka. Man nešķiet, ka tā ir žurka, jo es saostu, ja tā būtu, drīzāk gan pele. Pavisam maziņa pelīte."

"Var jau būt," es piekritu. "Ja jums taisnība, tā ir pavisam beigta pelīte!"

"Būs jāizceļ grīdas dēļi."

Viņi izlauza dēļus, taču neatrada nekādu peles līķi ne lielu, ne mazu. Tomēr gāze, mirušais grauzējs vai kaut kas cits turpināja smirdēt.

Es aicināju būvniekus, santehniķus, cauruļlicējus un pārējos amatniekus, ko vien varēju iedomāties. Beigu beigās viņi sāka raudzīties manī ar nosodījumu. Es biju apnikusi visiem — Maksam, Rozalindai, Karlo —, viņi pukojās, ka tās esot "mātes iedomas". Bet māte pazina gāzes smaku, kad to saoda, tādēļ turpināja savus apgalvojumus. Galu galā pēc tam, kad biju novedusi citus gandrīz vai līdz neprātam, tiku atriebta. Zem guļamistabas grīdas atradās vecs gāzes vada nozarojums, un tā joprojām turpināja izdalīties. Kādām vajadzībām tas paredzēts, neviens nesaprata, mājā nebija gāzes skaitītāja, taču caurule vēl aizvien bija pievienota vadam, un gāze lēnām izplūda gaisā. Es biju tik pārliecināta par savu taisnību, ka ar mani kādu laiku kļuva visai grūti sadzīvot. Un es vairāk nekā jebkad paļāvos uz sava deguna nekļūdīgumu.

Pēc tam kad bijām nopirkuši namu Šefīldas terasē, mēs ar Maksu iegādājāmies māju laukos. Mēs meklējām mazu kotedžu, jo izbraukāt uz Ešfīldu nedēļas nogalēs nebija iespējams. Ja mums būtu vasaras mītne netālu no Londonas, tad būtu pavisam citādi.

Maksa iemīļotākās Anglijas vietas atradās netālu no Stokbridžas, kur viņš dzīvoji»zēnības laikos, vai arī pie Oksfordas. Studiju gadi Oksfordā esot bijuši laimīgākie viņa dzīvē. Viņš pazina visus apkaimes laukus un jūsmoja par Temzu. Tā mēs meklēdami braukājām pa Temzu uz augšu un uz leju. Aplūkojām Goringu, Volingfordu, Pengbumu. Taču pie Temzas bija grūti kaut ko atrast, jo mājas izrādījās vai nu atbaidošas Viktorijas valdīšanas beigu posma stila ēkas, vai arī kotedžas, kas ziemā applūst.

Beigu beigās es The Times ieraudzīju sludinājumu. Tas bija rudenī, kādu nedēļu pirms mūsu izbraukšanas uz Sīriju.

"Klau, Maks," es ierunājos, "te ziņo par mājas pārdošanu Volingfordā! Un ja nu šī ir kāda no tām pie upes? Kad mēs tur bijām, par to nebija ne runas." Mēs piezvanījām aģentam un traucāmies turp.

Tā bija jauka, maza celtne karalienes Annas laika stilā pavisam tuvu ceļam, taču aiz tās vēl bija dārzs un ar sienu atdalīta daļa no virtuves lielāka, nekā mums nepieciešams, un tālāk viss, ko Makss allaž uzskatījis par ideālu: pļavas, kas sliecās lejup līdz upei. Krasts tur bija skaists apmēram jūdzes attālumā no Volingfordas. Mājā bija piecas guļamistabas, trīs viesistabas un iespaidīga virtuve. Veroties ārā pa viesistabas logu, cauri strūklojošajam lietum mēs redzējām iespaidīgu koku Libānas ciedru. Tas patiesībā auga klajā laukā, taču šis lauks sākās turpat pie mājas, un es klusībā prātoju, ka derētu iekopt mauriņu, lai ciedrkoks būtu zālāja vidū un mēs zem tā karstās vasaras dienās varētu dzert tēju.

Mums nebija laika ilgi lauzīt galvu. Māja bija visai lēta un tika pārdota dzimtīpašumā, tāpēc mēs izlēmām turpat un tūlīt. Mēs sazvanījām aģentu, parakstījām dokumentus, izrunājāmies ar advokātiem un notāriem un pēc juristu uzmundrinājumā māju nopirkām.

Nelaimīgā kārtā mums pēc tam nebija lemts to redzēt aptuveni deviņus mēnešus. Mēs devāmies uz Siriju un pavadījām tur laiku, prātodami, vai tikai neesam izdarījuši muļķību. Gribējām pirkt mazu kotedžu, bet tās vietā iegādājāmies māju karalienes Annas stilā ar grezniem logiem un smalkām proporcijām. Bet Volingfordā bija skaista. Dzelzceļa satiksme tur bija slikta, tādēļ šī vieta nebija no tādām, kurp devās daudz cilvēku no Oksfordas vai Londonas. "Šķiet," sacīja Makss, "mēs tur būsim laimīgi."

Un mēs tiešām tur tādi bijām kā liekas, gandrīz trīsdesmit piecus gadus. Maksa bibliotēka tika divkārt paplašināta, tās logi vērās uz upi. Volingfordas Vinterbrūkhausa ir Maksa māja un vienmēr tāda bijusi. Mana un, šķiet, arī Rozalindas māja bija Ešfīlda.

Tā mūsu dzīve turpinājās. Makss bija aizrāvies ar savu arheologa darbu, es ar rakstīšanu, kas kļuva arvien profesionālāka un tādēļ izraisīja mazāk dedzības.

Sacerēt grāmatas tomēr bija interesanti daļēji tāpēc, ka es nejutos kā ista autore un ikreiz likās tik pārsteidzoši, ka es spēju uzrakstīt tādus darbus, kas tiek publicēti. Tagad es rakstu romānus visai lietišķi. Tāds ir mans darbs. Izdevēji ne tikai laiž tos klajā, viņi arī steidzina, lai pabeidzu ātrāk. Taču mūžīgās ilgas pievērsties kaut kam tādam, kas nav mans amats, neatlaidas, un dzīve tiešām būtu gaužām vienveidīga, ja tā nebūtu.

Man gribējās uzrakstīt kaut ko citu kadu darbu, kas nebūtu detektīvromāns. Un tā es, juzdamās vainīga, ar prieku rakstīju grāmatu, kas saucās "Milža maize". Tā galvenokārt bija par mūziku, tomēr šur tur pavīdēja mana nezināšana, runājot par tehniku. Par šo darbu bija labas atsauksmes, un tas tika gluži jēdzīgi pirkts kā šķietami pirmais romāns. Es pieņēmu Mērijas Vestmakotas vārdu, un neviens nezināja, ka tā autore esmu es. Es pamanījos turēt šo faktu slepenībā piecpadsmit gadus.

Pēc gada vai diviem es ar šo pseidonīmu uzrakstīju vēl otru darbu, kas saucās "Nepabeigtais portrets". Tikai viens cilvēks zināja manu noslēpumu Nena Votsa, tagad Nena Kona. Nenai bija nevainojama atmiņa, un kāds teikums par bērniem, ko biju iekļāvusi šajā sacerējumā, un dzejolis, ko biju izmantojusi pirmajā, pievērsa viņas uzmanību: "To uzrakstījusi Agata, esmu par to pārliecināta!"

Kādu dienu viņa iebukņīja mani pa ribām un mazliet uzspēlētā balsī sacīja: "Es nesen lasīju grāmatu, kas man ļoti patika… Es pateikšu nosaukumu… Kā tur bija? "Pundura asinis"? Tā gan — "Pundura asinis"!" Un viņa visnotaļ blēdīgi piemiedza man ar aci. Kad mēs iegājām mājā, es noprasīju: "Klau, kā tu uzminēji par "Milža maizi"?"

"Skaidrs, ka es apjēdzu tā esat jūs, jo pazīstu jūsu runasveidu!" Nena paziņoja.

Es dažkārt sacerēju dziesmas, lielākoties balādes, taču man nebija ne jausmas, ka ielauzīšos pavisam citā literatūras jomā, turklāt darīšu to tādā vecumā, kad piedzīvojumi īpaši nevilina.

Manuprāt, visnepatīkamākais allaž bija pārsteigums, kad manu grāmatu saturs tika dramatizēts un attēlots uz skatuves tā, kā man nepatīk. Kaut gan biju uzrakstījusi lugu "Melnā kafija", nekad netiku nopietni domājusi par dramaturģiju. Es ar prieku sacerēju "Ehnatonu", bet nemūžam neticēju, ka luga kādreiz tiks izrādīta. Tad pēkšņi iešāvās prātā ja jau man nepatīk, kā citi dramatizē manus darbus, es varētu pamēģināt tos pārstrādāt pati. Man likās romāna pārtapšanu lugā traucē fakti, ka pārveidotāji par daudz cieši turas pie oriģināla. Detektīvromāns nekādi neatgādina lugu, un tāpēc to padarīt par dramaturģisku materiālu ir nesalīdzināmi grūtāk nekā parastu prozas gabalu. Tam ir tik sarežģīts sižets, tik daudz personu raksturu un viltus pieturas punktu, ka tas ātri sāk mulsināt un nogurdināt. Tam vajadzīga vienkāršošana.

Es uzrakstīju romānu "Desmit mazi nēģerēni" tas bija grūti izdarāms, bet šī ideja mani piesaistīja. Desmit cilvēkiem vajadzēja mirt — tā, lai tas viss nekļūtu smieklīgi un pārāk ātri nebūtu skaidrs, kurš ir slepkava. Es radīju šo grāmatu pēc milzīgiem plānošanas darbiem un biju mierā ar to, kas iznāca. Viss bija skaidri, nepārprotami, satraucoši — un jebkam bija sakarīgs izskaidrojums. Patiesībā bija nepieciešams epilogs, lai to atklātu. Šis darbs tika labi uzņemts un vērtēts, bet visvairāk gandarītā persona biju es, jo lieliski zināju, cik sarežģīts bija šis darbs.

Drīz vien spēru vēl soli tālāk. Es klusībā domāju, ka būtu rosinoši pārbaudīt, vai pati nevaru pārstrādāt to lugā. No pirmā acu uzmetiena tas likās neiespējami, jo nepaliks dzīvs neviens, kas varētu pastāstīt par notikušo, tādēļ man laikam vajadzētu kaut ko mainīt. Likās, ka es varētu no šāda materiāla iztaisīt gluži labu lugu, ja pārveidotu oriģinālversiju. Diviem varoņiem vajadzētu izrādīties nevainīgiem, tie beigās savienotos un pārciestu šo pārbaudījumu. Tādas beigas nebūtu pretrunā ar šūpuļdziesmiņas tekstu, jo tai ir arī variants, kas beidzas ar rindām: "Viņš tika apprecēts, un vairāk nebija neviena."

Es uzrakstīju šo lugu. Taču tā nepiedzīvoja lielu atzinību. "To nav iespējams uzvest!"tā skanēja spriedums. Čārlzu Kohreinu tā tomēr savaldzināja. Viņš centās, cik spēja, lai ta tiktu iestudēta, bet nelaimīgā kārtā nespēja pārliecināt citus par savu taisnību. Tie sacīja visu to pašu, ko parasti: šis darbs neesot ne iestudējams, ne spēlējams, cilvēki par to tikai smiešoties, un tas nespēšot piesaistīt uzmanību. Kohreins gan iebilda, ka nepiekrītot, bet tā nu tas bija.

"Es ceru, ka jums kādreiz ar to veiksies labāk!" viņš teica. "Jo man gribētos redzēt šo lugu uz skatuves."

Izdevība gadījās drīz vien. Ar uzvedumu nodarboties vēlējās Bertijs Meijers, kas bija iestudējis "Alibi" ar Čārlzu Lautonu. Lugu uzveda Irēna Henšela un, manuprāt, izdarīja to lieliski. Bija interesanti novērtēt viņas darba metodes, jo tās visai atšķīrās no Džeralda Di Morjē metodēm. Sākot jau ar to, ka manai nepieredzējušajai acij likās — viņa maldās, nebūdama droša par sevi, bet vēlāk, kad izpētīju, kā viss attīstās, es sapratu, cik pareiza ir viņas pieeja. Sakumā viņa itin kā iztaustīja skatuvi, skatīdama notiekošo, bet nedzirdēdama to, aplūkodama kustības un apgaismojumu, lai noskaidrotu, kā šīs norises vērojamas. Tad, itin kā viņai vēlāk būtu iešāvusies prātā kāda doma, režisore ķērās pie pašas lugas. Tas bija iespaidīgi un gana efektīvi. Spriedzes pieaugums tika

Kūpu ur jvia/cm

organizēts meistarīgi, un viņas tvērumā — veidojot mezglu punktus, kur vienā ainā visi sēdēja ar svecēm rokās, jo gaisma bija nodzisusi, viss gāja lieliski.

Tā kā arī aktieri strādāja meistarīgi, varēja just, kā sasprindzinājums pamazām pieaug, starp cilvēkiem ieviešas bailes un neuzticēšanās. Nāves gadījumi bija attēloti tā, ka tad, kad es apmeklēju izrādi, nekādi smiekli neatskanēja, lai cik komisks tāds šausmu gabals varētu likties. Es neapgalvoju, ka man visvairāk patīk pašas luga vai romāns, ka šis darbs man būtu vislabāk izdevies, bet reizēm iedomājos, ka tas ir radīts vislietpratīgdk no tiem, kurus esmu uzrakstījusi. Iespējams, ka tieši "Desmit mazi nēģerēni" pierādīja, ka varu nodarboties arī ar dramaturģiju, ne tikai ar detektīvromāniem. Tad es nolēmu, ka turpmāk neļaušu nevienam pārstrādāt savas grāmatas, ja nu vienīgi darīšu to pati: izvēlēšos, kuras būtu dramatizējamas, un skatuvei piemērotas tiktu vienīgi tās.

Nākamais darbs, kura pārveidošanā es pēc vairākiem gadiem iemēģināju roku, bija "Ieplaka". Es pēkšņi apjēdzu, ka no šī darba varētu iznākt laba luga. Pateicu to Rozalindai, kuras dzīvē svarīgākā loma bija mūždien nesekmīgi nopūlēties, cenšoties laupīt man drosmi.

"Pārtaisīt "Ieplaku" par lugu, māt?" Rozalinda šausmās iesaucās. "Tā ir laba grāmata man patīk taču pārtaisīt to par lugu nav iespējams!"

"Jā gan, es to varu!" atbildēju, pretestības skubināta.

"Ak vai, man gribētos, lai tu to nedari!" Rozalinda ar nopūtu novilka.

Man tomēr sagādāja prieku skribelēt, piezīmējot idejas šim darbam. Protams, savā ziņā tas nebūt nebija tikai detektīvromāns. Šī bija tāda grāmata, par kuru domājot man vienmēr licies, ka esmu to sabojajusi, iesaistot sižetā Puaro. Biju pieradusi pie Puaro klātbūtnes savās grāmatās, un bija gluži saprotami, ka viņš parādījās arī šajā, taču tur viņš nebija savā vietā. Puaro visu darīja tā, kā vajag, taču būtu daudz labāk, ja šis romāns būtu izticis bez viņa. Un tā, kad sāku skicēt uzmetumus lugai, Puaro tika svītrots.

"Ieleja" pārtapa dramaturģijas materiālā, par spīti citu pretestībai jo kurnēja ne tikai Rozalinda. Taču luga patika Pīteram Saundersam, kas kopš tā laika uzveda vēl daudzas manas lugas.

Kad "Ieplakai" bija piekrišana, es iedegos. Skaidrs, ka zināju mana īstā un noturīgā profesija ir grāmatu rakstīšana. Varēju turpināt sižetu vērpšanu un romānu sacerēšanu, līdz izkūkotu prātu. Es nekad nejutos noraizējusies par to, vai uzrakstīšu vienu grāmatu vairāk vai mazak.

-T\J i

Protams, vēl atlika tās trīs briesmīgās nedēļas vai pat mēnesis, kas aizrit, līdz izdodas iesākt grāmatu. Nav citu tādu moku, kas būtu

līdzīgas šim. Autore sēž istabā, košļādama zīmuļus, blenzdama uz rakstāmmašīnu, staigādama šurpu turpu vai zvilnēdama uz dīvāna un juzdamās tā, ka varētu raudāt pilnā kaklā. Vēl var doties ārā un iztraucēt kādu, kas ir ļoti aizņemts, piemēram, Maksu, jo viņš ir iecietīgs, un teikt: "Tas ir šausmīgi, Maks, vai zini, esmu aizmirsusi, kā vajag sacerēt… Gluži vienkārši es to nevaru\ Es vairs nekad neuzrakstīšu nevienu grāmatu!"

"Kā nu ne, uzrakstīsi gan!" Makss allaž mēdza mierināt. Sākumā viņš to sacīja bažīgā balsī, vēlāk acu skatiens, sakot uzmundrinājuma vārdus, tiecās atpakaļ pie darāmā.

"Bet es zinu, ka nespēšu. Nevaru pat izdomāt kādu ideju! Man bija viena iecere, taču tagad tā vairs nešķiet laba."

"Tev tikai jātiek pāri šai fāzei. Ar tevi jau agrāk ir tā noticis. Tu tā runāji ari pagājušajā gadā."

"Šajā gadījumā ir citādi!" es pārliecināti sacīju.

Taču nekas nebija citādi, viss bija tāpat. Katrā reizē aizmirsās, kādas sajūtas bijušas iepriekš, un tās sākās no gala. Tāda nedrošība, tāds izmisums un radoša bezspēcība. Un tomēr šķiet, ka šis nevarības laiksprīdis ir jāpārcieš. Šī norise ir apmēram tāda, kā ielaižot sesku trusīšu alā, lai izdabūtu no tās iemītniekus. Līdz brīdim, kad tie sprūk ārā, notiek rīkošanās pazemē, jūs pavadāt ilgas un garlaicīgas stundas, nespējot justies normāli. Jums neizdodas domāt par to, ko gribat rakstīt. Ja paņemat grāmatu, tad drīz vien atklājat, ka necik uzmanīgi to nelasāt. Ja jūs mēģināt risināt krustvārdu mīklu, prāts neatrod atbildes, jūs pārņem paralizējoša bezcerība.

Tad pēc kāda nezināma dzinuļa iedarbības jūs iekustina kāds iekšējs spēks. Jūs iekustaties un tad apjaušat, ka tas ir klāt, migla izklīdusi. Pēkšņi esat pilnīgā skaidrībā, ko tieši A. vēlas teikt B. Varat iziet no mājas un soļot pa ceļu, sparīgi tērzējot ar sevi, atkārtojot sarunu, kāda varētu risināties, piemēram, starp Modu un Eilvinu, un iztēlojoties, kur viņiem būtu jāatrodas, kad tas otrais vīrs abus novēros, paslēpies aiz kokiem. Un kā beigtais fazāns, kas guļ zemē, liek Modai atcerēties kaut ko piemirstu, un tā tālāk, un tā joprojām. Un jūs ejat mājās, vai plīstot no lepnuma, kaut gan vēl nekas nav izdarīts, un tomēr triumfējat, jo viss jau ir gatavs\

Tajā laikā mani bija aizrāvusi lugu rakstīšana gluži vienkārši tāpēc, ka tā nebija daļa no mana darba, man nebija sajūtas, ka noteikti jādomā par dramatizējumu, atlika tikai pierakstīt to, ko izprātoju. Lugas sacerēt ir daudz vieglāk nekā detektīvromānus, jo jūs tās skatāt ar gara acīm un jūs neapgrūtina visi šie apraksti, kas nepieciešami grāmatai, bet kavē nokļūšanu pie tā, kas tur norisinās. Skatuves nosacījumi vienkāršo jūsu uzdevumu. Jums nav jāseko varonei augšā un lejā pa kāpnēm, uz tenisa kortu un atpakaļ, attēlojot viņas apceres. Jums jārīkojas vienīgi ar to, ko var redzēt un dzirdēt.

Biju pārliecināta, ka allaž varēšu uzrakstīt vienu gramatu gadā. Drāma būs mans piedzīvojums, un tā notiks vienmēr ar pacēlumiem un kritumiem. Lugu pēc lugas iespējams uzvest ar nemainīgiem panākumiem, un tad pēkšņi bez kāda iemesla seko vairākas izgāšanās. Kādēļ? Patiesībā to neviens nezina. Esmu piedzīvojusi, ka tā notiek ar daudziem dramaturgiem. Esmu vērojusi izgāžamies lugas, kas, manuprāt, nebija sliktākas vai pat likās labākas par tām, kuras guva panākumus. Tās nez kāpēc nepiesaistīja publikas uzmanību, nebija uzrakstītas īstajā laikā vai arī izrādēs piedalījās ne gluži tie aktieri, kuriem tur vajadzēja būt. Jā, lugu sacerēšana nebija tā nodarbe, par kuru es varēju būt pārliecināta. Tā ikreiz bija riskanta laimes spēle un tāpēc man patika.

Pēc tam kad biju pabeigusi "Ieplaku", drīz sapratu, ka gribēšu radīt vēl kādu. "Un ir iespējams," klusībā domāju, "ka rakstīšu lugu, kas nebūtu pārtaisīts romāns. Sacerēšu lugu kā lugu."

Rozalindas gadījumā "Kaledonija" bija pareizais risinājums. Man šķiet, ka tā bija lieliskākā skola, par ko esmu dzirdējusi. Visi skolotāji likās labākie sava priekšmeta pārzinātāji. Viņi noteikti spēja izdabūt no Rozalindas visu labāko. Galu galā viņa bija skolas vecākā, lai gan kā pati norādīja tas esot netaisni, jo esot kāda ķīniešu meitene, kas mācoties vēl centīgāk. "Bet es saprotu, ko viņi domā ka atbildīgajai jābūt angļu meitenei." Manuprāt, viņai bija taisnība.

No "Kaledonijas" Rozalinda pārceļoja uz "Benendenu". Tā viņu garlaikoja jau kopš paša sākuma. Pat netieku gudra, kādēļ, pēc visa spriežot, tā bija ļoti laba skola. Meitu neinteresēja mācības mācību dēļ, viņā nebija nekā no grāmattārpa. Viņa nelikās zinis par to, kas aizrautu mani, piemēram, vēsturi, bet viņai veicās matemātikā. Kad es biju Sīrijā, saņēmu no Rozalindas vēstules ar lūgumiem pēc atļaujas atstāt "Benendenu". "Es patiesi vairs nespēju izciest vēl vienu gadu šajā vietā!" meita rakstīja. Tomēr man likās, ka tad, ja viņa iestājusies šajā skolā, tā būtu jābeidz pienācīgā veidā, tādēļ atbildēju, ka varēs pamest "Benendenu", tikko saņems diplomu un izlems, kur un kā vēlas turpināt izglītību.

Mis Šeldona, Rozalindas klases audzinātāja, atrakstīja, ka Rozalinda gan vēloties saņemt diplomu pirms termiņa, tomēr viņa nedomājot, ka tas varētu būt iespējams, taču tas neesot iemesls, kāpēc nevajadzētu mēģināt. Izrādījās, ka mis Seldonai nav taisnība, jo Rozalinda bez grūtībām nolika eksāmenus un saņēma diplomu. Man bija jādomā, kurp sūtīt mācīties tālāk meitu tikko piecpadsmit gadu vecu.

Mēs abas vienojamies par braukšanu uz ārzemēm. Mēs ar Maksu turpinājām satraucošo misiju pētīt dažādas mācību iestādes: ģimenes pansiju Parīzē, dažas rūpīgi uzturētas meiteņu skolas Eviānā, vismaz trīs Lozannas internātus ar vislabākajām rekomendācijām un vēl kādu Gstādā, kur meitenes varēja slēpot un piekopt citus ziemas sporta veidus. Es nepratu runāties ar cilvēkiem. Tajā brīdī, kad apsēdos, mana mēle kļuva kā sasaistīta. Sajūta bija tāda, it kā es prašņātu sev: "Sūtīt manu meitu pie jums vai ne? Kā lai izdibinu, kādi jūs īstenībā esat? Kā, pie velna, lai noskaidroju, vai viņai pie jums patiks? Un vispār par ko tad ir runa?" Es stostījos un kremšķināju "Hm, hm", taujādama par visādām muļķībām.

Pēc vairākām ģimenes konsultācijām izlēmām par labu Tahumi jaunkundzes pansijai Gstādā. Tā izrādījās pārsteidzība. Es divreiz nedēļā saņēmu no Rozalindas aptuveni šāda satura vēstules: "Te ir šausmīgi, māt, absolūti šaušalīgi! Tās meitenes, kas šeit mācās, tev nav ne jausmas, kādas viņas ir! Viņas nēsā matu tiklinus\ Tu redzēsi!"

> > y

Es neredzēju vis. Man nebija skaidrs, kādēļ meitenes nevarētu nēsāt matu tīkliņus, turklāt es pat nezināju, kas tie tādi ir.

"Mēs staigājam pa pāriem, pa divām vien — iedomājies tikai! Mūsu vecumā! Un mums nekad neļauj iegriezties ciematā, lai kaut ko nopirktu veikalā! Tas ir briesmīgi! Gluži kā cietumā! Un mums neko nemāca! Ja runājam par vannasistabām, par kuram tu vaicāji, tad esmu pilnīgi un galīgi vīlusies! Tās nekad netiek lietotas! Neviena no mums ne reizi nav mazgājusies vannā! Pat karstais ūdens vēl nav pievadīts! Un par slēpošanu, protams, tie solījumi bija pārspīlēti! Varbūt kaut kas tiks rīkots februārī, taču es neticu, ka arī tad mēs tiešām dabūsim paslēpot.

Mēs paglābām Rozalindu no šā pārbaudījuma un nosūtījām viņu vispirms uz pansiju Eksas pilī, bet pēc tam pie patīkami vecmodīgas ģimenes Parīzē. Pa ceļam atpakaļ no Sīrijas mēs sastapām viņu tur un izteicām cerību, ka meita tagad prot runāt franciski. "Mazliet," Rozalinda atbildēja, rūpīgi izvairīdamās izrunāt kaut vai vārdu šajā valodā, lai mēs varētu to dzirdēt. Tad viņai iešāvās prātā, ka taksometra šoferis, kas veda mūs no Lionas stacijas uz Lorāna kundzes māju, nevajadzīgi met līkumu. Rozālinda nolaida loga stiklu, izliecās ārā un nobēra veselu gūzmu teikumu krāsainā un idiomatiskā franču mēlē, noprasīdama, kāda velna pēc viņš nogriezies pa šīm ielām, un pamācīdama, pa kurām vajadzētu braukt. Šoferis tūlīt izrādīja godbijību, bet es jutos gandarīta, jo biju noskaidrojusi to, ko citādi būtu grūti izzināt, ka Rozalinda runā franciski!

Mēs ar Lorāna kundzi draudzīgi apspriedām ies. Viņa apgalvoja, ka Rozalinda uzvedusies lieliski, vienmēr comme il faut, bet viņa piemetināja "Madame, elle est d'une froideur — mais d'une froideur excessive! C'estpeut—etre lephlegme britannique!"

Es steigšus sacīju, ka domāju tā tiešām ir britu flegma. Un Lorāna kundze apliecināja, ka centusies būt Rozalindai kā māte. "Mais cette froideur cette froideur anglaise!"

Lorāna kundze nopūtās, atcerēdamās noraidošo izturēšanos pret tik demonstratīvu sirsnību.

Tomēr Rozalindai vēl vajadzēja izglītoties vismaz sešus mēnešus vai pat gadu. Viņa pavadīja šo laiku kopā ar kādu ģimeni netālu no Minhenes, mācīdamās vācu valodu. Pēc tam sākās Londonas sezona.

Tajā Rozalindai bija spožas sekmes, viņa tika uzskatīta par vienu no tā gada izskatīgākajām debitantēm un lieliski izpriecājās. Es domāju, ka tāds slīpējums viņai nāca par labu, piešķīra pašcieņu un smalkas manieres. Tas meitu izdziedēja arī no jebkuras nesaprātīgas vēlmes pēc uzdzīves un skaļas sabiedrības. Rozalinda paziņoja, ka šī pieredze viņai patikusi, taču neesot nekādas vēlēšanās kaut ko tik muļķīgu turpināt.

Es ar Rozalindu un viņas sirdsdraudzeni Sūzanu Nortu apspriedos par darbu.

"Jums jāizvēlas kaut kas, ko darīt," es pavēlnieciski teicu Rozalindai. "Vienalga, kas. Kāpēc lai tu neapgūtu masieres amatu? Tas tev vēlākajā dzīvē noderētu. Vai arī tu varētu apgūt, piemēram, ziedu sakārtošanu."

"Ak, to taču var katrs!" Sūzana attrauca.

Beigu beigās meitenes ienāca pie manis un paziņoja, ka vēloties pievērsties fografēšanai. Es nopriecājos, jo arī pati gribēju fotografēt. Izrakumos jau biju uzņēmusi diezgan daudz ko un nolēmu, ka arī man būtu derīgi pamācīties fotostudijā, jo zinu par to pārāk maz. Tik bieži objekti bija jāiemūžina ārā, nevis studijas apstākļos. Tā kā tie nereti palika Sīrijā, bija svarīgi nofotografēt tos, cik labi vien iespējams. Es aizrautīgi sāku runāt par šo tēmu, bet meitenes sāka skaļi smieties.

Kuncfee, bet viņa ir auksta turklāt ārkārtīgi! Varbūt tā ir britu flegma." (Franču vai.) Tulk. piez.

Bet šis aukstums šis angļu aukstums. (Franču vai.) Tulk. piez.

"Mēs nedomājam to, par ko tu runā!" abas iesaucās. "Mēs neplānojam apgūt fotografēšanu!"

"Bet ko tad?" es izbrīnījusies noprasīju.

"Ak… fotografēšanos peldkostīmos un tērpos… reklāmām."

Es jutos nepatīkami pārsteigta un to izrādīju.

"Nemaz nerunājiet par fotografēšanos peldkostīmos!" es noskaldīju. "Neko tādu es nevēlos dzirdēt!"

"Māte ir tik briesmīgi vecmodīga!" nopūzdamās noteica Rozalinda.

"Daudzas meitenes fotografējas reklāmām. Un šausmīgi apskauž cita

»

citu.

"Un mēs pazīstam dažus fotogrāfus!" Sūzana piemetināja. "Varbūt mums izdotos kādu no viņiem piedabūt, lai uzņem mūs ziepju reklāmai."

Es aizliedzu abām turpināt apceres par šo projektu. Galu galā Rozalinda ieminējās, ka tomēr padomāšot par fotostudiju. Šā vai tā meita paskaidroja viņa varētu fotografēt arī modeļus un nebūt ne obligāti peldkostīmos. "Visparastākajās kleitās, aizpogātās līdz zodam, ja tev tā tīk."

Un tā viendien es devos uz Reinharda Komerciālfotoskolu un tā ieinteresējos, ka pēcāk, mājās pārnākusi, atzinos: esmu iestājusies fotografēšanas kursos pati, nevis pieteikusi viņas. Abas spiedza no smiekliem. "Māte pati aizrāvusies ar to, ko piedāvāja mums!" Rozalinda pavēstīja.

"Ak vai, nabadzīte, viņa tā piekusis!" Sūzana novilka. Un es tiešām jutos nogurusi! Pēc pirmās dienas, kas bija aizvadīta, skraidelējot augšup un lejup pa kāpnēm, attīstot un nesot atpakaļ izdarītos uzņēmumus, es biju pilnīgi nonīkuši.

Reinharda fotoskolā bija daudzas un dažādas nodaļas, arī komerciālfoto un es lielākoties mācījos tajā. Tolaik visus bija pārņēmusi kaislība jebko pārveidot līdz nepazīšanai. Piemēram, jūs uzlikāt uz galda sešas karotes, tad uzkāpāt uz saliekamajām kāpnēm, pārkārāties tām pāri, lai panāktu sašaurinātu leņķi vai iespaidu, ka uzņēmums nav fokusā. Bija arī tendence fotografēt priekšmetu nevis plates vidū, bet kaut kur tās kreisajā stūrī, slīdot projām, vai arī seju, no kuras bija redzama tikai daļa. Tie visi bija pēdējie modes kliedzieni. Es aiznesu uz skolu skābaržkokā izgrebtu galvu un veicu visādus izmēģinājumus, fotografēdama to, lietojot dažādus filtrus: sarkanu, zaļu, dzeltenu, un vēroju ārkārtīgi atšķirīgos efektus, ko varēja panākt ar citām kamerām un filtriem.

Persona, kas nedalījās ar mani sajūsmā, bija nabaga Makss. Viņš gribēja, lai es fotografētu gluži pretēji tam, ko patlaban darīju. Visam jāizskatoties tieši tā, kā ir īstenībā, un tik detalizēti, cik vien iespējams, precīzā perspektīvā, un tā tālāk.

"Vai tev nešķiet, ka šī kaklarota tādējādi kļūst garlaicīgai" es apjautājos.

"Nē, it nemaz!" Makss attrauca. "Tas, kas tev tur iznāk, ir izplūdis un sagrozīts."

"Bet tāds tas ir tik aizraujošs!"

"Es negribu, lai tas būtu aizraujošs!" Makss atteica. "Vēlos, lai viss ir tieši tāds, kāds tas izskatās! Un tu neesi pievienojusi mēroga skalu!"

"Tā taču izpostītu fotogrāfijas mākslinieciskumu. Mēroga skala ir atbaidoša!"

"Tev jāparāda, cik liels ir šis priekšmets!" Makss uzstāja. "Tas ir vissvarīgāk!"

"To taču var novietot apakšā kopā ar parakstu?"

"Tas nav tas pats. Man ir jāredz tieši šī skala!" Es nopūtos. Sapratu, ka mākslinieciskās fantāzijas mani attālinājušas no tā, ko biju apsolījusi darīt, tāpēc sameklēju instruktoru, kas varētu mani apmācīt priekšmetu fotografēšanā pareizajā perspektīvā. Viņš par to īpašā sajūsmā nebija, rezultāti viņu neaizrāva. Tomēr tas viss man vēlākajā dzīvē noderēja.

Vismaz kaut ko biju iemācījusies: nav jēgas uzņemt vienu fotogrāfiju, bet pēc tam vēl otru, ja pirmā nav labi iznākusi. Neviens no Reinharda skolas nekad neuzņēma mazāk par desmit negatīviem, lai attēlotu jebkuru objektu, lielākā daļa no viņiem pat divdesmit. Tas, protams, bija nogurdinoši, un es mēdzu nākt mājās tik piekususi, ka atlika tikai nožēlot ielaišanos šādā pasākumā. Taču nākamajā rītā šī sajūta jau bija zudusi.

Vienu gadu Rozalinda ieradās Sīrijā, un man likās, ka viņai izrakumos patika. Makss piedabūja viņu šo to uzzīmēt. Tad viņa jau zīmēja lieliski un tika ar šo uzdevumu galā nevainojami, bet ar Rozalindu nelaime ir tā, ka viņa atšķirībā no savas nolaidīgās mātes ir perfekcioniste. Ja viņa nespēj kaut ko attēlot tieši tā, kā vēlas, tad tūlīt šo darbu saplēš. Meita darināja veselas zīmējumu sērijas un tad sacīja Maksam: "Tie nekam neder, patiesi! Es tos saplēsīšu!"

"Neplēsīsi vis!" Makss iebilda.

"Saplēsīšu gan!" Rozalinda tiepās.

Tas viss nonāca līdz īstam cīniņam Rozalinda dusmās drebēja, arī Makss noskaitās. Krāsoto podu attēli tika izglābti un parādījās klajā Maksa grāmatā par Brakas tellu, bet Rozalinda tā arī nebija mierā ar tiem.

Šeihs deva zirgus, un Rozalinda devās izjādēs kopā ar Gilfordu Bellu jauno arhitektu, mūsu austrāliešu draudzenes Eilīnas Bellas brāļadēlu. Tas bija varen jauks zēns, kas izgatavoja dažus īpaši izdevušos zīmējumus, attēlodams mūsu amuletus no Brakas. Tie bija mazi, jauki nieciņi — vardītes, lauviņas, aveni, vērsīši… Un viņa zīmuļa smalkais ēnojums tiem lieliski piestāvēja.

Tajā vasarā Gilfords atbrauca pie mums uz Torkeju, un viendien mēs pamanījām, ka nonākusi pārdošanā māja, kurā tiku iegriezusies, kad biju jauna, — Grīnvejhausa pie Dartas. Par šo māju māte allaž mēdza teikt, ka tā ir skaistākā no visām, kas atrodas pie Dartas, un es biju tādās pašās domās.

"Iesim to apskatīt!" es ierosināju. "Būtu jauki šo namu atkal redzēt! Es neesmu to aplūkojusi kopš tiem laikiem, kad bērnībā iegriezos tur kopā ar māti."

Un tā mēs devāmies uz Grīnveju, un izrādījās, ka gan ēka, gan apkaime joprojām bija skaista. Baltā māja karaļa Džordža stilā bija celta 1780. vai 1790. gadā. Mežs stiepās līdz pašai Dartai, tur auga daudz burvīgu koku un krūmu: ideāls miteklis, sapņu nams. Tā kā mums vajadzēja minēt apmeklējuma iemeslu, es apjautājos par cenu, lai gan bez patiesas intereses. Man likās, ka neesmu atbildi pareizi izdzirdējusi.

"Sešpadsmit tūkstoši, jūs sakāt?"

"Sešpadsmit tūkstoši."

"Sešpadsmit tūkstoši?" es nespēju noticēt dzirdētajam. Braucām mājās, tērzēdami par to. "Tas ir neticami lēti," es ierunājos. "Tur ir trīsdesmit trīs akri! Un pati celtne nebūt nešķiet sliktā stāvoklī, tikai kosmētiskais remonts vajadzīgs, tas arī viss."

"Kāpēc tad tu to nenopērc?" Makss apvaicājās.

Kad Makss tā pajautāja, jutos tik pārsteigta, ka man aizrāvās elpa.

"Vai zini, tu tagad esi tā norūpējusies par Ešfīldu…"

Es apjēdzu, ko viņš domā. Ešfīlda manas mājas bija mainījusies. Tur, kur agrāk to iekļāva kaimiņu villas, šaurākajā dārza daļā aizsedza skatu augsta skolas ēka, kas bija iespraukusies starp mums un jūru. Ārā visu dienu klaigāja bērni. Otrā pusē atradās garā slimo dziednīca. Reizumis no turienes nāca dīvainas skaņas, dārzā negaidot parādījās pacienti. Viņi nebija atzīti par bīstamiem un tādēļ, kā šķiet, varēja darīt, ko vien vēlas, taču mēs pieredzējām dažus nepatīkamus atgadījumus. Parādījās muskuļains pulkvedis pidžamā, vicinādams golfa nūju,

LS&IUC Kuyu Hf

nolēmis nogalēt visus kurmjus pazemē; nākamajā dienā viņš ieradās apklusināt suni, kas rēja. Māsiņas atvainojās, aizveda vīru atpakaļ un paskaidroja, ka pulkvedis esot gluži normāls, tikai "ar nelieliem traucējumiem", tomēr tas bija nepatīkami, un šad tad bērni, kas ciemojās pie mums, pamatīgi izbijās.

Agrāk aiz Torkejas pletās tikai lauki. Kalna nogāzē bija trīs villas, un tad ceļš aizlocījās laukos. Sulīgi zaļās pļavas, kurās es pavasarī devos staigāt un raudzīties uz jēriem, tagad bija pilnas mazām mājiņām. Neviens no mūsu paziņām vairs tuvumā nedzīvoja. Un sajūta bija tāda, it kā Ešfīlda būtu kļuvusi par parodiju.

Tomēr tas diez vai bija iemesls pirkt Grīnvejhausu. Taču lai kā mani pievilka Ešfīlda, es vienmēr apzinājos, ka Maksam tā nepatīk. Viņš nekad netika man kaut ko tādu teicis, bet es to nojautu. Manuprāt, viņš kaut kādā ziņā bija greizsirdīgs uz to, jo tā bija daļa no mana mūža, kurā es nebiju dalījusies ar viņu, tā piederēja vienīgi man. Un viņš bez vilcināšanas noprasīja: "Kāpēc tad tu to nenopērc?"

Un tā mēs ievācām ziņas. Gilfords mums palīdzēja. Viņš aplūkoja māju no profesionāļa viedokļa un paziņoja: "Labi, es došu jums padomu! Nojauciet pusi no tās!"

"Nojaukt pusi no tās?"

"Jā. Redziet, tas aizmugures spārns ir Viktorijas laikmeta. Varat atstāt to mājas daļu, kura ir no 1790. gada, un aizvākt visu lieko biljarda istabu, mansardu, pieņemšanu telpu, augsšstāva viesistabas un jaunās vannasistabas. Tad māja būtu daudz gaišāka un ērtāka. Īstenībā māja tās sākuma variantā ir ļoti skaista.

"Mums nepaliktu nekādas vannasistabas, ja mēs nojauktu tās no Viktorijas laikiem!" es aizrādīju.

"Bet jūs varat ierīkot citas palikušās ēkas jumta stāvā. Un vēl kas — nama uzturēšanas izmaksas pamatīgi samazināsies!"

Un tā mēs nopirkām Grīnveju. Likām Gilfordu pie darba, un viņš uzzīmēja māju tās sākotnējā veidā. Mēs paredzējām vannasistabas augšstāvā un lejā nelielu ģērbtuvi, pārējo atstājot neskartu. Lai gan… es būtu vēlējusies, kaut man piemistu paredzēšanas spējas. Jo, ja tā būtu, es liktu nojaukt vēl kādu lielu daļu no mājas: plašo klēti un kūti, kur nobarot cūkas, malkas šķūni un pieliekamos. Tā visa vietā es būtu gribējusi jauku, mazu virtuvīti, no kuras būtu jāpasper tikai daži soļi līdz ēdamtelpai un kurā būtu viegli rīkoties bez jebkādas palīdzības. Man nemūžam nebija prātā, ka var pienākt diena, kad man nebūs nekādu kalpotāju. Mēs atstājām virtuves galu tādu, kāds tas bija.

Kad uzlabojumi bija pabeigti un māja izkrāsota baltos toņos, mēs tajā ievācāmies.

Tūlīt pēc tam, kad bijām to paguvuši izdarīt un priecājāmies par savu veikumu, sākās Otrais pasaules karš. Tas gan nebija tik negaidīts kā 1914. gada karš. Mēs bijām saņēmuši brīdinājumus, zinājām par Minhenes notikumiem, taču klausījāmies Čemberlena apgalvojumos, un toreiz, kad viņš sacīja "Mūsu laiks ir miera laiks!" mēs domājām, ka tā ir patiesība.

Taču miers mūsu mūžam nebija lemts.

X DALA otrais karš

Un tā mēs atkal atgriezāmies kara laikā. Šis nebija tāds karš kā iepriekšējais. Cilvēki domāja, ka tā būs, jo, manuprāt, visi parasti gaida atkārtošanos. Pirmais karš sākās ar neizpratni un izbrīnu kā kaut kas nedzirdēts, neiespējams, dzīvajo atmiņā nesaglabājies, tāds, kam nekad nevajadzēja notikt. Ar šo karu bija citādi.

Vispirms bija gandrīz vai neticams pārsteigums nekas nenotika. Ļautiņi uzskatīja par gluži iespējamu, ka Londona tiks bombardēta jau pirmajā naktī. Taču Londonu neviens nebumboja.

Šķiet, ka visi zvanīja visiem. Pegija Makleoda ārste, mana draudzene no Mosulas dienām zvanīja no austrumu krasta, kur viņa strādāja kopā ar vīru, lai apjautātos, vai es varētu pieņemt viņu bērnus. "Mēs šeit esam tā nobijušies cilvēki runā, ka tieši te viss sākšoties," viņa teica. "Ja jūs abi varētu dot pajumti bērniem, es ar mašīnu tos aizvestu." Es atbildēju, ka tas būtu izdarāms, lai ved šurp atvases un arī aukli, ja vēlas, un tā tas tika nokārtots.

Pegija Makleoda ieradās nākamajā dienā. Viņa bija traukusies cauri visai Anglijai kopā ar Kristelu manu krustbērnu, kam bija trīs gadi —, un Deividu, kam bija pieci gadi. Pegija bija pārguruši. "Es pat nezinu, ko būtu iesākusi, ja man nebūtu benzedrīna!" viņa sacīja. "Paklau, man šeit ir vēl. Labāk iedošu to tev. Var noderēt kādā reizē, kad būsi pilnīgi izsmelta." Man vēl joprojām ir šī mazā, plakanā benzedrīna kārbiņa — nekad neesmu pieskārusies tās saturam. Laikam paturēju to tikai kā nodrošinājumu pret brīdi, kad es varētu būt pilnīgi sašļukusi.»

Mēs bijām visu noorganizējuši vairāk vai mazāk un sēdējām, gaidot turpmākos notikumus. Taču nekādu pārmaiņu nebija, un

mazpamazām mēs atsākām nodarboties ar ikdienišķo mājas soli un dažām kara laikam raksturīgām būšanām.

Makss pievienojās zemessardzei, kas toreiz vairāk atgādināja kādu veidojumu no operetes. Nebija tikpat kā nekādu ieroču šķiet, viens šaujamais uz astoņiem vīriem. Makss ik nakti mēdza veikt apgaitu kopā ar viņiem. Dažiem tādas rīkošanās ļoti patika, un sievas nereti kļuva aizdomīgas, sākdamas taujāt, ar ko īsti lauleņi noņemoties, aizbildinādamies ar zemes sargāšanu. Patiesi, mēneši aizritēja, un nekas nenotika, tā visa kļuva par jautru izrādīšanos un pajārēšanos. Galu galā Makss nolēma doties uz Londonu. Tāpat kā citi, ari viņš pieteicās braukt uz ārzemēm, lai tur kaut ko pasāktu, taču saņēma tikai tādu atbildi, ka patlaban nekas neesot darāms un tur cilvēkus nevajagot.

Es devos uz Torkejas slimnīcu un apjautājos, vai varu dabūt savu agrāko darbu aptiekā, lai atsvaidzinātu zināšanas farmācijā un vēlāk varētu būt noderīga. Tā kā visu laiku tika gaidītas kādas sadursmes, vecākā farmaceite nopriecājās par manu priekšlikumu. Viņa mani iepazīstināja ar dažādām jaunām zālēm, kas tika parakstītas tajās dienās. Kopumā tas viss bija daudz vienkāršāk nekā manā jaunībā: tik daudz pilulu, tablešu, pulveru un gatavu zāļu pudelītēs.

Karš sākās tad, kad tas patiesi sākās, nevis Londonā vai austrumu krastā, bet pie mums. Deivids Makleods — visinteliģentākais no puišiem — bija pārņemts ar aeroplāniem un daudz stāstīja par lidmašīnu veidiem. Rādīja man meseršmitu un citu lidaparātu attēlus, noteikdams to tipus ari debesīs.

"Vai tagad iegaumējāt, kurš ir kurš?" viņš bažīgi vaicāja. "Vai redzat, kas ir tas tur augšā?"

"Tas" bija tik tālu tikko samanāms plankumiņš, bet es cerīgi sacīju, ka tas ir Hurricane.

"Nē," Deivids vīlies attrauca. "Jūs nemitīgi kļūdāties. Tas ir Spitfire\"

Nākamajā dienā viņš, vērdamies debesīs, aizrādīja: "Un tas tur, kas tuvojas, ir meseršmits."

"Tas ir viens no mūsējiem tas ir Hurricane\"

"Nav vis Hurricane."

"Tad jau tas būs Spitfire."

"Tas nav Spitfire, tas ir meseršmits. Vai tiešām nav iespējams atšķirt Hurricane vai Spitfire no meseršmita?"

"Taču tas nevar būt meseršmits," es uzstāju. Tajā brīdī kalnā nokrita divas bumbas.

4/5

Deivids izskatījās tā, it kā būtu gatavs raudāt. "Es teicu, ka tas ir meseršmits," viņš žēli novilka.

Tajā pašā pēcpusdienā, kad bērni kopā ar aukli laivā īrās pāri upei, kāda lidmašīna nolaidās un apšaudīja visus kuģus un laivas, kas atradās upē. Lodes esot svilpušas visapkārt bērniem un auklei viņa atgriezās dreboša un trīcoša. "Es domāju, ka būtu labāk, ja jūs piezvanītu misis Makleodai," viņa nomurmināja. Un tā es piezvanīju Pegijai, un mēs sākām prātot, ko darīt.

"Šeit vēl nekas nenotiek," sacīja Pegija. "Bet es domāju, ka var sākties jebkurā mirklī. Man vis nešķiet, ka viņiem vajadzētu atgriezties šeit, un tev?"

"Varbūt vairāk nekas neatgadīsies," es attraucu.

Deivids bija satraucies par bumbām un uzstāja, ka gribot redzēt, kur tās trāpījušas. Divas bija nokritušas Ditišemā pie upes un dažas citas augšā kalnā aiz mūsu mitekļa. Vienu mēs atradām, izkārpījušies cauri daudziem nātru puduriem un pāris dzīvžogiem un beigu beigās ieraudzījuši trīs fermerus, kas lūkojās uz vienas bumbas izsisto krāteri lauka vidū un uz otru bumbu, kas laikam nebija sprāgusi.

"Pakaļgabali," kāds fermeris noburkšķēja, sirsnīgi iesperdams neeksplodējušajam lādiņam, "tas gan ir nejauki es teiktu —, ka tie met lejā šitādus draņķus!"

Viņš iespēra vēlreiz. Man likās, ka būtu jēdzīgāk to nespārdīt, taču vīrs nepārprotami vēlējās parādīt nicinājumu, ko juta pret visiem Hitlera veikumiem.

"Tā pat nespēj sekmīgi uziet gaisā," viņš nievājoši novilka.

Tās, protams, bija mazas bumbas, salīdzinot ar tām, kuras bira pār mūsu galvām vēlākajā kara gaitā, bet te nu tās bija: naida izvirdumu sākums. Nakamajā dienā pienāca jaunas ziņas no Kornvortijas maza ciema Dartas krastā. Lidmašīna bija traukusies lejup un apšaudījusi skolas pagalmu, kurā bērni bija izgājuši spēlēties. Viena no skolotājam bija ievainota plecā.

Pegija atkal man piezvanīja un pastāstīja, ka esot sarunājusi bērniem patvērumu Kolvainbejā, kur dzīvojot viņu vecāmāte. Vismaz tur liekoties visai mierīgi.

Bērni aizbrauca, un man bija žēl viņus zaudēt. Drīz pēc tam misis Arbetnota man atrakstīja un gribēja, lai izīrēju viņai māju. Tagad, kad sākās bombardēšana, bērni tika evakuēti uz dažādām Anglijas malām. Viņa vēlējās izvietot Grīnvejā mazos, kas tiks atvesti no Sentpankrācas.

Karš šķita aizvirzījies no mūsu apkaimes: bumbošana vairs nenotika, un drīz vien ieradās misters un misis Arbetnoti, pārņēma savā rīcībā manu saimniecības pārzini un viņa sievu, atveda divas medicīnas māsiņas un desmit bērnus piecu aukļu pavadībā. Es nolēmu doties uz Londonu un pievienoties Maksam, kas strādāja turku izrakumos.

Iebraucu Londonā tūlīt pēc uzlidojumiem, un Makss, sagaidījis Pedingtonas stacijā, veda mani uz dzīvokli Hāfmūnstrītā. "Baidos," viņš kā taisnodamies ierunājās, "ka šis miteklis ir visai necils. Mēs varētu pameklēt kaut ko citu."

Ieradusies tur, es mazliet apjuku galvenokārt tādēļ, ka šī māja slējās augšup kā vientulīgs zobs, namu tai abās pusēs vairs nebija. Tos, šķiet, pirms desmit dienām esot sadragājusi bumba, un tieši šā iemesla dēļ dzīvoklis bija izīrējams īpašnieki bija steigšus no tā izvākušies. Es nevaru sacīt, ka šajā mājā jutos ļoti labi. Tā šausminoši oda pēc putekļiem, taukiem un lētām smaržām.

Mēs ar Maksu pēc nedēļas pārvācāmies uz Pārkpleisu aiz Sentdžeimsstrītas, kur apmetāmies dzīvoklī, kas agrāk bijis visai dārgs. Kamēr mēs tur pavadījām neilgu laiku, apkārt trokšņaini krita bumbas. Man bija ļoti žēl viesmīļu, kam vakaros bija jāpasniedz maltītes, bet pēc tam uzlidojumu stundās jādodas mājup.

Tad mūsu īrnieki no Šefīldas terases apjautājās, vai varētu pārtraukt īres līgumu, un mēs atgriezāmies tur.

Rozalinda bija aizpildījusi Sieviešu aviācijas palīgspēku anketu, tomēr nebija sevišķi aizrāvusies ar šo ideju viņa drīzāk bija noskaņota palīdzēt karaspēkam uz zemes. Meita devās uz pārrunām ar pavēlniecību un parādīja, ka viņai nožēlojamā kārtā trūkst takta. Kad virsnieki vaicāja, kādēļ Rozalinda vēlas pievienoties bruņotajiem spēkiem, viņa tikai atteica: "Tāpēc, ka cilvēkam kaut kas jādara, un šāda izeja der tāpat kā jebkura cita." Šis teikums, lai cik vaļsirdīgs, netika labvēlīgi uzņemts. Mazliet vēlāk, pēc īsa laika perioda, ko Rozalinda pavadīja, piegādājot skolai pārtiku un strādājot kantorī kādā militārā organizācijā, viņa nosprieda, ka derētu iestāties sauszemes spēkos. Tur pavēlniecība neesot tik skarba meita sacīja. Un aizpildīja jaunus formulārus.

Tad Makss pašam par lielu prieku tika uzņemts Gaisa spēkos ar mūsu drauga Stīvena Glenvila palīdzību. Viņš bija ēģiptoloģijas profesors. Viņš kopā ar Maksu nokļuva Gaisa spēku ministrijā, kur abi sēdēja vienā kabinetā un abi nemitīgi smēķēja (Makss turklāt kūpināja pīpi). Gaiss šajā telpā bija tik biezs, ka paziņas dēvēja šo istabu par "mazo kaķumāju".

Notikumi risinājās mulsinoši. Atceros, ka Šefīldas terase tika bombardēta nedēļas nogalē mēs neatradāmies Londonā. Tieši tai pretī, otrā ielas pusē, uzsprāga kājnieku mina, kas pilnīgi izpostīja trīs namus. Šefīldas terases četrdesmit astotajā numurā eksplozija ķēra pagrabu, ko it kā varēja uzskatīt par drošāko vietu, saārdot arī jumtu un augšstāvu, bet atstājot beletāžu un zemākos stāvus tikpat kā neskartus. Mans Steinway pēc tam nekad vairs nebija tāds kā agrāk.

Tā kā mēs ar Maksu vienmēr gulējām savā guļamistabā un nekad nekāpām lejā pagrabā, tad paši nebūtu cietuši pat, ja atrastos mājā. Es kara laikā neesmu nokāpusi nevienā patvertnē. Mani allaž šausmināja doma par iespēju nokļūt gūstā kādā aizgruvušā pazemē. Tāpēc paliku savā gultā, lai kas notiktu. Beigu beigās biju pieradusi pie Londonas bombardēšanām tādā mērā, ka tik tikko pamodos. Pusmiegā domāju, ka esmu dzirdējusi sirēnas vai kaut kur netālu krītam bumbas.

"Ak kungs, atkal sākas!" es nomurmināju un pagriezos uz otriem sāniem.

Viena no nepatīkamākajām būšanām pēc Šefīldas terases bumbošanas bija tāda, ka nekur Londonā nevarējām atrast noliktavas telpas, kur novietot mantas. Tā kā māja bija pussabrukusi, tajā nevarēja ieiet pa ārdurvīm, tikai pa sētas kāpnēm. Galu galā atradu firmu, kas bija gatava pārvietot manu iedzīvi, un attapos, ka mēbeles vajadzētu pārvest uz Volingfordu ēku, ko bijām uzbūvējuši pirms gada vai diviem. Un tā viss tika nogādāts tur. Mums līdzi bija celtnieki un strādnieki, kas bija gatavi izcelt durvis ar visu rāmi, ja būtu nepieciešams. Un tas tiešām bija jādara, jo dīvāns un klubkrēsli negāja cauri šaurajai ejai.

Mēs ar Maksu pārvācāmies uz Hempstedas namu, kas atradās Launroudā, un es sāku strādāt Universitātes koledžas slimnīcā par zāļu sagatavotāju.

Kad Makss paziņoja man jaunumus, ko viņš pats, kā šķiet, zināja jau ilgāku laiku, ka došoties uz ārzemēm, uz Vidējiem austrumiem, iespējams, uz Ziemeļāfriku vai Ēģipti -, es nopriecājos par šo izdevību. Sapratu, cik ļoti viņam gribas braukt. Un likās pareizi, ka vīra arābu valodas prasme tiks likta lietā. Desmit gados tā bija mūsu pirmā šķiršanās.

Launroudas nams bija lieliska vieta, kur palikt, kamēr Makss būs projām. Tur mita laipni cilvēki. Tuvumā atradās arī mazs restorāniņš, kurā valdīja brīva un laimīga gaisotne. Aiz manas guļamistabas loga tā bija trešajā stāvā stiepās krastmala, kur auga koki un krūmi. Tieši pretī ziedēja liels, balts, kupls ķirsis, kas veidoja tādu kā piramīdu. Krasts izskatījās gandrīz kā Berija "Dargais Brut" otrajā cēlienā, kad varoņi pagriežas pret logu un pamana, ka mežs pienācis pie pašām rūtīm. Ķirsis man īpaši patika. Tas mani uzmundrināja pavasara rītos, kolīdz pamodos.

Vienā mājas galā bija ierīkots mazs dārziņš. Vasaras vakaros tur varēja ieturēt maltītes vai sēdēt ārā. Hempstedhīta bija tikai desmit minūšu gājiena attālumā, un es mēdzu doties turp un vest Karlo suni Džeimsu pastaigāt. Sīlihemterjers tagad bija pie manis, jo Karlo strādāja munīcijas fabrikā un nevarēja paņemt viņu pie sevis. Universitātes koledžas slimnīcā visi pret mani izturējās jauki un ļāva vest suņuku uz laboratoriju. Viņš ievietoja savu balto, desiņai līdzīgo ķermeni zem pudelīšu plauktiem un palika tur, dažkārt pieņemdams apkopējas uzmanības pierādījumus, kad viņa tīrīja šo pažobeli.

Rozalinda nebija pieņemta ne sauszemes spēkos, ne kādā citā armijas darbā un, cik spēju par to spriest, nekam īsti nepieķērās. Cerēdama strādāt kādā militārā struktūrā, viņa bija aizpildījusi lielu daudzumu anketu, minēdama visu datumus, vietas, vārdus un pārējo prasīto oficiālo informāciju. Tad pēkšņi meita paziņoja: "Es šorīt saplēsu visus tos formulārus! Jo es tomēr negatavojos pievienoties armijai."

"Bet, Rozalinda!" es bargi noskaldīju. "Tev jāizlemj, ko īsti vēlies! Man ir vienalga, ko darīsi ko vien gribi -, taču neaizpildi anketas tāpēc, lai pēc tam pārdomātu un saplēstu."

"Lieliski, es esmu iecerējusi kaut ko labāku!" Rozalinda pavēstīja. Un turpināja ārkārtīgi kūtri, kā jau daždien viņas paaudzes jaunieši, kas nesteidzās dalīties plānos ar saviem vecākiem: "Patiesībā es nākamajā otrdienā gatavojos precēties ar Hubertu Pričardu."

Tas nebija gluži negaidīts pārsteigums, ja nu vienīgi fakts, ka datums jau noteikts nākamās nedēļas otrdienā.

Huberts Pričards bija armijas majors, velsietis; Rozalinda bija sastapusi viņu pie manas māsas, kur šis vīrs bija ieradies apciemot savu draugu Džeku. Viņš atbrauca paviesoties arī pie mums Grīnvejā un man ļoti iepatikās. Tas bija kluss, tumšmatains, visnotaļ inteliģents cilvēks, kam piederēja kurti greihaundi. Viņi abi ar Rozalindu bija draugos jau kādu laiciņu, bet es vairs neloloju cerības, ka tur kaut kas iznāks.

"Manuprāt," sacīja Rozalinda, "manuprāt arī tu gribēsi nākt uz kāzām, māt?"

"Protams, ka es vēlētos piedalīties kāzās," es atbildēju.

"Es domāju gan, ka tā… Bet patiesībā tā ir gluži nevajadzīga kņada tā man liekas. Es saku vai tev nebūtu vienkāršāk un mazāk nogurdinoši atturēties no piedalīšanās? Mēs varētu apprecēties Denbigā tu taču zini, viņš nevar dabūt atvaļinājumu."

"Nekas, viss kārtībā," es iestarpināju. "Es došos uz Denbigu."

"Vai esi pārliecinātā, ka tiešām to vēlies?" Rozalinda noprasīja, it kā vēl neatmetusi pēdējo cerību.

"Jā!" es apņēmīgi apstiprināju. Un piemetināju: "Esmu visai pārsteigta, ka tu man pateici par kāzām jau priekšlaikus, nevis nostādīji notikuša fakta priekšā."

Rozalinda pietvīka, un es sapratu, ka esmu uzminējusi patiesību.

"Kā rādās," es ieminējos, "Huberts būs tev licis to man pastāstīt."

"Hm… hm, jā…" Rozalinda atzinās, "savā ziņā tā arī bija. Viņš atgādināja, ka man vēl nav divdesmit viens gads."

"Labi," es attraucu, "tu taču vari aizliegt man ierasties tavās kāzās!"

Rozalinda nereti kļuva tik līdzīga austerei, ka es allaž tādās reizēs sāku spurgt un nevarēju novaldīt smieklus ari tagad.

Es devos uz Denbigu ar vilcienu kopā ar Rozalindu. Huberts no rīta ieradās un aizveda viņu uz viesnīcu. Viņam līdzi bija viens no draugiem virsniekiem, un mēs gājām uz Dzimtsarakstu nodaļu, kur notika laulības reģistrācija ar minimālu kņadu\ Vienīgais traucēklis visā šajā norisē bija tas, ka reģistrators atteicās noticēt Rozalindas tēva goda nosaukumiem un tituliem. "Pulkvedis Arčibalds Kristi lidotājs, kara varonis, eskadriļas komandieris."

"Ja viņš dienējis Gaisa spēkos, tad nevar būt pulkvedis!" reģistrators attrauca.

"Bet ir gan!" Rozalinda neatlaidās. "Tieši tāda ir viņa dienesta pakāpe un tituli!"

"Viņš droši vien ir flanga komandieris," sacīja reģistrators.

"Nē, nav vis flanga komandieris!" Razalinda uzstāja. Viņa darīja ko varēdama, lai iestāstītu, ka pirms divdesmit gadiem Gaisa spēki vēl nebija izveidoti tādi kā tagad. Reģistrators turpināja tiepties, ka nekad neko tādu neesot dzirdējis. Tad es atbalstīju Rozalindu, un galu galā viņš kurnēdams to visu pierakstīja.

2

Tā ritēja laiks, taču tas vairs neatgādināja murgu, bet kādu norisi, kas turpinās, kas vienmēr bijusi tāda pati. Bija kļuvis saprotami, ka tevi tevi pašu tar nogalināt, var nonāvēt tavus vismīļākos cilvēkus, tu vari saņemt ziņu par draugu nāvi. Izsisti logi, bumbas, kājnieku mīnas, krītoši lādiņi un raķetes tas viss turpinājās nevis kā kaut kas ārkārtējs, bet kā

■"t>—'"

pilnīgi normāls. Pēc trim kara gadiem tas viss likās ikdienišķs. Nebija iespējams iedomāties laiku, kad vairs nebūs kara.

Man bija daudz darāmā, ar ko noņemties. Es strādāju slimnīcā divas pilnas dienas, trīs nepilnas un pamīšus ik otro nedēļu sestdienu rītos. Pārējo laiku veltīju rakstīšanai.

Es biju nolēmusi radīt divas grāmatas reizē, jo sacerēšanas grūtības ir tādas, ka viens un tas pats darbs autoram apnīk. Tad jāliek tas malā un jādara kaut kas cits. Taču man nebija nekāda cita uzdevuma. Sēdēt un prātot es nevēlējos. Ticēju, ka tad, ja rakstīšu pārmaiņus divas grāmatas, varēšu strādāt ar svaigu galvu. Viena saucās "Līķis bibliotēkas istabā"par tās rakstīšanu es biju domājusi jau labu brītiņu -, bet otra "N. vai M.?", spiegu romāns, kas savā veidā turpināja manu otro grāmatu "Slepenais pretinieks", kurā bija attēloti Tomijs un Tapensa. Tagad viņiem jau bija pieauguši bērni dēls un meita. Tomijs un Tapensa garlaikojās, atklājuši, ka neviens kara dienās negib ar viņiem ielaisties. Tomēr viņi arī kā pusmūža pāris veiksmīgi izsekoja spiegus ar to pašu agrāko aizrautību.

Kara gados man nebija grūti rakstīt — kā dažiem citiem autoriem. Laikam tāpēc, ka es noslēdzos gluži citā prāta kambarī. Grāmatā es varēju dzīvot starp tiem cilvēkiem, par kuriem rakstīju, murminot viņu sarunas un vērojot staigājam pa istabu, kuru es biju tiem izdomājusi.

Reizi vai divas es nokāpu lejā paciemoties pie aktiera Frānsisa Salivena un viņa sievas. Abiem bija mājas Haslmerā, un ap tām kuploja Spānijas kastaņu meži.

Man kara laikā vienmēr šķita, ka patērzēšana ar aktieriem ir nomierinoša, jo tēlojums un teātra pasaule ir īstā pasaule, bet pārējā ne. Viņiem karš bija ilgs, ievilcies murgs, kas kavēja dzīvot pašu dzīvi tīrā veidā, tāpēc viņu sarunas allaž bija par teātra ļaudīm, teātra intrigām, norisēm šajās aprindās un pagodinājumiem… Tas viss bija apbrīnojami mierinošs.

Tad es atkal atgriezos Launroudā, piesegusi ar spilvenu seju, lai pasargātu to no stikla šķembām, un turēdama pa ķērienam savas visdārgākās mantas: zvērādas kažoku un termoforu karstam ūdenim gumijas termoforu, kas tolaik bija gluži neaizstājams. Tā es biju sagatavojusies jebkādām nejaušībām.

Tad atgadījās kaut kas negaidīts. Es atplēsu vēstules aploksni, bet izrādījās, ka tas ir Admiralitātes paziņojums viņi gatavojās pārņemt Grīnveju, burtiski, tajā pašā mirklī.

Devos turp un sastapu jaunu, pieklājīgu flotes leitnantu. Viņš man nevarot dot necik daudz laika šis armijnieks sacīja. Misis Arbetnotas lūgšanās arī neko nepanāca viņa, vispirms mēģinājusi apstrīdēt šo pavēli, tagad pūlējās iegūt laiku, lai sazinātos ar Veselības ministriju un apvaicātos, kurp pārvietot bērnus. Veselības ministrija gan saplēsās ar Admiralitāti, taču neko nepanāca. Viņi izvācās, bet es tiku izlikta kopā ar mēbelēm, ko vajadzēja aizvākt! Taču nelaime bija tāda, ka nebija kurp pārcelties. Atkal nekur nebija nevienas noliktavas visas bija pilnas līdz griestiem. Galu galā devos uz Admiralitāti, un viņi piekrita, ka man būtu nepieciešama viena viesistaba, kur sakraut iedzīvi, un vēl mazs kambarītis augšstāvā.

Kad mēbeles bija pārvietotas, Hennafords dārznieks, uzticams, vecs īgņa, padevīgs visiem, kam gana ilgi kalpojis, pavilka mani sānis un ierunājās: "Paraugieties, ko esmu jums saglabājis no viņas!" Man nebija ne jausmas, kas varētu būt "viņa", taču devos šim vīram līdzi pulksteņa tornī virs staļļiem. Tur, ievedis mani pa tādām kā slepenajām durvīm, viņš lepni parādīja lielu daudzumu uz grīdas izbērtu sīpolu un ābolu.

"Viņa pirms aizbraukšanas iegriezās pie manis un prasīja, vai esot vēl palikuši sīpoli un āboli, jo tad viņa ņemtu tos līdzi, bet es nemaz netaisījos viņai tos dot… Nebaidieties, pat nedomāju! Runā, ka lielākā daļa ražas esot pagalam, un viņai es iedevu tik daudz, ka pilnīgi pietika. Kāpēc lai atdotu visus, ja šitie āboli auguši te, un šamējie sīpoli tāpat — viņa tos nedabūs, lai vestu uz Maidlendu, austrumkrastu vai kurp viņa pošas doties…"

Jutos aizkustināta par Hennaforda feodāli padevīgo garu. Es gan tūkstoškārt labprātāk būtu atdevusi misis Arbetnotai visus ābolus un sīpolus; tagad tie tika nodoti manās rokās, bet Hennafords luncināja asti kā suns, izvilcis no upes kaut ko tādu, kas jums nemaz nav vajadzīgs.

Mēs salikām ābolus kastēs, un es aizsūtīju tos radiem, kam bija bērni, kuriem tie varētu sagādāt prieku. Es nevarēju atgriezties Launroudā ar diviem simtiem sīpolu. Pūlējos atvēlēt tos dažādām slimnīcām, taču to bija pārāk daudz, un tos nekur negribēja ņemt pretī.

Kaut gan mūsu Admiralitāte vēl turpināja sarunas, bija jau zināms, ka Grīnveju dabūs Savienoto Valstu flote. Meipūla lielā māja, kas atradās augšā kalnā virs mums, — darīja šo vietu vēl pievilcīgāku, un jūras virsnieki jau gatavojās pārņemt mūsu namu.

Nevaru vien pietiekami uzteikt amerikāņu laipnību un rūpību, ar kādu tie izturējās pret mītni. Nekārtība virtuvē, protams, bija neizbēgama, jo viņiem vajadzēja vārīt ēdienu četrdesmit cilvēkiem, un viņi tajā ievietoja vaTrakas lielas, spocīgas, dūmojošas krāsnis, tomēr visi apgājās uzmanīgi ar mūsu sarkankoka durvīm; komandieris pat lika aizkrāmēt tām priekšā malku. Arī šie cilvēki novērtēja šīs vietas skaistumu. Daudzi vīri bija no Luiziānas, un kuplās magnolijas, it īpaši magnolia grandiflora palīdzēja viņiem justies kā mājās.

Jau kopš kara sākuma virsnieku piederīgie mēdza ierasties Grīnvejā, lai apraudzītu dēlu, brālēnu vai kādu citu radinieku norīkojuma vietā. Viņi man stāstīja, ko jauneklis par to rakstījis un kā attēlojis. Dažreiz pavadāju viņus pa dārzu, kur šie cilvēki mēģināja sameklēt stūrīšus, ko kareivis sevišķi iemīļojis, jebšu tas ne vienmēr bija viegli izdarāms, jo viss bija pamatīgi aizaudzis.

Trešajā kara gadā neviena no manām mājām man pašai nebija pieejama tad, kad es būtu gribējusi. Grīnveju bija ieņēmusi Admiralitāte, Volingfordā pildījās ar evakuētajiem, un, tikko tie bija atgriezušies Londonā, citi mūsu draugi pavecāks invalīds ar sievu to noīrēja, un pārim pievienojās arī viņu meita ar bērnu. Kempdenstrītas namu biju pārdevusi, gūdama lielisku peļņu. Ar mājas izrādīšanu pircējiem nodarbojās Karlo. "Es par to gribu trīstūkstoš piecsimt mārciņas!" es viņai teicu. Tajā laikā tā mums šķita liela nauda. Karlo vēlāk ienāca, būdama ļoti mierā ar sevi, un paziņoja: "Es pieprasīju no viņiem liekas piecsimt mārciņas! Domāju, ka viņi var maksāt — ir pelnījuši!"

"Ko tu ar to domā ir pelnījuši?"

"Tie ir tādi rupji ļautiņi," paskaidroja Karlo gluži skotiskā nepatikā pret to, ko viņa dēvēja par nekautrību.

"Viņi teica visādas nejaucības, man dzirdot. Tā nevajadzēja. Piemēram: "Cik pretīgs krāsojums! Un vēl tās puķainās tapetes! Tās nekavējoties jānomaina! Cik dīvaini var būt cilvēki iedomājies tikai, nojaukt te starpsienu!" Un es nodomāju," Karlo turpināja, "ka viņiem jāsaņem mācība. Un pievienoju vēl piecsimt mārciņu." Kā šķiet, viņi bija samaksājuši nežēlodamies.

Man pašai Grīnvejā ir savs kara memoriāls. Bibliotēkas istabā, kur atradās viņu "kopkajīte", kāds mākslinieks uz sienām freskā attēlojis visas vietas, kur bijusi flote, Kejvestu, Bermudas, Nasavu, Maroku un tā tālāk, noslēdzot šo pārskatu ar mazliet pārspīlētu Grīnvejas meža ainavu un balto māju, kas spīd aiz kokiem. Vēl tur ir brīnumskaista nimfa — nepabeigta gluži kaila daiļava. Manuprāt, tā iemieso sevī cerības nokļūt pie hūrijām, kad ceļš būs galā un karš beidzies. Komandieris atrakstīja un apjautājās, vai es gribētu, lai freska tiek aizkrāsota un siena atkal izskatītos tāda, kāda tā bija. Es steigšus atbildēju, ka tas būs mans vēsturiskais memoriāls, un es priecāšos, ka varu to paturēt. Virs kamīna ir uzskicēti arī Vinstona Čērčila, Staļina un prezidenta Rūzvelta portreti. Es būtu vēlējusies uzzināt arī zīmētāja vārdu.

Kad pametu Grīnveju, jutos pārliecināta, ka tā tiks sabumbota un es nekad vairs to neredzēšu, bet laimīgā kārtā visas jaunās priekšnojautas bija maldīgas. Grīnveja palika neskarta. Pieliekamā vietā bija ierīkotas četrpadsmit tualetes, un es atkal biju spiesta izskaidroties ar Admiralitāti, pieprasot tās aizvākt.

3

Mans mazdēls Metjū piedzima 1943. gada 21. septembrī Češīrā, dzemdību namā, kas atrodas netālu no manas māsas mājas. Pankija, pieķērusies Rozalindai kā allaž, jutās iepriecināta, ka var palīdzēt pēc bērna piedzimšanas. Mana māsa bija visnenogurdināmākā sieviete, kādu esmu pazinusi. Tāda kā cilvēkveida dinamomašīna. Pēc vīratēva nāves viņa kopā ar Džeimsu pārcēlās uz Ebniju, kas, kā jau agrāk minēju, bija liela māja ar četrpadsmit guļamistabām, un manā jaunībā, kad es pirmoreiz tur ierados, viņiem bija sešpadsmit kalpotāju. Taču tagad vairs nebija neviena, tikai mana māsa un bijusī ķēķameita, kas pēc apprecēšanās katru dienu nāca vārīt ēdienu.

Kad tur viesojos, es dzirdēju, kā māsa rosās pa māju jau puspiecos no rīta. Viņa posa it visu: slaucīja putekļus, mazgāja, berza, kūra uguni, spodrināja misiņu, pulēja mēbeles un tad sāka aicināt ļaudis uz agrīno tēju. Pēc brokastīm viņa tīrīja vannas, tad pabeidza kārtot guļamtelpas. Ap pusdesmitiem vairs neatlika nekā, ko darīt, tādēļ viņa devās uz sakņu dārzu, kur auga jaunie kartupeļi un zirņu rindas. Franču pupiņas, cūku pupas, asparāgi, mazi burkāniņi un viss cits. Pankijas dārziņā nekad necēla galvu neviena usne. Rožu un pārējo puķu dobēs ap māju arī neredzēja nekādas nezāles.

Māsa bija pieņēmusi ķīniešu sunīti, kura saimnieks kāds virsnieks nevarēja par to rūpēties. Tas allaž gulēja biljarda istabā. Kādā rītā, kad māsa nokāpa lejā un ielūkojās šajā telpā, viņa ieraudzīja suni mierīgi sēžam savā kurvī, bet grīdu pašā vidū bija caursitusi milzīga bumba. Iepriekšējā naktī uz jumta vairākkārt sākās ugunsgrēki, un visi bija tur, palīdzēdami dzēst. Šis lādiņš bija nokritis biljarda istabā tā, ka to neviens nebija saklausījis, jo visapkārt valdīja briesmīgs troksnis, un nebija sprādzis.

Mana "māsa piezvanīja attiecīgajiem speciālistiem, kas steigšus ieradās. Pēc objekta pārbaudes tie paziņoja, ka ēka divdesmit minūšu laikā jāatstāj.

t>- )-

"Un paņemiet līdzi visu nepieciešamo."

"Un kā tu domā ko es paķēru?"māsa pajautāja. "Es tiešām gan kļūstu pilnīgi stulba, ja mani tracina."

"Jā? Un ko tad tupaņēmP." es apvaicājos.

"Hm, es pagrābu Naidžela un Ronija personiskās mantas!" Tie bija divi virsnieki, kas tajā laikā bija apmetušies pie viņas. "Jo nospriedu, cik nelāgi būtu, ja ar tām kaut kas atgadītos… Un, protams, parāvu līdzi savu zobu suku un mazgāšanās piederumus, neko vairāk nespēju iedomāties… Apskatījos visā mājā, taču galva bija gluži tukša. Un nezin kādēļ iznesu ārā lielo vaska puķu pušķi no viesistabas vāzes!"

"Man nebija ne jausmas, ka tu esi tam tā pieķērusies," es sacīju.

"Bet es neesmu vis," Pankija iebilda, "tieši tas jau ir visdīvainākais."

"Un tu nepaņēmi ne savas dārglietas, ne zvērādas kažoku?"

"Man neienāca prātā," viņa attrauca.

Bumba tika aizvākta un uzspridzināta. Laimīgā kārtā nekas tamlīdzīgs vairs neatgadījās.

Noteiktajā laikā es saņēmu telegrammu no Pankijas un devos turp. Atradu Rozalindu dzemdību namā ļoti apmierinātu ar sevi, un lepnu par lielo un spēcīgo bērnu.

"Gatavais briesmonis!" meita paziņoja ar sajūsmas izteiksmi sejā. "Drausmīgi milzīgs zīdainis, īsts monstrs!"

Es nopētīju briesmoni. Tas izskatījās vesels un omulīgs, ar saverkšķītu ģīmīti un tikko jaušamu smaidiņu, ko droši vien bija izraisījušas gāzes, lai gan tas atgādināja draudzības izpausmi.

"Vai redzi?" Rozalinda noprasīja. "Vairs neatceros, cik garš viņš esot, lai gan to man pateica… Tomēr briesmonis paliek briesmonis!"

Un tā monstrs bija klāt, un visi jutās laimīgi. Kad Huberts un viņa uzticamais raitnieks Berijs ieradās apraudzīt bērnu, sekoja sajūsmas uzplūdi. Huberts priecājās, un Rozalinda tāpat.

Tika norunāts, ka Rozalinda ar bērnu dosies dzīvot uz Velsu. Huberta tēvs bija nomiris 1942. gada decembrī, un viņa māte pārcēlās uz mazāku māju turpat tuvumā. Tagad plāni mainījās. Rozalinda nolēma pēc dzemdībām pavadīt trīs nedēļas Češīrā — pēc tam solījās palīdzēt auklīte, kas "starplaikā starp bērniem", kā pati teica, varot palikt pie Rozalindas un kopt gan jauno māmiņu, gan zīdaini, kamēr viņa iekārtosies Velsā. Es arī biju gatava palikt pie meitas, līdz aizbraukšanai viss būs sarūpēts.

Nekas, protams, kara laikā nebija vienkārši. Rozalinda ar aukli ieradās Londonā, un es iemitināju viņas Kempdenstrītas četrdesmit septītajā namā. Tā kā Rozalinda joprojām bija mazliet vārga, es mēdzu iebraukt no Hempstedas un gatavot viņām vakariņas. Tāpat no rīta brokastis, bet galu galā aukle, kas bija paguvusi pārliecināties, ka viņai nav lemts tikai auklēt mazo un kopt māmiņu, atsakoties no mājas soļa, piekrita sarūpēt brokastis pati. Tomēr nelaimīgā kārtā bumbošana atsākās vēl sīvāk. Nakti pēc nakts mēs pavadījām raizēs. Kad sākās trauksme, mēs pastūmām Matjē šūpuli zem izturīga papjēmašē galda ar biezu stikla virsu, jo tā bija vissmagākā mēbele, zem kuras puiku varējām pabāzt. Jaunā māte uztraucās, un es no visas sirds vēlējos, kaut mēs būtu Vinterbrūkhausā vai Grīnvejā.

Makss tajā laikā atradās Ziemeļāfrikā. Viņš bija turp devies no Ēģiptes un jau nonācis Tripolē. Vēlāk viņš brauca uz Fezāntuksnesi. Vēstules ceļoja lēni, un reizēm es vairāk nekā mēnesi nesaņēmu no viņa ziņas. Arī mans krustdēls Džeks bija prom Irānā.

Stīvens Glenvils joprojām bija Londonā, un es priecājos par viņa klātbūtni. Reizēm viņš piezvanīja man uz slimnīcu un veda mani uz savu Haigeitas māju pusdienās. Mēs parasti sarīkojām svinības, kad viens no mums saņēma pārtikas sūtījumu.

"Esmu sagaidījis no Amerikas sviestu, vai tu varētu atnest zupas kārbu?"

"Uz mana vārda pienāca divas bundžas ar krabjiem un ducis olu brūnās!"

Kādu dienu tika izziņots, ka būšot pieejamas īstas svaigas siļķes no austrumu krasta. Mēs ieradāmies virtuvē, un Stīvens attina savu saini. Ak vai, ak vai! Tās reiz noteikti bija lieliskas siļķes! Taču tagad tām bija tikai viens lietojums atkritumu dedzinātavas kurtuvē. Bēdīgs vakars.

Šaja kara stadijā sāka zust draugu un paziņu pēdas. Vairs nebija iespējams uzturēt sakarus ar cilvēkiem, ar kuriem mēdzāt saieties agrāk, un reti apmainījāties ar kādu vēstulēm.

Ar diviem tuviem draugiem es tomēr pamanījos tikties tie bija Sidnijs un Mērija Smiti. Sidnijs bija ēģiptiešu un asīriešu senlietu nodaļas pārzinis Britu muzejā — vīrs ar primadonnas temperamentu un visnotaļ interesantu domāšanu. Viņa uzskati neatgādināja citu spriedumus, un, ja es pavadīju pusstundu sarunās ar šo cilvēku, mani tā pacilāja viņa idejas, ka atstāju šo māju ar tādu sajūtu, ka peldu pa gaisu. Viņš aizvien modināja manī negantu pretestību, tādēļ centos apstrīdēt katru viņa pieņēmumu. Viņš negribēja būt vienisprātis ar citiem un nebija. Ja kāds viņam nepatika vai viņu kaitināja, viņš nekad nemēdza mainīt savas domas. Taču, ja reiz jūs bijāt viņa draugs, tad tiešām tāds bijāt. Tā, un ne citādi.

Viņa sieva Mērija bija ārkārtīgi talantīga gleznotāja un skaista sieviete ar brīnišķi sirmiem matiem un garu, slaidu kaklu. Viņai piemita arī satriecošs veselais saprāts un patiešām lieliskas namamātes dāvanas, rīkojot pusdienas.

Smiti pret mani bija ļoti laipni. Viņi dzīvoja netālu, un es allaž biju gaidīta viešņa pēc tam, kad izgāju no slimnīcas un varēju kādu stundiņu parunāt ar Sidniju. Viņš aizdeva man grāmatas, kas, pēc viņa domām, varētu mani interesēt, un sēdēja, atgādinādams seno grieķu filozofu, kamēr es kluknēju pie viņa kājām, juzdamās kā pazemīga skolniece.

Šim vīram patika mani detektīvromāni, kaut gan viņš tos kritizēja kā neviens cits. Par kaut ko tādu, kas man pašai nebūt nešķita izdevies, viņš bieži teica: "Tieši tas šajā darbā ir vislabākais!" Un par to, kas sagādāja man prieku, viņš sacīja: "Nē, tas it nemaz nav veiksmīgākais risinājums, te tu esi gājusi pa vieglāko ceļu!"

Viendien Stīvens Glenvils devās uzbrukumā: "Man ir kāds projekts, ko esmu tev izlolojis."

"Tā? Un kāds tas būtu?"

"Es vēlos, lai tu uzraksti detektīvstāstu par seno Ēģipti!"

"Par seno Ēģipti?"

«T»

Ja-

"Bet es nevaru."

"Jā, jā, vari gan! Tas nepavisam nebūtu grūti. Kādēļ gan viss nevarētu norisināties senajā Ēģiptē, nevis Anglijā 1943. gadā?"

Es sapratu viņa ieceri. Cilvēki ir tādi paši, lai kur un kurā gadsimtā dzīvotu.

"Un tas būtu aizraujoši," viņš turpināja. "Detektīvgabals jāraksta tā, lai tāds cilvēks, kuram patīk tos lasīt un kuru vilina senatne, varētu apvienot abus šos priekus."

Es atkārtoju, ka neko tādu nespēju. Un man nav vajadzīgo zināšanu. Bet Stīvens lieliski prata pārliecināt, un vakara beigās viņš jau gandrīz bija man iestāstījis, ka es patiesi to varu.

"Tu esi tik daudz lasījusi par ēģiptoloģiju," viņš teica. "Tu nebūt neinteresējies tikai par Mezopotāmiju."

Tā bija agrāk viena no manām iemīļotajām grāmatām bija Brīsteda "Apziņas rītausma", un es tajā laikā, kad rakstīju lugu par Ehnatonu, biju lasījusi daudzus darbus par Ēģiptes vēsturi.

"Viss, kas tev jāizdara, jānosaka noteikts periods, kad notikums varētu norisināties, un jārada piemērota vide," Stīvens pamācīja.

Mani mocīja briesmīga jutoņa ka visi kauliņi jau ir mesti.

"Tad tev jādod man kādas norādes," es padevīgi turpināju, "par iespējamo gadsimtu un vietu."

"Labi," Stīvens sacīja, "esmu apsvēris šo to tādu, kas derētu…" Viņš norādīja uz dažiem sējumiem, kurus pēc tam paņēma no plauktiem. Iedeva man apmēram pusduci grāmatu, kopā ar tām aizvizināja mani uz Launroudas namu un paziņoja: "Rīt ir sestdiena. Tavā rīcībā ir divas jaukas dienas, lai izlasītu šīs te un palūkotos, vai kaut kas piesaistīs tavu iztēli."

Galu galā atzīmēju trīs vilinošus notikumus; neviens no tiem nebija īpaši izdaudzināts, arī tajos iejauktās personas nebija populāras. Es gan uzskatu, ka tieši tādēļ vēsturiskie romāni bieži vien liekas muļķīgi. Beigu beigās kurš var zināt, kā izskatījās valdnieks Pepijs vai ķēniņiene Hatšepsuta? Izlikties, ka zina, tā jau būtu nekaunība. Taču jūs varat pārnest uz to laikmetu kādu paša izdomātu personu. Un, ja jums ir nojausma par vietējo kolorītu un sajēga par šo periodu, viss būs kārtībā. Viens no manis izvēlētajiem gadījumiem bija no ceturtās dinastijas valdīšanas posma, otrs no daudz vēlāka. Manuprat, tas bija laikā, kad valdīja viens no pēdējiem Ramzesiem. Un trešais tas, kuram nolēmu pievērsties, bija ņemts no nesen publicētām vēstulēm, ko rakstījis Ka priesteris no vienpadsmitās dinastijas dienām.

Šīs vēstules līdz sīkumiem precīzi attēloja kādu ģimeni: tēvu — trokšņainu, uzpūtīgu, neiecietīgu cilvēku, ko kaitina dēli, kuri nedara to, ko saka; dēli, no kuriem viens ir paklausīgs, bet nav apķērīgs, un otrs ir lecīgs, izrādīties kārs un ekstravagants. Vēstules, ko tēvs rakstījis abiem dēliem, stāstīja par rūpēm, aptekajot kādu pusmūža sievieti droši vien nabaga radinieci, kādas tajos laikos dzīvoja radu dzimtās. Ģimenes galvas pret viņām mēdza izturēties laipni, bet bērni auga, nicinādami tas, jo šīs būtnes nereti bija lišķīgas un viltus pilnas.

Vecais pamācīja, ka dēliem apieties ar eļļu un kā ar miežiem. Nevienam tirgotājam nedrīkstot ļaut sevi piekrāpt, ja runa būtu par pārtikas kvalitāti. Manā iztēlē šīs ģimenes attēls veidojās aizvien skaidrāk. Es pievienoju meitu un dažas detaļas no citiem tekstiem: jaunas sievas ierašanos, kuras dēļ tēvs ir kā bez prāta. Ievietoju šajā vidē arī izlutinātu mazu zēnu un mantkārīgu, toties ar attapību apveltītu vecomāti.

Es aizrautīgi sāku strādāt. Tajās dienās man nebija jāstrādā pie citas grāmatas. "Desmit mazi nēģerēni" sekmīgi tika rādīti Sentdžeimsa teātrī līdz brīdim, kad ēka tika sabombardēta. Pēc tam šo lugu vairākus mēnešus spēlēja Kembridžā. Es loloju jaunu ieceri romānam un tieši tajā brīdī sāku noņemties ar šo ēģiptiešu detektīvstāstu.

Nebija šaubu, ka mani šajā afērā iesaistījis Stīvens. Skaidrs bija arī tas, ka tad, ja Stīvens nolēmis, ka man jāuzraksta detektīvgabals par seno Ēģipti, es būšu spiesta to izdarīt. Viņš bija tik laipns cilvēks!

Kā norādīju, turpmākajās nedēļās un mēnešos viņam vēl būs jānožēlo, ka piespiedis mani ar kaut ko tādu nodarboties. Es nemitīgi viņam zvanīju un prasīju padomus, par kuriem viņš pats teica, ka man jautājuma uzdošanai pieticis ar trim minūtēm, bet viņam, lai atbildētu, vajadzējis ieskatīties vismaz astoņās dažādās grāmatās. "Stīven, ko viņi ēda?"es taujāju. "Kā viņi gatavoja maltītes? Vai bija kādi īpaši cienasti svētkiem? Vai vīrieši un sievietes ieturējās kopā? Kādās istabās viņi gulēja?"

"Ak, tētīt!" Stīvens novaidējās, un tad viņam bija vien jāmeklē, piemetinot, ka par daudz ko būs jāspriež pēc nenozīmīgiem norādījumiem. Esot redzēti zīmējumi, kas attēlo niedru bridējputnus, kuri tikuši pasniegti uz iesmiem, maizes klaipus, vīnogu ķekarus un tā tālāk. Šā vai tā, es izdibināju pietiekami, lai tiktu skaidrībā par tā laika ikdienas dzīvi. Taču vēlāk es atsāku izvaicāšanu.

"Vai viņi ēda pie galda vai sēdēja uz grīdas? Vai sievietes mita atsevišķā mājas daļā? Vai viņas glabāja veļu lādēs vai skapjos? Kādās celtnēs viņi dzīvoja?"

Par mājokļiem kaut ko uzzināt bija daudz grūtāk nekā par tempļiem vai pilīm ņemot vērā faktu, ka tempļi un pilis joprojām atrodas turpat, kur agrāk, jo bija no akmens, bet mājas — no zūdīgāka materiāla.

Mēs ar Stīvenu bieži strīdējāmies par tām detaļām, kuras mani mulsināja. Un man ar nožēlu jāteic, ka galu galā es padevos viņa pierunāšanai. Allaž esmu dusmojusies uz sevi tādēļ, ka to izdarīju. Viņam piemita tāda kā hipnotiska ietekme. Viņš likās tik pozitīvs, ka pareizāk šķita šaubīties par sevi. Taču kopš tās reizes visumā esmu gatava piekāpties citiem jebkādās visās jomās, kādas vien ir zem saules,' tikai ne tajās, kas attiecas uz to, ko es rakstu.

Ja esmu pārliecināta, ka man izdevies grāmatā kaut ko attēlot nevainojami tā, kā jābūt, tad mani nav viegli no šā veikuma atrunāt. Bet šajā reizē pretēji veselā saprāta apsvērumiem biju padevusies. Tas bija debatējams jautājums, bet, kad es tā visu apdomāju, grāmatu pārlasīdama, man gribas pārrakstīt beigas. Tas nozīmē, ka bija jāpaliek pie sava un jācīnās pretī visiem spēkiem vai arī vēlāk jārēķinās ar uzmācīgo neapmierinātības izjūtu. Taču mani mazliet traucēja pateicība, ko jutu pret Stīvenu visu to neērtību dēļ, kuras viņš uzņēmās, turklāt tā bija viņa ideja sākt šo darbu. Lai būtu kā būdams, "Nāve nāk kā beigas" man šķiet garlaicīgs darbs.

Drīz pēc tam sacerēju romānu, kas mani pilnīgi apmierināja. Tā jaunā Mērija Vestmakota, kas radīja šo darbu: es allaž ilgojos tādu uzrakstīt, tas jau bija nobriedis man prātā. Tajā attēlota sieviete tāda, kāda viņa patiesībā ir un bijusi, tomēr viņa pati neko no tā nav saskatījusi. Caur savu rīcību, jūtām un domām viņa visu atklāj lasītājam. Patiesībā viņa nemitīgi sastapās ar sevi, tomēr sevi nepazīdama, tikai kļūdama arvien nemierīgāka. Un atklājumu izraisa fakts, ka pirmoreiz mūžā viņa ir viena pilnīgi viena četras vai piecas dienas.

Tagad man bija prāta tāda darbības vieta, par kuru agrāk nebiju iedomājusies. Tā varētu būt viena no viesu mājām, kādās iznāk apstāties, ceļojot pa Mezopotāmiju. Tur jūs iestrēgstat, ja netiekat tālāk un apkārt nav neviena, tikai vietējie, kas angliski neko daudz nesaprot. Tie ienes jums ēdienu, māj ar galvu un piekrīt visam, ko sakāt. Nav kurp doties, nav ar ko tikties, jums jāpaliek tur līdz brīdim, kad būs iespēja doties tālāk. Un tā jūs sēžat un domājat par sevi, jo abas grāmatas, kas bijušas jums līdzi, jau izlasītas. Jūs apcerat sevi. Un atspēriena punkts vienmēr esmu zinājusi, kāds tas būs… Tas ir, kad viņa dodas prom no Viktorijas apmeklēt meitu, kas aizprecējusies uz ārzemēm, aizceļotāja stāv, vērdamās atpakaļ, kad vilciens izripo no stacijas, uz vīra muguru, kas attālinās, un saraujas pēkšņās sāpēs, jo viņš aiziet tik noteiktiem soļiem, it kā justos manāmi atvieglots, atraisījies no saitēm, lai izbaudītu brīvdienas. Tas šķiet tik pārsteidzoši, ka viņa tik tikko spēj noticēt savām acīm. Protams, viņa kļūdās, skaidrs, ka Rodnijam viņas neganti pietrūks… Un tomēr šī sīkā sēkliņa dīgs apziņā, iedvešot bažas; un tad, kad sieviete paliks viena, viņa sāks domāt, pamazām vien atritinot savas dzīves kamolu. Tā bija tehniski grūti īstenojama iecere vismaz tā, ka es to vēlētos: nepiespiesti, itin kā tērzējot, bet ar aizvien pieaugošu sprieguma izjūtu, nemieru… Tādu kā priekšnojautu, kādas dažkārt mēdz pārņemt katru tā šķiet. Kas es esmu? Kāda es īstenībā esmu? Ko par mani domā tie, kurus mīlu? Vai to, ko viņiem, manuprāt, vajadzētu?

Visa pasaule izskatās citāda: jūs sākat to redzēt citādā gaismā. Jūs mierināt sevi, taču raizes un bažas atgriežas.

Es uzrakstīju šo grāmatu trijās dienās. Trešajā tā bija pirmdiena aizsūtīju uz slimnīcu zīmīti ar atvainošanos, jo neuzdrīkstējos pamest šo darbu šajā stadijā, man bija jāturpina, līdz būšu pilnīgi pabeigusi. Gramata nebija gara tikai piecdesmittūkstoš vārdu bet ta bija pavadījuši kopā ar mani pietiekami ilgu laiku.

Tā ir dīvaina sajūta, kad romāns aug jums iekšā: varbūt sešus vai septiņus gadus jūs zināt, ka to kādu dienu uzrakstīsiet. Saprotat, ka tas visu laiku top veidojas par to, kas jau ir. Jā, tas ir klāt, tam tikai pilnīgi jāiznirst no miglas. Visi cilvēki ir sapulcējušies, gatavi, gaida kulisēs, tie iznāks uz skatuves, kolīdz tiks izsaukti, — un tad piepeši noskan pavēle: "Aiziet!"

Autors var sākt. Jo par topošo darbu zina visu. Ak, to svētību, kad beidzot ir pienācis laiks pie tā ķerties! Un šis brīdis patiesi ir īstais.

Mani tā biedēja iejaukšanās — ja kaut kas vai kāds iztraucētu nepārtraucamo darbību -, ka es, steidzīgi uzrakstījusi pirmo nodaļu, turpināju sacerēt pēdējo: man bija skaidrs, kurp gribu to visu novest, tāpēc jutu, ka iespējami ātrāk jādabū iecerētais uz papīra. Tā kā nekādu kavēkļu nebija, es traucos taisni uz priekšu.

Man nešķiet, ka es jebkad agrāk būtu bijusi tik nogurusi. Kad pabeidzu, viss bija pierakstīts tā, kā biju to redzējusi, arī agrāk sacerētajā nodaļā nebija jāmaina neviens vārds. Iekritu gultā un, cik atceros, gulēju vismaz divdesmit četras stundas pēc kārtas. Tad piecēlos un pamatīgi paēdu. Un nākamajā dienā atkal spēju doties uz slimnīcu.

Es izskatījos tik savāda, ka tur visi satraucās manis dēļ. "Jūs laikam patiesi bijāt saslimusi," viņi sacīja, "jums zem acīm ir milzīgi, tumši loki." Biju tikai piekususi un izsmelta, taču paveiktais bija pūļu vērts, turklāt rakstīšana nesagādāja grūtības… Pilnīgi nekādas — tas ir, ja neņemam vērā fiziskās pūles. Šā vai tā tāda pieredze bija visnotaļ vērtīga.

Nosaucu grāmatu "Tālu pavasarī" pēc Šekspīra soneta, kas sākas ar vārdiem: "No tevis tālu biju pavasarī." Es pati gan nezinu, kāda tā īstenībā ir. Varbūt muļķīga, vāji uzrakstīta, nebūt ne laba. Taču tā radīta aizrautīgi, vaļsirdīgi tā, kā biju paredzējusi, un tas ir lielākais prieks un lepnums, kāds autoram lemts.

Pēc dažiem gadiem uzrakstīju vēl vienu Mērijas Vestmakotas darbu, kas saucās "Roze un īve". To allaž pārlasu ar neviltotu gandarījumu, lai gan tas neatgādina "Tālu pavasarī". Tomēr arī šajā reizē ideja par šo grāmatu glabājās man prātā ilgāku laiku, īstenībā kopš 1929. gada. Kā uzmetums, kas — to es zināju droši — kādudien atdzīvosies.

Cilvēki brīnās, no kurienes tas viss nāk, es gribēju sacīt vēl nenorūgušais materiāls. Reizēm es domāju, ka tas ir brīdis, kad literāts jūtas vistuvāk Dievam, jo viņam ir ļauts izbaudīt nelielu daļu no radīšanas svētlaimes. Jo ir izdevies laist pasaulē kaut ko tādu, kas nav no viņa paša. Autors iepazīst tuvību Visvarenajam piedzīvo savu septīto dienu, atzīdams paveikto labu esam.

Man vajadzēja kādu pārmaiņu, ieviešot variācijas literārajā darbā. Es radīju gramatu no ilgām, skumdama pēc Maksa, jo biju šķirta no viņa, bet ziņas saņēmu reti. Ar žēlabām atcerējos dienas, ko bijām pavadījuši Arpačijā un Sīrijā. Gribēju atainot mūsu dzīvi, itin kā izdzīvojot to no jauna nododoties atmiņu priekiem, tāpēc uzrakstīju "Pastāsti man, kā tev iet" vieglprātīgu un jautru grāmatu. Tomēr tajā pilnībā atspoguļoti tie laiki, kurus mēs bijām spiesti pārlaist, un daudzi sīkumi, kas jau bija aizmirsušies. Cilvēkiem šī grāmata ļoti patika. Taču tā iznāca nelielā tirāžā, jo papīra bija maz.

Sidnijs Smits, protams, iebilda: "Jūs taču to nepublicēsiet, Agata?"

"Skaidrs, ka to darīšu," es atteicu.

"Nē!" viņš tiepās. "Jums labāk nevajadzētu laist to klajā."

"Bet es gribu!" Sidnijs Smits mani nosodoši uzlūkoja. Šīs nebija tādas jūtas, ko viņš atbalstītu. Darīt to, ko pats vēlies, tāda rīcība nesaskanēja ar Sidnija visnotaļ kalvinistiskajiem uzskatiem.

"Maksam tas varētu nepatikt."

Es šaubīgi apsvēru šo jautājumu.

"Man gan nešķiet, ka viņš būs pretī. Iespējams, arī viņš labprāt atcerēsies to, ko mēs darījām. Es nemūžam necenstos uzrakstīt nopietnu grāmatu par arheoloģiju. Zinu, ka pieļautu pārāk daudz muļķīgu kļūdu. Taču tas ir citādi, visnotaļ personiski. Un esmu nolēmusi to publicēt." Es turpināju: "Man nepieciešams kaut kas, pie kā turēties, ko atcerēties. Jūs varat paļauties uz savu atmiņu. Tā tas ir. Un tieši tādēļ es gribu to publicēt."

"Tā? Lieliski," sacīja Sidnijs. Viņa balss joprojām likās šaubīga. Tomēr no Sidnija lūpām atskanēja piekrītoša kremšķināšana: "Hm! Mjā…"

"Nieki!" iesaucās viņa sieva Mērija. "Protams, ka jūs drīkstat to publicēt! Kādēļ ne? Tas taču ir tik uzjautrinoši! Un es saprotu, ko jūs domājat par jaukām atmiņām un to pārlasīšanu."

Bija vēl citi cilvēki, kuriem tas viss negāja pie sirds, kaut vai mani izdevēji. Viņi bija aizdomu pilni un nīgri baidījās, ka es viņus vairs neņemšu vērā un pametīšu. Viņi ienīda visu Mērijas Vestmakotas sacerēto. Viņi jau bija sagatavojušies uzlūkot greizi darbu "Pastāsti man, kā tev iet" vai vēl kaut ko tādā garā, ja es atrāvos no detektīvromānu rakstīšanas. Tomēr grāmata guva sekmes, un es domāju, ka viņi pēcāk nožēloja, ka toreiz bija tik maz papīra. Es laidu klajā šo grāmatu, parakstīdamās kā Agata Kristi Melovena lai tā netiktu sajaukta ar maniem detektīvromāniem.

Ir tādi notikumi, ko neviens nevēlas paturēt prātā. Jums ar tiem jāsamierinās, jo tādi ir bijuši, taču jūs negribat tos atkal atcerēties.

Rozalinda viendien man piezvanīja un pastāstīja, ka Huberts, kas kādu laiku bijis Francijā, esot pazudis, varbūt pat nogalināts.

Tas, man šķiet, ir visnelāgākais, kas kara gaitā var atgadīties jaunai sievietei. Šausmīgs uztraukums. Atskārsme, ka vīrs var būt gājis bojā, jau pati par sevi ir briesmīga, taču jums ar šo apziņu jādzīvo tālāk jūs zināt, ka tā ir. Šī liktenīgā turēšanās pie cerības ir cietsirdīga, cietsirdīga… Un neviens neko nevar palīdzēt.

Es nokāpu lejā, pievienojos viņai un kādu brītiņu paliku Pvlivrahā. Mēs cerējām protams, cilvēks vienmēr cer —, kaut gan man vis neliekas, ka Rozalinda sirds dziļumos vēl glabāja kādu ticību. Viņa bija no tiem, kas allaž gaidīja visļaunāko. Un, manuprāt, Hubertā vienmēr bija kaut kas — varbūt ne gluži melanholija —, bet viņam piemita tāda cilvēka starojums vai izskats, kuram nav lemts ilgs mūžs. Viņš bija mīļš, allaž labs pret mani, un man radās iespaids, ka viņā slēpjas… tāds kā dzejiskums vai kas tamlīdzīgs. Es būtu vēlējusies iepazīt viņu labāk, nevis tikai īsās apmeklējumu un tikšanās reizēs.

Mēs vēl vairākus mēnešus nesaņēmām nekādas ziņas. Šķiet, Rozalinda bija padzirdējusi šos jaunumus divdesmit četras stundas pirms tam, kad pastāstīja tos man. Viņa izturējās tāpat kā parasti, jo vienmēr bijusi un ir ļoti drosmīga. Galu galā, negribēdama to darīt, taču zinādama, ka pienākas izrunāties, meita aprauti sacīja: "Kā rādās, būs jēdzīgāk, ja tu izlasīsi šo!" Un pasniedza man telegrammu, kas vēstīja, ka viņas vīrs uzskatāms par uzbrukumā nogalinātu.

Dzīves lielākās sāpes, ko visgrūtāk pārciest, ir apziņa, ka cilvēku, ko mīlat, nevarat paglābt no ciešanām. Jūs spējat kaut ko darīt, lai palīdzētu fiziski sakropļotajiem, bet neko daudz lai kliedētu dvēseles mokas. Es nolēmu varbūt maldīgi -, ka sakarīgākais, ko derētu pasākt, ir teikt Rozalindai, cik maz vien iespējams, un uzvesties tāpāt kā parasti. Vismaz tāda attieksme būtu patikusi man pašai. Es cerētu, ka neviens ar mani nerunās un šādu zaudējumu gari un plaši neapspriedīs. Es uzskatīju, ka tas būtu sakarīgākais variants, taču par otru cilvēku nekad neko nevar droši zināt. Var gadīties, ka viņai būtu vieglāk, ja es uzmācīgi mierinātu un uzstātu, lai meita izraudas. Instinkts nav nekļūdīgs. Mātei tā gribas nesāpināt savu mīļo bērnu un nedarīt tam 1/tfMH nu-rj

pāri! Un šķiet, ka viņa nojauš, kā jārīkojas, taču nemūžam nevar justies ne par ko pārliecinātā.

Rozalinda joprojām dzīvoja Pvlivrahā, lielā un tukšā mājā kopā ar Metjū apburošu un allaž, cik vien atceros, bezrūpīgu un jautru puisēnu — viņam bija ķēriens būt laimīgam. Un ir vēl aizvien. Es tā priecājos, ka Huberts bija redzējis savu dēlu un zināja, ka viņam ir dēls, kaut gan reizumis tas likās pārāk cietsirdīgi apjaust, ka varbūt neizdosies atgriezties mājā, ko viņš tā mīlēja, un audzināt puiku, ko viņš ta gribēja.

Dažkārt nav viegli atvairīt niknuma uzplūdu, kas uzmācas, iedomājoties par karu. Anglijā šajā laikspridī bija pārāk daudz karu. Pirmais sākās negaidot, neticami un pārsteidzoši, tas šķita gluži nejēdzīgs. Taču cilvēki ticēja un cerēja, ka ar to viss beigsies ka ar to pašu vāciešu sirdīs nemūžam vairs nemodīsies vēlme pēc asinsizliešanas. Tomēr tā notika; tagad mēs pēc dokumentāliem vēsturiskiem pierādījumiem varam spriest, ka Vācija to plānoja gadiem jau ilgi pirms Otrā kara sākuma.

Taču pēc tam ir palikusi briesmīgā atskārsme, ka nekāds karš neko neatrisina. Un uzvarēt karā ir tikpat postoši, cik tajā zaudēt. Karam, es domāju, bija savs laiks un vieta. Un jūs ja nepratāt tajā atrast savējo to nepārdzīvojāt, jo jums bija jāiet bojā. Būt laipnam, būt pieļāvīgam, viegli padoties tāda izturēšanās atnesa nelaimi. Karš bija nepieciešamība, un kādam jums vai citam vajadzēja mirt. Gluži tāpat kā putnam vai zvēram jums bija jācīnās par savu teritoriju. Karš nodrošināja vergus, zemi, barību, sievietes visu to, kas karakalpam jāiegūst, lai izdzīvotu. Tomēr mums bija jāmācās izsargāties no kara. Ne jau tāpēc, ka raksturs būtu pārāk miermīlīgs vai nepatiktu darīt pāri citiem, bet tāpēc, ka nekāds karš nav izdevīgs: mēs nevis pārcietīsim karu, bet, tāpat kā pretinieks, tiksim izpostīti. Tīģerzobju laiki ir pagājuši. Tagad, protams, pienākušas blēžu un šarlatānu, zagļu un laupītāju, visādu kramplaužu dienas, taču tās jau ir labākas kā augšupceļa posms.

Es ticu, ka iztālēm var saskatīt gaismu austam, kādu nieku vēlības. Kad dzirdam par zemestrīcēm un dažādām nelaimēm, mēs ceram uz cilvēku dzimuma veselo saprātu. Mēs gribam palīdzēt. Tas ir īstens sasniegums, un man šķiet, ka tas varētu pie kaut kā novest. Ne jau ātri nekas nenotiek tik veicīgi, bet mēs vismaz varam cerēt. Šķiet, reizēm mēs neapjēdzam, ka šo otro tikumu pienākas minēt kopā ar pirmo un trešo, un reti tā darām, sakot: "Ticība, cerība, mīlestība." Teiksim, ka vārdu "cenba"mēs velti valkājam pārāk bieži, jo, ja tās ir pārāk daudz, cilvēks top ciets, nepiedodošs, rūgtuma pilns, to var izlietot nelietderīgi. Mīlestību gan ne, bet ir svarīgi, lai mēs apzinātos, ka tā ir mūsu sirdis.

Bet cikreiz mēs aizmirstam, ka ir arī cerība, un pārāk reti par to domājam? Mēs pārmēru bieži krītam izmisumā un esam gatavi saukt: "Kāda jēga ir kaut ko darīt?" Cerība ir vīruss, kas jāaudzē lielākoties tūlīt un tagad.

Mēs esam izveidojuši Labklājības Valsti, kas atbrīvo mūs no bailēm, nodrošinot dienišķo maizi un vēl mazliet vairāk; tomēr man šķiet — šobrīd un šajā pārticības zemē ikvienam kļūst arvien grūtāk raudzīties nākotnē. Nekas vairs nav pūļu vērts. Kāpēc? Vai tāpēc, ka mums vairs nav jācīnās par eksistenci? Varbūt pat dzīve neliekas interesanta? Mēs nespējam novērtēt faktu, ka esam dzīvi. Iespējams, mums vajadzīgas grūtības, kas jāpārvar Visumā, atklājot jaunas pasaules, vai vēl kādas citas mokas un raizes, slimības un sāpes, neganta vēlme izdzīvot?

Ak jā, bet es pati esmu cerību pilna persona. Vienīgais tikums, ko man, kā liekas, nekad neviens nevarēs atņemt, ir cerība. Tieši tādēļ man ir tik patīkami būt kopā ar mīļo Metjū. Viņam allaž piemitis neārstējams optimisms. Atceros reiz, kad zēns vēl mācījās pamatskolā, Makss viņam jautāja, vai puikam ir nodoms iekļūt kriketa komandā. "Hm," Metjū ar starojošu smaidu atbildēja, "cerība paliek vienmēr!"

Kaut ko tādu derētu pārņemt, man šķiet, par savas dzīves moto. Kļuvu vai traka no dusmām, kad dzirdēju, ko paveicis kāds pusmūža pāris, kas laikā, kad sākās karš, mita Francijā. Kad viņi domājuši, ka vācieši tuvojas, nolēmuši, ka vienīgais iespējamais glābiņš ir izdarīt pašnāvību, un to arī izdarījuši. Kāds zaudējums! Un cik žēl! Laupīdami sev dzīvības, viņi nevienam neko labu neatnesa. Var gadīties, ka abu turpmākais mūžs būtu grūtāks, pilns ciešanu un cīņu. Bet kādēļ atmest jebkuru cerību, ja vēl neesi miris?

Šis notikums man atgādina kādu citu, ko pastāstīja mana Amerikas krustmāte pirms daudziem gadiem, par divām vardēm, kas iekritušas pienā. Viena teikusi: "Ak vai, es grimstu! Esmu pagalam!" Bet otra atbildējusi: "Es gan negribu noslīkt!" "Bet kā tu domā paglabties?" "Redzi, es spārdīšos un spirināšos, spārdīšos un spirināšos kā traka!" otrā varde nosacījusi. Nākamajā rītā pirmā varde bija padevusies un noslīkusi, bet otrā, kas visu nakti kumurojās, sēdēja uz sakultā sviesta kama.

Kā rādās, tad kara pēdējos gados katrs kļuva mazliet nemierīgs. Jau kādu laiku valdīja nojautas, ka šim karam drīz jābeidzas, un daudzi cilvēki, kas agrāk neticēja, ka tam pienāks gals, sāka savu nostāju nožēlot.

Es sāku just satraukumu. Pacienti lielākoties bija aizbraukuši no Londonas, lai gan, protams, palika vēl citi. Tomēr reizēm nekas neatgādināja iepriekšējo karu, kad vajadzēja lāpīt ievainotos tieši no tranšejām.

Tagad puse no darba laika bija jāziedo, milzīgos daudzumos gatavojot zāles epileptiķiem. Tās bija nepieciešamas, tomēr šadai palīdzībai trūka tādas saiknes ar karu, lai tās sniedzējs justos svarīgs. Mātes nesa bērnus uz sociālās apgādes organizācijām, taču es domāju, ka viņas būtu rīkojušās prātīgāk, ja atstātu tos mājās. Šajā jautājuma galvenais farmaceits bija pilnīgi vienisprātis ar mani.

Es toreiz apsvēru dažus projektus. Viena no manām jaunajām draudzenēm, kas strādāja pie armijniekiem, izkārtoja man tikšanos ar kādu, kas izlūkdienestā nodarbojās ar fotografēšanu. Es saņēmu iespaidīgu pasi, kas ļāva klimst pa jūdzēm gariem pazemes gaiteņiem zem Kara ministrijas, kur mani sagaidīja nopietns jauks leitnants, kas nobiedēja mani līdz nāvei. Kaut gan man fotografēšanā bija diezgan liela pieredze, es nekad netiku saskārusies ar uzņemšanu no gaisa un neko nezināju par aerofotogrāfijām. Tāpēc es nespēju pazīt gandrīz vai nevienu no uzņēmumiem, kas tika man rādīti. Viens jutos par to gluži pārliecināta attēloja Oslo, taču es toreiz jutos tik nedroša, ka neuzdrīkstējos to sacīt, jo jau biju nosaukusi šo to aplam. Jaunais cilvēks nopūtās, uzlūkoja mani ar tādām acīm, it kā es būtu neglābjami dumja, un laipni ieminējās: "Manuprāt, jums labāk doties atpakaļ uz slimnīcu." Izgāju no turienes, pilnīgi satriekta.

Pirms kara sākuma bija atrakstījis Greiems Grīns un apjautājies, vai man patiktu strādāt propagandas jomā. Man nelikās, ka es būtu tāda rakstniece, kas šajā ziņā kaut ko spētu, jo man pietrūka vientiesības, lai spētu uz visu raudzīties vienpusīgi. Bet nekas nav tik šķebinošs kā remdens propagandists. Jūs vēlaties sacīt: "X ir melns kā nakts!" un tā arī domāt. Taču man nešķiet, ka es jebkad kaut ko tādu spētu.

Tomēr mans nemiers pieauga ar katru dienu. Man vajadzēja darboties — pasākt kaut ko, kas būtu saistīts ar karu. Saņēmu piedāvājumu strādāt par zāļu gatavotāju pie kāda ārsta Vendoverā tā bija netālu no vietas, kur dzīvoja mani draugi. Man likās, ka tas būtu ļoti jauki un man tur patiktu. Tikai, ja Makss atgrieztos no Ziemeļāfrikas un pēc trim gadiem viņš varētu pārrasties es būtu spiesta ārstu pamest.

Es loloju arī kādu projektu teātrim. Bija iespēja doties kopā ar kādu trupu turnejā pa Ziemeļāfriku, kļūstot par tādu kā rezerves producenti. Šī ideja mani aizrāva. Tas būtu brīnišķīgi, ja es tur nonāktu! Taču laimīgā kārtā es neko tādu neizdarīju. Kad līdz izbraukšanai bija palikušas apmēram divas nedēļas, es saņēmu vēstuli no Maksa viņš ziņoja, ka'Gaisa spēku ministrija atsaukšot viņu no Ziemeļāfrikas pāris nedēļu laikā. Tā gan būtu vilšanās, ja es ar trupu ierastos Ziemeļāfrikā, kad viņš jau būtu mājās!

Nākamās nedēļas bija mokošas. Te nu es biju saspringta un gaidoša. Divas, trīs nedēļas, varbūt ilgāk sacīju sev, ka viss allaž risinās lēnāk, nekā nepacietīgam cilvēkam šķiet.

Nedēļas nogalē devos uz Velsu pie Rozalindas un atgriezos ar pēdējo vilcienu svētdienas naktī. Tas bija tāds vilciens, kādus nereti vajadzēja pieciest kara apstākļos, kodīgi auksts, un, protams, kad tas ienāca Pedingtonas stacijā, no tās vairs nekur nevarēja tikt. Es iekāpu kādā citā vilcienā, kas galu gala aizveda mani uz Hempstedu, kura atradās netālu no Launroudas, tā es nokļuvu mājās, nesdama ceļasomu un dažas žāvētas siļķes. Devos iekšā nogurusi un nosalusi un sāku ar to, ka iededzu gāzi, nometu mēteli un noliku somu. Ieliku siļķes cepamajā panna. Tad izdzirdu kādu klankstošu troksni un pabrīnījos, kas tur varētu būt. Izgāju uz balkona un pavēros lejup. Pa kāpnēm augšup nāca kāds stāvs, apkrāvies ar visu iespējamo gluži kā karikatūrā attēlotais Pirmā pasaules kara zaldāts Vecais Bils. Viņš bija viscaur apkarinājies ar klankstošiem priekšmetiem. Šo cilvēku varētu nosaukt par Balto Bruņinieku tas būtu visatbilstošākais apzīmējums. Likās neticami, ka vienam vīram var uzkabināt tik daudz ko. Taču neradās šaubas par to, kas šis nācējs tāds ir, tas bija mans laulātais draugs! Pēc pāris minūtēm es sapratu, ka visas manas bailes par kādām pārmaiņām mūsu attiecībās ir bijušas veltas. Šis bija tas pats Makss! It kā būtu devies projām vakar… Viņš bija atgriezies! Mēs atkal bijām mājās. Briesmīgā ceptu siļķu smaka kutināja degunus, un mēs devāmies iekšā.

"Ko, pie velna, tu te ēd?" Makss noprasīja.

"Siļķes!" es atteicu. "Tu arī vari vienu dabūt." Mēs saskatījāmies. "Maks!" es teicu. "Tu esi kļuvis par dažiem stouniem smagāks!"

"Var gadīties. Un tu arī neesi zaudējusi svaru!" viņš piemetināja.

"Tas tāpēc, ka nemitīgi jāēd kartupeļi," es paskaidroju. "Kad nav gaļas un citu kārumu, tiek apēsts pārāk lielāks daudzums tupeņu un maizes."

Tā, te nu mēs bijām. Kad vīrs devās projām, mums bija četru stounu starpība. Un viss likās otrādi. Man vajadzēja būt vieglākajai.

"Dzīvojot Fezāntuksnesī, cilvēks varētu jūtami zaudēt svaru!" es noteicu. Makss atbildēja, ka tuksnesi novājēt nebūtu iespējams, jo neesot nekā, ko darīt, atliekot tikai sēdēt, ieturēt treknas maltītes un dzert alu.

Cik tas bija burvīgs vakars! Mēs grauzām piedegušas siļķes un jutāmies laimīgi!

XI DAĻa rudens

1

Es rakstu šis rindas 1965. gadā. Un tas bija 1945. gadā. Ir aizritējuši divdesmit gadi, kas nepavisam nešķiet kā divdesmit gadi. Un kara gadi vispār neatgādina citus gadus. Tie ir ka murgs, kad dzīves īstenība itin kā sastingst. Vēl ilgāku laiku pēc tam es allaž mēdzu teikt: "Ak, tas un tas notika pirms pieciem gadiem!" Bet ikreiz tik tiešām man vajadzēja pievienot vēl piecus. Tagad, ja es saku, ka runa ir par dažiem gadiem, īstenībā domāju daudzus gadus. Laiks ir mainījies kā tas allaž mēdz būt veciem cilvēkiem. Mana dzīve atkal atsākās līdz ar vācu sakāvi karā. Kaut gan praktiski izraisījās karš ar Japānu, mūsu karš tad beidzās. Pēc tam vajadzēja labot postījumus, savācot to, kas bija izkaisīts it visur, salauztas dzīves.

Pēc atvaļinājuma Makss devās atpakaļ uz Gaisa spēku ministriju. Admiralitāte nolēma, ka būtu jāatdod rekvizētā Grīnvejā, kā parasti, vienā mirklī -, un diena, kuru viņi izvēlējās šo jautājumu kārtošanai, iekrita Ziemsvētkos. Nemaz nebūtu iespējams izvēlēties neizdevīgāku dienu, lai pārņemtu pamestu māju. Mums jūtami trūka veiksmes. Mūsu elektrības ģenerators, kas gādāja strāvu, bija pie beigām jau tad, kad Admiralitāte pārņēma māju. Amerikāņu komandieris man vairākas reizes bija teicis, ka esot pilnīgi iespējams tas drīz būšot pagalam. "Šā vai tā," šis armijnieks sacīja, "mēs jums sarūpēsim vietā gluži jaunu, kad tas būs jādara, jums būs kaut kas, ko gaidīt…" Nelaimīgā kārtā māja tika atdota atpakaļ tieši trīs nedēļas pirms tam, kad būtu vajadzējis nomainīt elektrības ģeneratoru.

Grīnvftja bija skaista, kad mēs saulainā ziemas dienā atkal tur ieradāmies, taču tā bija aizaugusi mežonīga kā brīnumjauki džungļi. Taciņas bija pazudušas, bet sakņu dārzā, kur auga burkāni un salāti, kuploja nezāles, un augļu kociņi nebija apcirpti. Bija tik bēdīgi daudzējādā ziņā redzēt šo vietu tādā izskatā, tomēr tās skaistums bija saglabājies. Mājas iekšpusē viss nebija tik nelāgi, kā mēs baidījāmies. No linoleja vairs nekas nebija palicis pāri tas likās apgrūtinoši, un jaunu mēs nevarējām dabūt, jo Admiralitāte bija par visu samaksājusi, kad ievācās. Virtuve bija neaprakstāmā stāvoklī: sienas nomelnējušas, klātas trekniem kvēpiem, un, kā jau teicu, tur tālāk pa gaiteni bija četrpadsmit tualetes.

Man bija lielisks sabiedrotais, kas aizstāvēja manas intereses sarunās ar Admiralitāti, un jāteic, ka ar šo institūciju tiešām bija jācīnās. Misters Adamss bija noteikts un uzticams aizstāvis. Kāds man teica, ka šis cilvēks esot vienīgais, kas spētu izspiest asinis no akmens vai naudu no Admiralitātes.

Šie ļaudis nepiekrita pārkrāsot istabas ar bezjēdzīgu aizbildinājumu, ka māja esot remontēta tikai gadu vai divus pirms tam, kad viņi tur ievākušies, tādēļ ja būtu jāpārkrāso, tad daļa no istabām. Kā gan būtu iespējams izdekorēt trīs ceturtdaļas no istabas? Tomēr atklājās, ka laivu māja pamatīgi cietusi no sienām pazuduši ķieģeļi, kāpnes sabrukušas un tā tālāk tādā pašā garā; par šiem postījumiem viņiem bija jāmaksā. Un, kad es saņēmu šo naudu, tad varēju par to izremontēt virtuvi.

Vēl otra izmisīga kauja bija jāizcīna par tualetēm. Ierēdņi apgalvoja, ka man vajadzētu pieņemt tās kā uzlabojumu. Es atbildēju, ka neuztveru kā uzlabojumu četrpadsmit nevajadzīgas atejas virtuves gaitenī, kurā nekam tādam nebūtu jāatrodas. Bija nepieciešams pieliekamais, malkas noliktava un trauku skapis, kas tur atradās agrāk. Ierēdņi turpināja apgalvot, ka šīs daudzās tualetes būtu lieliska priešrocība, ja mājā tiktu ierīkota meiteņu skola. Es aizrādīju, ka tā netiks pārvērsta par meiteņu skolu. Man varētu noderēt viena rezerves tualete es pieļāvīgi sacīju. Tomēr tā viņi nevarot. Vai nu aizvākšot visas tualetes, vai arī man būšot jāmaksā starpība no naudas, kas piešķirta par citiem postījumiem. Tad gluži kā Sarkanā karaliene es paziņoju, lai novāc visas.

Šis risinājums gan Admiralitātei nozīmēja daudz pūļu un izdevumu, taču viņi bija spiesti šos ierīkojumus aizvākt. Tad misters Adamss panāca, ka meistari ieradās vēl un vēl, lai tas tiktu izdarīts kārtīgi, jo strādnieki allaž atstāja rēgojamies caurules un citus krāmus, kā ari piespieda viņus uztaisīt pieliekamo un noliktavu kā agrāk. Tā bija ilga un smaga cīņa.

Tad parādījās nesēji, kas izvietoja pa visu māju vienā telpā sakrautās mēbeles. Jābrīnās, cik maz bojājumu bija ja neņemam vērā kožu saēstos paklājus. Es gan biju lūgusi veikt pretkožu apstrādi, bet tas nebija darīts, jo visi uzspēlēti optimistiski attrauca: "Tas līdz Ziemsvētkiem būs galā!" Dažas grāmatas bija sapostījis mitrums, tomēr tādu izrādījās pārsteidzoši maz. Viesistabā jumts nebija tecējis, tāpēc priekšmeti bija saglabājušies samērā labā stāvoklī.

Cik skaista izskatījās Grīnvejā savā mežonīgajā kuplumā! Taču es prātoju, vai mums jebkad izdosies attīrīt celiņus un pat atrast, kur tie reiz bijuši. Dārzs aizauga ar katru dienu vairāk, un kaimiņos to uzskatīja par pamestu. Mēs bieži vien bijām spiesti aizraidīt no alejas svešiniekus. Viņi pastaigādamies ieklīda pie mums, lauzdami lielus rododendru zarus un nevērīgi izbradādami krūmājus. Protams, māja pēc Admiralitātes izvākšanās kādu laiku stāvēja tukša. Mēs dzīvojām Londonā, un Makss strādāja Gaisa spēku ministrijā. īpašumu neviens neaprūpēja, katrs nāca iekšā un ņēma, ko gribēja, ne tikai plūca puķes, bet arī lauza veselus zarus.

Mums beidzot izdevās to nokārtot, un dzīve sākās no jauna, lai gan ne gluži tā, kā agrāk. Tas bija atvieglojums, ka beidzot iestājies miers, taču nebija noteiktības nākotnes cerībās — un vispār nekur. Mēs bijām kopā un jutāmies pateicīgi par to, izgaršodami esību, lai redzētu, ko tālāk ar to iesākt. Mūs satrauca arī darījumi. Bija jāaizpilda formulāri, jāparaksta kontrakti, nodokļu deklarācijas vesels lēvenis dokumentu, ko neviens neizprata.

Tikai tagad, pavērdamās atpakaļ uz kara gadiem, es pilnībā sapratu, ka šajā laikā esmu radījusi neticamu lērumu darbu. Šķiet, tā notika tāpēc, ka nebija nekādu izklaižu un iziešanu sabiedrībā, jo vakaros neviens nekur negāja.

Bez visa tā, ko jau minēju, pirmajos kara gados biju uzrakstījusi vēl divas grāmatas. Tās tapa bailēs, ka iešu bojā uzlidojumos, tādēļ likās spraigākas nekā agrāk Londonā sacerētās. Viena bija domāta Rozalindai to es uzrakstīju vispirms -, un tajā darbojās Erkils Puaro, bet otra bija veltīta Maksam ar mis Mārplu. Abas šīs grāmatas, kad tās bija pabeigtas, nonāca seifā bankas velvēs noformētas kā dāvinājumi Rozalindai un Maksam. Es nospriedu, ka tādējādi tās būs nodrošinātas pret iznīcināšanu.

"Šī doma jūs uzmundrinās," es abiem sacīju, "kad pārnāksiet no bērēm vai sēru dievkalpojuma un atcerēsieties, ka jums katram pieder pa grāmatai!" Viņi teica, ka labāk gribētu mani pašu, un es attraucu: "Kā tad, šalibu nav!" Un mēs visi no sirds pasmējāmies.

Netieku gudra, kāpēc cilvēki allaž tā mulst, kad jāapspriež kaut kas, saistīts ar nāvi. Mīļais Edmunds Korks mans aģents vienmēr likās gaužām apmulsis, kad es sarunā skāru šo tēmu: "Paklausieties, bet pieņemsim, ka es nomirstu?" Taču šodien patiesi šis jautājums ir tik svarīgs, ka tas būtu jāapspriež. Cik varu spriest pēc tā, ko man teikuši juristi un nodokļu inspektori, lai gan es no šādām lietām maz ko saprotu, — mana aiziešana radiem un tuviniekiem nozīmē pilnīgu postu, tāpēc viņu vienīgā cerība — turēt mani pie dzīvības, cik ilgi vien iespējams!

Ja ņemam vērā, kādā līmenī tagad notiek nodokļu piedzīšana, es ar prieku apdomāju, ka man vairs nav tik smagi jāstrādā: ar vienu grāmatu gada ir gana. Ja uzrakstu divas, tad nenopelnu daudz vairāk kā par šo vienu, tikai sagādāju sev lieku noņemšanos. Protams, agrākā pamudinājuma vairs nebija. Ja gadītos kaut kas ārkārtīgs, ko es gribētu darīt, tad būtu citādi.

Apmēram tajā laikā man piezvanīja no BBC un apjautājās, vai es nevēlētos uzrakstīt īsu radio ludziņu programmai, kurai esot kāds sakars ar karalieni Mēriju. Viņa izteikusi vēlmi, lai tajā tiktu iekļauts kaut kas no manis, jo viņai patīkot manas grāmatas. Vai es varētu drīz viņiem to nodrošināt? Mani šī iecere piesaistīja. Es ilgi prātoju, staigādama šurpu turpu, pēc tam piezvanīju viņiem un teicu "jā". Man bija iešāvusies prātā ideja, kas likās piemērota, un es sacerēju nelielu skeču ar nosaukumu "Trīs akli pelēni". Cik man zināms, tad karalienei Mērijai tas esot gājis pie sirds.

Varētu likties, ka tā viss beigsies, bet drīz pēc tam saņēmu piedāvājumu pārstrādāt to par stāstu. "Ieplaku", ko biju piemērojusi skatuvei, uzveda Pīters Saunderss, un izrāde guva panākumus. Iestudējums man pašai tā iepatikās, ka sāku apcerēt turpmākās iespējas lugu rakstīšanā. Varbūt labāk nodarboties ar dramaturģiju, nevis romāniem? Daudz vairāk prieka. Viena grāmata gadā sagādās finanses, tāpēc es pārējā laikā varēšu nodoties kaut kam pilnīgi citam.

Jo vairāk domāju par "Trim akliem pelēniem", jo skaidrāk apjautu, ka varētu paplašināt radiolugu, kas ilgst divdesmit minūtes, līdz detektīvgabalam trijos cēlienos. Man gribējās pievienot vēl dažas personas, paplašināt sižetu un darbību, lēnām nonākot pie atrisinājuma. Manuprāt, "Peļu slazda" priekšrocības tā es nosaucu "Triju aklo pelēnu" skatuves variantu bija tādas, ka šī versija tapa uzreiz tai pamatā nebija prozas darba. Tātad bija nepieciešami "kailie kauli" skelets, ko vajadzēja ietērpt miesā. Viss bija pie rokas jau kopš paša pirmā brīža. Un derēja diezgan labai konstrukcijai.

Par virsrakstu man jāpateicas savam znotam Entonijam Hiksam. Netiku Entoniju pieminējusi agrāk, bet, protams, viņš nav tikai atmiņas, jo vēl arvien ir kopā ar mums. Es patiesi nezinu, ko bez viņa iesāktu. Ne tikai tāpēc, ka viņš ir viens no laipnākajiem cilvēkiem, ko man bijis lemts pazīt, bet arī tāpēc, ka viņa personība ir ievērojama un interesanta. Viņam ir idejas. Šis vīrietis ir jebkura pusdienu galda rota, allaž kaut ko piepeši paziņodams. Un pavisam drīz visi jau aizrāvušies strīdā.

Viņš ir studējis sanskritu un tibetiešu valodu, taču var lietpratīgi runāt arī par tauriņiem, retiem krūmiem, jurisprudenci, markām, putniem, porcelānu, senlietām, atmosfēru un klimatu. Ja viņam vispār bija kāda vaina, tad vienīgi tāda, ka viņš pārlieku dedzīgi sprieda par vīniem, taču šajā ziņā es esmu aizspriedumaina, jo man dzērieni neiet pie dūšas.

Tā ka oriģinālvirsraksts "Trīs akli pelēni" nebija izmantojams, jo jau pastāvēja raidluga ar šādu nosaukumu, mēs lauzījām galvas, gudrodami jaunu. Entonijs minēja "Peļu slazdu". Un tas tika pieņemts. Viņš, kā šķiet, būtu varējis pretendēt uz daļu no autortiesībām, bet toreiz mums ne sapnī nerādījās, ka šī luga ieies teātra vēsturē.

Cilvēki man allaž vaicā, ar ko es izskaidroju "Peļu slazda" panākumus. Laikam, ja neņemam vērā parasto atbildi "Ar veiksmi!" — jo tā tiešām ir: jāteic, ka vismaz deviņdesmit procenti bija veiksmes -, es vēl varu piebilst vienīgi to, ka tajā gandrīz katrs kaut ko atradīs: to skatoties, var gūt prieku dažāda vecuma cilvēki ar atšķirīgu gaumi. Šī luga patīk jauniešiem un padzīvojušiem ļaudīm, uz šo izrādi Metjū gāja kopā ar saviem Itonas draugiem un vēlāk arī ar studiju biedriem no universitātes to novērtēja arī Oksfordas studenti. Bet, visu apsverot un nekļūstot nedz iedomīgai, nedz pārāk pieticīgai, es domāju, ka man, šķiet, izdevies labi to konstruēt — ar humoru un detektīvintrigu. Darbība risinās tā, ka jums gribas zināt, kas sekos tālāk, un nav iespējams uzminēt, kas notiks nākamajās minūtēs. Un vēl man šķiet lai gan tādās izrādēs, kas spēlētas ļoti ilgi, personas agrāk vai vēlāk sak atgādināt karikatūras, "Peļu slazda" varoņi tomēr ir dzīvi cilvēki.

Sižets bija tāds, ka trīs pamesti dzīves pabērni pēc Aizbildņu padomes norīkojuma nonāk kādā fermā. Viens nomirst, un pastāv aizdomās, ka zēns, kam ir neliela nosliece uz likumpārkāpumiem, vēlāk varētu lolot atriebības plānus. Ir vēl slepkavības gadījums, un kādam ataust atmiņā, ka ir kāds cilvēks, kas daudzus gadus nēsājis sirdī bērnišķīgu aizvainojumu un varētu būt atgriezies, lai nokārtotu rēķinus. Tāds sižets nepavisam nav neiespējams.

Tagad "par pašiem raksturiem: jauna, sarūgtināta sieviete, kas nolēmusi dzīvot tikai nākotnei; jauneklis, kas atsakās raudzīties sejā īstenībai un ilgojas pēc mātes aizgādības; tad vēl zēns, kas bērnišķīgi ilgojas atspēlēties nežēlīgajai būtnei, kura sāpinājusi Džimiju, un savai skolotājai, visi man liekas reāli un saprotami, kad tos vēroju.

Ričards Atenboro un viņa burvīgā sieva Šeila Sima pirmajā uzvedumā tēloja galvenās lomas. Cik tā bija brīnišķīga izrāde! Viņiem patika luga, viņi ticēja tās panākumiem un spēlēja ar lielu iedziļināšanos. Man sagādāja prieku ari mēģinājumi itin viss!

Tad beidzot izrāde bija gatava. Man jāatzīstas, ka es nebūt nenojautu, ka nupat piedzīvošu lielus panākumus vai kaut ko tamlīdzīgu. Nospriedu, ka viss notiek pavisam labi, bet atceros… Lai gan esmu aizmirsusi, vai tā bija pirmā izrāde vai kāda vēlāka… Manuprāt, tā notika Oksfordā devos turp kopā ar dažiem draugiem un bēdīgi nolēmu, ka tā izgāzīsies. Likās, ka esmu šajā darbā ielikusi pārāk daudz humora pārmēru bieži skanēja smiekli. Un skatītāji droši vien aizmirsīs par detektīvsižetu. Jā, cik atminos, es par to jutos mazliet norūpējusies.

Taču Pīters Saunderss atzinīgi māja ar galvu un murmināja: "Neraizējieties! Es paredzu, ka šī izrāde tiks spēlēta ilgāk par gadu… Četrpadsmit mēnešus!"

"Tik ilgi tā nenoturēsies!" es iebildu. "Varbūt astoņus mēnešus… Jā, es domāju astoņus mēnešus!"

Un tagad, kad es rakstu šo te, izrāde tiek spēlēta jau pilnu trīspadsmito gadu — un uzvesta neskaitāmas reizes. Teātrim The Ambassadors Theatre vajadzēja nomainīt sēdekļus un aizkaru. Esmu dzirdējusi, ka atjaunotas arī dekorācijas vecās esot gluži apskretušas. Bet publika joprojām nāk.

Jāteic, ka man šāds atklājums šķiet neticams. Kādēļ lai jauka, patīkama luga vakara laikkavēklim paliktu uz skatuves trīspadsmit gadu? Nevajag šaubīties, ka brīnumi tiešām notiek.

Un kurš saņem ienākumus? Galvenokārt, protams, nodokļu iekasētāji tāpat kā par visu citu, taču kas vēl ir ieguvējs? Esmu dāvinājusi daudzas savas grāmatas ar visiem ieņēmumiem no tām citiem cilvēkiem. Vienas stāsta "Svētnīca" izdošanas tiesības esmu atvēlējusi Vestminsteras abatijas fondam, dažu citu draugiem un tuviniekiem. Apziņa, ka iespējams apsēsties un kaut ko uzrakstīt, bet pēc tam nodot to vēl kādam, tā ir laimīga un daudz patīkamāka sajūta nekā pasniegt čeku vai kaut ko tādu. Jūs gan varbūt sacīsiet, ka galu galā tas pats vien ir, taču nav vis. Viena mana grāmata pieder mana vīra krustdēliem kaut gan tā izdota pirms daudziem gadiem, tomēr šo to ienes joprojām. "Apsūdzības liecinieces" filmēšanas tiesības esmu nodevusi Rozalindai.

Luga "Peļu slazds" ir nokļuvusi mana mazdēla īpašumā. Metjū, protams, allaž bijis veiksmīgākais no mūsu ģimenes locekļiem, un tieši dāvinājums Metjū naudas ziņā izrādījies visdāsnākais.

Mani īpaši aizrāva garstāstu (šķiet, tā tos sauc) rakstīšana tie ir kaut kas pa vidu starp romānu un īso stāstu. Ienākumi no tiem atļāva ielikt jaunus, krāsainus vitrāžlogus manai draudzes baznīcai Čarstonferersā. Tā ir brīnumskaista maza baznīciņa, un vienkāršais stikla logs austrumpusē man allaž licies kā tukša vieta zobu rindā. Lūkojos uz to katru svētdienu un iztēlojos, cik skaists tas būtu gaišās krāsās. Es par vitrāžām neko nezināju un notērēju daudz laika, apmeklējot darbnīcas un pētot mākslinieku darinātās skices. Beigu beigās izvēle sašaurinājās, apstādamās pie stikla dizainera, ko sauca Patersons viņš dzīvoja Baidfordā un atsūtīja tādu loga uzmetumu, kas mani savaldzināja it īpaši krāsas. Tās nebija parastās: nevis sarkanā un zilā kā visur, bet lielākoties violetie un gaišzaļie mani iemīļotie toņi. Es vēlējos, lai vidū centrālā figūra būtu Labais Gans. Man šajā ziņā radās dažas domstarpības ar Ekseteras diacēzi. Un jāteic arī ar misteru Patersonu: visi uzstāja, ka austrumpuses logā jābūt attēlotai krustā sišanai. Tomēr diacēze, papētījusi šo jomu, piekrita, ka varētu būt arī Jēzus Labais Gans, jo tā ir lauku draudzes baznīca. Es gribēju, lai tas būtu laimīgs logs, kurā ar prieku raudzītos bērni. Tādēļ vidū vajadzēja būt Labajam Ganam ar savu jēru, bet malās silītei, Svētajai Jaunavai ar bērnu, eņģeļiem, kas parādījušies ganiem laukā, zvejniekiem laivās un ar tīkliem, bet tālāk stāvam, kas iet pa ūdens virsu. Tās visas bija vienkāršas Bībeles ainas, kas man ļoti patīk, un es svētdienās labprāt skatos uz tām. Misters Patersons izgatavojis skaistu logu. Šķiet, ka tas pārdzīvos vēl gadu simteņus, jo ir vienkāršs. Esmu gan lepna, gan pazemīga tādēļ, ka man bija ļauts ieguldīt tajā sava darba augļus.

2

īpaši man atmiņā palicis kāds vakars teātrī tā bija pirmizrāde "Apsūdzības lieciniecei". Es varu droši sacīt, ka tā ir vienīgā pirmizrāde, kas man patikusi.

Parasti tās ir briesmīgas un grūti paciešamas. Ir tikai divi iemesli, kādēļ vispāf tās apmeklēt. Viens no tiem ne visai cēls -, ka nabaga aktieriem tā jāpārdzīvo un nebūtu pieklājīgi, ja autors nebūtu klāt un nedalītos ar viņiem šajās mokās. Dažus no šiem pārbaudījumiem es jau biju iepazinusi "Alibi" pirmizrādes laikā. Lugā ir epizode, kad pārvaldnieks un ārsts dauzās pie aizslēgtām kabineta durvīm, un tad, pieaugot sasprindzinājumam, tās atsprāgst vaļā. Pirmizrādes vakarā kabineta durvis nepadevās iecerei tās atvērās, kad neviens vēl nebija paguvis pielikt roku, un atklāja skatienam līķi, kas tajā brīdi iekārtojās vajadzīgajā pozā. Šis gadījums lika man vēlāk sargāties no slēgtām durvīm, gaismām, kas var nenodzist, kad tām būtu jānodziest, un ari gaismām, kas neiedegas, kad tam būtu jāiedegas. Tās ir visīstākās teātra mocības.

Otrais iemesls, kāpēc vajadzētu apmeklēt pirmizrādes, protams, ir ziņkārība. Jums ir skaidrs, ka redzētais nebūs iepriecinošs, ka jūs jutīsieties nožēlojami, jo pamanīsiet, ka viss iet greizi, teksts tiek putrots, darbība jūk un brūk. Bet jūs ejat skatīties šo nejēdzību, jo ir pārņēmusi milzīga, nepārvarama ziņkāre — jums jāzina, kas tur notiks! Neviena cita stāstītais neko nedos. Un te nu jūs esat drebināties kā salā, bet jums ir karsti, un jūs cerat, ka paziņas nepamanīs slēptuvi ielūgto rindā, kur sēžat.

Taču "Apsūdzības liecinieces" pirmizrāde nebija tik nožēlojama. Šī bija viena no tām manām lugām, kuras man pašai patika vislabāk. Tā man sniedza tikpat daudz gandarījuma, cik pārējie darbi. Es gan negribēju to rakstīt no domas par lugas sacerēšanu pārņēma šausmas. Mani piedabūja to izdarīt Pīters Saunderss, kam piemīt lieliskas pārliecināšanas spējas. Ar laipniem jociņiem un smalku uzmundrināšanu: "Protams, ka jūs to varat!"

"Man nav ne jausmas par tiesas norisi. Es nonākšu muļķes lomā."

"Tas taču ir tik vienkārši! Jūs varat par to izlasīt. Un mūsu rīcībā ir jurists, kas visu pārbaudīs un aizvāks neatbilstības, ja tādas atradīs. Viss tiks savests kārtībā."

"Es nespēšu attēlot to, kas notiek tiesā."

"Spēsiet gan! Jūs taču jau esat redzējusi izrādes par tiesas prāvām. Un varat pastudēt tiesas prāvu protokolus."

"Ak vai, es nezinu… Nedomāju vis, ka tur kaut kas iznāks."

Pīters Saunderss turpināja apgalvot, ka iznākšot gan un vajagot sākt, jo viņš gribot to lugu labi drīz. Tā hipnozes varā — jo es allaž pakļaujos suģestijai sāku lasīt"Slavenās tiesas prāvas"un iztaujāt advokātus un notārus. Beigu beigās ieinteresējos un sajutu piepešu prieku to brīnišķo radīšanas aizrautību, kura parasti neturpinās ilgi, taču sparīgi ved autoru uz priekšu, nesot kā liels vilnis. "Tas ir vareni! Es to daru! Man iznāk! Ko tagad? Un kurp tālāk?" Tad nāk tas nenovērtējamais mirklis, kad rakstnieks ierauga notiekošo ne jau uz skatuves, bet gara acīm. Te tas viss ir: īstenībā un reālā tiesā, nevis Oldbeilijā, jo es tur vēl neesmu bijusi… Bet šīs ainas uzskices veidojas mana prāta dziļumos. Es redzu satrauktu, izmisušu jaunu vīrieti strupceļā, neizprotamu sievieti, kas ienāk zālē un sniedz liecību — nevis sava mīļākā, bet gan kroņa labā. Šo darbu es uzrakstīju īsā laika. Kā šķiet, tas tapa divās vai trijās nedēļās pēc materiālu lasīšanas.

Man, protams, vajadzēja ieviest procedūrā dažas pārmaiņas un neatlaidīgi cīnīties par tādu lugas nobeigumu, kādu biju izvēlējusies. Tas nevienam nepatika: daži negribēja, lai tas paliek, kāds ir, daži teica, ka tāds gals sabojāšot lugu. Un burkšķēja "Tas neies cauri!" pieprasot citādas beigas, vēlams, tādas kā oriģinālstāstam, ko biju uzrakstījusi pirms vairākiem gadiem. Bet īsais stāsts nav luga. Tā darbībai nav jārisinās uz nelielas skatuves slepkavības prāvas laikā. Šis stāsts bija tikai uzmetums ar apsūdzēto un mīklaino liecinieci. Es uzstāju, ka beigām jāpaliek tādām, kādas tās ir. Parasti nemēdzu tiepties, jo nejūtos tik pārliecināta, lai iecirstos, taču šajā gadījumā tā bija. Es vēlējos šādu noslēgumu. Tik ļoti, ka nepiekristu lugas iestudēšanai bez tā.

Man ļāva paturēt šīs beigas, un izrāde bija veiksmīga. Daži aizrādīja, ka tā esot atkāpšanās, beigas liekoties kā aiz matiem pievilktas, taču es zināju, ka tā nav — tās bija loģiskas. Viss notika tā, kā varēja notikt, kā vajadzēja būt. Jo es uzskatīju, ka tā jānotiek iespējams, ar mazāku varmācību -, bet psiholoģiskā ziņā viss būtu pareizi. Un vienīgais sīkais fakts, kas paliktu apslēpts, netieši uztaustāms visā lugā.

Advokāts un viņa palīgs deva padomus un divreiz pat atnāca uz mēģinājumiem. Visbargāko kritiku saņēmu no palīga.

"Nē, es saku te viss ir šķērsām!" viņš paziņoja."Jo, raugiet, tāda prāva kā šī turpinātos vismaz trīs vai čeras dienas! Jūs nevarat iespiest to pusotrā vai divās stundās." Viņam, protams, bija taisnība, taču teātrī visām tiesas sēdēm jānotiek tām piešķirtā laika robežās, tāpēc triju dienu norises jāsavieto stundās. Šad tad var nolaist priekškaru tas palīdz, bet "Apsūdzības liecinieces" sižets risinās tiesā, un, manuprāt, tam jābūt nepārtrauktam. Laikam jau gāju uz šo izrādi tikpat nemierīga kā allaž, bet tūlīt pēc tam, kad pacēlās aizkars, es ļāvos priekam. No visām lugām, ko esmu uzrakstījusi, šī bija iestudēta vistuvāk manam priekšstatam. Jauno apsūdzēto tēloja Dereks Blūmfīlds; tiesas vīri, kurus nekad netiku skaidri iztēlojusies, jo maz ko zināju par likumkalpiem, pēkšņi bija atdzīvojušies, un no Patricijas Džeselas, kam tika visgrūtākā loma, bija 'atkarīgi lugas panākumi. Piemērotāku aktrisi es nemaz nevarēju vēlēties. Loma bija grūta, it īpaši pirmajā cēlienā, un teksts viņai nevarēja palīdzēt. Teikumi ir šaubīgi, atturīgi, saspringumam galvenokārt jābūt viņas acis: noklusējumam, kas rada aizdomas, ka viņa kaut ko slēpj. Šī aktrise lieliski ļāva visu nojaust cieta, noslēgta personība. Es joprojām domāju, ka viņas tēlojums Romēnas Helderas lomā bija viens no labākajiem, ko esmu redzējusi uz skatuves.

Un tā es biju laimīga, starojoši laimīga un kļuvu vēl atraisītāka, dzirdot publikas aplausus. Izslīdēju ārā, kā vienmēr, uzreiz pēc tam, kad nolaidās priekškars. Pagāja kāds mirklis, kamēr lūkojos pēc kādas mašīnas, un tad piepeši attapos ielenkumā, jo apkārt bija skatītāji — visparastākie; tie, kuri mani pazina, pliķēja man muguru un drošināja: "Tā ir labākā luga, ko esat uzrakstījusi, dārgā!" "Pirmā klase, īkšķi gaisā, es saku!" "Tā ir uzvara!" "Man patika itin viss ik minūte!" Tika izvilktas autogrāfu grāmatiņas, un es jautri un laimīgi parakstījos tajās. Mana pašapziņa auga un nedrošība bija zudusi. Jā, tas bija neaizmirstams vakars. Es joprojām ar to lepojos. Un vēl aizvien, šad un tad paveroties atmiņas apcirkņos, izvelku to ārā, nopētu un saku: "Tas tik bija vakars, tas gan bija!"

Es visnotaļ pacilāti atceros vēl kādu reizi, taču man jāatzīstas, ka tik un tā šajās atmiņās netrūkst arī ciešanu tā bija "Peļu slazda" desmit gadu jubileja. Tai par godu notika pieņemšana, vajadzēja rīkot dzīres, un — vēl trakāk uz tām bija jāierodas arī man. Nemēdzu iebilst pret nelielu teātra svinību apmeklēšanu pēc izrādēm vai citiem tamlīdzīgiem pasākumiem. Tur tomēr visapkārt bija draugi, un, lai gan kļuvu nervoza, es spēju šos pārbaudījumus izturēt. Taču šis bija liels bankets milzu viesības "Savojā". Un tajās pienācās būt visam, kas šādos gadījumos ir visnetīkamākais: cilvēku bari, televīzijas gaismas, fotogrāfi, reportieri, runas… Un ne tikai tas vien. Neviens pats šajā pasaulē nav tik nepiemērots varoņlomai kā es. Tomēr sapratu, ka šis pasākums būs vien jāpārcieš. Varbūt nebūšu spiesta gluži sacīt runu, bet pateikt dažus vārdus — droši vien, kaut gan nekad agrāk to nebiju darījusi. Es nevaru sacerēt runas, nekad tajās neielaižos — un labi vien, jo tās man neizdotos.

Zināju, ka jebkura mana runa tajā vakarā būtu slikta. Mēģināju izprātot, ko varētu bilst, bet pēc tam beidzu gudrot, jo galvas lauzīšana par šo tēmu padarīja visu vēl ļaunāku. Daudz labāk nedomāt nemaz, un tad, kad pienāks briesmīgais mirklis, es būšu spiesta kaut ko sacīt un nebūs svarīgi, ko -, jo nekas nevar būt ļaunāk par izstomītu runu, ko būšu iepriekš apsvērusi.

Es iekļāvos sarīkojumā ar nelāgām nojautām. Pīters Saunderss bija lūdzis mani ierasties "Savojā" apmēram pusstundu pirms noteiktā laika. (Kā noskaidrojās, kad atnācu, šis aicinājums bija izteikts fotografēšanās dēļ. Varbūt sākumam tas nebija peļami, taču atgadījās kaut kas tāds, ko es nebiju paredzējusi.) Darīju, kā man bija piekodināts, un brašā vientulībā iegāju"Savojā". Taču, kad gribēju doties iekšā zālē, kurā vajadzēja notikt svinībām, mani tur neielaida. "Mēs vēl nevaram atvērt jums, kundze. Iekšā varēs iet tikai pēc divdesmit minūtēm!" Es attālinājos. Kāpēc nespēju tūlīt pavēstīt: "Es esmu misis Kristi, un man ir pieteikts iet iekšā!"? To es nezinu. Tā tas bija manas nožēlojamās, briesmonīgi nepārvaramās kautrības dēļ.

īpaši muļķīgi tas viss šķita tāpēc, ka parasti šādās oficiālu sanākšanu reizēs nemulstu. Man nepatīk plašas pieņemšanas, tomēr es varu tās apmeklēt. Un, lai kā tur jūtos, bikla nemēdzu būt. Īstenībā, kā liekas, šāda izturēšanās (man nav ne jausmas, vai tādi ir visi autori, bet domāju, ka liela daļa ir) nāk no apziņas, ka es izliekos par to, kas neesmu. Jo pat vēl šodien es neiztēlojos sevi par autori. Joprojām tā vien rādās, ka es tikai tēloju rakstnieci.

Iespējams, ka es nedaudz atgādinu savu mazdēlu Metjū, kas divu gadu vecumā, kāpdams lejā pa kāpnēm, iedrošina pats sevi, paziņodams: "Tas ir Metjū, kas nāk lejā!" Un tā es "Savojā"teicu sev: " Tā ir Agata, kas izliekas par veiksmīgu literāti, iet uz sev veltītu lielu pieņemšanu, kur būtu jāizskatās tā, it kā viņa būtu kaut kas, jāsaka runas, ko viņa neprot, un jātēlo tāda persona, kāda viņa nav."

Šā vai tā, es gļēvulīgi uzklausīju rājienu, pagriezos un bēdīgi klimtu pa "Savojas"gaiteņiem, cenzdamās saņemt dūšu, lai dotos atpakaļ un pavēstītu gluži kā Margota Eskita: "Es esmu es!" Mani laimīgā kārtā izglāba mīļā Veritija Hadsone Pītera Saundersa administratore. Viņa iespurdzās nespēja savaldīt smieklus, un arī Pīters Saunderss ilgi smējās. Un tā abi mani ieveda iekšā, es griezu pušu lentes, bučoju aktrises, smaidīju pa visu ģīmi, muļķīgi ķiķināju, ciezdama aizvainojumu aizskartā pašlepnumā, spiežot vaigu pie jaunas un izskatīgas teātra dīvas vaiga un zinot, ka nākamajā dienā mēs abas būsim redzamas avīzē viņa daiļa un pašapmierināta savā lomā, bet es gluži vienkārši briesmīgai Ak vai, tas gan, kā šķiet, ir veselīgi pašvērtējumam!

Viss noritēja lieliski lai gan ne tik spoži, kā liktos, ja balles karaliene būtu talantīga aktrise un veikli spēlētu savu lomu. Taču manai "runai" nebija nekādas vainas. To gan veidoja tikai daži vārdi, bet cilvēki tos uzņēma laipni: visi apliecināja, ka tie bijuši vietā. Es nespēju viņiem noticēt, taču "domāju, ka bija gana labi. Ļaudis nožēloja, ka esmu šajā ziņā nepieredzējusi, bet saprata manas pūles darīt, ko varu, un jutās noskaņoti vēlīgi. Mana meita es teiktu gan nepiekrita: "Tev vajadzēja pacensties, māt, un iepriekš kārtīgi sagatavoties!" Taču meita ir meita, un es esmu es. Manā gadījumā pamatīga iepriekšējā vīkšanās varētu sagādāt daudz vairāk posta nekā paļaušanās uz tā brīža iedvesmu, kas vismaz modina varoņsparu.

"Šovakar jūs iegājāt teātra vēsturē," sacīja Pīters Saunderss, kas darīja, ko spēdams, lai mani iedrošinātu. Var gadīties, ka tā kaut kadā mērā ir patiesība.

3

Mēs pirms dažiem gadiem bijām ielūgti Vīnes vēstnieciecībā, kad tur viesojās sers Džeimss un Elza Boukere. Tad biju spiesta nopietni gatavoties, jo žurnālisti ieradās intervēt.

"Bet, Agata!" viņa uzsauca savā patīkamajā balsī ar ārzemju akcentu. "Es jūs nesaprotu! Ja es būtu jūsu vietā, tad priecātos. Un teiktu — jā! Sanāciet, sanāciet, sēdieties! Tas ir lieliski, ko esmu paveikusi, es to apzinos! Esmu labākā detektīvromānu autore pasaulē! Jā, un ar to lepojos! Jā, jā, protams, es jums visu pastāstīšu! Jūtos glaimota! Ak, jā, šajos jautājumos esmu lietpratēja! Ja es būtu jūsu vietā, tad justos pieredzējusi tādā mērā, ka nemitētos par to runāt!"

Es pasmējos. "Man gribētos," es sacīju, "kaut mēs abas, Elza, varētu apmainīties vietām kaut vai uz nākamo pusstundu! Jūs sniegtu lielisku interviju un patiktu reportieriem. Taču es neko tādu neprotu, un man neiznāk, ja mēģinu."

Visā visumā man pietiek prāta nerādīties sabiedrībā, ja nu vienīgi tad, kad tas ir pilnīgi nepieciešams un cilvēki apvainotos, kad es neparādītos. Ja jums kaut kas nepadodas, tad ir jēdzīgāk ar to nenoņemties, un es nespēju saskatīt iemeslu, kādēļ rakstniekiem būtu jāpūlas izdabāt citiem, tas nav viņu amats. Ir pietiekami daudz tādu profesiju, kurās attiecībām ar publiku ir daudz lielāka nozīme, piemēram, ja esat aktieris vai politiķis. Autora pienākums ir tikai rakstīt. Literāti ir nedrošas būtnes viņiem vajadzīgs uzmundrinājums.

Trešā mana luga, kas tika izrādīta Londonā (tajā pašā laikā), bija "Zirnekļa tīklā". Tā bija sacerēta Mārgaretai Lokvudai. Pīters Saunderss lūdza, lai es tiekos ar aktrisi un aprunājos par šo tēmu. Viņa teica, ka priecājoties par šo ideju sacerēt lugu īpaši viņai, un es apjautājos, kādai tieši tai vajadzētu būt. Mārgareta tūlīt atzinās, ka vairs negribot spēlēt ne ļaunprātīgas, ne melodramatiskas varones. Pēdējā laikā viņa esot daudz filmējusies "samaitāto lēdiju" lomās. Viņa mlļuprāt spēlētu komēdijā. Man likās, ka aktrisei ir taisnība, jo viņa ir apdāvināta komiķe tikpat talantīga kā drāmas jomā. Lieliska māksliniece ar nevainojamu ritma izjūtu, kas ļāva viņai piešķirt rindiņām īsto svaru.

Mani aizrāva Klarisas lomas radīšana lugai "Zirnekļa tiklā". Vispirms es šaubījos, kā šo darbu nosaukt: viens variants bija "Klarisa atrod līķi", otrs "Zirnekļa tīklā", un es izšķīros par to. Izrāde tika spēlēta ilgāk par diviem gadiem, un es par to ļoti priecājos. Kad Mārgareta Lokvuda veda policijas inspektoru pa dārza taciņu, viņa ikreiz bija apburoša.

Vēlāk es uzrakstīju lugu, ko nosaucu "Negaidītais viesis", bet pēc tam otru, kas gan neguva publikas piekrišanu, tomēr mani pašu pilnīgi apmierināja. Tā saucās "Spriedums" virsraksts bija neizdevies. Es to pārdēvēju citādi "Bezamarantu lauki" pēc Voltera Lendora rindas: "Šaipus kapa nemēdz ziedēt amarantas." Joprojām uzskatu, ka ta ir labākā luga, ko esmu uzrakstījusi, ja nu vienīgi "Apsūdzības lieciniece" to pārspēj. Manuprāt, tai nebija panākumu tādēļ, ka tās pamatā nav detektīvsižets. Tajā ir runa par slepkavību, taču tās saturs vēstī, ka ideālists allaž var kļūt bīstams un iznīcināt tos, kuri viņu mīl. Un izraisa jautājumu, vai jūs esat ar mieru upurēt — ja ne sevi, tad tuviniekus — tam, kam ticat, arī tad, ja viņi tam netic.

No maniem detektīvromāniem, kā liekas, man pašai vislabāk iet pie sirds divi "Blēžu nams" un "Nevainības nasta". Sev par pārsteigumu, kādudien pārlasīdama agrākos darbus, atklāju, ka esmu gluži mierā ari ar romānu, kas saucas "Kustīgais pirksts". Tas ir liels pārbaudījums pēc septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadiem vēlreiz pārlūkot savus darbus. Rakstnieka uzskati mainās. Daži iztur ilgāku laiku, daži ne.

Kāda indiešu meitene, kas mani intervēja (un uzdeva daudz muļķīgu jautājumu), vaicāja: "Vai jums jebkad gadījies uzrakstīt grāmatu, kuru jūs pati uzskatāt par pilnīgi neizdevušos?" Es sapīkusi atbildēju, ka nav vis: "Nē, parasti manas grāmatas ir bijušas tieši tādas, kādas vēlējos tās redzēt," es piemetināju. Jā, protams, es nekad neesmu pilnīgi apmierināta, tomēr, ja man liktos, ka darbs gluži nekam neder, es to nepublicētu.

Taču, pārlasot "Zilā vilciena noslēpumu", man dažkārt šķiet, ka šis ir tas gadījums. Ikreiz, kad ielūkojos šajā romānā, iedomājos, cik tajā viss ierasts, pilns klišejām, un sižets — tik neinteresants! Man tomēr ar nožēlu jāteic, ka daudziem cilvēkiem šī grāmata patīk. Mēdz sacīt, ka autori paši nevarot spriest par savām grāmatām.

Cik bēdīgi būs tad, kad vairs nevarēšu rakstīt… Kaut gan man nepienāktos būt tik nepiesātināmai. Galu galā, turpināt šo nodarbi vēl septiņdesmit piecu gadu vecumā — tas ir visai laimīgs liktenis. Patiesībā man vajadzētu justies gandarītai un domāt par pelnītu atpūtu. Es rotaļājos ar ideju, ka varētu "atvaļināties" jau šajā gadā, taču man nelika mieru fakts, ka pēdējā grāmata bija izpārdota labāk par visām iepriekšējām, tāpēc šķita, ka būtu muļķīgi pārtraukt rakstīšanu šādā brīdī. Varbūt labāk atlikt pensionēšanos līdz astoņdesmit gadu vecumam?

Es ar prieku izbaudīju otro uzplaukumu, kas sākas pēc tam, kad jūtu dzīve beigusies un personiskās attiecības galā: jūs pēkšņi atklājat teiksim, piecdesmit gadu vecumā -, ka jums pavērusies pilnīgi jauna nākotne. Daudz kas, par ko domāt, ko studēt un izlasīt. Jūs atskārstat, ka jums patīk apmeklēt gleznu izstādes, koncertus un operu. Un ar tādu pašu aizrautību kā divdesmit vai divdesmit piecu gadu vecumā. Kādu laiku personiskā dzīve aprija visu jūsu enerģiju, bet tagad jūs atkal varat brīvi vērties apkārt. Jums ir brīvais laiks, kad priecāties. Jūs joprojām esat pietiekami jauna, lai patiktu vēl neredzētas vietas, kaut gan piedzīvojumi vairs nav tik vētraini kā agrāk. Izjūtas ir tadas, it ka jūs būtu piemeklējis svaigu domu un ideju uzplūds. Kopā ar to, protams, sākas vecuma kaites: atklājumi, ka gandrīz vienmēr kaut kur sāp. Vai nu mugura smeldz, jo jums ir lumbago, ziemā moka reimatisms, sāp skausts un ir grūti pagriezt galvu, vai ceļgalos iemeties artrīts, tāpēc jūs nevarat ilgi stāvēt un kāpaļāt pa kalniem. Tas viss ar jums notiek — un ir jāpiecieš. Taču pateicība par tādu dāvanu kā dzīve, man šķiet, šajā laikā ir lielāka un spēcīgāka nekā agrāk. Tā ir tādēļ, ka tajā ir tāds īstums un spilgtums kā sapnī un jums vēl aizvien ārkārtīgi patīk sapņot.

4

Arheoloģija savu erudīto galvu atkal pacēla 1948. gadā. Visi runāja par iespējamām ekspedīcijām un plānoja apmeklēt Vidējos austrumus. Apstākļi bija kļuvuši labvēlīgi izrakumiem Irākā.

Pirms kara visvairāk atradumu bija Sīrijā, taču tagad arī Irākas valdība un Senlietu departaments izvirzīja savus noteikumus. Kaut gan visi atrastie priekšmeti būtu jāatstāj Bagdādes muzejiem, "dublikāti", ka mēdz saukt kopijas, būs pieejami un izracējs dabūs viņam pienākošos daļu. Un tā pēc gadu ilgiem virspusējiem meklējumiem šur un tur atsākās darbs arī šajā valstī. Pēc kara bija izveidota Rietumāzijas arheoloģijas katedra, un Makss kļuva par profesoru Londonas universitātes Arheoloģijas institūtā. Viņam ik gadu pietika laika arī daudziem mēnešiem izrakumos.

Ar lielu prieku mēs pēc pārtraukuma desmit gadu garumā atkal devāmies ceļā, lai atsāktu darbu Vidējos austrumos. Šajā reizē nebija Austrumu ekspreša ak vai! Tas vairs nebija lētākais ceļošanas veids, tagad mēs tādu garu braucienu nevarējām atļauties. Mēs lidojām — tāds bija sākums apnicīgai rutīnai, par kādu kļuva pārvietošanās pa gaisu. Taču laiks, ko tādējādi izdevās ietaupīt, bija vērā ņemams. Vēl skumjāk likās, ka nav ar Nairnu transportu jābrauc cauri tuksnesim mēs lidojām no Londonas uz Bagdādi, un tas bija viss. Tajās dienās gan cilvēki ceļojot vēl mēdza pavadīt kādu nakti šur vai tur, tomēr viss jau skaidri liecināja, ka lidojumi kļūs par gatavo garlaicību pēc saraksta ar bezprieka izdevumiem.

Šā vai tā mēs ar Maksu nokļuvām Bagdādē kopā ar Robertu Hamiltonu, kas bija strādājis izrakumos pie Kempbeliem-Tomsoniem, bet vēlāk bijis kurators Jeruzālemes muzejā. Un tūlīt devāmies uz Irākas ziemeļiem aplūkot apmetnes starp mazo un lielo Zebu, līdz beidzot sasniedzām gleznaino kalnu un Erbilas pilsētu. No turienes braucām uz Mosulu un otrreiz apmeklējām Nimrodu.

Tā bija tikpat skaista, kādu es to atcerējos kopš mūsu pagājušā ceļojuma. Makss šoreiz to pētīja ar īpašu aizrautību. Agrāk viņam praktiski nebija iespējas to darīt, bet tagad, lai gan viņš daudz par to nerunāja, kaut ko laikam varēja uzsākt. Mēs atkal devāmies dabā. Apraudzījām vēl dažas citas vietas un tad sasniedzām Mosulu.

Rezultāts šai tūrei bija tāds, ka Makss beigu beigās atzinās un izlēmīgi pavēstīja, ka gribot rakt tikai un vienīgi Nimrodā. "Tā ir liela apdzīvota vieta, vēsturiska, tur katrā ziņā jārok\ Tur neviens neko nav aizticis kādus simt gadus kopš Leijerda un viņš skāris tikai daļu no visa. Viņš atrada dažus jaukus ziloņkaula priekšmetu fragmentus, bet jābūt vēl lielam lēvenim. Tā ir viena no trim ievērojamākām Asīrijas pilsētām. Asūra bija reliģiskā galvaspilsēta, Ninīve politiskā, bet Nimroda jeb Kaleha, kā to toreiz sauca, militārā. Tur noteikti vajag rakt! Tas nozīmē, ka būs nepieciešami daudzi strādnieki, lērums naudas paies vairāki gadi. Šī ir iespēja ja mums laimēsies atklāt vienu no lielajām izrakumu vietām un iegūt jaunas pasaules mēroga zināšanas.

Es apprasījos, vai viņam sagādā prieku aizvēsturiskā keramika. Vīrs atteica: "Jā,w un sacīja, ka esot atradis atbildes uz tik daudziem jautājumiem, ka būtu ieinteresēts pētīt tieši Nimrodu.

"Tas būs līdzvērtīgi," Makss sacīja, "Tutanhamona kapa atklāšanai, Knosai Krētā un Orai. Šādiem pētījumiem," viņš turpināja, "var lūgt naudu."

Tā tiešām ienāca sākumam nedaudz, taču, kad nāca atradumi, tās kļuva arvien vairak. Viens no mūsu lielākajiem atbalstītājiem bija Metropolitēna muzejs Ņujorkā. Naudu deva arī Ģertrūdes Bellas Arheoloģijas skola Irākā un citi veicinātāji: Ašmoljani, Ficviljami, Birmingema. Tā sākās mūsu darbs nākamajiem desmit gadiem.

Šajā gadā un šajā mēnesī iznāk mana vīra grāmata "Nimroda un tās paliekas". Viņš to rakstīja desmit gadus. Un vienmēr baidījās nenodzīvot tik ilgi, lai varētu to pabeigt. Cilvēka dzīvību apdraud tik daudz kas — koronārā tromboze, augsts asinsspiediens un citas mūsdienu kaites, kas mēdz uzglūnēt it īpaši vīriešiem. Taču viss ir labi. Tas ir vīra mūža darbs. Un viņš pie tā strādāja kopš 1921. gada. Es lepojos ar viņu un esmu laimīga. Tas šķiet brīnums, ka mēs abi viņš un es guvām panākumus tajā jomā, kurā vēlējāmies.

Nekas nav tik atšķirīgs kā mūsu abu profesijas. Es esmu "zemā pierīte", viņš "augstā", tomēr šķiet, ka mēs viens otru papildinām. Vīrs bieži vien ir vaicājis manas domas par šo vai to, un es lai gan arheoloģijā vienmēr būšu amatiere zinu diezgan daudz par šo nozari. Patiesi — pirms daudziem gadiem, kad reiz bēdīgi ierunājos, ka diemžēl nevarēju apgūt arheoloģiju, būdama jauna meitene, lai būtu labāk izglītota, vīrs attrauca: "Vai tu nesaproti, ka patlaban par aizvēsturisko keramiku zini vairāk nekā jebkura cita sieviete Anglijā?"

Iespējams, ka toreiz tā arī bija, lai gan tagad diez vai, jo viss mainās. Man nekad nav bijusi profesionāla pieeja šīm lietām, es neatceros Asīrijas ķēniņu dzīves datus, bet mani milzīgi aizrauj dažādas personiskas nianses, kas atklājas arheoloģiskos meklējumos. Man patīk atrast zem sliekšņa apraktu mazu sunīti ar uzrakstītu epitāfiju: "Nevilcinies, lai domātu, kod!" Tas ir lielisks moto sargsunim, jūs iztēlojaties, kā to kāds ieraksta mālā un vēl kāds pasmejas. Ļoti interesantas ir līgumu plāksnītes tajās var izlasīt, kā un kur sevi pārdot verdzībā, vai nosacījumus, ar kādiem iespējams adoptēt dēlu. Gara acīm var vērot, kā Šalmanesers būvē sev zvērudārzu un sūta no karagājieniem uz mājām ārzemju dzīvniekus, neredzētus augus un kokus. Allaž būdama ziņu kāra par ēšanas jautājumiem, es jutos savaldzināta, kad atradām stēlu ar ķēniņa rīkoto dzīru aprakstu, kurā pieminēti visi cienasti, kādi tur baudīti. Man visdīvaināk likās, ka mielastā notiesātas simt aitas, sešsimt govis un vēl milzīgs daudzums visādas citas gaļas, bet tikai divdesmit klaipi maizes. Kāpēc viesi ēduši tik maz maizes? Tik tiešām kāpēc tādās dzīrēs vispār būtu jāēd maize?

Es nekad neesmu bijusi tik zinātniski noskaņota, lai izbaudītu pētnieka prieku izrakumos, novērtējot līmeņus, plānus un tā talak visu, kas tik dedzīgi tiek apspriests šajās aprindās. Esmu bez īpaša mulsuma nodevusies amatniecības un mākslas priekšmetiem, kas tika atrasti augsnē. Varu sacīt, ka pirmie, protams, ir svarīgāki, tomēr man nekad un nekas neliksies pievilcīgāks par cilvēka roku darbu: maziem ziloņkaula sakramentu traukiem, ko visgarām rotā griezumi ar muzikantiem un viņu instrumentiem, spārnotu zēnu, brīnišķīgu sievietes galviņu neglītu, bet pilnu dzīves un personības spēka.

Mēs mitinājāmies daļā no šeiha mājas ciematā, kas atradās starp tellu un Tigru. Lejā bija ēdamtelpa, kur salikt mantas, tai līdzās virtuve, un divas istabas bija augšstāvā viena mums ar Maksu, un otra neliels kambarītis virs virtuves Robertam. Man vajadzēja vakaros ēdamtelpā attīstīt uzņēmumus, bet Makss ar Robertu kāpa augšā. Ikreiz, kad viņi gāja pāri istabai, no griestiem atdalījās mālu putekļi un bira traukos ar ķimikālijām. Ķerdamās pie nākamās filmas, es devos pie viņiem un dusmīgi uzsaucu: "Paturiet taču prātā, ka es zem jums taisu fotogrāfijas! Tikko jūs pakustaties, kaut kas krīt! Vai jūs nevarētu patērzēt nekustēdamies?"

Taču galu galā viņi vienmēr satraucās un gāja pie lādes, lai paņemtu kādu grāmatu un kaut ko pārbaudītu, un tad sausie māli atkal sniga lejup.

Pagalmā atradās stārķu ligzda, un putni pārodamies mēdza sacelt briesmīgu troksni, plakšķinādami spārnus un parkšķinadami, it kā klabinātu kaulus. Svēteļi Vidējos austrumos tika godāti, un ikviens pret tiem izturējās visai bijīgi.

Kad mēs pirmās sezonas beigās braucām projām, tad jau bijām visu sagatavojuši mājas celtniecībai no māla ķieģeļiem turpat pie izrakumu vietas. Ķieģeļi bija pagatavoti un izlikti žāvēties, arī jumta klājums jau pasūtīts.

Kad nākamajā gadā atgriezāmies, mēs ļoti lepojāmies ar savu māju. Tajā bija virtuve, tai līdzās — garena mantu glabātuve un viesistaba, tālāk — zīmēšanas kabinets un senlietu noliktava. Mēs gulējām teltīs. Pēc gada vju diviem uzcēlām palīgēkas: nelielu biroju ar galdu un lodziņu, pa kuru izmaksāt strādniekiem dienas naudu, bet otrā pusē atradās epigrāfista galds. Tālāk bija zīmēšanas kabinets un darbistaba, kur stāvēja paplātes ar restaurācijai paredzētajiem priekšmetiem. Un vēl tur bija parastā suņubūda, kurā nelaimīgajam fotogrāfam bija jāattīsta filmas un jādarbojas ar tām. Šad un tad plosījās negantas putekļu vētras un vēji, kas uzradās no nekurienes. Mēs tūlīt traucāmies ārā, lai ar visu spēku turētu ciet teltis, kamēr atkritumu kastu vāki lidoja projām. Beigu beigās teltis parasti ar plīkšķi sabruka, aprakdamas kādu zem savam krokām.

Galu galā pēc gada vai diviem — es pieprasīju, lai man tiktu ļauts pievienot savai istabai mazu būcenīti. To es apmaksātu pati. Tā par piecdesmit mārciņām es tiku pie maza kvadrātveida māla ķieģeļu ūķīša un tur sāku rakstīt šo grāmatu. Tur bija logs, galds, ciets krēsls un vēl viena salauzta sola atliekas tik ļodzīgas, ka uz tām bija grūti sēdēt, tomēr varēju iekārtoties gluži ērti. Pie sienas biju piekārusi divas jaunu Irākas mākslinieču gleznas. Vienā bija attēlota bēdīga govs pie koka, otrā kaleidoskops visās krāsās, kādas vien iedomājamas. Sākumā tā atgādināja ielāpu segu, bet tad pēkšņi izdevās pamanīt divus vīrus uz ēzeļiem viņi jāja pāri Sukai, un tas bija valdzinošs skats, vienmēr esmu tā domājusi. Aizbraukdama es to atstāju, jo visi bija tai pieķērušies, un tā tika pārvietota uz kopējo viesistabu. Taču šķiet, ka es kādu dienu gribēšu to atpakaļ.

Pie durvīm Donalds Vaizmens — viens no mūsu epigrāfistiem — bija piestiprinājis ķīļu rakstā darinātu afišu, kas vēstī, ka tur atrodas "Beit Agatha"Agatas māja. Un Agatas mājā es iegāju katru dienu, lai paveiktu kādu nieku no sava darba. Tomēr lielāko dienas daļu es pavadīju, fotografējot vai arī labojot un tīrot priekšmetus.

Pavāri pie mums bieži mainījās. Viens no viņiem bija jucis. Tas bija portugāliski runājošs indiānis. Viņš gatavoja lieliski, taču, sezonai aizritot, kļuva klusāks un klusāks. Tad virtuves zēni ienāca pie mums un paziņoja, ka esot norūpējušies par Džozefu — viņš kļūstot tāds jocīgs. Kādu dienu viņš bija pazudis. Mēs viņu meklējām un paziņojām policijai, bet galu galā viņu atveda atpakaļ šeiha vīri. Šis cilvēks paskaidroja, ka Dievs viņam pavēlējis un vajadzējis vien paklausīt, taču tagad esot teikts, ka viņš drīkstot pārrasties un piepildīt tā Kunga gribu. Likās, ka šim vīram prātā bija iestājies kāds sajukums viņš neatšķīra Visvareno no Maksa. Staigāja pa māju, krita ceļos Maksa priekšā, kad tas dalīja rīkojumus strādniekiem, un, Maksam par lielu apjukumu, bučoja viņa bikšu dibenu.

"Celies augšā, Džozefl" Makss sacīja.

"Man jādara tas, ko tu man pavēli, kungs! Saki, kurp lai eju, un es turp iešu! Sūti mani uz Basru! Ja teiksi, lai dodos uz Bagdādi, tad došos uz Bagdādi, ja gribēsi mani redzēt ziemeļu sniegos, es būšu tur!"

"Es tev saku," noburkšķēja Makss, samierinājies ar Visaugstā lomu, "tev būs iet uz virtuvi un gādāt par mūsu dienišķo maizi."

"Es eju, kungs!" nomurmināja Džozefs, nobučoja Maksa bikšu atloku un aizgāja uz virtuvi. Bēdīgā kārtā viņa galvā kaut kas samežģījās, un Džozefs pievērsa uzmanību kādām citām pavēlēm, kas kūdīja pazust. Beigās bijām spiesti sūtīt viņu atpakaļ uz Bagdādi. Viņam kabatā tika ielikta nauda, bet radiem nosūtīta telegramma.

Mūsu otrais mājkalpotājs Daniels sacīja, ka viņam esot nelielas iemaņas ēdienu gatavošanā un viņš varētu tās likt lietā tajās trijās nedēļās, kas vēl atlikušas līdz sezonas beigām. Rezultātā mūs nemitīgi mocīja gremošanas traucējumi. Šis zellis mūs baroja ar tā saucamajām "olām skotu gaumē" — cietām un ceptām taukos. Daniels pirms aizbraukšanas krita nežēlastībā. Viņš sastrīdējās ar mūsu šoferi, kas zelli iepļaukāja un pastāstīja mums, ka puisis nospēris un paslēpis savā bagāžā divdesmit četras sardīņu kārbas un citas delikateses. Tika nolasīts nosodījuma akts, kurā Daniels bija nopelts gan kā kristietis, gan kā kalpotājs, kas pazemojis kristiešus arābu acīs, un tāpēc vairs nevarēs pie mums strādāt. Tas bija sliktākais kalpotājs, kāds mums jebkad bijis.

Daniels esot iegājis pie Harija Sagša viena no mūsu epigrāfistiem un teicis: "Jūs esat vienīgais labsirdīgais vīrs šitajās raktuvēs: jūs lasāt Bībeli, es pats redzēju! Tā kā jūs esat tāds mīļš cilvēks, tad atdosiet man savas izejamās bikses!"

"Tiešām?" pārprasījis Harijs Sagss. "Neko tādu es nedarīšu."

"Jūs būsiet kristietis, ja atdāvināsiet man savas svētku bikses."

"Ne svētku, ne ikdienas!" attraucis Harijs Sagss. "Man vajadzīgas abas bikses!" Daniels esot devies projām, lai izkaulētu kaut ko kur citur. Viņš bija ārkārtīgi slinks un allaž pamanījās tīrīt kurpes pēc tumsas iestāšanās, lai neviens neredzētu, ka viņš patiesībā nemaz tās nespodrina, tikai sēž un smēķē.

Mūsu izpildīgākais kalpotājs bija Maikls — agrākais britu konsulāta darbinieks Mosulā. Viņš izskatījās pēc E1 Grēko ar garu, skumju seju un milzīgām acīm. Viņam vienmēr bija nepatikšanas ar sievu. Dažkārt viņa mēģināja nodurt vīru ar nazi. Galu galā ārsts pierunāja viņu vest sievu uz Bagdādi.

"Daktaris man atrakstīja," Maikls sacīja, viendien parādījies, "un apgalvo, ka tas esot tikai naudas jautājums. Ja es samaksātu divsimt mārciņu, viņš lūkotu sievu izdziedēt."

Makss pamācīja, lai viņš vedot sievu uz centrālo slimnīcu, kurai jau bija adresējis lūgumu, un nekļūstot par upuri pūšļotājiem.

"Nē," Maikls attrauca, "tas ir dižs vīrs! Viņš dzīvo plašā ielā un lielā namā! Tāpēc noteikti ir viszinošākais!"

Pirmajos trijos vai četros gados dzīve Nimrodā bija diezgan vienkārša. Sliktais laiks bieži vien neļāva mums piekļūt tā saucamajam ceļam, un arī daudzi apmeklētāji netika pie mums. Tad vienā gadā, mūsu atklājumu svarīgumam pieaugot, tika ierīkota tāda kā īsa šoseja, lai savienotu mūs ar galveno ceļu, un gandrīz visā garumā noasfaltēts arī pats ceļš uz Mosulu.

Tā bija pamatīga neveiksme. Pēdējo triju gadu laikā mums vajadzēja algot vienu cilvēku, kas neko citu nedarīja, tikai vadāja apkārt apmeklētājus, bārstīja laipnības, piedāvāja dzērienus tēju vai kafiju un tā tālāk. Ieradās veseli autobusi ar skolas bērniem. Tie sagādāja vienas no ļaunākajām galvassāpēm, jo visur bija izraktas dziļas bedres, kuru malas draudēja iebrukt, tāpēc gar tām bija bīstami staigāt, ja labi nezināja, kur iet. Mēs lūdzām skolotājus atturēt mazos no šīm izrakumu vietām, taču tie, protams, kā parasti, atteica: "Inshallah, viss būs labi!" Un pēc kāda laika parādījās arī vecāki ar zīdaiņiem.

"Šī vieta," neapmierināti rūkņāja Roberts Hamiltons, aplūkodams

zīmēšanas kabinetu, kurā stāvēja trīs pārnēsājamās šūpuļsomas ar

spiedzošiem sīkuļiem, "šī vieta ir gatavā silīte!" Viņš nopūtās. "Došos

mērīt līmeņus." )

Mēs skaļi protestējām. "Klau, Robert, tu esi piecu bērnu tēvs! Tu esi īstais, kam gādāt par šo mazbērnu novietni! Tu taču neatstāsi vecpuišus aprūpēt zīdaiņus!"

Roberts auksti paskatījās uz mums un izgāja.

Tās bija jaukas dienas. Katram gadam bija savi iepriecinājumi, lai gan dzīve kļuva aizvien sarežģītāka, civilizētāka, pilsētnieciskāka.

Ja runājam par pašu izrakumu vietu, tad tā bija zaudējusi savu agrāko skaistumu lielo atkritumu kaudžu dēļ. Projām bija tā nevainīgā vienkāršība, kad no zaļās zāles rēgojās akmens galvas. Bišu dzeņu bari — tie bija skaisti putneļi zeltītos, zaļos un oranžos toņos čivinādami un plivinādamies spurdza pāri. Tie joprojām uzradās ik pavasari, bet vēlāk parādījās lielāki, baložiem līdzīgi putni arī zilgi un oranži kas mēdza pārsteidzošā kārtā pēkšņi un neveikli noplanēt no debesīm. Leģenda stāsta, ka Ištara šo putnu sodījusi, iekožot tam spārnā, jo tas viņu kaut kā aizvainojis.

Tagad Nimroda gulēja.

Mēs bijām to izbiedējuši ar saviem buldozeriem. Bedres, kas atgādināja žāvājoties atplestas mutes, bija pilnas ar augsni. Kādu dienu šīs brūces būs sadzijušas un uzkalnā atkal ziedēs agrās pavasara puķes.

Te reiz bija Kaleha dižā pilsēta. Toreiz tā snauda…

Tad ieradās Leijerds un iztraucēja tās mieru. Un Kaleha Nimroda no jauna iemiga…

Un pēc tam atbrauca Makss Mellovens ar sievu. Bet patlaban Kaleha guļ atkal…

Kurš nākamais to uzpurinās?

Mēs nezinām.

Es vēl neesmu pieminējusi mūsu mītni Bagdādē. Tā bija veca turku māja Tigras rietumu krastā. Visi uzskatīja, ka mums ir pārsteidzoša gaume, ja mēs tā turamies pie šīs ēkas un nevēlamies pārcelties uz kādu no mūsdienīgajām kastītēm. Taču mūsu turku namā allaž bija vēsi un patīkami, pagalms ar palmām sākās tūlīt aiz balkona margām. Aiz mums bija apūdeņoti dārzi un maza nelikumīga iemītnieka būdele, uzcelta no tukšām petrolejas kannām (tutti). Sieviete staigāja iekšā ārā un kāpa lejā pie upes mazgāt podus un pannas. Bagdādē bagātie un nabagie mitinājās cieši kopā.

Cik pamatīgi tā bija izpletusies, kopš es to redzēju pirmoreiz! Modernā arhitektūra lielākoties ir gaužām neglīta, pilnīgi neatbilstoša šim klimatam. Tā ir kopēta no šolaiku žurnāliem — franču, vācu, itāliešu. Karstās dienās vairs nebija iespējams nokāpt uz vēso sirdabu, logi nebija maziņi un neatradās sienu augšpusē, lai pasargātu no saules. Iespējams, ka tagad kanalizācija ir labākā stāvoklī nekā agrāk tad tā nemaz nevarēja būt sliktāka, tomēr es par to šaubos. Mūsdienu kanalizācija šķiet pienācīga, tualetēs ir violeti un orhidejkrāsas podi un izlietnes, taču caurules neved nekur. Notekūdeņi aiztek Tigrā kā allaž -, un noraujamā ūdens daudzums šķiet apbrīnojami neatbilstošs. Ir kaut kas ļoti kaitinošs tādās skaistās, jaunās, modernās vannasistabās un tualetēs, kuras nav lietojamas, jo trūkst ūdens.

Man jāpiemin pirmais apmeklējums Arpačijā tas notika pēc piecpadsmit gadu pārtraukuma. Mūs tūlīt visi pazina. Ciemata iedzīvotāji izskrēja no savām mājām. Skanēja kliedzieni, saucieni, sveicieni un vēlējumi. "Atcerieties mani Havajieti!" atgādināja kāds vīrietis. "Kad jūs aizbraucāt, es biju puišelis, kas nēsāja grozus. Tagad man ir divdesmit četri gadi, esmu precējies, man ir liels dēls pilnīgi pieaudzis, es jums viņu parādīšu!"

Cilvēki bija pārsteigti, ka Makss nespēj atsaukt atmiņā katra seju un vārdu. Viņi gan atcerējās visus, kas bija iegājuši vēsturē. Mēs allaž sastapām draugus, ar kuriem bijām pazīstami pirms piecpadsmit gadiem.

Kādu dienu, kad es smagajā mašīnā braucu cauri Mosulai, policists, kas regulēja satiksmi, pēkšņi savicināja zizli un, iesaucies "Māt! Māt!", metās uz mūsu auto pusi, saķēra manu roku un neganti sapurināja.

"Kāds prieks tevi redzēt, māmiņ! Es esmu Ali! Esmu Ali trauciņzellis! Vai jūs mani atceraties? Jā? Tagad esmu policists!"

Un tā ikreiz, kad devos uz Mosulu, priekšā bija Ali un tajā pašā mirklī, kad viņš mūs pazina, visa satiksme tika apturēta, mēs apmainījāmies ar sveicieniem, bet pēc tam viņš mūsu mašīnai deva priekšroku. Cik labi, ka ir tādi paziņas! Ar siltu sirdi, vienkārši, pilni dzīvesprieka un gatavi smieties par jebko. Arābi ir lieli smējēji un ļoti viesmīlīgi. Vienmēr, kad gadās iet cauri ciematam, kur dzīvo kāds no jūsu strādniekiem, viņš uzstāj, lai nākat iekšā iedzert skābu pienu. Daži no pilsētas efendijiem purpurkrāsas uzvalkos ir gana apnicīgi, bet laucinieki ir labi cilvēki un lieliski draugi.

Kā es mīlēju to pasaules daļu!

Es joprojām to mīlu un mūžam mīlēšu.

Epilogs

Ilgas uzrakstīt autobiogrāfiju mani pārņēma pēkšņi, tas notika manā "mājā" Nimrodā Beit Agatha.

Atskatījusies uz to, ko toreiz uzrakstīju, jūtos apmierināta. Esmu izdarījusi, ko vēlējos. Devusies ceļojumā. Ne tik daudz atpakaļ pagātnē, cik nākotnē sākot visu no sākuma un atgriežoties pie sava agrākā "es", kam bija jāpārvietojas laikā. Mani nesaistīja ne laiks, ne telpa. Varēju nokļūt tur, kur alku būt, lēkāt uz priekšu un atpakaļ.

Jādomā, ka atcerējos to, ko biju nolēmusi: bez kāda iemesla daudzas jocīgas epizodes, kurām ir sava jēga. Tā mēs, cilvēki, esam ierīkoti.

Un tagad, kad esmu sasniegusi septiņdesmit piecu gadu vecumu, man šķiet, ka būtu jābeidz. Jo beigu beigās, ja runa ir par manu dzīvi, tas arī ir viss, kas par to bija sakāms.

Patlaban es dzīvoju palienētā laikā, priekšnamā gaidot uzaicinājumu, kas noteikti sekos. Un tad es iešu iekšā, lai kas tur būtu. Laimīgā kārtā cilvēkam pašam nav par šādām būšanām jāraizējas.

Tagad esmu gatava samierināties ar nāvi. Man ir pamatīgi laimējies. Kopā ar mani ir vīrs, meita, mazdēls, mans mīļais znots viņi ir mana pasaule. Es vēl neesmu iegājusi tajā vecumā, lai kļūtu viņiem par apgrūtinājumu.

Man allaž patikuši eskimosi. Kādā jaukā dienā mīļā vecmāmiņa iebauda gardu maltīti, dodas pastaigā ledus laukos un… neatgriežas.

Cilvēki var lepoties ar spēju aiziet no dzīves tā izlēmīgi un ar pašcieņu.

Protams, ir jauki rakstīt tādus augstus vārdus. Īstenībā droši vien notiks tā, ka es nodzīvošu līdz deviņdesmit trim gadiem, novedot visus izmisumā, jo nespēšu saklausīt, ko viņi man saka, un rūgti žēlošos par mūsdienīgajiem dzirdes aparātiem, uzdošu nebeidzamus jautājumus un atkārtošu tos. Neganti strīdēšos ar kopēju, apsūdzēdama viņu manis indēšanā, vai pārcelšos uz pansionātu, kas paredzēts vecām, turīgām lēdijām, un sagādāšu nemitīgus uztraukumus savai daudzcietušajai ģimenei. Un, kad mani beidzot pieveiks bronhīts, apkārt visi murminās: "Gribot negribot jādomā, ka tas ir žēlsirdīgs atvieglojums…"

Un tas tiešām būs atvieglojums (viņiem) — labākais, kas varētu atgadīties.

Līdz tam laikam — kamēr joprojām gaidīšu Nāves priekškambarī, es turpināšu līksmot par dzīvi. Kaut gan — ar katru aizritošo gadu kāds jaukums tiek no iepriecinājumu saraksta izsvītrots.

Ir galā garās pastaigas un — ak, vai — arī peldes jūrā! Karbonādes, ābolu un melleņu ēšana (tā nozīmē nepatikšanas ar zobiem) un drukas darbu lasīšana, ja tie iespiesti maziem burtiņiem. Operas un koncerti, lasīšana, milzīgā bauda — iekrist gultā un tūlīt aizmigt, spilgtie un dažādie sapņi, jauniešu apmeklējumi ar pārsteidzoši patīkamu attieksmi. Vislielākā svētlaime šķiet sēdēt saulītē un ļauties vieglam snaudieniem… Un tur jau tās ir atmiņas. "Es atceros, es atceros to māju, kur piedzimu…"

Es domās allaž atgriežos tur. Ešfīlda.

"O ma chere maison, mon nid mon gite Le passē l'habite… O! Ma chere maison… "

Cik daudz tās man nozīmē! Kad ieslīgstu miegā, tikpat kā nekad neredzu Grīnveju vai Vinterbrūku. Vienmēr nonāku Ešfīldā vecajā ģimenes perēklī, kur aizsācies mūžs, lai gan sapnī darbojas mūsdienu cilvēki. Cik labi man tur viss pazīstams: nodriskātais sarkanais aizkars virtuvē, saulespuķu dzeltenais misiņa kamīnrežģis vestibilā, turku paklājs uz kāpnēm, lielā un apskretusī klases telpa ar tapetēm tumši zilos un zeltītos toņos…

Pirms gada vai diviem es apmeklēju… nē, ne jau Ešfīldu, bet vietu, kur tā atradās. Sapratu, ka agrāk vai vēlāk būs turp jāaizbrauc. Lai gan tādējādi es sevi sāpināšu, man jādodas uz turieni.

Pirms trim gadiem kāds man atrakstīja un apjautājās, vai es zinot, ka māja tikšot nojaukta un tajā vietā celtas jaunas mājas. Vietējie prātojot, vai es nevarētu darīt kaut ko, lai glābtu Ešfīldu tā esot tik skaista, un viņi dzirdējuši, ka es reiz esmu tur dzīvojusi.

Devos apspriesties ar savu advokātu. Jautāju, vai man būtu iespējams atpirkt māju un dāvināt to, piemēram, veco ļaužu pansionātam? Bet tas nebija iespējams. Četras vai piecas lielas villas ar dārziem esot pārdotas vienā paņēmienā — en bloc —, un visas tikšot nojauktas, lai būvētu "mūsdienīgu objektu". Tātad manai dārgajai Ešfīldai nebija glābiņa.

Tas notika apmēram pusotru gadu pirms tam, kad nolēmu apmeklēt Bārtonroudu.

Tur vairs nebija nekā tāda, kas varētu iekustināt atmiņas. Tās bija pašas neglītākās un mazvērtīgākās celtnes, kādas man jebkad gadījies

Ai, manas mīļās mājas, mana ligzda, patvērums mans tur pagātne mīt… Ai, mans dārgais nams! (Franču vai.) — Tulk. piez.

redzēt. Neviens no lielajiem kokiem nebija pasaudzēts. Ošu birzs bija pagalam, tāpat atliekas no lielā riekstkoka, velingtonijas, priedēm; gobas gar sakņudārza malu, tumšais krēķis… Es pat nespēju konstatēt, kur atradusies pati villa. Tad pamanīju kādu norādi — nožēlojamas atliekas no mozaīkas, kuras pretojās iznīcībai un vēl bija saskatāmas šaurajā sētas puses pagalma joslā. No dārza nemanīja ne miņas. Visur stiepās asfalts. Neviena zaļa zāles stiebriņa.

"Braša mozaīka!" es teicu akmens šķembām un novērsos.

Taču pēc tam, kad biju visu aplūkojusi, es zināju, kas noticis. Ešfīlda reiz bija pastāvējusi, taču tās dzīve jau pagājusi. Un tā kā viss, kas reiz ir eksistējis, turpina eksistēt mūžībā, Ešfīlda vēl aizvien paliek Ešfīlda. Un, domājot par to, es vairs nejūtu sāpes.

Iespējams, ka mazulis, kas sūkā plastmasas rotaļlietu un dauza ar to pa miskastes vāku, reiz ieraudzīs kādu citu bērnu ar bālzeltainām cirtām, kas atgādina desiņas, un svinīgi savilktu seju. Šis apcerīgais bērns stāvēs apburtajā zaļas zāles aplī — pie mozaīkas, turot rokā stīpu. Šī meitenīte neizpratnē apskatīs plastmasas kosmoskuģi, ko zīžļā bērns, bet tas savukārt blenzīs uz viņas dzenājamo riņķi. Un nesapratīs, kas tas tāds. Un nemaz nenojautīs, ka ieraudzījis rēgu…

Ardievu, dārgā Ešfīlda!

Ir vēl tik daudz kas cits, ko atcerēties: iešana pa Šeih-Adi puķu paklāju augšup uz Jezidi svētnīcu… Skaistās, lielās, izflīzētās Isfahānas mošejas tā bija īsta pasaku pilsēta… Sārtie saulrieti, kas bija vērojami no Nimrodas mājas… Izkāpšana no vilciena pie slavenajiem vārtiem vakara klusumā… Ņūforestas koki rudenī… Peldēšanās jūrā Torbejā kopā ar Rozalindu… Metjū, kas Itonā spēlē Herovas mačā… Makss, pārradies no kara, ēd siļķes kopā ar mani… Tik daudzi notikumi — daži muļķīgi, daži smieklīgi, daži skaisti. Sasniegtas divas virsotnes, piepildot godkāri, ir pusdienots kopā ar Anglijas karalieni (kā auklīte priecātos: "Kaķīti, kaķīti, kur tad tu nu biji?") un izbaudīts lepnums par pudeļdeguni morisu — savu pašas auto! Un atmiņā saglabājies vislielākais pārdzīvojums: kanārijputniņš Goldijs, lēkādams lejup no aizkarstangas pēc veselas bezcerīgā izmisumā pavadītas dienas.

Bērns saka: "Pateicos Dievam par šo gardo maltīti!"

Ko septiņdesmit piecu gadu vecumā varu teikt es? "Paldies Dievam par lielisko dzīvi un visu to mīlestību, kas tikusi man dāvāta."

Volingforda 1965. gada 11. oktobrī

Sērijā

"Personība un laikmets"

iznākušas:

Kenne Fants. ALFRĒDS BERNHARDS NOBELS Elizabete GaskelLi. ŠARLOTES BRONTĒ DZĪVE Anrī Židels. KOKO ŠANELE

»

Content

Kristi Agata Mana dzīve

Priekšvārds

I DALA Ešfīlda

II DALA "Bērni iznāk spēleties " 1

III dala kā kļūt pieaugušai 1

IV DALA flirts, lakstošanas, uzsaukšana, precības (Populāra Viktorijas laiku rotaļa)

V DALA karš

VI DAĻA apkārt pasaulei 1

VII DALA zaudētas pieticības zeme

VIII DALA otrais pavasaris

IX DALA dzīve ar Maksu

X DALA otrais karš

XI DAĻa rudens